שאלה סט יעקב נשא את רחל ונפטר והניח אחריו ג' בנים ממנה. ואחרי פטירת יעקב הנ"ל החזיקה אלמנתו רחל כל עיזבון יעקב בטלה קרקעות ומטלטלין: לחשבון כתובתה נדונייתה ותוספתה. ונישאת ליהודה ויהי כשמעו ראובן בנו הגדול של יעקב: שאמו רחל נישאת ליהודה טען ממנה בעדו ובעד אחיו ואמר לה למה החזקת בכל נכסי עזבון אבינו נ"ע הוציאי שטר כתובתיך. ותגבי מה שנוגע ליכי. כפי מה שכתו' בה וכל העודף נירש אנחנו בתור' ירושת אבינו ורחל השיב אמריה לו ששטר כתובתה נאבדה ושמה שתפסה והחזיקה מנכסי עיזבון בעלה. שאינו מגיע לחצי מסך כתובתה נדונייתה ותוספתה דשייך לה וראובן בנה הנ"ל טוען או תוציאי כתובתיך ותטול מה דשייך ליך.  או לא תטלי כי אם מנה או מאתי' כהלכה מבעיא לן השתא מי משניהם זוכה כפי דין תורתינו הקדושה ואת"ל שהדין עם הבנים מבעיא לן אם תביא האלמנה עדים על סכי כתובתה נדונייתה ותוספתה אם יקומו דבריה מאחר שנישא' לאחר ויחזיק במה שבידה ותפיסתה יהיה תפיסה מעליא או לא תטול כי אם מנה או מאתי' כדת וכהלכה ועו' יש להסתפק בנדון הנז"ל אם יעקב הנ"זל בשעת פטירתו או לפני מותו בחייו הניח מעות או שום דב' ביד שליש והשליש הנ"ל נתנ' לאלמנ' הנז' בלתי רשות היתומי' אם חייב השליש לפרעם ליתומי' או לאו על הכל יבא דברך הטוב וכבדנוך ושכ"מה:
תשובה היה נראה שהדין עם היורשים דאיתא בפרק אלמנה נזונת אמר רבי אלעזר אלמנה שתפסה מטלטלין במזונותיה מה שתפסה תפסה וכן כי אתא רב דימי אמר מעשה בכלתו של ר' שבתי שתפסה דסקיא מלאה מעות ולא היה כח ביד חכמים להוציא מידה אמר רבינא ולא אמרן אלא למזוני אבל לכתובה מפקינן מינה מתקיף לה מר בר רב אשי מאי שנא לכתובה דממקרקעי ולא ממטלטלי מזונות נמי ממקרקעי ולא ממטלטלי אלא למזוני מאי דתפסה תפסה הכי נמי לכתובה אמר ליה רב יצחק בר נפתלי לרבינא הכי אמרינן משמיה דרבא כוותיך ע"כ ולעיל בפר' הכותב גבי ב"ח וכתובת אשה שאלו ורבי עקיבה תפיסה לא מהניא כלל ומתרץ אמר רבא אמר רב נחמן והוא שתפש מחיים והנה בדברים אלו נחלקו הדעות דעת התוספו' דהתפיסה לא מהניא אפילו  מחיי הבעל אלא למזונות ולא לכתובה כדמסיק רב יצחק בר נפתלי משמיה דרבא כרבינא דאמר ולא אמרן אלא למזוני אבל לכתובה מפקינן מינה ובתפיסה מחיים איירי דאי בתפיסה דלאחר מיתה היכי בעי מר בר רב אשי למימר דאפילו בכתובה לא מפקינן כו' ודעת ר"ח דמהניא אפילו לכתובה כמר בר רב אשי דאמר בין לכתובה בין למזונות מה שתפסה תפסה דבכולי הש"ס קי"ל כמר בר רב אשי בר ממיפך שבועה וחיורי ודעת ההלכות היא דלכתובה מהניא לה התפיסה מחיי הבעל ולמזונותיה אפילו לאחר מותו זיל קרי שם ראיותיו וכן דעת הרמב"ם בפרק י"ח מהלכות אישות הרי למדנו מהני רבוותא כי לדברי כולם עם היות שיש חלוק ביניה' לענין אם תפסה לכתובתה מחיי הבעל ולמזונותיה לאחר מותו. דלענין אם תפסה בכתובתה לאחר מיתת בעלה הכל שוים שאין תפיסתה מועלת לה כלום וכיון שכן הוא הכא בנ"ד דרחל בהיותה אלמנה תפסה בכתובתה במטלטלין שבידה ותפיסתה אינה תפיסה דמיד אחר מותו המטלטלין ברשות היתומי' נופלים:
אבל ראיתי כי על מה שכתב הרמב"ם בפרק י"ח מהלכות אישות אלמנה שתפסה מטלטלין וכו' אם תפסה בכתובתה בחיי בעלה ומת גובה מהן אבל אם תפסה אחר מותו לכתובתה אינה גובה מהן כתב הרב בעל כסף משנה היינו לדינא דגמרא שאין כתובת נגבית ממטלטלי אבל לדידן גובה מהן אפילו לא תפסה ע"כ ור"ל אבל לדידן שמתקנ' הגאוני' אף המטלטלין משתעבדים לה. גובה מהן אפילו לא תפסה. והוא ז"ל בטור אבן העזר בסוף סימן צ"ג הביא תשובה של הרשבא בזה הלשון כתב הרש"בא בתשו' עכשיו שנהגו לכתוב מטלטלי ומקרקעי וכתובה גובה אפילו מן המטלטלין אפילו תפסה לכתובה ואפילו לאחר מיתת הבעל מה שתפסה תפסה ע"כ ואם כי על פי הדברים האלה זכתה רחל בתפיסתה מ"מ ואין היורשים יכולים להוציא מידה ואף על גב שתפסה אחר מיתת בעלה:
ואין לומר דהכא כיון שאין שטר הכתובה בידה לראות כמה הוא הסך שלה הדין עם היורשים דאולי תפסה יותר מן הראוי לה יען ראיתי להרב שמואל די מדינה בתשובותיו השייכות לטור אבן העזר בסימן ק"עח שנשאל בנדון כדומה לזה בזה האופן ראובן מת והניח יתומים קטנים ואלמנה והאלמנה התפיסה כדי כתובתה או יותר והנה אח הנפטר רוצה להוציא הנכסים מתחת ידה ואחר כך ישומו הם כפי ראות עיניהם הודיענו אתה הגאון י"א מה דעתך בזה כי נראה לי שהדין עם האלמנה שלא להוציא שו' דבר מתחת ידה ונאמנת בשבועה אפילו כשאין כתובתה בידה הואיל והתפיסה כ"ש כשכתובתה בידה שנאמנת בשבועה שלא התפיסה יותר מכדי כתובתה וכו' והשיב הרב כל אלו דברי' פשוטים הם דאלמנה שתפסה אפילו ככר זהב אפילו שהוא יותר מכתובתה למזונות אין מוציאין מידה ואף ע"פ שיש אומרי' דדוקא עד כדי כתובתה אין מוציאין מידה אבל יותר מכדי כתובתה מוציאין מ"מ קיימ"לן דכל היכא דאיכא פלוגתא דרבותא לא מפקינן ממונא ומכל מקום עד כאן לא פליגי אלא ביותר אבל עד כדי כתובה לכ"ע אין מוציאין וזה דבר פשוט מאד וזה אפילו למזונות כל שכן אם תפסה לפרעון כתובתה ואפילו שלא היה שטר כתובה בידה כל שכן וקל וחומר היכא דשטר כתובה בידה ואין לומר דהיינו היכא דתפסה מחיי אבל תפיסה דלאחר מיתה לא מהני דהא כתב הר"ן ופוסקים אחרים דהא דאיכא לחלק בין תפיסה דבחיים להא דמאחר מיתה היינו לדידהו דלא הוו משעבדי מטלטלי לכתובה ולב"ח אבל אחר תקנת הגאונים דמטלטלי משתעבדי הכל שוה וכו' עד כאן הרי למדנו בהדיא הדין לנ"ד שאין היתומים יכולים להוציא שום דבר מתחת יד אמם אלמנתו של יעקב ונאמנת בשבועה שלא תפסה יותר מכדי כתובתה או שמה שתפסה אינו מגיע אפילו לחצי מסך כתובתה לא מבעיא כשיש שטר כתובה בידם אלא אפילו אין בידה שטר כתובתה כאשר הוא בנדון דידן:
וכן ראיתי להרב הגדול משה מטראני בח"א מתשובותיו סי' קמ' שנשאל על אשה שנתאלמנה ובאה לגבות כתובתה ממה שנשאר מנכסי בעלה ומנו ב"ד אפוטרופוס בעד היתומה ואמרו לאלמנה שתביאי שטר כתובתה כדי שידעו ב"ד סך כתובתה וטענה שהיתה כתובתה מופקדת ביד אחר ולא היה במדינה והיא רצת לינשא ונתפשרה עם האפוטרופוס שכתב שטר עליה שמסר בידה הנכסים שתנשא בהם ע"מ שתביא שטר כתובתה להפרע כפי מה שיהיה בו וחזרה ונתאלמנה והוציא האפוטרופוס מידה הנכסים הנז' מכח שטר שבידו וחזרה לחקור על שטר כתובתה ולא נמצאת עדיין אם חייבים לפרוע לה כתובתה כו' או לא והשיב הרב בפרק הכותב תנן הוציאה גט ואין עמה כתובתה גובה כתובתה ואוקמא שמואל במקו' שאין כותבין כתובה והלכתא כוותיה כמו שפסק בהלכות אבל במקום שכותבין אינה גובה כו' וכן כתב הרמב"ם פ' י"ו מה' אישות והר"אש הביא דברי הרי"ף וכן הרמ"בן הכריע כדבריו כו' ודין הנדוניא בזה לדעתם כדין הכתובה שצריכה להראו' שטר כתובתה וכמו שכת' הרב בעל מגיד משנה פ' י"ו וכת' ג"כ שדין הנדוניא כדין החוב ובדין החוב כתב הרמב"ם פ' י"א מה' מלוה ולוה אין ההלואה שע"פ נגבית מן היורשים אלא בא' מ"ג דברים וכו' או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע זמן לפרעה וחזקה היא שאין אדם פורע בתוך זמנו וכו' והיה נראה דכ"ש דתגבה נדונייתה כשיתברר ע"פ עדים כמה היתה כיון שהוא תוך זמן דכמו שאין כתובה נגבית מחיים כן הנדונייה דלא גרע ממלוה ע"פ אלא שבפרק י"ד כתב שאפילו היה החוב לזמן ולא הגיע זמנו להפרע הואיל וכתבו לו השטר ואין בידו שטר והלוה טוען פרעתי נאמן ונשבע הסת שפרעו שאנו חוששים שמא פרעו ולפיכך קרע השטר או שרפו וכיון שהוא נאמן לומר פרעתי טענינן ליתמי מאי דהו' מצי למטען אבוהון וא"כ כיון שאין שטר כתובתה בידה הוי דינא כב"ח וגריעה ממלוה ע"פ תוך זמנו משום דאיתרע חוב זה באבדת ש"ח או שטר הכתובה והתוספות חלקו על זה וכתבו דאפילו במקום שכותבין כתובה ולא נקיטא כתובה לא מהימן לומר פרעתי ונראה דטעמייהו דכיון דהוי מעשה ב"ד לא גרע משום דכתב עליה כתובה ועוד דהוי כחוב תוך זמנו דלא מהימן לומר פרעתי וכיון שכן בנדונייה נמי הוי תוך זמנו דאף על גב דלא הוי מעשה ב"ד עדיף טפי מעיקר כתובה במילי טובא משום דהוי כחוב דהכניסה לו מדידה וכו' ובתשובת י"ט למהרי"ק כתב על אשה הבאה לגבות כתובתה מן היורשים ואין שטר כתובה יוצא מתחת ידה דנחלקו פוסקים גדולים וכו' אבל בספר חפץ וכן רבינו יצחק בעל התוספות ורבינו שמשון משאנץ וכן כתב בעל העיטור בשם גדולים ורבינו מאיר הלכה למעשה וכל גדולי אשכנז וכל גדולי צרפת עשו מעשה שגובה כתובתה אפ לו לא נקיטא ליה בידה וכן כתב ראבי"ה במשפטי הכתובות ולאו דוקא מנה ומאתים אל' גובה כפי מנהג שנהגו לכתוב לבתולות כמו שכתב המרדכי שמביאים ב' או ג' כתובות מקרובותיהם ונותנים לה בפחות שבהם ובתשובה קי"ד כתב כל זה ויותר ואין לזוז מדבריהם וסמ"ק כתב שכן נוהגים בכל יום בצרפת ובאשכנז עוד אני אומר שמלשון השאלה שאמר שתביא הכתובה להפרע כפי מה שיהיה כתובתה נראה שלא היה חושש האפוטרופוס שפרעו לה כתובתה אלא שהיה רוצה שתביא אותה לדעת הסך שלה ואחר שנתברר בעדים הסך שלה כמו שנתקבל העדות בב"ד הרי הוא כאלו הביאה שטר כתובתה ואם יאמר האפוטרופוס שחושב פן תחזור ותוציא הכתובה ותגבה פעם הרי הוא יכול לכתוב לה שובר וכו' ועוד שהיא היתה מוחזקת קודם בנכסי בעלה ובכללם תכשיטיה ומלבושיה ולא היה יכול האפוטרופוס להוציאם מתחת ידה אפילו אין שטר כתובתה בידה והיתה נאמנת בשבועה שלא נפרעה מכל זה נראה לי דבר פשוט שיגבו לה כתובתה ובשבועה עכ"ל הרי לן ברור כשמש מכל זה שכתב הרב בנדון דידיה. דהכא בנדון דידן שאלמנה זו תפסה נכסי בעלה לחשבון כתובתה הואיל ותפסתם אין יכולים היתומים להוציא שום דבר מכל מה שתפסה מתחת ידה ותחזיק בכל מה שבידה לחשבון כתובתה דהא גובה מהן אף שאין שטר כתובה בידה אפילו אם לא תפסה ומה גם היכא דתפסה הילכך נאמנת בשבועה שלא תפסה יותר מכדי כתובתה או שמה שתפסה אינו מגיע לחצי מסך כל כתובתה או אם תביא עדים נאמני' שיעידו על סך כתובתה דאז הוי כאלו הביאה שטר כתובתה בידה כנ"ל ברור:
ומה שנסתפק עוד החכם השואל בנדון הזה אם יעקב הנז"ל בשעת פטירתו או לפני מותו בחייו הניח מעות או שום דבר ביד שליש והשליש הנ"ל נתנם לאלמנה הנז' בלתי רשות היתומים אם חייב השליש לפרעם ליתומי' או לאו אינו ספק כלל דפשוט הוא מאד יותר מביעת' בכותח' שאינו חייב לפרעם ליתומי' כי הוא עשה הדין והחייוב המוטל עליו במה שנתנם לאלמנה כיון שלא היו הנכסים מגיעים לחצי מסך כל כתובתה דתנן בפרק הכותב מי שמת והניח אשה וב"ח ויורשים והיה לו פקדון או מלוה ביד אחרים רבי טרפון אומר ינתנו לכושל שבהם רבי עקיבא אומר אין מרחמין בדין אלא ינתנו ליורשים שכולם צריכים שבועה ואין היורשים צריכים שבועה ע"כ והרי"ף ז"ל עם היות דהלכה כרבי עקיבא מחברו ולא היה צריך כלל להביא בהלכות דברי רבי טרפון פירש ואמר מאי כושל ב"ח. ואמאי קרי ליה כושל דלא גבי אלא בראיה ומאי שנא פקדון ומלוה משו' דמטלטלי לב"ח לא משתעבדי והני כיון דלא אתו לרשות יורשים משתעבדי לב"ח מדרבי נתן וכו' וכתב הר"ן ז"ל וזה לשונו מאי כושל לפרושי כושל דמתניתין בלחוד כתב זה הרי"ף ז"ל ומיהו אנן כרבי עקיבא קי"ל כדאיתא בסמוך וכו' עד ומיהו השתא לדידן לא נפקא לן מידי דהא תקינו רבנן בתראי דמטלטלי דיתמי משתעבדי לב"ח הלכך אפילו תפיסה דלאחר מיתה בכל מקו' מהניא ט"כ והר"אש ז"ל בפסקיו כתב וזה לשונו ומיהו הני מילי בזמן דלא הוו מטלטלי משתעבדי לב"ח אבל האידנא דתקינו רבנן דמטלטלי משתעבדי לב"ח מפקינן להו מיתמי ויתבינן להו לכתובת אשה וב"ח ע"כ הרי למדנו כי לדעת רבי טרפון כאשר הפקדון או המלוה ביד אחד אפילו בזמן שלא היו המטלטלין משתעבדים לב"ח היינו כאשר הם ביד היורשי' וברשותם לא היינו מוציאי' מידם לפרוע לב"ח ולא לכתובה אבל כשהם ביד אחרים משתעבדי לב"ח וכן לכתובה ולדידן דקי"ל הלכה כרבי עקיבא ואפילו שהיו ביד אחרים הרי הם כאלו הם ברשות היורשים זהו באותו זמן שלא היו המטלטלין משתעבדי' לב"ח ולכתובה אבל בזמן הזה דמשתעבדי עדיף לן השתא יותר מהא דרבי טרפון דאלו לרבי טרפון דוקא כאשר לא באו לרשות היורשים ינתנו לב"ח או לכתובת אשה אבל כשהם ברשות היורשי' לא מפקינן מהם ולדידן בזמן הזה אפילו כשהם ברשות היורשים מפקינן מהם ומה גם כשלא באו ליד היורשים כאשר בנדון דידן שהם ביד שליש דחייב השליש ליתנם לאלמנ' בכתובת' וכיון דכן נמצא דשליש זה שנתנם לאלמנה כדין וכהלכה עשה ואדרבא אלו נתנ' ליתומי' היה חייב לפרעם לאלמנה שהרי משמת בעלה נפלו אותן המעות שהיו בידו לפני האלמנה מתקנת הגאונים ולא היה לו רשות ליתנן ליתומים הלכך אם נתנן איהו דאפסיד אנפשיה תדע שכתב הרי"בה בטור אבן העזר סי' ק' וזה לשונו ומתקנת הגאונים וכו' עד ודוקא מטלטלי בני חרי אבל מכרם הבעל או נתנם במתנת בריא אינה גובה מהם ואם מכרום היורשים אחרי מותו גובה מהם ע"כ והשתא ומה מן הלקוחות גובה שהם לא פשעו ונמצא אנו מפסידים אותם מן השליש שפשע ועשה לה הפסד אם נתנן ליתומים לא כל שכן שגובה ממנו. ואף על פי שכתבו התוספו' בפ' נערה שנתפתתה וז"ל לפי מה שתקנו הגאונים דאשה גובה כתובה ומזונות ממטלטלי דיתמי אע"ג דירושה הויא דאוריתא כ"ש דגביא ממטלטלי דמתנת ש"מ דרבנן אבל מטלטלי דמתנת ברוא דהויא דאוריתא לא גביא כתובתה ומזונות לא גביא אפילו ממקרקעי כי היכי דלא גביא מלקוחות כדפרישית ול"מ נתן הוא אלא אפילו נתנו יתומים אע"ג שכבר משמת נשתעבדו הנכסי' עכ"ל וכן כתוב במשרים נכ"ג ח"י שכתובה ומזונות אינם נגבים ממתנת בריא הן שנתן האב בחייו הן שנתנו יתומים אחר מיתת אביהם עכ"ל הרי דאפילו נתנו יתומים לא גביא כ"ש מכרו היתומי' וכך כתוב בנ"י בפרק מי שמת וז"ל הוי יודע דהא דתקון רבנן למגבי בעל חו' וכתובת אשה ממטלטלי דיתמי ה"מ כשהם בעין ברשות היתומים אבל אם מכרום או נתנום אינה טורפ' מהם דלא עדיפא תקנת רבוותא מהיכא דשעבד לה בפירוש מטלטלי דכל היכא דלא כתיב ביה אגב אינם גובים מהמשועבדים עכ"ל. ומשמע בהדיא דכל הני רבוותא חולקי' על הטור היינו דוקא מן הלקוחות שהם לא עשו לה נזק ולמה נפסיד אותם אבל אם שליש זה היה מפסידה ביד ודאי דיודו כל הני רבוותא שהוא חייב לפרוע. דמשנה שלמה שנינו בפרק שני דבבא קמא אדם מועד לעולם בין שוגג בין מזיד וכו'. עוד ראיה לדבר מה שכתב הרי"בה בטור חושן משפט סי' קכ"ה וז"ל ראובן שהיה חייב מנה לשמעון או שהיה לו פקדון בידו ואמר ללוי הולך מנה זה לשמעון אם בא לחזור וליטלו ממנו אינו יכול דהולך כזכי דמי ומיד כשהגיע ליד לוי זכה בשבילו לשמעון לפיכך בין אם מת לוה או מלוה יתנוהו ליורשי שמעון ומ"ח ראובן חייב באחריותו עד שיגיע ליד שמעון ואם החזי' לוי המנה לראובן והעני אח"כ ולא היה לו לפרוע בענין שהפסיד שמעון שלו לוי חייב לשלם שהוא פשע במה שהחזירו לראובן ע"כ הרי דלוי זה מעולם לא אמר לו שמעון דבר אלא ראובן הוא שאמר לו הולך והוא בעצמו חזר ובקש ממנו מעות שהוא נתן לו ואפילו שראובן עדין עומד בחובו שחייב לשמעון עם כל זה אם החזיר לוי לראובן והעני ראובן נקרא לוי פושע וא"כ שליש זה אם היה נותן ליתומים המעות שהניח יעקב בידו שזכתה בהן אלמנתו מן הדין הגמור היה פושע שנתנם לאחרים לחלוטין ופשיטא שהיה חייב לפורעם לאלמנה: זה הוא מה שאמר לי לבי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי מעלת מורינו ורבנו שלם ותו לא מידי:
באמשטרדם כ"ו לחדש אדר שני משנת התקם
אני הצעיר משה בן לא"א דוד רודריגש לופש מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זואנן-בורג שטראט