שאלה עב ראובן שנשבע לישא, אשה לזמן וכלל בשבועתו שלא ישא אשה עליה בחייה וקודם זמן הנשואין מת אחיו ונפלה אשת אחיו לפניו לייבום הודיענו אם הוא מוכרח מכח השבועה שלא ייבם ונימא דחלה השבועה אפילו על היבמה באיסור כולל או נאמר שהוא נשבע שלא ישא מעצמו אבל זו מן השמים תקנוהו לו:
תשובה לדעתי לא נשבע זה אלא שלא ישא אשה אחרת עליה כלומר אחר שישאנה ואפילו אחר שיגרשנה לא ישא אחרת בחייה לפי שזו חששא שמא לאחר שישאנה ישא אחרת עליה ותהיינה שתיהן אצלו או שמא בחייה יתן עינו באחרת ויגרשנה וישא האחרת אבל שלא ישא אחרת קודם שישא אותה בזה אינה חוששת שהרי היא אינה אגודה אצלו עדיין ואם ישא הוא אחרת ולא יישר בעיניה לא תנשא לו והגע עצמך אלו מיאנה היא בו ולא רצתה לינשא לו ונשאת לאחר האם נשבע זה שיבטל כל ימי חייה ולא ישא אשה אחרת זה לא עלה  על הדעת אלא ודאי לא נשבע זה אלא שלא ישא עליה וקודם שנשאה אין זה עליה אלא היא תנשא לו על האחרת וזה נראה לי ברור אבל מה שאנו חוזרים לדעת אם השבועה חלה כיון שהוא מצוה לייבם ואין שבועה חלה על השבועה או שמא חלה עליו בכולל כדי להתלמד במקומו אומר אני שלא מן השם הוא זה שאפילו נשבע שלא ייבם אשת אחיו שבועה חלה עליו שהרי אפשר לו לחלוץ והיינו דבמקום אסור מצוה ואסור קדושה אינו מייבם ואפילו במקום איסור לאו בלבד ולא אמרינן אתי עשה ודחי לא תעשה כדאיתא בפרק כיצד אשת אחיו ואמרינן טעמא התם כדריש לקיש דאמר ריש לקיש כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב ואם לאו אתי עשה ודחי לא תעשה והכא אפשר בחליצה עד כאן לשונו אבל כפי האמת א"ה שנשבע מותר לייבם ואחר כך לישא משודכתו אם תרצא להנשא אליו הנה  מה טוב ומה נעים ואם לאו תלך לה ואם כן הכל עולה כהוגן שיש סיוע גדול למה שכתבנו שהרי זה נשבע שלא ישא אשה עליה והתיר לישא קודם משום דלשון עליה משמע אחר שישאנה וכל שכן בנדון דידן דנימא דלא נשבע אלא לאחר עשר שנים אבל אם נשא קודם לא נשבע שיגרש עד כאן:
עוד מטעם שני נראה שזה האיש אין עליו שבועה עכשיו שהותרה הראשונה יכול לישא אחרת כשירצה אפילו אחר העשר שנים ולא יחוייב לגרש מכח השבועה והטעם דקיימא לן נדר או שבועה שהותר מקצתו הותר כלו כמו שלמדנו ממשנה שלמה פרק ד' דנדרים והביאו הפוסקים הטור ז"ל סימן רל"ב בי"ד וזה לשונו ראה מרחוק אנשים שהיו אוכלים פרותיו ולא הכירם וכו' עד ראה שהיו אביו ואחיו וכו' וכתב הריב"ש בתשובה סימן רנ"א על אחר שנשבע שלא יאכל ענבים ולא ילבש בגדי משי אם נשאל על אחד מהם אם הותר האחרת והשיב שלא ונתן טעם דכיון שהם פעולות מחלוקות לגמרי הן שני שבועו' ומה שהותר הותר והאחרת במקומה עומדת ונראה בעיני דהיינו דווקא כשפרט הדברים בפיו כנזכר אבל אם לא הוציא הפעולות בפיו בשפתיו כגון מי שאמרו לו שתה כוס יין זה ולבוש בגד זה ואמר שבועה שלא אעשה שום דבר מאלו ואין כאן אלא שבועה אחד והותרה האחד הותרה השנית וראיה לדבר דבפרק שבועות שתים בתרא תנן שבועה פת חיטין פת שעורים פת כוסמין חייב על כל אחד וא' ומסכנא דגמרא דטעמא הוי משום דהוציא בפיו  פת פת דודאי לחלק מתכוין וכן כשאמרו שתה יין חלב דבש אם אמר שבועה שלא אשתה לא חשיב אלא שבועה אחת אבל כשפירש ואמר שלא אשתה יין חלב ודבש חייב על כל אחד ואחד שלא הוציאן אלא לחלק ולכך אני אומר דבנדון דידן בשלמא אם כשנשבע היה מוציא הוא הדברים בפיו שיאמר שבועה שאעשה כך וכך וכו' היינו מחשבים אותו שבועה על כל אחד ואחד אבל עתה שאין משביעין לו אלא שבועה כללית לומר שיקיים כל מה שיש בשטר הכתובה א"כ אין כאן רק שבועה אחד והותרה מקצתה הותר הכל שאין כאן חילוק שהרי אפילו שאמרו לו שתה יין ודבש וחלב שהוציאו אחרים הדברים לפניו בפי' כיון שהוא לא הוציאן אין עליו אלא שבועה אחת קל וחומר כשלא הוציא לא הוא ולא אחרים דפשיטא שאין כאן אלא שבועה אחת והותרה מקצתה הותר כולה וכן נראה בפירוש מדברי הרמב"ם ז"ל הלכות נדרים פרק ד' דאע"ג דפסק דלא כר' שמעון דבעינן שבועה דכל א' וא' א"ה כשנשבע דרך כלל פסק שאם הותר אחד מהם הותרו כלם שכן כתב הנשבע או הנודר שאני נתנה לכלכם ונשאל על נדרו ועל שבועתו על אחד מהם והתירו הותרו כלם שהנדר שהותר מכללו הותר כלו אמר איני נהנה לזה ולזה הותר הראשון הותרו כלם הותר האחרון האחרון מותר וכלם אסורים ומאי שנא איני נהנה לכלכם ממה שנשבע לקיים כל הדברים הכתובים כאן וכל שכן לדעת החולקים על הרמב"ם ז"ל וסבירא ליה דהלכה כר"ש דבעינן שבועה לכל אחד דאז אפילו פירש כל פרט ופרט בפני עצמו כל עוד שהכל היה בשבועה אחת אינו אלא על שבועה אחת עד שישבע על כל אחד ואחד דלדידהו ודאי אפילו בההיא דהריב"ש ז"ל הותר אחד מהם הותר השני וכן נראה שהריב"ש לא פסק להחמיר אלא מטעם דהרמב"ם ז"ל פסק דלא כר שהא למאן דפסיק כרבי שמעון אע"פי שהם דברים מחולקים כיון שהשבועה אחד אמרינן הותר אחד מהם הותר השנית ואם כן נראה דבנדון דידן כיון  ששאל על אחד מהדברים הכתובי' בשטר הכתובה הותר הכל דלא מפלגינן להתרה עד שנאמר ששבועה זו הותרה וזו מתקיים כיון שקבל הכל דרך כלל לקיים כל הכתוב בשטר הכתובה בשבועה אחד אלא דאכתי איכא לספוקי במה שכתב הר"ן ז"ל דאיכא פלוגת' בהא דאמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אי הוי דוקא במשנה ואפילו שהותר על ידי פתח ואיכא למאן דאמר דלא אמרינן דבעינן לשנות אלא כשהותר על ידי טעות בהא דאילו הייתי יודע דאבא ביניכם דלא חל כלל על האב אבל במקום שחל הנדר או השבועה על כלם והותר אחד כיון שהותר אחד מהם על ידי שאלה לחכם הותר הכל אפילו שלא שינה:
אבל הרמב"ן והר"ן ז"ל סבירא להו דלעולם לא אמרינן הותר מקצתו הותר כלו אלא במחליף ואם כן בנדון דידן היה אפשר לומר שמה שהותר הותר ומה שלא הותר לא הותר כיון שבשעת ההתרה לא החליף רק שבקש על אחת מהם אלא שהרמב"ם ז"ל לע"ד ס"ל דלא בעינן להחליף אלא כשהותר ע"י טעות בההיא דלא הייתי יודע שאבא ביניכם אבל כשחל הנדר על כלם ומותר על ידי שאלה לא בעינן להחליף אלא עכ"פ כיון שהותר אחד מהם הותר הכל דאלת"ה קשה למה כשהביא הדין בפרק ד' בנדר או שבועה שהותר מכללו לא פירש ואמר ודוקא שהחליף דבריו הראשונים והוה אשמועינן רבותא טפי ומדסתם בפרק ד' וכתב ונשאל על אחד מהם והתירו הותרו כלם ובפרק ח' כשהביא דין אלו הייתי יודע שאבא בניכם חלק בין כשהחליף דבריו הראשונים לשהעמיד דבריו הראשונים משמע דהתם הוא דאיכא לחלק כיון שלא חלה השבועה כלל על אביו ולא צריך להתרה כדי להתיר לאחרים שהם חל אחר שאינם בכלל אביו צריך שלא יעמיד דבריו הראשונים אלא שיחלופם אבל בפרק ד' שחלה השבועה על כלם וכשהותרה המקצת הותר על ידי חכם בהא ודאי סבירא ליה להרמב"ם ז"ל דלא שנא החליף ולא שנא לא החליף בכל ענין שהותר אחד הותרו כלם ומזה הטעם נראה בעיני דכן הוא דעת הטור י"ד בסימן רכ"ט כתב בין כשהותר ע"י חרטה או על ידי פתח ובין כשאמר קונם לכלם או לזה ולזה ובין כשאמר קונם לכל אחד ואם איתא למה לא חילק בין כששינה דבריו הראשונים להעמידם ולא מצא צד שיצטרך התרה לכל אחד אלא כשאמר שבועה או קונם לכל אחד ואם איתא הא איכא נמי כשהעמיד דבריו הראשוני' ולא החליפם:
אלא שהאמת יורה דרכו לע"ד שהרמב"ם והטור ז"ל כולהו סבירא להו דכשהותר ע"י שאלה לחכם ע"י פתח הותר הכל אפילו שלא החליף דבריו כי דוחק גדול לומר שסמך הטור למה שיכתוב בשם הרמב"ם ואף על פי שמהררי"ק בחבורו לא כתב כן מכל מקום לע"ד לא כן הוא אלא שמתוך דברי הרא"ש נראה כסברת הר"ן שהרי כתב בפסקיו פרק ד' דנדרים וזה לשונו וצ"ע לרבה אדם שנדר משני דברים וכו' עד מי אמרינן הכא מודה דהותר כלו וכו' עד או דילמא לא אמרינן דהותר כלו לא היכא דמחליף הרי שאפילו כשהותר על ידי חכם סבירא ליה להרא"ש ז"ל דבעינן מחליף אלא שגם בזה אני מסתפק דאולי ושמא היינו כשהותר על ידי חרטה דה"ק ומצא חרטה על אחת מהם אבל כשהותר על ידי פתח צריך להחליף וזה נראה קצת שהרי נראה מדברי הרא"ש ז"ל דאמרינן הותר מקצתו הותר כולו אפילו כשהותר על ידי חרטה ומדברי הטו"ר בנו ז"ל נראה שאינו כן דכן כתב סימן רפ"ו לא אמרינן שהותר כלו ע"י שהותר מקצתו אלא כשהותר ע"י פתח אבל כשהותר על ידי חרטה לא הותר כלי ואיפשר שלזה כיון הרא"ש במה שכתב והרמב"ן כתב דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו שהותר כלו אלא בהותר על ידי פתח וכו': אמנם הרמב"ן כתב וכו' ואם כן אין כאן ספק דכיון שאין נדר שהותר מקצתו הותר כולו אם לא על ידי פתח כשהותר על ידי פתח אין צריך להחליף כלל ואף על גב דהרמב"ן ז"ל סבירא ליה דבכל ענין לא אמרינן הותר כלו אלא כשמחליף אפשר שהרא"ש ז"ל בהא  לא סבר כוותיה ונראה שכן הוא כוונת הרא"ש דאי לא תימא הכי למה השמיט הטו"ר ספקו של אביו כיון שהביאו אביו בפסקיו אלא שכיון שפסק דלא אמרינן הותר כלו אלא על ידי פתח אין מקום לספק כך נראה לי:
מכל מקום ודאי שאין הדבר יוצא מידי פלוגתא דרבוותא ושני ספקות בדבר אחד אי הלכה כרבה דאמר דלכ"ע אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא במחליף או הלכה כרבא דאמר דבכל ענין אמרינן נדר שהותר מקצתו וכו' והספק השני דאפילו אם תמצא לומר דהלכ' כרבא דלא אמרינן נדר וכו' דלמא כשהותר על ידי שוגג דלא בעי התרת חכם אבל כשהותר על ידי שאלה לחכם כיון שהותר אחד הותר הכל דחכם עוקר הנדר או השבועה מעיקרו ועתה בנדון שלנו הותר על ידי שלשה הדיוטות דהוו בענין זה נדר שהותר על ידי חכם והיה על ידי פתח שאמר כי בודאי אם היה עולה בדעתו שהיתה עומדת מלילד עד הזמן הזה שכבר נראה בעיניו שאבדה ממנה תקות ההריון שמעולם לא היה נשבע על כך והוא פתח גדול עד מאד וידוע שבכל איסורי תורתנו ספק ספקא אפילו באיסורי ע"ז אזלינן לקולא ואם כן בנדון שלפנינו איכא כמה ספקות א' שכיון שנשא קודם העשר שנים לא חלה השבועה ואינו מחוייב לגרש מכח השבועה לא לראשונה ולא לשנית:
וזה נראה שכן הוא האמת בודאי שאין כאן שבועה ואת"ל שעדיין יש ספק שבועה שמא הלכה כאותם הפוסקים כרבא דסבירא ליה דבכל ענין אמרינן נדר או שבועה שהותר מקצתו הותר כלו וכמו שכתב רבינו ירוחם וז"ל נדר שהותר מקצתו אם הותר כלו אם לא נחלקו בו הפוסקים יש מי שפסק כרבה דלא אמרינן בכל ענין נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כמו שכתבתי בח"ג בנדרי שגגות וכן דעת הרי"ף ויש מי שכתב דהלכה כרבה דבכל ענין אמרינן נדר שהותר מקצתו ואפילו את ל דהלכא כרבא אימא דרבה גופיה לא קאמר אלא כשלא הותר ע"י שאלה אבל אם הותר על ידי שאלה אפילו רבה יודה דבכל ענין הותר כלו אפילו שאינו מחליף דבריו הנלע"ד כתבתי אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה עע"ע:
ראש חדש סיון בסדר ובשנת ויעשו בני ישראל ככל אשר צוה ה' לפ"ק
שלמה מינדיס קויטיניו ס"ט