שאלה מח לאה נשאת לראובן ומתה בלי זש"ק ונכתב בכתובתה. ודא נדוניא דהנעל' ליה מבית אביה ואמה ועתה בא אחי לאה מן האם: לירש חצי הנדוניא לפי התקנה וטען כי אעפ"י שנכתב בכתובה. מבית אביה ואמה שלא כתבו את אביה כי אם מפני הכבוד. כי הנדוניא לא היה אלא משל אמה ואחיה הנז' והביא זה האח הנז' עדים ברורים ונתקבל עדותם בב"ד. איך אביה בחיים חייתו בשרפה אשר שרף ה' נשאר בערום ובחוסר כל ושמת בתוך עניו ונשארה לאה יתומה קטנה. ביד אמה ואחיה הנז' ונתגדלה בבית' והם נטפלו בחנו'. ומשם היתה פרנסת'. וממה שהרויחו בחנות עשו לה הנדוניא ויורשי לאה מצד האב טוענים. שהואיל שנכתב בכתובה. דהנעלת ליה מבית אביה ואמה שלהם משפט הירושה כי זה הלשון מוכח שהנדוניא היא מאביה: יורנו המורה למי משפט הירושה ושכמ"ה:
תשובה דבר ידוע הוא דמן התורה או מדרבנן. למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה שהבעל יורש את אשתו בכל מכל כל מעזבונה. ומתקנת טול"טולה ואילך תיקנו ההישבון הזה ומצאו לו סמך. מההיא דתניא בתורת כהנים על מה שנאמר ותם לריק כחכם שזה נאמר על מי שפסק ממון הרבה לבתו ומתה תוך ז' ימי המשתה הרי הפסיד בתו והפסיד מעותיו. וכתוב בתשובות מיימון בשם ר"י דשנה ראשונה לית דין ולית דיין דאפילו הממון ביד הבעל שיש לו לחזור הכל לאב מתקנת ר"ג וסמך על המקרא הזה. דותם לריק כחכם והביא תשובה זו הרב בעל תרומת הדשן ז"ל בסי' שכ"א. ושם האריך בעניינים אלו יעו"ש: גם בפסקי הלכות להרב המקובל כמוה"רם ריקאנאטי ז"ל סי' תקי"ד הביא תשובה זו משם ר"ת ז"ל. וג"כ הרא"ש ז"ל ופוסקים אחרים כנראה בספריהם יעו"ש:
ומוהר"י וי"יל ז"ל בתשובותיו בסי' מ"ד כתב שבודאי לא תיקנו הקהלו' האי תקנת ההישבון. אלא מטעם דותם לריק וגו'. וכתב עוד שאותו טעם לא שייך אלא היכא. שאבי החתן או אבי הכלה או שאר קרוביה נתנו הנדוניא דבכולם שייך למימר ותם לריק וגו' ע"כ ע"ש: וכן פסקו רמ"א ז"ל בהגהה והרב בעל אמונת שמואל ז"ל בסי' י"א וכתב דכל זה הוא כשלא התנו בשעת הנישואין שאם התנה הכל לפי תנאם וכו' ע"כ ע"ש:
וממוצא דבר אתה למד דסברי רבנן. דבין שנתן הנדוניא אבי החתן. או אבי הכלה או שאר קרוביה שעל כולם שייכי האי טעמא דותם לריק וגו' ושמן הדין הוא לחזור ההישבון הנ"ל. למי שנתן הנדוניא אפילו כשלא התנו בשעת הנישואין וכן כתב מוהריב"ל ז"ל בח"ג סי' ס"ט ע"ש: וכתב עוד שתקנת טוליט"ולה הוא כשכתוב בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה או מבית אמה או מבית פלוני וכו' דאז אמינא דאיכא טעמא דשורך טבוח לעיניך וגו' ומותם לריק וגו' ע"כ ע"ש: ועיין בתשובו' הרב הגדול כמוהרימ"ט ז"ל בח"ב באה"ע בסי' מ"ו. ובתשובות מוהר"ם אלשיך ז"ל בסי' ס' דשייכי קצת לענין זה ותראה דסברי מרנן כדכתיבנא:
וכן מצאתי שכתב בהדיא ריב"ה ז"ל באה"ט בסי' קי"ח בתקנות טוליטי"לה וז"ל ואם יש לה אם בחיים ויתבאר באר היטב שאותו ממון שהניחה. הוא ממה שהניחה לה האם וממה שנתנה לה וכו' ונפטרה אח"כ הבת תחת בעלה בלי זש"ק כמו שביארנו יחזור חצי כל מה שימצא שנשאר מכל זה ליורשי האם. שנתנתו והכניסה לה ולא יטרוף אותו מי שאין לו קורבא עם האם וכו' עכ"ל ע"ש:
גם מוהריב"ל ז"ל. בח"ג סי' נ"ט כתב על אשה אלמנה שהשיאה את בתה מממונה. אשר הרויחה אחרי מות בעלה. ומתה הבת בלי זש"ק ולא נכתב בשטר הכתובה תנאי ההישבון ועתה באה לתבוע מחתנה. שישיב לה חצי הנדוניא ולזאת האלמנה יש לה בנים ותובעים מהבעל. שלהם משפט הירושה באמרם כי המנהג הוא. להחזיר ליורשיה משפחת בית אביה וכו': והשיב הרב ז"ל וז"ל ועל מה ששאל השואל אם יחזיר הבעל החצי מהנדוניא ליורשי אשתו. או לאמה. ודאי שאם היה נכתב בכתובה שיחזור חצי הנדוניא ליורשיה אע"ג שהכניסה הנדוניא מבית אמה. תנאי שבממון הוא שהתנאי קיום אבל כיון דלא נכתב אית לן למימר. דיחזיר חצי הנדוניא לאמה. כיון שהנכסים היו שלה: שעל הסתם הדין נותן שיזכה באותו החצי של הנדוניא מי שנתן הנכסים וכו' עכ"ל:
נקטינן מכל סני רבוואתא דכתיבנא דכל היכא שהאם השיא את בתה. ונתברר לן בבירור היטב שמנכסיה אשר היא הרויחה אחרי מות בעלה השיאה אותה שאע"ג שלא נכתב בכתובה תנאי ההישבון. או שמפורש בכתובה ונכתב ודא נדוניא דהנטלת ליה מבית אביה או מבית אמה או מבית פלוני וידעינן בבירור שהם נתנו הנדוניא הנ"ל שהדין נותן שיזכו באותו החצי של הנדוניא הנ"ל מי שנתנה וכדכתיבנא:
ובזאת התורה היינו יכולין לכאורה ללמוד בנ"ד. כיון שכפי הצעת השאלה. נשמע שנתברר בבירור גמור. שכל הנכסים אשר נתנו לנדוניית לאה בתם הנ"ל. היו של אמה ושל אחיה הנ"ל מצד האם שיזכה האח הנ"ל. באותו החצי של הנדוניא כיון שהוא ואמה הנז"ל היו הנותנים וכדכתיבנא:
אמנם הגם שנתברר לנו שהנכסים הנז"ל אמה ואחיה מצד האם נתנו לה. בהיו' שנכתב ככתובה דנ"ד ודא נדוניא דהנעלת ליה מבי' אביה ואמה וכו' יש להסתפק אם יורשיה מצד האב יזכו הם הנכסים הללו או לא שהרי אית לן למימר דכיון שנכתב כן בכתובה ואמה ואחיה מצד האם ידעו בדבר ושתקו שבודאי מחלו ליורשי הבת מצד האב לזכות הם בהישבון הנ"ל. שהרי אנו רואים שנתפשט המנהג בכל תפוצות ישראל. שאע"ג שכותבין בכתובות ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אבית ואמה. שלעולם כל ההישבון זוכין בו יורשי האב ולא ראינו מי שקרא תגר על זה ומנהגם של ישראל תורה היא:
איברא שהרשב"ץ ז"ל בח"ג מתשובותיו בסי' ש"א בפי' הכתובה נסתפק בענין זה וכתב שם וז"ל. יש להסתפק אם כתוב בכתובה. ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה אם יכול הבעל לטעון לאשתו אם גירשה. כבר נתתי לך מקצת כתובתיך בנדוניית בתנו. שהרי על שמך נכתבו כמו על שמי ויהיה מחצה שלו ומחצה שלה. כמו שהוכיחו חכמים. מוהיתה לאהרן ולבניו. מחצה לאהרן ומחצה לבניו. כדאיתא בפ' מי שמת ובפ"ק דע"ז. ובפ"ק דיומא וכו' ע"כ: דנמצא לפי ספיקו הנ"ל יש צד לומר שכל זמן שנכתב בכתובה דהנעלת ליה מבית אביה ואמה. שמחצית הנכסים הם של האם ויזכה בחצי ההישבון היא או יורשיה והמחצית האחר יזכו בה היורשים מצד האב:
אמנם הנה אנחנו רואים מעשים בכל יום שאע"ג שהורגלו לכתוב ברוב הכתובות ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה שלעולם כל ההישבון חוזר ליורשי האב ואין פוצה פה לפקפק על הדבר ולא מצינו מי שקרא תגר על זה שנראה בודאי דלא חשו רבנן לספיקו של הרשב"ץ הנ"ל דאפשר דאית להו דמה שהורגלו העולם לכתוב בכתובות ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה הוא משום יקרא דאמא לחוד. הוא שנהגו לכתוב הכי. אבל לא להורות שיש לה לאם חלק ונחלה בנכסים ההם. דאי לא תימא הכי לא תמצא כתובה בעולם דלא ישדו בה תיגרא יורשיה מצד האם. כי בכולם יבאו יורשי האם לערער ולזכות בחצי ההישבון אלא ודאי שצריכין אנו לומר דכל היכא שנישאת הבת כל עוד שהאם נשואה לאב אף שיכתבו בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה שאין לה לאם ולא ליורשיה חלק ונחלה בהישבון הנ"ל מטעמא דכתיבנא:
אמת הוא שהסברה נותנת שכל זה יובן  כשנישאת הבת בחיי האב. שאז אמרי שהאב רצה לשתף את האם מפני הכבוד אב אם הבת נישאת אחרי מות האב בעוד אמה אלמנה כהא דנ"ד. או כשנתגרשה האם. ונישאת הבת וכתוב בכתובתה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה. דאז לא שייך הטעם הנז'. דמפני הכבוד. נראה שבנדון כזה צדקו דברי הרשב"ץ הנז"ל ושיש לחוש לספיקו לזכות במחצית הנכסים ליורשי האם הגם שלא היה מתברר לנו בבירור שנדוניית הבת הנ"ל מיד אמה היתה לה ומכ"ש בנ"ד שנתברר לנו שמנכסי אמה ואחיה מצד האם נשאוה וכדכיתבנא:
אמנם לא ראינו שום פוסק שכתב שבשום צד יהיה ליורשי האם חלק ונחלה בהישבון הנ"ל. אם לא שיש תנאי מפורש ביניהם כדכתב הרב אמונת שמואל ומוהרי"בל ז"ל דאז תנאי שבבמון הוא דתנאם קיים כאשר קדמנו זכרם לעיל כי על הסתם כולם מסכימים. שהכל חוזר ליורשי האב. כי להם משפט הירושה הגם שנזכר האם בכתובה שאין זה כי אם הרגל שהורגלו העולם לכתוב כן בכל הכתובות משום כבודה להצטרף האם עם האב ולכתוב ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה וכדכתיבנא:
איברא שיש לומר שכל זה יובן על ההנחה. שלא נתברר לנו שהנכסים הם של האם שאז הוא דאמרינן שעל הסתם אף שנכתב בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה שאינו אלא כי אם מפני הכבוד ושיורשי האב לבד הם הזוכים בכל ההישבון אבל בנ"ד שנתברר לנו בבירור גמור שהנכסים אשר נתנו לנדוניית לאה הנז"ל מאמה ומאחיה מצד אמה באו לה. וכפי הצעת השאלה אית לן למימר ששורת הדין נותנת שיחזור כל ההישבון הנ"ל לאחיה מצד אמה אשר נתנו לה וכדכתיבנא לעיל שכך סברי רבנן כדכתבו סברתם בספריהם ז"ל:
ברם כבר עמד על זה מוהריב"ל ז"ל וכתב שם בסי' נ"ט וז"ל. איברא שאם היה כתוב בשטר הכתובה שהכניסה לה מבית אביה יש להסתפק בדבר דאפשר לומר דהו"ל כמחלה ונתפייסה ויזכו יורשי בתה בחצי הנדוניא ואע"ג דידעינן שהנדוניא הכניסה מבית אמה. מ"מ הודאת בעל דין כמאה עדים דמי והביא ראיה לזה מדברי רב אלפיס ז"ל וכו' ובתר הכי כתב וז"ל. ולא כל כמינה למימר דהיא לא ידעה שכתבו כן בשטר הכתובה. שהכניסה הנדוניא מבית אביה דכגון דא הוה צריכא למידע ואית לן למימר. דידעה ונתפייסה. ושמדעתה ומרצונה כתבו הכי שהכניסה הנדוניא מבית אביה וכו' עכ"ל ע"ש:
ולכאורה נראה שספיקו של מוהרי"בל הנז"ל הוא שנסתפק אעיקרא דדינא היכא שידעינן שהנכסים הם מהאם. אם נכתב בשטר הכתובה דהנעלת ליה מבית אביה אי נימא כיון שידעה שכן נכתב בשטר הכתובה ושתקה מחלה כל ההישבון ליורשי האב או דילמא שכתבו הכי דוקא משום יקרא דאב ומפני הכבוד
וכל מעיין ישפוט בצדק שזה הספק בעצמו יש להסתפק בנ"ד דהגם שידעינן שהנכסי' הם מהאם וכו' כיון שכתוב בשטר הכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה ואחים מצד אמה ידעו שנכתב כן ושתקו ולא ערערו בדבר עד שטת גבייה יש להסתפק אי נימא שסברו וקבילו ומחלו להם ליורשי האב ההישבון הנ"ל או נימא שלא נכתב כן כי אם מפני הכבוד כאשר טוען לעת עתה אחיה מצד האם כמוצע בשאלה:
והנה כיון שהדבר הזה בספיקא תליא מילתא אם מחילה מעליא מקרייא או לא אף שיונח שמחילה מקרייא נמצא שיורשי האב באי' לטרוף והוציא הנכסי' הנ"זל מכח מחילת הא' ואחיה הנ"זל שהרי הנכסים בחזקת האם והאח קיימי שהם הם אשר נתנו ללאה הנכסים הנ"זל לנדונייתה כמוצע בשאלה. וכיון שיורשי האב הנ"ל הם המוציאי' עליהם להביא ראיה שהאי מחילה מחילה מעליא מקרייא כדי להחזיק בנכסי' הנ"זל:
אמנם אחרי כתבו כל הנ"ל ראיתי שהאי ספיקא שנסתפק למוהרי"בל ז"ל בסי' נ"ט כנ"זל אשר רציתי לדמותו להא דנ"ד ולנטות ממנו לזכות לאח לאה מצד האם וכו' נתיישב לו למוהרי"בל ז"ל האי ספיקא שם בסי' ס"ט ותפס שם במושלם ששתיקתה מחילה מעליא מיקרייא שכן כתב שם וז"ל אבל אם נכתב בשטר הכתובה. ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה או מבי נשא וכו' בהא ודאי אית לן למימר. דסברו וקבילו האחים שיכנס בירושת הכתובה גם האח שלא נתן לה דבר וכו' עכ"ל:
הא קמן דכאן בסי' ס"ט שכת' בפשיטות דהיכא שהאם השיא בתה מנכסיה שהרויחה היא. ולא כתבו בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ביה מבית אמה אלא מבית אביה שנפשט לו ספיקו שנסתפק בסי' נ"ט ושדעתו נוטה לזכות ליורשי בתה הבאי' מחמתה. ושאין לאמה וליורשיה חלק ונחלה בעזבונה אעפ"י שמנכסיה השיאה. דכיון שלא נכתב בפירוש התנאי על שם אמה. דאית לן למימר דסברא וקבילא ומחלה מחילה מעליא:
הנה כי כן הוא הדין והוא הטעם יש לומר בנ"ד שהיה לה להאם ולבנה לשאת את לבם לזה ולכתוב בפירוש בשטר הכתובה תנאי ההישבון הנ"ל ביתר שאת וביתר עז ובכל חיזוקי סופר ואינם יכולין לעת עתה לומר דטעות סופר הוא ושהם לא ידעו שנכתב בשטר הכתובה הנז"ל דהנעלת ליה מבית אביה ואמה במקום שהיה לו לכתוב מבית אמה ואחיה מן האם ולא להזכיר שם אביה שאדרבא אית לן למימר דידעו שפיר במלתא וסברו וקבילו ומחלו. ושעתה באים לחרחר ריב ומדון בלי טענה מספקת. כי טענותיהם הבל ואין בם מועיל וזה פשוט וכדכתיבנא:
ואין לומר דשאני נ"ד. מההוא נדון דמוהר"יבל ז"ל שהרי בנ"ד מלבד שידעינן שהאם והאח מצד האם נתנו הנדוניא של לאה הנז"ל שכדי להורות שמשלהם נתנו הנכסים הנ"זל הביא זה האח עדים ברורים ונתקבל עדותם בב"ד איך אביה בחיים חייתו בשרפה אשר שרף ה'. נשאר בערום ובחוסר כל ושמת בתוך עניו. ושנשארה לאה הנ"זל יתומה קטנה ביד אמה ואחיה הנ"זל. ושנתגדלה בביתם. ושהם נטפלו בחנות. ושמשם היתה פרנסתם ושממה שהרויחו עשו לה הנדוניא הנ"זל וכו' הכל כפי הצעת השאלה דכל זה מוכח שמשלהם נתנו לה הנדוניא הנז' אשר על כן שורת הדין נותנת שיחזור לה' ההישבון הנ"זל וכדכתיבנא לעיל בש' כמה רבוואתא דשורת הדין נותן שיחזור ההישבון למי שנתן הנדוניא וכו':
כי לע"ד נראה שכל העדות הנ"זל איננו שוה כלום בנ"ד ואינו מספיק לפסוק הדין עפ"י עדותם הנ"זל ולהוציא ממון ממי שזכתה לו התורה כי יש לנו לחקור מהם בתחילה איך ידעו כל הנ"זל בצד הודאי כי לפי הנראה בלי ספק. שהעדים הנ"זל העידו כל הנ"זל. בדדמי מצד המשוער בדעתם שידעו שאבי לאה הנ"זל. נשאר ערום ובחוסר כל. מהשרפה אשר שרף ה' ושאמה ואחיה הנ"זל. היו צריכים להטפל בחנות להטריף לחם חוקם וע"פי השערתם ואומד דעתם הנ"ל הוא שאסהידו. שמשם השיאו ללחה הנ"זל. דאם נפשך לומ' דאסהידו על צד הודאי איך היה אפשר להם להסהיד על ככה שהרי אף שאבי לאה הנ"ל הוחזק לעני אצלם אפשר שמנה קבור היה לו מוקצה לנדוניית בתו והיה ממית עצמו באהלו ולא היה נוגע משם לפרנסתו כי הקצהו לנדוניית בתו ואסרו עליו בהנאה. אם לא לנדוניא הנ"זל ומשם השיאו ללאה הנז' או שמא מציאה אשכח סמוך למתתו וכדאמרו בפ' הניזקין (בגיטין דף נ"ב) גבי עמרם צבעא וכו' ע"ש וכדכתבו רבותינו בעלי התוספות וכל המפרשי' ז"ל בפ' הכותב (בכתובות בדף פ"ה ע"ב) בההוא גברא דמפקיד שבמרגניתא בי ר' מיאשא בר בריה דר' יהושע בן לוי ושכיב ר' מיאשא ולא פקיד אתו לקמיה דר' אמי אמר להו חדא דידענא ביה דר' מיאשא דלא אמיד. ועוד הא קא יהיב סימנא וכו' ע"כ וכתבו רבותינו בעלי התוספות וכל המפרשים ז"ל דהך טעמא דלא אמיד דלא סגי לחודיה אם לא בהצטרפות הטעם האחר דיהיב סימנא ולא סמכו ג"כ אטעמא דלא אמיר לחודיה דילמא מציאה אשכח וכו' או מתנה נתנו לו וכו' ע"ש:
וכגון זה איכא נמי למימר בנ"ד לפי דעל צד הודאי אי אפשר לעדים להסהיד. דהשיאוה אמה ואחיה מצד האם. ממה שהיו מרויחי' בחנות דמהיכא נודע להם אמיתת הדבר. אם לא שנאמר שידעו כך ד"מ שעל ידו העדים הנז"ל היו מטפלין בחנות הנז"ל. ושעל ידם היו נושאים ונותנים ומה שהיו מרויחים היו מפקידים ביד העדים הנז"ל ושעל ידם לקחו נדוניית לאה הנ"זל והשיאוה וכו'. כי דוקא באופן הנז"ל הוא שנוכל לומר דאסהידו על צד הודאי כיון שהכל עבר על ידם. ובכגון דא הוא דהיו יכולין לידע כי מהריוח שהרויחו בחנות נלקחה הנדוניא או באופנים אחרים קרובים לאלו המחייבים בודאי שממעות ריוח החנות ומאשר להם קנו ללאה הנ"זל הנדוניא הנ"ל כדכתיבנא:
ברם המציאות הנ"זל בודאי שהוא רחוק השכל ואין הדעת סובלתו. והסברא והדעת מחייב מה שכתבנו בראשונה שע"פי ההשערה. המשוער אצלם. ואומר דעתם הוא שהסהידו העדות הנ"זל. ואינו מספיק להוציא עפ"י העדות הנ"ל הזכות שזכתה ליורש מצד תורתינו הקדושה וכדכתיבנא:
ואין לומר. שסוף סוף כיון דידעינן שהנדוניא הנז"ל יצאה מיד אמה ואחיה מצד האם. ומידם ניתנה לה שעל הסתם הנכסים הנז"ל. היו משלהם דחזקה שכל הנמצא ביד האדם שלו הוא  כדכתב הרמ"בם ז"ל בפ"א מהלכות מלוה ולוה  על לוה שאמר על נכסים הנמצאים בידו שאינם  שלו אלא של איש פלוני הם שאינו נאמן ושגובה מהם הב"ח וכו' ע"כ: וכתב שם הרב המגיד ז"ל בש'  הרמב"ן ז"ל שהטעם הוא משום דחזקה שכל  הנמצא ביד האדם שלו הוא וכו' עכ"ל. וכן כתב  הרא"ש ז"ל בתשובה הביאה ריב"ה בנו ז"ל בח"מ  בסי' נ"ד ס"ק י"א וכו' ע"ש: וכיון שבנ"ד הנדוניא הנז"ל יצאה מתחת ידי האם ובנה וניתנה על ידם. ואומרים שהנכסי' הם שלהם והחזקה מסייעתם  הוה ס"ד לומר שהנכסים בחזקתם הם עומדים  ושיזכו הם בכל ההישבון הנ"זל וכו':
אבל בנדון דידן אי אפשר לומר כן בהיות  שהאי חזקה איתרע לגבייהו דע"כ לא  אמרינן דחזקה שכל הנמצא ביד האדם הוא שלו.  אלא דוקא לגבי איניש דעלמא שאמר של פלוני הם  כדי לברחם מהבעל חוב וכדכתיבנא, אבל באשה  שהיה לה תפיסת יד בנכסי בעלה בחיים חיותו  וכהאי דנ"ד תלינן שכל הנכסים שנתן לבתה שהיו של בעלה וכדאשכחן למוהר"ם ז"ל הובאו דבריו  במרדכי בפ' ח"ה שמחלק כן בנדון ה' בתשובה  המתחלת מעשה בסרח בת אשר כי מחלק שם  בענין תפיסת האלמנה בנכסי בעלה מטעם זה  שהיה לה תפיסת יד בנכסי' בחיי בעלה כמו שיראה  המעיין שם וה"ה נמי בנ"ד דאית לן למימר הכי  דלא הוי לה חזקה שהנכסי' של הנדוניא היו שלה כיון  שיצאו מתחת ידה אלא תלינן שהיו מנכסי בעלה  כיון שהיה לה חפיסת יד בנכסי בעלה בחיים  חייתו ואחיה מצד האם ג"כ מכח אמו קא אתי  והכל הולך אל מקום א' דאיכא למימר שהנכסים  היו של האב וכדכתיבנא:
ובר מן דין שאף את"ל. שנודע לנו על צד  הודאי שאמה ואחיה מצד אמה השיאוה  ללאה הנז"ל מהנכסים אשר הם הרויחו בחנות  מ"מ אין הדבר כ"כ פשוט שיחזור ההישבון להם.  כל עוד שלא נכתב התנאי הנ"ל בשטר הכתובה  שכן כתב הרשב"ץ ז"ל בח"ג סי' ר"ג מתשובותיו על  נערה שנמצאת כתוב בשטר כתובתה ודא נדוניא  דהנעלת ליה מבית אמה. והיו אומרים שאם תמות  האשה בלי זש"ק. שתחזור מקצת נדונייתה לאמה  וכתב הרב ז"ל שם בסוף העיון הב' וז"ל ואפילו נתנה לה אמה נכסיה ולא כתבה בשטר הכתובה שהשאירה זכותה קיימת אם תמות בתה אין לה  זכות בהם מן הדין. שכיון שזכתה בהם הבת נסתלק זכות האם לגמרי והכי איתא בגמ' בפרק הכות' ובירושלמי ואם יש תקנה בעי' צריך לדקדק לשון התקנה אח' שיתברר בעדי'. כי מבית אמה הכניסה אותם שאין לשון הכתובה מחייב האשה  ואין מוציאין ממון אלא בראיה ברורה ע"כל ע"ש:
ועיין בהרב בעל גינת וורדים ז"ל בחלק אה"ע בכלל ד' סי' ח"י שכת' על ראובן שפירנס עניה א'. והוציא לה נדונייא כך וכך מעות ואח"כ גירשה בעלה ופרע לה סך כתובתה וכו' ופסק הר' הנ"ל שאין לאותו שפירנסה והוציא לה הנדוניא שום דבר שכבר זכתה היא בכתובתה ושאם תנשא לאחר ותמות שיורשיה יורשים כתובתה וכו' ע"כ ע"ש: וכן פסק הרב בעל תורת חסד בסי' ע"א. דלעולם ההישבון חוזר ליורשי אבי הכלה ע"ש:
גם הרב בעל משאת משה בסי' ל"ג כת' שלעולם  ההישבון. יחזור ליורשיה ממשפחת בית אביה ע"כ ע"ש. ועוד כתב שם בח"א באה"ע בסי' הנ"ל על אלמנה שנשארה בבית בעלה. ובת קטנה עמה. וגדלה והשיאה אותה ויורשיה באים לזכות בחצי ההישבון והאלמנה טוענת שלה משפט הירושה. דמממונה השיאה את בתה ממה שטרחה וקמצה משלה דקרי בהו נכסי עצמה וכו' פסק הר' הנ"זל שאין בטענתה ממש אפילו דאיכא ברירה מפי עדות מספיק. דממה שהרויחה לעצמה הכניסתה לבתה דכיון שנשארה בבית בעלה והיתה ניזונ' משאר הנכסי' וכו' שמדינא כל ריווחא דאתי ממילא הרי הם של יורשי' וכו' ע"כל ע"ש:
והרב בעל פרח מטה אהרן ז"ל בח"ב סימן מ"ד כתב בענין כיוצא לזה ושכל בני הק"ק היו מעידי' שמנכסי כתובתה השיאה לבתה. ושאעפ"י כן הצריך הרב הנ"ל שיביא עדים אחרים מהחוץ. שיעידו בפני הב"ד שבטעות נכתב בכתובה דהנעלת ליה מבית אביה ואמה ושיגמרו הב"ד עפ"י עדותם וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך בהדיא שלפי סברת הרב הנ"זל לא היה די לו בנדון שלו שכל בני מתא היו יודעים ומעידים שמנכסי האם נשאת הבת ההיא אלא שאעפ"י כן הצריך שיבאו עדים אחרים מבחוץ ושיעידו בפני הב"ד שבטעות נכתב בכתובה דהנעלת לה מבית אביה וכו' וכדכתיבנא:
הא קמן חבל נביאים שכול' מתנבאים בסגנון א' וכולם כא' מסכימים שכל ספק שימצא בענין ההישבון של מחצית הנדונייא שלעולם ידם של יורשיה מצד אביה על העליונה ושאין ליורשי האם חלק ונחלה בנכסים הנ"זל אם לא נכתב בפי' בתנאי הכתובה שיחזור להם ההישבון הנ"זל. ושיתברר בבירור לפני הב"ד. בעדות מספיק שמנכסיהם השיאו את הבת הנ"זל ושאע"פי שנכת' בשטר הכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבי' אמה לבד. דאיכא מאן דסבר שאינו מספיק להוציא הממון מחזקתו:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד שיש פנים מכח סברת כל הני רבוואתא לפסוק הדין לזכות יורשי אביה ומה גם לפי מאי דכתיבנא לעיל בשם מוהרי"בל ז"ל שכתב בפי' בסי' ס"ז. שאע"ג שידעינן בבירור שהנכסים היו מהאם וכו' שאם נכתב בשער הכתובה. ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה או מבי נשא וכו' דאז ודאי אית לן למימר דסברא וקבילה ומחלה ליורשי האב. שיכנסו בירושת הכתובה הגם שלא נתנו דבר וכו' ושמחילה מעליא היא וכו' וכדכתיבנא:
אמנם מצאתי להר' המבי"ט ז"ל שחולק ופליג על ענין כזה וסובר שהאי מחילה מחילה בטעות היא שאינה מחילה. ושמדבריו ז"ל הנני רואה שיש ללמוד זכות למי שנתן הנדוניא ושיחזור לה' סל נכסי ההישבון הגם שיכתבו בתנאי הכתובה להחזיר ההישבון ליורשיה וכו' שכך כתב בתשובה בח"ג סי' קמ"ו. על ראובן שהשיא מנכסיו בת  אשתו. ובכתובה נכתב תנאי מפורש להחזיר ההישבון ליורשיה ואחר שנחחמה הכתובה בתנאי הנ"זל ערער ראובן לומר שבטעות נכתב התנאי ההוא בכתובה וכו' ופסק שם הרב הנז' ז"ל שהדין נותן להחזיר ההישבון לראובן הנז' שנתן הנדוניא וכו' ע"כ:
והגם שרב א' מחכמי דורו. רצה לזכות ליורשי הכלה כנראה שם מטעמא דסבר וקביל ומחל ושתק כשנכתב הכתובה ולא ערער בדבר עד אחר שנחתמה וכו' מ"מ הרב המבי"ט הנז' ז"ל כתב שזה נקרא מחילה בטעו' דלא מיקרי מחילה באמרו דאולי חשב ראובן בשעת כתיבת וחתימת הכתובה הנ"זל שכיון שהיה נותן לה אלו המעות במתנה גמורה לנישואיה שלא היה בדין שיחזור לו ההישבון. אלא שהיה הדין נותן שיחזור ליורשי הכלה וכו' ואעפ"י ששמע מהחכמי' בעוד שהיו חותמים הכתובה הנ"ל. שהיו נושאים ונותנים בענין זה ושאמר א' לחבירו תמה אני איך נתפייס ראובן שיחזור הנדוניא ליורשי הכלה אחר שהקול נשמע. שהוא נותן הנדוניא וכו' ואז שחק ראובן. ולא דיבר מאומה וכו' כתב הרב הנ"זל שיכול ראובן לטעון שהתאפק בשעה ההיא בפני החכמי' והעם מלערער כדי שלא לערבב את השמחה. אבל אחר חתימת הכתובה כפי מה שנראה מהנדון ההוא. הלך לו ראובן אצל החכם שחתם ראשון בכתובה ואמר לו שתנאי ההישבון נכתב בטעות וכו' ולכן פסק הרב הנ"זל שמחילה כזאת נקראת מחילה בטעות שאינה מחילה וכו' ע"כ ט"ש: וממוצא דבר אתה למד שעיקר טעמא של הרב המבי"ט הנ"זל. לפסוק הדין לזכות את ראובן. הוא מטעם שמחילה כזאת מחילה בטעות מקרייא דלח שמיה מחילה. נגד סברת מוהריב"ל ז"ל דכתיבנא:
נמצא שבנ"ד ג"כ לדעת הרב המבי"ט ז"ל אף דנימא. שאמה של לאה דנ"ד ואחיה מצד האם ידעו וראו שנכתב בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה ושתקו ומחילו. שמחילה בטעות היתה דאית לן למימר כסברת הרב המבי"ט ז"ל שמתחילה סברו. שכיון שהיו נותנים נכסיהם לנדוניא הנ"זל. במתנה גמורה ללאה הנ"זל לנישואיה. שהדין היה נותן שכשם שזכתה לאה בהם שכן יזכו ג"כ בהישבון יורשי  בית אביה ולכך לא ערערו מתחילה כשראו כתוב בכתובה דהנעלת ליה מבית אביה וכו' אבל לעת עתה שידעו. שהדין נותן. שיחזור ההישבון למי שנתן הנדוניא טוענים ההישבון הנ"ל באמרו שלהם משפט הירושה כי המחילה בטעות היתה וכדעת הרב המבי"ט ז"ל וכדכתיבנא:
אמנם אם נדקדק היטב בדבר נראה שבנ"ד לא יצדק לומר שמחילה בטעות היתה דאם איתא שהאמת כך היה שמחלו משום דהוה סבירא להו שמן הדין היה שכל ההישבון חוזר ליורשי האב דוקא בהיות שכבר זכתה בנכסים הבת הנ"זל ושמן הדין היה שיזכו ג"כ בהישבון יורשי אביה וכסברת הרב המבי"ט ז"ל למה איחרו כ"כ לערער בדבר עד אחר מיתת הבת ובשעת גביית ההישבון הנ"זל ולמה לא הכריחו לבעל הבת בחיי אשתו. לכתוב לה כתובה אחרת בתנאי ההישבון הנז' ומה גם שבדבר הזה לא היה שום קפידא לבע' דמה לו להחזיר ההישבון ליורשי האב או ליורשי האם כיון שע"כפ הוא היה חייב להשיב חצי הנדוניא וכו':
ובר מן דין עיין בס' כרם שלמה בחלק אה"ע סי' מ"ה ותראה שעל נדון כיוצא בזה. שנשאל עליו ועמד על דברי הרב המב"יט הנ"זל. והוכיח שלא כתב הרב המב"יט ז"ל. שחוזר ההישבון למי שנתנו ושתלינן בשתיקתו. שמחילה בטעות מקרייא שלא נקראת מחילה כי אם דוקא בנדון דידיה. משום דהתם איכא מגו דאי הוה בעי. הוה פורע לה כתובתה וכותב לו אחרת בתורת ההישבון להנותן:
ועוד דלא שייך הך טעמא דמחילה בטעות. ז"ל משום שתיכף ומיד בו ביום הנישואין אחר חתימת הכתובה ערער ראובן הנותן אבל היכא שעבר זמן רב אחר הנישואין וכ"ש כשבאו לערער כשבאו לידי גביה דליכא מגו. הוכיח הרב ז"ל  שבודאי לא אמרינן שנכתבה בטעות וכו' וכ"ל ע"ש:
וכן כתב הרב בעל ס' בית דוד ז"ל בחלק  אה"ע בסי' ע"ז ושם בסי' ע"ט בתשובות  מוה"רם חיים ז"ל הביאם הרב בעל יד אהרן בח"ב  מאה"ע בסי' קי"ח ע"ש ועיין בס' פרח מטא  אהרן ז"ל בח"ב בסי' מ"ה וכו' ע"ש:
נמצינו למדין מכל הנ"זל דכתיבנא שצדקו  דברי מוהרי"בל ז"ל במה שכתב  בסי' ס"ז מתשובותיו בפשיטות דמחילה כזאת מחילה מעלייא מקרייא דכיון שראת הכתוב  בכתובה ושתקה שבודאי סברא וקבילא ומחלה  מרצונה ההישבון הנ"זל. כדי שיזכו בו יורשי בית  אביה וכו' ומהטעם הנ"ל יש לדון ג"כ בנ"ד לזכות  יורשי לאה הנ"ל מצד אביה וכדכתיבנא:
אמנם מתורת מוהרי"בל הנ'זל אין ללמוד לאב  בנ"ד שמחלו האם ואחים מצד האם  כי אם מחצית ההישבון הנוגעת לה. שהרי הוא ז"ל לא שקיל וטרי בנדון דידיה. כי אם במונח שכתוב בכתובה. ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה לחוד ולא הזכיר שם האם כלל שבמונח כזה פסק שכל ההישבון הנוגע' לאם מחלה בשתיקתה ליורשי האב אבל בנ"ד שכתו' בכתובה ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה נראה שמעולם לא וזה יד האם מלהזכיר טל שמה הנכסים שנתנה לבתה לאה הנ"זל אף דנימא שראה וידעה מה שכתוב בכתובה ושתקה ומחלה לא מחלה כי אם מחצית ההישבון הנוגעת לה שכן משמעות מבית אביה ואמה וכדכתב הרשב"ץ ז"ל בח"ג סי' ש"א בפי' הכתובה כאשר כבר קדמנו זכרו לעיל. שהוא מחצה לאב ומחצה לאם. וכיון שכן אית לן למימר. שאם מחלה ליורשי האב לא מחלה כי אם מחצית ההישבון הנוגע לה שזה מורה משפט הלשון דמבי' אביה ואמה שמשמע שמתחילה קפדה על המחילה ולא רצתה למחול כי אם על מחצית ההישבון וכך נלע"ד להורו' לענין הלכה וכדכתיבנ'
ואף על גב דכתיבנא לעיל שאעפ"י שהורגלו  רוב העולם לכתוב בכתובות ודא נדוניא דהנעלת ליה מבית אביה ואמה שנתפשט המנהג ולדעת כמה רבוואתא שאין ליורשי האם חלק ונחלה בהישבון הנז"ל כלל ועיקר. אלא שהכל ליורשי האב וכו' ושלא מצינו מי שקרא תגר על זה וכו' היינו דוקא כשנישאת הבת בחיי האב הכתובות שאין ידוע אם יש לה לאם חלק בנכסים הניתנים לבת. ויורשי האם אינם מערערים בדבר דאז הוא דלא דרשינן מחצא לאב ומחצא לאם. אלא הכל הוא ליורשי האב. אבל כשנישאת הבת אחרי מות אביה בעודה אמה אלמנה. ונודע שהנכסים היו של האם. וכתוב בשטר הכתובה דהנעלת ליה מבית אביה  ואמה ויורשי האם באם מכחה כהא דנ"ד שהם נתנו הנכסים הנ"זל. ויורשיה מצד האב מכח מחילה קא אתו ולא מכח שהנכסים הם שלהם. אז ודאי שאין ליורשי' מצד אביה ואמה כי אם מחצי' מההישבון כדהוכחנו מדברי מוהרי"בל ז"ל דאז שפיר מדריש לישנא דמבית אביה ואמה מחצא ומחצא לאם וכדכתב הרשב"ץ ז"ל כדכתיבנא. וכדכתב ג"כ הרב בעל בארות המים בחלק אה"ע: שבענין כזה יחלוקו יורשי הכלה עם יורשי האם  וכו' ע"ש וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא שבנ"ד  שאחיה של לאה מצד האם הנ"זל לא  יזכה כי אם במחצית ההישבון מהנוגע לו ולאמה  והמחצית האחר יזכו בו יורשי לאה מצד אביה.  שמכל הני טעמי דכתיבנא ומחילוק הסברות מכל הני רבוואתא שהוכחנו נלע"ד להורות כן בנדון הלז להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
תם ונשלם בחדש אדר ראשון מהאי שתא כי ישר דבר ה' לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב די טובר
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורגשטראט