שאלה נסתפקתי על מה שנהגו ישראל כשמעבדים העורות לשם קדושת ספר תורה ותפילין שמניחים אותם בתוך הסיר והמים לפני הגוי האומן שמעבד העורות ואירע ששכחו ולא עשו שום סימן בעורות כמו שנהגו לעשות אי איכא למיחש שמא החליפם הגוי ושם אחרים תחתיהם ויהיו העורות הללו פסולי' לכתוב בהם דברי קדושה דבשלמא אם היה הישראל עושה בהם איזה סימן אף על פי שיהיה נקל לגוי לזייף אותן הסימנים לא היינו חוששין שמא זייף כדפסק קמר"ן ז"ל בי"ד סימן רע"א לפי שירא הגוי שמא יבין הישראל בטביעות עין שיש לו בסימנים אבל כשישראל אינו עושה בהם שום סימן ושום רושם בעורות כדי להכיר אותן אם הם העורות שהוא הניחם בתוך המים והסיד לשם קדושת ספר תורה ותפילין או אם אחרים הם נראה דאיכא למיחש שמא החליפם הגוי ושם אחרים תחתיהם יען שאינו מתיירא כלל לזייף כיון שהישראל אינו יכול להכיר אם הם אותן עורות שהוא הניח או אחרים ולכן יהיו פסולים לכתוב בהם ספר תורה או תפילין ובפרט היות הדבר אחד מהעשרים דברים שבכל אחד מהם נפסל הס"ת או דילמא כיון שבדיעבד שכחו לעשות בהם הסימנים לית ביה מיחוש כלל וכשרים הם ודי עם האי עובדא וסייוע דעבד הישראל להניחם בתוך הסיד והמים כדי להכשירם על הכל יורה המורה ושכ"מה:
תשובה בראותי דברי השאלה על הספק שנסתפק ה"ה על הני אינשי שסייעו בעבוד העורות לשם קדושת ספר תורה ותפילין ושכחו ולא עשו בערות שום סימן כמו שנוהגים לעשות אי איכא למיחש שמא החליפם הגוי ושם אחרים תחתיהם ויהיו העורות הללו פסולים או לא נחוש לזאת ויהיו העורות האלו כשרים לכתוב בהם ספר תורה ותפילין ובהיות שבתחילה נקט ה"ה שנהגו ישראל כשמעבדים העורות לשם קדושת ספר תורה ותפילין דנראה דהדבר תלוי במנהג ובסוף כתב שהוא אחד מהעשרים דברים שבכל אחד מהם נפסל הספר תורה או תפילין דנראה שהוא דין ולא מנהג לכן נכתוב בתחילה דין העיבוד לשמה וסברת הפוסקים כדי שיובנו דברי השאלה ואחר כך נבא לתרץ הספק שנסתפק ה"ה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי: איתא בפרק הניזקין דף נ"ד ע"ב ההוא דאתא לקמיה דר' אבהו אמר ליה ספר תורה שכתבתי לפלוני גוילין שלו לא עיבדתין לשמן אמר ליה ס"ת ביד מי אמר ליה ביד לוקח אמר ליה מתוך שאתה נאמן להפסיד. שכרך אתה נאמן להפסיד ספר תורה ומאי שנא מדר' אמי התם איכא למימר טעי בדר' ירמיה הכא כיון דקא מפסיד כולי אגר ואתא ואמר אימור קושטא קאמר ופיר"שי גוילין קלפים: ומאי שנא מדר' אמי דאמר ליה אין אתה נאמן להפסיד ס"ת התם איכא למימר דמשקר ונתכוון להקניט וסבור שלא יפסיד אלא שכר אזכרות כר' ירמיה אבל הכא גבי קלפים דיודע הוא שיפסיד כל שכרו ואתי ואמר אימר קושטא קאמר עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מהאי עובדא דגמרא שצריך לעבד העורות לשם קדושת ס"ת ותפילין ואם לא עבדן לשמן פסולים לכתוב בהם ספר תורה ותפילין מדפסל ר' אבהו אותו ס"ת שאמר הסופר שלא עיבד הגוילין שלו לשמו והא דלא פסל ר' אמי אותו ספר תורה שאמר הסופר שלא כתב האזכרות לשמן דגם זה הוא מהכ' דברים שפוסל הס"ת הוא מהטעם והחילוק שעשה הגמרא:
וכן פסק הרמב"ם בהלכות תפילין פ"א ה' י"ח וז"ל ספר תורה תפילין ומזוזות שאמר הסופר אחר שיצאו מתחת ידו לא כתבתי האזכרות שבהן לשמן אינו נאמן לפסלן אבל נאמן הוא להפסיד כל שכרו ולמה אינו נאמן לפסלן שמא לא נתכוון אלא להפסיד על הלוקח או על זה ששכרו ודומה שאינו מפסיד באמירה זו אלא שכר האזכרות לפיכך אם אמר ספר תורה או תפילין אלו עורות שלהן אינם מעובדות לשמן מתוך שנאמן להפסיד שכרו נאמן לפסלן שהרי הכל יודעין שאם אין העורות מעובדים לשמן אין לו שכר כלל: ובהלכה י"א מאותו הפרק פסק בהדיא שהוא פסול וז"ל גויל של ספר תורה וקלף של תפילין או של ס"ת צריך לעבד אותן לשמן ואם עיבדן שלא לשמן פסולין לפיכך אם עיבדן הכותי פסולין אע"פי שאמרנו לו לכותי לעבד עו זה לשם הספר או לשם התפילין פסולין שהכותי על דעת עצמו הוא עושה לא טל דעת השוכר אותו לפיכך כל דבר שצריך מעשה לשמו אם עשהו הכותי פסול וכו':
והרב כסף משנה כתב גויל של ספר תורה וכו'. בגיטין פ' הניזקין אמרינן דההוא דאמר ספר תורה שכתבתי גוילין שלו לא עיבדתין לשמן נאמן ואמרינן התם דמפסלי בהכי ומ"ש כל דבר שצריך מעשה לשמו אם עשהו הכותי פסול הוא מדאמרינן בפ' ב' דגיטין דכותי אדעתא דנפשיה קא עביד ע"כ:
והטור כתב בהלכות תפילין סימן ל"ב וז"ל ויכתוב על הקלף שהוא מעובד לשם תפילין וכו' ואם עיבדו כותי כתב הרמב"ם שהוא פסול אפילו אמר לו ישראל לעבד לשמו ואדוני אבי ז"ל הכשירו אם ישראל עומד על גביו ואמר לו עבד לשם תפילין ע"כ:
הא לך מכאן שלסברת הרמב"ם וסיעתיה צריך שהישראל עצמו יעבד העורות לשמו ולא על ידי הגוי אף על פי שאמר לו הישראל לעבד לשמו ולסברת הרא"ש אם הישראל עומד על גביו ואמר לכותי לעבדן לשם ספר תורה ותפילין הרי הם כשרים בלי שום סייוע אמנם שאר הפוסקים סבירא להו דצריך הישראל לסייע הכותי בעיבוד העורות לשמן וסוברים דאפילו הרא"ש מצריך סייוע הישראל:
וכן הוא בהדיא כל זה בדברי הרב בית יוסף וז"ל ואם עיבדו כותי כתב הרמב"ם בפרק א שהוא פסול אפילו אמר לו ישראל לעבד לשמו משום דגוי אדעתא דנפשיה עבוד והרא"ש כתב בהלכות ספר תורה בשם הר' ברוך שאם הכותי מעבדן וישראל עומד על גביו וסייעו מסייע זה יש בו ממש דנכרי בדעתיה דישראל עביד וכתב עוד ונהגו העם כמו שכתב הרב ברוך כי אין עבדנין ישראל בכל המקומות וכן הדעת מכרעת וכן דעת בטל העיטור דסגי בגוי שיעבדנו לשמו ורבינו לא הזכיר שהישראל יסייע משמע דסבירא ליה דמסייע דנקט הרב ברוך לאו דוקא ואפילו אם תימצא לומר דדוקא קאמר כיון שבעל העיטור הכשיר עיבוד כותי לשמו ולא הזכיר שיסייע הישראל פסק כמותו ויותר נראה לומר שסמך על מה שכתב בהלכות ספר תורה דברי הר' ברוך והזכיר ישראל מסייעו וגם כתב בשם רב נטרונאי וכשמעבדם לשם ס"ת יסייע עמו מעט ואע"פי שגם שם כתב דברי בעל העיטור משמט דכהר' ברוך ורב נטרונאי נקטינן ולא הביא דברי בטל העיטור אלא לאפוקי מהרמ"בם דפסל עיבוד כותי ואפשר שבעל העיטור עצמו סובר שיסייע ישראל עמו אף על פי שלא נתפרש בדבריו וכן כתוב בסמ"ג סי' כ"ה וצריך שיתן העורות בעיבוד לשמן או יסייע לכותי בשעת עיבוד לשמן וכן כתוב בהגהות מיימוניות פרק א' עכ"ל:
נמצאת למד מכל מה שאמרנו דיש מחלוקת בין הרמב"ם ושאר הפוסקים ונהגו העולם כמסקנת כל הפוסקים דסוברים שבעיבוד הגוי כשהישראל מסייע בתחילת העיבוד סגי בהכי אמנם בדין העיבוד כלם שוים לטובה שסוברים שצריך לעבדן לשם ספר תורה ותפילין וכן פסק הרב יוסף קארו אורח חיים סימן ל"ב ס' ח' וצריך שיהיה מעובד לשמו וכו' אם עבדו גוי להרמב"ם פסול אפילו אמר לו ישראל לעבד לשמו ולהרא"ש כשר אם ישראל עומד על גבו וסייעו קצת בעיבודה וכן נוהגין ע"כ:
והשתא עם זה יתורץ ויובנו דברי השאלה דמה שכתבה ה"ה דעיבוד לשמו הוא אחד מהכ' דברים שהס"ת או תפילין נפסלין בהם ודאי שהדין כך הוא כדהוכחנו מדברינו ומה שאמר שנהגו ישראל דנראה דתלוי במנהג הוא דוקא בסייוע הישראל כשהגוי מעבד העורות דנהגו כאותן הפוסקים שאומרים שדי בזה ולא כהרמב"ם דסובר שצריך הישראל לעבד העורות בעצמו:
ועתה פש גבן להשיב מה שנסתפק ה"ה על העורות הללו שהניחם הישראל בתוך הסיד והמים לשם ס"ת ותפילין כדי לסייע את הגוי בעבודן ושכחו לעשות בהם הסימנים שנהגו לעשות אי חיישינן שמא החליפן הגוי ושם אחרים תחתיהם ויהיו פסולים או לא נחוש לזה ודי לנו בהאי עובדא וסייוע שעשה הישראל להניחם בתוך הסיד והמים והרי הם כשרים וכדי להשיב על זה נכתוב בתחילה מאין יצא דין זה שצריך לעשות בהן סימנים:
כתב מרן בה' תפילין בסימן הנ"ל כתב בהגהות מיימוניות פרק א' מה' תפילין וכשמסמנים הנקבים במרצע כעין אותיות אף על פי שהרבה נקל לכותי לזייף שיתן את הנקובים על שאינם נקובים וינקוב במרצע דרך הנקבים כמו שעשה הישראל מכל מקום אין חוששין לזייוף דמרתת הגוי פן יכיר הישראל בטביעות עין שנתן בסימנים וכן פר"י ע"כ: וכן כתבו בשולחנו הטהור סימן ל"ב ס' ט' כשמסמנים הנקבים במרצע כעין אותיות אע"פי שנקל לגוי לזייף אין חוששין משום דמירתת הגוי פן יכיר ישראל בטביעות ע"כ:
הרי לך מהיכן יצא לנו דמסמנין העורות כשמעבדין אותן אצל הגוי בסייוע וישראל לשם קדושת ספר תורה ותפילין ומילתא בסברא הוא דאי לאו הכי מה הועילו חכמים בתקנתם שאמרו שיסייע הישראל בעיבוד העורות לשם קדושה כיון שהגוי יכול להחליפם ולתת אחרים תחתיהם בלי שום יראה ורתת דהא אפילו בסימנים אי לאו האי טעמא דמרתת הגוי פן יכיר הישראל בטביעות עין היינו חוששין לזייוף הגוי כמו שאמרנו אם כן בלי סימנים כלל דליכא האי טעמא ודאי דחיישינן לחילוף ולזייוף:
ועוד יש לנו להביא ראיה מדין אחר דכל דבר שהוא ביד הגוי צריך לפחות שיהיה בו חותם אחד כדי שלא יוכל הגוי לזייפו ולהחליפו ואף על גב שאינו בעניינינו משם נוכל ללמוד לנ"ד דמאי שנא:
איתא בפרק ב' דע"ז דף ל"ט אמר רב חבי"ת אסור בחותם אחד חמ"פג מותר בחותם אחד חלב בשר יין תכלת אסורים בחותם אחד חילתית מורייס פת גבינה מותרים בחותם אחד ורב מאי שנא גבינה דלא טרח ומזייף חלב נמי לא טרח ומזייף אמר רב כהנא אפיק חלב ועייל חתיכות דג שאין בהן סימן היינו בשר תרי גוני בשר וכו':
ופיר"שי אסורים בחותם אחד לשגר ביד נכרי דכיון דבשר ותכלת דמיהן יקרים טרח ומזייף להחליפם ועל היין לנסכו ואחלב פריך לקמן: חילתית. להחליף זה בזה פורתא הוא דמהני ולא טרח ומזייף: חתיכות דג. דמיהן יקרים ומזייף ע"כ:
נמצאת לאחד מהאי מימרא דרב דבארבעה דברים הראשונים לא די בחותם אחד כי אם בשני חותמות אבל בארבעה דברים האחרונים די בחותם אחד יען הטעם שנתן רש"י שבדברים הראשונים יש לו הנאה גדולה ולזה טרח ומזייף ולא די בחותם אחד אבל בדברים האחרונים דלא יש כל כך הנאה לא טרח ומזייף ובשביל כך די בחותם אחד:
אמנם הטור כתב בסימן קי"ח בשם הרשב"א שהוא מטעם אחר וז"ל אבל הרשב"א תולה הטעם לפי שאסורים מן התורה וכתב המפקיד ביד גוי או ביד ישראל החשוד או משלח טל ידם בשר או חתיכת דג שאין בה סנפיר וקשקשת וכיוצא בהן מהדברים שאם הוחלפו באיסור יש בו איסור תורה צריך לעשות חותם בתוך חותם ואם שלח או הפקיד בידם בחותם אחד אסור המפקיד להם או שולח טל ידם דבר שאיסורו מדבריהם כמורייס פת וגבינה שאפילו אם הוחלפו באיסור אין בו איסור אלא מדבריהם אפילו בחותם אחד מותר ט"כ:
ומר"ן כתב ומה שכתב הרשב"א תולה הטעם לפי שאסורים מן התורה כן נראה גם מדברי הרמב"ם בפ' י"ג מה' מאכלות אסורות וכתב הרשב"א ואע"פי שסתם יינן אינו אלא מדרבנן החמירו בו כשל תורה חשים דחביב ניסוך עליהם וטרחי ומזייפי חותם אחד והר"ן כתב בשם הירושלמי דטעמיה דרב כל דבר שאיסורו מגופו אסור בחותם אחד משום תערובת מותר בחותם אחד חבי"ת איסורו מגופו וחמ'"פג איסורו משום תערובת חוץ מפת שאיסורו מגופו שהרי הפת עצמו בגופו אסור ואפילו הכי משום דאיסורו מדבריהם סגי ליה בחותם אחד עכ"ל:
נמצינו למדים מכל הני רבוותא דבין שיהיה מטעם זה או מטעם אחר הכל מודים דיש דברים דלא די בהם חותם אחד אלא צריך שני חותמות ויש דברים אחרים דדי בהם חותם אחד דלא טרחי ומזייפי אבל בלא חותם כלל כולי עלמא יודו דלא יפקיד ביד הגוי או יש ח על ידם דברים שיש לחוש שמא יחליפם או יזייף אותם דאז אין לו צורך לטרוח לזייפו דבלא טירחא יחליפם או יזייפם:
ואחרי הודיע אלדים אותנו כל זאת נבא להשיב בנקל טל הספק שנסתפק ה"ה על אלו העורות שסייעו האנשים האלו בעיבוד שלהם לשם קדושת ס"ת וכו' ושכחו לעשות בהם הסימנים כמו שרגילים לעשות אם נחוש שמא החליפם הגוי ושם אחרים תחתיהם ויהיו העורות הללו פסולים או לא נחוש ויהיו כשרים לזה נשיב ונאמר דכיון שהעורות צריכין עיבוד לשמה והוא מהכ' דברים שפוסל הס"ת או תפילין בהם דלא גריעי מאלו הדברים שזכרנו שצריך המפקידן ביד הגוי או השולח אותן על ידן לעשות בהן שני חותמות או לפחות חותם אחד דמאי שנא ובודאי שעל זאת סמכו הראשונים לעשות הסימנים הללו בעורות והא דלא מצינו ואת בגמרא משום דבאותן הימים היו עבדנין בישראל והיו הם מעבדים העורות לשם קדושת ס"ת ותפילין שהוא מצוה מן המובחר ולא היו צריכין לעשות סימנים אבל אחר כן שלא היו עבדנין בישראל והיו צריכין לילך אל הגוים לעבד את העורות עם סייוען לשם ספר תורה וכו' והעורות נשארים ביד הגוי התקינו החכמים שבאותן הימים לעשות סימנים כעין אותיות במרצע כדי שלא יחליפם ויתן אחרים תחתיהם ומסתבר טעמן דודאי אם יהיו חכמי הגמר' באותן הימים היו מצריכין גם כן לעשות זאת:
והשתא כיון שהוכחנו מהגמרא ומהפוסקים דכל אלו הדברים שאמרנו אם עשו חותם אחד או שני חותמות בדבר שצריך חותם בתוך חותם ואז הם מותרים ואם לאו הם אסורים שמא החליפום בלי טורח ובלי זייוף דזייוף לא שייך אלא כשיש חותם אם כן הוא הדין בנ"ד דאמרנו שצריך לעשות סימנים בעורות שהם ביד העבדן הגוי כדי שלא יחליפם ואירע הדבר ששכחו לעשות בהם הסימנים שהעורות הללו פסולים דשמא החליפם ונתן אחרים תחתיהם בלי שום טורח וזייוף ולא מרתת מהישראל דאין יכול לומר לו שאינם העורות שהניח בתוך הסוד והמים שהרי אין בהם שום סימן ורושם להכיר אותן וזה שטוען ה"ה שכיון שבדיעבד שכחו לעשות הסימנים לא חיישינן וכשרים הם ודי עם האי עובדא וסיוע דעבד הישראל זה אינה טענה דמה איכפת לן שהישראל נתן את העורות בתוך המים והסיד לשם קדושת ספר תורה ותפילין אם הגוי בלי טורח וזייוף יכול להחליפם ולתת אחרים תחתיהם כיון שלא עשו בהם הסימנים א שיהיה לכתחילה או בדיעבד דבעניין כזה הכל אחד והראי' לזאת דבכל הני דברים שאמרו חכמים שצריך לעשות בהם חותם אחד או שני חותמות במקום שצריך אמרו שאם לא עשו הם אסורים ולא מצינו שעשו חילוק בדבר בין לכתחילה לבדיעבד ואם כן ה"ה בנ"ד:
ואם עדין תקשי לך דיש חילוק אם הגוי. הוא נהנה בחליפין או לא כמו שפסק מר"ן בשלחנו הטהור סי' קי"ח ס' י' וז"ל המניח גוי בביתו ובו דברים שאם הוחלפו יש בהם אפילו איסור תורה אם הוא יוצא ונכנס או אפילו שהא זמן רב ולא הודיעו שדעתו לשהות מותר ולא חיישינן שמא החליף אפילו אם הוא נהנה בחליפין והוא שלא סגר הדלת עליו לפי שהוא מתיירא בכל שעה לאמר עתה יבא ויראני אבל אם הודיעו שדעתו לשהות אסור ואם אינו נהנה בחליפין מותר בכל ענין דלא חיישינן שמא החליף להכשילו כיון שאין לו הנחה בדבר ע"כ: לזה נשיב ונאמר דלא ראי זה כראי זה דהאי דינא מיירי דוקא שהגוי בביתו של ישראל ובשביל זה אמרו דאם אינו נהנה בחליפין לא חיישינן שמא החליפן להכשילו דנראה לנו הטעם לפי שאז צריך הגוי לטרוח להביא הדברים שרוצה להחליף מבחוץ ולעשות טירחא בלא הנאה אלא להכשילו אינו עושה הגוי אבל בנ"ד שהעורות בבית האומן אפילו אין לו הנאה בחליפין כיון שאין לו טירחא להחליפם חיישינן שמא החליפן להכשילו דאין אמונה בגוי ומכל שכן אם יש לו הנאה בחליפין אמנם אם העורות בביתו של ישראל והאומן עיבדן שם אזי נאמר דהדין שוה שאם הישראל הודיעו לגוי אחר שנתן העורות בתוך המים והסיד שדעתו לשהות אם יש הכאה בחליפין אזי הם אסורים דחיישינן שמא החליפן ואם אינו נהנה בחליפין הם כשרים דלא חיישינן שמא החליפן להכשילו כיון שאין לו הנאה בדבר יען הטעם שאמרנו:
העולה לנו מכל האמור דבנדון דידן דנראה ר שהיו העורות בבית האומן כיון שאומר ה"ה שנהגו לעשות סימנים בעורות דזה הוא דוקא כשהם מפקידים אותן הדברים ביד הגוי או שולח אותן על ידן כדי שלא יזייף ולא יחליף דאם הם ברשות הישראל אינו צריך לעשות בהם סימנים כיון שהוא נכנס ויוצא ולא הודיעו שדעתו לשהות ועתה אירע הדבר ששכחו לעשות בהם הסימנים כעין אותיות במרצע דודאי הם פסולים לכתוב בהם ס"ת או תפילין דשמא החליפן הגוי ונתן אחרים תחתיהם שלא נעבדו לשמן יען ההוכחות והראיות שכתבנו מהני רבוותא ואולם אם העורות בביתו של ישראל והאומן עיבדן שם והודיעו הישראל אחר שנתן את העורות בתוך המים והסיד שדעתו לשהות נראה אם יש לגוי הנאה בחליפין אזי הם פסולין דשמא החליפן ואם אין לגוי הנאה בחליפין אזי הם כשרים דלא חיישינן שמא החליף להכשילו כיון שאין לו הנאה בדבר יען הטעם שאמרנו הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון ויאמר נלכה לציון ונראה בבנין הארמון אמן כן יהי רצון:
בסדר ובשנת ונפש כי תקריב קרבן מנחה לה' לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: