שאלה כז מעשה שהיה כך היה בית הכנסת שהיתה תלויה נגד ארון הקדש נרות של כסף ונכנסו גנבים בבית הכנסת ונגנבו הנרות של כסף ובקופה של צדקה אין יכולת לעשות אחרות של כסף ויש קצת יחידים שרוצים לעשותם מנחשת קלל נדבת לבם וקצתם מעכבים באומרם כי אין זה כבוד ה' ותורתו ולא כבוד הצבור השתא מיבעיא לן אם מותר לקבל מהיחידים הנ"ל שרוצים לעשות מנחשת או לא ובאתי לבית המדרש של שם לשאול הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה ראה ראיתי השאלה הלזו והנה היא כספר החתום לפני כי לא ידעתי מה הלשון אומרת השתא מיבעיא לן אם מותר לקבל מהיחידי' הנ"ל שרוצים לעשות מנחשת או לא עכ"ל וכי מהיכא תיתי לחוש כלל לדברי אותם המעכבים בנחשת האלו כי אין לא ראינו בדבריהם טענה מספקת כלל דמה שטוענין שאין זה כבוד ה' וכו' אף אתה בא ואמור להם וכי כבוד ה' הוא לעבוד עבודתו במחשכי' מי לא כתיב באורים כבדו ה' ואם כן מה השאלה אם מותר לקבל מהיחידים הנרות של נחשת הא ודאי שמחוייבין הם לקבלם:
והיה אפשר לומר שכוונת המעכבים איננו שאם לא יקחו של כסף לא יקחו נרות כלל אלא טענתם הוא שכדי לקנות אחרות של נחשת מה להם לממוני הקהל ללכת אחרי יחידי הקהל יותר טוב היה להם לקנותם מאת קופת הצדקה כדי שלא להטריח את הצבור דליכא למימר שגם לצרות של נחשת אין יד קופת הצדקה מגעת דמדיוקא דלישנא שמעינן איפכא דמדקאמר ובקופת הצדקה אין יכולת לעשות אחרות של כסף מוכח בהידיא דלשל נחשת יש יכולת אפילו הכי אין לפרש כן דמדקאמרי המעכבים בטענתם אין זה כבוד ה' וכו' משמע בבירור שאין חפצים בנרות של נחשת כלל:
אשר על כן נראה לי דחלילה להם למעכבים לבחור להם חשך ולא אור וכדאמרן אלא כוונת טענתם הוא שנכוף לאותם שרוצים לעשות אחרות של נחשת שישמעו לקול חביריהם ומהם יראו וכן יעשו להזיל זהב מכיסם לקנות נרות של כסף לכבוד ה' ותורתו ולכבוד הצבור שהרי לא נזכר בדברי השאלה שאין ידם משגת להתנדב נדבה מרובה קצת בעד נרות של כסף אלא הדברים מוכיחים שברצונם בלבד תליא מלתא שכן כתוב ויש קצת יחידים שרוצים לעשות של נחשת אלא ודאי כדאמרן:
ומעתה מאי דבעי ליה להחכם השואל אם זה מותר לקבל או לא כוונתו מבואר' דהכי פירושו מי אמרינן שהממונים מותר להם לקבל מאת היחידים נרות של נחשת וכי יריבו עליהם הכת המונעים ישיבו להם דבר מה לכם כי תזעקו אם אין אתם חפצים בנחשת לכו נא בוזו כסף ובוזו זהב ועשו מאתכם נרות של כסף דאין לנו לכוף לאחיכם ככם: או דלמא שלא יקבלו ממוני העדה את נרות הנחשת מידיהם אלא הם בעצמם יכנסו בעובי הקורה ויחזיקו ידי החפצים בנרות של כסף לעשות כל טצדקי שבוחרי הנחשת יבטלו רצונם מפני רצון אחיהם ויפרישו גם הם מממונם נדבה מספקת איש איש כברכתו לפאר את בית ה' בנרות של כסף כאשר היתה באמנה אתו:
ואען ואומר כי אין מלה בלשוני והנה לא ידעתי דבר לבקש ולחפש דבר הדומה לנדון דידן ללמוד ולפשוט ממנו להוציא הדבר על ענינו הטוב להיות דבר דבור על אופניו ולאור תעלומיו כי לא מצאתי בנדון דידן דבר הכרחי נכון לדעת מה נפשך אם אותם שרוצים כסף יכולים לכוף לאותם שרוצים נחשת כופין ולוקחים כסף בעל כרחם ואם אותם שרוצים נחשת יכולים לכוף לאותם שרוצים כסף כופין וקונין נחשת בעל כרחם אמנם כיון שההכרח לא יגונה ולא ישובח אמרתי נחזור על מילתייהו דרבנן דברי חכמים לראות מי כופה למי והוא בזה האופן:
תנן במסכת בתרא פרקא קמא דף ז' כופין אותו לבנות בית שער ודלת לחצר רבן שמעון בן גמליאל אומר לא כל החצרות ראויות לבית שער כופין אותו לבנות לעיר חומה ודלתים ובריח רבן שמעון בן גמליאל אומר לא כל העיירות ראויות לחומה כמה יהא בעיר ויהא כאנשי העיר י"ב חדש קנה בה בית דירה הרי הוא כאנשי העיר מיד:
ובגמרא למימרא דבית שער מעילתא היא והא ההוא חסידא דהוה רגיל אליהו דהוה משתעי בהדיה עבד בית שער ותו לא משתעי בהדיה לא קשיא הא מגואי הא מבראי ואי בעית אימא הא והא מבראי ולא קשיא הא דאית ליה דלת הא דלית ליה דלת אי בעית אימא הא והא דאית  ליה דלת ולא קשיא הא דאית ליה פותחת הא דלית ליה פותחת אי בעית אימא הא והא דאית ליה פותחת ולא קשיא הא דפותחת דידיה מגואי הא דפותחת דידיה מבראי ופירש רש"י כופין: אותו:  את בן החצר שאינו רוצה לסייע את בני החצר לבנות להן בית שער להיות שומר הפתח יושב שם בצל ומרחיק את בני רשות הרבים מלהציץ בחצר: ודלת: לשער החצר לנועלו: לא כל החצרות ראויות לבית שער: בגמרא מפרש איזו היא הראויה: ויהא כאנשי העיר לשאת עמהם בעול: ולא אישתעי בהדיה לפי שמפסיק בעניים הצועקי' ואין קולם נשמע: מגואי: לחצר גריעותא הוא לפי שדלת החצר נעול והעני צועק ובית שער שבפנים מפסיק הקול: מבראי: אינו מפסיק בפניו שהרי נכנס לתוכו וכשאין לו דלת עסקינן: פותחת דידיה מבראי: העני פותח ונכנס פותחת שיר"דורא בלעז והוא של עץ ותמיד המפתח לתוכו:
עוד בגמר' וכמה יהא בעיר ויהא כאנשי העיר י"ב חדש: ולכל מילי מי בעינן שנים עשר חדש והתניא שלשים יום לתמחוי שלשה חדשים לקופה ששה לכסות תשע' לקבור' שנים עשר לפסי העיר אמר רב אשי אמר רבי יוחנן כי תנן נמי מתניתין שנים עשר חדש לפסי העיר תנן ואמר רבי אסי אמר רבי יוחנן הכל לפסי העיר ואפילו  מיתמי אבל רבנן לא דרבנן לא צריכי נטירותא: ופירש רש"י ולכל מילי: ומקמי הכי לא יהיב מידי עם בני העיר: שלשים יום לתמחוי: כיון ששהא שם שלשים יום גובה הימנו גבאי תמחוי מאכל לעניים לקופה: לצדקה: לכסות: עניי העיר: לקבורה: לקבור עניי העיר שהיא יציאה יתירא:
והרי"ף כתב ז"ל כמה יהא בעיר ויהא כאנשי העיר שנים עשר חדש: ולכל מילי מי בעינן שנים עשר חדש ורמינהי שלשי' יום לקופה שלשה חדשים לתמחוי ששה לכסות תשעה לקבורה שנים עשר לפסי העיר אמר רב אסי אמר ר' יוחנן כי תנן נמי מתניתין לפסי העיר תנן ושמעי מינה דכל הני מילי חיובא נינהו ומפקינן מנייהו  בעל כרחן דומיא דפסי העיר:
וכתב הרמב"ם בפירוש המשניות כופין אותו לבנות בית שער בדף ז' רבן שמעון בן גמליאל אומר שהעיירות הסמוכות לאויבים הם שצריכות חומה או דלתים ובריח אבל העיירות שאינן סמוכות לארצות האויבים אינן צריכות לכך וחכמים אומרים שמא יעבור חיל עליה' וישללום ומה שאמר כופין ר"ל כל אחד ואחד מבני העיר יכוף לחבירו על זה והלכה כחכמים:
עוד כתב בהיד החזקה שלו פרק ה' מהלכות שכנים ז"ל כופין בני העיר זה את זה לעשות חומה דלתים ובריח לעיר ולבנות להם בית הכנסת ולקנות ספר תורה ונביאים וכתובים כדי שיקרא בהן כל מי שירצה לקרות מן הצבור: והרב המגיד כתב ז"ל כופין בני העיר וכו' משנה פרקא קמא דלא כרבן שמעון בן גמליאל ומה שכתב ולבנות להן בית הכנסת וכו' היא בתוספתא והיא בהלכות:
והטור כתב בס' ק"נ ז"ל קודם שאצא מבית הכנסת אפרש דנה וקדושתה כופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית הכנסת ולקנות להם תורה נביאים וכתובים ואין בונין אותו אלא בגובה של עיר ומגביהין אותה עד שתהיה גבוה מכל בתי העיר י"א מי שהגביה ביתו יותר מבית הכנסת שכופין אותו להשפילו וכו' וכו' מקדושת בית הכנסת וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור והוא עצמו כתב בטור ז"ל כופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית הכנסת וכו' תוספתא כתבוהו הרי"ף והרא"ש בפרק קמא דבבא בתרא: ואין בונין אותה אלא בגובה של עיר: תוספתא דמגילה פרק שלשי ומייתי לה מדכתיב בראש הומיות תקרא: מי שהגביה ביתו יותר מבית הכנסת שכופין אותו להשפלו: כן כתב שם הרא"ש וכתב שמביאין ראיה מדאמר רב אשי אנא עבדי לה למתא מחסיא דלא חרבה דמשמע שכופין להשפיל הבתים דאי סלקא דעתך שנתן להם עצה שלא להגביה הבתים מאי רבותא השמיענו גם הם ידעו כן ור"ח פירש שצוה להגביה בית הכנסת עכ"ל וכתב רבינו ירוחם ורש"י פירש שמנעם מלהגביה בתיהם יותר מבית הכנסת נראה מדבריו דקודם שבנאוה קאמר וכבר כתבתי בסמוך מעשה ר"ת והוא כפ"רח וכן הלכה ע"ש:
הרי ראינו מכל הני מילי דכתיבנא שבין לדעת חכמי הגמרא ובין לדעת כל הפוסקים רברבני דמתא שכלם מסכימים לדעת אחד ואומרים דיכולין לכוף זה את זה על כל הדברים שהם מוכרחים והם לצורך גדול כגון עיירות הצריכים חומה דלתים ובריח וחצרות הצריכי' שימור וכל שכן לבנות בית הכנסת ולקנות ספר תורה נביאים וכתובים ועל כל אחד מכל אלו כופין זה את זה וזה משום ישוב ודרכי שלום לענין עיירות וחצרות. אבל לענין בנין בית הכנסת שהכל מחוייבים להתפלל שם וכן לקנות ספר תורה שכל אחד חייב לקרות בו וכן נביאים וכתובים הכל לכבוד ה' ותורתו להתפלל יום יום ולקרא בתורה לעבודתו ית' וחבובי מצוה אם כן אפו בנ"ד לענין בית הכנסת שנגנבו הנרות של כסף וקצת הקהל רוצים לקנות אחרים של כסף וקצתם רוצים לקנות אחרים של נחושת יכולים אותם שרוצים כסף לכוף לאותם שרוצים של נחשת בלי פקפוק כיון דהדין עמהם שאומרים שהוא משום כבוד ה' ותורתו ושיהא מצוה מן המובחר נמצינו למדים דלכל דבר שבקדושה ודברים שהם לצורך יכולין לכוף לאחיהם שיבוזו מעות מכסם וייסיעו לאחיהם לקנותם היותר יפה שיש למצא וזהו לכבוד ה' ותורתו הקדושה שצונו בו זה אלי ואנוהו שיהא מצוה מן המובחר והידור מצוה ומעלין בקדש שבמצוה צריך אדם לבזבז עד שליש ממה שיש לו:
דאמרינן בגמרא בבא קמא דף ט' אמר רב הונא במצוה עד שליש מאי שליש אילמא שליש ביתו אלא מעתה אי איתרמי ליה תלתא מצותא ליתיב לכוליה ביתיה אלא אמר ר' זירא בהידור מצוה עד שליש במצוה: בעי רב אשי שליש מלגיו או שליש מלבר תיקו במערבא אמרי משמיה דרבי זירא עד שליש משלו מכאן ואילך משל הקב"ה: ופירש רש"י שליש ביתו: שחייב אדם לבזבז במנות לולב או ציצית או ספר תורה שליש מה שיש לו: בהדור מצוה עד שליש במצוה: שאם מוצא ב' ספרי תורה לקנות ואחד הדור מחבירו יוסיף שליש הדמים ויקח את ההדור דתניא במסכת שבת דף  קל"ג זה אלי ואנוהו התנאה לפניו במצוות עשה לך ספר תורה נאה לולב נאה טלית נאה ציצית נאה: שליש מלגיו: וכגון אם הקטן נמכר בששה יוסיף שני דינרין דהיינו שליש מלגיו: שליש שבתוך הדמים ויקח את ההדור: או שליש מלבר: הדמים יחלוק לשנים ויוסיף חלק שלישי משלו דהיינו אם הקטן נמכר בששה יוסיף שלשה דינרין ויקח את הגדול בתשעה: עד שליש משלו: דהיינו אותו שליש שיוסיף בהידור מצוה משלו הוא שאינו נפרע לו בחייו כדאמרינן היום לעשותם ולא היום לקבל שכרם מכאן ואילך מה שיוסיף בהידור יותר על שליש יפרע לו הקב"ה בחייו:
וכתב הטור סי' תרנ"ו ז"ל קנה אתרוג שראוי לצאת בו ומצא אחר נאה ממנו מצוה להוסיף עד שליש בדמי הראשון כדי להחליפו ביותר נאה: וכתב עלה הבית יוסף קנה אתרוג שראוי לצאת בו ומצא אחר נאה ממנו מצוה להוסיף עד שליש בדמי הראשון: בפ"ק דבבא קמא אמר  רבי זירא אמר רב הונא דמצוה עד שליש וכו' ופירש רש"י בהידור מצוה עד שליש במצוה וכו' כמו שכתבתי למעלה וכתב הרא"ש הידור מצוה עד שליש מצו' אם מצא אתרוג שהוא ראוי לצאת בו שהוא כאגוז יוסיף שליש לקנות יפה ממנו ולא שיהא מחוייב לקנות אתרוג יפה שימצא בתוספת שליש על אתרוג שחפץ לקנות וז"ל התוספות פ' שאם מנא אתרוג כאגוז כמו ששיערו חכמים ואחד גדול ממנו שליש יקנהו: וסמ"ג כתב מפרש רבינו יעקב שאינו רוצה לומר בס"ת נאה או באתרוג נאה יוסיף שליש שהרי לעולם ימצא נאה ונאה אלא אם קנה אתרוג ושיעורו כאגוז או כביצה ומצא נאה יש לו ליתן עד שליש יותר אבל אם גדול מכביצה אין לו להוסיף עליו לשון מורי ר' יהודה ור"ג שקנה אתרוג באלף זוז חומרא הוא מלבו מפני שמצוות היו חביבות עליו עכ"ל ונראה שביאור דבריו וביאור דברי הרא"ש שמוסיף שליש על מה ששוה אתרוג שיוצאין בו בצמצום שאם פיחת מאותו השיעור לא היו יוצאין בו ואע"ג דקי"ל הלכה כר"י דאמר שיעור אתרוג כביצה לקט הרא"ש אם מצא אתרוג שהוא ראוי לצאת  בו שהוא כאגוז לדוגמא בעלמא נקטי' אליבא דר"מ ומיניה נשמע לר' יהודה בכביצה שאם קנה אתרוג כביצא מוסיף שליש לקנות יפה ממנו דכיון דלא נחת הכא לפסוק דין שיעור אתרוג הכשר לא דק: וזהו דרכו של סמ"ג שאע"פ שפסק הלכה כר' יהודה דאמר כביצה כתב ושיעורו כאגוז או כביצה כדי להעמיד הא דהידור מצוה בין לר' מאיר בין לרבי יהודה לכל חד כדאית ליה כנ"ל ולא כמו שכתב מהר"י קולוס בשורש ס"ב דלהרא"ש אם קנה אתרוג כביצה אין צריך להוסיף עליו אפילו לר' יהודה ואין דבריו נכונים כלל דא"כ לא ה"ל להרא"ש לפרש הא דהידור מצוה באתרוג כיון דלרבי יהודה דקי"ל כוותיה לא שייך להוסיף משום הידור וגם רבינו שפסק דעל אתרוג שראוי לצאת בו מצוה להוסיף שליש מוכיח בבירור שהיה מפרש דברי הרא"ש כמו שכתבתי ולרש"י אם מצא שני אתרוגים לקנות צריך ליקנות היפה שבהם אם אין מייקרין אותו יותר משליש בדמי חבירו אבל משקנה אתרוג הכשר לצאת בו אינו חייב שוב לקנות אחר אפילו הוא יפה מאד ובזול ובמאי דמבעיא לן שליש מלגיו או שליש מלבר כתב הרא"ש דכיון דלא איפשיטא נקיטינן דשליש מלגיו קאמר ונראה שהטעם משום דספיקא דרבנן הוא ולקולא:
ומגן דוד כתב וז"ל קנה אתרוג וכו' בפ"ק דב"ק בהידור מצוה עד שליש במצוה פירש רש"י שאם יש לפניו שני אתרוגים וכו' וכמ"ש כאן ויש מי שאומר וכו': והרא"ש כתב אם מצא אתרוג שראוי לצאת בו וכו' וכמ"ש כאן בדיע' קמייתא וסיים לא שיהיה מחוייב לקנות אתרוג יפה שימצא בתוספת שליש על אתרוג שחפץ לקנות אלא שבפרק לולב הגוזל כתב הרא"ש אם קנה לולב ונזדמן לו אחר יפה ממנו יוסיף עד שליש בדמי הראשון להחליפו ביפה עכ"ל: ולכאורה דבריו סותרין אהדדי ונ"ל דלא קשיא מידי דהרא"ש ס"ל כל שלא גילה דעתו באיזה סך הוא רוצה לקנות אז חיוב ההוספה שליש עליו על השיעור הכשר ע"פ חכמים כמ"ש ב"י וש"ע ותו לא דאם לא כן לעולם ימצא נאה ונאה כמ"ש ב"י בשם סמ"ג אבל אם כבר קנה אתרוג ממילא הוה ליה אותו אתרוג לגביה דידיה כמו שיעור חכמים לכל אדם ואז חיוב ההוספה על אותו סך שקנה: שליש מלגיו פ' אם הקטן נמכר בשש יוסיף שני דינרין דהיינו שליש של תוך הדמים ושליש מלבר היינו שיחלוק הדמים לשנים ויוסיף חלק שלישי דהיינו שיוסיף שלשה דינרין ובעיא היא בגמרא איזה שליש יוסיף ולא איפשיטא ואזלינן לקולא:
הא קמן דבכל הני מילי דמצוה כגון ספר תורה סוכה לולב ואתרוג וכיוצא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה על כל פנים צריך להוסיף בהידור מצוה לפחות שליש או מלגיו או מלבר וזה משום זה אלי ואנוהו התנאה לפניו במצות מצוה מן המובחר ושיהיו המנות חביבות עליו לומר שאם קנה אחד מכל אלו ומצא יותר נאה המינו שיוסיף שליש מממונו להידור מצוה כיון שהוא לכבוד ה' ולתורתו איברא דבנ"נ אין לומר שיש בה שום מצות עשה כדי לחייב המונעים מלקנות נרות של כסף אבל מ"מ יודו שבעבודת הקדש צריך לעשות היכולת כלו לעשותו בכל יופיו שאפשר לעשות מפני כבוד ה' ותורתו ולפי זה נראה דיכולין לכוף לאחיהם שיעשו גם הם כמוהם ויתנו לקנות נרות של כסף כיון שאין אנו רואים שאומרים שאין יכולת בידם לקנות כסף ואע"פ שהוא כן מ"מ צריך להוסיף שליש משום הידור מצוה כמו שכתבנו:
העולה לנו מכל מאי דכתיבנא הוא דהכת שרוצים לקנות נרות של כסף כופין להכת שרוצים נרות של נחשת ושיבוזו מעות מכיסם בעל כרחם לסייע לאחיהם ולקנות היותר יפה לעבודת ה' כיון שהדין עמהם שהוא משום כבוד ה' ותורתו הידור וחיבובי מצוה ולעולם שיהא מצוה מן המובחר כמו שהוכחנו מכמה דוכתי באופן שהנרא' לע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המופלא וגדול הדור היושב על כס ההודאה שימלוך עד כי יבא שילה אכי"ר:
בסדר ובשנת ושמרו לעשות את כל דברי התורה הזאת ר"ח תשרי
נאם הצעיר שלמה די אברהם מינדיס קויטיניו סי"ט