שאלה ראובן ושמעון נשתתפו בקנין גמור ובשטר והניחו כל אחד קרן לאמצע השותפות והיו עוסקים שניהם בחנות בסחורות וע"ד הריוח כתוב לאמר שראובן יקח ששים למאה ושמעון ארבעים וכן בהפסד ואח' זמן רב רצו וטיהרו חשבון החנות ובכן נתבאר על פי החשבון שאחרי שישלמו לבעלי חובותיהם יש לראובן סך מה קרן וריוח ולשמעון סך כך יותר מועט וכראות כן שמעון אמר לראובן שאם מכאן ולהבא יחלוקו חלק כחלק יהיה שותפו עמו ושאם לאו יפרד ממנו וראובן לא רצה לתת לו יותר מארבעים ובכן בו ביום עלתה הסכמתם להפרד איש מעל אחיו ונשתוו ביניהם באופן זה שראובן לקח החנות עם כל הסחורות וקבל עליו לשלם לבע"ח שהיו חייבים להם שניהם מסחורות השותפות וגם קבל עליו ראובן לפרוע לשמעון חלקו המגיעו קרן וריוח פד חדש ימים וכל זה היה ביניהם בו ביום ויפרדו זה מזה ותכף באותו היום הלך שמעון אצל הבע"ח והודיעם שהוא נפרד מראובן ושכל החוב קבל עליו ראובן לשלם להם בזמנם ובע"ח ענו לו מה איכפת לנו חזה שניכם חתומים בשט"ח אין אנו פוטרים אותך כי טובים השנים ובלילה ההוא אש אלקים נפלה מן השמים ונשרף החנות עם כל הסחורות הן ערה שמעון תובע מראובן שישלם לו סך שקבל עליו וגם לבע"ח כאשר קבל ואם הסחורות נשרפו ברשותו נפסדו ומזלו גרם וראובן טוען כי מלבד שאינו חייב לפרוע חלקו המגיעו אף גם זאת חייב שמעון לשלם מחבית החובות מביתו מפני שעדיין היה תורת השותפות עליהם אף שחלקו בפירוש ובא עליו מ"ב טענות א' מפני שאף שהוא קבל עליו החובות לא נתרצו הבע"ח בזה ונמצא שלא היו יכולים לחלוק השותפות ואת"ל שאין זה מעלה ומוריד מאחר שכבר חלקו מ"מ כיון שהשותפות היה בקנין ובחילוק לא קנו משניהם והכל היו דברים בעלמא בלא שום חיוב כתב אין כח בדברים לקיים החלוקה שעשו ושמעון אומר כבר חלקנו וקבלתה עליך הכל קיים תנאך ושלם לי ולבעלי חובות. יורנו המורה לצדקה הדין עם מי ושכמה:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה ריש בבא בתרא השותפין שרצו לעשו' מחיצה בחצר בונין את הכותל באמצע מקום שנהגו לבנות גויל גזית כפיסין לבינים בונין הכל כמנהג המדינה גויל זה נותן שלשה טפחים וזה נותן שלשה טפחים בגזית זה נותן טפחיים ומחצה וזה נותן טפחיים ומחצה בכפסין זה נותן טפחיים וזה נותן טפחיים בלבינים זה נותן טפח ומחצה וזה טפח ומחצה לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם וכו':
ובגמרא דף ד' לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם פשיטא לא נצרכה דנפל לרשותא דחד מינייהו אי נמי דפנינהו חד לרשותא דידיה מהו דתימא ניהוי א דך המוציא מחברו עליו הראיה קמ"ל ע"כ בגמרא לעניננו:
ופרש"י השותפין שיש להם חצר בשותפות ובתי שניהן פתוחין לתוכו וכל חצרות ששנו חכמים לפני הבתים הן ורוב תשמישן בחצר: באמצע זה נותן מחלקו חצי מקום עובי הכותל וכן זה: גויל גזית כפיסים הכל מפרש בגמרא: הכל כמנהג המדינה אם מנהג לבנות בגויל אין חברו יכול לומר איני חפץ אלא בגזית: זה נותן שלשה טפחים וכו' שעובי כותל גויל ששה טפחים ושל גזית חמשה ושל כפיסים ארבעה ושל לבינים שלשה: לפיכך הואיל ובאחת הבניין חייבום חכמים לבנות בין שניהם אם נפל הכותל לאחר שנים רבות אין האחד יכול לומר כל הכותל נבנה בחלקי ומשלי היו האבנים אע"פי שהוחזק יותר מחברו וכגון שנפל הכותל חל בחלקו כדמפרש בגמרא: פשיטא דהאבנים של שניהם דאפילו לא פסק לן דינא דמתני' המלמדנו שמתחילה בין שניהם עשאוה על כרחם היו חולקין בשוה האבנים שהרי ברשות שניהם מונחים ויד מי מהם תגבר: הגהה כפי' ר"ח קמ"ל דלא בעינן ראיה אלא שותף מפיק מיניה בלא ראיה ואיהו דטעין דדיליה נינהו עליו הראיה וכל כה"ג הכי דיינינן ליה וזה הדין מפורש עוד כמו כן בפרק הבי' והעלייה בתחילתו איבעית אימא בשותפין כי האי גוונא אנוחי אבנים ברשות חברו לא קפדי וחזקת רשות לאו כלום הוא שמעינן מינה דכל כי האי גוונא דמילתא דידיעא בשותפותא לתרווייה' אע"ג דמנחי ברשותא דחד מינייהו לא יכול למטען דידי נינהו דברשותיה מנחי דקיימא לן שותפי לא קפדי אהדדי ע"כ בהגהה:
ורבנו הגדול כתב הסוגיא ומה שתרצו בגמר' על קושית פשיטא והוסיף הוא ז"ל ושמעינן מהא דמילתא דידיעא לתרי שותפי אע"ג דאיתא השתא ברשותא דחד מינייהו לא נפיק מחזקה דאידך מאי טעמא משום דשותפין לא קפדי אהדדי הילכך לית להו חזקה אלא בראיה או לאחר חלוקה ע"כ:
והם הם דברי ר"ח בהגהה שכתבתי בפי' הסוגיא בפירוש רש"י ז"ל אלא שרבנו הגדול מוסיף נופך משלו לית להו חזקה אלא בראיה או לאחר חלוקה וזה לא נזכר בדברי ר"ח ועיקר קוטב נושא שאלתנו סובב על זה והרא"ש כתב פשיטא אפי' לא היה מתחלה מוטל על שניהם לבנותו היו חולקין בשוה שהרי ברשות שניהם מונחים ויד מי מהן תגבר לא צריכא דנפל לרשותא דחד מינייהו מהו דתימא כיון שהוא מוחזק באבנים ניהמניה קא משמע לן אי נמי דפנינהו חד לרשותיה שלא בעדי מהו דתימא ניהוי אידך המוציא מחברו עליו הראיה קא משמע לן כיון דמסתמה מחזיקנן ליה דתרוייה' הוי אע"ג דאיתא השתא ברשותא דחד מינייהו לא נפקא מחזקה דאידך דשותפין לא קפדי אהדדי ואפי' נשתהה ברשותו ואין לו ראיה אלא בעדים והנה הרא"ש ז"ל לא זכר כי אם ראיה כאשר כתב ר"ח ולא זכר או לאחר חלוקה כאשר כתב הרי"ף ז"ל ואיני יודע למה השמיטו ועוד תמיה יותר מזה למה לא העתיק דברי הרי"ף כמנהגו בכל מקום או אם הוא מקשה על הרב רבנו הגדול ז"ל וצ"ע:
והרמ"בם ז"ל דבריו עניים במקום אחד ועשרים במקו' אחר שהרי כתב בפרק ב' מהלכות שכנים כמה גובה הכותל אין פחות מארבע אמות וכן בגנה כופהו להבדיל גנתו מגנת חברו במחיצה גבוהה עשרה טפחים אבל בבקעה אין צריך להבדיל בקעתו מבקעת חברו אלא במקום שנהגו רצה להבדיל בקעתו מבקעת חברו. כונס לתוך שלו ובונה ועושה חזית כמו אמה בסיד מבחוץ כדי להודיע שהכותל שלו לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבני שלו ואם עשו מדעת שניהם בונים הכותל באמצע ועושין חזית מכאן ומכאן לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם ע"כ הרי שלא כתב הרמב"ם כאן אלא בראיה או לאחר חלוקה כמו שכתב הרי"ף ובסוף הפרק כתב המשנה בצורתה מסוגייתנו שקדם זכרה ומה שאמרו עליה בגמרא במונח קיים מקום שנהגו לבנות כתלים המבדילין בחצרות או בגנות באבנים שאינן גזית זה נותן ג' טפחים וזה נותן ג' טפחים בגזית זה נותן טפחים ומחצה וזה נותן טפחים ומחצה בלבינים זה נותן טפח ומחצה וזה נותן טפח ומחצה בכפיסין זה נותן טפחיים וזה נותן טפחים כל השיעורין האלו טובי הכותל עם הסיד והואיל ומקום הכותל של שניהם אם נפל הכותל הרי המקום והאבנים של שניהם ואפילו נפל לרשות אחד מהן או שפנה אחד מהן את כל האבנים לרשותו וטען שמכר לו חברו חלקו או נתנו לו במתנה אינו נאמן אלא הרי הן ברשות של שניהם עד שיבא ראיה הרי השוה הרמב"ם ז"ל דין חצר ודין הגנה כמו שהוא כתוב במשנה דין החצר ואח"כ וכן בגנה ויד השותפים שוה בהם כיון שעשו מדעת שניהם ואפי' נפל הכותל לרשות אחר מהן אין לו טענה אלא בראיי' גמורה:
אלא דקשה לי למה לא כתב הרמב"ם אלא בראיה או לאחר חלוקה כאשר כתב הרי"ף רבו ואפשר לומר דדבר פשוט הוא שלאחר חלוקת השותפים מילתא דלא צריכה כאשר נבאר בע"ה וכזה ג"כ ראוי להליץ בעד הרא"ש לקושיא הראשונה וכתב הרב המגיד בדין הראשון ואם עשו מדעת שניהם וכו' במשנה שם לפיכך חם נפל הכותל וכו' גם זה במשנה שם פי' והוא הדין בכותל חצר שנפל שהמקום והאבנים של שניהם וכן מבואר במשנה שם ואתמר עלה בגמרא פשיט ואמרינן לא צריכה דנפל לרשותא דחד מינייהו אי נמי דפנינהו חד לרשותיה מהו דתימא ליהוי אידך המוציא מחברו עליו הראיה קמשמע לן ופירושו אפילו אין האבנים יוצאות מתחת ידי זה ואין אנו רואין אתן ברשותו וחברו תובעו במחצית האבנים והלה טוען לא כי הכותל היה כולו שלי אינו נאמן ואע"פי שהיה יכול להכחיש ולומר אינן בידי וכגון שיש זמן רב מן הנפילה שאילו שותפין מקפידין וה על זה בזמן מרובה הרי זה מגו במקום עדים דאנן סהדי דבחצר הכותל של שניהם וכן בבקעה כשעשו שניהם חזית ומגו במקום עדים לא אמרינן ושטה אחרת יש בהלכות כתבה המחבר בסמוך הרי שבדין זה לא כתב הרמב"ם ואם טען ואמר שמכר לו חברו חלקו או נתנו לו במתנה אינו נאמן עד שיביא ואיה ולכן בסוף הפרק פירש דבריי:
ולא ירדתי לסוף דעת הרב המגיד שכתב לפיכך אם נפל הכותל וכו' גם זה במעשה שם פירוש והוא הדין בכותל חצר שנפל שהמקום והאבנים של שניהם וכו' מארי דאברהם שהרב תלי תניא בדלא תניא שהרי במשנה שקדם זכרה פירשו דין החצר ואמרו לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם ואח"כ אמרו במשנה וכן בגנה וא"כ מי נתלה במי הגנה נתלית בחצר והוא ז"ל כתב פירוש והוא הדין בכותל חצר שנפל