שאלה שמעון שהכריח את לוי שותפו לבטל השותפות שהיה ביניהם בתוך הזמן על ידי שהוציא מכיס השותפות סך מה כדי לשלם חובותיו עד שמפני הבושה הודה לדבריו ועשו חשבון ונשאר עדיין לוי חייב לו סך מה עד שיהיה לאל ידו לשלם ושמעון שהיה בעל דין קשה היה מביישו ולא היה רוצה להמתין עד שאמר לו לוי דע שיש בידי עסק שיש בו כ"כ ריוח אם אתה רוצה נעשנו יחד בתנאי שמלבד שתמחול לי מה שאני עדיין חייב לך ועוד שנחלק הריוח שיהיה בו בשוה ונתרצה שמעון בזה ונתן לו ידו וא"ל לוי דע שהעסק הוא שיש בכפר אחד גויים שהביאו מארץ הודו כמה מיני סחורות טובות שאף אם אתן להם כל מה שהם תובעים בהם יש להשתכר בהם הרבה נלך שם אתה במעותיך ואני בחריפות שלי ונקנה אותם וכן עשו שהלכו שם יום אחד וראו הסחורות וישרו בעיניהם רק שלא נגמר המקח באותו היום וחזרו לעירם על דעת לחזור לשם יום אחר אולי יקנו אותם יותר בזול ממה שתבעו להם ובין כך חזר לשם שמעון בלי ידיעת לוי וקנה מהם כל הסחורות ובכל עת שהיה לוי אומר לו שיחזור עמו לשם כדי לגמור המקח היה דוחהו בדברים עד שלא רצה לוי להמתין יותר והלך לשם ומצא שכבר הלכו להם ושאל עליהם לבעלי האושפיזא וא"ל כבר מכרו כל הסחורות לשמעון שותפו והלכו להם ובא לוי לעיר אבל שמעון ונתקוטטו יחד עד שרבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין להורותם כדת מה לעשות לוי טוען ששתי רעות עשה לו הראשונה שכבר הודע אונסו לרבים שמפני הבושה נתרצ' לבטל השותפות קודם זמנו ועוד שעשה רמאות זה שטרף ממנו פרנסת אנשי ביתו דבר שכבר טרח בו כ"כ ושמעון טוען שהשותפות הראשון כבר נתבטל ואין כאן אונס שאם היה ממתין עד הזמן מתוך שהיו הוצאותיו מרובות תכלה פרוטה מן הכיס וג"כ באלו הסחורות שקנה במעותיו לעצמו קנאם כיון שלא נגמר קניינם באותו יום שהלכו שניהם יחד הגע עצמך שהיה אחר קונה אותם וכו' ומה לי הוא ומה לי אחר יוציא משפטם לאור ומ"ה תמ"ש:
תשובה ממאמרם ז"ל בגמרא בבא מציעא דף ק"ה אמר רבא הני בי תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי ורווח ואמר ליה חד לחבריה תא ליפלוג אי אחר ליה אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי א"ל הב ליפלוג דרווחאי א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי א"ל הבלי פלגו דרווחאי ופלגו קרנאי א"ל עיסקא להדדי משתעבד ואי א"ל נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואי חטי לך פסידא דרינא בהדך א"ל לא מזלא דבי תרי עדיף ע"כ בגמרא:
ופר"שי בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח שני קבלנים שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו: דמעכב עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לב"ה שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי א"ל נפלוג רווחא השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית ליה דנעכב אי א"ל האי פלוג רווחא והקרן נתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מני א"ל אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחור' שנעשה עוד נפסיד וצריך שיהיה הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאת הקרן: ואי א"ל נפלוג תרוייהו מצי א"ל עיסקא להדדי משתעבד ואם נפלוג שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואם אפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יחד קבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה עכ"ד ז"ל:
והנראה מדברי רש"י ז"ל דדוקא שקבלו שניהם עיסקא מבעל הבית הוא שאמר רבא כל אלו החלוקות שכתב שני קבלני' שקבלו עיסקא מב"ה בשותפו' שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין ב"ה אמנם אם כל אחד הטיל סך מה לכיס השותפות יכולים לחלוק כל זמן שירצו זהו הנראה מדבריו ז"ל ובתוספות מצאתי דקבלו עיסקא מאדם אחד במקום דעביד עיסקא וכן גורס בעל המאור ובסוף דבריו כתב ולזה הנוסחא דעתי נוטה שהעניין נותן שממון של אחרים הוא ועם הפירוש הזה אין אנו צריכין לכל הדקדוקי' שדקדק בה הרי"ף ז"ל בהלכותיו ע"כ והרא"ש כתב הני תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי פי' ב' שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שיסחרו בה עד זמן פלוני וכו' וכתב ויחיד שקבל עיסקא מב"ה לזמן קצוב המקבל יכול לחזו' בו כדין פועל שיכול לחזור אפי בחצי היום אבל הנותן אינו יכול לחזור בחצי הוו מלוה עד אותו זמן וגם חצי הפקדון נתן לו רשו' והשליטו להשתכר בו עד הזמן עם המלוה ומשועבד הפקדון למלוה להשלים חסרון ומה שלא פירש הגמרא דין זה לפי שנראה בעיניו דבר פשוט ורב אלפסי ז"ל פירש על דרך אחרת דמיירי בלא קביעות זמן והעיכוב הוא לכל הסחורה עד זמן מכירתה ופי' רש"י כאשר פירשתי והוא הנכון ע"כ:
ורבנו הגדול רוח אחרת עמו וז"ל הני בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח וכו אשכחן למקצת רבואתא דכתב דהא דרבא ליתה דא"כ אין לדבר סוף והאי מימרא לאו דאסמכתא הוא דלא אפשר לדחויי מימרא דליכא עליה פלוגתא בלא ראיה ועוד דלא אמר רבא דאית ליה למימר הכי אלא היכא דידיעא מילתא לפום מנהגא דעלמא דאי שביק ליה לקמיה מיתוסף ביה רווחא אבל היכא דידיעא מילתא לפום מנהגא דאי שביק ליה לההוא עיסקא לקמיה לא מיתוסף ביה מידי לא קאמר רבא הכי וכל שכן הכא דאי מעכב ליה חיישינן לפסידא הילכך איתה להא דרבא וגרסינן בפרק כל הגט תנינא ר' יהודה אומר בשלשה פרקים מוכרים את התבואה לפני הזרע ובשעת הזרע ובפרס החג וב"ג פרקים מוכרין את היין בפרס הפסח ובפרס עצרת ובפרס החג ושמן מעצרת ואילך למאי הילכתא אמר רבא ואיתימא רב פפא לשותפי מכאן ואילך מאי אמר רבא כל יומא פירקיה והא רבא הוא מרא דשמעתא הכא והוא מרא דשמעתא התם דשמעת מינה דלא אמר דשותפא מעכב אשותפיה בזביני אלא לפום מנהגא דעלמא אבל לעולם לא קאמר ע"כ:
והמאור הגדול הרמבם ז"ל לא תפס דרך הרי"ף רבו ולא דרך רש"י והראש ולא גירסת בעל המאור והוא מפרש הסוגיא אשר הקדמנו דעבוד היינו נשתתפו ביניהם בסחורה או במעות וקנו סחורה שכתב בפ"ד מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהן מעכב על חברו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו ואם לא היתה באותה סחורה דין חלוקה או שהיתה בחלוקתה ההפסד הרי אלו מוכרין אותה וחולקין את הדמים היה זמן ידוע למכירת אותה סחורה יש לכל אחד מהן לעכב שלא יחלוקו עד שתמכר הסחורה בזמן הידוע למכירתה ואין אחד נוטל מן הקרן ולא מן הריוח עד זמן החלוקה אלא אם התנו ביניה' וכו' וכתב הרב כסף משנה מציעא פ' המקבל אמר רבא הני בי תרי דקביל עיסקא בהדי הדדי ורווח וא"ל חד לחבריה תא לפלוג וא"ל אידך נירווח טפי דינא הוא דמעכב ומסיים התם דאין שום אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא מן השכר וכמו שאכתוב בסמוך ומפרש רבנו דה"ה כשעשו השותפות לזמן קצוב וסובר עוד דה"ה אם נשתתפו במעותיהם:
הוכרחתי להעתיק דברי הרב כ"ח שהחסרון ממני שלא היבנתי דבריו לפירושו על דברי הרמב"ם שמתחלה היה לו להביא שיש חלוק גירסאות כאשר הוכחנו לדעת בעל המאור והתוספות גם לדעת רש"י והרא"ש מפרשים הסוגיא שקבלו עיסקא מבעל הבית לזמן קצוב ולדעתם דוקא על זה הדרך אינם יכולים לחלק אבל אם נשתתפו דיניהם בסחורה או במעות יכולים לחלק כל זמן שירצה אחד מהן וכמ"ש הגאון אין לדבר סוף ודחה האי דרבא מהלכה גם ממה שכתב ומפרש רבנו דה"ה כשעשו השותפות לזמן קצוב וכו' ומה הוא הפירוש הראשון עד שאמר דה"ה כשעשו השותפות גם לא שייך ה"ה שאם הרב הרמב"ם סובר שהסוגיא היא שקבלו מב"ה ודאי לא היה כותב השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב וכו' שאם אמרו בתלמוד שקבלו עיסקא מבעל הבי לא אמרו אם נשתתפו ביניהם וכ"ש לדעת הגאון והרי"ף אפי' נשתתפו בסחורה העיכוב הוא עד זמן מכירתה אבל אם ידוע שלא ירויח עד זה הזמן ודאי לא אמר רבא וצ"ע והאמת הוא דלדעת הגאון דחויה זאת הסוגיא דרבא ויכול אדם לחלוק כל זמן שירצה ולדעת רבנו הגדול מפרשה שלא היה שם זמן ומה שיכול השותף לעכב הוא עד זמן מכירת הסחורה אם ידוע שיהיה ריוח אבל אם אין ידוע ודאי חולקים ולדעת בעל המאור והתוספות גורסים דקביל מאדם אחר ולכן אינם יכולים לחלק אבל אם נשתתפו ביניהם יכולים לחלוק ולדעת רש"י והרא"ש מפרשים דעבוד עיסקא שקבלו עיסקא מבעל הבית לזמן קצוב ולזה אינם יכולים לחלק אבל אם נשתתפו סתם או שעשו שותפות ביניהם יכולין לחלק ולדעת הרמב"ם מפרש הסוגיא דעבוד עיסקא דהיינו נשתתפו ביניהם בסחורה או במעות לזמן קצוב ובאמת לשון בהדי הדדי מסייע להרמב"ם ז"ל שהוא משמעות נשתתפו ביניהם ולא שקבלו מאחרים ולדעתו ז"ל אינם יכולים לחלק לא סחורה ולא מעות עד כלות הזמן שקבעו או עד שיכלה ממון השותפות זהו מה שנרא' לי בפירוש הסוגיא לדעת הרמב"ם ולא כדעת הרב כ"מ דה"ה לשותפין וכו':
ועדיין לא יצאתי ידי חובתי מהנשר הגדול הרמב"ם שכתב בפרק ה' מהלכות שלוחין ושותפין אחד מן השותפין שבא לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהיו נאמנים יודעים בשומא ואם חלק לה' בפחות משלשה לא עשה כלום במה דברים אומרים כשחלקו פירות אבל אם היו מעות המעות כחלוקים הם ויש לו לחלוק שלא בפני ב"ד ומניח חלק חברו בב"ד במה דברים אמורים כשהיו המעות כולן מטבע אחד ושוין אבל אם היו מקצתן חדשים ומקצתן ישנים ואין צריך לומר אם היו מקצתן יפות ומקצתן רעות הרי הן כפירות ואין חולקין אותם אלא בבית דין וזה הפך חמה שכתב בפרק ד' כל אחד ואחד מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות לכן נראה לי לתרץ לדעת הרמב"ם דהכא הוא שלא קבעו זמן לשתפותם ולכן יש לכל אחד לחלק מתי שירצה ויניח חלק חבירו בב"ד ועל ידי שלשה אפי' הדיוטות ובפרט שידעו בשומא ובפרק ד' הוא כשקבעו זמן זה נראה לנו להליץ בעד הרמב"ם:
ומעתה נבוא להשיב למשפט שאלתנו שנסתפק החכם השואל מצד הטענה הראשונה שכתב ששמעון הכריח את לוי שותפו לבטל השותפות שהיה ביניהם בתוך הזמן באמת לדעת רש"י והרא"ש ובעל המאור והתוספות שהסוגיא שקדם זוכרה הוא שנים שקבלו מבעל הבית לזמן קצוב ולכן אינם יכולים לחלק עד כלות הזמן אמנם בנושא שאנחנו בו הוא שנשתתפו ביניהם לזמן מה א"כ יכולים לחלק כל זמן שירצה שזהו משמעות לשון השאלה שאם לו כן היה לו להחכם השואל לכתוב שלוי קבל עיסקא משמעון למחצית שכר דהיינו פלגא מלוה ופלגא פקדון ולפי זה אין שמעון יכול לחלק ולחזור בו עד כולת זמנו של שטר כאשר כתב הרא"ש ז"ל שהבאנו דבריו ולכן לדעת הפוסקים שקדם זוכרם טענת לוי אינה טענה כלל שיכול שמעון לחלק כל זמן שירצה אמנם לדעת הרמב"ם שכתב דדברי רבא הם בשנים שנשתתפו לזמן קצוב וכן פסק הרב בית יוסף בש"ע ח"מ סימן קע"ו נראה ששמעון לא עשה כהוגן שהכריחו לבטל השותפות ועדיין השותפות ביניהם וכל מה שקנו מהסחורה הוא לאמצע וטענת לוי צודקת אמנם אחר העיון נראה לנו בבירור שאף הרמב"ם ובית יוסף מודים בנושא שלנו אחר שלוי הודה לדברי שמעון לבעל השותפות ולמה לא עיכב על ידו בב"ד אמנם אחר שנתרצה לו איבד זכותו ועוד אחר שהוציא מן הכיס לזמן מה נאבד כל הקרן וזהו מה שכתב הרמב"ם או עד שיכלה ממון השותפות ואין לך כליון יותר מזה זהו מה שנראה לנו מטענת לוי הראשונה מפאת השותפות לזמן קצוב:
ועל טענה ה"ב שכבר הודע אונסו לרבים אביא דברי הרמב"ם בפרק י' מהלכות מכירה מי שאנסוהו עד שמכר ולקח דמי המקח אפי' תלאוהו עד שמכר ממכרו ממכר בין במטלטלין בין בקרקעות מפני אונסו גמר ומקנה אף על פי שלא לקח הדמים בפני העדי' לפיכך אם מסר מודעא קודם שימכור ואמר לשני עדים דעו שזה שאני מוכר חפץ פלוני או שדה פלוני לפלוני מפני שאני אנוס הרי הממכר בטיל ואפי' החזיק כמה שנים מוציאין אותה מידו ומחזיר הדמים וצריכין העדים לידע שהוא מוכר מפני האונס ושהוא אנוס ודאי לא שיסכמו על פיו וכל מודעא שאין כתוב בה ואנו העדים ידענו שפלוני זה אנוס היה אינה מודעא וכתב הרב המגיד מי שאנסוהו זה מוסכם בפסק הלכה פרק חזקת הבתי' גבי תלוה וזבין והלכתא בכולהו הוו זביני וטעמא אמרינן התם אגב אונס דזוזי גמר ומקני לפיכך אם מסר מודעא זה מפורש שם פרק חזקת הבתים בגמרא ובהלכות דכל היכ' דאיכא תרתי ידיעות האונס לעדים ומסירת מודעא אפילו במכר לא קנה וכל מודע' שאין כתוב בה וכו' מימרא דנהרדיעי שם ובהלכות ולפי זה אם לוי מסר מודעא קודם ביטול השותפות וחתמו העדים שהכרנו אונסו עדיין השותפות קיימת ביניהם וכל מה שהרויח שמעון מפאת זאת הסחורה יתן ללוי חלקו המגיע לו לדעת הרמב"ם והרב בית יוסף שפסק כדברי הרמב"ם חלה במלה אמנם אם לא מסר מודעא קודם ביטול השותפות כבר נתפרדה החבילה וביטול השותפות קיים אחר שנתרצה לו כאשר הוכחנו ואף שהראב"ד כתב טעה בזה בדברי הרב דהיינו רבנו הגדול הוא לעניין אחר אי ארצי ליה זוזי לבסוף כאשר ביאר דבריו הרב המגיד אמנם בנושא שאנחנו בו הדין דין אמת וכדי שלא להטריח על המעיין לא העתקתי דברי הראב"ד ואם יאמר אומר דבכאן לא כתב הרמב"ם אלא לעניין מכר אבל לא לעניין ביטול שותפות לא מצינו שמועיל המודעא הנה לפניך מה שכתב הרמב"ם בפרק כ"ג מהלכות לוה ומלוה מי שמכר שדהו באונס ומסר מודעא או שקדם ומכר או נתן לאחר קוד' שימכור נאנס הרי המעות של אנס אצל המוכר כחלוה על פה ואינו טורף בשטר מכר שבידו כלום מפני שאין דין שטר זה שיכתוב ולא נכתב אלא מפני האונס וכן כל כיוצא בזה הרי כתב הרב וכן כל כיוצא בזה רצונו לומר כל אונס שיבא לאדם וכן דנין במערב ובכל ב"ד ששמענו שמעם ורבני גאוני עולם:
ועל טענת הרמאות שטען לוי גם כן אשיב ידי ממה שכתב הרמב"ם בפרק ז' מהלכות מכירה הנותן מעות לחבירו לקנות לו קרקע או מטלטלין והניח מעות חבירו אצלו והלך וקנה לעצמו במעותיו מה שעשה עשוי והרי הוא מכלל הרמאין הורו מקצת המורין שאם קנה לעצמו במעות חברו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו בשאמר זקפיתי אותם המעות על עצמי במלוה ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משליח כמו שיתבאר בדין העסק וכתב הרב המגיד הנותן מעות לחברו לקרקע וכו מה שעשה עשוי בקדושין ראש פרק האומר לחברו הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חברו וכו' ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי המעות עלי במלוה וכו' דעת אלו הבעלי הוראה הוא מכח שמועה הגוזל עצים גבי הנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חטים וכו וכבר האריך הרשב"א שם להוכיח כן מ"מ הפריזו על מדותיהם במה שאמרו שהוא נאמן בדבורו הקל דודאי דוקא בשיש עדים ששלח בהן יד לעצמו או שאמר לפניהם שהוא חוזר בו משליחותו וקונה באותם מעות לעצמו הא סתמא אינו נאמן וכן כתב הרשב"א ז"ל וזה ודאי מוכרח דבסתמ' אינו נאמן ודעת המחבר כדעת בעל מתיבות וקרוב לו דעת ההלכות בעניין העסק בהמקבל ע"כ ואתה החכם חבחר ולא אני והדברים קל וחומר דמי ששלח את חברו לקנות לו קרקע ונתן לו מעותיו והלך השליח וקנאם לעצמו מה שעשה עשוי והרי הוא מכלל הרמאין אפי לדעת הרמב"ם ומה גם לדעת הגאונים ר"ל מקצת המורים שאפי' במעות המשליח אם זקפן עליו במלוה מה שעשה עשוי והוא מכלל הרמאין כל שכן בנושא שאלתנו שלוי לא נתן מעות אלא שהלך עם שמעון ולא נתקיים המקח והאף שאחר זה נתברר שקנה הסחורות עצמם הוא בכלל הרמאין אבל לא לתת לו חלקו המגיע לו במה שירויח שמעון בסחורות הנ"ל ולפי זה טענת לוי לעניין הרמאות אינה טענה כלל:
ואם יאמר אומר דדוקא אם עשאו שליח ליקח לו קרקעות דקלא אית להו אבל אם עשאו שליח לקנות לו סחורה ישתנה הדין הרי לפניך מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטים או מין ממיני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת וכתב הכ"מ הנותן מעות לשלוחו וכו' ירושלמי איזה נשך הנותן מעות לחברו ליקח לו פירות ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ולמד משם רבנו דין השליח וקשה למה לא כתב רבנו סוף הירושלמי שאומר ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו ויש לומר שדין זה לא שייך בדיני שליח אלא בדיני מקח וממכר וכבר נתבאר בדבריו בפרק ז' מהלכות מכירה הרי לפניך שדין קרקעות ודין סחורה אחד הם שאם קנה השליח לעצמו מה שעשה עשוי ואפי' נתן לו מעותיו מכל שכן טענת לוי לעניין שרימה אותו שאינה טענה ואין לו עליו אלא תרעומת:
ומקוצר דעתי לא היבנתי דברי הרב כסף משנה במה שתרץ וי"ל שדין זה לא שייך בדיני שליח אלא בדיני מקח וממכר וכו אדרבא שלוחו של אדם כמותו ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו שהרי קנה במעותיו והוא מוסכם מכל הפוסקים דדוקא אם זקפן עליו במלוה יש מחלוקת הגאונים והרמב"ם כאשר בארנו אמנם אם השליח לקח במעותיו של בעל הבית מוציא ממנו בדיינים בעל כרחו וכמדומה לי שלא ראה הרב מה שכתב הרב המגיד שם בפ' ז' מהלכות מכירה שהרמב"ן הוקשה קושיא זו וז"ל וכתוב בחדושי הרמב"ן ז"ל במה שאמרו מה שעשה עשוי איקשי לי הא דתניא בתוספתא ואיתא נמי בירושלמי פרק איזהו זהו נשך תני הנותן מעות לחברו ליקח לו פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו לא דמיין להדדי דהכא בזוזי דנפשיה הוא דזבן זה מצאתי בשם בעל מתיבות ע"כ וכן כתב הרב רבנו שלמה בן אדרת ז"ל שם בקדושין סברא זו דההיא משום דבמעות דחבריה זבין עכ"ד הרב המגיד הנה לפניך שאין חילוק בין האומר לחברו ליקח לו או אומר לשלוחו והחילוק הוא אם לקח השליח במעותיו של בעל הבית מוציא ממנו בעל כרחו ואם לקח השליח במעות עצמו לקח לעצמו ואין לו עליו אלא תרעומת וזה מוכרח בדברי הרמ"ם שכתב והלך וקנה לעצמו במעותיו רצונו לומר במעותיו של שליח אבל אם לקח במעות בעל הבית אפי' זקפן עליו במלוה לאו כלום הוא לדעת הרמב"ם אלא המקח של משלח וזה פשוט והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל המשא ומתן שכתבנו ומן הסוגיא שקדם זכרה שהשותפות שהיתה בין לו ושמעון הגם שהיתה לזמן מה לכל המאורות הגדולים פסקו שאינם יכולים לחלק אלא כשקבלו עיסקא מבעל הבית אבל אם נשתתפו ביניהם אפי' לזמן מה יכולים לחלק כל זמן שירצה אחד מהם מלבד הרמב"ם והרב בית יוסף שפסק בשולחנו הטהור בח"מ סי' קע"ו כדעת הרמב"ם כשנשתתפו לזמן מה אינם יכולים לחלק אלא מדעת שניהם והואיל שלוי נתרצה וחלק השותפות אין לו טענה כלל ובטלה השותפות וכל מה שקנה ומכר שמעון מיום ביטול השותפות הוא לעצמו בין בריוח בין בהפסד ועל טענת הרמאות שהלך וקנה הסחורות לעצמו אין לו עליו אלא תרעומת והוא מכלל הרמאין כאשר הוכחנו מדברי הפוסקים והם דברי הירושלמי וההלכות ואף שנתרצה שמעון ונתן לו ידו כאשר כתב החכם השואל אין ראוי לקראתו עבריין על שבועת תקיעת כף שהוא במקום שבועה זה היה ביום הראשון שהלכו לקנות הסחורות אבל אח"כ אין זקוק לו דא"כ אין לדבר סוף כמו שכתב הרי"ף בשם הגאון זה הוא שנראה לנו לפי קוצר דעתנו עד שיבא לפני חורי ההוראה היושב על כסא דין בבית מדרשו עץ חיים יאריך ימים על ממשלתו אכי"ר כה דברי המר והנאנח מדוכה בייסורין קשים מצד הזמן והקמת רעה מביתו כמלחמת גוג ומגוג בסדר מאת יהוה מן השמים:
חייא הכהן די לאארה