שאלה כד מי ששכר בית בח"ל לשנה או שנתים שדעתו לדור שם בקבע אם חיוב לקבוע מזוזה תכף ומיד או אחר ל' יום דיש להסתפק בלשון הש"ע י"ד בסי' רפ"ו ס' נ"ב. וז"ל השוכר בית מח"ל והדר בפונדק בא"י פטור ממזוזה ל' יום אם ר"ל אפי' כונתו לדור שם כמה שנים בקבע פטור ממזוזה ל' יום או דלמא האי שוכר איירי דומיא דפונדק שאם רוצה לדור שם ל' יום פטור אבל אם רוצה לדור שם דירת קבע חייב במזוזה מיד ואת"ל דהשוכר בית בח"ל לדירת קבע אפי' הכי פטור ממזוזה ומשום הני נקט בח"ל השוכר ובפונדק בא"י נקט לשון הדר אכתי מיבעיא לן אם שוכר רוצה לקבוע מזוזה תכף ומיד בתוך ל' יום אם לטובתו הוא שפטרוהו והוא רוצה להתחייב אם רוצה לברך יכול לברך או דלמא כיון שהוא פטור אין לו רשות לברך ואם ברך הו"ל ברכה שאינה צריכה. יורנו המורה איזה דרך ישכון אור והיה שכמ"ה:
תשובה לענין הספק הראשון לכאורה יש לומר שאין פיטור דל' יום אמור כי אם כשאין דעתו לדור בבית אלא ל' יום אבל אם דעתו לדור בה בקבע שנה או שנתים חייב במזוזה מיד וכדאמרינן מי שישב במדינה ל' יום כופין אותו ליתן צדקה לקופה עם בני המדינה ישב שם ג' חדשים כופין אותו ליתן לתמחוי וכו' שכתב מוהר"י קולון בשורש שלא נתנו שיעור הזמנים אלו כי אם לבא לגור ואומר שאינו רוצה להשתקע אבל אם בא לעיר כדי להשתקע כופין אותו מיד וכן פסק מוהרי"קא ז"ל בש"ע י"ד סי' רנ"ו ס' ה' והכא נמי יש לומר דכותיה:
אבל כיון שלא מצינו לשום א' מן הפוסקים שמחלק בין מי שדעתו לדור בה כמה שנים בקבע למי שאין דעתו לדור בה אלא ל' יום כמו שחלקו התם נראה ודאי דפיטור דל' יום בהחלט אתמר ואפילו דעתו לדור בה בקבע כחה שנים פטור מן המזוזה ל' יום והטעם לפי שהמזוזה חובת הדר היא ובעוד שלא עברו ל' יום הוי דירת עראי ולא מחייב כמו שכתב מהר"ם ואין ספק דטעם זה שייך אפילו דעתו לדור בבית כמה שנים ועוד דלא מסתבר לחלק כיון דמזוזה נמי אפילו לאחר ל' יום אינה אלא מדרבנן דתרי ביתך כתיבי כמו שכתבו התוספ' בתירוצה בתרא בפרק התכלת ואם כן דיו שיהא חייב מדבריהם לאחר ל' משום דחשיב כביתו ולא שיהא חייב גם כן מיד מפני שדעתו לדור בה בקבע דכל שלא עברו ל' יום לא חשיב כביתו. והא דאמרינן דשכירות מכירה ליומי וקני כתב הרב הנמו"קי דהיינו לענין שישתמש בו כל ימי שכירותו אבל גוף הדבר אינו קנוי כלל ומשום הכי אסרינן להשכיר בית דירה לגוי ע"כ וכיון דלא אמרינן שכירות ליומי מכירה לכל מילי אלא לענין שישתמש בו כל ימי שכירותו לבד כ"ש הכא דמצורף שאין גוף הבית קנוי לו כתיב ביתך לאפוקי אחרים וכיון דמן התורה. פטור לעולם. לא חייבו חכמים במזוזה אלא לאחר ל' יום לקרב הדבר יותר אל חיוב דאורייתא דאז נראה כבית שלו וחשיב ביתך מה שאין כן בתוך ל' ואפילו בשוכר בית בא"י היה פטור ל' יום בלי חלוק מן הטעם שאמרנו אם לא משום יישוב דא"י ואע"ג דמסיק בגמ' דביתך לא אתא לאפוקי בית אחרים אלא לכדרבא דאמר דרך ביאתך כבר כתבתי בשם התוספ' דתרי ביתך כתיבי ומסתברא לומר כן ר"ל דמזוזה דרבנן היא דהכי איתא בפרק התכלת אמר רב יהודה טלית שאולה כל ל' יום פטורה מן הציצית מכאן ואילך חייבת תניא נמי הכי הדר בפונדק בא"י והשוכר בית בח"ל כל ל' יום פטור מן המזוזה מכאן ואילך חיוב ע"כ ומדמייתי סיועה לרב יהודה להא דטלית שאולה מהשוכר בית בח"ל וכו' משמע בהדיא דחיוב המזוזה נמי אפילו לאחר ל' לא הוי אלא מדרבנן כמו חיוב הציצית בטלית שאולה לאחר ל' דמן התורה פטורה לעולם כדדרשינן ראשית גז צאנך ולא של אחרים הכא נמי כסותך ולא של אחרים ואפילו נאמר דבמזוזה חייב השוכר לאחר ל' מן התורה דביתך לא אתא לאפוקי בית אחרים דלא מסתבר קרא למעוטי בית אחרים כיון דלשימור עביד. והא דמייתי סיועה לרב יהודה להא דטלית שאולה משום דמסתבר ליה לדמות טלית דרבנן למזוזה דאוריתא כדכתבו התוספ' בתירוצה קמא מ"מ כל ל' יום פטור לגמרי בין שאין דעתו להקבע ובין שדעתו להקבע לפי שאינן נקרא עדיין דירה דידיה ולא דמי להא דמו' הרי קולון. דהכא ביתך כתב רחמנא. ואע"פי שפטור מן המזוזה ל' יום היינו מן הדין אמנם כדי שכל זמן שיכנס ויצא יפגע ביחוד השם שמו של הק"בה ויזכור אהבתו וכו' כמו שכתב הרמ"בם ז"ל ואם מפני שהמזיקין באים בבית שאין בו מזוזה כמו שכתבו התוס' ז"ל לא יאחר לקבוע המזוזה מיד כנ"ל:
ומאחר שאדם פטור ממזוזה קודם שדר בבית ל' יום מעתה נכנס הספק הפני שנשאלתי עליו והוא אם בא לקובעה תוך ל' יום ורוצה לברך אם יכול לברך או דלמא כיון שהוא פטור אין לו רשות לברך. ולכאורה היה נראה לומר שדבר זה תלוי במחלוקת שיש בין הראשונים בענין נשים שהן פטורות ממצות עשה שהזמן גרמא אם מברכות עליהן או אין מברכות כי לדעת הרמב"ם וסיעתו שאין מברכות אם כן הכא נמי אין מברכי' דלא עדיפי אנשים משום דחייבים אחר כך מנשים שהם פטורות מהמצות שהזמן גרמא לעולם ואדרבא איכא למימר דאשה שאין עליה חיוב מן הדין כלל כל הזמנים שוים בה ויש לה לברך בעת עשייתה מה שאין כן במזוזה שאחר ל' חל עליו חיוב מן התורה וא"כ למה יברך קודם זמן חיובו ולדעת רבינו תם וסיעתו דיכולות לברך על עשייתם א"כ הכא נמי נראה דמברכים דלא גרעי אנשים כשהם פטורים באותה שטה וחייבים אח"כ מנשים שהן פטורות לעולם אבל מצאתי שהתוס' בפ' כל הבשר עלה ק"י ד"ה טלית שאולה וכו' שם השוו דין הטלית לדין המזוזה ושם כתבו וזה לשונם ולענין ברכה נראה שאין לברך על השאולה אעפ"י שאומר ר"ת דנשים מברכות אסוכה אע"ג דפטורות דהוי אינו מצווה ועושה מדאשכחן רב יוסף דאמר מאן דאמר לי הלכה כרבי יהודה דאמר סומא פטור מן המצות עבידנא יומא טבא לרבנן ואם לא היה יכול לברך כל הברכות לא היה שמח בדבר מ"מ לא דמי לטלית שאולה דהתם אדם אחר היה חייב שא נו סומא או שאינה אשה אבל הכא כל אדם פטור כשאינו שלו הרי שחילקו לדעת ר"ת בין פטור לפטור לענין ברכה ומיהו מסקנת התוס' שם דהמברך לא הפסיד. והרב בית יוסף בטור א"ח סי' י"ד כתב שם סברת התוס' וכתב שגם הסמ"ג והס"מק הסכימו כן והרא"ש שנתן טעם לברך והוא הרב ב"י כתב שנראין דבריו ושכן נהגו באופן שכל אלו הגדולים סבירא להו דטלית שאולה מצויצת יכול לברך וא"כ ה"ה למזוזה:
אבל יש להתיישב בדבר זה כי עם היות שהרב מוהרי"קא נמשך אחר דעת הרא"ש ופסק כמותו ראיתי שכתב עוד שם בשם הרב הנימו"קי שגדולי הצרפתים חוששים לברך בטלית שאולה מצוייצת תוך ל' יום ושראוי לחוש לדבריהם שלא לברך עכ"ל הנה שכתב הרב הנ"י דיש לחוש להם ושלא לברך ובחידושי הרט"בא פרק קמא דקדושין כתוב בשם הרמ"בן דאפילו לדעת ר"ת שאמר דמי שפטור מן המצוה יכול לברך זהו כשהפיטור הוא לאישים מיוחדים אבל כשהפיטור הוא כולל לכל אפילו ר"ת יודה דאין ראוי לברך והוא החלוק עצמו שכתבו התוס' וכתב הרמ"בן שזהו דעת הירושלמי שאמר דכל חי שאינו מחויב בדבר ועושהו נקרא הדיוט ולזה הדעת הסכימו נמי הרא"ה והרט"בא שם גם בהגהות מימון פ"ו מה' סוכה כתבו דברי הירושלמי משם רבינו שמחה וא"כ נראה שכן ראוי להורות דספק ברכות להקל
הן אמת. דהר"אש הביא ראיה לדבריו וכתב ולי נראה דהא דטלית שאולה מיירי ששאל טלית שאינה מצוייצת וקאמר דפטור מלהטיל בה ציצית דכתיב גדילים תעשה לך על ארבע כנפות כסותך. אבל השואל טלית מצוייצת אדעתא דהכי השאיל' לו שיברך עליה ואם אי אפשר לו לברך אלא א"כ תהיה שלו הוי כאילו נותנה לו במתנה טל מנת להחזיר מידי דהוה אשואל חלוק ומת לו מת אין רשאי לקרוע ואם הודיעו שהוא הולך לבקר את החולה קורע ומשלם לו פחת הקריעה ואע"פי שלא הרשהו לקרוע כיון דידע שהלך לבקר את החולה הוי כאילו הרשהו וכו' אבל מצאתי לרש"ל בפ' הנ"ל שחולק על דבריו וכתב ז"ל ודבר תימא וכי לא ידעו התוס' הא דקאמר טלית שאולה כל ל' יום פטור מן הציצית היינו להטיל בה ציצית דהא בסוגיא מוכח להדיא דבהכי איירי דאחר חזייה דלא הוה קא רמי חיטי א"ל מ"ט לית לך חוטי א"ל טלית שאולה היא ואמר רב יהודה טלית שאולה כל ל' יום פטורה מן הציצית וגם מימרא גופא דרב יהודה כאשר היא כתובה במנחות פ' התכלת לא איירי אלא לענין עשיית ציצית דקאמר שם אמר רבי הודה טלית שאולה וכו אלמא דבעשייה איירי אלא שדעת התוס' אע"פי שציצית חובת גברא מדמברכינן להתעטף בציצית מ"מ אין מחויב לקנות טלית בת ארבע כנפות כדי שיתחייב בציצית אלא כשהוא לובש טלית בת ארבע כנפות חייב בציצית וכו' וא"כ הכא שפטור לעשות בה ציצית איך יברך ברכה שאינה צריכה ולא דמי לסומא ונשים כמו שחילקו בחום ועוד נראה לחלק בשלמא גבי נשים וסומא אף שהם פטורים מ"מ אינם חייבים במצוה כמו סוכה והדומה לו שא"א להיות זולתו אבל בציצית דאפשר לכל העולם להיות בלא ציצית אם אין להם טלית בת ארבע כנפות וכן מזוזה מי שאין לו בית אינו חייב במזוזה א"כ הפטור ממנה כגון השואל וכל הדומ' לו בודאי לא יברך ומה שדמה זה לשואל חלוק ולענין קריעה שאני התם דא"א לו בלא קריעה שא"א לו לילך ערום א"כ המשאיל לו הוי כאילו מקנה לו לאותו דבר וכן גם אתרוג דבעינן לכם וא"א לו בלעדו בודאי הקנה לו לאותו דבר כדי שיצא בו ומשום הכי אמרו מחנה על מנת להחזיר שמיה מתנה לענין זה אבל לא לטלית שאינו מחויב ללבוש אותו משום ציצית וכו' ומסיק מ"מ ואוי לכל ירא שמים שלא ילבש טלית שאינו שלו ואם אין לו טלית אחר ילבשנו בלא ברכה כי הברכות אינם מעכבות כנ"ל ועוד אומר אני אפילו לפי דעת המברכים טל טלית שאולה הינו הטלית שלובש בעת התפילה עם הנחת תפילין שהוא ג"כ לזכרון כמו תפילין ואפשר קצת לדמות למה שאמרו כל הקורא ק"ש בלא תפילין כאילו מעיד עדות שקר בעצמו אבל מי שלובש כדי לעלות בה לתורה ולירד בו לפני התיבה בודאי יראה שאין לברך עליו כלום עכ"ל ואחר דבריו נמשך הרב מגן דוד וכתב ובעיני ג"כ תמוה הראיה של הר"אש מחלוק שקורע ושם קורע כדין דשאל לו לענין זה וכל אדם יכול לעשות במה ששאל לאותו ענין ששאל לו מה שאין כן ציצית שאף א"ת ששאלו לברך עליו מ"מ אין יכול לברך על טלית שאולה אלא א"כ במתנה דוקא ומזה אין לו ראיה מחלוק דנימא דנתכוון לשום מתנה ובסעיף שאחר זה הקשה עליו דלמה פסלינן ביום ראשון דסוכות ליטול לולב השאול מחבירו משום דבעינן לכם אמאי לא נימא כיון שיודע שא"א לו לצאת י"ח אלא א"כ נתנו לו במתנה טל מנת להחזירו ודאי נתכוון על זה דמתנה על מנת להחזיר מהני באתרוג וע"כ לומר כיון שאמר לשון שאלה אמרינן דלא נתכוון לשום מחנה ומ"ש משואל טלית מצוייצת דכתב הרא"ש דחייב לברך דאמרינן שנתכוון בענין שיהיה שלו במתנה על מנת להחזיר והלא גבי ציצית דיש לימוד מקרא דשאול פסול דכתוב כסותך ולא של אחרים הוי ממש כמו בשאול דלולב. ותו קשה ממה דאמרינן בפ' הישן דאי לאו קרא דכל האזרח ה"א דסוכה שאולה פסולה כחו גזולה כיון דכתיב תעשה לך וא"כ כאן ודאי איתמעט שאולה כמו גזולה וצ"ע רב ליישב: ועל פי זה כתב הגם כי איני כדאי אפילו להיות סניף לדברי רש"ל לחלוק על הרא"ש והנמשכים אחריו מ"מ קושיא זאת מכריחנו לחוש לספק ברכות ושלא לברך על טלית שאולה מצוייצת כדברי רש"ל וכ"ש אם נוטל אותו שלא מדעת חבירו ואע"פי שכתב הרא"ש שראה נוהגים לברך מ"מ הרי כתב הרא"ש עצמו שראה בימי הסליחות שאין מברכים טל טלית שאולה. אלא שכתב שהם טועים ולפי מ"ש יפה הם עושים ע"כ אין ראיה ממנהג כיון שהם מוח קים עכ"ל והנה העתקתי דברי ב' הרבנים האלה כדי שהמעיין וראה וישפוט מתוכם הדעת הצודק לנ"ד דה"ה לשוכר בית שאם בא לקבוע מזוזה בתוך ל' יום דיש לחוש שלא לברך ספק ברכה לבטלה כי אין טעם לחלק בין מזוזה לטלית ואם בשואל טלית כשהיא מצוייצת אמרו שלא לברך כ"ש בשואל טלית שאינה מצוייצת שאם הטיל בה ציצית בתוך ל' שלא יברך וכבר עלה על דעתו לומר שזה אפילו לדעת הרא"ש דע"כ לא מחייב הרא"ש ברכה בטלית שאולה מצוייצת אלא במיוחדת למצות ציצית כהנהו טליתות של בה"כ דודאי לא מקני לו אלא לעשות המצוה ולברך עליה אבל במלבוש של ארבע כנפות שאדם לובש בו דרך מלבוש אלא שמטיל בו ציצית משום שיש בו ארבע כנפות וא"צ לומר בטלית שאינה מצוייצת ושאלה מחבירו והטיל בה ציצית בתוך ל' אין השואל חברך עליה דאין לנו בירור שהשאילה לו משום מצוה דשמא רצונו היה להשאילה למלבוש בעלמא לחוד וא"כ נראה אליבא דכולי עלמא דה"ה הכא אם רוצה לקבוע המזוזה בתוך הל' יום שאין לברך עליה מן הטעם שאמרו גבי טלית זהו הנראה לענ"ד אם יראה בעיני מעלת מורנו ורבינו שלם ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופיש מנוחתו בגן עדן בחודש אייר משנת התק"ל