שאלה ראובן הלך למדינת הים והניח בן בעירו ונתעכב שם ימים ושנים ואחר זמן מה נפל למשכב על ערש דוי וצו' ואמ' תנו כל נכסי לבני בלשון רבים ואח"כ נפטר לבית עולמו וחלי"ש ועתה נסתפקנו בלשון הצואה אם הבנות יכנסו בגדר בנים ויחלוקו עם הבן בשוה כיון שהוא בלשון מתנה א"ד אין הבנות נכנסות בגדר בנים והבן יקח הכל ואת"ל הבן יקח הכל עדיין יש לשאול אם לא נמצא לראובן כ"א בן הבן אם נאמר שנכדו יקח כל הנכסים לפי שהוא יורש זכות אביו או דילמ' בשלמא אביו ניחא הואיל ומצאנו בן יקרא בלשון רבים אבל בן הבן לא ואפשר לומר שהבנות לגבי הבן אינן נחשבות לכלום אבל לגבי הנכד נחשבות ולפי שנסתפקתי בכל זה ולא ידעתי מה אדון ביה גמרתי בלבי ואמרתי אלך לי לבית מדרשו של שם והקרה לי ה' איש גבור חיל כולל סוג השלמות בחכמתו ורוח מבינתו אוצר בלום כל בו ויראת ה' בלבו אם לכח אמיץ לב במלחמתה של תורה ואם למשפט מי מורה כמוהו הפותח יד בתשובה כשר נבא לפלפל בחכמה ובהויות דאביי ורבא אשר ינקתי משוד תבונותיו בהלו נרו עלי ראשי זכרתי ימים מקדם כי מי חכמתו הרוו נפשי והגיעוני לעשו' שורש וענף ולשאת פרי הלא הוא אח"י ור"אש וגיסי זה דודי וזה רו"עי סיני ועוקר הרים החכם הנעלה כמוה"ר שמואל הקטן יצ"וא אקוה לתשובתו הרמה כי הוא יוציא לאור תעלומה ומה' תהיה משכורתו שלמה אכ"יר:
תשובה אחיל בשבח שהן כל יקר ראתה עיני להאי צורב' מרבנן בר אוריין ובר אבהן דמטמרן ליה גליין טוביינא דחכימי כאבימי דחיל חטאין זיויה דמי לבר אלהין א' ממשרתי עליון המשמשים באפריון באשר הם מגזע אהרן וראויים להיות ראשון אפריין נמטייה על אשר הועלה להיות ראשון הלא הוא גיסי אחי ורעי החכם הנעלה לשם ולתהלה כה"ר מאיר הכהן יצו"א שכשמו כן הוא שהאיר עיני בשאלתו המעולה שאלת חכם חצי תשובה ובהיות שאדני שאלתו הוטבעו על מתנה כזו שאין בה לא קניין ולא כתיבה ולא אתם עדי רק שראובן זה בהיותו מוטל על ערש דוי צוה וא' תנו כל נכסי לבני בלשון רבים וגו' וקודם שנדע אם יכנסו הכנות בגדר בני' בנדון זה או לא נדע תחילה אם מתנת שכיב מרע כזו בעלמ' היא מתנה או לא ואחר שנדע שהיא מתנה וזכו בה הזוכים נדע אם בלשון זה יכנסו בנות בגדר בנים או לא:
תנן בפרק מי שמת דף קנ"ו המחלק נכסיו על פיו ר"א אומר אחד בריא ואחד מסוכן נכסי' שיש להם אחריות נקנין בכסף ובשטר ובחזקה ושאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה א"ל מעשה באמן של בני רוכל שהיתה חולה ואמרה תנו כבנתי לבתי והיא בשנים עשר מנה ומתה וקיימו חכמים את דבריה וכו' ובגמר' א"ר לוי קונין משכ"מ אפי' בשבת ולא לחוש לדברי ר"א אלא כדי שלא תטרוף דעתו עליו ע"כ ופסקו ז"ל כחכמים שמתנת שכ"מ אינה צריכה קניין ודי באמירה בעלמא הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל שכ' בפרק מי שמת שאם רצה שכ"מ שיקנו ממנו אפי' בשבת קונין שקניין זה לא מעלה ולא מוריד שבאמירה בעלמא סגי בשכ"מ וכדי להפיס רבונו עושים וכו':
וכתב על זה הר"ן ז"ל שדבר זה מחלוקת ר"א ורבנן שר"א ס"ל שלעול' לא קני באמירה בעלמא אפי בשכ"מ ורבנן פליגי עליה וס"ל דבאמירה בעלמא קני בשכ"מ והביאו רבנן ראיה מאמן של בני רוכל שהיתה מצוה מחמת מתה וקיימו חכמים את דבריה אלמא באמירה בעלמא בלא קניין מהני וא"ל ר"א דמשום שהיו רשעים שהיו מקיימים קוצים בכרם לדעתו דמחשיב להו אוכל שיש מקום שמאכילים אותם לגמליהם קנסו אותם שמותר לאבד ממונם בידים ורבנן סברי כל שאין כמוהו מקיימים אינו בר זריעה ואינו אוסר וקי"ל כרבנן כדמסיק בגמר' ע"כ:
וכן נמי כ' הרמ"בם ז"ל בפר' ח' מה' זכייה ומתנה אבל החולה שתשש כח כל הגוף וכו' הוא הנקרא שכ"מ ומשפטי מתנותיו אינם כמתנת בריא כיצד שכ"מ שצוה וא' ליתן לפלוני כך וכך בין בחול בין בשבת בין כת' בן לא כתב זכו הכל כשימו' בכל מה שנתן להם וכו' שדברי שכ"מ ככתובים וכמסורים הן ודבר זה מדברי סופרי' ואע"פ שאינו אלא מדבריהם עשו אותה כשל תורה כדי שלא תטרף דעתו עליו כשידע שאין דבריו קיימי לפיכך אם אמ' קנו ממני אפי' בשבת קונין ממנו שזה הקניין אינו צריך וכו' ע"כ וכן פסק הרב בש"ע ח"המ בסימן ר"ן יע"ש:
ואף לומ' אתם עדי אינו מוכר' בש"כמ כמו שהעל' רבא ז"ל בפרק גט פשוט ד' קע"ה דבעי רבא שכ"מ שהודה מהו צריך שיאמ' אתם עדי או לא צריך לומר כתובו או לא אדם משטה בשעת מיתה או לא בתר דבעיא הדר פשטה אין אדם משטה בשעת מיתה ודברי שכ"מ ככתובי' וכמסורים דמו ע"כ:
ופי' רש"בם ש"מ שהודה וכו' בעל חובו טוען לו מנה לי בידך וא"ל הן דכי ה"ג אמרינן בסנהדרין ד' כ"ט שצריך שיאמר אתם עדי ואי לא מצי אמר משטה אני בך וכו' צריך שיאמ' כתובו דאמרינן בחזקת הבתים ד' מ' הודאה בפני עדים. צריך שיאמר כתובו וכו' ודברי שכ"מ ככתובים וכמסורים דמו ואין צריך ע"כ וכ' רבותינו בעלי התוספות ודברי ש"מ וכו' האי ככתובים לא הוי דוקא כההיא דפר' מי שמת דהתם קא' שהם ככתובים וכמסורים כבר דלא בעו קניין אבל הכא אלימו טובא כדברים הכתובים וכו' והרבה יפוי כח עשו חכמים בש"מ דהולך כזכי בש"מ אפי' לא הוי בבריא כזכי ע"כ:
וגדולה מזו אשמועינן רב יהודה בפר' יש נוחלין ד' קי"ג ג' שנכנסו לבקר את החולה רצו כותבין רצו עושין דין שנים כותבין ואין עושין דין וא' רב חסדא ל"ש אלא ביום אבל בלילה אפי ג' כותבין ואין עושין דין מ"ט דהוו להו עדים ואין עד נעשה דיין ע"כ: ופי' רש"בם ז"ל ג' שנכנסו לבקר נראה בעיני דדוקא נקט שנכנסו לבקר הילכך רצו וכו' אבל אם נכנסו להעיד שזימנום והביאום לשמוע כדי להעיד הרי הם עדי' ואין עד נעשה דיין דדמי לנכנסו בלילה דחשיב להו עדים הואיל ואין ראויין לדון בלילה וכ"ש הכא שבאו לשם עדות דאין עד נעשה דיין וכו' וסייג מצאתי לדברי מתשובת רבנו שלמה זקני מ"כ שכתב בה כן ועוד מדרב יהודה שמעינן דאין צריך לומר אתם עדי בש"מ דא' רב יהוד' ג' שנכנסו לבקר את החולה וכו' ופ' רב חסדא לא אמרן אלא ביום אבל בלילה כותבין ואין עושין דין כיון דלילה לא חזי לדינא עדים הוא דשוינהו ואין עד נעשה דיין והאי ביום היכי דמי אי דא' ליהו הוו עדים מי מצי למימר רצו עושין דין הא בהדי' סהדי שוינהו אלא לאו דלא אמר להו הוו עלי עדים וקתני רצו כותבין העדות כמו ששומעין מפי החולה היאך מנחיל נכסיו רצו עושין דין דהא ג' נינהו ודנין ואומרים כך הדין שפלוני יטול חלק זה ופ' חלק זה שדמיהן מכוונין וכותבים להם פסק דין שלא יוכלו לערער זה על זה ואע"ג דאין כאן אדם שמעיד בפניהם הא אמרינן במסכת ר"ה לא תהא שמיעה גדולה מראיה וכיון שהם ראו את החולה שמחלק נכסיו בפניהם הודאת בעל דין כמאה עדים דמי וכו' ע"כ וכזה ג"כ הורו הפוסקים ז"ל הרמ"בם בפרק ג' מהלכות סנהדרין והטור ח"המ בסימן רנ"ג יע"ש:
הוברר לנו מכל האמור שאדני השאלה הוטבעו על האמת שמתנת ראובן אם היה מפרש בה דבריו שיתנו כל נכסיו לבנו ולבנותיו שדבריו קיימין ויחלקו כולם בשוה שדברי ש"מ ככתובים וכמסורים דמו באמירה בעלמא אף בלי קניין ובלי כתיבה ואפי' מלת אתם עדי אין צריך שיאמר אלא כל השומעים דבריו אם הם שנים הם עדים ויעשו ב"ד על פיהם ואם הם ג' אם ירצו יהיו עדים ואם ירצו יהיו הם דיינים ויחלקו הם הנכסים כנראה להם ודוקא אם שמעו ביום כנזכר לעיל וכל זה מדבריהם ז"ל שעשו כ"כ חזוק לדברו ש"מ כדברי תורה כדי שלא תטרף דעתו עליו כמו שהאריך בזה הרמ"בם ז"ל בפ' ח' מה' זכייה יע"ש:
ואחרי הודיע אלדי' אותנו את כל זאת נבוא למה שנסתפק הח' השואל בלשון הצואה אם הבנות יכנסו בגדר בנים ויחלוקו עם הבן בשוה כיון שהוא בלשון מתנה א"ד אין הבנות נכנסות בגדר בנים והבן יקח הכל וכו' דע דהיינו הך מה דאבעיא לן בפרק מי שמת דף קמ"ד ההוא דא' להו נכסי לבני הוה ליה ברא וברתא מי קרו אינשי לברא בני ולסלק לברתא מעישור נכסי קאתי א"ד לא קרו אינשי לברא בני ולהמשכה לברתא במתנה קאתי אמר אביי ת"ש ובני דן חושים א"ל רבא דילמא כדתנא דבי חזקיה שהיו מרובין כחושים של קנה אלא א' רבא ובני פלוא אליאב רב יוסף א' ובני איתן עזריה ע"כ:
ופי' רש"בם ז"ל ההוא דא' להו נכסי לבני בשעת מיתה אמר כן ולא היה לו כי אם בן אחד זכר וגם בנות היו לו ובעי גמר' מי קרו אינשי לברא יחידאה בני בלשון רבים ואם כן כל נכסיו נתן לבנו ואין הבנות בכלל או לא ויחלקו הבנות עמו ובני דן חושים אלמ' בן אחד קרי לשון רבים כחושים של קנה שגדילים הרבה ביחד אי נמי עלי קנים או קשרי קנים קרויים כן ע"כ:
והקשו רבותינו התוספות ז"ל וא"ת דכיון דקרו אינשי לברא בני אם כן למה הוצרך לומר נכסי לבני פשיטא שהם לבנו ויש לומר דאצטריך שאם מצא דייתיקי או מתנה שלא יהיה בה כלום ע"כ:
וגרסינן עוד שם בגמ' ההוא דא' נכסי לבני הוה ליה ברא ובר ברא קרו אינשי לבר ברא ברא או לא רב חביבא א' קרו אינשי לבר ברא ברא מר בר רב אשי א' לא קרו אינשי לבר ברא ברא תניא כוותיה דמר בר רב אשי החודר הנאה מבנים מותר בבני בנים ע"כ ופי' רש"בם ובר ברא בין של אותו בן או של אחר שמת. מי קרו אינשי לבר ברא ברא ולפיכך אמ' נכסי לבני לשון רבים ויחלקו ביניהם או לא קרו ליה ברא והאי דקאמר לשון רבים היינו כדאמרן לעיל ובני פלוא אליאב. מותר בבני בנים אבל לענין פריה ורביה חשיבי ליה כבנים בפרק הבא על יבמתו דף ס"א ע"כ:
ופסקו ז"ל כהאי סוגיא וליכא מאן דפליג עלה כמו שכתב הרמ"בם בפרק י"א מה' זכייה ומתנה ש"מ שאמר תנו נכסים אלו לבני אין הבנות בכללם היה לו בן אחד ובת או בן ובן הבן אע"פ שהוא אמר לבני שהוא לשון רבים אין נותנים אלא לבנו שהבן האחד נקרא בנים ע"כ. וכן נמי פסק הרב בש"ע ח"המ בסימן רמ"ז סעי' ג' יע"ש. ובזה הות' לנו הספק הראשון שראובן זה שלא היה לו כ"א בן אחד ובנות ואמר בלשון רבים תנו כל נכסי לבני שאין הבנות בכלל שבן אחד יקרא בנים כלשון הכתוב ובני פלוא אליאב ומה שהוצרך לעשות צואה הוא כמו שכתבו רבותינו בעלי התוספות כדי לבטל אי זו דייתיקי שעשה מקודם. ודע שמה שאמר הח' השואל והבן יקח הכל לאו דוקא שאין זה אלא שלא יכנסו בנו' בגדר בני' וירויחו לחלוק בשו' אבל לא שיפסידו ממה שנתחייבו להם הנכסים במיתת אביהם כגון מזונו' הבנות דקי"ל שהם תנאי ב"ד עד הזמן המוגבל להם דהא קי"ל כרב דפריש נוחלין בד' קל"ז דאיתמר מתנת שכ"מ מאימת קנה אביי א' עם גמר מיתה ורבא אמר לאחר מיתה לפי שסתם ש"מ הנותן ממונו לאחרים אין כוונתו להוציא מרשותו עד לאחר גמר מיתתו שאז לא יצטרך לו יותר ואז כבר חל על עזבונו חוב מזונות: וכן כ' הרמ"בם ז"ל בפרק ח' מהלכות זכייה ומתנה וז"ל מתנת ש"מ אינה נקנית אלא לאחר מיתה ואין אחד זוכה בדבר שצוה לו בין במקרקעי בין במטלטלי אלא לאחר מיתה לפיכך מוציאין לכתובת אשה ומזון האלמנה והבנות מיד אלו שצוה לתת להם שהרי במיתתו נתחייבו הנכסים בכתובה ובמזונות ואלו שנתן להם לא יקנו אלא לאחר מיתה ע"כ: וכתב ה"ה מתנת ש"מ אינה קונה וגו' פסק כרב' דאמר הכי לפיכך מוציאין וכו' פירוש כתובת בנין דכרין שאינה טורפת ממשועבדין אחרים וטורפת ממתנת ש"מ וכו' ואין לומר כתובת אשה שהיא בחיים דההיא אפילו ממשועבדין גמורין טורפת וזה פשוט וכו' והדין הזה יצא למחבר בטעמו ממאי דאמרינן בפר' יש נוחלין השתא בירושה דאורייתא אלמנתו נזונת מנכסיו מתנת שכ"מ דרבנן לכ"ש וזה דעת הרב אלפסי בהלכות כמו שהאריך שם ע"כ. והטור ז"ל כתב בהדיא בנדון שלפנינו בסימן רמ"ז בשם הרא"ש שאם האב נתן נכסיו לבן בין הבנות בהדיא היכא דהבנות חזיין למשקל מזוני דידהו לא מפקינן מהבנות מזוני דידהו יע"ש. ודינים אלו הביאם מרן בש"ע ח"ה בסימן רנ"ב וכיון שהוברר לנו ספק ראשון שאין הבנות נכנסות בגדר בנים ובן אחד יקרא בנים בלשון רבים:
אכתי פס גבן לברר הספ' השני שכ' הח' השואל ואת"ל הבן יקח הכל עדיין יש לשאול אם לא נמצא לראובן כ"א בן הבן אם נאמר שנכדו יקח כל הנכסים לפי שהוא יורש זכות אביו או דילמ' בשלמא הבן ניחא הואיל ומצאנו בן יקרא בלשו' רבים אבל בן הבן לא ואפשר לומר שהבנות לגבי הבן אינן נחשבו' לכלו' אבל לגבי הנכד נחשבו'. בזה נראה לי שאף שלא דברו בו ז"ל בהדיא בגמר' מ"מ הדעת מכרעת שבמקום שאין בן שהנכד יקרא בנים כיון שהוא יורש מן התורה וקודם לבנות ובמקום אביו קאי וכבר אמרינן לעיל דאמדינן דעת הש"מ שלעשות רצונו ית' מצוה וקורא לבן אחד בנים בלשון רבים ולא אתא כ"א לבטל שום דייתיקי הקודמת כמו שא' רבותינו בעלי התוספות לעיל והכא נמי אמדינן דעתיה שלקיים נחלה דאורייתא אכוון בצואה זו ונכדו יקרא בנים בנדון כזה שבני בנים הם כבנים לעניין ירוש' שנאמר ובן אין לו וכו' וא' ז"ל עיין עליו וזרע הבן ירשנו אפילו היא בת דבמקום אביה קיימא וכן לעניין פריה ורביה: וכן נמי איכא למשמע מסוגי' דלעיל דבן הבן עדיף להו ז"ל מבנות שלאחר שהשיבו שאין הבנות בכלל בני חזרו לשאול בר ברא עם ברא מהו שיכנס בגדר בני וכו' ומה שפשטו ז"ל שאינו נכנס בגד' בני הוא משום דבלאו הכי מקיימא נחלה דאורייתא בדודו אבל בנדון זה דלא מקיימא נחלה דאורייתא אלא ביה לא נפיק יתיה מכלל בני והוא לבדו יקרא בני כדלעיל שבן א' יקרא בנים שנא' ובני פלו' אליאב וכו'. וכדי להפיס יות' דעת הח' השואל אי לא ניחא ליה בהאי יראה מש"כ הטור ז"ל בשם הר"מה בסי' רמ"ז וז"ל ומיהו אי לית ליה ברא אלא בר ברא ודאי אבר ברא קאמר וכתב על זה הרב בבית יוסף ומ"ש הר"מה ז"ל וכו' מסברא קאמר הכי דה"מ דמעטינן ליה היכי דאית ליה ברא אבל אי לית ליה ברא אלא ברתא ובר ברא לבר ברא יהיב וכן העלה בשלחנו הערוך בח"ה סימן רמ"ז סעיף ג' בשם יש מי שאומר דאי לית ליה ברא אלא ברתא ובר ברא ודאי לבר ברא יהיב ע"כ ונראה שמה שהביא זה בשם יש מי שאומר הוא לפי שלא מצא סברא זו לא בגמר' ולא בפוסקים הראשונים בהדיא שהם הרי"ף הר"אש והרמ"בם ז"ל והשתא דלא אשכחן מאן דפליג עלה הכי נקטינן. ומצאתי ג"כ שהביא סברא זו הרב בעל נמוקי יוסף בפירושו לרב אלפס בפרק מי שמת בשם הריט"בא וז"ל היכא שאין לו בנים ויש לו בני בנים ויש לו בנות ואמ' נכסי לבני או שהודר הנאה מהבני' מספקא לן אי משום בני בנים קאמר או משום בנות ודעת רבותינו דמשום בני בנים קאמר שהם ראויים ליורשו ועומדים במקום בנים והדבר ידוע שהאומר נכסי לבני או לבנותי כולם בכלל ואפי' הם מאה ולא אמרינן בהא מיעוט רבים שנים וכן האומר לקרוב או לקרובותי יש בכלל כל הקרובים שהם פסולים לעדות ודבר פשוט הוא וכן הוא בתשובת רבותי עכ"ל הריט"בא ז"ל:
ומה שכ' הח' השואל אם יכנסו הבנו' בגדר בני' ויחלוקו עם הבן בשוה כיון שהוא בלשון מתנה וכו' האמת הוא שלא יכנסו הבנות בגדר בני אף שא' בלשון מתנה כיון שבשעת אמירה היה ש"מ וראיה לזה ממאי דאמרינן בתלמוד ירושלמי בפרק שני דייני גזרות מי ששלח ממדינת הים ואמר ינתנו אלו לבני בנותיו בכלל ואם בשעת מיתה אמר כן אין הבנות בכלל ע"כ וחידוש זה של שעת מיתה שאין הבנות בכלל הוא תוספת מן היורשלמי שלא דבר בו ר' אמי ז"ל בתלמוד בבלי אבל תחילת דבריהם כדברי ר' אמי בפר' מי שמת ד' קמ"ד ההוא דשדר פיסקי דשראי לביתיה אמר ר' אמי הראויים לבנים לבנים ראויים לבנות לבנות ולא אמרן אלא דלית ליה כלתא אבל אית ליה כלתא לכלתיה שדר ואי בנתיה לא נסיבן לא שביק בנתיה ומשדר לכלתיה ע"כ:
ופסקו כן הפוסקים הרי"ף ז"ל בפר' מי שמת כתבו ז"ל ההוא דשדר פיסקי דשראי לביתיה א"ר אמי הראויין לבנים לבנים והראויים לבנות וכו' ירושלמי בפר' שני דייני גזרות מי ששלח ממדינת הים וא' ינתנו אלו לבני בנותיו בכלל ואם בשעת מיתה א' ינחנו אלו לבני אין הבנות בכלל ע"כ: וכתב על זה הרב נמוקי יוסף וטעמא דמילתא משום שבחייו רוצה הוא לכבד בנותיו כדי שיהיו חביבות על בעליהן כלומ' כדי שימציאו בהן חן כדי לנושאם אבל בשעת מיתה אין אדם רוצה לעקור נחלה דאורייתא וכו' יע"ש:
והרמב"ם ז"ל כתב בפר' ו' מה' זכייה ומתנ' מי ששלח כלים ממדינת הים וא' ינתנו אלו לבני הרי אלו ינתנו לבנים ולבנות הראוי לבנים כגון ספרים וכלי מלחמה לבנים והראוי לבנות כגון כלי משי הצבועים וכלי זהב יטלום הבנות היו ראויים לזכרים ולנקבות יטלום הזכרים וכן המשלח כלים לביתו סתם והיו בהם כלים הראויים לבנות יטלום בנותיו אומדן דעתא שלהן שלח ואם אין לו בנות או שהיו בנותיו נשואות יטלו אותן נשי בניו שהדעת נוטה שלהן שלח ע"כ: וכתב ע"ז הרב בעל כ"מ נראה שמפרש רבנו דהא דא' בירושלמי בנותיו בכלל היינו לומר שאם יש בדברים אלו ששלח כלים שאינם ראויים אלא לבנות ינתנו להן אבל בדברים שאינם ראויים אלא לזכרים אין לבנות חלק בהם כדברי רבי אמי בתלמוד בבלי הראוי לבנים לבנים הראוי לבנות לבנות וכ' ע"כ והרב המגיד ג"כ כתב שזה יצא לרבנו מדברי ר' אמי דתלמודא דילן ומן הירושלמי שקדם לנו זכרו ומ"ש היו ראויים לזכרים ולנקבות יטלו אותם הזכרים פשוט הוא שדעתו קרובה אצל בנו יותר מבתו שהרי אפילו באשת בנו דעתו קרובה לה יותר מבתו הנשואה והטעם מפני שעל בנו לפרנסה כ"ש בבנו ובבתו שדעתו קרובה יותר אצל בנו ע"כ:
כלל העולה מכל האמור לנדון שלפננו בצואת ראובן זה הש"מ שצוה ואמר תנו נכסי לבני בלשון רבים בהיות שאין לו כ"א בן ובנות שבנו יקח הנכסים שדעת האדם יותר קרובה אצל בנו ובן אחד יקרא בנים שנאמר ובני פלוא אליאב ואמדינן דעת הש"מ שלקיים נחלה דאורייתא נתכון וכן נמי בספק שני כשלא נמצא לראובן כ"א בן הבן ובנות שנכדו יקח כל הנכסים לפי שהוא יורש זכות אביו וכאילו אביו קיים חשבינן ליה כמו שכתב הרב בש"ע ח"ה בסי' רמ"ז בשם הר"מה והרב בעל נמוקי יוסף בשם הריט"בא ז"ל זה הוא הנראה לע"ד כאשר הוכחתי לעיל נגמר ונשלם בסדר ובשנת כי חלק ה' עמו יעקב חבל נחלתו לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"ר שלמה הקטן סי"ט: