שאלה כז ישראל שהתנה עם המלך או שרי העיר לבנות להם ארמון והוא בתוך התחום והשכיר פועלים בקבולת לעשו' מלאכתו מה דינה של מלאכ' זו בשבת מי אמרינן כיון שהכל יודעים שהמלאכה היא למלך וגם הוי בקבולת מותר אע"פ שהפועלים מקבלים שכרם מן הישראל או דילמא דסוף סוף הפועלים עושים מצות הישראל ושם ישראל נקרא על המלאכה יען הכל יודעים שהוא קבל עליו לעשות אסור? הורני נא דעתך ושכמ"ה:
תשובה כתב הטור בא"ח סימן רמ"ד ישראל ששכר גוים לבנות לו בית בקבלנות היה מתיר ר"ת שיבנו בו בשבת ויצא לו זה מהא דתנן ובכל מקום לא ישכור וכו' ואמרינן תניא רשב"ג אומר לא ישכור אדם מרחצו לגוי מפני שנקרא על שמו וגוי עושה בו מלאכה וכו' אבל שדהו לגוי מאי שרי מ"ט אריסא אריסותיה קא עביד מרחץ נמי אמרינן וכו' ומשני אריסא במרחץ לא עבדי אינשי ומהא פסק להתירא לבנות בית בקבלנות בשבת וכמו שהביאו התוס' סוף פ"ב דק"ו הוא דהשתא אריסות שדה שחלק הישראל משביח במלאכה שרי קבלנות שאין בו שבח לישראל כלל לא כ"ש דנימא קבלנא קבלנותיה קא עביד וכבר דחו ראיותיו וסוף דבריהם דלא דמי להך דשכירות שדה דשמעתין דלעולם רגילות הוא לקבל שדה באריסות אבל בבנין בית רגילות לשכור פועלים מדי יום יום והרואה אינו אומר קבלנותיה קא עביד אלא שכירי יום נינהו ע"כ וכן פסקו בירושלמי להדיא הלכה כרשב"א בעירו ובסוסו דאסור אף בקבולת ולא מבעיא הבנין עצמו אלא לסתות אבנים וכו' וכדא אמרינן בתלמוד דידן אמר שמואל מקבלי קבולת תוך התחום אסור חוץ לתחום מותר ובבנין הבית איירי כמו שהביא ב"י ה' חול המועד סימן תקמ"ג ואע"ג דר"ת מוקי להא שמעתא באבל ולפי  זה כל מה שאוסר היינו באבל דוקא דבאבל החמירו יותר כדמוכח התם כבר כתבו הר"ן והרמב"ן ושאר הפוסקים דעיקר פירושו בשבת קאי. כללא דמילתא קבלנות דשדה וכל שדרכו ליתנו באריסות מותר לעסוק בו הגוי בשבת אפילו בתוך התחום וקבלנות בית שהיא מלאכה ידועה ומפורסמת לישראל ואין דרכו לקבל באריסות תוך התחום אסור משום מראית העין שיאמרו שכירי יום נינהו ועושה מלאכתו על ידי גוי בשבת כן כתב רבינו ירוחם וספר התרומות בסוף דבריו אמר ז"ל אבל בית רגילות לשכור פועלים שכירי יום ולא יאמרו הרואים דגוי קבלנותיה קא עביד עכ"ל וכמו שכתב הרמב"ם פ"ו הלכות שבת לפיכך הפוסק עם הגוי לבנות לו כתלו או חצרו וכו' אם היתה המלאכה במדינה או תוך התחום אסור לו להניחם לעשות בשבת מפני הרואים שאינם יודעים שפסק ע"כ. הרי לך בהדיא דאין מכל הפוסקים שיתיר דבר כזה חדא דהפועלים עושים מצות הישראל וגוי לאו בדנפשיה קא עביד ועוד דשם הישראל נקרא על המלאכה ור"ת עצמו אע"פ דהקל בקבולת החמיר על עצמו וכשבנה ביתו לא הניח גוים לבנות בשבת אף על פי שהיו עושים בקבולת א"כ בנ"ד מה לי ארמון ומה לי קבולת אם הוא בתוך התחום בית הוא ובית לאו לקבלנותא עבדי אינשי ואסור דוקא נמי דקתני ישראל שהתנ' עם המלך לבנות לו ארמון אין הכי נמי דהתנה לבנות לו ארמון ואם ירצה בעיניו לו יהיה לממכר וזהו סוף שהכל יודעים שהמלאכה היא למלך כי ודאי למלך היא אחרי הבנותו אבל עכשיו לאו ממלך הוא אלא מישראל דאי לא תימא הכי מאי התנה דקאמרת קצץ או פסק מבעי ליה אלא למלך הוא ולא ממלך ושם ישראל נקרא עליו ואסור ודקאמר' והם הוי בקבולת ומותר לאו מידי הוא דהאי טעמא לא שייך כלל חדא דקבולת לגבי בית לא אמרינן ועוד דאת"ל דקבלנות דבית קבלנותיה קא עביד בתוך התחום איכא מאן דשרי הא אפילו בתלוש אסור כשהמלאכה ידועה ומפורסמת לבעליה ועושה אותה במקום מפורסם וכמו שכתב מוהרי"ק ס' רנ"ב אבל בבית הגוי ואינה ידועה ומפורסמת לבעליה כגון עורות אפילו תוך התחום שרי כ"ש בית דמחובר דאפילו חוץ לתחום אסור כדאמר רב פפא אפילו חוץ לתחום לא אמרן אלא דליכא מתא דמקרבא וכו' הרי פשוט דאסור וליכא מאן דפליג עליה:
איברא דמריש הוה אמינא זיל קרי בי רב קרינן ביה דפשיטא היא קבולת בית ובתוך התחום דאסור אמנם כדמעיינינן שפיר סבירא לן להיתרא מכמה סברות בנויות על יסודי התלמוד והפוסקים מילתא דתליא בטעמא על הא דאמרי' בגמרא מרחץ לאו לאריסותא עבדי אינשי ואסור כתב ה' ירוחם טעמא משום דאינם רגילים לתת מרחץ באריסות אבל אם היה במקום שנותנים מרחץ באריסות שרי והביא דברי רבינו האיי כיון שמפורסם הדבר שנוהג להשכירו (ר"ל התנור) וליתנו באריסות יאמרו אריסותיה קא עביד וכן במרחץ וכן כתב הטור והביאו מהרי"ק ס' והטעם כתב הרא"ש כיון דבכל גבולינו נתברר ונתפרסם שמי שיש לו מרחץ אינו שוכר פועלים אלא משכירו וחזר להיות כשדה ושרי וליכא למוסר מפני הרואים הא למדת דאע"ג דתלמודא דידן פסקא לאיסורא המנהג בטלה הלכה כשהדבר ידוע ומפורסם ובנ"ד כיון שנתפרסם הדבר דאין איש דבונה בית כי אם ובקבלנות לא אמרינן שכירי יום נינהו אלא גוי קבלנותיה קא עביד תדע דכל האיסור דבנין בית תליא דבית רגילות לשכור פועלי' שכירי יום והשתא דהיתר המרחץ משום דמשכיר ולאן שוכר פועלים הותר נמי קבלנות דבית כיון דנתברר בגבולינו דאינו שוכר פועלים אלא קבלנא קבלנותיה קא עביד הרי לך דמה דאמרת דסוף סוף הפועלים עושים מצות הישראל ליתא דכיון דנתברר בגבולינו קבלנות דבית פועלים עבידתיה דגוי קא עבדי ואם תאמר מנהג גבולינו לאו מידי הוא לעקור חומרא דרבנן מ"מ איתא פרסומא אחרינא בנ"ד דלא ימנע מחלוקה או דלא ידעין כולי עלמא דהתנה עם המלך מידע ידעי דגוי עבידתיה עביד ולית ליה לישראל מידי דאמרי ממונה על מלאכת המלך ואי דידעי דהתנה עם המלך הלא אית ליה דכי היכי דהתנה על המלאכה התנה על הקבלנות וכי תימא דקבלנות לא ידעי אינשי דתנאי ידעי דהא לא תליא בהא הא ליכא דארמון או בירה לאו בניינא דיהודאי נינהו וכי חזו פועלים דעבדי בשבת הבנין עצמו מוכיח דהוי דגוי. ועל ההיא דאמרת דשם ישראל נקרא על המלאכה ולזה אסרו המרחץ וכל שכן בית בקבלנות משום דהרואים יאמרו גוי שליחותיה דישראל קא עביד ושם ישראל עליו אלמא כל היכא דהכל ידעי דלא מישראל הוא שרי והכא מי לא חזו כולי עלמא דמלך התנה טל בנין הבירה והבירה עצמה מוכחת כדאמרינן לעיל ושדה עצמה אפילו בשכירות בתוך התחום שרי וכמו שכתב רש"י דאף על פי שנקראת על שמו לא חשדי ליה דליהוי הגוי  שלוחו אלא אמרי אריסה וקבלה עליו למחצה וכו' ועליו מוטלת לעשות ט"כ אלמא דאריסותא לאו דוקא אלא שיש לתלות בדבר דגוי עבידתיה דנפשיה קא עביד וכי היכי דיש לתלות בדבר שמוכיח דגוי עבידתיה קא עביד שכירות נמי שרי הרי דבנ"ד כל היכא דיש לתלות בדבר שמוכיח תרתי חדא דבניינא דמלכא הוא ועוד דארמון גופיה קא מצווח ואומר דגוי הוא דשרי והשתא דאתיא להכי אי לא דמסתפינ' הייתי אומר דלא מבעיא בקבולת דמותר גמור הוא אלא אפילו בשכירות נמי ואע"פ שיאמרו שכירי יום נינהו והוא עושה מלאכתו בשבת על ידי גוי הא ליכא דהא מימר יימר ממונה הוא על בית המלך ופקיד על בניינו וגוי עבידתיה דגוי קא עביד ולפי דהמקשה לא יקשה מהיכא תיתי לך דכולי עלמא חזו דמלך התנה על בנין הארמון איפכא מסתברא דישראל התנה בחשאי ולית ליה קלא דמלכא הוא הא ודאי ליתא דכי עיינינן בשאלה שפיר דייקינן מינה דדבר מפורסם ונודע לכל הוא דהא לא שאל השואל מלך שהתנה עם ישראל לבנות לו ארמון דאז דבר שבצנעה הוא ואין הכל יודעים דבניינא דמלך היא אבל השואל שאל כהוגן ישראל שהתנה דנראה דמלכא הודיע לכל שכוונת ולעשות בנין מפואר וקצץ דמים על המלאכה סך ידוע והישראל בתוך הבאים התנה עמו דאי לאו הכי מי זה אשר ערב את לבו לבוא אל היכל המלך להתנות עמו על ענין בירה או ארמון אך יש לי לפקפק טל דברי החכם השואל דקשיא רישא אסיפא וסתרי אהדדי אמרת דהכל יודעים דהוא למלך אלמא מותר והדר תני הכל יודעים שהוא קבל לעשות ואסור היכי דאי קבל לאו למימרא דקבל מן המלך ואסור אימא רישא דהכל יודעים דמלך ומותר אלא ודאי דדברים מיותרים הם וצ"ע:
עוד יש לי הוכחה מדברי ה"ה דכתב על הא דהרמב"ם וכן מותר להשכיר כרמו או שדהו וכו' יש מי שכתב שכיון שמותר להשכיר שדהו לגוי לפי שהאורחים תולים באריסות אף מותר לשכור גוי בקבולת לחפור לו שדהו ואפילו תוך התחום לפי שהרואים תולים באריסות וכו' ויש מי שאסר כדעת רבנו לפי שלא התירו אלא כשהאמת הוא כן כמו שיאמרו וכו' ואם תאמר נתיר על סמך שיאמר קבולת היא זה אינו שאם היינו דנין שהרואי' תולים אותו בקבולת אפילו לבנות את הבית היה מותר ע"כ תרתי שמעינן מינה חדא דלפי המתירים לחפור כרמו בקבלנות דלימא אריסותא עביד כ"ש בנ"ד דאמר הכל יודעים שהמלאכה הוא למלך וגם הוי בקבולת דלימא שליחותיה דמלכא קא עביד ועוד דקאמר דכו אמרינן שמותר כשהאמת כן הוא הא ודאי אמת הוא ואם ישאלו ויחקרו הדבר ימצא כדבריו וליכא חשדא ולזה אני אומר דחוץ לתחום במתא דמקרבא אסור דהעוברים ושבים אינם יודעים אבל תוך התחום איכא פרסומא כדברי השואל הכל יודעים ולזה סיים דבריו ה"ה ואם תאמר נתיר על סמך כו' והא ליכא דאין להתיר על סמך אבל בנ"ד דהוי סמך ואמת גמור ועוד קלא דלא פסוק הוא דבנין הארמון הוא למלך ליכא מאן דפליג עליה ושרי ועוד איכא למידק מדבריו על הא דמרחץ לאו לאריסותא קא עביד הא למדת שהכל תלוי ברואים וכמו שברר דבריו עכשיו במקומותינו וכו' הכא נמי כיון דהרואים יודעים דבניינא דמלך הוא אע"פ דלא ידעי בקבולת וכ"ש כי ידעי מודה הוא דמותר גמור הוא:
תניא נמי בברייתא אין נותנים חטים לתוך רחיים של מים אלא בכדי שיטחנו מבע"י וכן פסק הטור כיון דאוושא מילתא טפי ואיכא זילותא דשבתא וכן העלו התוס' דהלכה כרבה דאוסר וכן דעת ר"ח סמ"ג סמ"ק והתרומה אבל מהרי"ק פסק להתירא ס' רנ"ב וכתב בהגהות ולא חיישינן להשמטת קול שיאמרו רחיים של פלוני טוחנים בשבת ובנה ב"י טענותיו טל הא דהרי"ף הביא שתי סברות ולא הכריע והרמב"ם לא הזכור דין זה כלל ומשמט דס"ל כרב יוסף דשרי ומשום הכי שתק מיניה דמהי תיתי לן לאסור כיון דאין אדם מצווה על שביתת כליו וכו' ולענין הלכה שהרי"ף והרמב"ם ור"ת מתירים ועוד דמילתא דרבנן הכי נקטינן ע"כ וזה דייק מטעמיה ולא מדבריהם ואפי' הכי האוסרים בהדיא אסרו ולא פסק כוותיהו ובנ"ד כ"ש הוא ומה הכא דאוושא מילתא טפין ואיכא זילותא דשבת פסקינן להיתרא ולא חיישי' למראית העין ולהשמעת קול הכא דליכא משום מראית העין דהכל ידעי דגוי קבלנותיה קא עביד לא כ"ש ועוד דלהרמב"ם אי משום דאין אדם מצווה על שביתת כליו משום מראית העין מיהא איכא ובהדיא פסק דכל משום מראית העין אסור ועוד דאם ת"ל דהחטי' נטחנים מאליהן וכמו שכתבו התוס' ולא דמי לגוי העושה מלאכה בידים מאי קסברי לאו דקבלנותא דבית אסור משום מראית העין הכא נמי אע"ג דחטים נטחנים מאליהם נהי דנטחנים מאליהן השמעת קול ומראית העין ודאי איכא ומי לא עדיפא טפי דגם אמרי דגוי עושה שליחותיה דישראל הכא חשדי ליה דטוחן חטים בשבת ולא ידעינן אי ע"י גוי או לא ואע"ג דנטחנים מאליהם מעיקרא צריך לתקן ולשים אותם ברחיים ואי משום פסידא מי יימר דחשוב פסידא מניעת ריוח הוא במה שאינו טוחן היום לא לאו אף ע"ג דחמירא טפי מותר גם כן ארמון כזה דליכא חשדא וליכא משום מראית העין כדפרישית וסוף דברינו להוכיח מהא דהביא המרדכי בשם ר"מ על אודות היהודים הקונים המכסים ומשכירים להם גוי לקבל המכס בשבת ופסק להיתרא דקבולת מותר והיכי דמי קבולת לגבי מכס כגון וכו' ואת"ל שיש לחלוק בין הנך דאין הישראל קובע מלאכתו בשבת ובנדון זה קובע לו ליטול המכס בשבת מ"מ נראה להביא ראיה להתיר וכו' דמשום פסידא שרו ליה רבנן ואע"ג דב"י פריך עלה למה ליה לאהדורי אפרק מי שהחשיך למפרך מאי דקשיא ליה ולימא דשאני הכא שאין בקבלת המכס איסור דאורייתא ותירץ משום דמקבלי מכס צריכין לכתוב כבר דחה מהרש"ל בתשובה ק' דשמירת המכס אינו שוכרו למלאכה אלא לקבל המעות ואם הוא פקח שאפשר לזכור הדברים אין צריך לכותבן וכו' אלמא משום פסידא שרי ולזה מסייע ליה הא דפרק מי שהחשיך ואע"ג דקבלת מכס מלתא דפרהסיא היא וכל כי האי גוונא ליכא מאן דשרי התם בדליכא פסידא אבל היכא דאיכא פסידא כי הכא מודו דשרי ונראה מדברי הב"י דהאי פסידא לאו פסידא דממונא אלא פסיד דיום שבת קדש דאמר דר"מ התיר במי שכבר קנה המכס וצריך לעשות תקנה שלא יפסיד ממונו א"נ במי שחייב לו השר מטות וקונה לו המכס כדי להציל את חובו דאם הוא בעל המכס כבר הציל את חובו אלמא לאו פסידא דממונא אלא פסידא דשבת ואי איתא אפילו לקנות מכס להרווחה שרי דמה לי אם כבר קנה או אם בא לקנות והשתא בנ"ד איכא פסידא טפי מכמה טעמי חדא דכדאי הוא לחרות אף המלך וחמתו אם מתרשל במלאכתו וליכא פסידא גדולה מזה ותו דאכתי כל מקבלי קבולת צריך להגדיל שכר הפועלים משום בטלנותא דשבת ותו בשהמלאכה בטלה בימי הגשמים והרוחות פסידא וכל שממהרין לכסות את הארמון יחזקו הכותלים והקורות ותו דכי ממהר יקח כל הוצאותיו ואם יתמהמה יפסיד במעות דבונה ארמון כזה לא יכיל מעותיו הא לך דאי משום דקנה המכס צריך לעשות תקנה שלא יפסיד ממונו הכא נמי כבר התנה ואי משום דחייב לו השר מעות נימא דכי היכי דהב"י הוציא זה מדעתו. ולא מטעמיה דר"מ שרי לן נמי למימר דהישראל חייב מטות למלך והתנה לבנות לו ארמון להציל את חובו במה שמרויח כ"ש דהתם קובע גוי למלאכה בשבת ובשאר הימים הוא בעצמו מקבל המכס אבל בנ"ד אין הישראל קובע את הגוי לעשות מלאכתו בשבת וגדולה מזו תמצא לה"ר לורייא בשאלה על דבר בשול המלח יעויין שם ואף ע"ג דהחמיר השואל דאם לא עשה המלאכה בשבת הפסיד ריוח אותו היום ונמצא ישראל נהנה ממלאכת שבת פסק להיתרא משום קבולת וליכא למימר דהתם טעמא משום דהוי דבר שבתלוש דליכא דדבר דתלוש בפרהסיי' אסור ועוד דמי יימר דבישול מלח הוי דבר שבתלוש ועוד דאיהו ז"ל גופיה אשתיק ולא דבר על דבר תלוש.
כללא דמילתא דבנין כזה מותר מכמה טעמי חדא שעיקר הדין פלוגתא ותו דליכא חשדא דשם ישראל עליו ותו דליכא משום מראית העין ותו דלימא ישראל שליחותיה דגוי קא עביד ותו דקבלנות נתפרסם בגבולינו וכדאי היה בנין כזה לאסור מלבן מצדיקים עצמם בדברי הבל לבנות להם בתים בפרהסיא ובעונותינו שרו חכימיא למיהוו כספריא וטמא דארעא אזלא ודלדלה ואין דורש ואין מבקש על מי יש לנו להשען על אבינו שבשמים אבל מ"מ האי כדיניה והאי כדיניה והכא תרתי בעינן ארמון ומלך ואם יחסר אחת מהנה לא נהדרה ואלקים יצילנו משגיאות זה נלע"ד להלכה ולא למעשה כי זה נאה ויאה למרנא ורבנא נר"ו הוא יאיר עינינו. וה' יאריך ימיו על ממלכתו אמן וכן יהי רצון:
תם ונשלם ביום כ"ט לחדש ניסן יום שנכפל בו כי טוב
בסדר ובשנת את שבתתי תשמרו ומקדשי תיראו
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאדיק עש זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס