שאלה סט כהן שבא חביתו לבית הכנסת ומצא צבור בברכת מודים מהו לעלות לדוכן מי אמרינן עקירת רגליו מביתו לב"ה מקרי עקירה. ובשטע עבודה כבר היה מהלך לבא לבית הכנסת או לא מקרי עקירה ואם תמצי לומר דכיון שלא היתה כוונתו והליכתו לדוכן אינו עולה. מבעי לן השתא מי שהיתה ביתו סמוך לב"ה ושמע שהש"ץ הגיע לרצה ועקר רגליו מביתו כדי לברך ברכת כהנים אם מיקרי עקירה או לא: ומעתה אסורה נא לענין דינא לנחל נובע מקור חכמ' ובינה לאר'ש טובה ורחבה דנחית לעומקא של הלכה ה"ה הח' הנעלה המליץ המפואר כמהר"ר דוד פראנקו מינדיס נר"ו נס"ו ושכמ"ה:
תשובה מפעלו'ת אלהי'ם ראיתי עולים מן האר"ש אר"ש חמדה שאלת חכם בה שני שבי'לין עולים בקנ'ה אחד שבט סופרים מטה אהרן יוצא פרח תפארת בחורים מפרחי כהונה ויצץ ציץ ויגמול שקד'ים א'ב ר'ך הוא הח' הנעלה מאיר עיני חכמים בהלכה בן יכבד אב ברוך שזה ילד ושזה גדל בתורה זה רעי וזה דודי בחירי רצת' נפשי כמה"ר אהרן הכהן די אזיוידו יצ"ו: בנין אב ב"ד ור"מ דק"ק השר ומגדול הכהן הגדול מורינו ורבינו הכהן די אזיוירו מגן דוד יגן בעדו יכון כסאו לדור דורים עיניו ועינינו יחזו פני ינון ושוב השכינה לציון. אמן וכי"ר:
מוצא דבר זה בסוטה בפ' ואלו נאמרים נאמר (דף ל"ח ט"ב) אמר רב יהושע בן לקיש. כל כהן שאינו עולה בעבודה שוב אינו עולה. שנאמר וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם וירד מעשות החטאת והעולה והשלמים מה להלן בעבודה אף כאן בעבודה: איני והא ר' אחי ור' אסי סלקי ר' אחי ור' אסי מעיקרא עקרי כרעיהו ממטא לא הוו מטי התם וכדתני ר' הושעיא. לא שאנו אלא שלא עקר את רגליו אבל עקר את רגליו עולה: וחנן נמי אם הבטחתו שנושא את כפיו וחוזר לתפלתו רשאי והוינן בה הא לא עקר. אלא דנד פורתא הכא נמי דנד פורתא:
מרן הירחי פי' שאינו עולה בעבודה  קודם שיסיים ש"ץ רצה צריך לעלות לדוכן: וירד מעשות אלמא בעוד שהעבודה בידו בירך ואח"כ וירד מעשות החטאת וגו' אלמא השתא הוא דגמרא: מעיקרא הוו עקרי כרעיהו ממקומן בעבודה אבל רחוק היה מקומן מהדוכן. ולא מטו עד דגמרא ברכת העבודה ותנן נמי בברכות אם הבטחתו וכו': רישא הכי איתא העובר לפני התיבה לא יענה אמן אחר הכהנים מפני הטירוף ואם אין שם כהן אלא הוא לא ישא את כפיו שלא תיטרף דעתו בשובו לתפלתו ולא ידע להתחיל מיד בשים שלום ואם הבטחתו שהוא מלומד בדבר ולא תיטרף דעתו נושא את כפיו וחוזר לתפלתו: רשאי לישא את כפיו והא לא עלה בעבודה אלא דעקר פורתא וש"מ דסגי בהכי שעוקר מעט רגליו לילך לצד הדוכן בעבודה:
לנוגה אור דברי נגידנו הנ"ל ראינו אור שצריך הכהן לעלות לדוכן קודם שיסיים הש"ץ ברכת העבודה ושמתורת ה' נלמדנו. כי כמו שאהרן בירך לעם קודם גמרו העבודה בזבחו. כן הכהן מזרעו יעמוד לישא כפיו שיעלה לדוכן קודם שיסיים ש"ץ רצה בתפלה. דעל הקרבנות נאמר לרצון להם לפני ה':  ושהעבודה הזאת שזכר ריב"ל היא ברכת רצה. ואם לא קם ולא זע הכהן ממקומו בזמן ההוא שוב אינו עולה: ופריך סתמא דתלמודא והא ר' אמי ור' אסי סלקי קס"ד אף לאחר גמר רנה ופריק מעיקרא עקרי כרעייהו ממקומן ברצה ולא מטו לדוכן עד דגמירא אותה ברכתא וכדר' אושעיא. לא שנו אלא וכו':
הרמב"ם ה' נשיאות כפים פרק י"ד הלכה ג' כתב וזה לשונו: כיצד היא נשיאות כפים בגבולין. בעת שיגיע ש"ץ לעבודה כשיאמר רצה כל הכהנים העומדים שם בב"ה נעקרין ממקומן והולכין וטולין לדוכן וכו': ובפ' ט"ו הלכה י"א: הוסיף שנית ידו וכתב. כהן שנשא כפיו בב"ה והלך לב"ה אחר ומצא ציבור שמתפללין שלא הגיטו לברכת כהנים נושא ידיו להן ומברכן ואפי' כמה פעמים ביום: כהן שלא עקר רגליו ממקומו לעלות לדוכן בשעה שאמר ש"ץ רצה שוב אינו עולה באותה תפלה אבל אם עקר רגליו לעלות אעפ"י שלא הגיע לדוכן אלא אחר עבודה הרי זה עולה ומברך: בתוספת מלות באותה תפלה גילה לנו הרב שדעתו. שכן כוונת ריב"ל בדרך קצרה באומרו שוב לא יעלה. ולא לאסור לו העליה כל ימי חייו:
הטור והש"ע בה' נשיאות כפים סי' קכ"ח כתבו: כשמתחיל ש"ץ רצה כל כהן וכהן שבב"ה נעקר ממקומו לעלות לדוכן ואף אם כא יגיע שם עד שיסיים ש"ץ רצה שפיר דמי כיון שעקר רגליו כשהתחיל. אבל לא עקר רגליו ברצה שוב לא יעלה:
ובעל הלבושים שם כתב כנ"ל וחתם: בעבודה שהוא תחלת רצה:
מדברי רבותינו אלה נמצינו למדין שחובת עקירת רגלי הכהן היא מתחלת רצה עד חתימתא דברכתא דנא. ושרצה היא העבודה. ושזריזין מקדימין לרצון להם בראשית הברכה וגם כפי השכל וכפי אבודר"הם. ואין ללמוד מדברי הרמב"ם והטור ובעל הלבושים שחיוב העקירה בדיוקא במלת רצה. על דבר אמרם כשיאמר רצה. ולמעוטי שלא נפרש העבודה כמשמעו על כולא ברכתא דרצה. כי הרמב"ם כבר קדם לסתר זאת באמרו בשעת שיגיע ש"ץ לעבודה. וכבר כתב הרב פרי חדש באותו סי' שאף שמלשון המחבר (פי' הב"י) והטור משמע דעקירת רגל ברצה ר"ל בתחלת רצה. זה ליתא דלשון הש"ס הוא כהן שאינו עולה בעבודה וכן פי' רש"י בדרך קצרה קודם שיסיים רצה ובעל הלבושים למצוה ולא לעכובא נתכוון: ומלבד שהוא נגד השכל והסברה לצמצם ולגבול זמן העקירה במימריה דמלת רצה גם לא יאמן כי יסופר שיחטאו הפוסקים מקלוע אל שערת דברי ריב"ל ורש"י בכוונה הנרצת בעבודה שלשונם ברור מללו: כאשר נוכחת מדברינו:
בכחנו זה נבוא במשפט הבבא הראשונה שבשאלה. שהח' השואל עשאה בדיוק ותבונה משונה מהשניה בג' תנאים. התנאי הא' שכהן שבא מביתו הבלתי סמוכה לב"ה הנז' ראשונה ודאי לא שמט שהש"ץ הגיע לרצה. כאשר זכר שמיעתו בשניה: התנאי הב' שכהן הבבא א' מצא הצבור בברכת מודים: ובבבא הב' שמע בהגיעו לרצה: והתנאי הג' שבבבא הא' לא זכר שכוון בבאו מביתו לעלות לדוכן כאשר זכר בבבא הב' שעקר רגליו לברך ברכת כהנים בכוונה:
בהשקפה הראשונה רחש לבי לחלוק בין הכהן העומד לשרת שם בב"ה ובין הכהן הבא מן החוץ שהעומד בב"ה אם לא עקר רגליו בעבודה תשש כחו ולא יעלה באותה תפילה. והבא מן החוץ יעלה ויבא לדוכן בלי עקירה קודמת מיד בבאו בצל קורת ב"ה. בתנאי שיגיע שם בטרם שפתחו אחיו הכהנים בברכה ואדני דעתי זאת הטבעו במילי דאבות ואלו הן. ממשמעות גרסת הגמרא הנ"ל דאמר ריב"ל כל כהן שאינו עולה ומדתני ר' אושעיא עליה לא שאנו אלא שלא עקר רגליו דמיירי בעומד בב"ה וכדמוכח מפי' רש"י על מעיקרא הוו עקרי כרעייהו שפי' ממקומם שהיה רחוק מן הדוכן: והוא שוב לא יעלה באותה תפלה: אבל הכהן הבא מן החוץ יפה כחו אם לא הגיעו הכהנים לברכתן ונושא ידיו להן ומברכן: וכן נראה מפשטות דברי הרי"ף בר"ה פ' ראוהו ב"ד ופ"ד דמגילה על מה דאמרינן התם דאלו מתרמי ליה ציבורא אחרינא הדר מברך שלמד ואמר דשמעינן מינה דכהן דפריס ידיה בחדא דוכתא כד מטי לב"ה פריס להו ידיה וש"ד: דון מינה דלא צריך עקירה כדי למיסק ולברך שנית: כי אמר כד מטי בריך: ומסגנון הרמב"ם דלעיל שתפס לשון הירושלמי שזכר כל כהן שעמד בב"ה וכו': ג"כ נראה יפות כח הכהן הבא מן החוץ באמרו בענין הכהן שעומד בב"ה שחייב לעקור ממקומו וא"כ אין משפט הבא מן החוץ כמשפטו כי זה כד מטי בריך. והטור וש"ע דבריהם כדבריו. וגברא רבא סהיד עליה בבירור והוא כמוהר"ר יעקב קאסטרו בס' ערך לחם בה' נשיאות כפים סי' ר"ס כח וז"ל: כהן שבא לב"ה ומצא ש"ץ בהודאה עולה לדוכן אעפ"י שלא עקר את רגליו ויסודי מסקנתו על הררי קדש הפסקנים שקדמתי זכרם: ובשו"ת כ"י ראיתי מצאתי כתוב. שהכהן הבא מן החוץ על דעת לישא כפיו עם אחיו יעלה ובירך מיד. ושזה מנהג הקדמונים קיירו בפסקם בכמוה"ר יחיאל ערבות: מהרמט מיפאנו בפסק כ"ו: ועבד הלכה למעשה בצפת הר"ר בנימין הלוי והעיד שכן מנהגם של ישראל בא"י תוב"ב: מבלי פוצה פה ומצפצף לנגדם: והסברא מסכמת לזאת כי הבא מן החוץ אנוס היה בשעת העבוד' ונמנע לעקור בחוסר ידיעה כבר שם לדרך פעמיו לבא לב"ה ומה עקירה מעליא ממנה וקודמת היא לזמן העבודה. ובבאו אל הקדש פנימה בטרם פתחה לברך את העם יעל עם אחיו וטוב עין הוא יברך ולא יקרא פושט כאותו שבב"ה שלא עקר רגליו בעצלתים בזדון:
אמנם הלום ראיתי אחרי רואי שזאת המימרא ומסקנת רבותינו חדשים גם ישנים באמת ובלי ספק כולם כאחד דנין שכל אפיא שוין: ושצריכין להקדים העקירה לעליה הכהן הבא מן החוץ כהעומד בב"ה: כי בזאת המימרא נראה בעליל שכן הוא. כי ריב"ל בעצמו כבר באמרו כל כהן שאינו עולה כלל אפי' הבא מן החוץ. ולא חילק: ואין ראיה מדברי הרי"ף בדלא מטו דאמר דלאו דוקא לבה"כ נתכוון אלא דלא מטא לרצה שהוא זמן התחלת הכנת הכהנים את עצמם לברך. וכן אמרו הר"ן תמן בבירור במלאותו את דבריו: וז"ל: ולישנא דלא מטו לב"ה לאו דוקא אלא ר"ל דלא מטו לזמן שהכהנים מחוייבים לעקור עמהם: ומדברי הרי"ף עצמם לא מוכח בבירור שהתיר לו לעלות ולברך בלי עקירא כי לעולם אימא לך דאם לא חטא תמן בטרם יאמר הש"ץ רצה ולא יעקור גם הוא רגליו שלא יעלה ככל מחוסרי הכנה. ואם ממשמעות דברי הרמב"ם בפ' י"ד הלכה ג' היינו יכולין להוציא הבאים מן החוץ מפני שאמר שם הכהנים העומדים בב"ה: כבר שפתיו ברור מללו בפ' ט"ו: י"א: שלא עקר רגליו ממקומו. לכלול אנשי הבית ואנשי החוץ בגזירה שוה. והטור הב"י והש"ע בדרכיו הלכו ולאו בדיוקא נקטוה אלא דלישנא דעלמא נקטו: ודכוותייהו יסדו אבירי הרועים רבינו ירוחם בס' אדם וג' ח"ו הכל בו סי' קכ"ח: הרדב"ז בסוף תשובה לפסקו אלף ר"ס: כתב מי שעקר רגליו מביתו לבא לב"ה לא נקרא עוקר רגליו לעלות לדוכן הילכך לא יעלה: וכן ברקח ה' נ"כ פ' י"ד: ג': ע"ש: והרב בעל גינת ורדים בא"ח כלל א': סי' כ"ב: כתב שדברי הרדב"ז הנ"ל בכהן שלא שת לבו לבא לב"ה בגלל לברך ברכת כהנים ומשום הכי לא חשיבא עקירת רגלים ביאתו והליכתו:
מכל הני מילי ליקטתי היום פשר דבר הבבא הא' דנ"ד שהכהן הבא מביתו לב"ה לא יעלה לדוכן בג' תנאי השאלה דהיינו שלא שמע בביתו רצה מפי הש"ץ: הב' שכבר בא במודים. והג' שחסר לו הכוונה ולא שת לבו לזאת הברכה:
ועל דבר הבבא השנית תזל אמרתי שמאחר שבית הכהן הזה סמוכה לב"ה כל כך ששמע קול הש"ץ ברצה ושנד רגליו בעתו וכוון לבו ג' אלה מטיבי לכת אשוריו המה ועקירתו עקירה מעליא: ומחלוקי הבבא הראשונה נלמדנו שתשש כח הכהן ההוא להיות ביתו בלתי סמוכה לב"ה אשר בעבור זאת נמנעת ממנו השמיטה דרצה ובשתים אלה יפה כח כהן הבבא השניה ונדידתו מחוץ כנדידתו בב"ה יחשב וכוונתו רצויה: והאריכו' בזה אך למותר אף אמנם לרוחא דמלתא בשמים עדי וסהדי במרומים שאמת יהגה חיכי הלא הוא הרב בעל כנה"ג בה' נשיאות כפים סי' קכ"ח בשם הרדב"ז כתב בס' קכ"ח בהגהת הטור וז"ל: ונ"ל שאם היה ביתו סמוך לבה"כ ועקר רגליו מביתו קודם רצה כדי לעלות לדוכן מקרייא עקירת רגליו וקודם רצה דאמר לאו למימרא לפניו ממש רק מרצה ואילך עד סיום הברכה: ואהא מסיק שאם היה ביתו סמוך לב"ה סמוך דוקא היינו בכדי שישמע קולו של ש"ץ ברצה ועקר רגליו להלוך לברך דאז שפיר דמי ובכוונתו הטובה לא תחסר כל בה: ובזאת דוד יבא עד הראש ר"מ מו"ר די אזיוידו ה"י לידע אם כשר הדבר דברתי בעיני מעכ"ת שכל משפטיו צדק ודינו דין אמת: ביל"או:
בר"ח ניסן שנת הנה ברך לקחתי לפ"ק:
לעבד ה' לדוד בן החכם והעניו כמה"ר אברהם פראנקו מינדיס. שם משפחתו חפשי בישראל: