שאלה ל"ט ראובן נשבע לשמעון שהבן זכר שיולד לו יתנהו לשמעון שימול אותו. ואחר כך ילדה אשתו זכר. ןבקש ראובן משמעון שימחול לו השבועה כעת. באשר הוא מוכרח לכבד את גיסו שהוא ג"כ מוהל. אמנם נשבע לו מחדש שהבן הראשון שיולד לו אחר כך אזי יהיה שמעון המוהל ואירע אחרי זאת שמתה אשתו של ראובן ונשא אשה אחרת וילדה לו בן ובא שמעון המוהל שיקיים את שבועתו שימול את בנו. וראובן טוען ב' טענות טענה א' שאשתו השניה אינה רוצה ומוחה בידו מליתן לו שימול את בנה באשר היא רוצה שיכבד אחד מקרוביה. ועוד טענה ב' טוען ראובן שגם אם לא היתה מוחה אינו צריך לקיים את שבועתו באשר שמתה אשתו הראשונה וזו אשה אחרת. ועל אשה זו לא נשבע. יורנו המורה הדין עם מי ושכרו כפול מן השמים:
תשובה לכאורה היה נראה לנו להליץ בעד ראובן לפטור אותו משבועתו מטעמא אחרינא משום דהוי דבר שלא לעולם. שהרי בעת השבועה עדיין לא נולד הבן וקיימא לן אין אדם מקנה דשלב"ל. כדתנן במסכת קדושין פרק האומר דף ס"ב) האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר או לאחר שתתגיירי לאחר שאשתחרר או לאחר שתשתחררי לאחר שימות בעליך לאחר שתמות אחותיך לאחר שיחלוץ  ליך יבמיך אינה מקודשת וכן האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי זו מקודשת לי אינה מקודשת אם אשת חבירו מעוברת והוכר עוברה דבריו קיימין ואם ילדה נקבה מקודשת: ופירש"י ז"ל אינה מקודשת דהוה ליה דברים שלא באו לעולם ועכשיו אין בידו לקדשה ע"כ: וגרסינן תו בב"מ (דף ס"ו ע"ב) המוכר פירות דקל לחבירו אמר רב הונא עד שלא באו לעולם יכול לחזור בו משבאו לעולם אין יכול לחזור בו ורב נחמן אמר אף משבאו לעולם יכול לחזור בו ואמר רב נחמן מודינא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה: ופירש"י ז"ל אף משבאו וכו'. דאין אדם מקנה דשלב"ל ע"כ: וידוע דהלכה כרב נחמן בדיני. וכן פסקו הפוסקים ז"ל: הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ב מה' מכירה הל' א' וב' כתב ז"ל אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם בין במכר בין במתנה בין במתנת שכיב מרע כיצד מה שתוציא שדה זו מכור לך. מה שיוציא אילן זה נתון לך. תנו  מה שתלד בהמה זו לפלוני לא קנה כלום. וכן כל כיוצא בזה: המוכר פירות דקל לחבירו. יכול לחזור בו אף לאחר שבאו הפירות לעולם. ואם שמט הלוקח ואכל אין מוציאין מידו. וכל החוזר בו משניהם אין חייב לקבל מי שפרע ע"כ: וה"המ ז"ל כתב ז"ל אין אדם מקנה דשלב"ל וכו' זה מבואר בהרבה מקומות ופלוגתא דתנאין היא ואוקימנא ביבמות בהאשה רבה הנהו דאמרי אדם מקנה בשיטה ואינה הלכה וזה פשוט ומוסכם וכן שכיב מרע מבואר בהרבה מקומות: המוכר פירות דקל לחבירו וכו' מימרא פ' איזהו נשך פסק כרב נחמן וכו' ע"כ: וכן פסקו ריב"ה והרב ב"י ז"ל בח"מ סי' ר"ט:
וכן סובר נמי רבי יחיאל ז"ל כדאיתא בהגהות המרדכי האחרונות ספ"ר אליעזר דמילה וז"ל מוהר"ם אומר מי שנדר לחבירו להיות בעל בריתו או למול בנו צריך לקיים לו ואע"ג דאין אדם מקנה דשלב"ל מ"מ הואיל ומנהג בני אדם שנודרים בניהם זה לזה ומקיימים גם כאן צריך לקיים וראיה מדאמרי' בב"מ האי סטוותא קניא פירוש רושם החביות וכו' ובאתרא דקנו ממש קני כלומר הסטוותא בשביל שכך נהגו הכא נמי נהגו וצריך לעיין ומיהו ר' יחיאל היה אומר דאם הוא מקנה בעודה מעוברת אין כלום דהוי דשלב"ל דלא דמיא לסטוותא דהתם בא לעולם ומועיל בה קניין הילכך מועיל המנהג להחשיבו כקניין גמור אבל דבר שלא יועיל קניין כמו בדשלב"ל לא מצינו שיועיל בו המנהג להחשיבו בקניין גמור ע"כ לשון התשב"ץ ע"כ: הרי לנו ממה שכתבנו דאין אדם מקנה דשלב"ל והיה נראה לנו בתחילת העיון בנ"ד כיון שאין הקניין מועיל השבועה ג"כ מעיקרא לא חיילא וא"כ ראובן אינו מחוייב לקיים דברו:
אבל אחר החקירה הראויה נ"ל שבנ"ד אף דהוי דשלב"ל חייב ראובן לקיים דבריו בשביל שבועתו כמו שכתב הרב ב"י ז"ל בי"ד סי' רס"ד בשם הר"אש ז"ל וז"ל אבל הר"אש כתב בתשובה כלל י"ב דאדם הנותן לחבירו וכו' בנו למולו או לעשותו בעל ברית נ"ל דבר פשוט שאין לו קיום אלא בתקיעת כף או בקבלת חרם אז כופין אותו לקיים וכו' ע"כ וכן פסק הרמ"א ז"ל בסי' הנז' ס"א ז"ל אבל אם נשבע לו כופין אותו שיקיים ע"כ א"כ בנ"ד כיון שנשבע לו חייב לקיים שבועתו אף דהוי דשלב"ל:
ואם יאמר אומר אין הנדון דומה לראיה דהתם איירי שכבר נולד הבן דהוי דשב"ל ולפיכך חייב לקיים שבועתו. אבל בנ"ד שנשבע לו קודם שנולד הבן דהוי דשלב"ל אינו מחויב לקיים אף שהוא בשבועה. אף אנו נאמר לו שאם נעיין שפיר במקור דין זה נמצא שבין שנשבע קודם שנולד בין שנשבע אחר שנולד שכופין אותו לקיים והוא מתשובת הרא"ש ז"ל כלל י"ב סי' ג' ז"ל נכדי ידידי ה"ר משה הכהן אני הייתי רגיל לומר דשלב"ל הוא ויותר מזו אפי' כבר נולד הבן והקנה לו בקניין שיהיה בעל ברית יכול לחזור בו דקניין דברים בעלמא הוא כדאיתא בב"ב גבי כשקנו זה בזה ברוחות ופריך קניין דברים בעלמא הוא דקניין לא מהני אלא או במכר או במתנה או בתמורה על דבר הנתפס וקונה גוף החפץ אבל בדבר זה שהקנה לו לעשות מצוה אחת קניין דברים בעלמא הוא והכי איתא בפ' ט' דב"ב שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פירות דקל זה לא אמר כלום עד שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור בו וכו' למימרא דסבר רב נחמן דאיתא בברי איתא בשכיב מרע ודליתא בברי ליתא בשכיב מרע אלמא אפי' בברי אפי' בקניין אינו מועיל והנה הראה לי מורי החזן כתב דרבינו מאיר ז"ל וז"ל ומי שנדר לחבירו לעשותו בעל ברית אע"ג דהוי דשלב"ל יש לנו לילך אחר המנהג וכיוצא בזה אמרו פ' א"נ סתומתא באתרא דקנו ממש קני אע"ג דמדינא לא קני אזיל בתר מנהגא למקני קניין גמור עכ"ל: ויש להשיב על דבריו חדא דסתומתא היינו דוקא שנעשה מעשה כדפרש"י ז"ל שרושמים על החבית ור"ח ז"ל פירש פאחיא כמו שרגילין הסוחרים תוקע כפו בכף חבירו וזהו גמר המקח וקורין לו בלשון אשכנז יא אוף ואותו מעשה שעושין הוי במקום סודר אבל דיבור בעלמא לא אפי' אי נהוג מנהג גרוע הוא תנור מאן נימא לן שנוהג מנהג זה אני רגיל לקיום דבר זה בתקיעת כף שלא יוכל לחזור בו ושלום כנפש דודך וכו' עכ"ל הרא"ש ז"ל:
ויש לחקור למה דחה הר"אש ז"ל דברי מהר"ם ז"ל דלא דמי לההיא דסתומתא דהתם איירי שעשה מעשה וכו' ולא דחה את דבריו כמו שדחה ר' יחיאל ז"ל דלא דמיא לסתומתא דהתם בא לעולם ולכך מועיל בה קניין מה שא"כ בדשלב"ל כמו שכתוב בהגהות המרדכי הנ"ל וצ"ל שהרא"ש ז"ל רצה לדחות דברי מהר"ם ז"ל דבין אם נדר לו קודם שנולד הבן ובין שנדר לו אחר שנולד דאינו מועיל ואין להביא ראיה מסתומתא דהתם עושה מעשה מה שא"כ בהגהות מרדכי שמביא בשם ר' יחיאל שדוחה דבריו איירי דוקא כשנדר לו בעודה מעוברת דהוי דשלב"ל וזהו שכתב הר"אש ז"ל בתחילה ויותר מזה אפי' כבר נולד הבן ועל זה קאי בסוף דבריו ויש להשיב על דבריו וכו' דהיינו בין אם הוא קודם שנולד או אחר שנולד הבן ועל זה כתב בסוף דבריו אני רגיל לקיים זה בתקיעת כף שלא יוכל לחזור. א"כ משמע מדבריו בהדיא דעל כל פנים אם היתה שם שבועה או ת"כ שיש לו דין שבועה מועיל ואינו יכול לחזור בו. וגם דברי הרמ"א במה שכתב אבל אם נשבע לו כופין אותו שיקיים וכו' כך משמען דאף אם נשבע קודם שנולד הבן חלה השבועה שהרי דבריו לקוחים מתשובת הר"אש ז"ל הנ"ל. א"כ בנ"ד נמי אף שנשבע קודם שנולד הבן חייב לקיים שבועתו אף דהוי דשלב"ל:
עוד נ"ל להביא ראיה דא"א לומר דשבועה לא יועיל בדשלב"ל ממה שכתב הריב"ש ז"ל סי' של"ה בשם הר"אש ז"ל בתשובה ז"ל ומה שכתב הר"אש ז"ל בתשובה במי שהקנה לתת לחבירו מחצית מה שירויח דאע"ג דאין אדם מקנה דשלב"ל אם נשבע להשלים חייב וחבירו קנה דינו אמת שחייב להשלים מכח שבועתו וכו' ע"כ והרמ"א זיל מביא דבריו לפסק הלכה בח"מ סי' ר"ט ס' ד' בלי שום חולק א"כ בנ"ד אין להליץ בעד ראובן בהאי טענה דהוי דשלב"ל כי  מכח השבועה חייב להשלים דברו אף שהוא דשלב"ל. ועיין בהרב בעל שער אפרים ז"ל שנשאל כנדון זה ולא עוד אלא אפי' לא נשבע אלא נדר דקניין דברים בעלמא הוא ולא קני קניין גמור כמו שכתב הר"אש ז"ל בתשובה ואין מועיל בזה קניין. אפשר דלא קאמר הר"אש ז"ל אלא שאין ב"ד יכולין לכופו אבל יודה למוהר"ם דאית ביה משום שארית ישראל לא יעשו עולה ולא ידברו כזב ומותר לקרותו רשע וכן מצאנו בב"י י"ד סי' רס"ד שכתב תשובת הר"מ שנשאל על עניין דומה לנ"ד ובתוך דברי התשובה כתוב ז"ל ומיהו אי הדר ביה פירש ריב"ם שאין ב"ד יכולין לעכבו מלחזור אבל הוא עובר משום שארית ישראל לא יעשו עולה וכו' ע"כ. א"כ הדבר ברור בנ"ד שאין ראובן יכול להשיב דברו אחור אף שיהיה בלא שבועה. דאין ישראל חשודין לעשות עולה. וכ"ש בשבועה דאז הב"ד יכריחו אותו לקיים דברו:
ומעתה נבוא לחקור ולדרוש בשתי טענות ראובן לפטור עצמו מן השבועה. ונאמר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון. הטענה הראשונ' שטוען שאשתו השניה שלקח אשר ילדה לו הבן מוחה בידו שהיא רוצה לכבד במצוה זו אחר מקרוביה דבר פשוט הוא שאין בטענה זו ממש ואין יכול לפטור עצמו מעונש השבועה החמורה. והוא ממה שכתב מהר"י קולון ז"ל בתשובה שורש ע"ו דאין כח לאשה ליתן לאחר למול את בנה מאחר דלא שייכא במצות מילה. והובאו דבריו בב"י ובהרמ"א בי"ד סי' רס"ד. א"כ הדבר ברור כשמש שמחאת האשה אינו כלום והוא יכול לתת מצוה זו להמול את בנו לכל מי שירצה. וכ"ש בנ"ד שהוא בשבועה שמחוייב לקיים דברו:
והטענה השנים שטוען שאינו חייב לתת לו את בנו למולו יען ששבועתו היתה על הבן שתלד אשתו הראשונה שהיתה קיימת בשעת השבועה וזו אחרת היא הרב בעל שער אפרים ז"ל בסי' הנ"ל האריך בזה להליץ בעד ראובן לפוטרו מן השבועה בטענה זו. ואין דעתינו נוטה לדעתו שגם בטענה זו אין יכול לפטור עצמו מן השבועה ונעתיק דברי הרב ז"ל ואח"כ נחוה דעתינו. וז"ל הרב ז"ל:
גרסינן בגמ' דכתובות פר' הנושא דף ק"ג במשנה אלמנה וכו' נותנין לה מדור לפי כבודה וכו' ואמרי' שם בגמ' אמר אביי נקטינן מדור אלמנה שנפל אין היורשים חייבים לבנותה וכו' וכן פסקו כל הפוסקים וכתב המ"מ בשם הרשב"א בפ' י"ח מה' אישות וז"ל וכתב הרשב"א לאו למימרא שאין חייבים לבנותה אבל אם בנאוהו שתהא היא דרה בו אלא מכיון שנפל נסתלק זכותה ממנו עכ"ל ע"ש א"כ זכינו ממ"ש הרשב"א שאפי' אם חזרו ובנאוהו נסתלק זכותה מכיון שנפל אף שהבעל נתחייב בשטר כתובה בחוב גמור שמחויב ליתן לה דירה לאחר מיתתו ואפילו הכי מכיון שנפל נסתלק זכותה ולא אמרי' כשחזרו ובנאוהו תהדר למלתא קמייתא שהחוב יהיה כבראשונה ותדור בו אלא אמרי' שנסתלק זכותה ממנו וא"כ בנדון דידן אע"פי שנשבע לו שיתן לו למול את בנו מ"מ הואיל ומתה אשתו הוי כמו נפל הבית ואבד המוהל את זכותו ואף שחזר ולקח אשה אחרת והוליד בן מכל מקום אבד את זכותו ואינו מחוייב לכבדו שימול את בנו וכמ"ש הרשב"א גבי מדור האלמנה דאף אם בנאוהו היורשים מחדש מ"מ אבדה את זכותה. ואין לומר דדוקא גבי יורשים אמרינן דמדור האלמנה שנפל דאבדה זכותה לפי שהיורשים בעצמם לא נשתעבדו בחוב זה רק זהו חוב אביהם שנשתעבד לה או מצד תקנת חכמים לכן אמרינן שבקל יכולים לפטור עצמם מחוב זה ואבדה את  זכותה ומשא"כ בנ"ד שהוא שעבד את עצמו ובפרט בעונש השבועה החמורה ואם כן אמרינן אף שמתה אשתו והוי כמו מדור אלמנה שנפל מכל מקום לא אבד המוהל זכותו כשנשא אשה אחרת ולא דמי למה שכתב הרשב"א הנ"ל דאף אם בנאוהו היורשים מחדש מ"מ אבדה זכותה דיש לחלק דבשלמא התם גבי מדור אלמנה שנפל וכו' אותו בניין חדש שבנו היורשים לא נשתעבד לאלמנה ומשא"כ בנ"ד גבי המוהל הוא עצמו שעבד עצמו שיתן לו את בנו למולו ולא נפקע שטבודו ממנו לכן לא אבד זכותו כשנשא אשה אחרת והוליד בן:
אמנם אחר קצת העיון תמצא שחילוק זה  אינו שהרי כתב הטור בח"מ סי' שי"ב סט"ז גבי נפל הבית לאחר שהשכירו אם אמר  לו בית זה וכו' אינו חייב לבנותו וכו' ולקוח מגמ' דהשואל דאמרינן כיון דנפל אזדא ליה וכו' ופרש"י לשם אזדא ליה הלך לו מזלו גרם לו ואמאי חייב להעמיד לו בית וכו' והב"י הביא לשם הגמ' הנז' והביא ג"כ דברי המ"מ בפרק י"ח מה' אישות הנז' ח"ש בשם הרשב"א גבי מדור אלמנה שנפל אף אם בנאוהו היורשים מ"מ אבדה זכותה ממנו ע"ש וכתב מרין הקדוש הב"י על דברי הרשב"א הנ"ל וז"ל ומשם יש ללמוד דה"ה למשכיר וכו' ט"ש והיינו אף אם בנאו המשכיר מ"מ אבד השוכר זכותו וא"כ לפי מה שחלקתי לעיל דע"כ לא קאמר הרשב"א אלא דוקא גבי יורשים לפי שהם לא נשתעבדו בעצמם ומשא"כ בנ"ד גבי מוהל וכו' דלפי זה קשה על מר"ן הב"י איך לומד מדברי הרשב"א דין שוכר ומשכיר דאבד השוכר את זכותו דילמא בנדון דשוכר ומשכיר מודה הרשב"א דלא אבד זכותו הואיל ונשתעבד בעצמו דומיא דנ"ד גבי המוהל וביותר שכתב הב"י עוד ולמד מדין של מדור אלמנה וז"ל ונ"ל דכי היכי דמדור אלמנה שנפל ואמרה הניחו לי לבנותו אין שומעין  לה ה"ה לשוכר עכ"ל ולפי מ"ש אין ללמוד ממדור האלמנה כלום ועל הרב ב"י ז"ל לא קשה כ"כ לפי שאף שכתב הב"י שיש לדמות משכיר ושוכר למדור האלמנה ויש ללמוד דין של הרשב"א ממדור האלמנה לשוכר ומשכיר וכו' מכל מקום בספרו הקצר השמיט הדינים אלו לפסק הלכה גבי שוכר ומשכיר ואם כן אף שכתב שיש ללמוד דין שוכר ומשכיר ממדור האלמנה מ"מ השמיט דינים האלה ולא רצה לקבוע הלכה כן ואפשר שמטעם שיש לחלק בין נדון דהרשב"א לשוכר ומשכיר וכמו שחלקתי בין נדון דהרשב"א לנ"ד גבי מוהל אמנם על הרב בעל המפה קשה שהביא דינים אלו בספרו הקצר ואם איתא שיש לחלק כנז' א"כ דברי בעל המפה תמוהים אלא ודאי שאין לחלק בין מדור האלמנה לשוכר ומשכיר וה"ה בנ"ד גבי מוהל אם מתה אשה הראשונה אבד את זכותו דומיא דנפל הבית הנ"ל עכ"ל הרב הנ"ל ז"ל:
ולענד"נ שהחילוק שדחה הרב הנ"ל ז"ל הוא האמת דודאי יש לחלק בין אם בא השעבוד מחמת עצמו כמו בנ"ד לבא מחמת אחרים כמו מדור האלמנה דמלתא דמסתבר הוא ומפני זה בנ"ד אף שמתה אשתו הראשונה ונשא אחרת והוליד ממנה בן לא נפקע שעבודו כיון שהוא עצמו נשתעבד וראייה לדברינו שהרב ב"י ז"ל השמיט דין שוכר ומשכיר בשולחנו הטהור כמו שכתב הרב הנ"ל ז"ל (ר"ל דין אם חזר ובנאו המשכיר) א"כ הדבר ברור דסברת הרב בית יוסף ז"ל דיש חילוק בין אם נשתעבד עצמו או נשתעבד על ידי אחר. ומה שחיזק הרב הנ"ל ז"ל סברתו מהרב בעל המפה ז"ל שהביא דין זה בספרו הקצר וא"כ אין לחלק בין מדור האלמנה וכו' וה"ה בנ"ד לא מצאנו בהרמ"א ז"ל שכתב דין והלא בספרו הקצר ולא בספרו הארוך אלא זאת מצאנו שאחר דברי הרב ב"י ז"ל כתוב ביני שיטי באותיות קטנות ז"ל ואפילו בנאו המשכיר יכול לומר שלא ידור בו ט"כ ולא נודע מי שכתב זה מ"מ יהיה מי שיהיה אינה ראיה מכרחת דשמא מי שכתב זה לא אסיק אדעתיה חילוק זה דאילו הוה אסיק אדעתיה הוה הדר ביה ולא היה כותבו לפסק הלכה ועוד מאחר שהרב ב"י ז"ל השמיט דין זה בספרו הקצר אליו אנו שומעין ומימיו אנו שותין ולזה דעתינו נוטה א"כ בנ"ד שהוא עצמו נשתעבד ונשבע לו שהבן הראשון שיולד לו שיהיה שמעון המוהל אף שחתה אשתו הראשונה לא נפקע שעבודו:
עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל להליץ בעד ראובן לפטור אותו משבועתו מהא דתנן בכתובות הנושא את האשה ופסקה עמו לזון את בתה חמש שנים חייב לזונה וכו' הפיקין היו כותבין ט"מ שאזון את בתך ה' שנים כז שאת עמי ואיתא בטא"ה סי' קי"ד מתה (האם) אינו חייב עוד לזונה וכן אם נתגרשה אפילו חזר ונשאה דכ"ז שאת עמי מאלו הנישואין משמע. ומזה רצה הרב הנ"ל ז"ל לדון מינה ומינה וכתב דחה התם דחזר ונשא והחזיר את אשתו הראשונה אפ"ה אמרינן הואיל ונתגרשה אבדה זכותה אך שהחזירה מכ"ש בנ"ד דהבעיה המוהל שימול את בנו הראשון שיולד לו וא"כ כשמתה אשתו אף שנשא אשה אחרת שאבד המוהל זכותו דהלא זאת אשה אחרת וכו' עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל דלכאורה יש לדחות ראיה ואת דלא דמי נ"ד לסיפא דמתניתין דהתם התנה עמה בפירוש כ"ז שאת עמי ולכן כשנתגרש' אבדה זכותה. משא"כ בנ"ד שאמר סתם שהבן הראשון שיולד לו יהיה הוא המוהל אף שחתה אשתו מ"מ לא אבד המוהל את זכותו אלא נ"ד דומה לרישא דמתניתין והוא הנושא את האשה ופסקה עמו שיזון את בתה ה' שנים חייב לזונה נישאת לאחר (היינו לאחר שגירשה הראשון) חייב לזונה וכו' ט"ש א"כ משמע משם דאף שגירשה ח"מ לא אבדה בתה את זכותה וחייב לזונה ומ"ש סיפא בנתגרשה דאבדה זכותה היינו לפי שהתנה כ"ז שאת עמי לכן כשנתגרשה אבדה זכותה משא"כ בנ"ד גבי המוהל שאמר ראובן סתם אל שמעון המוהל שהבן הראשון שיולד לו יהא הוא המוהל וא"כ י"ל אף שמתה אשתו לא אבד זכותו והאריך הרב ז"ל בפילפול זה פעם סותר פעם בונה עד שבסוף דבריו כתב ז"ל נשמע מכל מה שכתבנו לעיל דגבי הנושא את האשה ופסקה עמו שיזון את בתה וגירשה דאבדה את זכותה אף שהחזירה לאותה אשה וכמ"ש לעיל (דהיינו סיפא דמתניתין) ומכ"ש בנ"ד שאם מתה אשתו אף אם נשא אחרת וילדה בן זכר שפטור מעונש השבועה שנשבע ליתן לו בנו למול דאמרינן פנים חדשות באו לכאן: וגדולה מזו מצינו במשנה דכלים פי"ח משנה ו' מטה שהיתה טמאה מדרס נשברה: [ארוכה] ותקנה טמאה מדרס נשברה שני' ותקנה טהורה מן המדרס וכו' ומפרש שם הרב ר"ע מברטנור' טהורה מן המדרס אע"ג דנתקנה ראשונה קודם שנשברה שני' מ"מ טהורה דפנים חדשות באו לכאן שלאחר שירדה לה טומאת מדרס נתחדשו לה פנים הללו ואין זו הראשונה מאחר שכבר נתקלקלה בה כדי ביטולה וא"כ ה"ה בנ"ד דמה התם לעניין טומאה אחרי' הואיל ונתקלקלה אף שתיקנה אח"כ אמרי' דפרחה טומאתה וטהורה ואמרי' פנים חדשות באו לכאן וה"ה בנ"ד דהואיל שמתה אשתו הראשונה נתבטל השעבוד ואף שנשא אשה אחרת דהוי כמו שתיקנה מ"מ הואיל ונתבטל השעבוד נתבטל לגמרי מטעם דפנים חדשות באו לכאן וכו' ע"כ:
ואף שלכאורה נראין דברי הרב ז"ל כשנעיין שפיר נלע"ד דנ"ד לא דמי לסיפא דמתני' דמאי דקתני בסיפא הפקחין היו כותבין וכו' כ"ז שאת עמו ואמרי' נתגרשה אף שחזר ונשאה אבדה בתה זכותה מילתא דמסתבר הוא מאחר שהתנה עמה בפירוש כ"ז שאת עמי דמשמעו כ"ז שאת עמי מנשואין אלו וכיון שנתגרשה נתבטלו נשואין אלו אעפ"י שחזר ונשאה. אבל בנ"ד ששעבד עצמו סתם שאמר שהבן שיולד  לו יהיה הוא המוהל. אף שמתה אשתו לא נתבטל השעבוד. אבל נ"ד דומה לרישא דמתני' דקתני הנושא את האשה ופסקה עמו שיזון את בת' ה' שנים חייב לזונה נשאת לאחר חייב לזונה דאף שגירשה לא אבדה בתה את זכותה כיון ששעבד עצמו סתם ולא תלה באמה כמו בסיפא שאמר כ"ז שאת עמי. ה"ה בנ"ד כיון ששעבד עצמו סתם שאמר שהבן שיולד לו יהיה הוא המוהל אעפ"י שמתה אשתו הראשונה לא נתבטל השעבוד כיון שלא תלה באשתו. ואפי' אם אמר הבן הראשון שתלד לי אשתי אפי' הכי מחוייב לקיים דברו כיון שלא אמר אשתי זאת דגם אשתו השניה אשתו מקרי. ומה גם שהיתה בשבועה שחייב לקיים שבועתו אחר שכתבנו כל זה מצאנו ראינו שכווננו לדעת החכם השלם כמהור"ר משה גומש די מישקיטה נ"ע בש"ות פרי עץ חיים חלק שלישי דף פ"א שנשאל כנדון שלנו יעויין שם:
ומה שכתב הרב ז"ל דפנים חדשות באו לכאן והביא ראיה ממשנה דכלים מטה שהיתה טמאה מדרס וכו' נלע"ד דאין הנדון דומה לראיה. דהפרש והבדל יש בין נ"ד לההיא משנה דכלים דהתם הקילקול היה בגופה שנשברו ארוכותיה. ומשום הכי טהורה כשנתקנו דפנים חדשות באו לכאן אבל בנ"ד ראובן לא נתקלקל שספן עצמו שנשתעב' לאותו פן עצמו ניתן לו בן א"כ אף שמתה אשתו ונשא אחרת וילדה לו בן מחוייב ראובן לקיים שבועתו כי לא פנים חדשות באו לכאן ודי לנו בזה:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו דראובן חייב לקיים שבועתו ושמעון המוהל ימול את בנו שנולד לו מאשתו השניה מהטעם ששעבד עצמו סתם ולא תלה באשתו דומיא דרישא דמתניתין דכתובות כמו שביארנו ואעפ"י שאשתו מוחה אין מחאתה כלום דהיא לא שייכא במצות מילה כחו שכתבנו ואע"ג שהוא דבר שלא בא לעול' כבר הוכחנו ממה שכתב' הרא"ש והרב ב"י ובעל המפה והריב"ש זכרונם לברכה דאם נשבע אף שהוא דבר שלא בא לעולם כופין להשלים מה שנשבע הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעש' אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כי לו משפט ההוראה:
נגמר ונשלם בעש"ק שבעה לחדש חשון בסדר ובשנת ונמלתם את בשר ערל חכם לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פיראנקי מ"כ