שהמקום והאבנים של שניהם גם הרמב"ם ז"ל סדר דבריו כסדר המשנה שמתחל' כתב דין החצר ואח"כ כתב וכן בגנה ובסוף הפרק באר דבריו מקום שנהגו לבנות נחלים המבדלי' בחצרות או בגנות וכו' ודברי הרב צריכים לי עיון ועל לשון השני כתב הרב המגיד והואיל ומקום הכותל של שניהם וכו' כבר נתבאר זה למעלה וכתוב בהלכות שמעינן מהא דמילתא דידיעת לתרי שותפי אף על גב דאיתא השתא ברשותא דחד מינייהו לא נפקא מחזקה דאידך מאי טעמא השותפין לא קפדי אהדדי הילכך לית להו חזקה אלא בראיה אי נמי לאחר חלוקה ע"כ וכבר כתבתי שטה אחרת למעלה ונראה שדעת ההלכות בשאנו רואים האבנים תחת ידו ויש עדים שמכירין אותם וכ"כ הרשב"א ז"ל וכן כתב אבן מגש ז"ל דאי ליכא סהדי דמסהדי בהכי הוא מהימן מדין מגו דאי בעי אמר אהדרינהו:
גם בזה הלשון השני שכתב שנראה מדברי הרי"ף בשאנו רואים האבנים תחת ידו ויש עדים שמכירין אותם ומכרע שדברי ההלכות כדברי הרשב"א והרב אבן מגש ואני עפר תחת כפות רגליו איך הבין זה מדברי ההלכות שדין הרב רבנו הגדול בנוי על קושית הגמרא פשיטא ומתרץ לא צריכא דנפל לרשותא דחד מינייהו די לנו שיש עדים שנפל הכותל לרשותו ואין אנו צריכין שיצאו האבנים מתחת ידו גם אין אנו צריכין שעדי' מכירין חותם זהו תרוץ ראשון ולתרוץ שני אי נמי דפנינהו חד לרשותיה וכו' די לנו שיש עדים שהוא פינה אותם לרשותו ואין לנו לשאול אם יוצאים מתחת ידו ולא שמכירי' אותם ועל זה בנה הרב רבנו הגדול הדין וגזר אומד שמעינן מהא דמילתא דידיעת לתרי שותפי אף על גב דאיתא השתא ברשות דחד מינייהו לא נפקה מחזקה דאידך וכו' והיינו כתרוצי הגמרא אחר שנפל הכותל לרשותו או שפינה האבנים לרשותו אינו נאמן לומר מכר לי או נתנו לי במתנה אלא בראיה ברורה שמכר לו או נתנו לו במתנה והגם שלא יצאו האבנים מתחת ידו וגם אין אנו מכירין האבנים והרמב"ם ז"ל נמשך אחר רבו וכתב ואפילו נפל לרשות אחד מהן או שפנה אחד מהן לרשותו את כל האבנים וטען שמכר לו חברו חלקו או נתנו לו במתנה אינו נאמן אלא הרי הן ברשות של שניהם עד שיביא ראיה דהיינו מאי דסליק מניה יביא ראיה שמכר לו חברו או נתנו לו במתנה ולא כתב הרמב"ם ז"ל חלוק יוצאות מתחת ידו או יש עדים שמכירים את האבנים והוא ז"ל כתב בלשון ראשון ושטה אחרת יש בהלכות וכתבה המחבר בסמוך ומחלה מכבוד תורתו לא עמדתי על דבריו מקוצר דעתי ונמהרי לבי:
ועוד מצאתי להרב המגיד ז"ל שהוא גורס בדברי הרא"ש אי נמי לאחר חלוקה כמו גירסת הרי"ף שהרי הרמב"ם ז"ל כתב דין סוגייתנו ג"כ בהלכות שלוחין ושותפין פרק ה' דבר הידוע לשני שותפין אע"פ שהוא ברשות אחד מהן אינו יוצא מחזקתו של שני כל ימי השותפות ואינו יכול לטעון שלקחו ממנו או שנתנו לו במתנה ונאמר לאחר שהמוציא מחברו עליו הראיה אלא הרי הוא בחזקת שניהם עד שיביא האחר ראיה וכתב הרב המגיד דבר הידוע לשני שותפין וכו' בריש בתרא גבי הא דתנן השותפין שבנו את הכותל לאמצע לפיכך אם נפל הכותל המקום והאבנים של שניהם פשיטא לא צריכא דנפל לרשותא דחד מינייהו אי נמי דפנינהו חד לרשותיה מהו דתימא להוי אידך המע"ה קמשמע לן כתב הריף ז"ל שמעינן מהא דמילתא דידיעא לתרי שותפי אע"ג דאיתה השתא ברשותא דחד מיינייהו לא נפיק מחזקה דאידך מאי טעמא משום דשותפין לא קפדי אהדדי הילכך לית להו חזקה חד אחבריה אלא בראיה אי נמי לאחר חלוקה וכן כתב הרא"ש וסיים ואין לו ראיה אלא בעדים ונראה מדברי רבנו ש"ם חלקו השותפות אע"פי שדבר זה ידוע לשותפות אם הוא ביד הוי אידך המ"עה וטעמ' משו' דתלינן שנפל לחלקו כשחלקו השותפות וזהו שכתב הרי"ף אי נמי לאחר חלוקה ע"כ הרי שהוא גורס בדברי הראש אי נמי לאחר חלוקה שכתב וכן כתב הרא"ש וסיים וכו' ובגרסא שבספרנו אינו כאשר הוכחנו למעלה ואין לומר למי שלא ראה את החדש יבוא ויעד והרב המגיד היתה בידו הגירסא וכתבה גם דקדק לדעת הרמב"ם שאם חלקו השותפות אע"פי שדבר זה ידוע לשותפות אם הוא ביד אחד מהם זכה בו שנפל לחלקו כשחלקו השותפות והביא הרב ראיה מדברי רבנו הגדול שכתב אי נמי לאחר חלוקה ובדין שכתבתי בהלכות שכינים לא עשה הרב משא ומתן לא מדברי הרמב"ם ולא מדברי הרי"ף ואפשר שסמך על מה שכתב כאן בהלכות שלוחין ושותפין,.
נמצאנו למידין מן הסוגיא שקדם זכרה ומן גדולי הפוסקים רבנו הגדול והרמב"ם לפי ביאור הרב המגיד והרא"ש לפי גירסת הרב המגיד דגריס אי נמי לאחר חלוקה שהשותפין שחלקו אין להם טענה זה על זה אפי' דברים הידועים לשותפות ולפי זה עניין נושא שאלתנו שראובן ושמעון נתרצו ביניהם וחלקו השותפות אין להם טענה זה על זה וזכה ראובן בחנות ובסחורות וגם נתחייב לשלם לבעלי חובות וגם לפרוע לשמעון חלקו המגיעו ריוח וקרן לזמן מה שנתרצו ביניהם ואין אחר חלוקה כלום והסחורות שנשרפו נשרפו לו ומזלו גרם וזה דומה להשוכר או המקבל שדה מחברו ואכלה חגב שמזלו גרם וכתבה הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות שכירות השוכר או המקבל שדה מחברו ואכלה חגב או נשתדפה אם אירע דבר זה לרוב השדות של אותה העיר מנכה לו מחכירו הכל לפי ההפסד שארעו ואם לא פשטה המכה ברוב השדות אינו מנכה לו מחכירו אע"פי שנשתדפו כל השדות של בעל הקרקע נשתדפו כל השדות של השוכר או המקבל אע"פי שפטטה המכה ברוב השדות אינו מנכה לו מחכירו שאין זה ההפסד תלוי אלא בשוכר שהרי כל שדותיו נשתדפו וכו הרי לפניך שאם מזל האדם גרם לו אין אנו אחראין לו ולזה אם נשרפו הסחורות לראובן יקבל עליו את הדין וישל' מן העליה שבנכסיו ומכל שכן שהוא עשה משיכה לסחורות ומקו' החנות ולזה תקנו חכמים שאין מטות קונות שלא יאמר לו חטיך נשרפו בעליה שהרי דבר תורה מעות קונות וכתבו הרמב"ם פרק ג' מהלכות מכירה אחד הבהמה ואחד שאר מטלטלין נקנין במעות דין תורה ומשנתן את המעות קנה ואין אחד מהן יכול לחזור בו אבל חכמים תקנו שלא יקנו המטלטלין אלא בהגבהה או במשיכת דבר שאי דרכו להגביה וכו' ולמה תקנו חכמים דבר זה במטלטלין גזירה שמא יתן הלוקח דמי החפץ וקודם שיקחנו יאבד באונס וכגון שנפלה דליקה ונשרף או באו לסטים ונטלוה אם יהיה ברשות הלוקח יתמהמה המוכר ולא יצליהו לפיכך העמידוה חכמים ברשות המוכר כדי שישתדל ויצל החפץ שאם אבד חייב לשלם וכו' פקח עיניך וראה שאחר משיכה מדרבנן או מעות קונות מן התורה אם אבד החפץ או נשרף יד הלוקח על התחתונה ובנדון שאנחנו בו משך ראובן הסחורות ונשרף וספר תורה עמו גם מפאת החנות שהוא מקומו כמו שסיים הרמב"ם אם היה ביתו של לוקח שיש בו החפץ שנמכר מושכר למוכר לא תקנו לו חכמים משיכה שהרי המקח ברשות הלוקח ומשנתן את הדמים נקנה המקח ואין אחד מהן יכול לחזור בו וכו' לפי זה ראובן הוא חייב מצד החלוקה של שותפין ומצד משיכת הסחורות ומצד החנות שהוא מקומו ורשותו וכבר השוה הרמב"ם ז"ל בהרבה מקומות דין השותפין כדין הלקוחות ומהן בפרק יג' דמכירה האחין והשותפין פין שחלקו המטלטלין הרי הן כלקיחות בין לעניין אונאה בין לעניין משיכה והיא בהלכות בקדושין פ' האיש מקדש ואפילו שבועת השותפין אחר חלוקה אינם יכולים להשביע זה את זה:
ודבר זה מוסכם מכל הפוסקים ובפרט הרמב"ם פרק ט' מהלכו' שלוחין השותפין שחלקו ונשאר להם חובות אצל אחרים אינן יכולין להשביע זה את זה מספק שהרי חלקו והחוב הנשאר דבר ידוע היא בכל מה שיפרעו יקח זה חלקו מן החוב וזה חלקו מן החוב וכן אם נשאר להם מעות בכיס וכבר ידעו אותן ועדיין לא נטלו כל אחד חלקו אין משביעין זה את זה שהמעות כחלוקין הם וכן אם עשו חשבון כל השותפין ונשאר לאחד מהן אצל חבירו דבר קצוב וידוע ואע"פי שעדיין לא נטלו הרי חלקו וכו' תן עיני שכלך ודון לפני חכמים שכתב הרב עשו חשבון כל השותפין ונשאר לאחד מהן אצל חבירו דבר קצוב וידוע ואע"פי שעדיין לא נטלו ממש דומה בדומה לעניין שאלתנו שנשאר לשמעון ביד ראובן קרן וריוח עד חדש ימים כתב הנשר הגדול הרמב"ם אינו יכול להשביעו ובטלה השותפות שהרי חלקו שהכל תלוי בחלוקת השותפין ובנושא שאנחנו בו חלקו כל השותפות ועשו חשבון קרן וריוח וזקפן עליו במלוה ראובן הנ"ל וכן כתב ג"כ בפרק י' התובע שותפו להשביעו וכו' אע"פי שיש עדים שהיה שותפו אינו יכול להשביעו ואפי' שבועת הסת שכבר חלקו ואפילו על ידי גלגול שבועה וכו' ולפי זה צדק שמעון בדנו וראובן ישלם לו חלקו המגיע לו קרן וריוח וגם צריך לשלם לבעל חובות שכך קבל עליו בעת חלוקת השותפות:
ואם יאחר אומר שטענת ראובן חזקה כראי מוצק א' מפני שאף שהוא קבל עליו החובות לא נתרצו הבע"ח בזה ונמצא שלא היו יכולים לחלוק השותפות וכן נראה במושכל ראשון ממה שכתב הרמב"ם בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחר ואחד מהן מעכב על חברו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחור' וזה נוטל חלקו ואם לא היתה באותה סחורה דין חלוקה או שהיתה בחלוקתה הפסד. הרי אלו מוכרין אותה וחולקין את הדמים היה זמן ידוע למכירת אותה סחורה יש לכל אחד מהן לעכב שלא יחלוקו עד שתמכר הסחורה בזמן ידוע למכירתה. ואין אחד נוטל מן הקרן ולא מן הריוח עד זמן החלוקה אלא אם התנו ביניהם היה להם חוב אבל אחרים אינו יכול לומר לחברו לא נחלוק עד שנגבה כל חוב שיש לנו אלא חולקין וכשיפרעו החובות יטול כל אחד חלקו. היה עליהן חוב לאחר אם אינן אחראין זה לזה חולקין ולכשיגיע זמן החוב לפרעו יתן כל אחד חלקו ואם הן אחראין כל אחד מהן מעכב לחלוק עד שיגיע זמן השטר ויפרעו החוב וכו' הרי משמע מדברי הרמב"ם שאם הן אחראין זה לזה לבע"ח שיכול לעכב כל אחד על חברו ובנושא שאלתנו כתוב ותכף באותו היו' הלך שמעון אצל הבע"ח והודיעם שהוא נפרד מראובן ושכל החוב קבל עליו ראובן לשלם להם בזמנם והבע"ח ענו לו מה איכפת לנו מזה שניכם חתומים בשט"ח אין אנו פטורים אותך כי טובים השנים וכו' א"כ עדיין השותפו' ואין כאן חלוקה ויפסיד שמעון הריוח והקרן וגם צריך לשלם לבע"ח חלקו המגיע לו ומזל שניהם גרם שנפלה אש אלקים מן השמים ושרפה כל הסחורות:
אמרנו לו אינה טענה כלל שמה שכתב הרמב"ם ז"ל אם הם אחראין כל אחד מהן מעכב לחלוק וכו' הוא קודם חלוקה יכול כל אחד ואחד לעכב עד שיפרעו הבע"ח אמנם אם נתרצו ביניה' וחלקו השותפות והאמין אחד לחברו לשלם בעדו החוב המגיע לו לית דין ולית דיין ואפילו נשתתפו שיעמד' בשותפות זמן קצוב ונתרצו ביניהם קודם הזמן מי הוא שימחה בידם לחלוק השותפות ובנושא שאנחנו בו נתרצו ביניהם באהבה ושלום ומשך הכל הסחורה והמעות והחנות ראובן הנ"ל וקבל עליו לשלם לבע"ח כל מה שהם נושים לו ולשמעון ולתת קרן וריוח חלקו המגיע לשמעון עבור שלשים יום וא"כ זכה שמעון בדינו ונתחייב ראובן לשלם הכל כאשר קבל עליו ואת"ל שכתב החכם השואל הוא אמת ויצב שאין זה מעלה ומוריד מאחר שכבר חלקו ועל הטענה ה"ב שכתב החכם השואל מ"מ כיון שהשותפות היה בקנין ובחלוק לא קנו משניהם והכל היו דברים בעלמא בלא שום חיוב כתב אין כח בדברים לקיים החלוקה שעשו וכו' גם על זאת הטענה אשיב ידי שבשעה שהם חולקים אינם צריכים קנין דדוקא בשעת השותפות אם נשתתפו במעות צריך להגביה הכיס שניהם ואם נשתתפו במטלטלין צריכים קנין כמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ' ד' מהלכות שלוחין ושותפין כשירצו השותפין להשתתף במה יקנה כל אחד מהן ממון חברו להשתתף בו אם המעות נשתתפו יביא זה מעותיו ויבא זה מעותיו ויטילו אותן לכיס אחד ויגביהו את הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פי שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחליפין לפיכך אם נשתתפו בשאר המטלטלין כיון שקנו מידם שיביא זה חביתו של יין וזה כדו של דבש והרי נשתתפו בהן נעשו שותפין וכן אש ערבו פירותיהן וכו':
אמנם בשעה שחולקין אינם צריכים קנין ואפי' דבר שאין בו דין חלוקה אע"פי שמפסידין את שמו חולקין אבל מקום שאין בו דין חלוקה אין הקנין מועיל אלא כן קנו מידם שזה רצה ברוח פלוני כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מהלכות שכינים השותפין שרצו לחלוק דבר שאין בו דין חלוקה אע"פי שהן מפשידין את שמו חולקין ובכתבי הקדש חף על פי שרצו לא יחלוקו במה דברים אמורים בכרך אחד אבל בשתי בריכות חולקין מקום שאין בו דין חלוקה שרצו שותפין לחלקו אע"פי שקנו מידם כל אחד מהן יכול לחזור בו שזה קנין דברים הוא כמו שבארנו אבל אם קנו מידם שזה רצה ברוח פלוני אין יכולים לחזור בהם. וכן אם הלך זה בעצמו והחזיק בחלקו. וזה בעצמו והחזיק בחלקו אע"פי שלא קנו מידם אין אחד מהם יכול לחזור בחברו וכו' למדנו מזה הדין שאינם צריכים השותפין שחלקו קנין אלא למקום שאין בו חלוקה ואפי למקום שאין בו חלוקה אם רצה זה ברוח פלוני וחברו ברוח אחרת צריכים קנין אבל אם הלך א והחזיק בחלקו והאחר החזיק בחלקו אפי' קנין אינם צריכים ומפאת זה מה שטפן ראובן שלא היה שם קנין בשעת חלוקת השותפו' אינה טענה וזו אינה צריכה לפני':
והעולה על רוחנו מן הסוגיא שהקדמנו לתשובתנו ומן הגאוני' והרי"ף והרמב"ם והרא"ש לדעת הרב המגיד וגירסתו ששמעון זכה בדינו וראובן נתחייב לשלם לו ריוח וקרן ולשלם לבע"ה מה שהוא ראוי להם כפי שט"ח הגע עצמך שאחר שחלקו וקבל עליו ראובן הכל כאשר כתבנו ובאותו יום באו אגרות ממדינת הים שהסחורות שהיו להם בשותפות ושראובן זקפן עליו במלוה וכו' שאינם בנמצא ונתייקרו הסחורות הנ"ל ועלו לעשרים למאה ובא שמעון ותבע בעד הריוח שנתייקרו הסחורות שראובן יתן לו חלקו ודאי לא שכבר ואמר לו כבר חלקנו ונתפרדה החבילה ואיני חייב לך ולכל בע"ח לא מעות בעין קם דינא עתה שנשרפו הסחורות מזלו גרם ומה שאומרים התגרים שטובים השנים מן האחד אין זה כלום ישלם שמעון לתגרים בע"ח חלקו המגיע לו ואח"כ יתבענו מראובן כאשר קבל עליו ובין שנשתתפו ראובן ושמעון הנ"ל לזמן קצוב בין שנשתתפו סתם הואיל ונתרצו ביניהם לחלוק השותפות לא איכפת לן אם עדין לא הגיע הזמן הקצוב שחתמו עליו בשטר לפי שהיה הכל בחפצם ורצונם בלי שום אונס זהו מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד עד שיבוא אל היכל מלך העומד על כסא ההוראה ריש מתיבתא ואב ב"ד מורנו ורבנו של'ם צור ישראל יעמדיהו על מצב הבריאות ויורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו כי מאתו תבא תורה ודבר ה' בשפתיו ללמוד וללמד לנו דרכי ההוראה ודברי הפוסקים ויאריך ימים על ממלאכתו בקרב מנהגי ופרנסי קהלתנו הקדושה תלמוד תורה ועץ חיים וק"ק יצ"ו אכי"ר: כה דברי המר והנמהר תהפוכות הזמן אשר נהפך עלי והודי למשחית מצער בנים גדולי' חרגא דיומא ולא שמיה בסדר ובשנת ועבדי כלב עקב היתה רוח אחרת עמו:
חייא הכהן די לאארה: