שאלה מז איש היה מן הרמתים ושמו  אלקנה ויהי האיש ההוא כבד מאד במקנה בכסף ובזהב ויולדו לו בנים ואלה שמותם מנשה וחנוך. וישאו להם נשים וישימו בנים. ויהי היום ויתהלך חנוך אל האלקים ואיננו כי לקח אותו אלקים. וחלי"ש. והנה אחרי הגיע אחד מיתומיו הכי קרא שמו יעקב לשנת הפעוטות עמד אלקנה זקנו ושדכו ליוכבד בת לוי. והתנה עם אבי הנערה ליתן ליעקב בן בנו זה המשודך אלפים שקלים ביום חתנותו וביום שמחת לבו ונוסף גם הוא שימושי דירה וערסא הכל לפי כבודו. ומלבד כל זה יתן ביום ההוא למשודכת אלף שקלים גם כן במתנה גמורה לעשות עמם כטוב בעיניהם וכל מי שלא יעמוד ויחזור בו ישלם בתורת קנס שלשת אלפים שקלים לרעהו. וכל זה היה בפני עדים בקנין סודר ושבועה וקבעו זמן לחופה. ויהי בימים ההם בתוך זמן הקביעות חלה אלקנה את חליו אשר ימות בו ויגוע וימת ויאסף אל עמיו: וחלי"ש:
וזה נוסח השטר
בפנינו עדים ח"מ בא החכם ר' אלקנה זקנו של ח"ר יעקב המשודך. ומדעתו ומרצונו הטוב בלי שום זכר אונס כלל ועיקר. כי אם בלב שלם ובנפש חפצה חייב עצמו בחוב גמור ושלם מעכשו שיתן לבן בנו יעקב המשודך ביום חתנותו וביום שמחת לבו אלפים שקלים ושימושי דירה וערסא לפי כבודו במתנה גמורה זאת ועוד חייב עצמו שיתן ליוכבד בת לוי המשודכת הזאת ביום ההוא אלף שקלים במתנה לעשות עמם כטוב בעיניהם ויום כניסתן לחופה יהיה בע"ה ביום ד' ג' לחודש פ' משנת פ' ואם היה יהיה שאחד משניהם יחזיר בו בין אלקנה זקנו של המשודך ובין לוי אבי המשודכת כל שהחזרה בא מצידו ישלם לרעהו בתורת קנס שלשת אלפים שקלים. ולאשר ולקיים כל הנזכר נטלנו מאלקנה זקנו של המשודך ומאת לוי אבי המשודכת קנין גמור ושלם מעכשו כראוי במנא דכשר למקני ביה. וגם נשבעו שניהם ש"ח על דעת המקום ב"ה וכל אחד על דעת חבירו לאשר ולקיים הזיווג הנזכר דלא כאסמכתא וכו':
הנה נא אחרי מות אלקנה רוצה המשודך לכנוס ותובע כל מה שנתחייב בו זקנו שיתן לו וגם המשודכת תובעת מתנה אלקנה שנתחייב לה ואחי אביו של המשודך הזה טוען שיקח הוא בתחלה כנגד כל המתנות הנזכרות. ואח"כ יחלקו שארית העושר בשוה והמשודך השיב על טענתו שכבר זכה הוא במתנותיו. והמשודכת גם היא כבר זכתה במתנתה בחיי אלקנה זקנו. הואיל שנתחייב בם בקנין גמור מעכשו ובשבועה ותו דמאי שנא שטרא דא מכולהו שטרי דעלמא דנפלי קמי יתמי זאת ועוד נכספה גם כלתה נפשי לדעת אם יש הפרש בנדון כזה באם בחלקו של המשודך הזה מצד הירושה בלתי שיקח לו מתנותיו ומתנות משודכתו בראש יש בו באותו חלק כנגד כל אותן המתנות והותר. לבין אם באותו חלק ירושה בלבד לא יש בו כנגד אותן המתנות אלא פחות מהן עוד זאת אדרש אם באולי המשודך הזה לא חפץ לקחתה מה יהיה במשפט פירעון הקנס אי אמרינן דמשתלם מן האמצע. או מחלק ירושת המשודך בלבד או לא משתלם כלל דלכל חד מן הצדדין איכא פנים לכאן ולכאן ודוק על הכל יבא דברו הטוב. ושכמ"ה:
תשובה ראיתי את השאלה בכל עיון האפשרי באמת שאם היתה דעתי מיושבת הייתי מאריך בתשובתה. אך לעת כזאת אין זמן להאריך בשביל שהעולם כולו עומד בדוחק והלכתא צריכה צילותא כיומא דאיסתנא לכן אבחר לי דרך קצרה אך בתחלה יש לחקור אם עושה הפרש לענין פסיקתא של שידוכין כשהאב הוא הפוסק או קרוב אחר גם אם עושה הפרש אם יעבור זמן בין קדושין לפסיקא להיות זוכה באותה פסיקא או לאו: לכן נביא מאי דאיתא בפ' הנושא בכתובות ד' כ"ב ט"ב גופא אמר רב כמה אתה נותן לבנך כך וכך וכמה אתה נותן לבתך כך וכך עמדו וקידשו קנו הן הן הדברים הנקנין באמירה אמר רבא מסתברא מילתא דרב בבתו נערה דקא מטי הנאה לידיה אבל בוגרת וכו' והאלקים אמר רב אפילו בוגרת דאי לא תימא הכי אבי הבן מאי הנאה אתי לידיה אלא בההיא הנאה דקא מחתני אהדדי גמיר ומקנה להדדי אמר ליה רבינא לרב אשי דברים הללו ניתנו ליכתב או לא ניתנו ליכתב א"ל לא ניתנו ליכתב איתיביה הפקחין היו כותבין וכו' מאי כותבין אומרין וקרא ליה לאמירה כתיבה אין והתנן הכותב וכו' ת"ש אין כותבין שטרי ארוסין וכו' מאי לאו שטרי פסיקתא לא שטרי ארוסין ממש כדרב פפא ורב שרביא דאתמר וכו' ת"ש מתו בנותיהן נזונות מנכסים בני חורין והיא נזונת מנכסים משועבדים מפני שהיא כב"ח הב"ע כשקנו מודו ע"כ לשון הגמ' הצריכה לנו. ורש"י פירש ניתן להכתב נתנו חכמים כתיבה לדבר אם באו להחתים עדים בדברים הללו שהן בלא קנין: לא ניתנו להכתב דלא לטרוף ממשעבדי וכיון דליכא קנין לא משתעבדי נכסי:
והנה המפרשים ז"ל הקשו על האי מלתא דרב גידל משמיה דרב מהאי מתניתין דפ' שני דייני בד' כ"ח דתנן הפוסק מטות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שתלבין ראשה ואם איתא לדרב גידל דהן הן הדברים הנקנין באמירה יוציא חתנו ממנו ע"י ב"ד מה שפסק לו ברם התוס' ז"ל תירצו שם האי קושיא בשם רשב"א שתירץ דהא דרב גידל דוקא כשקידשו מיד מתוך התנאי או לאחר זמן אלא שהזכירו התנאים בשעת הקידושין אבל אם התנו עתה וקידש לאחר זמן ולא הזכירו התנאים אז לאו דברים הנקנין באמירה הן ובכה"ג הוא האי דפוסק לחתנו שלא קידשו בשעת התנאי' וגם לא נזכרו בעת הקדושין דמשום הכי תשב עד שתלבין ראשה דהא לשון דרב גידל משמע שהקדושין יהיו בעת התנאים שכך אמר ועמדו וקדשו וכו' עוד שם דוחה התוס' האי תירוצא ומתרץ דאף דאמרינן דמימרא דרב גידל לאו דוקא כמשמעותן של דברים וכפירוש הרשב"ם אפ"ה אין קושיא מדבריו על האי דהפוסק דפרקין לפי שהטעם שתשב כאן עד שתלבין ראשה הוא לפי של האב אין לו עכשו כלום או שהבעל אינו רוצה לטרוח ולהביאו לב"ד אבל אם היה רוצה להביאו כפי הדין הוה ליה ליתן גם אח"כ דחה ג"כ זאת התירוץ משום קושיא דכופין וכו' והביא לתרץ הקושיא הנ"ל דברי ר"ש בירושלמי דמוקי דרב גידל בנשואין ראשונים ומתניתין דהכא בנשואין שניים: עוד בסוף הדבור כך כתוב ואני חפשתי בירושלמי ומצאתי בריש אציע דהך דרב גידל בנשואין ראשונים ודוקא באב הפוסק ע"י בתו ולא אשה ע"י בתה ולא אח ע"י אחותה ע"כ תמצית דברי התוס':
והנה הרא"ש ז"ל בפ' הנושא על האי מימרא דר"ג מביא לשון הירושלמי הנ"ל בתוס' ואח"כ כתב וא"ת והא דתנן בפ' בתרא הפוסק מעות וכו' ומשיב וי"ל דמיירי בנשואין שניים ורשב"ם תירץ דהכא מיירי שקידשו מיד בשעת הפסיקתא וכן משמע מדקאמר עמדו וקדשו והתם קדשו לאחר זמן ובשעת הקדושין לא הזכירו הפסיקתא והרמ"א תירץ דמיירי כשאין לו מעות לפרוע הפסיקתא עכ"ל:
גם מר"ן לתרץ קושיא הנ"ל מביא תירוץ רשב"ם הנ"ל ועוד משם הראב"ד דמתרץ הקושיא דהתם בהפוסק לחתנו מיירי שכשמת האב לא היו שם נכסים כלל שאם היו שם היו גובין דהן הן הדברים הנקנין באמירה:
יוצא לנו דקדוק מהאי דכתיבנא דבין התוס' ובין הרא"ש וגם מר"ן ז"ל ממשמעות דבריו נראה דדחו פי' רשב"ם על דברי ר"ג מכיון שאחר שהביאו פירושו נתנו תירוצים אחרים ובאחרונה לא חזרו לקיים פי' של הרשב"ם ובפרט שבעלי התוס' הקשו על דבריו:
אמנם הטור באה"ע פסק כפי' הרשב"ם  שאחר שהעתיק דברי ר"ג כתב דברי הרמב"ם ואח"כ כתב ודוקא שקידשו מיד אבל הפסיקו בדברים אחרים לא וכו' ועיין עליו:
וכפי מ"ש ממשמעות דברי הרא"ש קשיא לי איך הטור ז"ל תפש סברת רשב"ם לעקרית נגד דברי אביו ואף שמצינו למר"ן ז"ל שרוצה להבין בדברי הרא"ש שהוא סובר כרשב"ם הלא כבר כתב בסוף דבריו ז"ל וכ"ש שאין הדבר ברור כ"כ שיהיה זה דעת הרא"ש עכ"ל עיין עליו ותמצאו הלכך צריך עיון להשיב קושיתי זאת וכבר כתבתי לעיל שכעת אין דעתי מיושבת לפלפל:
אך אפ"ה אחוה דבר לצאת בזכות הטור ז"ל שלא יהי' חולק נגד אביו דהא דבר מוסכם על הרוב שהר' בעל הטורי' חיבר קיצר פסקי אביו ז"ל וא"כ הרי מצאתי כתוב בפ' הנושא אות ג' שכך כתוב שם בפסקיו דדוקא קידשו מיד ולא הפסיקו בדברי' אחרי' וכו' עיין עליו שם א"כ חש"יש ללמוד   שכך קיבל הטו' מכתיבות פסקי אביו הרא"ש ז"ל ונוסף על זה דהא כפי מ"ש הרב הגדול שבענקים חביבי וידיד נפשי בספרו שם הגדולים ח"א אות א' סימן ל' שהרא"ש חיבר תוספות על התלמוד ותוספי תוספות אין להקפיד אם מצא ימצא דבר בבנו בטל הטורי' נגד משמעות דברי אביו בפירושו הנדפס על המסכתות ויש לנו לומר שכך כתוב בחיבוריו שבעוונות בידינו לית להו וביד בנו היו כל גנזי אביו ז"ל. ואין להקשות על מ"ש שהרא"ש ז"ל יסבור כרשב"ם מלשון פסקי תוס' בפ' האשה נקנית אות י"ט שלפי דעת מי שסוב' דבעל המחבר אותם היה הרא"ש ז"ל הנה יש שם לשון קשה ששם כתוב ז"ל צ"ע באדם הנודר לחתנו אם קני באמירה בעלמא בלא כתיבה ודוקא שקידשו מתוך אותן הדברים שלא שהו הקדושין אבל שהו לאו ודוקא אבי הבת לבתו ובנשואין ראשוני' אבל אח המשיא אחותו לא עכ"ל דנראה מכאן דלא קים ליה לפסוק כרשב"ם מדכתב וצ"ע וא"כ הדרא קושיא על בנו לדוכתין: אבל אני אומר שאין משם ראיה לסתור אמרין דלעיל ראשונה דלאו מר בר רב אשי חתים עליה על מי שיסבור שהרא"ש ז"ל היה בעל המחבר ההוא ואפילו יהיה הוא המחבר נ"ל הקטן שהעיון שכתב שם קאי על דחיית התוס' לדקדוק רשב"ם אם דחיה גמורה היא אם לאו ודוק:
גם מלשון ר"ג הנ"ל נראה לפי פשיטותו דדוקא באב דבריו נאמרין וכן סובר הרא"ש ז"ל מדהביא על הא דר"ג לשון ירושלמי הנ"ל אך שם בהגה"ת המרדכי כתוב דכשהאיש והאשה פוסקין הם עצמן כ"ש דנקנין באמירה דבההיא הנאה דמחתני אהדדי גמירי ומקני דהא הכא במתניתי' ליכא אב אלא היא בעצמה פוסקת עם האיש ומקבל עליו לזון את בתה וכן פסק הרמב"ם בפ' כ"ג מה' אישות הלכה י"ד עכ"ד:
והנה הטור באה"ע סי' נ"א העתיק לשון של הרמב"ם הנ"ל ולא חולק עליו גם הרב"י בשולחנו שם בסי' הנ"ל סעי' א' כתב הא דר"ג באיש ואשה שהיו ביניהן שידוכין וכן אב שפסק ע"י בנו ובתו וכו':
אמנם החילוק שבין אב לאחר היינו דוקא באמירה לבד אבל אם יש קנין קנו כל מה שהתנו וכדכתב הרמב"ם שם בסוף הלכה הנ"ל והטור והרב"י שם: אך במשרים כתב משם רבני צרפת דאין הפרש בין אב לאיש אחר דבכלם קונין באמירה לבד:
נמצינו למדין מן האמור שני דברים אחד שבודאי יש הפרש בחסוקת הנעשי' ע"י אב לנעשית ע"י קרוב אחד דבאב באמירה לבד סגי למה כאית ליה לפרש דברי ר"ג ולמר כדאית ליה אבל בנעשית ע"י קרוב אחר ומכ"ש שאין לו קורבה צריך להתחבר עם הפסיקה הקנין ואם חסר שקנין לא קנו אותה פסיקתא. לכן בנ"ד שנעשו השידוכין והתנאים ע"י זקנו של המשודך ואף שמצד המשודכת באמירה לבד היה די אפ"ה מצד אלקנה לא סגי בלא קנין וכיון שמצינו שנתנו קנין על כל מה שהתנו באותה פסיקה וגם נשבעו לקיים ולאשר הזיווג ואף נעשה שטר חתום בעדים הנה נרא' שיזכו המשודך והמשודכת בכל מה שנתן להם אלקנה תכף שיכנסו לחופה בהיות שלמפרע יזכו באותן המתנות מטת הקנין שלקחו העדים לקיים כל הנעשה דאף שהמשודך לא היו לו כי אם שנת הפעוטות מ"מ הדין הוא שזכין לקטן אפי' הוא ביום אחד וכדפסק הרב"י בשולחנו ח"מ סי' רמ"ג והוא ג"כ דברי הרמב"ם בת"ד מהל' זכיה ומתנה הלכה ח' ועליו כתב הרב המגיד דזה פשוט בהרבה מקומות הלכך כ"ש בהאי משודך שכבר הגיע לשנת פעוטות והנה הזכיה בא לו ע"י עדים כנ"ל דראוים הם מהרימ"ט והרב ראד"ב לסמוך עליה' שכתבו שקנין סודר ע"י אחר מקרי זכיה לקטן ואף שיש מי שכותב דאינו מהני ויכול הנותן לחזור בו מ"מ בנ"ד דאם באו לעת הנשואין בודאי שאלקנה יעמוד בדעתו הראשונה כדמראה השבועה שעשו הנה בודאי שקנו אותן המתנות באותה שטה ועוד שעשה שטר השידוכין הנ"ל וקיבל המתנות עליו בחוב גמור מעכשו א"כ אין לפקפק כפי הנראה שאותן המתנות נקנו לעת הנשואים למפרע:
אך עדין חסר לנו עיקר התשובה בהיא אם נפטר אלקנה קודם כניסתן לחופה דזה אין לנו ללמוד מהאי דר"ג דאפי' למי שסובר דקנו באמירה אפי' יכנוס אח"כ מ"מ כניסת החופה צריכה לה כדי לזכות בפסיקה ושם אינו מפורש דין כשנפטר הפוסק קודם כניסת' הלכך צריך עוד תלמוד אם בנ"ר יזכו באותן המתנות כיון שהנותן נפטר מן העולם קודם שיבואו לגמר הזכיה או לא לכן אעתיק לפני הקורא שאלה א' הביאה מהריק"א בתשובותיו סי' י"א בד' נ"א והא לכם לשון השאלה ראובן שידך בתו ללוי והתנ' עמו לתת לה בנדוניא להכנסתה לחופה ח' מאות שולטאניס והחוזר בו יפרע בתורת חוב סך כך לחבירו וקבעו זמן לחופה ובאו על זה בקנין סודר ובתוך הזמן נפטר אבי הכלה והניח אחריו המשודכת הנ"ל ועוד שתי אחיות עמה יתומות וכשרצה המשודך לכנוס תבע סך הנדוניא יותר על חלק הירושה הנוגעת למשודכתו והאפטרופוס טוען כי מאחר שהניח אבי היתומות נכסים מרובים ויש בהם כדי מזונות וכתובת אלמנתו וגם כדו לתת לה סך נדונייתו וגם ליטול כל אחת משאר בנותיו נדונייתם כנגד אותו סך שנתחייב לו הנפטר והותר לכן יקחו שאר הבנות כנגד הנדונייא כל אחת מהן והשאר יחלק ביניהם בשוה הואיל ולא זכתה הבת ששידך בחייו אלא לאחר מיתה בנדונייא ההיא כשנפלו הנכסים לפני יורשיו והשאר יחלקו ביניהם בשוה כי שעבוד הקנין לא הוי כקנין הגוף יורנו המורה הדין עם מי עכ"ל השאלה והנה הרב מהר"י בן צייח האריך הרבה להשיב על נדון הנ"ל כאשר יראה המעיין שם אלא שעשה יסוד לתשובתו שכיון שנפטר האב לבית עולמו קודם כניסתם לחופה ומצינו שהיה שם קנס למי שיחזור בו הנה כל זמן שלא נתקיימו עדיין הנשואין הרי שעבוד הקנין תלוי ועומד תחת הקנס לכן כיון שהאב נפטר קודם שנגמר קיום הקנין קנין אין כאן להיות זוכה בו למפרע ולכן פסק שלא יטול המשודך שום דבר מן הנדונייא אלא חלק כחלק בירושה כשאר הבנות:
אבל דעו שהשאלה הנ"ל כפי מ"ש הרב"י על הרב הנ"ל כשהשיג על דברי תשובתו חיסרון יש בה ששם היה שטר שידוכין וגם שבועה הלכך נלמוד מן הפסק דין הנ"ל לנ"ד שהדין עם דודו של יעקב המשודך ואין לו חלק מיותר בשביל מתנותיו שהבטיח לו זקנו:
ברם הרב מוהרי"קא חולק על הרב הנ"ל ודחה ראיותיו ואף שהרב צייח השיב אמריו לו מ"מ גם יוסף הגדיל הוא מהריק"א שנשא' אחרון באותו ויכוח בלא תשובה משכגגדו ואז כתב הוא ג"כ תשובתו טל הנדון הנ"ל וקיים סברתו בה לפי שהקנין עושה הפסיקה ראויה לגבות אפילו ממשעבדי דהא הרי"ף כתב על הא דר"ג דדברים הללו לא נתנו להכתב ז"ל ואי קשיא לך הא דתנן מתו בנותם נזונות מנכסים בני חורין והיא נזונות מנכסים משועבדים דש"מ דנתנו להכתב התם בשקנו מידו דסתם קנין לכתיבה עומד עכ"ל הריף. וכתב הרב עוד הרי מפורש שאם קנו מידו קנה מיד כשיכנוס ויגבה אז אפילו ממשעבדי ואפילו לא פי' בקנין מעכשו דהא סתים לה סתומי כשקנו מידו ובכל גוונא משמע: אח"כ העתיק לשון הריב"ש בסימן קכ"ט השאלה והתשובה עוד כתב הרב הנ"ל שכיון דבנ"ד כתב שטר שידוכין וכתוב בו זמן הא קי"ל כר' יוסי דאמר שזמנו של שטר מוכיח עליו ושכן פסק הרי"ף והרא"ש וגם הרמב"ם בסוף הל' זכיה ומתנה עוד כתב שזה שכותבי בכל המתנו' והנמכרות לשון מעכשו אף על פי שיש זמן בשטר להרויח הדבר כותבין כן אע"פ שאינו צריך שכך כתב הרמב"ם לכן בנ"ד כשתכנס לחופה זכתה למפרע מעת שקנו מיד אביה כל מה שפסק לה ואף על פי שעשו קנסות ביניהם או שט"ח כמנהג חכמי ספרד לא מפני כן יגרע כח זכות' דאדרבה להחזיק הדבר עשו הקנס או השט"ח כדי שמפחד הקנסות והשבועות ימנע כ"א מלחזור בו ואם הי' רוצה אבי הבת לחזור בו ולשלם הקנס אם הבת תהיה רוצה להכנס לחופה עם המשודך שלה יהיו הב"ד גובין מנכסי האב מה שנדר לה בנדונייתה שכבר זכתה משטה שקנו ומידו ולכשיכנוס עוד כתב הרב דמ"ש הרמב"ם בפ"ו מהל' זכיה דאין קונים באמירה זו עד שעת הנשואי' שכל הפוסק דעתו לכנוס דמשמ' מדבריו שאינו קונה מעתה פירש הוא ז"ל שלא בא הרמב"ם לשלול אלא שיקנה מאותה שעה לגמרי ונ"מ שאם מת הוא ונפלה לפני אחיו שיזכה אחיו באותה המתנה דהא ליתא אלא דוקא כשיכנוס זוכה ביה למפרע ואם מת הוא קודם שיכנוס לא זכה בה ושכן מבואר בדברי הרי"ף בפ' אע"פ על הא מתניתין דהפוסק מעו' לחתנו וכו' והביא הרב דברי הרי"ף ז"ל עוד כתב הרב דברי הרמב"ם בפ"ו הנ"ל לענין שיהיו הדברים שפסק מצויים ברשותו: וכתב הרב על זה די"ל שאין מדברי הרמב"ם מבואר אלא בפוסק דברים מסוימים כגון שדה בית שור פרה ולא היו בידו באותה שעה שאף ע"פ שבאו לידו אח"כ לא כלום הוא אבל מי שמתחיי' בסך מעו' לחתנו כמו בנ"ד שמתחייב הוא ומשעבד עצמו להתחייב לתת לו במעות או כנוים בנדונייא אפי' לא היו לו באותה שעה חייב לתת לו כשיכנוס דאז זוכה בהן למפרע משטה שנתחייב בקנין כמו שמתחייב המודה שחייב לפלוני מנה לפרוע לזמן פלוני שלכשיגיע אותו זמן חל עליו החיוב למפרע משעה שנתחייב ואם מת קודם הזמן חייבים לפרוע יורשיו מנכסיו כשיגיע הזמן:. והאריך עוד עד שסיים תשובתו וכתב כלל הדברים שזאת הבת המשודכת לכשתכנס לחופה תטול כל מה שנדר לה אביה לתת לה בנדנייא ובשאר נכסים תטול בשוה עם אחיותיה ע"כ תמצית דברי הרב העקריים ליסוד תשובתו:
נמצינו למדים שכפי פסק דין של הרב"י הנה הקנס שעשו בשידוכין למי שיחזור אינו מבטל שעבוד הקנין כשלא יהי חל משטה שניתן בו אלא שעבוד הקנין חל על השידוכין מעיקרו הלכך הקנס אינו מועיל אלא בביטול המעשה מצד הנושאים את הנשואין בגופם לא מצד השדכנים והמתני' ואף שעליהם כתוב הקנס למי שיחזור דהרי כך כתב הוא ז"ל ואם היה רוצה אבי הנערה לחזור בו ולשלם הקנס אם היא והוא רוצים להכנס לחופה בית דין גובים מנכסיו וכו' דמשעה שקנו מידו זכתה באותה נדוניא כשיכנוס עכ"ד ומזה הטעם פסק שאף שנפטר האב קודם חייבים היורשים לתת למשודכת אותו הסכום יותר מחלק וכו' א"כ פשוט הוא כפי פסק דין הזה דבנ"ד ג"כ יזכו המשודך והמשודכת בטענתם אם לא יהיה כ"א מצד הקנין שנטל אלקנה בשעת השידוכין שכפי סברת הרב הנ"ל אינו בבחירתו לחזר בו אף אם ירצה לשלם הקנס הלכך עכשו שהגיע הזמן הקצוב והם רוצים לקיים הנשואים הנה הקנין חל למפרע משעת נטילתו:
עוד ראו מה שהביא לנו הרב בעל נ"מ בד' צ"ה ע"ג בכתבו את תשובת הרב אבן צייח גם תשוב' מהריק"א הנ"ל שכתב עוד שמצא תשובה כת"י אל הרב אברהם אבן יע"יש שכתב בנדון הנ"ל והסכים בעיקר הדין לדברי מר"ן הנ"ל וכתב שאף שכתוב בלשון אתן דהיא פלוגתא דרברבתא אי הוי קנין דברים ולא קנה ואז היה הדין נותן דהיורשים הבאים מכח ירושה הוו מוחזקים אבל אפ"ה כיון שבנ"ד כתוב השטר בלשון חיוב שנתחייב ליתן הרי שעבוד עצמו וגופו מיד וכל כה"ג כל אפיא שוין דלאו קנין דברים הוא ועוד שכיון שיש זמן כתוב בשטר שזמנו של שטר מוכיח עליו וגם שכתוב מעכשיו ואע"ג דאמר אתן בלשון עתיד קנה וכמ"ש הטור בסי' רמ"ה בשם הרמ"ה ז"ל מיהו אם אמר אתננה לו מעכשיו בין בשטר בין בקנין קנה לאלתר וכו' ואט"פ שה"ג ורב נחשון פסקו כר' יהודא דלא אמרינן זמנו של שטר מוכיח עליו ורבי' מן הפוסקים הסכימו לסברא הזאת מ"מ בנדון זה זכתה הבת וכו' שהרי קנו מידו וכל שקנו מידו אפי' ר"י מודה דזמן חשיב כמעכשיו ואע"ג דקנין לחודי' לא מהני וכו' קנין וזמן בשטר תרווייהו מהנו לכ"ע וראיה לזה מ"ש הטור סימן רנ"ח גבי הנותן מתנה לחבירו שצריך קנין ושטר והתימ' שתמה עליו הב"י יעיי"ש ע"כ תורף דברי הרב יעי"ש כמו שהביאם הרב נ"מ וגם כתב שהרב המבי"ט בספר הראשון מתשובותיו בסי' שכ"א נשאל בנדון כזה והסכים לדברי מהריק"א וסיעתו עכ"ל הנ"מ:
גם אני הקטן ראיתי להרב המביט במקומו הנ"ל ומצאתיו כאמור בפסק הדין רק שראיתי שתפס הראיות לעיקר תשובתו סברת הראב"ד במשנה של הפוסק מעות לחתנו וכו' דהיינו בשמת או שהלך למדינת הים ובדוקא שלא היו שם נכסי' כלל אבל אם היו שם יורדין לנכסיו כדין דברים הנקנין באמירה גם כתב שהרשב"א הסכים לסברת הראב"ד ולאחרון הביא ראיה מתשובת הריב"ש ואז גמר אומר בנ"ש ששטר זה שנכתב ביניהם בקנין הוא קיים וכשמת יורשת הבת בכל שאר נכסי אביה כשאר הבנו' יותר מחלק מתנתה ט"כ תמצית דבריו:
אבל מהרשד"ם בחלק ח"מ סי' של"ג כתב על ענין כזה ז"ל ובשידוכין שדרך ליקח קנין ושבועה אפ"ה כיון שהוא אנוס דהיינו שמת אע"פ שאפשר לומר שבדרך חיוב אדם משתעבד ומתחייב לכל דבר אפי' בדשב"ל אפ"ה הדבר שקול כיון שנתחייב לתת בשטת נשואים. וכבר מת ונכנסו הנכסים ביד היורשים והנה המשודכת באה להוציא הנה עליה להביא ראיה כ"ש שהראיה מבוררת כנגדה עכ"ד ואף שהרב העיד שהיה נחוץ להשיב ושהשם יודע שהיה יכול להאריך הנה מכאן אינו מורה שנתחרט על מה שפסק אלא שנתן אמתלא על קיצור ראיותיו ודוק:
זכינו לדין שבנ"ד כיון שהוכחנו שאין הפרש בין אב לאחר במשפט השידוכין כשיש קנין בהם גם דבר פשוט הוא דאין חילוק בין בן בין הבנות לבן בין הבנים א"כ בנ"ד שחוץ מן הקנין והשבועה היה בו שטר חתום בחתימת עדים המעידים בכתיבתם איך שאלקנה חייב את עצמו בחוב גמור ושלם מעכשו במתנות שרוצה לתת הנה המשודכים זוכין במתנתם בעת כניסתם לחופה אף שכבר נפטר הזקן כדכתיבנא בשם הני אשלי רברבי ואפי' שהרב ן' צייח לא כן דעתו וגם מהרשד"ם הנה בשתיקתו של הרב ן' צייח לתשו' מהריק"א יש לנו לומר דהיינו הודאה גמור' לו הלכך לא נשאר כ"א מהרשד"ם שאינו סובר כן ויחיד ורבים הלכה כרבים:
והא לכם הרב כנה"ג שכתב שמצא למהר"א גאליקו בתשו' כתי' סי' פ"א ובסי' צ' וקי"ו וגם מהנראה מדברי אדרבי בסי' שע"ט שכולם מסכימים למ"ש הרב משפטי שמואל בסי' מ"א ז"ל דבין בשעבוד גמור בין בשאינו גמור בין בנכסים מועטים בין במרובים אע"פ שלא עמדו וקדשו מיד אם קנו מידו או שעמדו וקדשו מיד אפי' לא קנו מידו זכתה המשודכת באותו סך והן דברי הריב"ש בסי' קכ"ט אלא שהרב מ"ש הוסיף לומר דאפי' מי שיחלוק כשקידשו בלא קנין שכיון שמת האב אינו זוכה יודה כשיש קנין שזכתה באותן המתנות עכ"ל: עוד כתב הרב בשאלה מ"ב על ענין דומה להנ"ל ופסק שהמשודך קנה הנדונייא כשיכנוס למפרע מכיון שהיה שם קנין דאף שאין מטות נקנין בחליפין היינו כשלא נכתב השמר בלשון חיוב אבל אם נכתב בלשון חיוב ודאי נקנה וכמ"ש הריב"ש ועוד דהא כבר כתב הבעל העיטור ז"ל שרבותינו כתבו דכל תנאי שבשעת קדושין נקרית פסיקתא ונקנין באמירה ואע"פ שלא בא לעולם ואע"פ שאינן בידו הרי הוא בידו בין מטבע בין קרקעי בין מטלטלי עיין עליו:
גם אני חזרתי על הרב אדרבי במקומו הנ"ל ומצאתי שבנדון שלו היה ענין שהאב הניח בן ושתי בנות משודכות ומת הבן קודם שנשאו הבנות ועל זה כתב הרב ודבר ידוע מחלוקת ר' יוחנן עם ר' חנינא בפ' מי שמת מענין עישור נכסי דר"י סובר שנייה ויתרה ופירש"י דבת על בת אין לה עישור נכסי והרי"ף והרא"ש פסקו כר"י ואפ"ה כתב הרב הנ"ל ז"ל אבל בנ"ד שנתחייב האב בקנין בשטת השידוכי' לתת וכו' ומצינו מעשים בכל יום שבעת השידוכין מתחייב האד' בסך שמתפשרים ביניהם בקנין ובשבועה נמצא שכבר הוא חוב המוטל על האדם ועתה וכו' אינן תובעים וכו' אלא מכח החוב וכו' לכן הן הבן אם היה חי הן הבנו' חייבות לפרוע חובת אביהן כיון שיש נכסים והשארית הנמצאת יחלוקו שלשתן חלקים שוים ע"כ דברי אדרבי ראו א"כ שטענת דודו של יעקב הנ"ל בנ"ד אינה טענה מכל הני רברבי הלכך ראוי לפסוק בנ"ד שהמשודך והמשודכת יטלו חלק המתנות כרצון הזק לקנה ואח"כ יטול המשודך חלק הנוגע לו מצד הירושה בלא ניכוי כלל וכלל:
אך להפיק רצון האיש הנכבד ה"ה ככל חלקי שאלתו צריכים אנו למודעי מה יהיה רצון הרב אבן צייח בנדון שלו אם לא יהיה בנכסים הנשארים לנפטר לעלות לחלק הבת אפי' הסך שפסק לה אביה ונתחייב בשטר השידוכין בקנין הנ"ל נאמר אז שיטול כל מה שפס' לב עד ידה מגע' או נאמר שאפ"ה יסבור הרב שמה שנמצה יהיה מה שיהיה יחלקו בשוה על זה אני אומר דבאמת שמי שיעיין בתשובתו לא יגמור כוונתו דהא ממה שימצא כתוב שם וז"ל ולענין השבועה בנ"ד אית לך למימר הואיל ונפטר האב לבית עולמו אין לך אונס גדול מזה וכשאין קנון בדבר כל הממון אם מעט ואם הרבה נפל לפני היורשים כולן ויחלוקו בשוה ע"כ מדבריו אלה מורה שלא חילק ואף שמכח השבועה היה לו לחלק וממ"ש לקמן בענין אומדנא ז"ל למדנו לנ"ד שכיון שאין לו בן והן יורשו' מן התורה ולא נשאת בחיים והניח נכסים מרובין וכו' יש לכ"א מאחיותיה ליטול כנגד נדונייתה והשאר וכו' עכ"ד הנה מזה יש לנו ללמוד שעוש' חילוק בין נ"מ לנ"מ הלכך מדבריו אין לנו גילוי דעת כי אם לגמור מן הסתמיות שהוא סובר בהחלט דבכל ענין יחלקו בשוה ומהטעם שכתב שששבודו אינו שעבוד גמור ושטר אין כאן וקנין גם שבועה אין כאן:
אבל מ"מ יש בפוסקים מי שממשמעות דבריו יש ללמוד שעוש' חילוק כזה והוא מהר"י ווייל בסי' כ"ד מתשובותיו ז"ל ההוא גברא ששידך בנו בכת' קנין וההוא גברא שכיב והוציא הבן השטר ליטול מתנותיו וכו' ושלא ינכו לו מחלק ירושתו והשיב הרב ז"ל מאיזה טעם יזכה הבן דהא אין כאן מתנת ש"מ ולא מצוה מחמת מיתה ואי משו' דמצוה לקיים דברי המת כבר פי' ר"ת דאינו אלא כ"א כשהושלש לכתחיל' לכך ואי משום דאמדינן דעתיה דאב דכיון דנדר לו וכו' דניחא ליה שיקיימו דבריו וכו' דוק לאידך גיסא דדילמא דוקא בחייו אבל לאחר מותו כיון דנפלי נכסי קמי בנים ולהאי בן אית ליה נמי חלק בהדייהו לא ניחא ליה לאב להעביר נחלה משאר בניו ועוד דמסתמא האי בן יכול לחלוק חלק ירושתו שיוכל לקיים כל מה שקצב  לו אביו וכן משמע מלישנא דכתבך שכתבת ז"ל וליטול נדונייתא ושאר עניינין כמדובר לו מהנכסי' מתחלה ושלא ינכו לו מחלק ירושתו עכ"ל משמע מתוך לישניך דיפול לו מירושתו שיוכל לקיים כל המדובר וא"כ פשיטא דאין כאן אומדנא ואי בעית לחיוביה לבנים משום הקנין שקיבל אבוהון בכתב כאשר הורגלו האי קנין לא קאי אאותו בן אלא קאי אאותו שכנגדו ששידך בתו לו שאם יעבור ולא יקיים המדובר שישלם הקנס לכשכנגדו ע"כ תמצית הרב הנ"ל:
נלמוד ממנו לנ"ד גם לסברת הרב ן' צייח הנ"ל דהא גם שם בנדון דמהר"י וויי"ל הקנין חשוב כלא היה לשעבוד הנדונייא דמש"ה אמר שלא זכה הבן בה ואפ"ה משמע מדבריו דמשו' האומדנא הנה כשחלק ירושתו אינו מגיע אפי' לחלק הנדונייא והותר שאז יטול הנדונייא כיון שבלאו הכי אינו מקוים דעתו של אביו שדוקא במקום שחלק ירושתו מגעת לקיים הוא בעצמו רצון אביו והותר הוא דפסק הרב דלא יטול משום שטר הנדונייא כלום אך כשלא יהיה בחלק ההוא די והותר יטול מה שקצב לו אביו אף שחלק אחיו לא יהיה בהן כחלקו:
ואף שמצאתי להרב בית שמואל ולאחרים עמו שמצאו סתירה בדברי הרב הנ"ל במה שפסק בסי' זה עם מה שפסק בסימנים אחרים כבר שיברו קולמוסות הפוסקי' לתרץ דברי הרב שיבואו על נכונם ואפי' שסתירה מצאו הם בו אפ"ה אינו נוגעת אותה סתירה למה שאני לומד כאן מדבריו:
עוד לעניינינו מצאתי אל הרב הגדול מהרי"בל בתשובותיו ספר ג' סי' צ"ג שנשאל בנדון שלו והשיב ובסגנון כזה הוא תמצית דבריו שמכח הקנין ל"מ אם האב היה בחיים יזכה המשודך אף שלא קידש תכף ומיד אלא אפי' נפטר האב קודם הנשואים זוכה בהן המשודך וכתב שהדברים מבוארים בתשו' הריב"ש אח"כ העתיק סוף דברי הריב"ש עוד כתב שלהיות דברים אלו פשוטים דמהני הקנין כמו כשעמדו וקדשו תכף לאמירה לא רצה להטריח לשואל בראיות משאר הפוסקים אבל שמה שהי' להסתפק בנדון הוא ממאי דאמרינן בפ' יש נוחלין נשאו גדולים וכו' אין שומטין להן אלא מה שנתן להן אביהן נתן וכו' שיש להסתפק אם היינו דוקא משום שקנו אותם המתנות הגדולים וקבלו אותם כשנשאו בחיי אביהם אבל היכן דעמדו וקידשו או שקנו בקנין ולא קיבלו עדין מיד אביהם נאמר שכיון שמת האב קודם הקבל' אמדינן דעתי' דהוא אינו רוצה שיזכו במתנות וגם בירוש' דאי לא ת"ה יותר רבותא הוה ליה לתלמודא לאשמועינן רישא וסיפא בשנשאו לאחר מיתת אבוהון וכאן שעמדו וקדשו בחיין וכאן שלא עמדו וכו' דהכין הוא אורחא דתלמודא בכמ' דוכתיה דיליף מהכרח דלישמועינן כדאמרן וכיון שכן בנ"ד אמרינן דדעתי' דאב שלא רצה לתת הנדוניא אלא אדעתא שתנשא בחיין דבכמה דוכתיה מצינו דאזלינן בתר אומדנא כהא דבפ' האשה בכתובות לענין פרנסה וכו' גם מצינו מ"ש הרא"ש בפסקיו ז"ל חזינן לגאון שכתב דבההיא דאזלינן בתר אומדנא בדעתי' דאב היינו לגרועיה מעישור נכסיה אבל לאוסופיה בעישור לא דלא אשכחן בהדיא מאן דמוסיף על העישור וכו' וכו' וגאון אחר כתב דכיון דאמדינן דעתיה ל"ש להוסיף ל"ש לגרוע וכו' עד שבסוף דבריו כתב דכיון דאיכא פלוגתא דרברבוותא לא מפקינן מיתמי טפי מעישור נכסי ע"כ לשון הרא"ש הלכך כ"ש בנ"ד דאזלינן בתר אומדנא דאב לאוקמי ממונא בחזקת היורשין ומצינן להולמי האי סברא ממאי דאשכחינן בכמה דוכתי דאחזוקי אינשיה בעבוריה אחסנתא לא מחזקינן וכו' דאף שנתנה רשות לאב להנחיל למי שירצ' ולא משום זה איקרי רשע מ"מ על הסתם דעתו של כל אדם להשוות את היורשים בנים או בנות ולא יהיה אלא בספק הנה נכסי בחזקת היורשין קיימא והמע"ה וכיון שזאת הבת היא רוצ' להוציא משאר אחיותיו ולא נמצא הדבר ברור בשום אחד מהפוסקים לא מפקינן משאר הבנות ויהבינן לה ותו לא מידי ע"כ תמצית פסק דין להרב ן' ליב:
אבל ראו מ"ש מהרש"ח בסי' ט"ו מחלק אדם על נדון שלו במי שפסק מעות לבתו ומת כתב הרב דהאי אומדנא של הרב ן' ליב הנ"ל לא הוזכרה בשום מקום וגריעה טובא ובהאי כ"ע מודו דאין מבטלין מעשיו מספק אומדנא כזאת כפי שנראה לו אבל כיון שהרב ז"ל אמרה שהוא ירא לחלוק על דבריו אך כנדון שלו גמר אומר הרב חיו שאם הפיסוק נעשה בשום חיוב קנה אף שהמעות אינן מצוין ברשותו:
אך ראו אל הרב כנ"הג בחלק ח"מ סי' רפ"ו בהגהת הטור אות ט' שכתב שרא' לעמוד על תשובת מהרי"בל הנ"ל שלכאורה צריכה ביאור והנה הרב השיג הרבה עליו עד שבסוף דבריו כתב כן ותו קשיא לי על דבריו של הרב ז"ל מדברי הראב"ד שהביא הר"ן ז"ל במשנה דהפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל מוכח דקנתה הבת אם לא שיפרש דברי הראב"ד בפרטי כשהניח בנים ובנות וזה דוחק ולא מצאתי מנוח לדברי הרב שיסכימו דבריו עם דברי הראב"ד והריב"ש ז"ל אלא שנאמר דאף מהריב"ל ז"ל סובר דקנתה הבת ולא כתב הרב שלא זכת' אלא שלא תיטול אותו החלק וגם חלק ירושתה אבל לעולם אם חלק ירושתה הוא מועט בערך מה שפסק לה ודאי שתיטול כל מה שפסק לה מכח הקנין וכאותה ששנינו פ' י"ג תיעול מאתים זוז לכתובה לא תיטול שניהם אלא ידה  על העליונה עכ"ל הרב:
עכשו מהא של מהר"י וויי"ל וגם מדברי הרב כנ"הג בפירושו הנ"ל על דברי מהריב"ל נמצינו למדין שיש מי שעושה הפרש בין כשבחלק הירושה יש בה די והותר לקיים המתנות  של הקיצוב לכשאין בה כל כך אך שלדיוק מדברי מהר"י וויי"ל היינו דוקא כשאינו זוכה באותן המתנות אלא מכח אומדנא וכמ"ש שלא היה שם קנין המועיל ומדברי מהריב"ל עם פי' הנ"ל אף כשיש קנין המועיל ויגרע כוחו מכח אומדנא מ"מ יועיל הקנין ליטול המתנות כשחלק הירושה תהיה פחותה מהן אבל לעול' שכפי הרבנים שגמרנו מפיהם מקדמת דנא שסוברים שהקנין עושה שעבוד גמור בפסיקתא ושבעת הנשואין חל אותו שעבוד למפרע אף שיהיה קנס בידיהן אינן תחת החזרה כ"א תועלת הקנס אינו אלא כשהמשודכין אינן רוצין לקיים הדבר והנה א"כ כשהם רוצים לקיימה בנ"ד אין לנו הפרש אם הפוסק הוא בחיים או לא גם אין לחלק כשיש שם נכסים מרובים או לא דמ"מ המשודך והמשודכת יטלו חלקם הקצוב להם מן הזקן יותר על חלק ירושתם:
נלך עתה בחלק האחרון של נ"ד אם המשודך הנ"ל אחר מיתת זקנו אינו חפץ ליקח משודכתו מי ישלם הקנס דאיכא צדדין לכאן ולכאן כפי שנז' בשאלה ולבא אל התירוץ יש לדעת שיש מחלוקת גדול בין והפוסקים אם בקנסיות של שידוכין יש בהם משום אסמכתא או לא והנה מצאתי כתוב כשם התוס' בפ' איזהו נשך ובפ"ד נדרים ובפ' זה בורר בשם ר"י ור"ת דבקנס של שידוכין אע"ג דגזים לא הוי אסמכתא ג"כ מצאתי בשם המרדכי שכך כתב בפ' זה בורר ובפ' איזהו נשך גם בשם הרא"ש בפ"ד דנדרים ובתשובתיו כלל ל"ד סי' ב' גם בשם הגה בפ' איזהו נשך ובהגהות מיימון פי"א מהל' מכיר' בשם סמ"ג ורש"י וראבי"ה וא"כ ראוים הן הרבנים הללו לסמוך עליהן ובפרט בנ"ד שמן הששה דברים אשר הצריכו הפוסקים לבטל האסמכתות למר כדאית ליה ולמ'ר כדאית  ליה הנה העיקרית בבטולה יש בנ"ד שהוא הקנין דלמר סגי בהכי ואפי' לאחרים שמצריכין בבטולה עוד דברים אחרים הנה בלא קנין לא מצאו בטולה וחוץ מזה שבנ"ד איכא שעבוד מעכשיו שכך כתוב בסוף שטר הנ"ל ולאשר וכו' נטלנו קנין גמור ושלם מעכשו הלכך אין ספק לפום ריהטא שהקנס והמתנות דין אחד להם וכמו שגמרנו שבמתנות חל התשלומין שלהן מתפיסת הבית כך אם יצרכו לשלם הקנס ישלמו אותו מן תפיסת הבית שכשם שהמתנות נשארו חוב על הנפטר משום שעבוד הקנין כך הקנס שחייב את עצמו בו נכנס תחת שעבודיה:
אך אחר העיון בנ"ד נ"ל שהיורשים פטורין לגמרי מאותו קנס מכיון שהעיכוב אינו בא מצד הזקן אלא מן המשודך עצמו ומצינו מפורש באותו שטר שלא נתחייב הזקן באותו קנס אלא אם  לא יעמוד על דבורו והוא עמד ויעמוד א"ל נפל אל המטה וחליש הלכך עכשו שהעיכוב אינו תלוי בזקן הוליך עמו חיוב הקנס לבית עולמו ואע"פ שאם היה הזקן כאן ויעקב ל יחפוץ לקחתה היה מקום לחייב לו לשלם הקנס היינו משום שיהיה בידו לפייסו בממון עד שירצה לקיים הנשואין עם משודכתו עוד מטעם אחר דהיה לו לפרש חיוב הקנס בכל מה שאפשר לבוא והוא לא כן עשה אבל עכשו שהזקן נפטר אין לקנוס היורשים על מה ששגג הזקן הלכך נ"ל דפטורים לשלם אותו קנס. אך אם בנ"ד היה תביעת הקנ' מצד שהזקן נתחרט מן השדוכין הנ"ל או מאיז' מן התנאים אשר מצידם נתבטל השידוך וחלי"ש קודם גמר הביטול או אחר ביטולו אך קודם תשלום הקנס אין להסתפק שאותו קנס ישתלם מן האמצע כיון שמצד מי שנשתעבד בו בא עליהם חיוב התשלומין:
ברם אף שמן הדין הוכחנו שקנס אין כאן כיון שנפטר הזקן מ"מ מצד הסברא נ"ל שיש לקנוס להמשודך לשלם אותו מכוסו משני טעמים ראשונה משום שטעם הקנס לפי דעת קצת קדושי עליון הוא מפני הבושת המגיע לצד שכנגדו וניתבטלו השידוכין וכיון שהוא גורם עכשו אותו הבושת י"ל שראוי הוא לאותו קנס שנית משום שהיה בידו לקיים כבוד זקנו ורצונו ולבוא תחת המצוה לקיים דברי המת והוא לא כן עושה ועוד משום דל"מ דבמאונו מפסיד לנפשיה החלק המיותר לו בקיום הנשואין אלא גם גורם הפסד לאחרים עמו היא היא המשודכת שתפסיד מתנתה הלכך נ"ל שישלם הוא הקנס הנ"ל אף שמן הדין הי' פטור אם לא יהיה כ"א משום הפסד משודכתו באותו המתנה כיון שלא נמצא בה שום פיסול לחלות בו מיאונו:
עתה זכור אזכור קודם גרר המלאכה להשבועה הנז' בנ"ד לדבר גם עליה ואומר שבשבועה המחוברת עם קנין רבו הדעות עליה יש מי שסובר דכשבא אחר קנין היא לחזק כח הקנין עמה ויש מי שסובר שהיא גורע הקנין משו' שאם יתירו לו השבועה יפטר ג"כ מן הקנין כיון שתלה אותו בשבועתו שעשה עמו ויש מי שסובר דאם השבועה קודמת לקנין אז בבא קנין אחר השבועה מפסיד כוחה כיון שמכח הקנין צריך לעמוד על דבורו ואף שיתירנה בשעבודו עומד מצד הקנין ועוד יש מי שסובר דבין שיהיה השבוע' קודמת לקנין או יהיה אחריו אין עילוי בשטר משו' אותה שבועה דאם הקנין נכתב אחריה שאז בא לחזק אותה עם אותו קנין הנה אם ימצא שהקנין לא היה כראוי לקיים הדבר הנה בנפול הקנין נופל השבועה ואין לה תקומה ואם השבוע' באה אחריו ולחזק הקנין אם הקנין מן הדין יהיה מבוטל הנה נתבטל ג"כ דעת השבועה שנשבע עליו הלכך אם קנין אין כאן שבועה אין כאן ודברים הללו ימצא הדורש אותן בדברי הפוסקים מפורשין כל א' במקומו אבל ידוע תדע דגם יש מי שסובר דכשיש שבוע' וקנין והקנין יהיה קודם או מאוחר לה הנה מה שמצד הקנין לא יתחייב אפ"ה חייב הוא לעמוד על דבורו מכח השבועה משום שסוברין דהא בהא לא תליא אבל דעו ג"כ שדבר פשוט הוא לרוב גאוני עולם שכל דבר שבא לו החיוב והשעבוד על האדם מכח שבועתו אינו חל אותו חיוב על יורשיו לאחר מותו:
עם זאת ההקדמה נתן ינתן לשבועה של נ"ד הכח שתהיה מן הנז' הנה לא יעלה ולא מוריד אחר פטירתו שהרי חיוב שבועתו נקבר עמו הלכך לא נשאר לנו כ"א חיובו מצד הקנין שנתן דכפי דברי הפוסקים הנז' המסכימים שבקנין כזה מחייב אל נכסי המת לשלם מהן מה שהוא נתחייב הנה א"כ קנין ראוי הוא והשבועה טפלה לו:
אך קודם אשים קץ למילותי מודעה תהיה לקורא שהטירדות אינן מניחין אותי להאריך על הנ"ד הנ"ל אך דעו שמגמתי היה ג"כ לדבר לאידך גיסא ולבקש פטור ליורשין מכל וכל ובפרט בהיות שאחר כל מלאכתי בא לידי שאלה א' כתובה במוהרימ"ט בחלק ח"מ סי' צ"ג בראובן ששידך אחת מן הבנות ונתחייב לתת סך קצוב והרתימו ביניהם תנאים גמורים בקנין ובשבועות ג"כ קנסות לקיים התנאים וקבעו זמן לחופה ונפטר ראובן קודם שנשאו והשיב הרב ובנה תשובתו ובתוכה כתב שהקנין שע"י שידוכין כיון דאיתנהו בחזרה אע"פי שכנס לא זכה וכו' וכדאשכחן גבי סבלונות בפ' מי שמת וכו' דבין להרא"ש בין להרשב"א צריך להחזיר בין שחזר בו האב בין שחזר בו החתן וא"כ לא יהיה הקנין גדול בכוחו ממסירת גופה וכו' ואף ששם היה גירוע הזכיה משום דהדרו ביה אבל אי לא הדרו ביה אלא שהאב נפטר כנ"ד היה לנו לומר שזכו מכח הקנין אפ"ה כל שהאב יכול לחזור בו בכל שטה שירצה עכשו שמת לא נתחייבו נכסיו דהא נפלי זוזי קמי יתמי וירשי כל אותו זכות שיש לו בהן דהא המוכ' שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול ואמרינן אפי' יורש מוחל דאותו זכות שיש להאב מוריש ליורשיו וכל דאיתא בחזרה ליתא בשעבוד כלל עוד האריך הרב וזכר בתשובתו מה שפסקו גדולי הדור זה כנגד זה הרב ן' צייח ומוהריק"א מוהרשד"ם והרב אדרבי ואפ"ה כתב הרב הנ"ל שעדין לא מצא בדבריהם ראיה חותכת לאחד מן הצדדין וכו' עד שבסוף דבריו כתב כללא דמילתא הואיל ונחלקו רבותינו האחרונים בדבר זה יש להעמיד הנכסים בחזקתן והבא להוציא מכח שטר מטעם מתנה או חיוב עליו להביא ראיה אך שמ"מ יעשה פשרה ביניהם ע"כ דברי הרב הנ"ל. ואני בראותי זאת השתוממתי משום דל"מ דהרב הנ"ל אינו מסכים עם הרבנים שהזכרתי לעיל שפסקו שלא כמותו אלא אפי' הוא עצמו פסק נגד סבר' אביו בתשובותיו סי' שכ"א ואיני כדאי להכריע ביניהם לכן לעת עתה ינוח לי אם מנדון הפוסקי' הנ"ל ימצאו בטל ההוראה אי זה לימוד יעלה יפה לנ"ד ובפרט ידידי הרב הכהן הגדול העומד על כסא הוראתנו ואז האח נפשי האח:
נגמר היום י"ט לחדש רחמים שנת חסדי ה' עולם אשירה לפ"ק:
הצעיר יוסף ן' לא"א כמוהר"ר משה אלואריש זצ"ל
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקכ פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטריא מארק עש זיבינטי הויז פון דיא נייאי גאס