שאלה ראובן היו לו ד' בנים חנוך ופלוא חצרון וכרמי וכשנמולו חנוך ופלוא נתן להם הסנדק שהיה אבי אמם לכל אחד בית אחד במתנה ולחצרון וכרמי לא נתן להם כלום שכבר היה נפטר וחצרון היה סופר מהיר בבית גביר אחד שהיה משלם לאביו סך ה' מאות זהובים בכל שנה וכרמי היה עם אביו תמיד בעסקיו וכותב בספריו והיה אביו מתפאר בו לכל ואומר להם זה הבן מרויח לי יותר מכולם ואיני יכול לשלם מה שהוא עושה לי בכל שנה באלף זהובים אם הייתי שוכר אחר לעשותו ונפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש והניח ממון הרבה ולא עשה צוואת ש"מ וכשבאו לחלוק נכסיו נפל מחלוקת ביניהם ובאו לדין חנוך ופלוא תובעים שכירות הבתים מיום שנולדו ועד עכשיו מלבד חלקם בנכסי אביהם וטועני' שהראיה שאביהם לא היה רוצה מאומה ממה שהרויחו שכך נמצא כתוב בספרו קיבלתי בשנה פלונ' סך כך וכך מעות משכירות הבתים וכן בכל שנה ושנה ואם איתא שאביהם לא היה רוצה ליתנו להם למה לו לכתוב על ספרו ועוד שאביהם לא היה צריך לריוח שלהם וחצרון וכרמי אומרים שהן אמת שהבתים שלה מאחר שבשמם הם כתובים אבל בריוח אין להם קביעה דהא קי"ל שמציאת הבנים הסמוכים על שולחן אביהם הוי לאב ומה שנמצא כתוב סך השכירות בספר אביהם אינו ראוה שכך היה מנהג אביהם לכתוב הכל על ספרו כדי שלא יתבעו ליורשים לשלם פעם שניה ואם באולי יזכו אחותם בדין גם חצרון תובע כל השכירות שלו שקיבל אביו בשבילו וכרמי גם כן תובע מה שהודה אביו שהוא היה היותר טוב מאחיו ושהיה מרויח לו יותר מאלף זהובים לשנה יואנו הדין עם מי ומ"ה תמ"ש:
תשובה קול שאון מעיר קול המון בהרים כרוזא קרי בחיל ענה ואמר גלה עמיקתא ומסתרתא דהאי שמעתתא דריש מציעא ד' י"ב דמרפסא איגרי תנן מציאת בנו ובתו הקטנים מציאת עבדו ושפחתו הכנענים מציאת אשתו הרי הוא שלו מציאת בנו ובתו הגדולים וכ"ו מציאת אשתו שגירשה אעפ"י שלא נתן כתובה הרי אלו שלהן. ובגמרא אמר שמואל מפני מה אמרו מציאת קטן לאביו שבשעה שמוציאה מריצה אצל אביו ואינו מאחר בידו וכו' למימרא דסבר שמואל קטן לית ליה זכיה לנפשיה מדאוריית' והתניא וכו' שמואל טעמא דתנא דידן קאמר וליה לא סבירא ליה וכו' ופליגא דר' חייא בר אבא דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן לא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש אלא גדול וסומך על שולחן אביו זהו קטן קטן ואינו סומך על שלחן אביו זהו גדול ע"כ: ובאמת דהאי סוגייא מרישא לסיפא כלה מקשה דאמתניתין קשיא אמאי נקט תנא תרי בבי בנו ובתו הקטנים ובנו ובתו הגדולים דלשמוענן תנא דמציאת דקטנים הויא דאב ומינה דמציאת הגדולים לעצמם או נתני סיפא ומינה נשמע לרישא:
ותו קשיא אמאי דאמר שמואל דטעמא דמתניתין דמציאת קטן לאביו שבשעה שמוצאה מוליכה לאביו לפי כשמגביה לצורך אביו מגביה והשתא מאי ס"ל לשמואל אי ס"ל דקטן לית ליה זכיה לנפשיה כלל אם לעצמו אינו זוכה איך יזכה לאחרים משום האי טעמא קלישא ואי ס"ל דקטן אית ליה זכיה ומשום הכי מזכה לאביו מהאי טעמא דלצורך אביו וכו' א"כ מאי פריך תלמודא בסמוך למימרא דסבר שמואל דלית ליה זכיה לקטן אדרבא ס"ל לשמואל דאות ליה זכיה לקטן:
ותו קשיא במאי דפריך וסבר ר' יוסי קטן לית ליה זכיה וכו' למה הפסיק בין הפרקים והכניס קושיא זו בין תירוצא דתירץ דשמואל לא סבר כתנא דידן למאי דקאמר לקמן ופליגא דר' חייא וכו' דהאי קושיא מה זאת עושה בהאי דוכתא דמלתא באנפיה נפשה היא והכי הוה ליה למימרא ושמואל טעמא דתנא דידן קאמר וכו ופליגא דר' חייא והדר לימא אמר מר רי יוסי אומר בין כך ובין כך וכו' ורמינהי מציאת חש"ו וכו':
ועוד דקאמר לקמן ופליגא דר' חייא בר אבק וכו' דמשמע דפליג אמאי דאמר שמואל דקטן לית ליה זכיה מדאורייתא ואי תימא דהכי הוא קשיא ליה לר' יוחנן ממתניתין דמציאת חש"ו דק"ל כת"ק דאפילו מדרבנן לא הוי גזל ולא מפקינן מן הגוזלו ממנו ואפי' אי ס"ל כר יוסי סוף סוף אינו אלא מדרבנן כדאמר רב חסדא גזל גמור מדבריהם ולעולם אימא לך דלית ליה זכיה לקטן כלל ועיקר ובאמת מכל הני קושיין ירעשו אמות הספים:
אמנם אלכה לי אל הגדולים גאוני ארץ והמה יורוני משפטי צדק ואת הדרך אשר אלך בה כי חכמה ודעת במסילותם בעוצם עייונם ופלפולם אשר קולעים אל השערה ולא יחטיאו. דע דהכי פירושא דהאי סוגיא קשיא ליה לשמואל כיון דק"ל דמציאת קטן לעצמו ויש בה גזל משים דרכי שלום משמע דאית ליה זכיה לנפשיה מדרבנן והיכי קאמר תנא דידן דמציאת קטן לאביו תהוי לעצמו דאי לא תימא הכי נמצא אביו גוזלו וא"כ סתרי הני תרתי מתניתין אהדדי ולפיכך פרש"י באומרו בשלמא בתו ואשתו טעמא מפרש להו בכתובות אלא בנו טעמא מאי כלומר בתו ואשתו אע"ג דאית להו זכיה לנפשיהו זוכים האב והבעל במציאת' אב משום שבח נעורי ובעל משו' איבה אלא בנו דאית ליה זכיה לנפשיה טעמא מאי ובא ללמדנו דהפירכא היא דתיהוי לעצמו דומיא דאשתו דפשיטא דאית לה זכיה ומשני שבשעה שמוצאה מריצה אצל אביו וכשמגביה לצורך אביו מגביה דק"ל כרמי בר חמא דאמר המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו ופשיטא דמהאי טעמא דכתב רש"י גבי קטן דלצורך אביו הגביה ה"נ לצורך חבירו הגביהו והשתא אתי' שפיר מאי דפריך למימרא דסבר שמואל קטן לית ליה זכיה מדאורייתא פירוש אבל מדרבנן אית ליה והתניא השוכר את הפועל ילקט בנו אחריו ר"ל אם עני הוא ילקט אחר אביו הלקט שהוא נושר אבל אם קבל הפועל את השדה למחצה ולשליש ולרביע דאז הוי עשיר דהרי הוא כבעל בשדה זו לא ילקט בנו אחריו לפי שמלקט בנו לאביו ר' יוסי אומר בין כך ובין כך ילקט בנו אחריו דאם האב עשיר הבן עני וזוכ' לעצמו ואמר שמואל הלכה כר' יוסי אי אמרת קטן אית ליה זכיה לנפשיה מן התור' קא מלקט לנפשי' קמלקט ואבוה מיניה קא זכי אלא אי אמרת קטן לית ליה זכיה לנפשיה מן התורה אלא מדרבנן אין כח בזכייתו לזכות דבר שהוא מן התורה כגון לקט נמצא כי מלקט לאביו קא מלקט ואביו עשיר הוא ואסור ללוקחו דגוזל את העניים אלא ודאי דס"ל לשמואל דקטן אית ליה זכיה דאורייתא ולכך זוכה הלקט שהוא מן התורה וא"כ קשיא דשמואל אדשמואל ופריק שמואל טעמא דתנא דידן קאמר וליה לא סבירא ליה פירוש דמציאת קטן לעצמו דזוכה בה מן התור' דכרבי יוסי ס"ל והאי דקאמר לעיל לפרושי מתניתין אתא ופריך וסבר ר' יוסי קטן אית ליה זכיה מדאורייתא והתנן מציאת חש"ו יש בהן גזל מפני דרכי שלום רבי יוסי אומר גזל גמור ואמר רב חסדא גזל גמור מדבריהם וכו' ה"פ דהאי קושיא אי אמרת בשלמא דסבר רבי יוסי דאית ליה זכיה לקטן מן התורה כדמוכח מההיא דלקט אתיא שפיר דשמואל כר' יוסי ולא כתנא דמתניתין אלא לפרושי אתא אלא אי אמרת דר' יוסי סבר דלית לי' זכיה לקטן מדאוריית' כדמפורש בההיא דהנזיקין א"כ שמואל דלא כמאן כרבי יוסי לא דר' יוסי סבר לית ליה זכיה לקטן כתנא דידן לא דאסיק בתרוצא דלעיל דטעמא דמתניתין אתא לפרושי וליה לא ס"ל ופריק אלא אמר אביי עשאוה כמי שהלכו בה נמושות פירוש לקוטי בתר ליקוטי וכשם שמההיא שעתא מסחי עניים דעתיהו הכא נמי גבי פועל זה שיש לו אשה ובנים סברי עניי' בריה דהאיך מלקט ליה והכי קאמר אביי לעולם כדאמרינן מעיקרא דשמואל ס"ל כתנא דמתניתין דמציאת קטן לאביו ורבי יוסי נמי כתנא דידן כ"ו דקטן לית ליה זכיה לנפשיה וטעמא דלקט שאני כדפרישית לפיכך אמר בלשון אלא דמשפטו שסותר מאי דאמר לעיל בתירוץ הראשון ופריך רב אדא בר מתנה לאביי וכי מותר לאדם להרביץ ארי בתוך שדהו כדי שיראו עניים ויברחו אלא אמר רבא עשו שאינו זוכה כזוכה פירוש ואעפ"י דאין זכיה לקטן במקום אחר כאן עשאוהו כזוכה מאי טעמא עניים גופייהו ניחא להו כי היכי דכי אגרו להו לדידהו נלקוט בנייהו בתרייהו שמעינן מהא דאביי ורב אדא שוים לטובה דרבי יוסי כתנא דמתניתין ס"ל ושמואל כתרוייהו אלא דבקושי' דלקט כולם לדרכם פנו איש לתירוצו מקצתו דאביי סבר דהוי ליה כנימושות ורב אדא סבר דעשו שאינו זוכה כזוכה וכו':
הא קמן דשמואל ס"ל דקטן דמתניתין קטן ממש אפי' אינו סומך על שלחן אביו וכגון שנפל לו ירושה מאבי אמו וגדול גדול ממש אפי' סומך על שלחן אביו ופליגא דרבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן לא גדול גדול ממש ולא קטן קטן ממש אלא גדול וסומך על שלחן אביו אפי' בן ארבעים שנה נקרא קטן ומציאתו לאביו וקטן פירוש משש שנים ולמעלה ואינו סומך שלחן אביו זהו גדול ומציאתו לעצמו:
זכינו לדין דרבי יוחנן ושמואל ס"ל דקטן לית ליה זכיה לנפשיה מן התורה כדמוכח ההיא דמציאת חש"ו וכו' אלא דבפירושא דמתניתין פליגי דחד אמר קטן וגדול בשנים כפשוטו מבלי פנות אל סיבת היותם סמוכי' על שלחן אביהם או לא ולכך פירש דטעמא שבשעה שמוצאה וכו' רבי חייא נייד מהאי טעמא דס"ל דהעיקר תלוי אם סמוכים על שלחן אביהם או לא והשתא אתיא שפיר אמאי נקט תנא שתי חלוקות כי מאחר דיש שני פירושים במשנ' זו למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה הוצרכו שתיהם כי לשמואל אילו לא הוה אמר תנא אלא מביאת בנו ובתו הקטנים שהוא שלו הוה אמינ' דקטני' לאו קטני' ממש אלא ה"ה גדולים אם הם סמוכים כדפריש רבי חייא ולכך חזר ושנה לנו דמציאת הגדולים לעצמם לומר לך דמאי דאמר ברישא קטנים קטנים ממש ואתא סיפא לגלויי רישא ולרבי חייא אי הוה תנא סופא מציאת בנו ובתו הגדולים הוה אמינא דגדולים דווקא כשמואל לפיכך אתא רישא לגלויי ס פא לאוריי לן דאפילו קטנים נחשבי' גדולי' וכגון שהם סמוכים על שלחני:
וזאת התרומה מכל האי שקלא וטריא דהני אמוראי לא פליגי אלא בקטן משש שנים ולמעלה דאז אין אביו חייב לזונו אלא בתורת צדקה כדאיתא בנערה שנתפתתה דף מ"ט ע"ב אמר ר"ל משום רבי יהודה בר חנינא באושא היתקינו שיה' אדם זן את בניו ואת בנותיו כשהם קטנים וכו' והאי קטנים דקתני התם ע"כ איירי משש שנים ולמעלה עד שיביאו שתי שערות דאי לא תימא הכי תיקשי לן האי דפרק אעפ"י דף ס"ה ע"ב דרש רבי עולא רבא אפיתחא דבי נשיאה אעפ"י שאמרו אין אדם זן את בניו ובנותיו כשהן קטנים אבל זן כשהם קטני קטני' עד כמה עד בן שש וכו' וקשה דאיך אמר עולא דאין אדם זן את בניו כשהם קטנים אדרבא הם אמרו דחייב לזונם כפי תקנ' אושא אלא ודאי כדכתיבנ' דההיא דאושא משש ולמעלה ובתורת בדקה וההיא דעולא ר"ל דחייובא ליכא כשהם קטני' משש ולמעל' אבל קטני קטנים ר"ל מיום הולדם עד בן שש חייב לזונם אפילו יש להם נכסים שנפלו להם מבית אבי אמם דבזמן זה כ"ע מודו דחייב לזונם כמו שכתבו התוספות בכתובו' דף מ"ט וכך היא מסקנ' הפוסקי' כדכתב מוה"ריקא בא"ה סימן ע"א וא"כ קטן משעה שנולד עד בן שש אפי' ר' יוחנן מודה דמציאתו לאביו אפי' אינו סמוך על שלחן אביו דידו כיד אביו באותו זמן כך פרשה הרמב"ם להאי מתניתין דריש מציעא:
ברם ראיתי ההרים והנם רעשים במחלוקתם בהאי פלוגתא דשמואל ור' יוחנן כי בה"ג והרי"ף והרמב"ם ם ס"ל דדווקא גבי מציאה וכיוצא בה כאשר יבא לפנים פליגי הני תרי אמוראי והלכת' כר' יוחנן אמנם במקומות אחרים דקתני קטן וגדול שם הוא כפשוטו וטעמא מדחזינן דתלמודא לא הביא פלוגתייהו בכל דוכתא דתני גדולים וקטנם ש"מ דכ"ע מודו דקטן קטן ממש ולפיכך השמיטו הני תקיפי עולם בה ג והרי"ף בעירובין פרק חלון דף ע"ט האי סברא דר' יוחנן מדחזו דלא הובאה בגמרין ולא בירושלמי האי פלוגתא וגם לא בגיטין דף ס"ה גבי מערימין על מעשר שני וכו' והרמב"ם בחיבורו בפ"א מהלכות עירובין הביא המשנה כצורתה וכמו כן בהלכות מע"ש פיה וכתב ה"ה בעירובין בשם י"מ דכשאמרו קטנים וגדולים הוי פירושא כגבי מציאה ואחרי' פירשו המשנה כפשטה וזהו דעת רבינו ועיקר  וכ"ו דמילי דעירובין לא דמו למציאה דבעירוב מזכה ע"י בניו הגדולים אעפ"י שהם סמוכים עלי שלחנו כיון דרבנן הוא והאי דיד בנו הגדול כיד אביו נמי דרבנן הוא דמשום איבה תקינו לי' רבנן דמציאת לאביו דומיא דאשתו דמשום מזונות מציאתה לבעלה מה שאין כן גבי עירוב דלא שייך איבה כיון דמרצונו הוא מזכה לאחרים בממונו דהכי תנן כיצד משתתפין במבוי מניח את החבית ופירש"י משלו אם ירצ' ואומר הרי זה לכל בני מבוי ומזכה להם ע"י בנו ובתו גדולי' נמצא דבעין יפה הוא נותן מה שאין כן במציאה דהתם רוצה האב שיהא שלו כיון שנותן להם מזונו' ומשום הכי בעירובי תחומין נמי אינו מערב על ידי בנו ובתו הגדולים כדתניא בהדיא בפ' כיצד משתתפי' דף פ"ב ופסק הרב נמי בפ"ו אע"פי שהם אוכלים על שלחנו אינו מערב על ידם וטעמא דהאי עירובא תליא בדעת ושמא לא ניחא להו לבנים לילך למקום שעירב להם אביהם ונמצא למפרע שלא קנו שביתה בשעת הנחת העירוב מה שאין כן גבי מציאה דמטעם זכיה נגעו בה:
דון מינה ונוקי באתרין דמהאי טעמא דכתיבנא דהיות אדם סומך על שלחן אביו הוא סיבה דידו כיד אביו הוי מד"ס ומשום הכי זוכ' האב במציאתו מה שאין כן גבי מעשר שני דהם אמרו והם אמרו דהכי גרסינן בגיטין מערימין על מעשר שני פירוש לפדותו בלא חומש וכיצד הוא עושה אומר לבנו ובתו הגדולי' וכו' הא לכם מעות הללו ופדו בהם מעשר שני ואוכלו בלא חומש דאיש ממעשרו כתיב ולא על שאינו שלו לפיכך בניו הגדולים כאחרים דמו אף שהם סמוכים על שלחנו ואם איתא דמדאורייתא הוא לא היה מתירין להערים על פדיון מעשר דנמצא גוזל את ההקדש את החומש דהרי המעשר שלו הוא דמשום האי טעמ' לא יתן המעות לפדות לבנו ולבתו הקטני' דידן כידו וכן פסקי הרמב"ם בפ"ה מהלכות מע"ש אלא אברא כדכתיבנא:
אמנם תוספות הר"אש והרמב"ן והריט"בא כסל דלאו דוקא במציאה אמרינן דאיכא פלוגתא ופסקינן דגדול הסמוך על שלחן אביו כקטן דמיא בכל דוכת' דתני במתניתין קטן וגדול איכ' האי פלוגת' חוץ מפסח וכיוצא אע"ג דלא הובאה בתלמוד' דלאו כרוכלא לחשיב וליזל וה"ה נמי דהלכה כרבי יוחנן דוד בנו כיד אביו דמי לכל מילי ומשום הכי לא שכה העירוב על ידי בנו הגדול הסמוך על שלחנו דלאו זכיה הוא דכידו דמו ובעירובי תחומין יכול לערב על ידי בניו הגדולים דכוון דאוכלים משל אביהם ניחא להו במאי דעביד אבהון וסמכי דעתייהו עליו וגבי מע"ש לא יערים לפדות על ידיהם דידן בידו ומעשרו הוא ונמצא דאינו פדוי כהלכתו וכיון דמן התורה הוא החמירו ואמרו דיהיו כקטנים:
לאיי דכפי שיטה זו קשיא לן טובה דהרי אמרו דאדם מזכה העירוב אשתו והרי הוא סמוכה על שלחן בעלה ואמאי תיהוי ידה כיד בעלה כמו שאמרו גבי בנו הגדול אבל אחר העיון לא קשה מידי דשאני אשתו שמזנותיה הם חוב אצלה דכתיב שארה וכו' והרי היא כאוכלת משל עצמה מה שאין כן בנים גדולים דאין האב חייב לזונ' אפי' בתורת צדקה וא"כ אינם אוכלים משלהם ומפני זה סומכים דעתם אדעתא דאביהם ומוחלים כל אשר להם לאביהם:
אחרי הראה אותי אלקים את כל זאת ארוצה לשאלותיו של ה"ה והנה ארבעה אנשים באים פתח השער ואיש כלי מפצו בידו כי חנוך ופלוא תובעים שכירות הבתים מיום שניתן להם המתנה ועד עתה וכפי מה דכתיבנא טענתם ישא רוח כי לא מבעיא שכירות השנים שעברו מיום הולדם עד היותם בן שש שנים דפשיטא דזכה בה האב דאפי' ר' יוחנן דאמר דאם אינו סומך על שלחן אביו אפי קטן מציאתו לעצמו לא פליג אלא משש ולמעלה כאשר לא מראש בסתר דברתי אבל משש ולמטה כ"ע מודו דמציאתו לאביו וה"ה כל מה שהרויח מכח מתנה דמתנה ומציאה שוים דמה מציאה לא בא לידו בטורח כי אם בהיסח הדעת מתנה נמי הכי ואפי' השכירות שמשש שנים ולמעלה עד יום מות אביהם בכלל מציאה הוא מאחר שסומכים על שלחן אביהם כפי הנחת השאלה שכן טוענים חצרון וכרמי ולא מבעיא אליבא דתוספות וסיעתיהו דס"ל דבכל מקום דתני גדולי וקטני' חוץ מפס' הוא על יסוד מונח שאם סמוכ' שלחן אביהם קטנים מקרו וה"ה בהפך דכל מה דאתי לידיהו דאב הוי אלא אפילו אליבא דהרמב"ם וסיעת מרחמוהי דס"ל דלא כללא הוא בכל מקום דתניא הכי והא ראיה מעירוב ומע"ש וכיוצא מודים בנ"ד כין דדמיא למציאה הוי שכירות דאביהן:
שא נא עיניך וראה דהרמב"ם אע"ג דהוא אן החולקים פסק בפ' ד' מהלכות חובל ומזיק דגדול הסומך על שלחן אביו קטן קרי ליה אעג"ב דלא הובא האי מילתא דרבי יוחנן בתלמודא בענין זה אלא פסק הכי מכח סוגייא אחרת כאשר אוכיח בע"ה דהכי כתב החובל בבניו הגדולים אם אין סמוכים על שלחנו נותן להם מיד והקטנים ילקח בהן קרקע בנזקן והן אוכלים פירותיו וכן הדין באחרים שחבלו בהם ואם היו סמוכין על שלחנו וחבל בהם פטור בין שהיו גדולים בין שהיו קטנים ואם חבלו בהם אחרים בגדולים יתן להם מיד ובקטנים ילקח בהם קרקע והן אוכלים פירותיה עד שיגדילו כך היא הנוסחא בספרים שבידינו ובודאי דהאי לישנ' אית בה תיוהא דשדי תכל בכולה דלא ימנע מהחלוק' או האי טעמא דהיות סמוך על שלחנו הוי עיקר או לא אי לא הוי עיקר אמאי כתב דאם חבל בהם האב דפטור לימא סתם החובל בבניו אם הם גדולים יתן להם מיד ואם הם קטנים ילקח בהן קרקע ולשתוק מהאי דסמוכין על שלחן אביהם ואי הוי עקר כשחבלו בהם אחרים אמאי כתב דגדולים יתן להם וקטנים ילקח בהן קרקע והן אוכלים פירותיה לאביהם הוי ליה למיתני:
והרבה נוראות נפלאתי על הראב"ד ז"ל דהשיגו על מה שכתב והן אוכלים פירותיה והקשה עליו ממציאה דשלו היא אי משים הא לא אירייא דלא דמי דשאני מציאה דבא להם בלא יגיע' ועמל אבל חבלה דבא להם בצער מכות ופצעים דין הוא שיהא שלהם ע"כ אניף ידי על האי לישנא ואראה על מה אדניו הוטבעו ואיה ישכן שלו:
דע דגרסינן בפרק החובל דף פ"ז החובל ובבניו ובבנותיו של אחרים גדולים יתן להם מיד וכו' בבניו ובבנותיו שלו פטור ואוקמוה בגמרא בסמוכין על שלחנו ולכן פטור מלשלם אם חבל בהם ופריך במאי אוקימתא בסמוכים על שלחנו אי הכי קשיא רישא דקתני דבבנים של אחרים יתן להם הנזק אדרבא לאביהם הוי ליה למיתבי ופריק כי קא קפיד במידי דקא חסר ד"ל אי לימא ליה זיל שלם דחסר ממונ' ולפיכך פטור אם הוא חבל בהם אבל אם אחרים חבלו בהם דמלתא דאתי להם מעלמא לא קפיד ומשום הכי חב החזיק ליתן להם ופריך הרי מציאה דמעלמא קאתי להן וקא קפיד ופרש"י ותנן בשנים אוחזים מציאת בנו וכו' הוי שלו ואוקימנא גדול וסמוך על שלחנו ופריק רווחא דאתי להו מעלמא ולית להו צערא דגופייהו קפיד כגון מציאה מה שאין כן חבלה ופריך דברייתא קמייתא קתני דאחרים שחבלו בבתו קטנה חייבים יתן לאביה לדידה הוו ליה למיתבא כיון דצער דגופ' הוא ופריק התם דגברא קפדנא הוא דהא אין סמוכין על שלחנו אפי' במידי דאתי להו בצערא קפיד ומשום. הכי דאביה הוי הכא דלא גברא קפדנא הוא דהא סמוכין על שלחנו כי קא קפיד במידי דחסר ליה במידי דאתי להו מעלמא לא קפיד ע"כ: ש"מ מהאי סוגייא תלת ש"מ דכל דבר שבא להם לבנים הן מציא' דאתי להו בלא טורח הן חבלה דאתי להו בצער הוי דאב אלא דיש חילוק כשהחבלה נעשת להם ממולידם אז הוי דאביהם כיון שנחסר ממונו אם ישלם ולכן פטור דקפיד אע"גב דלאו גברא קפדנא הוא כיון דסמוכים על שלחנו וכשאחרים חבלו בהם לא קפיד כיון דלא חסר מידי ובא להם מחמת צער גופ' פשיטא דלא מחלי ולהם יהיה וש"מ דלאו דוקא מציאה וחבלה אלא כל מידי דרוחא הן מתנה הן ריוח עסק דאבוהון הוי ומוכרח הוא מדתריץ על האי פירכא דמקשה תלמודא ממציאה דקאתי מעלמא ופריק הכי רווחא דקאתי להו מעלמא אמאי שני בדיבוריה לימא הכי מציא דקאתי להו וכו' ולא ליפתח בכד ולסיים בחבית אלא אמר הכי כדי לכלול כל מה שבשם ריוח יכונה יהיה מהיש"מ דהאי סוגייא אתיא כרבי יוחנן וגם בחבלה אית' להאי דינא דסמוך על שלחנו כיון דפריך ממציאה דאי לאו הכי מאי פריך דשוברו בצידו דשאני התם דקטן ממש הוא ולפיכך הוא דאב אע"גב דאתי' מעלמא ברם לעניין חבלה דין הוא דיהא שלהם כיון דמע מא אתי להו וגדולים הם דסמוכים על שלחנו לא איכפת לן אלא ע"כ צ"ל כדכתיבנא דאתיא כרבי יוחנן כמו שהירגיש רש"י באומרו ואוקימנא גדול וסמוך וכו':
ומעתה נחה שקטה הקושיא שהיקשינו על הרמב"ם ז"ל ויתבררו ויצרפו הדברי' בקומתם ובצביונם החובל בבניו הגדולים אם אין סמוכים על שלחנו נותן להם מיד וכ"ו עד וכן הדין באחרים שחבלו בהם האי בבא היא ברייתא קמייתא דמוקי בגמרא הכי והא דקטנים ילקח בהם קרקע בנזקן והן אוכלים פירותיו הויא פי' דסגולה דקתני בברייתא ואסיק בגמרא כרבה בר רב הונא דקאמר דיקלא דאכיל מיניה תמרי ופירש הרמב"ם דהיינו קרקע שיהא בו דיקלא לפירותיו וכמו כן פסק בפ"ז מהלכות שאלה ופיקדון והדר כתב ואם היו סמוכים על שלחנו וכו' פטור וטעמא דאי אמרינן ליה זיל שלים חסר ממונא וקא קפיד ובבא זו היא ברייתא שניה דאוקמוה הכי בסמוכים וכו' ואם חבלו בהם אחרים בגדולים יתן להם מיד ובקטנים ילקח בהם קרקע בנזקן והם אוכלים פירותיה והטעם כיון דאתו מעלמא ואית להו בער בגופם לא קפיד ובמציאה דלית להו צערא דגופיהו כי בלי יגיעא ועמל בא להם קא קפיד והוי דאב ותן פסק בהלכות גזלה ואבדה פרק י"ז דהכי מסקנת הגמרא דשקיל וטרי על ב' ברייתות הללו כדכתיבנא והשתא אתי שפיר מה שכתב בלשונו הטהור זאת הבבא ברייתות שס העלו אותה בסוגייא כלומר מתוך מאי דשקיל וטרי בהאי שמעתא הוציא הרב ז"ל דינים אלו וכפי פירוש זה נסתלקה השגת הראב"ד אלא דהוא ז"ל סובר דבשלמא קרקע דאתי להו מחמת צער חבלה דשלמו להם בנזקן דין הוא שיהיה שלהם אבל פירות אותו קרקע הוי ליה כמציאה דבפירות לא היה להם צער והוי ליה בכלל רווחא ולפיכך דין הוא דליהוי דאב ולכך השיגוי והרמב"ם סובר דכיון דפירות אלו בא להם מדבר הבאה לידם בדוחק ובצער חבלה מקרי ולא פלוג רבנן ובאמת סברא זו דהראב"ד נכונה כפי סוגיית הגמרא כאשר יראה המעיין אבל מה אעשה דנפק מפומיה דגברא דבא ארי דבי עילאי הרמב"ם ז"ל ומי אני לסתור אח דבריו להכריע כדברי הראב"ד ולהכניס ראשי בין שני הרים גדולים כאלה:
אחר כתבי זה והאלקים אנה לידי לשון הטור בח"מ סימן תכ"ד שהביא לשון הרמב"ם ובמקום שהן אוכלים פירותיו כתוב והאב אוכל פירותיו ודלא כגרסת הספרים שבידינו ומוהריק"א קיים גרסת הטור בלשון הרמב"ם וכתב שהיא יותר נכונה ולפיכך העתיק בשולחנו הטהור באותו סימן ס"ז לשון הרמב"ם אות באות תיבה בתיבה כפי גרס הטור אשר החזיקה וששתי כעל כל הון כי השתא יבואו דברי הרמב"ם כפי הגמרא אליבא דהלכתא ומעתה מדמינן נ"ד להאי דינא דהרמב"ם דכשם שבחבלה הקרקע הוי לקטן והפירות הוו דאב כפי גרסת הטור בעובדא דילן נמי הבתים הם דחנוך ופלוא והשכירות דהוי כפירות דאביהן הוי ואעג"ב דבנ"ד גדולים הם כבר הוכחנו כיון שהם סמוכים על שלחנו כקטני' דמו כי הלכה רווחת בישראל הכי הוא אליבא דכ"ע כמו שכתבו התוספות בריש מציעא בד"ה ר יוחנן אמר וכו' וה ה כל זכיותיו לאביו וכן כתב הרמב"ן בתשובותיו סי' ק"ה ורי"ג והרמב"ם והראב"ד כפי גרסת הטור והב"י ותו אמינא דק"ו הוא השתא ומה פירות קרקע דאתי מחמת צער הגוף הוו דאב כיון דפירות גופייהו לא אתו מכת טרחא בנ"ד דהבתים והשכירות באו להם מחמת ריוח דמשום האי טעמא דין הוא דליהו דאביהם:
ועוד בר מן דין ומן דין יש לי ראיה ברורה כראי מוצק דגרסינן בפרק ח"ה דף נ"ב דאין חזקה לאב בנכסי הבן אם אכל פירות שני חזקה וכן אין לבן חזקה בנכסי האב ואמר רב יוסף אפי' חלקו ופרשב"ם דנתפרדו ואין הבן סומך על שלחן אביו רכא אמר חלקו לא ועבד רב פפי עובדא כרבא דוקא כשלא חלקו דהבן סומך על שלחן אביו ואין להם חזקה זה על זה דאינם מקפידים אם אוכלים פירות וכן פסק הרמב"ם הלכות טוען ונטען פי"ג וק"ל דבתים נמי יש להם חזקה דיש להם פירות ומאי ניהו שכירות שמעינן מהכא דשכירות הבתים הניתן לבנים דאביהם הוי ומשום הכי אין להם טענת במה שאכלו ג' שנים דכיון דאב אוכל השכירות כיון דסמוך על שלחנו אינו יכול לטעון שהבתים שלו דזה אינו חזקה דפירות תקינו רבנן לאב כיון דזן אותם בנ"ד נמי הגע עצמך דאלו הבתים לא היו כתובים בשם בניו והיה רוצה להחזיק בהם בטענה שאכל שכירות שני חזקה בוודאי הגמור דלא היה מהני האי חזקה דהאי דאכל אינו ראיה דהכל שלו מהאי טעמא דכתיבנא:
ומה שטוענים שנמצא כתוב בספר שאביהם קיבל כך וכך שכירות האי טענה אין בה ממשכי כפי הנחת השאלה לא היה כתוב בספרו שקיבל שכירות הבתים בשביל פלוני ופלוני בניו ושהיה מעלה להם בחשבונם כדרך התגרים שכותבי' בפינקסם למי חייבים ומי חייב להם ובכה"ג ק"ל דאזלינן בתר מנהג המדינה ותגריה וא"כ אינה טענ' כי אדרב' אותיות הללו מחכימות ומכריזות ואומרות שלא כתב זה בספרו אלא לזכרון דברים כמה ריוח היה לו מעסקא ופרקמטיא ושכירות הבתים אז מטע' אחר שכך היה מנהג אבותם כמו שכתב השואל והאריכות בזה הוא להג הרבה ויגיעת בשר.
ועל מה שטוענים שאביהם לא היה צריך לריוח שלהם כי עשיר היה אינה טענה דלך נא ראה מה שהביא הר"מ בתשובותיו לספר נזיקין ס' ה' על ראובן שיש לו חצי מעשר לכיס של צדקה פירוש שהיו נוהגים ליתן מעשר עני מממונם ונותנים החצי לכיס של צדקה והחצי האחר שלא היה מנהג העיר לתתו לצדקה אלא רשות היה ביד ב"ה ליתנו לעניים שירצה ונשאל אם אותו חצי יכול ראובן הנ"ל לתיתו לבני שמעון קרובו הסמוכים על שלחנו אעפ"י ששמעון אביהם יש לו ואינו נוטל מן הצדקה והשיב דידן כיד אביהם כל זמן שאוכלים על שלחנו נמצא דאביהם זוכה במעשר עני ואינו יכול ליטול דעשיר הוא:
וקשיא לי באותה תשובה דאיך פסק כן דהאי עובדא איירי שעניים היו דאי לאו הכי אין כאן שאלה דפשיטא דאסור ליתן להם וא"כ השתא למה לא יקח האי חצי מעש"י אביה עשיר הם עניי' ודמיא הא מלתא לההיא דלא ילקט בנו ואשתו אחריו אם קבל הפועל את השדה למחצה ולשליש וכ"ו ור' יוסי אומר בין כך ובין כך ילקט בנו ואשתו אחריו ואפסיקא הלכתא בגמרא כר' יוסי דאע"ג דפועל עשיר כיון שקיבל את השרה לאריסות אפי הכי לקט בנו אחריו דהוא עני וכן פסק הרמב"ם הלכות מתנות עניים פ"ד והאי בנו משמע דסומך על שלחנו דומיא דאשתו דפשיטא דסומכת על שלחן בעלה וצ"ל אליבא דהר"מ דהוא ס"ל דבנו דקתני גבי לקט ע"כ איירי דאינו סומך על שלחן אביו וכך משמע מפירוש רש"י דכתב אם האב עשיר הבו עניו זוכה לעצמו ואם איתא דסמוך על שלחנו לאו לעצמו הוא דהא ק"ל דמציאת בניו הגדולי הסמוכים על שלחנו של אביהם הוא ואז היה אסור ליקח בנו של פועל הלקט שמריצו אצל אביו ולצרכו לקטו כיון שזן אותו בתורת צדקה מה שאין כן גבי אשתו שחייב במזונותיה והיא אוכלת משל עצמה ומה שלקט לעצמ' ליקטה והוי שלה ואח"כ נותנת לבעלה כמציאה או מתנה וא"כ לא דמו להדדי דהאי כדאיתא והאי כדאיתא ובנדון של הר"ם היו סמוכים על שלחן אביהם ולפיכך הורה זקן שאסור לראובן ליתן אותו חצי לבני שמעון דעשיר הוא ובאותה תשובה עשה כסא וסמוכות שלו מסברת ר"ת דס"ל דבכל דוכתא דקתני גדול וקטן לא ממש קאמר אלא גדול וסמוך וכ"ו כר יוחנן דאמר הכי וכל פונות שאתה פונה אינו אלא סומכת על שלחן אביהם דהוא עיקר חוץ מלקט דאי ס"ל דגבי לקט נמי מיירי בבן הסמוך וכ"ו הדרא קושייתין לדוכתיה למה לא יתן ראובן אותו מעשר לבני קרובו דאם הוא עשיר בניו עניים דומיא דלקט אלא ודאי כדכתיבנא הא קמן דכל ריוח דאתי לבנים דאבוהון הוי אע"גב דהוא עשיר ולפיכך אסור להם ליקח מעשר עני וא"כ בנ"ד כמי אם היו נותנים להם מעשר עני היו אסורים ליקח כיון דידו כיד אביהם וא"כ כל מה שיש להם הן עיוח הן שכירות הבתים הכל הוי דאב ואין להם תענה כלל ועיקר במה שאומרים דאביהם עשיר היה כי אדרבא אוהב כסף לא ישבע כסף:
אעברה נא ואראה בטענת חצרון שתובע כל השכירות שקיבל אביו בשבילו דלריש אנפין מחזי דטענתו טענה איבעית אימא שברא ואיבעית אימא גמרא סברא כיון שהוא טרח דין הוא שיהיה שלו כי לא דמי למציאה דבלי עמל ולאות בא לו ולפיכ' הוא שיהיה לאביו כיון שסמוך על שלחנו מה שאין כן בשכר טרחן איבעית אימא גמרא ההיא סוגייא דפרק ה ח שהבאתי לעיל דמסיק דריוח דאתי להו מעלמא ולית להו צער הגוף קפיד והוי דאב אבל חבלה דאית להו צערא בגופייהו לא קפיד שמ דכל שבא להם על ידי צער הוי שלהם דלא שביק אניש לנפשיה ערטילאי וטרח לאחריני דיגיע כפיו הוא:
והנני מסעף פארה במערצה הני טעני דחצרון דגרסינן בפרק השוכר את הפועלים דף אב גבי בעיא דפועל אי משלו הוא אוכל או משל שמום אוכל וכ"ו ובעי למיפשטיה מהאי דתנן קוצץ אדם על ידי עצמו ע"י בנו ובתו הגדולים ופירוש קוצץ מתנה עם ב"ה ליטול מעות ולא יאכל בשעה שהוא עוסק במלאכתו מפני שיש בהם דעת וקא מחלי וכ"ו קס"ד במעלה להם מז נות אי אמרת משל שמים היא אוכל משום הכי אינו קוצץ ע"י בניו הקטנים דאין לפועל קטן זכות אלא בשנותן לתוך פיו אלא אי אמרת משלו הוא אוכל קטנים נמי ניקוץ להו דכי היכי דאגרייהו דאב אכילתו כמי דאב ומשני הבע"ס דאין מעלה להם מזונות אי הכי גדולים נמי לא ליקוץ גדולים ידעי וקא מחלי ולעולם דמשלו הוא אוכל והא תני ר' הושעי' קוצץ אדם וכ"ו וקוצץ ע"י עבדו ושפחתו בין קטנים ובין גדולים מאי לאו וכ"ו לא דכ"ע משלו הוא אוכל ולא קשיא כאן בשאין מעלה להם מזונות וברייתא במעלה להם מזונו במאי אוקימתא במעלה וכ"ו אי הכי בנו ובתו הקטנים נמי ליקוץ להו ופריק צערא דבנו ובתו הקטנים לא זכו ליה רחמנא וכ"ו שמעינן מהאי סוגייא דשכר הגדולי והקטנים לאביה' הוי ולפיכך קוצץ ע"י בניו הגדולים שלא יאכלו בשעה שעוסקי' במלאכת דכיון דמעלה להם מזונות מוחלי' הצער שיש להם כשאינם אוכלים פירות ממה שהם עוסקים דיש להם דעת למחול אבל קטנים דאין להם דעת למחול צערם אע"גב דשכר פעולתם לאביהם אכילתם אינה שלו דלא זכי ליה רחמנא וע"כ הכי הוא מדקשיא ליה למקשן קטנים משמע דגדולים ניחא ליה דכיון דמעלה להם מזונות כשם שהשכר שלו כמו כן האכילה דאי לא תימא הכי גדולים נמי קשיא אמאי קוצץ על ידיהם דכשם שהשכר להם כך צערם להם ואין מוחלים אלא ודאי כדכתיבנא והשתא קשיא סתמא דהאי סוגייא אהיא סתמא דהחובל דהכא משמע דאפילו מאי דאתי להו מחמת צער הכל לאב הן שכירות הן אכילתם ובההיא דהחובל אסיקנא דצערא דגופייהו לא הוי דאב דמסתמא לא קפיד והם אינם מוחלים לכן ע"כ צ"ל דצערא דגופייהו ר"ל צער הדומה לחבלה דזה הוא בגופם ממש דבא להם ע"י פצעים חנם אבל בער טורח הגוף שהוא חוץ מגופם לאו צערא מיקרי כי אדרבא גדולה מלאכה שמחממת את בעליה ורפואה היא להם האי ודאי מוחלים והוי דאב דאי לאו הכי האי סוגיא דהחובל גופא קשיא מינה ובה דכד פריק תלמודא ממציאה תריץ הכי רווחא דאתי להו מעלמא ולית להו צערא דגופ' בגווה קפיד וכבר כתבתי לעיל דשני בדיבוריה ואמר רווחא לאתויי כל מיני ריוח הן על ידי מציאה הן ע"י עסק ושחורה וגם אלה בלאות ויגיעה בא לאדם הן מעט הן הרבה ואפי' מציאה טורח יש בהבאה ובמשאה ואפי' הכי דאב הוי וא"כ היכי קאמר דלית להו בער הגוף אלא ודאי דאינו מיקרי צער אלא מה שבגוף ממש כמו חבלה והשתא אם ההיא דהשוכר דיש להם טרחא ותבירו דגנפייהו שעוסקים בעבודת קרקע דעבוד' קשה היא שמפרך את הגוף אפי הכי אמרינן דשכר עבודתם ומה שהיה לאכול הכל לאביהם כ"ש בע"ד דטרחא דהיות סופר וכותב בסיפרי התגרים אינו דומה לעבודה בשדה כי זה עומד ועובד אדמה עד שיתפקקו כל חוליות שבשדרה וזה יושב שוקט ובוטח ומאמן את ידו ולפיכך שכרו לאביו כיון שסומך על שלחנו:
ומעתה אבוא לטענת כרמי שטוען שכר טרחו ממה שכתב בספרי אביו ושאביו היה אומר בני אתה אשר בך אתפאר ובאמת טענה זו מקדים שדופה וכמוץ גנבתו סופה דהן לו יהיה כדבריו דאביו היה אומר דברים הללו בלי גוזמא והבאי אלא דברים כהויתן ממש אין בטענה זזו ממש דכבר הוכחנו דכל מעשה ידי הבנים דאב הוי ואפילו חבלה דצער הגוף הוא אם חבל בהם פטור מלשלם ואפי שכירות שכבר בא לידם כמו שהוכחתי כשסתרתי טענת חצרון כ"ש מה שעדיין לא בא לידם כמו בנ"ד דכרמי עדיין לא זכה בו ופשיטא דאב קפיד ליתנו דחסר ממוניה דמשום הכי בחבלה פטור דכל מידי דחסר פטור ודבר שפתים בעניין זה אך למחסור:
כאיסתרא בליגינא קיש קיש קריא העולה מדברינו אלה דכנגד ארבעה בנים אלו דברה תורה לאמר מציאת בניו הגדולים הסמוכים על שלחן אביהם הכל שלו והן כל אשר נמצא אתו בבית בחזקת נכסי אביהם וכיון שמת בלי צוואה ולא גלה לנו דעתו אנן סהדי דלא רצה למחול להם מה שזכו לו חכמים וגברא קפדנא הוא דאי לאו הכי בעידן או עידנין היה מעלה על זכרונו ליתן להם לכל אחד חלקם הראוי להם אם לחנוך ולפלוא שכירות הבתים אם לחצורן שכר טורחו ואם לכרמי שכר עמלו ואדרבא הוא לוקח מהם כל אשר להם וגלי דעתיה דבהכי ניחא ליה שחלק כחלק יאכלו שוה בשוה ואין להם זה על זה יתר שאז ויתר עז כי אב אחד לכלם והאי אומדנא דמוכח הוא דהכי איתא בירושלמי דגריס בפרק מי שמת אמר ר' אסי בן שנראה חלוק בחיי אביו מה שסיגל סיגל לעצמו כהדא ברנש איתעביד ספר בעו אחוהי מפלג עמיה אתה עובדא קומי רבי אמי אמר כך אנו אומרים אדם שמצא מציאה אחוהי חולקים עמן אתמהא חד ברנש נפק לשליחותא בעו אחוהי מפלג עמיה וכ"ו אתא עובדא וכ"ו אמר כך אנו אומרים אדם שיצא לליסטיותא אחויה חולקים עמו ופירש בעל העיטור באות שי"ן הכי בן שנראה חלק בחיי אביו ר"ל שסיגל לעצמו ונחלק מאביו וטרח והרויח לעצמו והיה סמוך על שלחן אביו ולא תבעו אביו בחייו מה שסיגל סיגל לעצמו דאזילנא בתר אומדנא מדלא תבעו מחל כהדא ברנש איתעביד ספר בחיי אביו ולא היה אביו תובעו כלום אתא קומי ר' אמי אמר אדם שמצא מציאה בחיי אביו ולא תבעו אביו הכי נמי מחל וכן מי שיצא בליסטיות אמדינן דעתיה דבודאי דלא ניחא ליה לאביו בכך ומחל לו כל מה שמצא וכן תגרא דעסק ומרויח לעצמו מחל והרי הוא כאילו נתן לו במתנה ואין האחין חולקים עמו וקשיא לי מנא ליה לבעל העיטור דההיא ירושלמי דאמר חלוק ר"ל בסמוך על שלחנו נימא דאדרבא חלוק פירושו שאינו סמוך על שלחנו דומיא דההיא דחזקת הבתים דאין חזקה לאב בנכסי הבן ואסיק בגמרא כשלא חלקו והאי לא חלקו פירושו סמוך על שלחן אביו כאשר הוכחתי ואם כן הכא דאמר חלוק ר"ל שאינו סמוך ובהא קאמר דמדלא תבעו בחייו מחל ליתא להאי פירושא דאי תימא הכי מאי אתא לאשמועינן דמה שסיגל סיגל לעצמו פשיטא דהכי הוא דמהיכא תיסק אדעתין שיחלוק עם אחיו כיון שאינו סמוך על שלחנו אלא ודאי דבסמוך עסיקנן וטעמא דלא תבעו ומשום הכי אמדינן דעתיה דמחל הא כשתבעו בחייו ומת חולקים אחיו עמו דהכי משמע האי לישנא דאמר לא תבעו בחייו ועכשיו באו לדין דאביו מת ואמרינן להו דלא יחלוק עמהם מהאי טעמא דלא תבעו בנ"ד נמי אין לך תביעה גדולה מזו שהחזיק בממונם דאמדינן דעתיה ונימא דרבה האב לזכות את כלם בשוה כדילפינן מהאי ירושלמי הן מציאה מדאמר אדם שמצא וכו' הן שכר הסופר מהאי ברנש דנעשה סופר וכו' דסתם סופר משמע הן סופר כותב ספרים הן כותב בספרים של אחרים כנ"ד שהיה סופר בבית גביר אחד וכ"ו דמילת סופר כללית היא הן שליחות מדאדמר נפק לשליחותא הן ריוח סחורה מהאי דתגרא כאשר יראה המעיין כל בבא ובבא בפני עצמה דכל אחד כולל מה שכתבתי ועוד שכלל בלשון סיגל כל ריוח שבעולם שר"ל סגולה ועוד טעמא אחרינא דיחלוקו בשוה דהם בעצמם וברצונם מחלו כל אשר להם לאביהם ונכנס הכל בתפיסת הבית ונמצא דהרויחו הנכסים מחמת נכסים דק"ל דהשכר לאמצע כדאיתא בב"ב דף קמ"ג ע"ב וכן פסק הרמב"ם בהלכות נחלות פ"ט וכתב ה"ה דאפילו שכר טרחן אין נותנים להם כשהגדולים השביחו הנכסים דאחין מסתמא מחלי להדדי וכך הסכימו הרמב"ן והרשב"א ובזה מודה רבינו ע"כ ומכ"ש כשהאב השביח את הנכסים כבנ"ד דודאי מחלו הבנים זה לזה והכל לאמצע: סוף דבר הכל נשמע תהילות לאל ברוך אומר ועושה להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על הכסא: נגמר ביום ה' כ"ה לחדש שבט בסדר ובשנת ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם לפ"ק:
נאום הצעיר אברהם בלא"א כמהר"ר יעקב די שלמה די מיזה יצ"ו: