שאלה ראובן אחר שנשא את רבקה אשתו חלתה חולי גדול שהוצרך לקרוא לכל רופאי העיר שיגידו לו מהו חולי אשתו וכבר נודע לו שחולי זה ג"כ היה לה בנעוריה ועכשיו כל זמן שהוא ישן עמה מתעורר עליה חוליה ורואה דם וצריך לפרוש ממנה והוא ג"כ בחולי ואמרו כולם שחולי כבד הוא זה וג"כ הוא נדבק באחרים אבל אינם מכירים החולי כדי שיוכלו לרפאתה ולאחר זמן מה בא רופא ישראל בקי לעיר וראה אותה ואמר שזה החולי הוא לה מימי נעוריה ולפי שכבר הורגלה בו הוא קשה להתרפאת ואם יגזור ית' שתתעבר ותלד אפשר שתתרפא וג"כ הוא יעשה לה תרופות אולי יעזור ה' ותתרפא והתחיל לעשות לה תרופות ותכף ומיד הגיע זמנו למות וחלי"ש ונשארה כך ועכשיו בא גוי אחר בקי לעיר וראה אותה ואמר כישראל שקדם לו רק שהוסיף דברים לאשה אחר שצריך שתדע שהסמים שהוא יעשה לה בודאי יסירו ממנה החולי אבל יש לו ספק אחד שמא תסתכן לפי שלא עשתה אותם מקודם ועכ"פ היא בסכנה מחמת החולי עצמו שהניחתו להתיישן בגופה כ"כ ולבעל אמר שיפרוש ממנה עד שתתרפא ונתנו לו רשות שיעשם ותשתה אותם ועשה והביא וצוה אותה איך תשתה אותם ורבקה נתייראה פן תסתכן והצניעה אותם וכששב הרופא לראותה הכיר בה שעדיין לא שתתה מהם כלום והיא העיזה פניה כנגדו להכחישו עד שאמר לה שהוא יעשה לה אחרים ותשתה אותם בפניו ולא רצתה באומרה כבר שתתה אותם פעם אחת ויצא משם הרופא בכעס ואמר שאינו רוצה לשוב עוד לביתה ואחר זמן מה מצא ראובן הסמים שעשה לה הרופא מוצנעים בתיבה ועל זה רבתה הקטטה בין בעל לאשתו ובאו לבית דינו של שם שיורים כדת מה לעשות רבקה טוענת בעינא מרא לקבורה וחוטרא לידא ודברי הרופאים כיון שאמרו שאינם מכירים החולי אין בהם ממש ולא נשאר כאן אלא דברי רופא אחד ישראל וזה הגוי שאמרו שמכירים החולי וכיון שהישראלי לא אמר לה שתסתכן וגם לא הזהיר לבעל שיפרוש ממנה אין לה לשמוע אלא לו שאמר לה שאפשר שיעבור לה החולי כשתתעבר ותלד וראובן טוען כיון שרוב הרופאים אמרו לו שיפרוש ממנה להם הוא שומע יוצא דבר זה לאור עם מי הדין ומהת"מש:
תשובה תחלה צריכים אנו להבין דברי הרב השואל על מה אדני השאלה הטבעו שנראה במושכל ראשון במה שכתב כל זמן שהוא ישן עמה מתעורר עליה חוליה ורואה דם שרצונו לומר שרואה דם מחמת תשמיש ואם זה כונתו הוא פשוט ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות איסורי ביאה מי שראתה דם בשעת תשמיש פעם ראשונה ושנייה ושלישית ואין שם דבר לתלות בו הרי זו תתגרש ומותרת להנשיא לשני נשאת לשני וראתה דם כך בשעת תשמיש שלשה פעמים הרי זו תתגרש ותנשא לשלישי נישאת לשלישי וראתה דם כך שלשה פעמים בשעת תשמיש הרי זו תתגרש ואסורה להנשיא עד שתבריא מחולי זה ולפי זה אין כאן שאלה כלל ועוד אם זה כוונת החכם השואל איך כתב אח"כ שחולי זה נדבק באחרים אם רואה דם מחמת תשמיש אין שייכות בו שידבק באחרים ועוד ממה שהיא טוענת בעינא מרא לקבורה וחוטרא לידא אם היא רואה דם בשעת שימושה אין כאן טענה כלל שהיא נגד תורת משה וישראל אמנם מה שנראה לנו הוא שמה שנסתפק החכם השואל וכתב שכשהוא ישן עמה רואה דם מחמת החולשה רצונו לומר גונחת דם כההוא עובדא בגמרא מעשה בחסיד אחד שהיה גונח דם מלבו והביאו עז וכרכוהו בכרעי המטה כדי לינק החלב ולפי קוטב זה באנו להשיב שולחו דבר:
מאמרם ז"ל כתובות דף מ"ז ת"ר תיקנו מזונותיה תחת מעשה ידיה וקבורתה תחת כתובתה לפיכך בעל אוכל פירות פירות מאן דכר שמייהו חסורי מחסרא והכי קתני תיקנו מזונותיה תחת מעשה ידיה ופירקונה תחת פירות וקבורתה תחת כתובתה לפיכך בעל אוכל פירות מאי לפיכך מהו דתימא מיכל לא ניכלינהו אנוחי ננחינהו דאם כן ממנע ולא פריק קא משמע לן דהא עדיפא זימנין דלא מלו ופריק לה מדידיה ואיפוך אנא אמר אביי תיקנו מצוי למצוי ושאינו מצוי לשאינו מצוי אמר רבא האי תנא סבר מזונו' מדאורייתא דתניא שארה אלו מזונות וכן הוא אומר ואשר אכלו שאר עמי כסותה כמשמעו עונתה זו עונה האמורה בתורה וכן הוא אומר אם תענה את בנותי ר' אלעזר אומר שארה זו עונה וכן הוא אומר איש איש אל כל שאר בשרו לא תקרבו לגלות ערוה כסותה כמשמעו עונת אלו מזונות וכן הוא אומר ויענך וירעיבך רבי אליעזר בן יעקב אומר שארה כסותה לפום שארה תן כסותה שלא יתן לה לא של ילדה לזקנה ולא של זקינה לילדה כסותה ועונתה לפום עונתה תן כסותה שלא יתן חדשים בימות החמה ולא שחקים בימות הגשמים תני רב יוסף שארה זו קרוב בשר שלא ינהג בה מנהג פרסיים שמשמשים מיטותיהן בלבושיהן מסייע ליה לרב הונא דאמר רב הונא האומר אי אפשי אלא אני בבגדי והיא בבגדה יוצא ויתן כתובה ע"כ בגמרא:
ופרש"י תחת כתובתה תחת הנדוניא שהכניסה לו והיא כתובה בשטר הכתובה והוא יורש: תחת פירות שהוא אוכל מנכסי מלוג שלה כגון נכסים שנפלו לה משנשאת או שהיו לה קודם לכן שלא שמאתן לו בנדוניתה בכתובה: דלא מלו לא יהא בפירות כדי פירקונה והשתא כי אכלינהו ולא ידע כמה הוה פריק לה מדיליה דהכי תיקון דאיהו אכיל בין רב בין מעט והוא פריק כל כמה דהוי ואיפוך אנא מזונות תחת פירות ופירקונה תחת מעשה ידיה ונפקא מינה דאי אמרה איני ניזונת ואני עושה לאו כלום קאמרה: מזונות ומעשה ידיה מצויין שבויה ואשה שיש לה נכסי מלוג לא שכחי: עונה האמורה בתורה כאן נאמרה עונה תשמיש ולקמן תנן אימת היא עונה: לפום שארה זקינה קשה לה משאוי ואינה יכולה לסבול בגדים רחבים וילדה צריכה בגדים רחבים להתנאות בהם: לפום עונתה לפי העת אם חמה אם צנה: חדשים חמים הם יותר מן השחקים:
ודע שהרמב"ם ז"ל פסק כמאן דאמר מזונות דאורייתא שכתב בפרק י"ב מהלכות אישות וז"ל כשנושא אדם אשה בין בתולה בין בעולה בין גדולה בין קטנה אחת בת ישראל ואחת הגיורת או המשוחררת יתחייב לה בעשרה דברים ויזכה ב"ד דברים והעשרה ג' מהן מן התורה ואלו הן שארה כסותה ועונתה שארה אלו מזונותיה כסותה כמשמעו עונתה לבא עליה כדרך כל הארץ והשבעה מדברי סופרים וכולן תנאי בית דין הם האחד מהם עיקר כתובה והשאר הם הנקראים תנאי כתובה ואלו הן לרפאתה אם חלתה ולפדותה אם נשבית לקוברה אם מתה ולהיות ניזונית מנכסיו יושבת בביתו אחר מותו כל זמן אלמנותה ולהיות בנותיה ממנו ניזונות מנכסיו אחרי מותו עד שתתארסנה ולהיות בניה הזכרים ממנו יורשים כתובתה יותר על חלקם בירושה שעם אחיהם ולדעתי הטעם שפסק הרמב"ם כתנא קמא שארה אלו מזונות כסותה כמשמעו עונתה לבא עליה כדרך כל הארץ ושהם מן התורה לפי שמתחלה הביא הגמר ברייתא תנו רבנן תיקנו מזונותיה תחת מעשה ידיה וקבורתה תחת כתובתה ואחר זה אמר רבא האי תנא סבר מזונות מדאורייתא דתניא שארה אלו מזונות כסותה כמשמעו עונתה זו עונה האמורה בתורה הורה לנו בזה שאין דברי הברייתא הראשונה שאמר' מזונות דרבנן עיקר אלא כברייתא אחרונה ומהשורש שבידנו שהלכה כרבא ולכך פסק הרמב"ם שהם דאורייתא זה מה שנראה לנו להליץ בעד הרב אלא שעדיין קשה על דברי הרב שהוא דחה הברייתא הראשונה מהלכה לעניין מזונות והברייתא השוותה מזונות עם הכתובה שאמרה תיקנו מזונותיה תחת מעשה ידיה וקבורתה תחת כתובתה ורצונה לומר דבין מזונות בין כתובה הם מדברי סופרים והוא ז"ל פסק כברייתא בתרייתא דמזונות דאורייתא ופסק בעיקר כתובה שהיא מד"ס וזה הוא דרך הברייתא הראשונה וצ"ע:
וכתב הרב המגיד כשנושא אדם וכו' הג' דברים שכתב רבנו שהן אן התורה ואחד מהן המזונות הם מחלוקת התנאים בפרק נערה שנתפתתה בברייתא ופסק רבנו כדברי האומר שארה אלו מזונות וכן תרגם אנקלוס שארה זיונה וכן פרש"י ז"ל בפירוש התורה אבל הרמב"ן ז"ל כתב שם בפי' החומש שמזונות ומלבושי האשה מדבריהם ואני תמה בדבריו בעניין המלבושים דהא בכולהו תנאי דברייתא שהם ת"ק ורבי אלעזר ור' אליעזר בן יעקב אף על פי שנחלקו במזון כולן שוין שכסותה הוא כמשמעו והמלבושין הם מן התורה וכן נראה לי עקר לפי שלא מצאתי שהוזכר בכסות תקנת חכמים ועוד שכל התנאים הנזכרים שוים ביה ונ"ל שהמזונות הם מדבריהם שלא כדברי האומרים בברייתא שהמזונות הם מן התורה ואעפ"י שהם שנים לגבי ר' אליעזר בן יעקב מכל מקום משנת ר' אליעזר בן יעקב קב ונקי ועוד שכן מכרעת ברייתא אחרת דאמר' תיקנו מזונות וכו' וכן משמע בגמרא בקצת סוגיות שהמזונות הם מדבריהם כך נראה לי אבל הרשב"א ז"ל וקצת מפרשים ז"ל הסכימו לדעת רבנו שהם כולם מן התורה ע"כ:
וטענתו על הרמב"ן בעניין המלבושים שכתב שהם מדרבנן אינה טענה לפי שראה שרבנו הגדול השמיט זאת הברייתא דמחלוקת ת"ק ור' אליעזר בן יעקב ולא הביא כי אם הברייתא הראשונה דהיינו תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה וקבורתה תחת כתובתה והעקר שאנחנו סומכים עליו שכל מה שהביא הרב הוא להלכה ומה שהשמיט הוא דלא כהלכתה וראיה צודקת לזה שהרב ז"ל הביא תני רב יוסף שארה זו קרוב בשר שלא ינהג בה וכו' ומסייע ליה לרב הונא וכו' וכפירוש הזה כתב הרמב"ן ז"ל בפי' התורה יצא לנו מזה שהרמב"ן ז"ל הלך על דרך רב אלפסי ז"ל ואני תמה על הרב המגיד שכתב ונראה לי שהמזונות הם מדבריהם ולא כתב שהראיה לזה שהרב אלפסי ז"ל השמיטה כמנהגו הטוב שכותב ולא הוב' בהלכות ולפי זה היה לו לחזק סברתו מפאת שלא הביאו זאת הברייתא והובאה הראשונה תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה ש"מ דלא כהלכת ובודאי מקום הניחו לנו מן השמים וראיתי להרא"ש ז"ל שהלך אחר רבנו הגדול ולא הביא כי אם הברייתא הראשונה תיקנו מזונות תחת מעשה ידיה ואפי תני רב יוסף לא הביא ומן התמה שדרכו תמיד להביא מה שהרב אלפסי מביא ואפשר שכתבו במקום אחד:
ואם יאמר אומר עדיין קשה בדברי הרב אלפסי שהשמיט הברייתא כולם והיה לו לכתוב שהעונה היא מדאוריתא והגם שהשמיט מזונות ומלבושים ופסק כברייתא דאמרה מזונות מדבריהם היה לו לומר שעונתה היא מן התורה ואין בה שום מחלוקת אף אנו נאמר לו שהרב הביא המשנה בצורתה בפרק אף על פי העונה האמורה בתורה הטיילין בכל יום הפועלים שתים בשבת וכו' וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ד מהלכות אישות:
גם הר"ן תרץ קושית הרב המגיד על הרמב"ן ובגמרא איכא תנאי דסברי מזונות דאוריית' דתניא שארה אלו מזונות וכו' ורבי אליעזר בן יעקב פליג ואמר דשארה כסותה ועונתה וכ' לכסות אתא וכיון דכלהו תנא דגמר ס"ל דכסותה כמשמעה היה נראה לומר דכסותה מדאוריית' אלא כיון ששנינו במשנ' חייב במזונותיה ולא הזכיר כסות כלל נראה שהכסות בכלל מזונות ועלה דמתני' תנן בברייתא תקנו מזונות תחת מעשה ידיה שהכסות ג"כ אינו אלא מן התקנה וכיון דסוגיין בעלמא במזונות דרבנן בד"א ב"פ אע"פ קסבר כי תיקנו רבנן מזוני עיקר משמע שאף הכסות אינו אלא מדבריהם ואפשר דדרשינן שארה זו קרוב בשר כדדריש רב יוסף בגמר' ועונתה כמשמעה וכסותה דרשינן מיניה שלא ישמש מטתו על גבי קרקע אלא במטה מוצעת וכוליה קרא לעונתה הוא דאתא וכן נראה דעת הרמב"ן בפי' התורה אבל הרמב"ם פסק בפ' י"ב מהלכות אישות כמ"ד מזונות דאורייתא:
ולעניין הרפואה הוא במשנה דף נ"א לקתה חייב לרפאתה אמר הרי גיטא וכתובתה ותפדה את עצמה רשאי והובאה בהלכות ואין בה מחלוקת אלא שהרמב"ם ז"ל מוסיף בה דברי מוסר שכתב בפרק מהלכות אישות האשה שחלתה חייב לרפאת אותה עד שתבריא ראה שהחולי ארוך ויפסיד ממון הרבה לרפואה ואמר לה הרי כתובתיך מונחת או רפאי את עצמך מכתובתיך או הריני מגרשך ונותן כתובה והולך שומעין לו ואין ראוי לעשות כן מפני דרך ארץ וכתב הרב המגיד האשה שחלתה וכו בפר' נערה לקתה חייב לרפאתה ואם אמר הרי גיטה וכתובתה תרפא את עצמה רשאי וכתב רבנו ואין ראוי לעשות כן מפני דרך ארץ דבר פשוט הוא שיש בזה רוע מוסר אבל הרשב"א ז"ל כתב תניא בספרי ושלחתה לנפשה מלמד שאם היתה חולה ימתין לה עד שתתרפא ופרשה הראב"ד ז"ל במוטלת על המטה עכ"ל ואין נראה כן מדעת רבנו שלא חלק ואני אומר שאם כן הוא לא היו סותמין במשנה ובגמרא מלפרש במה דברים אמורים בשאינה מוטלת אבל במוטלת אינו רשאי וכבר חלקו שם בדין האלמנה ברפואה בין יש לה קצבה לשאין לה קצבה ולא חלקו כלל בשהיא אשת איש ועניין יפת תואר חדוש הוא ולא התירה אותה התורה אלא כנגד יצר הרע ורצה לחוס עליה שהיא שבויה בארץ נכריה ובעלה בעל כרחה ואין לה שום דבר לרפאת את עצמה ולפיכך דרשו ז"ל ושלחתה לנפשה בזמן שהיא יכול לילך מאליה ואפשר שאף ביפת תאר הוא אסמכתא מדבריהם ותמהני על רבנו למה לא הזכיר הדין ההוא בהלכות מלכים בדיני יפת תאר ע"כ:
יצא לנו מזאת הסוגיא שקדם זכרה ומכל המשא ומתן שעונתה מן התורה לכל הדעות והמזונות ומלבושים היא מחלוקת בין הפוסקים ואם חלתה חייב לרפאתה כל הדעות שוות שהיא מדברי סופרים ומעתה נבוא למשפט שאלתנו חמה שנסתפק החכם השואל למה שטוענת רבקה בעינא מרא לקבורה וחוטרא לידא שלפי עיון ראשון נראה שצדקה בטענתה שהרופאים הראשונים אמרו שאינם מכירים החולי כדי שיוכלו לרפאתה ואחר שהודו בעצמם שאינם מכירים החולי אינם נקראים רופאים לנושא שאנחנו בו והרי הם ככל אדם כאשר נבאר בג"ה ועוד שדבריהם הורסין זה את זה שמתחלה אמרו שחולי זה נדבק באחרי' הראו לנו בזה שהם הגיעו לסוף טבע חולי זה שאם לא כן היאך ידעו שהוא נדבק באחרים ואחר זה אמרו שאינם מכירים החולי שיוכלו לרפאתה ושתי הטנות הם הפכיות ומכחישות זו את זו ולא ימנע מחלוקה אם הוא נדבק כבר עמדו עליו ולכן גזרו אומר לבעלה לפרוש ממנה וכדין עשו ואם אינם מכירים החולי לא יוכלו לומר בו לא טוב ולא רע ולא נשאר בנושא שאלתנו כי אם רופא אחד ישראל ורופא אחד גוי והוא אמר לבעל לפרוש ממנה ורופא ישראל אמר בהפך שע"י העבור אפשר שתתרפא והוי חד לגבי חד ואנחנו כבר ביארנו לכל הדעות שהעונה היא מן התורה ואין בטלה יכול לפרוש ממנה ומה גם שתיקון הוא לה שתתעבר ותתרפא והיא לך מה שכתב הרב בית יוסף בשלחנו הטהור בהלכות יום הכפורים סימן תרי"ח אם הרופא אומר שאינו מכיר החולי הרי הוא כאדם דעלמא ואין דבריו מעלין ולא מורידין פקח עיניך וראה שכל הרופאים הראשונים שאמרו שאינם מכירים החולי היו כלא היו ולכן טענת רבקה טענה חזקה זהו מה שנראה לנו במושכל ראשון:
אמנם אחר העיון והשקפה לטובה חקרנו ודרשנו בזכות ראובן והדין עמו הגם שהרופאים הראשונים לא הכירו החולי ואין דבריהם מעלין ולא מורידין עם כל זה יש שני רופאים שנחלקו בדבר לעניין הפרשת הבעל ואף כי העונה היא מן התורה עם כל זה ספק נפשות להקל וצריך לפרוש ממנה דחמירא סכנתא מאסורא והא לך דברי הרמב"ם ז"ל בפרק ב מהלכות שבית' עשור רופא אחד אומר צריך ואחד אומר אינו צריך מאכילין אותו נחלקו כולם הרופאים והיו כולם בקיאים ואלו שאמרו אינו צריך כמניין שאמרו צריך מאכילין אותו וכו' והטעם שספק נפשות להקל כמו שאמרו בגמרא הגם שעינוי יום הכיפורים הוא מן התורה וקאי בכרת מאכילין אותו לזה ג"כ בנושא ש נחנו בו הגם שהעונה מן התורה ספק נפשות להקל שלא ידבק בראובן החולי ב"מ ויסתכן ולכן הסכמנו עם הרופא שאמר לפרוש ממנה ואם נפשך לומר דדוקא אם הרופא ישראל ולזה כתב הרמב"ם רופא א' וכו' דספק נפשות להקל אמנם בנושא שאלתנו אנחנו סומכים טל רופא גוי כבר הכריע הרב בית יוסף בסימן שקדם זכרו אפי' הוא גו סומכים עליו דלעניין רופא לא שני לן בין רופא גוי לרופא ישראל:
ומדרכי המוסר להטפל בה ולרפאתה הגם שהחולי ארוך ויפסיד ממין הרבה כי היא חברתך ואשת נעוריך ולא להניח לה כתובתה לרפאת את עצמה כמ"ש הרמב"ם ז"ל שאעפ"י שהדין עמו אין ראוי לעשות כן מפני דרך ארץ ומכ"ש לדעת הרשב"א והראב"ד שהביאו הבריתא דספרי שאם היא מוטלת על המטה שאינו יכול לגרשה וצריך להמתין לה עד שתתרפא דהשתא ומה ביפת תאמר אמרה תורה ושלחתה לנפשה מלמד שאם היתה חולה ימתין לה עד שתתרפא וכל שכן בבנות ישראל לכן גזרנו אומר שבעלה ראובן פורש ממנה כל זמן שהיא חולה עד שמן השמים ירחמו עליה והוא ישתדל לרפאתה כפי ממונו הגם שחולי ארוך משום דרך ארץ כמנהג בני ישראל הכשרים ויראי שמים זהו מה שנראה לנו לעקר הדין והנהגה טובה וה יכפר בעד עד יבא לפני מורה צדק היושב על כסא ההוראה בבית מדרשנו עץ חיים הרב ריש מתיבתא ואב בית דין הגאון כמוהר"ר אבן דנא נר"ו לא יכבה ולו רפואה שלימה מאת ה' ב"ה להאריך ימים על ממלכתו בסדר ובשנת ועתה יגדל נא כח ה' כאשר דברת לאמר לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה