שאלה ב ראובן עתיר ניכסי אהוב נאמן מיעקב פעם א' הלך לבית אהובו יעקב על עסק א' ממשא ומתן שהיה ביניהם והנה דינה ביתו של יעקב הנ"ל יצאת לקראתו לאמר לו כי אביה איננו בבית כי יצא לרחוב העיר לקנות נכסים והנה הנערה ההיא להיותה יפה עד מאד ישרה בעיניו של ראובן וחשקה נפשו בה ואמר לה רצונך להיות לי לאנתו ואני אתן ליך מוהר ומתן לפי כבודי ובהיות שנתרצתה הנערה להיות לו לאשה לא איחר הנער ליתן לה חפץ א' מזהב לשם קידושין בפני שמעון ולוי שהיו נמצאים שם ואמר להם הרי אתם עדים כי הנני מקדש את דינה בתו של יעקב בחפץ זה והחזיר פניו נגד דינה הנז"ל ואמ' לה הרי את מקודשת לי בחפץ זה כדת משה וישראל ולא הספיק לקדש אותה כי אביה בא אל ביתו וכולם יצאו לקראתו בשמחה ובטוב לבב בחשבם שהדבר יטב בעיניו וישמח על הדבר שמחה גדולה בהיות ראובן אהוב לו וראוי למשפחתו אבל במקום גילה שם היתה רעדה כי יעקב הנ"ל נצטער עד מאד באמרו כי צר לו מאד על המאורע בהיות שלקידושין הללו א"א להיות להם העמדה וקיום יען שכשהיתה דינה בתו הנ"ל קטנה וברשותו הוא קיבל עליה קידושין מיהודה שהוא ג"כ אהובו וממשפחה הגונה לעני זבולון ונפתלי אשר ע"כ אלו הקידושין השניים לא היו חלין כלל ועיקר ובראות דינה את אביה שנצטער כ"כ על הדבר אמרה לו אל יחר אף אדוני בי כי אין בי אשם דלמה לא באתה להגיד לי עד מה שכבר קיבלת קידושין עלי וכיון שאין לדבר תקנה כי אין קידושין חלו טל המקודשת הנני מוכנת ומזומנת לקיים מעשיך הראשונים וליכנס לחופה עם יהודה שקיבלת' ממנו הקידושים ראשונים יען שאילו השניים הם מבוטלים ותיכף ומיד הלך יעקב אצל יהודה לשאול לי אימתי היה רוצה ליכנס לחופה עם בתו דינה המקודשת לו זה כמה שנים בפני זבולון ונפתלי ויהי כשמוע יהודה את דברי יעקב הנ"ל עשה תמיהות גדולות באומרו דבר כזה לא היה בעולם שאמת הוא שזה שנים שדיבר עמו בפני זבולון ונפתלי שהיה רצונו ליקח את בתו דינה לאשה אבל שאינו זוכר כלל ועיקר שנתן לו עליה קדושין גם העדים הנ"ל אומרים כדבר הזה שאינם זוכרים כלל שיעקב קיבל קידושין מיהודה על בתו אלא שמעו שהיו מדברים ע"ע נישואיה ויעקב טוען בריא שהוא קיבל הקידושין על בתו מיהודה הנ"ל ג' זהובים בפני זבולון ונפתלי הנ"ל עכשיו מבעיא לן כיון שיעקב טוען בריא שקיבל הקידושין ויהודה והעדים אומרים שמא הבריא יהיה עדיף והרי דינה מקודשת ליהודה והקידושין השניים בטלים או דילמא כיון שיהודה והעדים אינם זוכרים כלל ומכחישים ליעקב הרי אין כאן קידושין והשניים הם קידושין על הכל יבא דברו הטוב ושכמ"ה:
תשובה בטרם כל צריכים אנו לעמוד על דברי ה"ה נ"ע דמדקאמר והנה הנערה ההיא בהיותה יפה עד מאד ישרה בעיניו של ראובן וכו' ואח"כ חזר וכתב ובהיות שנתרצתה הנערה להיות לו לאשה וכו' דמשמע מדבריו שעדיין היתה נערה באותו פרק שקיבלה קידושין מראובן וא"כ איך אמר האב שקידושין הללו א"א להיות להם העמדה וקיום יען שכשהיתה דינה ביתו עדיין קטנה וברשותו קיבל עליה קידושין דמשמע שעכשיו אינה ברשותו ואם עדיין עודה נער' ברשותו היא עתה כמו קוד' לכן וקידושי אביה ג"כ הם קידושין לפי שהתור' נתנה רשות לאב כל זמן שהיא קטנה או נערה כמו שהביא הרב בשלחן הערוך אבן העזר סי' נ"ו סעיף י"א וז"ל קטנה או נערה שקידשה עצמה בלא דעת אביה או נישאת אינו כלום ואפילו מיאון אינה צריכה וכו' אלא מוכרחים אנו לומר דנערה דאמר ה"ה נ"ט לאו דוקא קאמר אלא דעכשיו שהיא קידשה עצמה היא גדולה שאינה ברשות האב עוד והבעיא לה"ה נ"ע אינה אלא אם הבריא שטוען יעקב אביה שכבר קיבל על דינה בתו קידושין בעודה קטנה וברשותו מיהודה עדיף ומקודשת ליהודה והקידושין השניים שהיא קיבלם אינם חלים על המקודשת כלל או דילמא כיון שיהודה והעדים אינם זוכרים כלל ומכחישים ליעקב אביה אין כאן קידושין והקידושים השניים הם קידושין שהב' עדים שלהם שמעון ולוי הם זוכרים ואין להם ספק כלל בקידושי דינה בת יעקב שראו אותה שנתקדשה לזי החתן בגודלה וכפי זה קדושין שהוא קדשה או עצמה שהם השניים הם הקדושים מש"כ האחרים ואין להם בזה ספק:
על זה צריכים אנו להביא הא דתנן במסכת קידושין פרק ב' דף מ"א האיש ער את בתו כשהיא נערה בו ובשלוחו: ופירש רש"י כשהיא נערה וכ"ש כשהוא קטנם אם קובל קידושין מקודשת והאי דנקט נערה אורח ארעא אשמועינן דקטנה לכתחילה לא כדפירש בגמרא ע"כ: ובגמרא האיש מקדש את בתו כשהיא נערה כשהיא נערה אין כשהיא קטנה לא מסייע לה לרב דאמר רב יהודה א' רב ואיתימא רבי אלעזר אסור לאדם שיקדש את בתו כשהיא קטנה עד שתגדל ותאמר בפלוני אנו רוצה וכו':
וכתבו התוספות כשהיא נערה אין כשהוא קטנה לא וא"ת ודלמא לרבותא נקט נערה וכ"ש קטנה ויש לומר דדייק מדקתני כשהיא נערה ולא קתני האיש מקדש את בתו נערה משמע דוקא נערה אבל לא קטנה אי נמי יש לומר דדייק מדלא קתני במתניתין האיש מקדש את בתו סתם כדתנן האב זכאי בבתו בקידושין ולא מפרש נערה כי הכא משמע דהכא דמפרש נערה הוי דוקא ולא קטנה:
אסור אדם שיקדש את בתו כשהוא קטנה: ואע"ג דאמר לעיל דאיסורא ליכא משום דטב למיתב טן דו ה"מ בגדולה שהוא מתקדשת ע"י עצמה דכיון שנתרצתה ליכא למיחש שמא תחזור אבל קטנה שמתקדשת ע"י אביה איכא למיחש שמא אם היתה גדולה לא היתה מתרצת ועונשיו שאנו נוהגים לקדש בנותינו אפילו קטנות היינו משום דבכל יום ויום הגלות מתגבר עלינו ואם יש ספק ביד אדם עכשיו לתת לבתו נדוניא שמא לאחר זמן לא יהיה ספק בידו ותשב בתו עגונה לעולם עד כאן דברי התוספות:
וכהאי גונא גרסינן נמי במסכת כתובות פרק ב' דף כ"ב וז"ל אמר רב אסי חנין להפה שאסר הוא הפה שהתיר מן התורה שנאמר את בתו נתתי לאיש הזה לאשה לאיש אסרה הזה התירה למה לי קרא סברה היא הוא אסרה והוא שרי לה אלא כי אצטריך קרא לכדרב הונא אמר רב דאחר רב הונא א' רב מנין לאב שנאמן לאסור את בתו מן התורה שנאמר את בתי נתתי לאיש הזה למה לי מיבעי ליה לכדתני ר' יונה וכו':
וכן פסקו הפוסקים הראשון שבקדושה הרמב"ם ז"ל בפרק ט' מהלכות אישות הלכה י' נאמן האב לומר על בתו קודם שתבגור שהוא מקודשת ואוסרת על הכל ע"כ:
וכתב הרב המגיד נאמן האב וכו' מתבאר חן המשנה שם ומימרא בגמרה מנין לאב שנאמן לאסור את בתו מן התורה וכו' ע"כ:
וכן פסק הטור ז"ל שכתב באבן העזר סי' ל"ז האב זכאי בבתו לקדשה משטה שתולד עד שתבגר בין בכסף בין בשטר בין בביאה וכסף קידושיה שלו וכן האב זכאי במציאתה ובמעשה ידיה אלא שבכסף יכול לקידשה מיד אחר שתולד וקידושיו קידושין גמורין והיא כאשת איש אבל אונו יכול למוסרה לביאה עד שתהיה בת שלש שנים ויום אחד ומשבגרה אין לו רשות בה: קידשה אביה בבקר והיא קידשה עצמה בערב ושניהם ביום שנשתלמו בו ששה חדשים של ימי נערות ובדקנוה ומצאנוה בוגרת מחזיקין אותה בחזקת בוגרת וקידושי האב אינם כלום אפי' אינה מכחישתו לומר שבאו הסימנים בבקר ע"כ:
יצא לנו מכל האמור שקידושי האב הם קדושים גמורים מן התורה אם היו עשויים כהוגן: אבל מה נעשה שכתב ה"ה נ"ט שתכף ומיד כשהלך יעקב הנ"ל אצל יהודה החתן לשאול לו אימתי היה רוצה ליכנס לחופה עם בתו דינה המקודשת לו זה כמה שנים בג' זהובים שקיבל ממנו בפני זבולון ונפתלי כפר בו ועשה תמיהות גדולות באמרו דבר כזה לא היה בעולם: וג"כ העדים שהזכיר יעקב הנ"ל אומרים כדבר הזה שאינם זוכרים כלל שיעקב קיבל קדושין מיהודה על בתו אלא שמעון שהיו מדברים ע"ע נישואיה וא"כ איך נוכל לגמור שטענת בריא של יעקב עדיף אם אין לו עדים שהתורה אמרה על פי שנים עדים יקום דבר וכמו שפסק הרב בשלחנו הערוך בהלכות קדושין סימן מ"ב וז"ל המקדש שלא בעדים אינם קדושין וכן פסקו הרי"ף והרא"ש והרמב"ם: ואפילו אם תמצא לומר שיהיה שום ממשות בדברי יעקב שטוען בריא לחה לא גילה יעקב הנ"ל דבר זה לא לבתו ולא לעדי' עד הנה כמו שאומר' לו בתו אלא א"ל אל יחר אף אדוני בי כי אין בי אשם דלמ' לא באת' להגיד לי עד הנה שכב' קיבל קדושין עלי דכפי דברי' הדין עמה והקדושין שקיבלה מראובן אחר שגדלה המה קדושין גמורים מאחר שהחתן והעדים מודים בהם וקידושי האב אינם כלום: כדתנן במס' קדושין פרק האומר דף ס"ד קדשתי את בתי קדשתיה וגרשתיה כשהוא קטנה והרי היא קטנה נאמן קדשתיה וגרשתיה כשהיא קטנה והרי היא גדולה אינו נאמן ונשבית ופדיתיה בין שהיא קטנה בין שהיא גדולה אינו נאמן:
ובגמרה מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא רישא בידיה סיפא לאו בידיה ולא והרי בידו להשיאה לחלל וכו': א' רב אשי ותסברא וישא משום דבידו הוא נהי דבידו לקדשה בידו לגרשה ועוד אילו אמר האי דלא ניחא בגוה מי מצי מקדש ניהליה בעל כרחיה אלא אמר רב אשי רישא רחמנא הימניה כרב הונא דא' רב הונא אמר רב מנין לאב שנאמן לאסור את בתו מן התורה שנאמר את בתי נתתי לאיש הזה לאיש אסרה הזה התירה בנישואין הימניה רחמנא לאב בשבויה לא הימניה ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל גירשתיה: קבלתי את גיטה: והרי היא קטנה: עכשיו כשאמר עליה כך: נאמן: לפוסלה מן הכהונה: והרי היא גדולה: משגדלה אמר כן ובקטנותה לא אמר אינו נאמן ומותרת לכהן: נשבית. הרי היא פסולה לכהונה משום ספק זונה ובגמרא מפרש טעמא: רישא בידו. בעודנה קטנה בידו לקדשה לאחר ולחזור ולקבל גט הימנו הלכך נאמן דמה לו לשקר אי בעי פסיל לה: סיפא לאו בידו. לקדשה משגדלה ונא למוסרה ביד נכרי לא גדולה ולא קטנה: ותסברא. דהאי שינויא דלעיל שינויא הוא וטעמא דרישא משום דבידו הוא נהי דבידו לקבל קידושין מאיש שבא לקדשה: אילו אחר האי גברא לא ניחא לי. לקדשה מי מצי וכו': לאיש אסרה. על הכל שאין אנו יודעים למי וכי אמר הזה התירה לזה: לנישואין הימניה. אם נערה אם קטנה אבל בבוגרת לא משתעי קרא דנערה כתיב הלכך לא מהימן משגדלה לשבויה לא הימניה כלל: ע"כ
וכן פסק הרב בשלחנו הטהור בהלכות קידושין סי' נ"ז סעיף כ"ז וז"ל האב שאחר על בתו בעודה קטנה או נערה קדשתיה וגרשתיה נאמן לפוסלה חן הכהונה ודוקא שאמר גרשתיה תוך כדי דיבור לקדשתיה אבל היכא שהוחזקה אשת איש טל פיו אינו נאמן לומר לאחר זמן גרשתיה: אם אחר שבגרה אחר קדשתיה וגרשתיה כשהיתה קטנה אינו נאמן ע"כ:
כלל העולה לנדון שנשאלנו עליו שאומר אביה שקידשה בעודה קטנה וברשותו ליהודה והיא עכשיו קידשה עצמה בהיותה גדולה לראובן בעדים כשרים שמעידים עליה שנתקדשה כראוי שנסתפק ה"ה נ"ט באומרו כיון שיעקב טוען בריא שקיבל הקדושין על בתו ויהודה שהוא החתן אחר דבר כזה לא היה בעולם שאמת הוא שזה שנים שדיבר עמו בפני העדים זבולון ונפתלי שהיה רצונו לוקח את דינה בתו לאשה אבל שאינו זוכר כלל ועיקר שנתן לו עליה קדושין גם העדים הנ"ל אומרים כדבר הזה שאינם זוכרים כלל שיעקב קיבל קדושין מיהודה על בתו אלא שמעו שהיו מדברים ע"ט נישואיה שהוא מה שקרא ספק ה"ה נ"ע ונסתפק אם הבריא של האב יהיה עדיף או שמא של העדים:
לזה אני אומר שבודאי אם היה מתבאר לנו בעדים שאביה קידשה בעודה קטנה היה הבריא שלו עיקר כמו שבארנו שהתורה נתנה רשות לאב על בתו בעודה קטנה או נערה: אבל בנדון שלפנינו שלא גילה האב דבר זה לא לבתו ולא לעדים עד עכשיו שאין בידו לעשותו איבד האב זכותו ומשום ועשית הישר והטוב בעיני אלהים ואדם יתן לה יהודה גט להתיר הספק ותינשא לראובן שהוברר לנו שקידשה כדת וכהלכה:
זהו הנראה לע"ד והוא ית' יצילנו משגיאות אכ"יר:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת את משמרת ה' שמרו על פי ה' ביד משה לפ"ק:
נאם עבד ה' שמואל כמהו"רר שלמה הקטן סי"ט: