שאלה ראובן שנשבע לעשות דבר פלוני ומיחה בו אביו מלעשותו ונפטר משבעתו מכח מחית אביו וכההיא דאמרינן פוחתין בכבוד אביו ואחר כך נתרצה אביו שיעשה אותו דבר השתא יש להסתפק אם חזרה שבועה למקומה או דלמא כבר הותרה שבועה שיש לדמות זה למי שנשבע שלא יאכל ככר זה ואח"כ נשבע שלא יאכלנה שאין שבועה חלה על השבועה אבל אם נשאל על הראשונה חזרה שבועה שניה למקומה או דלמא שאני התם שהחכם עיקר הנדר מעיקרו והו"ל כאילו לא נשבע כלל אבל הכא כיון שהוא היה רוצה לקיים שבועתו ולא היה לו היתר לשבועתו כי אם מפני שמיחה בו אביו וכיון שאביו הוא עכשיו מרוצה שיקיים בנו דברו תחזור השבועה לעיקרה שהרי החכם לא עקר לו הנדר אלא מפני מחיית אביו על כן יורנו המורה איזה דרך ישכון אור ושכמ"ה:
תשובה טרם שנבא להשיב שאלתינו צריכין אנו לעמוד טל דברי השאלה ולהתיישב עליה להבין משמעות דבריה יען כי החכם השואל בתחילת דבריו כתב וז"ל ראובן שנשבע לעשות דבר פלוני ומיחה בו אביו לעשותו ונפטר משבועתו מכח מחיית אביו ע"כ: שלכאורה משמע מהדברים הללו שאביו מיחה בו בעל כרחו ונגד רצונו מה שאינו רשאי לעשות כן כיון שבנו הוא ברשות עצמו לעשות מה שלבו חפץ ואינו ברשות אחרים ובודאי שכונת ה"ה הוא לומר שכששמע אביו שבנו נשבע לעשות דבר פלוני הקפיד על הדבר ופייסו עד שנתחרט בנו על מה שנשבע וכדי למלאות רבון אביו נשאל עליה ובזה נפטר משבועתו וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מהלכות שבועוח הלכה א וז"ל מי שנשבע וניחם על שבועתו וכו' או נולד לו דבר שלא היה בדעתו בשעת השבועה וניחם בגללו הרי זה נשאל לחכם אחד או לג' הדיוטות וכו' ומתירין לו שבועתו ויהיה מותר לעשות הדבר שנשבע שלא לעשותו או שלא לעשות הדבר שנשבע לעשותו וזה נקרא היתר שבועות עכ"ל וכן פסק הטור בי"ד והרב ב"י ז"ל בסימן רכ"ח ע"ש אבל עם כל זה איננו מעלה ארוכה להעמיד דברי השאלה טל תילה דהרי המשיך בלשונו לכתוב וז"ל ונפטר משבועתו מכח מחית אביו וכההיא דאמרינן פותחין וכו' ע"כ דמדבריו אלו נראה שלא נתחרט הבן מאליו בשביל הקפדת אביו או ע"י פיוסו אלא ע"י אחרים שהפצירו בו ובקשו לו פתח כההיא דתנן בפ"ט דנדרים דר' אליעזר אומר פותחין לאדם בכבוד אביו ואמו וכו' ע"כ. והיא דלא כהלכתא דהרי איפסקא הלכתא כחכמים דאוסרים וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל דאין פותחין לו לאדם בכבוד אביו ואמו לומר אילו ידעת שיאמרו לאביך ולאמך ראו גדולים שגדלתם כמה בנכם קל בנדרים ובשבועות ונמצאת מזלזל בכבוד אביך ואמך לפי שאין אדם כ"כ חצוף להעיז פניו ולומר שלא היה נמנע בשביל כך מלידור או מלשבע וכו' ומהאי טעמא נמי אין פותחין לו לאדם בכבוד רבו או בכבוד המקום לומר אילו ידעת שהיית מיקל בכבוד המקום או שהיה רע בעיני המקום כלום היית נשבע או גודר לפי שאין לך אדם כ"כ חצוף שיעיז פניו לומר שאפילו היה יודע שהיה מיקל בכבוד המקום שהיה נודר אלא בודאי שיאמר שהיה נמנע אפילו אינו אמת ונמצא שאין הנדר נעקר מעיקרו וכדכתבו שם הר"אש והר"ן ז"ל בנדרים בפ' ר' אליעזר והטור והב"י ז"ל בי"ד סי' רכ"ח ע"ש:
עוד המשיך ה"ה בדבריו לצדד ולדמות האי נידון לאותה דשנינו בפ' ג דשבועות. שבועה שלא אוכל ככר זה שבועה שלא אוכלנה וכו'. שאין שבועה חלה על השבועה ואם נשאל על הראשונה שחזרה שבועה שניה למקומה וכו' ע"כ שלע"ד הראיה אינו דומה לנדון דמידי אירייא התם איירי דנשבע וחזר ונשבע וכיון שכולם אינם אלא על נידון א' דהיינו שלא יאכל ככר זה אינה נידונת כי אם כשבועה א' לחייבו אם עבר עליה ודווקא על שבועה כיוצא בזה הוא שאמרו דאין שבועה חלה על שבועה וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מהלכות שבועות הלכה י"ז וז"ל שבועה שלא אוכל היום שבועה שלא אוכל היום וכו' או שאחר על ככר זו שבועה שלא אוכלנה שבועה שלא אוכלנה וכו' ונשאל על שבועה ראשונה והותרה ה"ז חייב משום שבועה שניה וכו' א"כ מפני מה אמרו שאין שבועה חלה על השבועה שאם לא נשאל ואכלה דאינו חייב אלא א' כחו שביארנו ע"כ:
אבל הכא בנ"ד אנן איירינן שלא נשבע כי אם פעם א' ונשאל על הדבר ע"י פתח או חרטה והותר א"כ אין כאן שבועה מעתה ומאי איריא עם ההיא דשבועות:
ועוד בצד השני שצידד ה"ה לומר וז"ל או דלמא שאני התם דהיינו ההיא מתני' דשבועות שהחכם עוקר הנדר מעיקרו והו"ל כאילו לא נשבע כלל אבל הכא בנ"ד כיון שהוא היה רוצה לקיים שבועתו ולא היה לו התר לשבועתו אלא מפני שמיחה בו אביו וכו' עכ"ל:
והנה כל המעיין יראה שמשמעות לשון מתני' דשבועות אינו כמו שפירשו ה"ה דהז"ל כאילו לא נשבע כלל דהרי התם אף שנשאל על השבוע' הראשונ' ונעקרה ממקומה הרי עדיין חומר השבועה השניה רמיא עליה ונמצא שלא נעקרה השבועה לגמרי:
אבל הכא בנ"ד כיון דליכא כי אם שבועה א והותרה כדין וכהלכה ע"י פתח או חרטה באיזה סיבה שיהיה הרי בהתרה זאת נעקרה השבועה מעיקרא לגמרי ואין כאן יותר שבועה מעתה מה שאין כן ההיא דשבועות דכשנעקרה השבועה הא' חלה עליו השבועה השניה ודוק:
כלל העולה מכל הנז"ל שמהלשון המוצע בשאלה דנ"ד מלבד כל הדיוקים הנז"ל שדקדקנו אי אפשר לנו לירד לסוף דעתו של ה"ה ולהעמיד שאלתו על קוטב א' לידע על מה שנסתפק כדי לבא בתשובה שלימה לפניו דהנה אם דעתו הוא שראובן דנ"ד ע"י הקפדת אביו כדי למלאות רצונו נתחרט בלב שלם בעיקר שבועתו וע"י זה שאל לחכם והתירו הרי נעקר השבועה מהעולם ואין כאן שבועה יותר כדהושוו בזה כל הפוסקים ז"ל ואם דעתו הוא שלא נתחרט בלב שלם אלא לפנים כדי להפיס דעתו של אביו אמר שנתחרט ונשאל לחכם שיתירנו כדי להראות לאביו שעשה רצונו אז בודאי שאין התרתו התרה והוי כאילו לא הותר וחומר השבועה עליו כל ימיו עד שיעשה אותו דבר שנשבע עליה כדכתב הרא"ש ז"ל בפ' ד' דנדרים והביאו הטור ז"ל בשמו בי"ד סי' רכ"ח וז"ל וכתב א"א הרא'ש ז"ל ויזהר הנודר שלא יאמר שמתחרט מעיקרו אלא א"כ הוא ברור שהיה רוצה שלא נדר מעולם שאם לא כן אין ההתרה התרה והוא באיסור נדר כל ימיו ע"כ לשונו וכן פסק הרב ב"י ז"ל שם בסי' הנ"ל ע"ש באופן שלא ירדתי לסוף דעתן של ה"ה וכדי לצאת י"ח עם ה"ה נר"ו ראיתי להעמיד השאלה באופן היותר כפי מה שנלע"ד שכך היתה כונתו והוא כפי הנמשך: ראובן נשבע לעשות דבר פ' ואביו היה מקפיד בו  להיותו הדבר ההוא נגד רצונו והגם שלא היה בדעתו של ראובן להתחרט על הדבר בקשו לו פתח לומר לו אילו היית יודע שהדבר הזה היה נגד רצון אביך ושהיה מקפיד כ"כ על הדבר היית נשבע וע"י הפתח הזה נתחרט ראובן משבועתו בלב שלם ובנפש חפצה והתירוהו משבועתו הנ"ל אח"כ נתרצה אביו שבנו יעשה אותו דבר ואז נסתפק ראובן אם התרת שבועתו הנ"ל שהתירו לו ע"י הפתח הנ"ל אם יהיה מועיל לעת עתה שאביו נתרצה בדבר או דילמא כיון שנתבטל הסיבה שעל ידה נתחרט והותר נתבטלה ג"כ ההתרה הנ"ל וחזרה השבועה למקומה וחומר שבועתו רמיא עליה כל זמן שלא מקיים אותה ותדע שכן הוא שהרי אם האמת היה שמעיקרא לא נתחרט ראובן אלא לפנים כדי להראו' לאביו שעשה רצונו אבל שבינו לבין עצמו דעתו היה לקיים שבועתו כשימצא שטת הכושר א"כ לע"ע שאביו מתרצה בדבר אין מקום לשאלה הנ"ל דמאי ספיקא איכא קמיה השתא יקיים שבועתו כפי רצונו כיון שלע"ע אין לו מי שמונעו אלא ודאי שהצעתו הוא כדכתיבנא ולכן נכנס בו הספק הנז"ל ועל הענין הזה אציגה לפניך תשובתי וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
אחרי העיון והחיפוש בספרי הפוסקים ז"ל נלע"ד להשיב ולומר שכיון שהותרה השבועה שעה א ע"י פתח וחרטה וכמובא בשאלה דהותרה כולה וכבר נתבטלה ואין כאן עוד שבועה מעתה וכשנתרצה אח"כ אביו של ראובן פני' חדשות באו לכאן ואותה שבועה הראשונה כבר אזלה לה וכו' שכן מצינו במסכת נדרים דף כ"א ע"א דאפליגו אימוראי אי פותחין בחרטה או אין פותחין ומסקנא דהלכתא שם ובסוף פ' נערה המאורסה דפותחין בחרטה ופירשו התוס' בפ' הדר דפותחין בחרטה היינו ששואלין אותו אם הוא מתחרט טל מה שנדר ושרי ליה בהכי ומ"ד אין פותחין בחרטה סבר שאין פותחין להתיר לו בחרטה לחוד שמתחרט טל מה שנדר אלא צריך למצוא פתח לנדרו כגון אילו באו עשרה בני אדם שיפייסוך וכו' וכדפתח ר"ג לההוא עייעא ששואלין אותו אדעתא דהכי נדרת וכן פי' הרא"ש והר"ן ז"ל בסוף פרק נערה המאורסה ובפ' ד' נדרים ע"ש באופן דעם הפתח הזה שמבקשין לו נמצא שהנדר או השבועה נעקר מעיקרו וכאילו לא נדר ולא נשבע לעולם וכתב הר"ן ז"ל שם בפ' ד נדרים וז"ל והיינו טעמא דעדיף פתח מחרטה דפתח שרי לכ"ע ובחרטה פליגי שכל נדר שהו נעקר בפתח הרי הנודר אומר שהרי בתחילה כשנדר אילו היה נותן את לבו אותו פתח לא היה נודר. ונמצא נדרו טעות וכאילו לא נדר אבל נדר שהוא נעקר בחרטה אינו מוצא עם עצתו שום ענין שאילו היה נותנו אל לבו מעיקרא קרא שלא היה נודר אלא שהוא אומר עכשיו מתוך הכעס או מתוך המהירות נדרתי ועכשיו אני מתחרט על שנדרתי מעולם עכ"ל והרב ב"י ז"ל הביאו כל הנז"ל בארוכה בבית יוסף בי"ד סי' רכ"ח והאריך שם בלשונו ושם כתב הטור ז"ל וז"ל ואם אינו מתחרט צריך לבקש לו פתח ולומר לו אילו אתה יודע דבר דבר זה לא היית נודר ונמצ' הנדר נעקר מעיקרו וכיצד הוא הפתח כגון שנדר על דבר א'. ומפצירין בו הרבה שישאל עליו אומרים לו אילו ידעת שיפצירו בך כ"כ ולא תוכל להשיב פניהם לא היית נודר והוא אומר כן עכ"ל ופסק כן הרמב"ם בפ' ו' מהלכות שבועות הלכה י' וז"ל מי שנשבע ולא ניחם על שבועתו וכו' אם ראו הדיינים שהיתר שבותה זו גורם למצוה וכו' פותחין לו פתח וכו' עד שיתנחם וכו' ומתירין לו וכו' עכ"ל ושם בהלכה א כתב דכיון שהתירו לו שבועתו יהיה מותר לעשות אותו דבר שנשבע שלא לעשותו או שלא לעשות דבר שנשבע לעשותו וכו' עכ"ל:
הרי לך בבירור דכשהותר לו לאדם שבועתו או נדרו ע"י פתח או חרטה הרי הוא כמו שנעקרה אותה השבועה או אותו נדר לגמרי מן העולם והוי כאילו לא נדר ולא נשבע לעולם וזה פשוט:
ודין היתר נדרים והיתר שבועה כולם דין א' להם כדכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ד' דנדרים הלכה ה' וז"ל ודין היתר נדרים כדין היתר שבועות וכו' וכן שאר העניינים שפירשנו בשבועות כולן בנדרים כדרך שהן בשבועות עכ"ל:
ומעתה אחרי שהקדמנו כל הנז"ל נבא להשיב לשואלנו דבר דהרי נידון זה דראובן דנ"ד דומה לההיא שכתבו הרמב"ם והטור ז"ל דאם אינו מתחרט על שבועתו שצריך לבקש לו פתח ולומר לו אילו ידעת שיפצירו בך וכו' היית נודר וכו ואם נתחרט מתירין לו ואז נעקר השבועה מעיקרא והוי כאילו לא נשבע אף הכא בנ"ד ראובן לא היה רוצה להתחרט על שבועתו אלא רצונו היה לקיים שבועתו וכיון שאביו הקפיד על הדבר כי לא היה רצונו שיעשה הדבר ההוא הפצירו בו ובקשו לו פתח לומר לו אילו היית יודע שאביך היה מקפיד בדבר ושלא היה רצונו שתעשה הדבר הזה היית נשבע וע' הפתח הזה נתחרט ראובן והתירו לו שבועתו הרי שנעקר השבועה ממקומה ואזלה לה ואין כאן עוד שבועה ולע"ע שנתרצה אביו של ראובן שיעשה הדבר ההיא פנים חדשות באו לכאן והרי הוא ברשותו של ראובן לעשותה או לא כפי רבונו וחפצו אבל לא מכח השבועה הנז"ל דהשבועה הנ"ל ככר אזלה לה וכאילו לא היה בעולם וזהו פשוט א וכדכתיבנא ודוק:
ואין להקשות על מאי דכתיבנא לעיל דאיפסיקא הלכתא כחכמים דמתני' דפ' ע' דנדרים דאין פותחין לו לאדם בכבוד אביו ואמו וכו ושבנ"ד נמצא דפתחו לו בכבוד אביו דשאני התם דהתם איירי במקום שאחרים מזלזלים בכבודם של אבין ואמו בשבילו ובסיבתו שאומרים לו אילו ידעת שיאמרו לאביך ואמך ראו גידולים שגידלתם כמה בנכם קל בנדרים ונמצא מזלזל בכבוד אביך ואמך וכו' ולפי שאין אדם כ"כ חצוף להעיז פניו ולומר שאע"פ שהיה עולה על דעתו כל זאת היה נודר אנו חוששין שמא יאמר לפנים מן השפה ולחוץ שאם היה יודע שהיה נמנע מלשבע ומלנדור הגם שבלבו היה סובר בהפך ונמצא שלא הים עוקר הנדר מעיקרו אבל הפתח דהכא אינו אלא שאומרים לו אילו היית יודע שאביך היה מקפיד בדבר ושלא היה רצונו שתעשה הדבר ההוא היית נשבע שהרי זה דומה לההיא דשנינו שם באותה משנה שמודים חכמים לר"א בדבר שבינו לבין אביו ואמו שפותחין לו בכבוד אביו ואמו וכו' וכדפירשו המפרשים ז"ל כגון שהדיר מנכסיו שפותחין לו לומר אילו ידעת שאתה חייב במזונותיהם היית נודר אף כאן בנ"ד הרי כמו שאמרו לו אילו ידעת שאתה חייב בכבודו ולשמוע את דבריו ושלא לצערו היית נשבע וכו' והראיה שראובן דנ"ד בשעת החרטה כשפתחו לו הפתח הנז"ל והתירו לו השבועה נתחרט חרטה גמורה בכל לב ובכל נפש שהרי לע"ע שנתרבה אביו בדבר נסתפק אם יעלה לו התרתו הנז"ל או דילמא כיון שלע"ע נתרצה אביו שיעשה הדבר ההוא חזרה השבועה למקומה כיון שסיבת החרטה וההתרה היתה כדי למלאות רצון אביו ובשביל כבודו דאם איתא שלא נתחרט חרטה גמורה בשעת התרה מה יש לו להסתפק לע"ע כיון שהוא יודע בלבו שלא נתחרט חרטה גמורה כי אם לפנים להראות לאביו שעשה רבונו עכשיו שנתבטל הסיבה הנ"ל שאביו מתרצה בדבר יעשה רצונו ויקיים שבועתו כי אין לו שום עיכוב ומניעה ומאי ספיקא איכא קמיה השתא אלא ודאי שנתחרט חרטה גמורה כדכתיבנא וזה פשוט:
ולרווחא דמלתא הרי לפניך נידון אחר דומה להאי דנ"ד ממש דמצאתי בס' שו"ת דרכי נועם בחלק י"ד סי' י"א שנשאל הרב ז"ל על מי שנשבע לחבירו על דבר אחד ובין כך ובין כך אירע סיבה שממילא פוטרו מן השבועה ואח"כ חזרה אותה הסיבה וצריך חבירו לקיים אותה שבועה ונשאל הרב הנ"ל כענין דנ"ד דומה בדומה אי אמרינן כיון שהותר שעה א' בנתיים הותר לעולם או דילמא כיון שהסיבה שבשבילה נשבע קיימת חייב חבירו לקיימה או לא והעלה הר"ב הנ"ל ז"ל דכיון שהותר שעה אחד הותר לעולמי עד והוכיח הדבר בכמה ראיות עצומות ע"ש שכיון שהספר הנ"ל מצר אין צורך להעתיקם ומינא תדון לנ"ד במכ"ש דהשתא ומה אי התם הגם שלא נתחרט ולא פתחו לו שום פתח לעקור השבועה הנ"ל ולא נשאל עליה אלא בשביל סיבה שאירע וממילא נפטר איזה זמן ממנה הוכיח הרב הנ"ל ז"ל שאע"פ שאח"כ חזרה אותה סיבה והיה צריך חבירו לקיום אותה שבועה שכיון שנפטר שעה אחד בנתיים מהשבועה הנ"ל נפטר לעולמי עד דפנים חדשות באו לכאן ואותה שבועה אזלה לה מכ"ש וק"ו כאן בנ"ד דהנדון הוי הכי ממש ובהאי עדיפותא שבנ"ד הותרה לו השבועה על ידי פתח וחרטה והשבועה נעקרה מן העולם ואזלה לה שאע"פ שלע"ע נתבטלה אותה הסיבה שבשבילה נתחרט ונשאל עליה והיינו שנתרצה אביו בדבר שאמרינן דאין כאן עוד שבועה ושכיון שהותרה שטה א' הותרה כולה ולעולמי עולמים ושפנים חדשות באו לכאן:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא שראובן דנ"ד נפטר משבועתו מהשעה שנתחרט ונשאל עליה ואע"ג שלע"ע נתבטל הסיבה שבשבילה נתחרט: לא מפני זה אמרינן דחזרה שבועה למקומה. דכבר השבועה אזלה לה ולית לן בה עוד דכבר נעקרה מן העולם והוי כאילו לא נשבע כלל:
זה הנראה לפי ע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון בסדר ובשנת ואכלתם לחמכם לשובע לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס יצו: