שאלה לג קשיא לי בדברי הרמב"ם בהלכו' מלכים פרק ט' הלכה ב'. בן נח שעבד עבודה זרה חייב והוא שיעבוד כדרכה וכל ע"ז שבית דין של ישראל ממיתין עליה בן נח נהרג עליה וכל שאין בית דין של ישראל ממיתין עליה אין בן נח נהרג עליה וכו' עי"ש. ומר"ן בכסף משנה כתב וז"ל בן נח שעבד עבודה זרה כו' ברייתא בפ"ד מיתות דף נ"ו ע"ב בע"ז דברים שב"ד  של ישראל ממיתין עליהן בן נח מוזהר עליהן אין ב"ד של ישראל ממיתין עליהן אין בן נח מוזהר עליהן ואמר רב פפא דאתא למעוטי גיפוף ונישוק ופריך עליה גיפוף ונישוק דמאי אילימא כדרכה בר קטלא הוא אלא למעוטי שלא כדרכה עכ"ל ואני שמעתי ולא אבין מאי מייתי הכ"מ ראיה מגמרא זה לדברי הרמב"ם דהא ע"כ הפירוש בגמרא הא דמשני אלא שלא כדרכה אגיפוף ונישוק קאי כי אד' עבודות ב"ד של ישראל ממיתין אפילו שלא כדרכה: וא"כ גם כן ב"נ מוזהרין עליהן. א"כ למה כתב הרמב"ם סתם דוקא כדרכה משמט כל שלא כדרכה אפילו מד' עבודות ב"נ פטור עליה וזה לא מוכח מכח גמרא זו שמביא הכ"מ. אדרבה מתנגד כמ"ש. ועוד קשיא לי אפילו אם נאמר זה שמה שמשני שלא כדרכה קאי אכל שלא כדרכה מ"מ אין זה כוונת הרמב"ם דהא הוא מביא בתחלה דוקא כדרכ' והדר מביא הברייתא שכל עבודה זרה וכו' מזה משמט שמה שכתב דווקא בכדרכה אינו מוציא מברייתא ע"ז שב"ד של ישראל ממיתין רק מפרש הברייתא דאתי לאפוקי מה שמביא אח"כ. ע"כ איני יכול לירד לסוף דעת הכ"מ ובטינא למידע מאין יצא להרמב"ם דין זה שב"נ פטור אכל שלא כדרכה אפי' אד' עבודות ואפילו אגיפוף ונישוק קשיא לי דהוה ליה למייתי לפי סברתנו שלא יגפף בסוף דאין מניחין אותו לעשות הל"ל ולא לנשק כו או שלא לעבוד שלא כדרכה: וליעיין מר במאי דאיתא במגילה דף כ"א קראוה שנים יצאו ותני טלה משא"כ בתורה: ת"ר בתורה א' קורא וא' מתרגם ובלבד שלא יהא א' קורא וב' מתרגמין (וכ"ש שאין ב' קורין דתרי קלי לא מישתמעי) ובנביא א' קורא וב' מתרגמין ובלבד שלא יהו ב' קורין וב' מתרגמין כו' ע"כ הרי דיש ברייתא בפני עצמה וקאי אמתני' שלא יהו ב' קורין בתורה אם כן קשיא לי על הרמב"ם למה לא כתב זה לדין בפני עצמו אלא דכתבו בהבלטה גבי מתרגם בהלכות תפלה פרק י"ב סוף הלכה י"א וז"ל ולא יהיו המתרגמים שנים כאחד אלא אחד קורא ואחד מתרגם:. והיה ראוי להודיענו בתחלה בדין בפני עצמו באשר שהוא נוהג עכשיו שיהא הקורא אחד והדר לישמועינן דין דמתרגם וידעתי בינ"י שאין זו קושיא חזקה רק חפצתי לשמוע דעתו כי יש לי דרך בזה: יפוצו מעינותיו חוצה ושכמ"ה:
תשובה אחוה דעי הקלוש והחלוש עד מקום שידי יד כהה מגעת וזה החלי בעזרת צורי וגואלי הנה נתקשה החכם השואל במה שכתב הכסף משנה ז"ל (על דברי הרמב"ם בפ"ט מהלכות מלכים הלכה ב' וז"ל בן נח שעבד ע"ז חייב והוא שיעבוד כדרכה ועל ע"ז שב"ד וכו'. וכל ע"ז שאין ב"ד ש"י ממיתין עליה אין ב"נ נהרג עליה עכ"ל) ברייתא פ"ד מיתות וכו'. ואמר רב פפא דאחי למעוטי גיפוף ונישוק ופריך גיפוף דמאי וכו' אלא למעוטי שלא כדרכה עכ"ל. דנראה דליכא ראיה מההיא דפ"ד מיתות למ"ש הרמב"ם אלא להפך דמן הגמרא משמט דגיפוף ונישוק דלא כדרכה פטירי ב"נ אבל אד' עבודות אפילו שלא כדרכה חייבים ומדברי הרמב"ם נראה דאפילו אד' עבודות בעינן כדרכה ואם לאו פטור עוד הרבה להשיב החכם השואל וז"ל ועק"ל אפילו אם נאמר שמה שמשני אלא שלא כדרכה קאי אכל שלא כדרכה מ"מ אין זה כוונת הרמב"ם דהא הוא מביא בתחלה דוקא כדרכה והדר מביא מהברייתא שכל עבודה זרה וכו' מזה משמט שמה שכתב דוקא בכדרכה אינו מוציא מהברייתא וכו' עד כאן לשונו:
וקשה לי טובא בדברי הח' השואל שהניח במונח קיים כדי להקשות בין להרמב"ם ובין להרב כ"מ דס"ל להרמב"ם דאפילו אד' עבודות בעינן כדרכה דמדכתב סתם הכי משמט ואם כדבריו סתרי דברי הרמב"ם אהדדי דמעיקרא כתב דוקא כדרכה ולבסוף כתב וכל ע"ז שב"ד של ישראל ממיתים וכו' ותנינן במתניתין העובד עבודה זרה אחד העובד וכו' אבל המגפף והמנשק וכו' עובר בלא תעשה וכו' ומסיק בגמרא א' העובד כדרכה וא' המזבח וכו' ואפילו שלא כדרכה וכו' ע"כ ופירש רש"י א' העובד כל ע"ז  אפילו גיפוף ונישוק וכו' בכדרכה חייב מיתה וכו' יע"ש וכן פסק הרמב"ם בפ"ג דע"ז. וא"כ נראה דב"נ חייבים אד' עבודות אפי' שלא כדרכה דכללא קאמר ע"ז שב"ד של ישראל ממיתים עליה ב"נ נהרג עליה ועוד קשה דאיך יתכן לעלות על הדעת לפרש הגמרא דמאי דמוקי אלא שלא כדרכה קאי אכל שלא כדרכה כיון דבפי' איתמר בברייתא דברים וכו' אין ב"ד של ישראל ממיתין עליהן אין ב"נ מוזהר עליהן וכו' וטלה בעי למעוטי מאי. וקאמר רב פפא למעוטי גיפוף והדר פריך הגמרא גיפוף ונישוק דמאי ומסיק למעוטי שלא כדרכה ואם היינו מפרשים כדברי הח' השואל דקאי אכל שלא כדרכה דב"נ אינן מוזהרין עליהן דהכי קאמר אין בית דין של ישראל ממיתין עליהן אין ב"נ מוזהרין עליהן. ממילא משמע דב"ד של ישראל אין ממיתין אכל שלא כדרכה ובאמת אינו כן. דאד' עבודות אפילו שלא כדרכה ב"ד של ישראל ממיתין עליהן וזה פשוט ולכן האמת יורה דרכו דאד' עבודות אפילו שלא כדרכה ב"נ מוזהרין עליהן:
וביאור דברי הרמב"ם ז"ל הויין הכי לפי קוצר דעתי בן נח שעבד ע"ז חייב דהיינו גיפוף ונישוק והיינו שעבודתה בכך וזהו שסיים והוא שיעבוד כדרכה, וכדי שלא נטעה בדבריו לפרש דמ"ש שעבד ע"ז אפילו אד' עבודות בעינן כדרכה סיים דבריו ועל ע"ז שב"ד של ישראל וכו' דמינה משמע דאד' עבודות אפילו שלא כדרכה חייבים ועדיין היינו יכולים לומר דב"נ חייבים נמי אשאר עבודות אפילו שלא כדרכה וכס"ד דגמרא דמרישא לא שמעינן אלא שב"נ חייבים כישראל אד' עבודות אבל יתכן לומר שיש דברים שישראל אין ממיתין וב"נ מוזהרין כגון שלא כדרכה דשאר עבודות לזה הביא הרמב"ם ז"ל סיפא דברייתא וכל שאין ב"ד ש"י ממיתין אין ב"נ נהרג וכו' כלומר דין ישראל ודין ב"נ שוין דהיינו דאד' עבודות אפילו שלא כדרכה חייבים ובשאר עבודות שלא כדרכה אינן נהרגים:
ולפי זה אתי שפיר מ"ש הכ"מ ז"ל דלכאורה נראה דהא דרב פפא שהביא בסוף דבריו הם שלא לצורך דהרמב"ם לא נגע ולא פגט בזה ולא הול"ל כי אם בריתא פ"ד מיתות דברים שב"ד של ישראל וכו' עד אין ב"נ מוזהר עליהן ולא יותר. אלא הוא הדבר אשר דברתי כי הרב כ"מ ז"ל בא להורות לנו את הדרך דרכו של הרמב"ם ז"ל נלך בה כי מ"ש ועל ע"ז שבית דין של ישראל ממיתים עליה וכו' עד אין ב"נ נהרג עליה היא בריתא פ"ד מיתות עם מה דאמר רב פפא עלה ומאי דמסיק שם אם כן ח"ש בתחלת דבריו בן נח שעבד ע"ז חייב והוא שיעבוד כדרכה מיירי בשאר עבודות ולכך הטיל תנאי שיהיה כדרכה ולהורות אמת זה הביא לשון הברייתא וכמ"ש כנלע"ד:
ומעתה אסורה נא ואראה מ"ש הרמב"ם בהלכות תפלה פי"ב סוף הלכה י"א וז"ל ולא יהיו המתרגמין שנים כאחד אלא אחד קורא וא' מתרגם עכ"ל: אשר דקדק הח' השואל דהו"ל להרמב"ם למכתב האי דינא דא' קורא בפני עצמו יען הוא נוהג עכשיו ואח"כ לישמועינן דין המתרגם אלו תמצית דבריו. לא הבנתי כוונתם. דהא הרמב"ם שם בהלכה ט' כתב שיהא הקורא אחד דהיינו מה שנוהג עכשיו. וז"ל כיון שהתחיל הקורא וכו' אלא הכל שומעין ושותקים ומשימין לבם למה שהוא קורא כו' ואחר כך כתב שבימי עזרא נהגו שיהיה שם מתורגמן וכתב אח"כ דין המתרגם. ואם הכוונה שמדקדק למה שינה הרמב"ם לשונו ולא הביא כלשון הגמרא אחד קורא ואחד מתרגם וכו' שלא יהא אחד קורא וב' מתרגמין והרמב"ם ז"ל הפך הברייתא וכתב הצווי שלא יהיו המתרגמים שנים בראשונה ואחר כך כתב אלא אחד קורא ואחד מתרגם לזה אומר דהרמב"ם בא לפרש הברייתא ולא נקט בלשונה כדי שלא נבין פי' אחר בברייתא דקאמר אחד קורא וכו' ובלבד שלא יהא וכו' ולפום ריהטא היינו יכולים לפרש האי ובלבד כמשפט וטבע כל ובלבד שבתלמוד והכי פירוש ובלבד כלומר האי דאמרינן ואחד מתרגם וכו' דוקא כשאחד קורא לא יהו ב' מתרגמין. אבל אם היו ב' הקוראים אה"נ שיהו ב' מתרגמין ובאמת אינו כן כיון דטעמא דמלתא משום דתרי קלי לא מישתמעי א"א לפרש כן:
ולזה בא הרמב"ם ז"ל לפרש דהאי ובלבד אינו כשאר ובלבד שבגמרא אלא הכי קאמר ולא יהיו ב' מתרגמים כאחד והכי פי' אחד קורא לעולם ולא ב' ואחד מתרגם ואל יעלה על דעתך דדוקא בקורא לבד בעינן שיהא אחד אבל במתרגם אפשר להיות בשנים להכי קאמר ובלבד שלא יהא אחד קורא דאמרתי דבעינן אחד דוקא וב' מתרגמין אלא גם במתרגם בעינן אחד ולא ב'. ולהורות כל זה הרמב"ם במתק לשונו הפך הבריית' וכתב וז"ל ולא יהיו המתרגמים שנים כאחד אלא אחד קורא ואחד מתרגם עכ"ל. דבאופן זה מצוין דברי הברייתא אבל אם היה כותב כלשון הברייתא היינו מפרשים הפך כוונתה: כנלע"ד: ואם ישרו דברי בעיני מורנו הרב הכהן די אזיוידו נר"ו הרי טוב ואם לאו אבטל דעתי הקצרה מפני דעתו הרחבה וכסאו נכון יהיה כי"ר:
אמשטרדם בשלהי תשרי דהאי שתא התקנה
כ"ר הצעיר שלמה ישורון
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זבנטי הויז פון דיא נייאי גאס