שאלה ראובן היה סמוך לשמעון בקרקעותיו רצוני לומר שהיה ביניהם דינא דבר מצרא נסתפק לנו עתה אם שמעון יכול למכור חלקו לאחר בלא הודעת ראובן אחר שהוא קודם לכל אדם מדין המצר ואם תמצא לומר שאין לו רשות לעשות זה עדין יש לנו לשאול אם כבר מכר שמעון כל שדותיו לגוי אלם אם ראובן יכפהו לסלק הגוי מעליו שאין אדם דר עם נחש בכפיפה או אם נאמר אחר שכבר נתקיים המקח עם הגוי שמעון אינו יכול לסלקו כי אם בממון הרבה ולזה מגיע הנזק לשמעון מחמת הפסד מרובה יורנו הדין עם מי ומהש"כ:
תשובה אמרו בפרק המקבל (מציעא דף ק"ח ע"א) אמר רב יהודה אמר רב האי מאן דאחזיק ביני אחי וביני שותפי חציפא הוי סלוקי לא מסלקינן ליה ורב נחמן אמר נמי מסלקינן ואי משום דינא דבר מצרא לא מסלקינן ליה נהרדעי אמרי אפילו משום דינא דבר מצרא מסלקינן ליה משום שנאמר ועשית הישר והטוב בעיני ה' אתא אימליך ביה אמר ליה איזיל איזבון ואמר ליה זיל זבון צריך למיקנא מיניה או לא רבינא אמר לא צריך למיקנא מיניה נהרדעי אמרי צריך למיקנא מיניה והילכתא צריך למיקנא מיניה השתא דאמרת צריך למיקנא מיניה אי לא קנו מיניה איקור וזול ברשותיה עכ"ל הגמרא:
ופירש רש"י ביני אחי. שדה העומדת ליקח בטסקא ושדות שני אחין סמוכין לה מכאן ומכאן: ואי משום דינא דבר מצראי. אם אינן לא אחין ולא שותפין אלא מכח מצרנות באין על המחזיק ואומרים אנו היינו מצפין לקחתה שאנו צריכין לקרקע וטוב לכל אחד לקנות בסמוך לו ולא ליקח במקום אחר: לא מסלקינן ליה. דלא איכפת לן לדינא דבר מצרא כלל: ועשית הישר והטוב דבר שאי אתה נחסר כל כך שתמצא קרקעות במקום אחר ולא תטריח על בן המצר להיות נכסיו חלוקין: אתא לאימלוכי ביה. שדה היוצאה לימכר ובא אחר ונטל רשות מבן המצרן ואמר ליה זיל זבון: נהרדעי אמרי צריך למיקני. דאי לא קנה מיניה א"ל משטה הייתי בך כדי להעמידה על דמים הראויין לה שאם באתי אני אצל הבעלים היה מעלה לי בדמים בשביל שחביבה עלי: השתא דאמרת צריך למיקנייה מיניה. אם כן אין קנינו של זה כלום אם אייקר או זל ארעא ברשותא דבר מצרא אייקר או זל ולא יוסיף ולא יגרע הלוקח מלקבל דמים שנתן בה דכי אייקר רווחא דבר מצרא הוא וכי זל פסידא דבר מצרא הוא עכ"ל:
למדנו ממימרות הללו שאחד מן האחין או מן השותפין שמכר חלקו לאחר שהשותף או האח האחר מסלק את הלוקח ונותן לו הדמים שנתן והטעם כדי שלא יכנס איש זר ביניהם ואף אם אינן אחין או שותפין אלא אדם שיש לו שדה ומכרו לאחר יש רשות לבן המצר שהוא שכנו היושב אצל גבולו לסלק את הלוקח וליתן לו דמיו והרי הוא שלו דהילכתא כנהרדעי דאפילו משום דינא דבר מצרא מסלקינן ליה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שנים עשר מהלכות שכנים וז"ל אחד מן האחין או מן השותפין שמכר חלקו לאחר מסלקין את הלוקח ונותנין לו שאר האחין או שאר השותפין דמים שנתן והולך כדי שלא יכנס זר ביניהם ולא עוד אלא המוכר קרקע שלו לאחר יש לחבירו שהוא בצד המצר שלו ליתן דמים ללוקח ולסלק אותו וזה הלוקח הרחוק כאלו הוא שליח של בן המצר עכ"ל וכן פסק הרב בעל הטורים והרב בית יוסף בחושן משפט סימן קע"ה:
ובזה נבוא לדבר על חלק הראשון מן השאלה אשר נשאלנו עליה והוא אם שמעון יכול למכור חלקו בלא הודעת ראובן אחר שהוא הקודם לכל אדם מדין המצר לזה נשיב ונאמר שדבר ברור הוא שאין המוכר צריך להודיע לבן המצר שרוצה למכור שדהו ובודאי שרשאי לעשות כן בלתי ידיעתו כי לא תקנו חז"ל למוכר שיהיה מוכרח להודיע לבן המצר שחפצו למכור שדהו כיון שאפשר שעל ידי זה יפסיד המוכר הגע בעצמך שמצא לוקח שנותן לו מאתים אם היה מחוייב על כל פנים להודיעו לבן המצר ובזולת זה אינו יכול למכור אפשר שבן המצר לא יחפוץ בו ובתוך זמן זה יחזור בו הלוקח ונמצא המוכר קרח מכאן ומכאן ובן המצר אינו מפסיד כלום אם הוא חפץ בו אדרבא הוא מרויח בזה יען כי הוא מעלים דעתו ומראה עצמו כאלו אין לו חשק לקנות שדה זה שאם המוכר היה מרגיש שדעת ראובן היתה לקנות שדהו היה מעלה דמיו יותר מן הראוי כי הוא שוה יותר לבן המצר מלזולתו כדי שיהיו שדותיו סמוכין זה לזה ולפיכך יותר טוב הוא לו לשתוק ולהסתיר כוונתו ואם אחר כך ימכרנה לאיש אחר אם יישר בעיניו יסלק ללוקח ויתן לו הדמים שנתן וישאר תחת ידו כאלו הלוקח היה שליח לבן המצר נמצא שדבר זה תקנה למוכר ולבן המצר ועוד איני מבין מה תועיל הודעה זאת כי אפילו יגיד המוכר או הלוקח לבן המצר שדעתו למכור או לקנות שדה זה ואמר לו בן המצר לך ומכור או לך וקנה לא הפסיד בזה שום דבר ואפילו הכי יכול לסלקו אלא אם כן קנו מידו וכבר כתבתי למעלה לשון הגמרא אתא אימליך ביה וכו' וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ארבעה עשר מהלכות שכנים וז"ל בא לוקח ונמלך בבן המצר ואמר לו הרי פלוני בעל המצר שלך רוצה למכור לי שדה זו אלך ואקח ממנו ואמר לו לך וקח לא בטל זכותו ויש לסלק אותו אחר שיקנה אלא אם כן קנו מידו עכ"ל ואע"פי שלא אמרו אלא בא לוקח ונמלך נראה בברור דהוא הדין אם בא מוכר ונמלך כי מה הפרש יש בין זה לזה ולפי זה נראה שהוא דבר בטל שיגיד לו המוכר שום דבר ימכור שדהו למי שירצה ואם יחפוץ בן המצר יסלק ללוקח או יניחהו בידו כפי מה שיראה:
וקודם שנשיב אל החלק השני נביא מה שאמרו בפרק המקבל כי משם תצא לנו תורה להוציא דין אמת לאמיתו אמרו שם (מציעא דף ק"א ע"ב) זבן מנכרי וזבין לנכרי לית בה משום דינא דבר מצרא זבן מנכרי דאמר ליה ארי אברחי לך ממצרא זבין לנכרי נכרי ודאי לאו בר ועשית הישר והטוב הוא שמותי ודאי משמתינן ליה עד דמקבל עליה כל אונסא דאתי ליה מחמתיה ע"כ: ופרש רש"י ז"ל ארי אברחי לך. ואין לך ישר וטוב מזה: נכרי לאו בר ועשית וכו' ואין לנו לומר על דינא דבר מצרא ועשית הישר והטוב אלא ללוקח שהמוכר אומר לו מה עשיתי לך אם ארצה לא אמכרנה לך ותהא בידי אבל ללוקח נאמר משוך ידך ויקחנה זה: שמותי ודאי משמתינן ליה למוכר לקבולי עליה כל אונסא דאית ליה מחמת הנכרי עכ"ל וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שנים עשר מהלכות שכנים וז"ל המוכר לגוי משמתין אותו עד שיקבל עליו כל אונס שיבוא מן הגוי עד שינהוג הגוי עם בן המצר הזה שלו בדיני ישראל בכל ואם אנסו שלא כדין ישראל משלם המוכר עכ"ל והנה ראוי לשאול כאן ולחקור על מה ועל מה אמרו רז"ל שמשמתין למוכר עד שיקבל עליו וכו' היה להם להמתין עד שיארע שום אונס מסיבת הגוי ויחייבוהו לשלם ואם לא יקבל עליו את הדין ישמתוהו ולמה להם לעשות הדבר הזה בהקדמה מבלי סיבה תכריחם על זה וראיתי כתוב בשם הרא"בד ז"ל שהטעם שמשמתין אותו מיד עד שיקבל עליו לשלם מפני שהוא גורם בנזק ולולי ההכרח שמכריחים אותו לקבל על עצמו לפרוע היה פטור דקיימא לן גורם בנזיקין פטור ולפי שהוא עשה שלא כהוגן שמכר שדהו לגוי במקום שמזיק לישראל חבירו בן המצר הכריחוהו שיקבל עליו לשלם כל ההפסד שיארע לחבירו מסיבת הגוי וכן כתב הרב המגיד בשמו וכתב עוד שהרמב"ן והרשב"א ז"ל הסכימו לדעתו ולפי זה אם נתרשלו לשמתו באופן שבא הנזק לבן המצר קודם שקבל עליו המוכר לשלם פטור כי גורם בנזיקין הוא דק"יל דפטו' ויותר נראין לי דברי הרא"ש ז"ל שכתב בפסקיו וז"ל והא דאין ממתינין עד שיבוא לו היזק וינדוהו אז עד שיפרע לו משום שהחמירו חכמים לקנסו שיכתוב לו שטר שעבוד על נכסיו ויחול השעבוד מעתה עכ"ל באור דבריו כי מעת שמכר לגוי נתחייב לשלם כל נזק שיבוא מחמתו וכל הנכסים אשר ישנם תחת ידו והן בני חורין גובה מהן ההפסד שגרם לו אבל המשועבדים אינו גובה מהם ולפיכך מנדין אותו עד שיקבל עליו לשלם כל ההיזק שיבוא לו מסיבתו כדי שיחול השעבוד על כל הנכסים אשר יש לו מזמן הנדוי והלאה כדי שיגבה מהן אם לא ימצא בני חורין ולפי טעם זה אם אירע שום אונס לבן המצר קודם שקבל עליו המוכר לשלם אעפ"י כן חייב לשלם מנכסים בני חורין ולפסק זה דעתנו נוטה אלא שראינו שהרב בית יוסף ז"ל הסכים לדעת הראב"ד והעומדים בשיטתו הוכרחנו לבטל דעתנו מפני דעתו הרחבה:
אמנם אם מותר למכור לגוי במקום שאינו מוצא שום ישראל הרוצה לקנות מצאתי בזה ג' דעות מחולפות הדעת הראשון כתבה הרב בעל הטורים ז"ל וז"ל יש מן הגאונים שכתבו שאפילו אינו מוצא ישראל שרוצה לקנות וגם המצרן אין לו במה לקנותה אפילו הכי אינו רשאי למכרו לנכרי אפילו שהוא עני ואין לו מה יאכל יתפרנס מן הצדקה ואל יגרום היזק לחבירו ע"כ ובאמת שהוא דבר זר מאוד לאסור לאדם למכור את שלו ומה יעשה העני הזה הרי בקש למכרה לישראל ולא מצא וכ"ש מי שצריך למכור לצורך פרנסתו וכי בשביל שלא יגרום ספק היזק לחבירו מכריחין להתפרנס מן הצדקה למי שרוצה להתפרנס משלו לא מן השם הוא זה כי לא תקנו חז"ל לטובת בן המצר דבר שהוא הפסד למוכר וכן כתב הרב בעל הטורים (שם) וז"ל דינא דבר מצרא תקנת חכמים הוא משום ועשית הישר והטוב הואיל שהוא רוצה למכור טוב וישר הוא שיקנה המצרן יותר מאדם אחר הרחוק לפיכך אם יש שום הפסד למוכר לא תקנו שלא תקנו למצרן דבר שהוא הפסד למוכר כגון אם הביא המצרן והלוקח כל אחד מעותיו בין אם מעותיו של לוקח טובים במשקלם או היו חריפין יותר לצאת בהוצאה בטל זכות המצרן ע"כ וכן באר רש"י ז"ל על מה שאמרו בגמרא למכור ברחוק ולגאול בקרוב ברע ולגאול ביפה לית בה דינא דבר מצרא כתב ז"ל למכור ברחוק ולגאול בקרוב אם המוכר זה מוכרה מפני שהיא רחוקה ממנו ורוצה לקנות אחרת בקרוב אין בה משום דינא דבר מצרא לפי שאין לנו להפסיד מוכר משום טוב וישר דמצרן ע"כ הנה כי אין ראוי לגרום היזק למוכר בשביל הנאת בן המצר ואין לך היזק גדול מזה לאסור לאדם למכור את שדהו לצורך פרנסתו:
הדעת השנית הביאה גם כן הרב הנזכר וז"ל ויש מחלקין היכא שאינו מוכרו לפרנסתו אלא להרויח כגון לקנות אחרת יותר טובה או יותר קרובה אז אינו רשאי למכור לנכרי אפילו אינו מוצא ישראל שרוצה לקנותה אבל הרוצה למכרה בשביל פרנסתו ואינו מובא ישראל שרוצה לקנותה יכול למכרה לנכרי וקבל עליו אונס שיבוא מהנכרי ע"כ וסברה זו אעפ"י שהיא יותר קרובה אל השכל מהקודמת איני מבין טעמה ואיני יודע על מה אדניה הטבעו כי אם הוא צריך למכור לצורך פרנסתו ואינו מוצא ישראל שרוצה לקנותה ומותר למכרה לגוי למה יקבל עליו כל אונס שיבוא מן הנכרי הרי עשה את המוטל עליו ורצה למכרה לבן המצר והוא לא רצה לקנותה ממנו נמצא שהוא הפסיד על עצמו אם יבוא לו שום נזק ולמה ישלם לו המוכר ואף המוכר להרויח או לקנות אחרת טובה הימנה למה לא יהא מותר למכור לגוי כיון שלא מצא ישראל הרוצה לקנות וכבר כתבנו למעלה שלא תקנו חכמים תקנה לבן המצר במקום שיש הפסד למוכר:
הדעת השלישית היא דעת התוספות (והביאה הרב בעל הטורים בשם אביו) שכתבו בפרק המקבל (מציעא דף ק"ח ע"ב) ד"ה משמתינן ליה וכו' ז"ל דוקא שישראל רוצה ליקח בדמים שנתן לנכרי עכ"ל רצו בזה שאין הדין הזה נוהג אלא במוכר נכרי במקום שהיה יכול למכרה לישראל באותו סך שמכר לנכרי וכיון שהוא עשה שלא כהוגן ואפשר שיגיע מזה נזק לחבירו חייבוהו חכמים לקבל עליו שלם כל אונס שיבוא לבן המצר מסיבת הגוי ההוא אמנם אם הוא עשה את המוטל עליו ובקש למכרה לבן המצר או לשום ישראל ולא מצא הסך שנותן לו הגוי הנה הוא פטור ואינו צריך לקבל על עצמו שום דבר כי אין מן הדין שיפסיד הוא בשביל אחר ובן המצ' הוא גרם נזק עצמו שלא קנה השדה בהיות לאל ידו וכן כתבו עוד יותר מבואר בשם ר"ת בפרק הגוזל ומאכיל ( קמא דף קי"ד ע"א) ד"ה עד דמקבל עילויה וכו' ז"ל אומר רבינו תם דהיינו דוקא כשישראל רוצה ליתן לו כמו שנותן לו הנכרי אבל אם הנכרי רוצה ליתן לו יותר אין להפסיד בשביל כן עכ"ל ועוד שלשו בפרק לא יחפור (בתרא דף כ"א ע"א) על הא דקאמר תלמודא מי שיש לו בית בחצר השותפין הרי זה לא ישכירנו לא לרופא ולא לאומן ולא לגרדי ולא לסופר יהודי ולא לסופר ארמאי כתבו בשם ר"י ז"ל ולא לסופר ארמאי משמע דאם לא היה סופר הוה שרי וא"ת דאמרינן בהגוזל בתרא האי בר ישראל דזבין ליה ארעא לנכרי אמיצרא דבר ישראל חבריה משמתינן ליה דא"ל אריא ארבעת אמיצרא ודוחק לחלק בן מכר לשכירות ונראה לר"י דהתם כשישראל רצה לקנות אבל אם אין ישראל רוצה לקנות מותר עכ"ל ולזה הסכים הראש ז"ל בפסקיו וז"ל משמתינן ליה עד דמקבל עליה כל אונסא דאתי ליה מחמתיה והוא שיוכל למכור לישראל באותן דמים שקנאה הנכרי אבל אינו מחוייב למכור לישראל בפחות ועוד הוסיף ואמר ואי חזינן שמתכוון הנכרי לקנות במצר ישראל כדי להשחית נחלת ישראל כגון בשכונת היהודים או שיש ערמה בדבר הכל לפי ראות הדיינין עכ"ל וכן כתב הרב בעל העיטור בשם מתיבתא וכתב דהכי מסתברא וכן כתבו הגהות מימוניות בשם ר"ת דהיינו דוקא כשחבירו ישראל רוצה לקנות קרקע אבל אם ישראל אינו רוצה לקנותו באותן הדמים מותר להשאיל להשכיר ולמכור ע"כ ובודאי שהדעת השלישית היא היותר נכונה מכל הקודמות והיא דרך סלולה אין בה נפתל ועיקש וכבר הסכים אליה הרב בית יוסף ז"ל ופסקה להלכה שכן כתב בספרו בדק הבית ולענין הלכה נקיטינן כדברי התוספות והרא"ש ושאר רבוותא דסברי הכי עכ"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על החלק השני והוא ששמעון מכר כל שדותיו לגוי אלם וכו' לזה נשיב ונאמר שאם הודיע שמעון לבן המצר שדעתו למכור שדותיו ויכול למכרם לפלוני הגוי בסך זה ולא רצה לקנותם ממנו באותו סך לא הוא ולא ישראל אחר אין לו שום טענה עליו ואם יארע לראובן איזה נזק מסיבת הגוי הנה שמעון פטור מלשלם כי ראובן הוא הפסיד על עצמו באשר לא קנה השדות כי שמעון אינו מחוייב להפסיד משלו ולמכור בפחות לישראל כדי לסלק הנזק מבן המצר וכמו שבארו התוספות והרא"ש והרבנים העומדים בשיטתם וכמו שפסק הרבב"י (ואם יש לחוש שמא יש ערמה בדבר כבר כתבנו בשם הרא"ש שזהו מוטל על הדיין והכל לפי ראות עיניו) אמנם אם שמעון לא הודיע שום דבר מזה אלא מכר שדותיו לגוי משמתין אותו עד שיקבל עליו כל אונס שיבוא לראובן מחמת הגוי כי הוא הגורם נזק לחבירו שהיה לו למכור לישראל ואם לא מצא אזי ימכור לגוי וכיון שלא השתדל בזה הוא הפסיד על עצמו ואין בזה הבדל בין מכר לו שדה אחד ובין מכר לו כל שדותיו כי ההפרש הזה הוא דוקא במוכר לישראל אבל המוכר לגוי כיון שאינו תחת דין בן המצר וכמו שאמרו נכרי ודאי לאו בר ועשית הישר והטוב הוא אע"פ שמכר כל שדותיו לגוי כיון שהוא גורם לו נזק צריך שיקבל עליו כל אונס שיבוא לו מסיבתו ומנדין אותו עד שיקבל עליו לשלם:
הכלל העולה מדברינו הוא ששמעון מותר למכור שדהו לחבירו בלתי הודעת בן המצר ואם ירצה בן המצר מסלק ללוקח ונותן לו דמיו ואם מכר שדותיו לגוי אם קדם והודיע הדבר לבן המצר שדעתו למכור לגוי פלוני בסך זה והשתדל למכרו לישראל באותו סך ולא מצא פטור מלשלם האונס אשר יבוא לבן המצר מחמת הגוי אמנם אם מכר לגוי ולא בקש מקודם למכור לישראל ולא הודיע הדבר לבן המצר מנדין אותו עד שיקבל עליו לשלם כל אונס שיבוא לבן המצר מסיבת הגוי זהו הנראה לע"ד והאל יתברך יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
נשלם ונגמר עש"ק כ"ח לחדש מנחם בשנת ובסדר כי תעשה הטוב והישר בעיני ה' אלהיך ליצירה:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן סי"ט: