שאלה בהיות כי נשאול נשאלת מאחד מבני עליה בתורה ובגדולה פילפולא חריפא בר אוריין ובר אבהן רך בשנים ואב בחכמה אשר ק שאלה והגביר דעה ויעוף אלי אחד מן הנשרפים בגחלתא לתורה מחזיקים בהאי אילנא דעץ חיים הלא הוא החכם ונבון כה"ר יעקב די אברהם טיישיירה די מאטוס ה"י ויהי אלדיו עמו על אכי"ר אמרתי בלבי אני זעירא דמן חברייא משה לידי שמה אני כי הביאותני עד הלום הנה ידעתי ערכי וקוצר ידיעתי יען כי כבר נתכבדתי בשאלה אחרת להשיב מאחד מחברי לכן אלכה לי בשאלה ואת שנשאלתי אל הגדולים אחד מהיושבים ראשונה במלכות מאן מלכי רבנן סיני ועוקר הרים הלא זה הרואה אשר כל דבר הנעלם ממני יחוה אותי וישקני מבורו בור סיד שאינו מאבד טיפה בפרדס ובכל מילי דאגדתא החכם הנעל' כמהר"ר שמואל הקטן נר"ו ומהתמ"ש:
ואלה דברי השאלה אות באות מלה בחלה אירע שביום שבת קדש קבעו הגוים יום מכירה מהרבה חפצים ובתוכם היה ס"ת שנתברר לנו שהיה כתוב כדין וכהלכה השתא מבעיא לן אם יהיה מותר לצוות לסרסור גוי לקנותו ולהצילו מיד גוים משום בזיון ס"ת א"ד כיון דסוף סוף קנאו בשם ישראל יהיה אסור ואת"ל שהדין נוטה להיתר עוד אשאלך והודיעני אם זה הס"ת בספק הוא אם כתבו ישראל או גוי אם יהיה מותר אם לא על הכל יבא דברך וכבדנוך ע"כ:
תשובה הן כל יקר ראתה עיני חשיבות חברנו הנשאל שנבחר מתוך עדת ה' ללחום מלחמתה של חובה ומצוה באהלי שם ואפריין נמטייה מזעירא דחברוהי להאי בר אוריין ובר אבהן דמטמרן ליה גליין לו נאה ולו יאה לשאול כעניין ולהשיב בהלכה מזה בן מזה יזה שר החמשים חכם חרשים האיש אשר בא באנשים לשאול ולפסוק פסקים ולהוציא לאור תעלומה כה"ר משה לידישמה נר"ו:
והשואל ינעם ואליו תבא ברכת טוב על אשר האיר עינינו בפילפולו בדבר קדש אמרת ה' צרופה הלא הוא זיית רענן ונטע נעמן שפריו למאכל ועלהו לתרופ' טוביינא דחכמי כאבימי אוהב התור' ולומדיה משכיל ואיש תבונות מה יקרו לי דבריו ומה נמלצו לחכי אמריו איש אשר עול המשרה על שכמו ויהי אלדיו עמו יקר ונעלה לשם ולתהלה כה"ר יעקב די אברהם טיישיירה די מאטוס נר"ו:
וקודם הגיענו לפרק התשובה צריכין אנו למודעי לידע דיני מקח וממכר בשבתות וי"ט אם נכלל בסוג איזו מלאכה ממלאכות שבת או אם הוא מדבריהם ז"ל משום איזה גדר מלאכה ומזה נדע דין האמירה בו לגוי תנן במסכת ביצה (דף ל"ו) כל שחייבין עליו משום שבות משום רשות משום מצוה בשבת חייבין עליו ביום טוב וכו' ואלו הן משום מצוה לא מקדישין ולא מעריכין ולא מחרימין ולא מגביהין תרומה ומעשרות כל אלו בי"ט א' ק"ו בשבת אין בין י"ט לשבת לא אוכל נפש בלבד ע"כ: ובגמ' אמרו ז"ל דכולהו גזרה משום מקח וממכר ופי' רש"י ז"ל כל שחייבין עליו מדברי סופרים שלא לעשותו בשבת משום שבות כלומר שאין בו מצוה כלל ומשום רשות שיש בו קצת מצוה אבל לא מצוה גדולה וקרוב הוא להיות דבר הרשות ויש בו איסור מדברי סופרים או משום מצוה שישבו מצוה ממש ואסרוהו חכמים לעשותו בשבת חייבין עלי שלא לעשותו בי"ט משום מקח וממכר דלמקח וממכר דמו שמוציא מרשות ולרשות הקדש ומקח וממכר נפיק לן מקרא דישעיה ממצוא חפצך ודבר דבר א"נ מקח וממכר אתי לידי כתיב' שטרי מכיר וא"ת הויה לה גזרה לגזר' כולה חדא גזרה היא ע"כ:
והכי נמי פסק הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ג מה' שבת ה' י"ב כותב מאבות מלאכות וכו' ואסור ללוות ולהלוות גזרה שמא יכתוב וכן אסור לקנות ולמכור ולשכור ולהשכיר גזרה שמא יכתוב וכו' ע"כ:
יצא לנו מהאמור שמקח וממכר אסרו לנו ז"ל בשבתות וי"ש משום גדר מלאכ' הכתיבה וכבר סתם לן ר' במסכת שבת בפ' כל כתבי (דף קכ"א) שהאמירה לגוי בשל תורה אסירא לן מדבריהם משום שבות כדי שלא נבוא לעשות בעצמנו כדתנן נכרי שבא לכבות אין אומרי' לו כבה וכו': ופירש שם רש"י אין אומרים לו כבה רבנן גזרו על האמירה לגוי משום שבות ע"כ: א"כ בשל דבריהם הויה לה שבות דשבות מצריכין אנו לחקור ולדרוש אם ג"כ החמירו ז"ל ואסרו בשבתות וי"ט אמירה לגוי בשל דבריהם כשל תורה או לא איברא שממה שא' ז"ל בפ' שואל (דף ק"נ) נראה שלא חלקו ז"ל ביניהם דבין בשל תורה ובין בשל דבריהם השוו מדותיהם ואסרוה דתנן לא ישכור פועלים כשבת ולא יאמר אדם לחבירו לשכור ולשכור לו פועלים ופריך בגמרא פשיטא מ"ש הוא ומ"ש חבירו א' רב פפא חבר נכרי מתקיף לה רב אשי אמירה לנכרי שבות אלא א' רב אשי לעולם אפילו תימא חבירו ישראל הקמ"ל לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים אבל א' אדם לחבירו הנרא' עמי לערב ע"כ:
ופירש רש"י אמירה לנכרי שבות וכבר סתמה ר' במתני' נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה וכו' ויש לדקדק על זה מאי מתקיף רב אשי על תירוצא דרב פפא דלעולם אימא לך חבר נכרי וטובא אשמועינן ד' דבפרק כל כתבי אשמועינן דין נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה שהאמירה לגוי בשל תורה גזרו בה רז"ל משום שבות והשתא בפרק שואל אשמועינן שלא יאמר לחבר גוי לשכור לו פועלים אע"פ שאינו צריך להם אלא לאחר השבת דהויה ליה שבות דשבות שג"כ אסרוה ז"ל בשבת וכו' אלא לרב אשי ז"ל פשיטא ליה שכשגזרו ז"ל שבות על איסור אמירה לגוי בשל תורה גזרו נמי בשל דבריהם ולא הויה לה גזרה לגזרה אלא כולה חדא גזרה היא כדפרש רש"י ז"ל במסכת ביצה בגזרת מקח וממכר שהיא עצמה משום כתיבה ולא הויה גזרה לגזרה וכו' הרי שלא חלקו ז"ל בדין השבות ואסרוה בשל דבריהם כמו באיסור תורה:
אלא דאכתי פש גבן לידע אי איכא איזה חילוק ביניהם לענין מצוה או לא דהא בפרק מרובה (דף פ') א' רב אחא בר פפא הלוקח בית בא"י כותבין עליו אונו אפילו בשבת בשבת ס"ד אלא כדא רבא התם אומר לגוי ועושה ה"נ אומר לנכרי ועושה ואע"ג דאמירה לנכרי שבות היא משום ישוב א"י לא גזרו ביה רבנן ע"כ: ופירש רש"י ז"ל הלוקח בית בא"י מנכרי כותבים עליו אונו שטר מכירה וכו' ע"כ הרי לך בהדי' שאיסו' שבו' גמור התירו ז"ל דהיינו לומר לגוי לכתוב ולעשות בערכאות שלו שטר מכירה משום ישוב א"י: אבל בפרק הדר בעירובין (דף ס"ו) מצינו שלא התירו במקום מצוה או קצת צערא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה אלא שבות דשבות דא התם:
ההוא ינוקא דאשתפוך חמימיה א' להו רבה נייתו ליה חמימי מגו בתאי א"ל אביי והא לא ערבינן א"ל נסמוך אשיתוף א"ל והא לא שתפינן א"ל נימרו לנכרי דליתי ליה א' אביי בעי לאותובי למר ולא שבקן רב יוסף דא' רב כהנא כי הוינן בי רב יהודה הוה א' לן בדאורייתא מותבינן תיובתא והדר עבדינן מעשה בדרבנן עבדינן מעשה והדר מותבינן תיובתא לכתר הכי א"ל מאי בעית לאותובי למר א"ל דתניא הזאה שבות ואמירה לנכרי שבות מה הזאה אינה דוחא את השבת אף אמירה לנכרי שבות ואינה דוחא את השבת א"ל ולא שני לך בין שבות דאית ביה מעש' לשבות דלית ביה מעשה דהא מר לא א' לנכרי זיל אחים ליה ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל דאשתפוך חמימיה שהיו רוצים למולו וחממו חמין מבערב ונשפכו היום: מגו בתאי מביתיה דרבה והתינוק היה בבית אחר באותו חצר נסמוך אשיתוף דמבוי דתנן אם נשתתפו במבוי מותרין כאן וכאן במבוי ובחצרות אע"פ שלא עירבו: בדאורייתא וכו' באיסור של תורה וחכם מורה בו היתר ויש בתלמודים שידע להשיב ישיב קודם מעשה שלא נעבור על ד"ת אבל בדרבנן כגון עירובי חצירות שבקינן לחכם לעשות בהוראתו והדר מותבינן ליה ללמוד אסיפה הורה: הזאה על הטמא בשבת אינה אסורה אסורה אלא משום שבות ואינה דוחא את השבת אפילו במקום מצוה כגון לשחוט פסחו כדתנן בפסחים (דף ס"ו) עכ"ד: אל ול"ש לך בין שבות דאית ביה מעשה ר"ל שאני הזאה דין הוא שנחמיר בשבות דידה שהרי יש בטלטול מי חטאת מעשה בידים ואפשר שיעבור ישראל אאיסור דאורייתא אם ישכח ויוליך בידו השפופרת ד' אמות בר"ה ולכך החמיר אף באמירה דידה לגוי כדי שיסיח ישראל דעתו ממנה ולא יבא לידי חיוב חטאת אבל באמירה לגוי להביא חמין דרך מבוי שלא עירבו דליכא בהבאה זו שום איסור דאורייתא לישראל לא גזרו בה רבנן בו והתירו בה אמירה לגוי עכ"ד יע"ש:
וגרסינן תו התם ההוא ינוקא דאישתפוך חמימים א' להו רבא נישייליה לאימיה אי צריכה נחים ליה נכרי אגב אימי' א"ל רב משרשיא לרבא אימיה קא אכלה תמרי א"ל אימור תונבא בעלמא הוא דנקט לה וכו' ע"כ: ופי' רש"י נישייליה לאימיה אם צריכה לצורכה חמין נחים ליה נכרי אגב אימיה דקיימא לן חיה אחר ז' אפילו לא צריכה אני אין מחללין עליה את השבת חבל עושין לה ע"י ארמאי הא אכלה תמרי כלומר הא חזינן דאינה צריכה חמין לשתות דהא צונן נמי אכלה תונבא אשדורדישיון ואוכלת ואינה יודעת מה ע"כ.
והביא הרמב"ם ז"ל דנים אלו בפרק ו' מה' שבת והית' לנו שבות גמור מפני ישוב א"י וסורי' כדאמרן שאומר לגוי לכתוב בערכאות שלו וכו' ודבר שאינו מלאכה ואין אסור לעשותו בשבת אלא משום שבות מותר לישראל לומר לגוי לעשותו בשבת והוא שיהיה שם מקצת חולי או יהיה צריך לדבר צורך הרבה או מפני מצוה כיצד אומר לגוי בשבת וכו או להביא לו מחצר לחצר שאין עירוב ביניהם מים חמין להרחיץ בהם קטן ומצטער וכן כל כיוצא בזה ע"כ: וכ' ה"ה דבר שאין בו מלאכה וכו זה מוסכם מן הגאונים שדוחין שבות דשבות לגבי אמירה לגוי במכשירי מילה אע"פ שאין דוחין את השבת ולמדו כן ממה שא' בפ' הדר שמותר לומר לנכרי להביא חמין לתינוק דרך מבוי שאינו מעורב וזה בהסכמ' מהם ז"ל ומכאן למד רבינו לכולן והנראה מלשון רבינו שהוא מפרש מעשה דפ' הדר שלא ביום המיל' אלא קודם לה או אחריה הרבה ואע"פכ התירו משום צער התינוק שהחמין יפין לו וכו' וי"א דמיל' שאני דניתנ' שבת לידחו' אצל' אבל לא בשאר מצות וכן סוברים ז"ל שאינו מותר אלא במקו' חולי גמור ודברי רבינו עיקר עכ"ד יע"ש נמצא כפי סברת הרמב"ם ז"ל שהיא העיקר שהותר לנו שבות דשבו' במקצ' חולי או מצטער או באיזו שום מצו' שתהי' וג"כ הותר לנו שבות גמור משום ישוב א"י או סוריא והביא הרב כל אלו הדינים בש"ע א"ח בסי' ש"ז יע"ש בארוכ' וג"כ הכי סבר' הרמב"ם תחילה דמשמ' דכך סבירא ליה ולא כאותם שאומר מצוה ממש וחולי גמור ושאני מילה וגו':
וכיון שהורונו ז"ל רש"י והרמב"ם שאסור מקח וממכר בשבתו' וימי' טובים משום שבות דדבריהם ומשום גדר מלאכת הכתיבה אסרוהו א"כ האמירה לגוי בו אינה אלא שבות דשבות דבמקום מצוה הותרה לנו כמו שהסיק הרמב"ם ז"ל וכ' עליו ה"ה שכן העיקר וכו' ובזה נבא לנדון שלפננו למה שנסתפק היה בהאי ס"ת שנתברר לנו בו שהי כתו' בדין וכהלכ' ואירע שקבעו הגוי' יום מכירת החפצים אשר הוא בתוכם בשבת וכו' אם יהיה מותר לצוות לסרסור גוי לקנותו ולהצילו מיד גוים משום בזיון ס"ת וכו' הנראה לי בזה ממאי ואמרן שמות' כיון שאין כאן לא שבות דשבו' במקו' מצו' לנו גדול יותר מכבוד התור' לכן ראוי להצילו מבזיון כמו שהניח ה"ה וכשם שהתירו ז"ל אמירה לגוי בהבאת חמין לתינוק מחצר שלא עירבו אנשיה למה לא יתירו לנו ז"ל לגבי כבוד ס"ת ואף לדברי האומרים דלא א' ז"ל אלא דוקא לגבי תינוק כדי למולו כמו שהאריכו התוספות ז"ל אפשר שיודו בנ"ד כדי שלא יהיה ס"ת מונח בבזיון ועוד אם התירו ז"ל שבו' גמור לקונ' בית בא"י לצוו' לגוי לכתוב שטר בערכאו' וכו' למה לא יתירו בנד"ד דאיכא בזיון ש"ת וגדולה חזו לדברי הר' שפסק בש"ע א"ח בסימן ש"ז סעיף י"א שאף הישראל עצמו יכול לקנותה בשבת וז"ל מותר לקנות בית בא"י מן הגוי בשבת וחותם ומעלה בערכאות שלהם שמשמע מלשונו שמותר לישראל עצמו לקנותה ממנו ולעשות המקח בשבת שלא העמידו ז"ל שבות דמקח וממכר שגזרו בעלמא שמא יכתוב משום ישוב א"י התירו לו לצוות לגוי לכתוב שטר בערכאות שלו שהוא שבות אחר ובפומבי כזה שהגוים רואים הישראל קונה ומצוה לכתוב בשמו א"כ למה לא יתירו ז"ל בנ"ד שבות דשבות על ידי סרסור משום בזיון ס"ת כמו שהניח ה"ה אטו לא יהיה כבוד התורה באיסור שבות דשבות שיש כאן כמו ישוב א"י שהתירו בו ב' שבותים הא' על ידי ישראל דהיינו הקנין בב' ע"י הגוי דהיינו ציווי הכתיבה ומי שירצה לדקדק בדבריהם ז"ל אה שכל זה מוכרח וברור לכל מעיין בדברי הגמרא אש והפוסקים ז"ל:
וכל שכן למאי דמשמע הלשון השאלה שהצווי אפשר שיהיה בחול שכ' אירע שביום שבת קדש קבעו הגוים יום מכירת הרבה חפצים שבתוכם היה ס"ת וכו' השתא מבעיא לן אם יהיה מותר לצוות לסרסור גוי לקנותו ולהצילו מיד גוים משום בזיון ס"ת וכ שלשון קבעו יום דה נראה שהוא כמו מה שנוהגים במדינות אלו שמשימים בים בכל השוקי' להודיע שיבואו הכל לקנות ולראות מה שירצו נות ולבוא התגר בעצמו לקנות או לצוות באיזה ומן שירצה שיסור לקנו' לו ביו' המקח וכו' ג"כ בנ"ד למה לא יצוו לסרסור א שיעשה שבות דשבות בשבת משום בזוי ס"ת שפסק הר' בסי' ש"ז שאסור לשכור פועלים ולא לומר לגוי לשכור לו פועלים בשבת אע"פ שאין הישראל צריך לאותה מלאכה שא לאחר השבת שכל מה שהוא אסור לעשותו אסור לומר לגוי לעשותו ואפילו לומר לו קודם השבת לעשות בשב' אסור וכו' דשאני דבר מצוה דנ"ד וכו ולשון ואפילו משמע דהוה. ס"ד דהוה שרי אף בדבר הרשות הציווי של קודם השבת וקמ"ל דגם זה אסור כיון שהוא בדבר הרשות הא בדבר מצוה שהתירו ז"ל שבות דשבות אף בשבת כ"ש שיהיה מותר לצוות לסרסור בחול שיקנהו כשבת כרי שלא להניחו בביזיון:
ואף לסברת הרא"ש ז"ל שהשיב בכלל כג' על יהודי שנתן לגוי מערב י"ט לקנות לו יונים למחר ביום השוק לצורך י"ט והשיב שלא יפה עשה לקנות לו בי"ט על ידי גוים וכו' יודה בנ"ר משום בזיון ס"ת דשאני התם דיכול לקנות מערב י"ט צורך י"ט ביוקר מה מיום השוק ועוד כדי שלא יניחו הכל מלקנות מה שצריכים לצורך י"ט עד יום השוק וכו' מש"כ בנ"ד שלא היו יכולים לקנו' זה הס"ת מקוד' השבת וגם הוי דבר שאינו מצוי להיות במכירות הגוים פ"ת וקי"ל דכל מילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן ושרי:
וגם לסברת הגהות מיימוניות שכ' בפרק ו מה שבת שאסור ליתן לגוי מעות מערב שבת שיקנ' לו למחר ביום השוק שיש שליחות לגוי לחומרא ולא דמי לכל הני דשרו ב"ה עם השמש וכו דכולהו אדעתא דנפשייהו קא עבדי ואם ירצה לא יעשה בשבת אבל הכא א"א אלא למחר ביום השוק שלא התירו ז"ל ע"י גוי אלא למי שהחשיך בדרך משום בהילות ממונו ע"כ דשאני כל הני דמייתי דכולהו הוי דבר הרשות מש"כ נד"ד דהוי דבר מצוה יודו שמות' בזה שליחו' הגוי דהא התירו ז"ל שליחות הגוי משום ישוב א"י ואין חולק כדבר למה לא יתירו שליחות הגוי ג"כ משום כבוד ס"ת שנצטוינו לכבדו ולהוציאו מיד גוים בכדי דמיו או יותר מעט כמו שפסק הטור בי"ד סימן דפ"א יע"ש:
ומה שכ' ה"ה בסוף דבריו א"ד כיון דסוף סוף קנאו בשם ישראל יהיה אסור נ"ל שכוונתו לומר כיון שיקנהו בשם ישראל יהיה אסור לצוות לקנותו וכו' ולזה כבר הבאתי ראיה מישראל הקונה בית מגוי בשבת בא"י שמות וה"ה להא ואם ירב לעשו על צד היותר טוב יצוה לסרסור שלא יזכיר שם ישראל ויעשה בצד ההיתר שמצאו הגהות מיימוניות בפרק ו' מה' שבת אף לענין סחורה וכ"ש כנ"ד והוא שיאמר לוקח לך מעות וקנהו לעצמך ואם אצטרך אקנהו ממך ביותר כמו שהתירו ז"ל לומר לגוי קודם זמן איסור החמץ עד שאתה לוקח במנה קח במאתים שמא אצטרך ואקחנו ממך אחר הפסח ואם א"א שיקנהו הגוי בשמו מ"מ יצוהו שיזכיר שם איזה גוי מכירו ואם א"א בענין אחר כבר הוכחנו שאף בשם ישראל הותר בקונה בית בא"י וה"ה לנד"ד שגדול כבוד התורה:
ולספק הב' שנסתפק ה"ה ואת"ל שהדין נוטה להיתר עוד אשאלך והודיעני אם זה הספר תורה הוא בספק אי כתכו ישראל או גוי אם יהיה מותר או לא: דע שגם לזה מצינו לו זכות מהא דתנן במסכת גיטין אין לוקחין ספרים תפילין ומזוזות מהנכרים יותר על כדי דמיהן מפני תקון העולם והקשא רב כודיא בגמרא לרב אשי יותר על בדי דמיהן הוא דלא הא בכדי דמיהן לוקחין ס"מ ס"ת שנמצא ביד גוי קורין בו א' ליה דילמא ליגנז א' רב נחמן נקטינן ס"ת שכתבו מין ישרף כתבו נכרי יגנז נמצא ביד מין יגנז נמצא ביד נכדי אמרי לה יגנז ואמרי לה קורין בו וכו ע"כ:
ופירש רש"י מפני תיקון העולם אי משום דוחקא דצבורא אי משום דלא לגררו ולייתו טפי: קורין בו ולא חיישינן שמא הוא כתבו לשם פ"א ופלוגת' היא היא לקמיה: דילמא הא דדייק' ממתני' הא בכדי דמיו לוקחין ליגנז קא ואין מניחין אותו בידו שמא כשר הוא וגונזין מספקא: מין יהודי שאינו מאמין לדברי רז"ל כתבו נכרי יגנז מדלקמן נמצא ביד מין יגנז ספק כתבו ספק מצאו וכשר הוא נמצא ביד נכרי אמרי לה יגנז מספקא דשמא הוא כתבו ואמרי לה קורין בו דספק ספקא הוא שמא ישראל כתבו ואת"ל הוא כתבו שמא למכור לישראל כתבו ולא לשם ע"א ע"כ:
ודע שג"כ גרסת הרמב"ם ז"ל היית' כגרסא שלפנינו אמרי לה יגנז וא' לה קורין בו שפסק בפרק א' מה' תפילין ס"ת תפילין ומזוזות שכתבו אפיקורוס ישרפו וכו' נמצאו ביד אפיקורוס ואין ידוע מי כתבן יגנזו נמצאו ביד נכרי כשרים: וכתב הרב כ"מ שיצא כל זה לרבינו מסוגיא זו שקדם לנו זכרה ואמרינן בה נמצא ביד נכרי אמרי לה יגנז ואמרי לה קורין בו ופסק רבינו דקורין בו כלישנא בתרא ופשטא דדיוקא דמתני' הכי מוכחא דלקרות בו פודין אותו ואע"ג דדחי רב אשי אדיחויא לא סמכינן אלא כשרים הם:
אבל גרסת הרי"ף היא בהפך א' רב נחמן נקטינן ס"ת שכתבו מין ישרף כתבו גוי יגנז נמצא ביד מין יגנז ביד גוי אמרי לה קורין בו ואמרי לה יגנז דחיישינן שמא גוי כתבו וכו וכתב נמצא ביד גוי אמרי לה יגנז ואמרי לה קורין כך היא הגרסא בספרים והכי פירושא אמרי להיגנז מספקא דשמא הוא כתבו ואמרי לה קורין בו משום ושכיח טפי שישראל כתבו לפי שאין דרך גוי לכתוב אבל מין דרכו לכתוב ולפי גרסא זו משמע דנקטינן כלישנא בתרא וקורין בו וכן פסק הרמב"ם ז"ל אבל לגרסת הרי"ף שגריס בהפך נראה הוא פוסק דיגנז ומיהו אפשר שאם הוחזק שבזזו גוים ספרי יהודים שתולין דאותם ספרים שלהם הוו וקורין בהם דכה"ג שכיח טפי ע"כ:
והרב ב"י בפי' רפ"א פסק נמצא ביד גוי ואינו יודע מי כתבו יש מי שמכשיר שהיא סברת הרמב"ם ז"ל ויש אומרין יגנז שהיא סברת הפור ז"ל וחייבין הצבור לקנותו ממנו בכדי דמיו או יותר מעט ויגנז כדי שלא יזלזלו בו ואם רצה להעלות בדמיו יותר מכדי דמיו הרבה מניחין אותו בידו הרי אף לדעת הטור ז"ל דס"ל דיגנז כ' שחייבין הצבור לפדותו ותימה על הרב ז"ל שבא"ח בסימן ל"ט בה' תפילין למה לא הבי' כ"א סבר' הרמב"ם בלי שום חולק נמצאו ביד גוי כשרים וכו' שכמו שהביא וי"א בה"ת היה לו ג"כ להביאו ג"כ בתפילין שהרי הרמב"ם לא חלק ביניהם כמו שלא חילקו ז"ל ביניהם בגמ' אלא הוא ז"ל העתיק דברי הטור שחלק ביניה' כהיו' שהוא עצמו תמה עליו בסימן ל"ט וסמך על מה שתרץ שם כדרך אפשרות שאפשר שהוא סובר דהא דמחמירינן דוקא גבי ס"ת שהגוים עשויים לכתוב ס"ת לצורך עצמן להתלמד בו הילכך איכא למיחש שמא כתבו גוי ומשום הכי אמרי' יגנז אבל בתפילין שאין הגוים עשויים לכותבן לפי שאינן צריכין להם לא אזלינן בהו לחומרא וכו' ובמחילה מכבודו דמינ' ליה לחלק במה שלא חילקו ז"ל והרב בית חדש בסי' ל"ט דחה חילוקו ז"ל יע"ש אבל לפי שאין זה מעל' ומוריד לנדון שלפנינו לא ראתי להאריך בו מ"מ זכינו לדין שאף לדברי האומרי' שס"ת שנמצא ביד גוי יגנז מודים שחייבין אנו לפדותו מידו בכדי דמיו ויותר מעט לגונזו ג"כ נוכל לצוו' בנ"ד לגוי לקנותו כדי שלא יזלזלו בו ותחיל' נעש' השתדלו' שיהיה על צד היותר נכון דהיינו שנאמר לגוי קודם השבת קנה לעצמך ואם אצטרך אקנה אותו ממך ביותר כדין חמץ בפסח ואם א"א שיקנהו הגוי הסרסור בשמו מ"מ יבקש ממנו שיזכיר שם איזה גוי אחר אוהבו כדי שלא יזכיר שם ישראל בבית המקח בפומבי בשבת ואם אח"כ יקנהו בשם ישראל מה בכך הרי התיר הרב ב' שבותין לקונה בית בא"י ולמה לא יתיר שבות דשבות להציל ס"ת מביזוי שאפשר שיהיה כשר וכו' וכ"ש לדעת הרמב"ם שהתיר לקרות בו ואם בזה שנמצא ביד גוי אנו אומרים כן כ"ש בראשון שיודעי' בו שהוא כשר ואין לנו להאריך בזה יותר ודיי במה שהורונו מן השמים נגמר ונשלם בסדר ובשנת ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן יצו סי"ט אכי"ר: