שאלה י ראובן היה חיוב לשמעון מאה מנה ולא הים יכול' בידו לפרוט בבת אחת והתנו ביניהם שראובן יהא חייב לפרוע בכל שבוע מנה עד תשלום המאה מנה וגם ראובן הנ"ל משכן חפץ אחד ביד שמעון בתנאי ששמעון יחזירהו לו בכל ערב שבת ושגם הוא יהא חייב ליתנו לו בכל מוצאי שבת עד זמן שכל המאה מנה יהיו פרועים ונשבעו שניהם על הכל וכל אחד קיים תנאו כמה שבתות עד שנכמרו רחמי שמעון על ראובן ואמר לו אין רצוני להטריח עליך ליתן לי המשכון בכל מוצאי שבת אלא מכאן ואילך יעמוד בידך ומן היום ההוא והלאה לא קיים ראובן תנאו לפרוע לשמעון בכל שבוע המנה אשר התנו ביניהם ושמעון תובעו למה לא יקיים תנאו וגם שבועתו לפרוע בכל שבוע כפי מה שהתנו ביניהם וראובן משיב שאין עוד יכולת בידו לשלם ואף מכח השבוע' אינו מחוייב לפרוט משום שבשעה שנשבע על פרעון המנה בכל שבוע נשבע גם כן על חזרת המשכון וכיון שמחל לו המשכון אם כן הותר מקצתו וכיון שהותר מקצתו הותר כולו יורנו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה גרסינן בפ"ג דנדרים דף כ"ה ע"ב וז"ל תנן התם פותחין בשבתו' ובי"ט בראשונה היו אומרים אותן הימים מותרים ושאר כל הימים אסורים עד שבא ר' עקיבה ולימד נדר שהותר מקצתו הותר כלו וכו' ע"כ:
ופירש הרא"ש פותחין בשבתות ובי"ט כגון אם נדר להתענות שנה ואמרו לו והלא כמה שבתות וי"ט יש בשנה שאין טוב להתענות בהן ואמר לא שמתי אל לבי ולא נזכרתי לשבתות וי"ט ואלו הייתי זכור לא הייתי נודר להתענות בהן אותן הימים מותרין ע"י התרת חכם וכו' עכ"ל:
וכן פירש הר"ן וז"ל תנן התם פותחין וכו' מתני הוא לקמן בפ' פותחין והא מתני' לא דמי ממש למתני' דפרקין דאלו במתני' דהכא הנדר בטל מאליו ואלו במתני' דפותחין נדרא חייל אלא שפותחין לו בכבוד שבתות וי"ט טובי' והיינו טעמא משום במתני' איכא טעות בעיקר הנדר שלא נתכוון לאביו מעולם ואלו במתני' בפ' פותחין ליכא למימר הכי שמי שאסר על עצמו בשר ויין שנה אחת יודע הוא שעברו עליו שבתות וי"ט הילכך כיון דליכא טעות בעיקר הנדר נדרא חייל חלו שפותחין לו בכבוד שבת וי"ט בפתח שאלו היה יודע שאסור להתענות בהן לא היה נודר או בחרטה ע"כ:
הרי לך דעת אלו המפ' ז"ל דסבירי להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא דווקא בנדר שהותר ע"י חכם וטל ידי פתח וחרטה שעוקר הנדר מעיקרו אבל אם לא היה עי פתח וחרטה לא והנדר והשבועה עדיין במקומה עומדת
וכן היא הסכמת כל הפוסקים ז"ל. הרא"ש והר"ן והטו"ר והב"י דכולהו סבירא להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כשהוא ע"י חכם וע"י פתח וז' לשון הטור ס' רכ"ט וז"ל ואפילו היכא שכולל לא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כשהותר ע"י פתח שעוקר הנדר מעיקרו אבל ע"י חרטה לא:
וכתב הב"י שכן דעת הרא"ש והר"ן בשם הרמב"ן וטעמא שדומה קצת לנדרי טעות וכיון שיש טעות בנדר בטל כלו מה שאין כן כשהוא ניתר עי חרטה ע"כ:
הא קמן דעת כל הני רברבתא דסבירי להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו וכו' אלא דווקא כשהותר ע"י פתח שעוקר הנדר מעיקרו:
אבל הרש"בא שאלה תשנ"ב כתב שיכול להתיר נדרו שלא ע"פ חכם ובלבד שיאמר הריני כאילו נתקבלתי וז"ל שאלת הנשבע לחבירו לפרוט לו ממון הרי זה יכול להתיר נדרו שלא ע"פ חכם אם יאמר הריני כאילו נתקבלתי ומיהו להאריכו ושיעמוד בחיובו לאו כל כמיניה אא"כ התנו בשטת השבועה עכ"ל:
הרי לך דאע"ג שכתב שיכול להתיר נדרו שלא ע"פ חכם אפילו הכי כתב שצריך שיאמר הריני כאילו נתקבלתי וחם לא אמרו השבועה במקומה עומדת או הנדר:
וכן במה"רלבח ס' קל"ז שכתב לפי סברת הרש"בא שכל שלא אמר לחבירו הריני כאילו התקבלתי וכיון שלא נשאלו עליה כל זמן שלא אמר לחבירו הרי הוא כאילו התקבלתי נשארה השבועה קיימת:
וכן הוא מפורש באר היטב בדברי הרב ת"ה ס' שי"א שכתב דכשאמר הריני כאילו התקבלתי הוה ליה כאילו נתקיים התנאי ממש דמחילה כקבלה כדפ' רש"י עכ"ל:
וכן פסק הרב פרח מטה אהרן שאלה צ"ג וז"ל והנני משיב מפני הכבוד ואומר כי אין ספק שהדין עמו וכך הוא פ' הדברים כי אם לא אמר בפי' הריני כאילו התקבלתי למחויב ממון לחבירו לפרוע לו לזמן קצוב אין כאן התרה לשבועתו והרי הוא כמו שהיה מקודם עכ"ל:
כתב רבי' ירו'חם בשם הרמ"בן והביאו הרב ב"י בי"ד סימן רכ"ט דמי שנדר או נשבע לחבירו בענין שאין יכולים להתיר לו בלא חבירו כגון לעשות לו שום מלאכה או לפרוע לו חוב והתיר לו חבירו מקצתו דלא הותר לו השאר וכן אם היו שנים והותר הא' וכ"כ הרמ"בן וכתבתי זה לפי שראיתי רבים טועים בזה ותולין טעותם בנדר שהותר מקצת והותר כולו ע"כ:
וכן פסק הר' ב"י בשלחנו ס' רכ"ט וז"ל ואין דברים אלו אמורים אלא בנודר לעצמו אבל אם נדר או נשבע לחבירו לפרעו או לעשות לו שום מלאכה והתיר לו חבירו מקצתו לא הותר השאר וה"ה אם היו שנים והותר האחד עכ"ל:
עוד כתב הרש"בא בתשובה הביאה הר' ב"י בס' רכ"ח מטור י"ד ובתשובות המיוחסות להרמ"בן ס' רנ"ט ז"ל הנשבע לפרוע לחבירו לזמן פלוני או להזמין בתו לנישואין ליום פלוני ולא עשה כן:
תשובה יש לדון ולומר שהוא מחויב לעשות כן אחר זמן ובכל יום ויום עובר על השבועה לפי שאלו שני דברים הא' שנשבע לפרוט דבר פלוני ולא תלה אותו בזמן והב' שקיבל עליו לעשותו בזמן פלוני ואין זה תלוי בזה אבל אם נשבע לעשות דבר ביום פלוני אם עבר ולא עשה שוב אין חיוב שבועה עליו ולוקה על שעבר על שבועתו:
ומעתה נבוא לנדון שאלתנו על ראובן שהיה חייב לשמעון מאה מנה ולא היה יכולת בידו לפורען בבת א' והתנו ביניהם שראובן יהא חייב לפרוע בכל שבוע מנה וגם ראובן הנ"ל משכן חפץ א' ביד שמעון בתנאי ששמעון יחזירהו לו בכל ע"ש ושגם הוא יהא חיוב ליתנו לו בכל מ צאי שבת וכו' ונשבעו שניהם על הכל וכל א' קיים תנאו כמה שבתות עד שנכמרו רחמי שמעון על ראובן ואמר לו אין רצוני להטריח עליך ליתן לי המשכון בכל מוצאי שבת אלא מכאן ואילך יעמוד בידך ומהיום ההוא והלאה לא קיים ראובן תנאו לפרוע לשמעון בכל שבוע המנ' אפר התנו ביניה' ושמעון תובעו למה לא יקיי' תנאו לפרוע לו המנה כמו שנשבע וראובן משיב שאין עוד יכולת בידו לשלם ואף מכוח השבועה אינו מחויב לפרוע משום שבשעה שנשבע על פרעון המנה בכל שבוע נשבע גם כן על חזרת המשכון וכיון שמחל לו המשכון אם כן הותר מקצתו וכיון שהותר מקצתו הותר כולו:
ואען ואומר לע"ד שהדין עם שמעון ושראובן חייב לקיים תנאו שהתנה לפרוע לשמעון בכל שבוע המנה מטעם שהשבועה במקומה עומדת וזה מכמה אנפי חדא שבנ"ד לא הותרה השבועה לא עלי' י' חכם ולא ע"י פתח וכבר כתבנו לעיל דדעת הרא"ש והר"ן דסבירי להו דלח אמרין נדר שהותר מקצתו הותר כולו אלא דווקא בנדר שהותר ע"י חכם וע"י פתח חרטה שעוקר הנדר מעיקרו אבל אם לא היה על"י פתח וחרטה לא:
ועוד שאפילו לדברי הרש"בא שכתב שיכול להתיר נדרו שלא על פי חכם אפילו הכי כתב שצריך שיאמר הריני כאילו נתקבלתי וכל זמן שלא אמר לחבירו הריני כאילו התקבלתי נשארה השבועה קיימת כמו שפסק: הרב מהרלב"ח ובנ"ד לא אמר שמעון הריני כאילו התקבלתי והוא מוכרח לומר זה הלשון כפי דעתו ז"ל:
ועוד דנ"ד הוא ב' דברים שנשבע על הפרעון ועל השבת המשכון שאינם תלוים זה בזה שכל אחד הוא דבר בפני עצמו וליכא למימר נדר שהותר מקצתו הותר כולו שאפילו שיהי שהותר שבועת השבת המשכון עדיין השבועה של הפרעון במקומה עומדת וכמו שכ' רבי' ירו"חם בשם הרמ"בן וכמו שכ' ג"כ הרש"בא ז"ל:
עוד ראיה לדברנו ממה שכ הר"ן בשם הרש"בא בפ"ד דנדרים וז"ל וכתב הרש"בא דווקא בקיום מעשה שייך למימר הריני כאילו התקבלתי דכיון שאפילו היה מקבל ממנו היה יכול להחזיר לו אף מעכשו יכול לומר הריני כאילו התקבלתי והחזרתים אבל בביטול מעשה כגון שאמר נכסי אסורים עליך אם תלך למקום פלוני לא שייך למימר הכי לומר לה הרי הוא כאילו לא הלכה עכ"ל:
הרי שפירש דדווקא משום שאומר הריני כאילו התקבלתי והוה ליה כאילו קיבל והחזיר משום הכי מהני אבל בגילוי דעת שגילה דעתו דאין רצונו בכך אינו נפטר מהשבועה והכי איכא למידק מדברי הר' מהרי ב"ל דבעי שיאמר הריני כאילו התקבלתי כדי שיהא היתר לשבועתו כחו שכ' בחלק ד' דף ס"ט לתרץ ב' תשובות דהרש"בא שהביא הר' ב"י דניראין דסתרן אהדדי חדא דנשבע על דעת חמיו וחמותו שלא לצאת מהעיר וכו' ונתן לו רשות שיצא מן העיר דלא מהני אלא בהתרת ב"ד ובתשובה אחרת כתב דמי שנשבע לעשות שטר מחזרת הנדוניא וכו' דמצי להתיר בלא התרת ב"ד במה שיאמר הריני כאילו התקבלתי דבקיום מעשה מצי למימר הריני כאילו התקבלתי אבל בביטול. מעשה צריך התרת חכם עכ"ל:
הרי דבקיום מעשה א"א להתיר אם לא בהתרת התקבלתי ובנ"ד שלא אמר שמעון לראובן הריני כאילו התקבלתי ודאי שהשבועה במקומה עומדת ולא הותרה השבועה שנשבע ראובן:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דהדין עם שמעון וטענת ראובן שטען משום דנדר שהותר מקצתו הותר כולו אינה טענה כפי דעת כל הני רבוותא כמו שהוכחתי לעיל דלא שייך למימר נדר שהותר מקצתו הותר כולו אלא כשהותר ע"י חכם וע"י פתח וחרטה ובנ"ד ליכא לא התרת חכם ולא פתח וחרטה ולא אמר הריני כאילו התקבלתי כדי שנאמר שנעקרה השבועה וא"כ כיון שהשבועה במקומה עומדת חייב ראובן לקיים שבועתו וכל זמן שלא פרעו אריה דשבועה רביע עליה ולא נפטר מהשבועה וכיון שהוא עובר טל השבועה כופין ב"ד לקיים שבועתו:
הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבוא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת וכפר עליה הכהן וטהרה לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס ס"ט: