שאלה יעקב איש זקן ונשוא פנים נולד לו בין כתיפיו מכה והראה אותה לבנו ראובן שהיה רופא אומן וכראות הבן אותה מכה באביו נזדעזע ונבהל וגזר אומר לאביו שמכה זו היא מכה רעה מאד כמו צרעת ממארת ויש בה סכנה שאם לא יחתכו עד הבשר החי אשר סביבות המכה כדי שלא תתפשט בכל גופו ודאי תפשה וימות וכשמוע האב דברי בנו א"ל שכיון שהוא רופא אומן שרצונו הוא שיחתוך הוא וירפא אותו כי אע"פי שהיה א"א כשיחתוך שלא יוציא דם וק"ל החובל באביו ואמו והוציא דם חייב עכ"ז הוא מוחל על כבודו וטוב לו שיחתוך הוא המכה משיודע ויתפרסם שיש בו מכה זאת שאם יודע הכל יברחו ממנו ויהיה לחרפה למשל ולשנינה והבן מוחה ואינו רוצה לחתוך באומרו שהוא נגד הדין וכ"ש במקום דאפשר להרפא ע"י אחרים טובים ממנו כיון שיש בעיר רופאים אחרים מובהקים אשר להם משפט הרפואה ולא לו לעשות נגד הדין והאב מפציר בו ורוצה שדוקא הוא ירפאהו ויחתוך המכה כדי שלא יתפרסם הדבר ויהיה בזוי מאד ואם הוא לא ירצה לרפאתו יבחר לו מות מחיים כי טוב מותו בכבוד מחיים בקלון והשתא מבעיא לן מאי נידון ביה בהאי מילתא מי צייתינן לאב ויחתוך הבן המכה כדי שלא ימות האב מאחר שהו' אינו רוצה באופן אחר וחי בהם א' רחמנא ונוסף גם הוא שאם ימות האבי שאר הבן כל ימיו במחלת לב על שהוא היה סיבת מיתת אביו או דילמא הדין עם הבן ולא יעבור הבן לחתוך מכת אביו נגד הדין במקום שיכול להרפא ע"י אחרים דבמקום שיש חילול ה' לעבור על דברי תורה אין חולקים כבוד לאב דאיש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו כתי' ואם הוא אינו רוצה להחיות את נפשו להרפא ע"י אחרים אלא להמית את עצמו בשביל כבודו עליו ליתן את הדין עתה הוריני נא איזה דרך ישכון אור ומ"ה תמ"ש:
תשובה טרם אענה לשואלי דבר יש לי להקדים סוגיית התלמוד שממנה הדין יוצא תנן בסנהדרין ד פ"א אלו הן הנחנקין המכה אביו ואמו וכו' ואינו חייב עד שיעשה בהן חבורה וכו ובגמרא אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו רב מתנא א' ואהבת לרעך כמוך רב דימי בר חנינא א' מכה אדם ומכה בהמה מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם לרפואה פטור רב לא שביק ליה לבריה למשקל ליה סילוא מר בריה דרבינא לא שביק ליה לבריה למפתח ליה כוותא דילמא חביל ביה והוה ליה שגגת איסור אי הכי אחר נמי אחר שיגגת לאו בנו שגגת חנק וכו' בעו מיניה מרב ששת בן מהו שיעשה שליח לאביו להכותו ולקללו וכו' מאי הוי עלה א' רבה בר רב הונא וכן תנא דבי ר' ישמעאל לכל אין הבן נעשה שליח לאביו להכותו ולקללו חוץ ממסית שהרי אמרה תורה לא תחמול ולא תכסה עליו עכ"ל ופי' הכי הוא אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו מי חיישינן דילמא חביל ביה טפי ממה שהוא בדרך הרפואה ולא שבקינן ליה למעל נפשיה בספק חנק או דילמא כשם דעביד אחרינא ואע"ג דהוי ליה שיגגת לאו דדלמא חביל ביה טפי ממה שהוא בדרך הרפואה ה"נ עביד בריה ולא שנא ופשטו רב מתנא ורב דימי להתירא רב מתנא א' ואהבת לרעך כמוך ופי רש"י ז"ל לא הוזהרו ישראל מלעשות לחבריהם אלא דבר שאינו חפץ לעשות לעצמו וכיון שלרפאת עצמו עושה כל מה שאומרים הרופאים כך הוא עושה לחבירו ואביו וחבירו שוין הן ע"כ ואע"ג דלאחר הוי שיגגת לאו ולבנו שיגגת חנק אפילו הכי לא שנא ורב דימי הביא ראיה אחרת להתירא דהוקשו בתורה מכה אדם למכה בהמה מה מכה בהמה לרפואה כגון מקיז לה דם פטור מן התשלומין שהרי לא הזיקה כך מכה אדם או אביו כדי לרפאתו פטור והאי פטור לאו דווקא אלא פטור ומותר הוא דומיא דמכה בהמה ולשון הבעיא מורה שלכתחילה הוא דאבעיא להו שלשון בן מהו שיקיז לאביו כך משפטו ועוד שמתשובת רב מתנא שמעינן שבעיית התלמוד היא לכתחילה שהשיב ואהבת לרעך כמוך כשם שאדם עושה לעצמו כל מה שיכול כדי להתרפא כך יכול לעשות לאביו כדי לרפאתו ולא חיישינן שמא יחבול בו יותר ממה שהוא בדרך הרפואה:
ודע שעמודי הוראה אשר בית ישראל נכון עליהם סברי דמדמיתי סתמא דתלמודא דברי רב ומר בריה דרבינא דלא שבקי לבנייהו וכו' אחר בעיית בן מהו שיקז דם לאביו למפשטה לחומרא אתו והלכיתא כוותייהו לגבי רב מתנא ורב דימי דפשטו להתירא ואע"ג דרב ומר בריה דרבינא לא איירו כ"א בסילוא ומפש מורסא והוה מצינן למימר שאני הני דליכא אלא צערא בעלמא ולא חיישינן דילמא אתו לידי סכנה ומשום הכי לא שבקי לבנייהו אבל הקזת דם דאית בה יותר מצערא אימא מודו אפילו הכי אמרינן ל"ש וטעמא דנקטו סילוא ומפיש מורסא משום דמעשה שהיה כך היה וה"ה להקזת דם:
ברם בהא איכא לספוקי איך הוי פלוגתייהו דאמוראי אי פשיטות שפשטו דב מתנא ורב דימי להתירא הוא אע"ג דאיכא אחרינא למעבד ואפי הכי עביד ברא ואע"ג דלדידיה הויה שגגת חנק דחמירא ולאחרינא ליכא אלא שגגת לאו דלא יוסיף דקילא אפילו הכי ל"ש כיון דלרפאתו קא מכוין ורחמנא יהב רשותא לרופא שנ' ורפא ירפא וא"כ רב ומר בריה דרבינא דפליגי עלייהו דלא שבקי לבדייהו הוא ג"כ בדאיכא אחרינא הוא דפליגי והדעת נותנת לפרש כך דכיון דרב מותנא ורב דימי פשטו להתירא סתם משמע בכל גוונא וקרא דאייתו והכי נמי משמע מניה וגם רב ומר בריה דרבינא דלא שבקי לברייהו משמע משום דאיכא אחרינא הוא דהא מפיש מורסא ומשקל סילוא כולי עלמא ידעי למעבד ולא אזלי בתר רופא אומן ומשום דאיכא אחריני הוא דפליגי על רב מותנא ורב דימי אבל היכא דליכא אחרינא מודו דעביד בריה או דילמא רב מותנא ורב דימי שפשטו להתירא הוא דוקא היכא דליכא אחרינא למעבד הוא דאז שבקינן לבן להקיז לאביו אבל אי איכא אחרינא לא שבקינן לברא למיתי לדי שגגת חנק דלעולם למעט באסורא עבדינן ורב ומר בריה דרבינא פליגי עלייהו ואסרי אף היכא דליכא אחרינא והלכת' כוותייהו עוד איכא פירוש אחר דמר א' חדא ומר א' חדא ולא פליגי והלכיתא ככולייהו:
ודע שהרי"ף והר"אש ז ל לא הביאו דברי רב מתנא ורב דימי כלל משמע דסברא להו דפליגי אדרב ומר בריה דרבינא ומשום הכי לית הלכתא כוותייהו שכתבו על בעיא זו אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו ואסיקנא רב לא שביק לבריה למשקל ליה סילוא ומר בריה דרבינא לא שביק לבריה למפתח ליה כוותא עכ"ל הרי שלא הביאו דברי רב מותנא ורב דימי שפשטו להתירא וגם לא פירשו לנו אי דברי רב ומר בריה דרבינא דאסרי הוא דוקא היכא דאיכא אחרינא א"ד אף היכא דליכא אחרינא:
אבל דברי הרמב"ם מובארים שכ' בפ"ה מהלכות ממרים המקיז דם לאביו או שהיה רופא וחתך לו אבר או בשר פטור ואע"פי שהוא פטור לכתחילה לא יעשה או להוציא סולון מבשר אביו או אמו לא יוציא שמא יעשה חבורה בד"א בשיש שם אחר לעשות אבל אם אין שם מי שיעשה אלא הוא והרי הן מצטערין הרי זה מקיז וחותך כפי מה שירשוהו לעשות כן ע"כ:
ופי' הרב כ"מ אע"פי שהוא פטור לכתחילה לא יעשה וכו' שם רב לא שביק לבריה למשקל ליה סילוא וכו' ומה שכת אבל אם אין שם מי שיעשנו אלא הוא וכו נראה לי שלמד כן מדאבעיא לן בן מהו שיקיז דם לאביו ופשטיה מואהבת לרעך כמוך כלומר ולא הוזהרו ישראל מלעשות לחבריהם אלא דבר שאינו חפץ לעשות לעצמו ורב דימי פשט ממכה אדם ומנה בהמה מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם לרפואה פטור ומדיליף לה ממכה בהמה ודאי פטור ומותר קאמר אלא דרב ומר בריה דרבינא כיון שהיו מוצאים מי שירפאם לא הוו שבקי לביריה' משום דדילמא הוו חבלי בהו טפי ממה שהוא בדרך הרפואה  וכ"כ נמקי בשם הרמב"ם ע"כ:
והטור נמי סבירא ליה כהרמב"ם שכ' בי"ד סי' רמא' הכהו על אזנו וחרשו נהרג שא א שיעשה חרש בלא חבורה שטיפת דם יוצא' מבפנים באזן ועל זה נתחרש לפיכך היה לאביו קוץ תחוב בבשרו לא יוציאנו שמא יבא לעשו' בו חבורה וכן אם הוא מקיז דם לא יקיז דם לאביו ולא יחתוך לו אבר אע"פי שמתכוין לרפואה ואם עשאו פטור בד"א בשיש שם אחר לעשות אבל אם אין שם אחר לעשות והוא מצטער ה"ז מקיז וחותך כפי מה שירשוהו לעשות וכו' ע"כ:
ופי' עליו הר' ב"י לפיכך וכו' כל זה דברי הרמב"ם בפיה מהלכות ממרים וטטחו מדגרסינן בר' פ' הנחנקין אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו רב מותנא א' ואהבת לרעך כמוך וכו' ורב דימי וכו' רב לא שביק לבריה וכו' מר בריה דרבינא וכו ומשמע ליה להרמב"ם ז"ל דרב מותנא ורב דימי להתירא פשטוה וכו' ועובדא דרב ומר בריה דרבינא לא פליגי אפשטא דרב מותנא ורב דימי וכו' אבל הריף והר"אש כתבו כלשון הזה אבעיא להו וכו' נראה ודבריהם שהם סוברים דעובדא דרב ומר בריה ורבינא פליגי על פשיטותא דרב מותנא ורב דימי קי"ל כרב וכמר בריה דרבינא וכ"כ רבינו ירוחם בשם הרי"ף שאין הבן מקיז וכו' ע"כ:
והרב ב"י בש"ע י"ד סימן רמ"א לא הביא כ"א סברת הרי"ף והר"אש כפי מה שפי' הוא בהם לדעתו שכך כ' היה קוץ תחוב לאביו לא יוציאנו שמא יבא לעשות בו חבורה וכן אם הוא מקיז דם או רופא לא יקיז דם לאביו ולא יחתוך לו אבר אע"פ שמתכוין לרפואה ע"כ:
הרי שסתם דבריו ולא התיר במקום שאין רופא אחר וסמך על מה שפירש בב"י שדעת הרי"ף והר"אש הוא שהבעיא נפשטא לחומרא שאפי' במקום שאין רופא אחר כ"א הבן לא שבקינן ליה להקיז לאביו דדילמא חביל ביה יותר ממה שהוא בדרך הרפואה והלך לשטתו שכיון שהרי"ף והר"אש סברי הכי נקטינן כוותייהו ולא חש להביא סברת הרמב"ם והטור וסמ"ג שפסקו להתיר במקום שאין שם רופא אחד ולא כתב ויש אומרים וכו כדרכו הטוב ולא הובאה סברתם כ"א בדברי הרב בעל המפ' שכ' בד"א בשיש שם אחר לעשות אבל אם אין שם אחר לעשות והוא מצטער הרי זה מקיז וחותך כפי מה שירשוהו לעשות ע"כ:
ולא יתכן שתהיה סברת הר"אש כך דא"כ איך בנו הטור ז"ל שפסק להתיר לא כ' אבל אדוני אבי הר"אש ז"ל פסק להחמיר שכך היא שטתו כשפוסק נגד סברת אביו וגם איך יעלה על הדעת שנניח לאב להצטער ואפשר שיבא לידי סכנת נפשות שיזיק לו הדם וימות בשביל איסור של דבריהם וכו':
ונוכל לפרש דברי הרי"ף והר"אש שיהיו מסכימים לדעת הרמב"ם וסיעתו במחילה מכבוד הרב ז"ל ושכך הבינו ג"כ מקצת מן האחרונים ז"ל וזהו פירושם אבעי' להו בן מהו שיקיז וכו' דמסתמא בכ"מ יש כמה מקיזי דם ולכך פסקו ואסיקנא רב לא שביק לבריה למשקל ליה סילוא וכו' דהיא מילתא דכולי עלמא ידעי למשקל דכיון דאיכא אחריני דידעי לא שבקינן לבן לבא לידי ספק שגגת חנק דבהא ודאי פליגי רב ומר בריה דרבינא והלכתא כוותייהו לגבי רב מותנא ורב דימי אבל אין הכי נמי אם ארע שבמקום אחד לא נמצא רופא הבן ה"ז מקיז לאביו וחותך לו אבר כפי מה שירשוהו לעשות שהרי התורה נתנה רשות לרופא לרפאות שנא' ורפא ירפא דמשום חשש דרבנן לא שבקינן לאב להצטער וגם אפשר בא לידי סכנה אם ילך למקום אחר לבקש רופא אחר או להמתין עליו שאחור ההקזה יזיק לו וראיה לפי זה מדברי הרמ"בן שמפרש דברי הרי"ף שלא אסר כ"א במקום שיש רופא אחר וראיתי לכתוב כל דבריו לפי שהקשה נגד הסוגיא שכתבנו לעיל ועוד יש בהם כמה תועלת וז"ל:
איתא בפ' החובל תנא דבי ר' ישמעל ורפא ירפא מכאן שניתנה רשות לרופא לרפאת פי' שמא יאמר הרופא מה לי בצער הזה שמא אטעה ונמצאתי הורג נפשות בשוגג לפיכך נתנה תורה רשות לרופא לרפאות וקשיא לי הא דתניא בתוספתא רופא אומן שריפא ברשות ב"ד והזיק הרי זה גולה אלמא עונש שוגג יש בדבר וי"ל הכי הרופא כדיין מצווה לדון ואם טעה בלא הודע אין עליו עונש כלל כדאמרינן שמא יאמ' הדיין מה לי בצער הזה ת"ל ועמכם בדבר המשפט אין לדיין אלא מה שעיניו רואות ואע"פי כן אם טעה ונודע לב"ד שטעה משלם מביתו על הדרכים הידועים בו ואע"ג דהתם אין דן ברשות ב"ד פטור אף כאן מדיני אדם פטור מן התשלומין אלא שאינו פטור מדיני שמים עד שישלם הנזק ויגלה על המיתה הואיל ונודע שטעה או הזיד או המית בידים וכן אמרו בתוספתא דבבא קמא גבי פטורין מדיני אדם וחייבין בדיני שמים רופא אומן שריפא ברשות ב"ד פטור מדיני אדם ודינו מסור לשמים ומ"מ בלא הודע שלו אינו חייב כלום כמו שהדיין פטור לגמרי בין מדיני אדם בין מעונש שמים והוא שיזהר כמו שראוי ליזהר בדיני נפשות ולא יזיק בפשיעה ומסתברא דהא דאמרינן ניתנה רשות לרופא לירפאת הוא לומר שאינו אסור משום חשש השגגה אי נמי שלא יאמרו הב"ה מוחץ והוא ירפא שאין דרכן של בני אדם ברפואות אלא שנהגו כענין שכתוב גם בחליו לא דרש את ה כי אם ברופאים אבל האי רשות רשות דמצוה הוא לרפאת ובכלל פקוח נפש הוא כדתנן מאכילין אותו על פי בקיאים ותניא מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו דבש וכל מני מתיקה יפין ומאירין את העינים וכל אלו על פי בקי מאכילין אותו שאם היתה אישתא צמירתא בבולמוס שלו והאכילהו דבש הרי אלו הורגין אותו ותנן נמי החושש בפיו מטילין לו סם בשב' וכן רבינא דשייף לברתיה בגוהרקי דערלה משום אשתא צמירתא וכן בכל מתרפאין חוץ מעצי אשרה כלן בדרכים של מלאכ' הרפואות עושין אותן וא"א לדעת אותן אלא על פי אותה חכמה וכן עין שמרדה מותר לכוחלה בשבת מלאכת הכוחלין משערי הקלורין של רפואות הן והואיל ומחללין שבת ברפואות ש"מ בכלל פקוח נפש הן ופיקוח נפש מצוה רבה היא הזריז בה משובח והנשאל מגונה והשואל שופך דמים וכ"ש המתיאש ואינו עושה וש"מ כל רופא שיודע בחכמה ומלאכה זו חייב הוא לרפאת ואם מנע עצמו הרי זה שופך דמים וקשיא לי הא דגרסינן בפ' אלו הן הנחנקים אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו רב מותנא א' ואהבת לרעך כמוך רב דימי בר חנניא א' מכה אדם ומכה בהמה מה מכה בהמה לרפואה פטור אף מכה אדם לרפואה פטור רב פפא לא שביק ליה לבריה למפתח ליה בועה דילמא חביל ביה והויה ליה שגגת איסור א"ה אחר נמי אחר שיגגת לאו בנו שגגת חנק הדין היא סוגיא דהתם והשתא תמיהא לי א"כ לא נתעסק בקי ברפואות כלל דילמא טעי והוה ליה שגגת סייף ועוד מאי שנא בן בהקזה דאב ומאי שנא אחר בהקזה דחבירו דהתם נמי דילמא מזיק ליה שכמה דברים של סכנה תלויים בהקזה ועוד אם נחוש לרופא אף החולה יחוש לעצמו שאם מרפאין אותו בסמנין והו' אוכלם בכוס של עקרין ושתה אותם שמא טעו בחולה או ברפואה ונמצא שהמית עצמו שטעותן של רופאים סם המות הוא ונמצא שאף החולה עצמו בא לבית הספק וי"ל כיון שנתנה תורה רשות לרופא לרפאת ומצוה נמי היא דרמייא רחמנא עליה אין לו לחוש כלום שאם תתנהג בהן כשורה לפי דעתו אין לו ברפואות אלא מצוה דרחמנא פקדיה לרפויי ולביה אנסיה למטעה אבל בן אצל אביו כיון דאיכא אחרינא למשקל ליה סילויה ולמפתח ליה בועה לא שבקינן לבן למעבד הכי דלא ליהוי מעייל נפשיה לספקא דחיוב מיתה וכן הא דאקשינן עלה מהא דתנן מחט של יד ליטול בה את הקוץ ליחוש דילמא חביל ביה והויא ליה שגגת סקילה התם נמי משום האי טעמא הוא כיון דלאו סכנה היא ולאו חולה הוא כלל הוה ליה למשבקיה עד מוצאי שבת דלא לעול לספק חילול שבת ולהאי טעמ' גבי הקזה כיון דחבלה גופא רפואה היא מותר לבן להקיז דם לאביו דבנו ואחר שוין הם בכך אם הקזה זו רפואה היא לשניהם מותר ולשניהם מצוה ואם טעו והמיתו לשניהם עונש שגגת מיתת ב"ד ועובדא דרב ודמר בריה דרבינא לא פליגא אפשטא דבעיא דפשטו רב מותנא ורב דימי להתירא אבל רבינו הגדול ז"ל כ' אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו ואסיקנא רב לא שביק ליה לבריה למשקל ליה סילויה וכו' ואפשר לומר כן דאע"ג דמכה אדם לרפואה פטור ומצוה דואהבת לרעך כמוך הוא אפילו הכי כיון דאיכא אחריני לא שבקינן לברא למעבד הכי דילמא חביל ביה טפי ממה שהוא בדרך הרפואה והוה ליה שגגת חנק אבל למיתה לא חיישינן לה לא בבן ולא באחר משום דעל כורחן הצריכן הכתוב לרפאת ואין לך ברפואות אלא סכנה מה שמרפא לזה ממית לזה וזו שאמרו טוב שברופאין וכו' לגנות דרכן של רופאים בפסיעות וזדונות שלהם נאמר אבל לא שיהא חשש איסור בדבר כדרך שאמרו שם נמי טוב שבטבחים וכו' הא אלו נהג כשורה כ"ש שהוסיף זכות לעצמו שאומנתו אומנות ליסטים ולא למד ממעשיהם עכ"ל הרמב"ן בתורת האדם:
וגם פי' זה יכולים אנו לפרש ג"כ בדברי הר"אש שדבריו כדברי הרי"ף ז"ל שגם הוא יסבור שהלכה כרב וכמור בריה דרבינא שאסרו היכא דאיכא אחר דבהא הוא דאפליגו אמוראי אבל היכא דליכא אחר מותר לבן להקיז לאביו ולכך לא כתבו הרי"ף והר"אש סברת רב מותנא ורב דימי לפי שהם מתירים אפי' היכא דאיכא אחר ולית הלכיתא כותייהו לגבי רב ומר בריה דרבינא ולכך כתבו דברי הגמרה סתם ואסקנא רב לא שביק ליה לבריה וכו' כדי שנודע במה דברו האמוראים ומינה נלמוד דומיא דסילוא שלעולם איכא דידעי למשקלה וה"ה להקזת דם בדאיכא אחריני אבל אי ליכא אחרינא אין סברא להניח לאב להצטער שרב ומר בריה דרבינא לא דיברו בהדיא בהקזה אנא שאנו מדמים מילתא למילתא ודי לנו אם נדמה בדדמי ליה דהא יש מחלקים בניהם כמו שכ' רבינו ירוחם בנתיב א' שכ' יש מפרשים שמותר להקיז לאביו דם ולא דמי לנטלת קוץ דא"א בלא חבלה ואם עשה חבלה נמצא חובל בלא צורך רפואה וכו' ע"כ וכתב ג"כ סברא זו הרב בעל לחם משנה בפ"ה מה' ממרים:
וסמ"ג מקיל טפי דסבירא ליה שמעיקר הדין הוא שמותר אלא דלא שבקינן לבן לכתחילה היכא דאיכא אחר שכ בלאוין ריט אבעיא להו בן מהו שיקיז דם לאביו רב מותנא א' ואהבת לרעך כמוך ואע"פ שמות לכתחילה לא יעשה אלא א"כ אין שם מי שיקיז לו ומצטער כמו שא' בפ' הנזקין רב לח שביק לבריה למשקל ליה סילוא ומר בריה דרבינא לא שביק ליה לבריה למפתח ליה כוותא וכו':
הרי לך פירוש סוגיא זו לדעת הני רבוותא ומדברי כולן נלמוד שאין ברפואת הבן לאביו שום איסור דאורייתא אלא מדרבנן הוא דלא שבקינן ליה: דלדעת הרמב"ם והט"ור וסמ"ג ה"מ היכא דאיכא אחר דמשום הכי הוא דלא שבקינן ליה לבן דחיישינן דילמא חביל באביו טפי ממה שהוא בדרך הרפוא' ואתי לדי שגגת חנק אבל אי ליכא אחריני ודאי שהבן מקיז וחותך כפי מה שירשוהו לעשות דמשום ספק שגגת חנק לא שבקינן לאב להצטער דרחמנא א' ורפא ירפא ל"ש בנו ול"ש אחר ולדעת הרמב"ן אף הרי"ף ף סבר הכי כדכתיבנא ולזה דעתי נוטה אבל לדעת הרב ב"י דסבירא ליה שהרי"ף והר"אש אינם מתירים כלל אפי' ליכא אחר ושבקינן לאב להצטער משום דחיישינן לספק שגגת חנק כאשר סתם בש"ע ופי' דבריו בבית יוסף י"ד יע"ש:
ומעתה נבא לנ"ד לשאלה ששאל הח"ה על יעקב שנולד לו בין כתפיו מכה והראה אותה לראובן בנו שהיה רופא אומן וכו' וגזר אומר הבן לאביו שמכה זו רעה מאד וכו ויש בה סכנה אם לא יחתכו וכו' וכשמוע האב וכו א' שכיון שהוא רופא אומן שרצונו הוא שיחתוך הוא וירפא אותו וכו' ואע"פי שא"א כשיחתוך שלא יוציא דם וק"יל וכ"ו עכ"ז הוא הוא מוחל על כבודו וכו' ואם הוא לא ירצה לרפאתו יבחר לו מות מחיים וכו' ומבעיא ליה השתא מאי נידון ביה מיצייתינן לאב ויחתוך הבן המכה כדי שלא ימות מאחר שאינו רוצה באופן אחר וחי בהם א רחמנא וכו' א"ד הדין עם הבן ולא יעבור הבן לחתוך מכת אביו נגד הדין וכו':
ואען ואומר דמאחר שהאב אינו רוצה בענין אחר כליכא אחרינא דמי שהרי האב נתן טעם טוב לדבריו למה אינו רוצה לגלות הדבר וגם איכא בנ"ד סכנת נפשות שאם לא ירפאוהו בנו יבחר לו מות מחיים אין ספ' שודאי שיחתוך הבן מכת אביו שאינה אלא איסורא דרבנן דהא אף באיסורי תורה קי"ל בכל מתרפאין וכו' כדאמרינן בפ' כל שעה כי אתה רבין אר"י בכל מתרפאין חוץ מעבודת אלילים וגילוי עריות ושפיכות דמים ע"כ וטעמא דהני ג' משום שנ ואהבת את ה' אלדיך וגו' כמו שהאריך הרמב"ם בפ' ה' מה' יסודי התורה ה"ו וז"ל כענין שא' באונסין כך אמרו בחולאים כיצד מי שחלה ונטה למות וא' הרופאים שרפואתו בדבר פ' מאיסורין שבתורה עושין ומתרפאין בכל איסורין שבתורה במקום סכנה חוץ מעכ"ום וגילוי עריות ושפיכות דמים שאפי' במקום סכנה אין מתרפאין בהן וכו' ומנין שאפי' במקום סכנה נפשות אין עוברין ע"ח מג' עבירות אלו שנ' ואהבת את ה' אלדיך וכו' עכ"ל וכן פסק בש"ע י"ד סי' קנ"ה:
ואם שבת שהיא שקולה כנגד כל המצות קי"ל שהיא דחויה אצל סכנת נפשות ואפי' אבל ספק סכנת נפשות כמו שפסק הרמב"ם בפ"ב מה' שבת דחויה שבת אבל סכנת נפשות וכו' ספק שהוא צריך לחלל עליו את השבת ספק שאינו צריך וכו' מחללין עליו את השבת שספק נפשות דוח' את השבת וכו' כללו של דבר שבת לגבי חולה שיש בו סכנה הרי כחול לכל הדברים שהוא צריך להן וכשעושים דברים אלו אן עושין אותן לא ע"י גוים וכו' אלא ע"י גדולי ישראל וחכמיהם ואסור להתמהמה בחילול שבת וכו' שנ' אשר יעשה אותם האדם וחי בהם ולא שימות בהם הא למדת שאין משפטי התורה נקמה בעולם אלא רחמים וחסד ושלום בעולם ואלו האפיקורוסים שאומרים שזה חילול שבת ואסור עליהן הכתוב או' גם אני נתתי להם חוקים לא טובים ומשפטים לא יחיו בהם וכו' עכ"ל:
וא"ת שאני כבוד אב ואם שהשוה הכתוב כבודו לכבודם כדאמרינן במס' קידושין ד' ל' ת"ר נאמר כבד את אביך ואת אמך ונאמר כבד את ה' מהוניך השוה הכתוב כבוד אב ואם לכבוד המקום וכן במוראם וכו' וכן בדין ששלשתן שותפין בו ע"כ:
הא אמרינן התם א"ר יצחק בר שילא א"ר מותנא א"ר חסדא האב שמחל על כבודו כבודו מחול וכו' וכן פסקו כל הפוסקים ובנ"ד הרי מחל האב על כבודו ואפי' דבר שהוא זלזול אצל בני אדם והאב רוצה שיעשה לו בנו צריך לעשותו שזהו כבודו כדאמרינן בגמרא אימיה דר' ישמעאל כל שעתה ושעתה דהוה אתי מכי מדרשא היתה רחצת לו את רגליו והיתה שותה את המים כששמע ר' ישמעל שהיתה עושה כך היה מסרב בדבר עד שבאת לפני חכמים והיתה קובלת על ר' ישמעאל בנה שלא היה מקיים מצות כיבוד ונבהלו חכמים בדבר ושאלו לר' ישמעאל וספר להם המעשה וצוו לו שיניחנה לעשות רצונה ובענין זה הוא כבודה ע"כ וכמו אלה רבות הובאו במס' קידושין ד' ל"ב יע"ש וכדי שלא להאריך לא כתבתים כאן:
וגם לא קשי מידי מהא שפסק הרמב"ם בפ' מה ממרים וז"ל מי שאמר לו אביו לעבור על דברי תורה בין שאמר לו לעבור על מצות לא תעשה או לבטל מצות עשה אפילו של דבריהם הרי זה לא ישמע לו שנאמר איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו וגו' כולכם חייבין בכבודי עכ"ל:
וכתב הרב בעל כ"מ שזו היא בריית' בריש יבמות יכול אמר לו אביו היטמא או שאמר לו אל תחזיר אבידה ישמע לו שנאמר איש אמו ואביו וכו' ומה שכ רבינו אפילו של דבריהם נראה שהטעם משום דכיון דקי"ל דכל מילי דרבנן אסמכוהו אלאו דלא תסור הרי הוא כדברי תורה ע"כ:
הא לא קשיא מכמה טעמי חדא שעיקר איסור דרבנן בהקזת הבן לאביו הוא דילמא חביל ביה טפי ממה שהוא בדרך הרפואה וכו' והרי האב מחל על כבודו ועוד דבנ"ד איכא סכנת נפשות ואין לך דבר עומד בפני פקוח נפש והשתא ומה אם ודאי איסור שקולה נדחה מפני סכנת נפשות וכדלעיל מכ"ש בנדון דידן דאין כאן אלא איסורא דרבנן שמותר לבן להקיז לאביו ולחתוך לו כל מה שצריך ולא יגלה סוד אביו לשום נבר' בעולם ורצון אביו יעשה שזהו ג"כ רצון אביו שבשמים זה הנרא' לע"ד:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן
בסדר ובשנת אלה המצות אשר צוה ה' את משה אל בני ישראל בהר סיני ה' יזכנו תמיד לכון האמת: