שאלה ראובן נשא אשה אחת אשר הכניסה לו בנדונייתה מאה אלף פרחים כסף ועשו תנאי ביניהם כדת וכהלכה שאם חמות בחייו יירשו יורשיה ד' חמישיות שהם שמונים אלף והחמישית הנשאר תהיה לו ויהי אחרי ימים רבים מתה האשה הזאת ועשתה צוואה שארבעים אלף שהוא החצי מהקרן אשר היה ראוי ליורשיה יהיה להקדש יש לשאול מה יהיה משפטם אם נאמר שאין להקדש כלום בעבור שמכח התנאי שהתנו ביניהם יורשיה יירשו כל השמונים אלף והרי הם כאלו זכו בהם או נאמר שיד הקדש על העליונה:
תשובה גרסינן בכתובות דף פ"ג במשנה הכותב לאשתו דין ודברים אין לי בנכסיך הרי זה אוכל פירות בחייה ואם מתה יורשה א"כ למה כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך שאם מכרה ונתנה קיים כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן ה"ז אינו אוכל פירות בחייה ואם מתה יורשה רבי יהודה אומר לעולם אוכל פרי פירות עד שיכתוב לה דין ודברים אין לי בנכסייך ובפירותיהן ובפירי פירותיהן עד עולם כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן ובפירי פירותיהן בחייך וכמותך אינו אוכל פירות בחייה ואם מתה אינו יורשה רשב"ג אומר אם מתה יירשנה מפני שמתנה על מה שכתוב בתורה וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ע"כ במשנה ובגמרא אמר רב הלכה כרשב"ג ולא מטעמיה ושקיל וטרי ומסיק הלכה כרשב"ג דאמר אם מתה יירשנה ולא מטעמיה דאילו רשב"ג סבר ירושת הבעל דאורייתא וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ורב סבר ירושת הבעל דרבנן וחכמים עשו חיזק לדבריהם כשל תורה ע כ בגמרא:
אמנם רבינו הגדול כתב אמר רב הלכה כרשב"ג ולית הלכתא כוותיה דקיימא לן דבר שבממון תנאו קיים ירושלמי אמר ר' יוסי אלין דכתבין לנשיהן אי מיתה בלא בני כל מאי דלא תהדר לבי נשא תנאו ממון הוא וקיים עכ"ד וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ג הלכה ה' התנה עמה שלא יירשנה הרי זה לא יירשנה אבל אוכל פירות בחייה וכן אם התנה עמה שיירש מקבת נכסים וכן אם התנה עמה שאם מתה בלא בנים יחזירו הנכסים לבית אביה הכל קיים במה דברים אמורים שהתנה עמה קודם שתנשא שהנחלה הבאה לו לאדם שלא ממשפחתו מתנה עליה שלא יירשנה קודם שתהי ראויה לו אבל אם התנה עמה אחר שנשאת תנאו בטל ויירשנה כמו שביארנו ע"כ:
וכתב הרב המגיד התנה עמה שלא יירשנה במשנה מחלוקת בדין הירושה תנא קמא ורש"בג ורשב"ג אמר מתה יירשנה מפני שהתנה על מה שכתוב בתורה ובגמ' אמר רב הלכה כרש"בג ובהלכות ולית הלכתא כוותיה דקי"ל כל דבר שבממון תנאו קיים ובירושלמי אמר ר' יוסי אלין דכתבין לנשיהן אם מיתה בלא בני תהדר לבי נשא כל מאי דעיילא תנאי שבממון הוא וקיים ע"כ בהלכות וכן הכריעו הרמב"ן והרשב"א ז"ל ודווקא במתנה ועודה ארוסה ובההיא דאמר נחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר אדם מתנה עליה שלא יירשנה אבל משנשאת אין תנאו ביירושה כלום דכיון שהירושה ראויה לו אם תמות עתה הוי ליה כאומר לא אירש את אבא שלא אמר כלום ואפי' קנו מידו וכן כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל וכדעת רבינו והירושלמי הנז' בהלכות הוא בכותב לה ועודה ארוסה אי נמי בכותב לה בכתובתה בשעת כניסה אבל לאחר נישואין לא אמר כלום אלו דבריהם ז"ל מסכימין לדעת רבינו ומצאתי בתשובה לרבינו שהוא סבור שדין המשנה הוא במתנה אחר נישואין ואף בזה אמרו בהלכות שהתנאי קיים והוא חלוק על ההלכות בזה ואומר בלאחר נישואין ודאי תנאו בטל שכל תנאו שבירושה בטל אבל בארוסה תנאו קיים וכבר כתבתי שדעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל כדעת רבינו בעניין הדין והם סוברים שדברי ההלכות הם בארוסה ולעיקר הדין כלם נתכוונו לדעת אחת עכ"ד:
הוכרחתי להעתיק דברי הרב המגיד ז"ל לפי שראיתי שערוריה בתשובה זו באומרו שאף אחר הנישואין אמרו בהלכות שהתנאי קיים דבר קשה להולמו מצד עצמו מכח הסברה גם מכח הדין אי אפשר לומר כן לדעת הרי"ף ז"ל שהרי בתחלת סוגיא זו אמרינן בגמרא לפרש דברי המשנה תני רבי חייא האומר לאשתו וכי כתב לה הכי מאי הוי והתניא האומר לחבירו דין ודברים אין לי על שדה זו ואין לי עסק בה וידי מסולקת הימנה לא אמר כלום אמרי דבי רבי ינאי בכותב לה ועודה ארוסה כדרב כהנא דאמר רב כהנא נחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר מתנה עליה שלא יירשנה וכו' וכך היא מסקנת הגמרא ורבינו הגדול הביא מימרא זו כלשונה וקי"ל דכל מה שמביא הרי"ף ז"ל הוא הלכה עד שיפריש בהדיא כמו שהביא דברי רב אמר רב הלכה כרשב"ג וכתב הוא ז"ל ואנן לא קיימא לן הכי אבל כל זמן שלא פירש והביא הסוגיא היא הלכה ואם השמיטה אינה הלנה כך הורונו רבותינו וא"כ איך כתב הרב המגיד לפי תשובה זו לדעת רב אלפסי ז"ל שמהני התנאי אפי אחר הנישואין הרי הוא ז"ל כתב דלא מאיירי אלא בעודה ארוסה או בכותב לה בכתובתה בשעת כניסה דהיינו הך וצ"ע:
נקיטנן מיהא דאין הלכה כרשב"ג דאמר בורא אע"ג דכתב לה בעודה ארוסה תנאו בטל כמו שכתב הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן והרשב"א ואף שרבינו חננאל פסק כרש בג כבר דחה פסק זה הר"ן ז"ל עיין עליו שלא רציתי להאריך על המעיין א"כ בנ"ד שהתנה עם אשתו קודם כניסתה לחופה תנאו קיום ואינה יכולה להעביר הנחלה מהיורשים אחר שעשתה תנאו קודם שכך משמע מלשון השאלה שכתב החכם השואל ראובן נשא אשה אחת אשר הכניסה לו מאה אלף כסף ועשו תנאי אלמא בשעת כניסה עשו תנאי ולא לאחר הנישואין שאם לא כן אין כאן שאלה כלל גם אי אפשר לומר שהשיאה אביה והשתא אין בידה יכולת לזכות להקדש שהרי כתב הח"ש אשה ולא בת גם פורש ואמר שעשו תנאי שאם חמות בחייו יורשו יורשיה והוי ליה לומר יירש אביה אלא ודאי כדכתיבנא משמע לשון השאלה א"כ לפי זה:
לכאורה משמע שאין להקדיש כלום הואיל ועשתה תנאי קודם נישואין שזכו בהם יורשיה ובפרט ממה שכתב הר"אש ז"ל בכלל נ"ה סי א' אשה שנתנה לבעלה שיקח אחרי מותה החצי שהיה ליורשיה ליקח בכח תקנת טוליטולה מי הוי המתנה מתנה או לא וכו' תשובה יראה מלשון התקנה שכוונו שלא תסוב הנחלה מקרובי האשה לבעל לכך תקנו שהחצי מהנחלה תשאר ביד יורשיה ועקרו נחלה מהבעל הראוי לירש מן התורה ונתנוהו ליורשים אחרי מות האשה אבל בחייה לא השליטוה בחצי הנכסים ליתנם לכל מי שתרצה כי זה אינו מוכח כלל מלשון התקנה שירדו לזה להפקיע תקנת אושה שתקינו האשה שמכרה בנכסי מלוג בחיי בעלה הבעל מוציא מיד הלקוחות כי מה הוצרכו לזה ליפות כח האשה בחייה כי כל כוונתם לא היתה אלא שתשאר הנחלה בחזקת יורשיה אחרי מותה ולא תסוב הנחלה כולה ליד בעלה אלא כשיגיע הזמן שהבעל יש לו ליירש עקרו ממנו חצי הנחלה ונתנוהו ליד יורשי האשה ואלו היתה כח ביד האשה לתתם למי שתרצה לא הועילו כלום בתקנתם כי הבעל היה מפציר בה כל ימיו לתתם לו מאחרי מותה ומתוך שאין אדם דר עם נחש בכפיפה היתה נשמעת לו יותר מלכל הקרובים וכן מוכח הלשון ויסוב מן הבעל החצי הנז שהוא ראוי ליורשו מן הדין על פי הדין למי שקודם להדין ליורש משאר יורשיה כאלו אם מת הבעל בחייה ואז נחשוב לעניין זה כאלו אם מת הבעל בחייה לענין שיזכה הראוי ליורשה מלבד הבעל ומשמע דווקא לעניין זה חשבינן כאלו מת הבעל בחייה כדי שירשנה הראוי ליורשה אחרי מותה אבל בחייה לא הפקיעו כח הבעל כלום הילכך מכירתה ונתינתה בחיי בעלה אינו כלום אלא הכל כמו שמפורש בתקנה הראוי ליורש יורש כי חכמי התקנה דקדקו ועיינו להיותם קיימי' כמו שתקנו בלא שינוי כי כתבו להניח ממנו זרע של קיימא בן או בת שיירש חצי מן הנכסים ואף אם יהיו לה בנים מאיש אחר אין להם חלק בנחלה אלמא אין הנחלה באה מכחה כלו להנחילה לכל יורשיה אלא כמו שמפורש בתקנה שעקרו הנחלה מן הבעל הראוי ליירש את אשתו אחרי מותה ונתנוה לטוב בעיניהם אבל בחייה לא יפו כח האשה בכלום ואלו חלקה בחייה הצי הנכסים בין זרע שיש לה מהבעל ובין בנים שיש לה מאיש אחר אין ממש בדבריה דאם היה לה כח לעשות זה לעולם היתה מיפה חלק בנים מאיש אחר אשר נשארו יתומים מאב ואם ובזה היתה התקנה מפקעת אשר כוונו שתשאר הנחלה שהסבו מהבעל ביד זרעו ולא ביד בני האשה אלא ודאי שאין כח ביד האשה לשנות מכל הכתוב בתקנה כלום כי הם דקדקו על כל דב ודבר לפי אשר היה נראה בעיניהם כי העבירו הנחלה גם מיורשיה ונתנוה לאמה דאינה ראויה ליירושה משום שבא הממון מכחה הילכך כל התקנה יש לקיומה כמו שהיא כתובה כלי שינוי הא קמן מדברי תשובה זו של הר"אש ז"ל נראה בבירור שאין כח ביד האשה לשנות שום דבר מכל מה שכתוב קודם הנישואין א"כ בנ"ד הואיל והיה תנאי בין ראובן ובין אשתו קודם הנישואין שאחרי מותה יירשו יורשיה ובשעת מיתתה עשתה צוואה והניחה ממון להקדש אין כח ביד ההקדש להוציא מיד היורשים הואיל וזכו בהם על ידי תנאי קודם הנישואין כמו שמשמע מתשובת הר"אש ז"ל והרמב"ם ז"ל שפסק שכל תנאי שבממון קודם הנישואין תנאו קיים וכן פסק הרי"ף ז"ל ודלא כרשב"ג וכן פסקו הטור וב"י בתשובת זו בא"ה סי' ר"ן:
אלא דקשה לי בתשובה זו ממה שכתב הר"אש ז"ל ועקרו נחלה מן הבעל הראוי ליירש מן התורה וזה דעת רשב"ג וכבר דחו סברה זו בגמרא כמו שכתבתי בתחלת הפסק דשקיל וטרי תלמודא הלכה כרשב"ג ולא מטעמיה ומסיק אלא הלכה כרשב"ג דאמר אם מתה יירשנה ולאו מטעמיה דאילו רשב"ג סבר ירושת הבעל דאורייתא וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ורב סבר ירושת הבעל דרבנן וחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה וכך היא מסקנת הגמרא א כ ירושת הבעל היא דרבנן ואיך כתב הר"אש ז"ל דאורייתא גם הרמב"ם ז"ל בפירוש המשניות כתב זאת הכתיבה מועלת לה בשכתב לה ועודה ארוסה על עקר אשר אצלינו נחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר מתנה עליה שלא יירשנה או אם קנו מידו אפי' לאחר הנישואין ופירי פירות הוא שתמכור האשה הפירות אשר נסתלק מהם הבעל וילקח בדמיהן קרקע הנה הבעל יאכל פירות זה הקרקע ואע"פי שאין לו בגוף הקרקע כלום שהוא לא סלק נפשו אלא מן הפירות הראשונים בלבד וכו' ומה שאמר רשב"ג שהתנה על מה שכת ב בתורה הוא טעם שאינו אמיתי לפי שהעיקר אצלינו ירושת הבעל דרבנן אבל עשו חיזוק לה בשל תורה ולכך הלכה כרשב"ג במה שאמר יירשנה מצד הטעם שזכרנו וכו' הרי בהדיא כתב דירושת הבעל דרבנן וכן פסק בפרקא מהלכות נחלות הלכה ח' האשה אינה יורשת בעלה כלל והבעל יורש את כל נכסי אשתו מדברי סופרים והוא קודם לכל בירושתה אע"פי שהיא אסורה עליו כגון אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה  לכהן הדיוט ואע"פי שהיא קטנה אע"פי שהבעל חרש הוא יורש את אשתו ע"כ אבל הראב"ד ז"ל השיג על רבינו בזה א"א איני מודה בזה משמעתא בתרא דמי שמת ושאר הראיות המראות הפך זה אין להם עמידה עכ"ל ופי' דבריו דסוף פרק מי שמת ילפינן הסבת נחלת האם לבן מהסבת האשה לבעל אלמא שהיא מן התורה א"כ לפי זה כל אחד יש לו על מה לסמוך לדעת הרמב"ם ז"ל סומך על סוגיית הכותב דמסיק ירושת הבעל דרבנן ולדעת הר"אש והראב"ד ז"ל סומכים על סוגיית מי שמת כאשר בארתי:
ונחזור למה שכתב הרמב"ם ז ל בפי' המשנה דהכותב דאם קנו מידו מועיל אף לאחר הנישואין גם ממה שכתב והלכה כרשב"ג וזה הפך ממה שפסק בחבורו הגדול בפרק כג' הלכה ה התנה עמה שלא יירשנה הרי זה לא יירשנה וכו' וכתב הרב המגיד שהרמב"ם ז"ל פסק כדעת ההלכות דלא קיימא לן כרשב"ג א"כ בחלוקה שכת והלכה כרש"בג במשנה ודאי חזר בו ובחלוקה שכתב דאם קנו מידו מועיל אף לאחר הנישואין גם זה אי אפשר להעמידה שהרי כתב שם התנה עמה אחר נישואין שלא יהיו לו דין ודברים בנכסיה ולא בפירי פירותיה עד עולם בחייה ובמותה הרי זה אינו אוכל פירות כלל אבל אם מתה יירשנה כמו שבארנו הרי שאינו מועיל תנאי אחר הנישואין ואפי' קנו מידו שהרי אפי' בעל הריב הראב"ד ז"ל הודה לזה וכתב נ"ל שחסר בכאן וקנו מידו ואע"פי שקנו מידו לסלוק הירושה אינו מועיל לפי שסלוק הירושה לאחר מותה היא ואינה הקנאה לשום אדם והוה ליה כקנין דברים והנשואין כבר חלין על הכל אבל תנאי דקודם נישואין לא חלו הנישואין אלא ע"מ שלא יירשנה ותנאי ממון הוא וקיים עכ"ל וכתב הרב המגיד שהרמב"ם ז"ל סמך על תחלת הפרק שכל תנאי שאחר הנישואין צריך קנין לסלוק הפירות אבל לסלוק הירושה אינו מועיל קנין כלל א"כ לאחר הנישואין אין קנין מועיל כלום ואיך כתב הרמב"ם ז"ל בפירוש המשניות או בקנין לאחר נישואין הרי הוא ז"ל כתב אין הקנין מועיל לאחר הנישואין ובדוחק יש לפרש דקאי אסילוק הפירות שאם קנו מידו לאחר הנישואין אינו אוכל פירות ולא קאי אירושה אבל העקר חסר מן הספר וכמעט שאין להולמו כלל לפי דקדוק דבריו שהרי הוא ז"ל כתב זאת הכתיבה מועלת לה בשכתב לה ועודה ארוסה על העקר אשר אצלינו נחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר אדם מתנה עליה שלא יירשנה או אם קנו מידו וכו' הרי שמדבר על הירושה ולא על הפירות אלא ודאי חזר בו בשני חלוקות בין בחלוקת אם קנו מידו בין בחלוקת והלכה כרשב"ג:
אמנם אחר העיון וההשקפה וכל ערום יעשה בדעת שכלו שההקדש זכה בארבעים אלף וזאת הצוואה קיימת ולא מצד שיד ההקדש על העליונה כאשר כתב הח"ה אלא אפי' אם עשתה צוואה לאניש דעלמא אע"פי שאינו קרובה דבריה קיימים ואפי' הגיע שטר שעשו ביניהם ליד יורשיה וזכו בו אפי' הכי העקר הוא כצואה אחרונה כאשר אבאר בס"ד דע לך אחי שכתב הר"אש ז"ל בכלל מ"א סי' ה' ומה ששאלת ראובן ואשתו שהתנו ביניהם שאם ימות בחייה שירשו אחיו שני שלישי הממון והאשה תטול השליש ונכתב ונחתם והגיע השטר ליד האחים וחלה ראובן וצוה ליתן משני שלישי הממון גם לאחרים ומת ראובן ובאים אחיו לבטל הצוואה ואומרים שזכו הם בשני שלישי הממון בקנין שהקנה להם ובא השטר בידם בחיו ולא היה לו למעט חלקם וליתן לאחרים שיזכו בו אחרי מותו כי כבר קדמו הם לזכות בשני שלישי הממון אחרי מותו תשובה לא זכו האחים בחיי ראובן כלום כי לא זכה להם בחייו כלום אלא התנאי היה עם האשה שלא תטול בכתובתה אלא שליש נכסיו ושני שלישים ישארו ליורשיו ומה שצוה ליתן לאחרים קיים ע"כ וכן פסק הפור וב"י בח"מ סימן ר"ן הרי לך בבירור שאע"פי שקנו מידו שיפלו אחיו ב' שלישים אפי' הכי יכול לחזור בו ואפי' הגיע השטר לידם כ"ש בנ"ד שלא הגיע השטר לידם ועוד שכתב' ארבעים אלף להקדש דניחא ליה לאניש למעבד מצוה בממונו אחרי מותו ואע"פי שדברי הר"אש ז"ל הם שהבעל שנה התנאי ובנ"ד שנתה האשה אין בכך כלום ומה לי שנתה היא או שנה הוא העקר הוא אם יכול לחזור בואם לאו מי שהממון בא מצדו או הבעל או האשה:
איברא שעדיין חל עלינו לפזר ולפרד תוקף וחוזק לכאורה אחת לאחת למצא חשבון ואען ואומר כי סוגיא דידן דקיימא לן דלא כרשב"ג דכל תנאי שבממון קיים כמ"ש הרי"ף והרמב"ם ז"ל הוא שעקרו הנחלה מהבעל אשר היתה מגעת לו למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה או מדאורייתא או מדרבנן והוא מאמר הרמב"ם ז"ל שהעקר אצלינו נחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר מתנה עליה שאינו יורשה אבל לא מפני כך עקרו חכמים כח האשה שיכולה ליתן לכל מה שתרצה והבחירה ורצון בידה ואין מי שימחה בידה כמ"ש הרמב"ם ז"ל על פסוק הן האדם היה כאחד ממנו לדעת טוב ורע ומה שעשתה תנאי עם בעלה הוא שלא יחזיק בנכסיה אחרי מותה אבל היא יכולה לשנות הירושה מראובן ולתת אותה לשמעון ומשמעון ללוי כל זמן שהיא בחיים והוי כמו מתנת ברא וש"מ שיכולים לחזור בהם כל זמן שהם קיימים והאחרון הכביד והם הם דברי הר"אש ז"ל בתשובה כלל מ"א כי לא זבה להם בחיו כלים אלא התנאי היה עם האשה שלא תטול וכו' ר"ל שכל מגמת ראובן בתנאי הראשון הוא שלא תטול האשה יותר אבל לא מפני כח יורע כח ראובן לתת נכסיו לכל מי שירצה אחר שהממון בא מצדו גם בנ"ד יכולה האשה לשנות התנאי ולתת לכל מי שתרצה אחר שהממון בא מצדה וזה פשוט:
גם ההיא תשובה דהר"אש ז"ל כלל מ"ה שכתב אבל בחייה לא יפו כח האשה כלום ואלו חלקה בחייה חצי הנכסים בין זרע שיש לה מהבעל ובין בנים שיש לה מאיש אחר אין ממש בדבריה אלא ודאי שאין כח ביד האשה לשנות מכל הכתוב בתקנה כלום וכו' כבר כתב הרב בית יוסף בסימן קי"ח בא"ה דדוקא אותה תקנה אין האשה יכולה לשנות אבל אין ללמוד מזה לתקנה אחרת שאינה כתובה באותו סגנון וכן כתב ה"ר שלמה בן הר"ש בר צמח מקומות שיש להן תקנה שאם תחות האשה בחיי בעלה יחזיר מקצת הכתובה ליורשיה אם אותו מקצת רצתה האשה למוחלו לבעלה והוציא הבעל שטר מחילה מזה קיימת דכל טצדקי שאנו יכולים לעשות להעמיד הנחלה במקומה אנו עושים מיהו היכא שכתוב בתנאי שע"מ כן נתן לה הנותן הנדוניא אין בידה לשנות התנאי הרי בהדיא דאין לדמות תקנה לתנאי אם לא שהנכסי' אינם של האשה וע"מ כן נתנו לה אבל בנ"ד שהנכסים באים מכח האשה כאשר הוכחתי למעלה יכולה לשנות וזה החלוק של הרב ב"י הוא מוכרח מצד עצמו דאל"כ תיקשי דהר"אש דידיה אדידיה שהרי בכלל מ"ה כתב שאין כח ביד האשה לשנות ובכלל מ"א כתב אפי' הגיע שטר ליד האחים לא זכו בו ויכול ראובן ליתן לכל מי שירצה אלא ודאי שאין ללמוד מתקנה לתנאי וזה ברור מצד עצמו:
ואחר כותבי כל זה מצאתי שאלה להרב בצלאל שאלה י"א ממש דומה בדומה לשאלתינו ואין בהם שנוי אלא במקום פרחים מאירים וז"ל ראובן נשא אשה והכניסה עמה שלשים אלף מאידיש והתנו שאם תמות בחיי בעלה יחזיר בעלה ליורשיה עשרים אלף מאידיש ועשרה אלף לבעלה וחלתה האשה וצותה מחמת מותה שמאותם עשרים אלף מאידיש של היורשים יהיו עשרה אלף להקדש ואסתפק' לן אם זכה ההקדש באותם עשרה אלף מאידיש משום דאיכא למימר דמשעה שהתנו ביניהם דיחזיר בעלה עשרים אלף מאידיש ליורשים כבר קדמו וזכו בשני שלישי הנדוניא אחרי מותה ושוב לא תוכל למעט חלקם יורינו המורה איזה דרך ישכון אור ושכרו כפול מן השמים והאריך הרבה עיין עליו ובסוף דבריו כתב ונמצא הדין ברור בנדון דידן דזכה ההקדש ודווקא בכתיבת הבעל עם אשתו אבל בכתיבת האב לבתו הויא ליה כמתנה ע"מ להחזיר וכמ"ש הר"ן ז"ל:
קנצי למלין והעולה מכל מא דכתיבנא דצוואת האשה קיימת וזכה ההקדש ולא מטעם שכתב הח"ה דיד ההקדש העליונה שאין ההקדש יכול לזכות אלא במה שהחולין יכולין לזכות כי אין אדם מקדש דבר שאינו שלו ואפי הניחה האשה הזאת נכסיה לאיש אחר שאינו יורשה דבריה קיימים לפי שהנכסים באים מכחה ויכולה לעשות כרצונה ואפי' הגיע השטר ליד היורשים וקנו מידה בשעת התנאי יכולה לשנות כי כל מה שעשתה בתנאי הוא להעביר הנחלה מהבעל אחרי מותה אבל כל זמן שהיא בחיים יכולה ליתן לכל מי שתרצה ודוקא בכתיבת הבעל עם אשתו אבל בכתיבת האב לבתו אין הבת יכולה לשנות כי הנכסים באים מכח אביה וע"מ כן נתן הנדוניא זהו מה שנראה לע"ד עד אבוא אל מקדשי אל אבינה לאחריתו וה' יצלינו משגיאות אכי"ר:
בסדר ובשנת ובאת אל הכהן אשר יהיה בימים ההם לפ"ק:
כה דברי תלמיד דרבנן חייא הכהן די לאארה: בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: