שאלה ראובן שהיה דר בקושטנטינה שלח שלוחו לויניציאה להביא לו קצת חפצים שהיה לו שם ובהביאו אותם נתפשו החפצים על ידי גויים אוייבי ראובן הנזכר ועם החפצים הנזכרים היו גם כן חפצי השליח וגם חפצי לוי ואמר לגויים אלו הם חפצי ואלו חפצי ראובן ואלו חפצי לוי חברי ועל פי דבורו חזרו לו חפציו וחפצי ראובן לקחם השר אוייבו וחפצי לוי לקחם משרת אחד מהשר. ובהמשך הימים ניצולו קצת חפצי ראובן מיד השר הנזכר ומחפצי לוי לא ניצול דבר ועתה לוי תובע משליח ראובן שישלם לו חפציו יען הציל עצמו בממון חבירו והשליח טוען שלטובה נתכוון באומרו כך שחשב שביד המשרת היה יותר נקל להצילו על ידי שוחד ממה שיהיה אם יכנס ביד השר מבעיא לן השתא הדין עם מי אם נאמר הרי הוא מציל עצמו בממון חבירו באומרו זה שלי וזה של חבירי או דילמא לא נקרא מציל עצמו בממון חבירו שהרי הוא נשבע שלטובה נתכוון ועוד שטוען השליח שלא הציל חפציו באומרו כך אלא על ידי שוחד שפיזר יורנו המורה הדין עם מי ושכרו כפול ומכופל מן השמים:
תשובה ראה ראינו את השאלה ויש לדקדק בה הרבה חדא דפתח בכד וסיים בחבית שבתחילה כתב שנתפשו החפצים על ידי גויים אוייבי ראובן שמשמעו גויים בעלמא שודדי לילה לא שר ולא משרת ואחר כך כתב שחפצי ראובן לקחם השר אוייבו וחפצי לוי לקחם משרת אחד מהשר ועוד שלמעלה כתב שאלו הגויים היו אוייבי ראובן שנראה שכל אלו הגויים הם אוייבי ראובן ואחר זה כתב לקחם השר אוייבו דמשמע דאין המשרת אוייבו אלא השר לבדו ועוד כתוב בשאלה ועל פי דבורו חזרו לו חפציו דהיינו על דרך תחנונים ידבר רש בלי נתינת שוחד ולבסוף כתב שלא הציל חפציו באומרו כך אלא על ידי שוחד שפיזר עוד יש לדקדק במה שהשליח טוען שלטובה נתכוון באומרו כך שחשב שביד המשרת היה יותר נקל להצילו על ידי שוחד וכו'. מי הגיד לו שבאומרו כך ילקחם המשרת ולא השר. ועוד שלא נזכר בטענה זו שבועה כלל ואחר כך כתב שהרי הוא נשבע שלטובה נתכוון אשר על כן נלענ"ד לומר שטעה הסופר הראשון בהעתקתו שודאי יש בדברי השאלה הן חסר הן יתר ולכן לא נשית לבנו אל דברי השאלה ולא אל טענות השליח אלא יהיה דבורינו על עניין נושא השאלה שהוא אם השליח באומרו אלו הס חפצי ואלו חפצי ראובן ואלו חפצי לוי. הוי מציל עצמו בממון חבירו או לא וכבר כתבנו על זה העניין (ר"ל דין מציל עצמו בממון חבירו) זה שלש שנים והרחבנו בו הדיבור ובתחילה היה בדעתינו לקצר כאן ולציין למעיין שיראה בכתבנו הנזכר. אבל גמרנו לחזור ולכתוב מה שצריך לענייננו שלא להטריח על המעיין לחפש ולבקש אחר זאת התשובה ועוד איפשר שלא יבוא לידו ואז יהיה לו כספר החתום. ומהעוזר האמיתי נשאל יהיה בעזרנו ויצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות:
גרסינן בבבא קמא פרק הגוזל ומאכיל (דף קי"ז ע"ב) ההוא גברא דהוה מפקיד ליה כסא דכספא סליקו גנבי עילויה שקלה יהבה להו אתא לקמיה דרבה פטריה אמר ליה אביי האי מציל עצמו בממון הוא אלא אמר רב אשי חזינן אי איניש אמיד הוא אדעתא דידיה אתו ואי לא אדעתא דכספא אתו: ההוא גברא דהוה מפקיד גביה ארנקא דפדיון שבויים סליקו גנבי עילויה שקלה יהבה ניהלייהו אתא לקמיה דרבא פטריה אמר ליה אביי והא מציל עצמו בממון חבירו הוא אמר ליה אין לך פדיון שבויים גדול מזה: ההוא גברא דאקדים ואסיק חמרא למברא קמי דסליקו אינשי במברא בעי לאטבועי אתא ההוא גברא מלח ליה לחמרא דההוא גברא ושדייה לנהרא וטבע אתא לקמיה דרבה פטריה אמר ליה אביי והא מציל עצמו בממון חבירו הוא אמר ליה האי מעיקרא רודף הוה רבה לטעמיה דאמר רבה רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו ושיבר את הכלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור שהרי מתחייב בנפשו ונרדף ששיבר את הכלים של רודף פטור שלא יהא ממונו חביב עליו מגופו אבל של כל אדם חייב דאסור להציל עצמו בממון חבירו ורודף שהיה רודף אחר רודף להציל ושיבר כלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור ולא מן הדין אלא שאם אי אתה אומר כן אין לך אדם שמציל את חבירו מן הרודף:
ופרש"י ז"ל אמיד עשיר: אסיק חמריה למברא. מכניס חמוריה לספינה מעבר הנהר והיו בה אנשים בעא חמרא לטבוע מעברא: מלח ליה דחפו לחמור והשליכו למים לשון אחר מלח ליה כמו המלחים התחיל למלח להציל הספינה ודחפו והשליכו: האי בעל החמור רודף הוא להרוג נפשות ושיבר את הכלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור מלשלם שהרי מתחייב בנפשו ברדיפה זו ואפילו אין הורגו דתנן בפרק בן סורר ומורה ואלו ניתנו להציל בנפשו הרודף אחר חבירו להורגו ונמצא תשלומין וחיוב מיתה באין כאחד: מגופו שהרי נרדף זה רשאי להרוג את רודפו שנאמר אם במחתרת ימצא הגנב התורה אמרה אם בא להרגך השכם להורגו לא מן הדין שהרי המציל עצמו בממון חבירו חייב כל שכן מציל אחרים בממון חבירו:
העולה לנו מהאי סוגיא דאסור להציל עצמו בממון חבירו ואם הציל חייב לשלם אלא אם כן יהיה שם טענה שנוכל לפטור אותו כגון ההיא דארנקא של פדיון שבויים משום דאין לך פדיון שבויים גדול מזה וכן ההיא דחמרא במברא מפני דהאי מעיקרא רודף הוה. וכן אם האנס עמד על הממון ויכול ליטלו משם כמו שנבאר לקמן בג"ה וכן פסק הרי"ף ז"ל שהביא כל הסוגיא הנ"ל כמנהגו גם הרמב"ם ז"ל כן פסק בפרק חמישי מהלכות שאלה ופקדון הלכה א' וב' ז"ל מי שהפקידו אצלו מעות של עניים או של פדיון שבויים ופשט בהם ונגנבו פטור שנאמר לשמור ולא לחלק לעניים והרי הוא ממון שאין לו תובעים אפילו באו עליו גנבים וקדם והציל עצמו בממון שבויים פטור אין לך פדיון שבויים גדול מזה במה דברים אמורים בשאין זה הממון מופקד לעניי מקום זה או לשבויים אלו. אבל אם היה לעניים אלו או לשבויים אלו והרי הוא קצוץ להן הרי זה הממון שיש לו תובעין וישלם אם פשע או ישבע שלא פשע כדרך כל השומרים המפקיד אצל חבירו ממון או כלים חשובין ובאו עליו גנבים וקדם ונתן להם הפקדון להציל עצמו אם היה אמוד שהוא בעל ממון חייב שחזקתו שבגללו באו הגנבים ונמצא מציל עצמו בממון חבירו ואם אינו אמוד חזקתו שלא באו אלא לשם הפקדון ופטור וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
ויש להקשות בין להרי"ף ז"ל בין להרמב"ם ז"ל אם על הרי"ף ז"ל שהרי כתב לעיל על הברייתא דתניא ישראל שאנסוהו גויים והראה ממון חבירו פטור ואם נטל ונתן ביד חייב ואמר רבא ואם הראה מעצמו כמי שנשא ונתן ביד דמי וחייב ז"ל איכא מאן דאמר כי היכי דישראל  שאנסוהו גויים והראה ממון חבירו פטור הכי נמי ישראל שאנסוהו גויים להביא ממון חבירו והלך והביא פטור ואנן לא סבירא לן הכי דכי מעיינת בה בשמעתתא לא סלקא אליבא דהאי סברא כל עיקר דהאי דתניא ואם נשא ונתן ביד חייב במאי עסקינן אי באונס הא אמרינן פטור ואי מעצמו מאי איריא נשא ונתן ביד אפילו הראה נמי חייב אלא לאו הכי קאמר ישראל שאנסוהו גויים והראה ממון חבירו פעור ודוקא הראה אבל נשא ונתן ביד חייב ואף על גב דאניס לא שנא אנסוהו והלך הוא והביא ולא שנא אנסוהו להביא והביא וכו' ע"כ והאריך עוד בראיות לחזק סברתו הרוצה לעמוד עליו יעיין שם הרי הדבר ברור דסוגיא דידן שזכרנו לעיל סותר למה שכתב הרי"ף ז"ל דהכא משום דלא אמיד אמרינן חזקתו דעל אותו כסא אתו ואף על גב דנשא ונתן ביד פטרינן ליה כל שכן היכא דידעינן דאנסוהו אממונא דחבריה דפטור. והא דקתני בברייתא ישראל שאנסוהו גויים והראה ממון אחרים פטור נשא ונתן ביד חייב מיירי שאנסוהו מחמת עצמו ומשום הכי כשנשא ונתן ביד חייב דהוה ליה מציל עצמו בממון חבירו לכן הוא חייב וכי הראה גרמא בעלמא הוא ופטור וכן כתבו הרב בעל העיטור ורבינו חננאל זכרונם לברכה והסכימו דמסתברא כרבוותא קמאי אבל הרא"ה ז"ל כתב בשם רבו הרמב"ן ז"ל להעמיד דברי רבינו הגדול ז"ל וחילק בין אם בא האונס מחמת אותו ממון לאין בא האונס מחמת אותו ממון והשיב ופירק הקושיות שהקשו הרב בעל העיטור ורבינו חננאל זכרונם לברכה נגד הרי"ף ז"ל והרוצה לירד לעומקם של דברים יעיין בהרב בעל נימוקי יוסף ז"ל כי שם ימצא מרגוע לנפשו והנראה לענ"ד שדברי הרמב"ן ז"ל נכונים ונכוחים למבין ובזה העלו דברי הרי"ף ז"ל כהוגן וסוגיין לאו קשיתיה:
ואם על הרמב"ם ז"ל גם כן יש להקשות מה שהקשו נגד הרי"ף ז"ל שהרי בפרק שמיני מהלכות חובל ומזיק כתב ז"ל נשא ונתן ממון חבירו בידו ונתנו לאנס חייב לשלם מכל מקום. אף על פי שהמלך אנסו להביא במה דברים אמורים שאם אנסו להביא והביא חייב בשלא הגיע הממון לרשות האנס אבל אנס שאנס ישראל עד שהראהו ועמד האנס על הממון ונעשה ברשותו ואנס את ישראל עד שהוליכו לו למקום אחר ואפילו הוליכו זה המוסר שהראהו הרי זה פטור מלשלם שכיון שעמד האנס בצד האוצר כבר אבר כל מה שיש בו וכאילו נשרף ע"כ הרי לך שמה שכתב חייב לשלם מכל מקום אף על פי שהמלך אנסו להביא סותר למה שכתב בפרק חמישי מהלכות שאלה ופקדון ז"ל ואם אינו אמוד חזקתו שלא באו אלא לשם הפקדון וכו' ע"כ והרב המגיד ז"ל הרגיש בזה שכתב בהלכות שאלה ופקדון ז"ל המפקיד אצל חבירו וכו' ואם אינו אמוד וכו' מעשה מפורש פרק הגוזל ומאכיל שם וכתב הרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל כשאמרו פטור דוקא שהוא במקום שיד הגנבים שולטת בהם שאם יחפשו ימצאו הא לאו הכי ודאי חייב דלא גרע מאנס שאנסו להביא ממון והביא שהוא חייב כל זמן שאין יד האנס שולטת באותו ממון כמו שנתבא' פרק שמיני מהלכות חובל ומזיק וכבר כתבתי שם ולדברי רבינו שלא חילק יש לומר דשאני הכא דכיון שהממון הוא ברשות זה הנפקד ומחמת פקדון זה באו לו גנבים ושודדי ליה אינו בדין שיתחייב זה משלו לשלם כיון שלא נאבד הפקדון מחמת פשיטתו וזה הוא שומר תנם שאינו חייב אלא בפשיעה והילכך פטור אבל מי שאנסוהו להביא ממון חבירו שהוא ברשות חבירו ואין יד האנס שולטת בו אלא בהראותו של זה בדין הוא שיתחייב שהרי ממון זה ברשות בעליו הוא והרי זה מציל עצמו בממון חבירו ואין אנו יכולין לומר בכאן מחמת מעשיו של בעל הממון בא האונס לזה כך נראה לי לדעת רבינו ע"כ ובהלכות חובל ומזיק כתב ז"ל במה דברים אמורים בשהראה המוסר מעצמו אבל אם וכו' כל אלו הבבות עד בעלי דינין וכו' הם בביאור בהלכות הרב שם פרק הגוזל בתרא ונחלקו בקצתן המפרשים זכרונם לברכה גם הרב המשיג חלק עליו וראיות ההלכות נכונות ביותר וכן העלה הרב רבינו שלמה בן אדרת זכרונו לברכה ועוד הוסיף בה דברים ואמר באנסוהו להביא והביא שהוא חייב הני מילי אם אותו הממון אינו במקום שיד האנס שולטת בו אבל אם אותו ממון במקום שיד האנס שולטת בו אפילו אינו רואהו כל שיכול לחפש ולמצא פטור ובודאי ברואהו ויכול לטלו מפורש שם בגמרא וזה נכלל במה שכתב רבינו זכרונו לברכה אבל אם אנס שאנס ישראל עד שהראהו וכו' וכל שכן הוא במה שהאונס רואה כבר או ידו שולטת בו שזה המביא פטור כדברי הרב רבינו שלמה בן אדרת זכרונו לברכה ועיקר עד כאן לשון הרב המגיד ז"ל ובזה צדקו דברי הרמב"ם יחדיו ואין בהם סתירה ועל מקומם יבואו בשלום:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא פסק כן בעור חושן המשפט סימן רצ"ב סעיף י"ב וי"ג ז"ל באו אנסים על הנפקד ונתן להם הפקדון אם אינו אמוד בממון פטור שודאי לא באו אלא בשביל הפיקדון ואם אמוד בממון הוא חייב שיש לומר בשביל ממונו באו: הופקד אתו ממון של פדיון שבויים ובאו עליו אנסים ונתנו להם להציל עצמו פטור שאין לך פדיון שבויים גדול מזה ע"כ וכתב הרב בית יוסף ז"ל באו אנסים על הנפקד ונתן להם הפקדון אם אינו אמוד בממון פטור וכו' עובדא בסוף קמא וכתב הרב המגיד בפרק חמישי מהלכות שאלה ופקדון בשם הרשב"א דכשאמרו פטור דוקא שהוא במקום שיד הגנבים שולטת בהם וכו' וכן דעת התוספות והר"אש דשאני שומר דאדעתא דהכי קבל שמירה ע"כ וכן פסק בשולחנו הטהור בסימן הנזכר סעיף ח' וט' ובסימן שפ"ח פסקו הריב"ה והרב בית יוסף זכרונם לברכה בההיא דהמוסר ממון חבירו דאם נשא ונתן ביד אף על פי דאנסו להביא דחייב. כהרי"ף והרמב"ם ז"ל ולפיכך הוצרך הרב בית יוסף ז"ל בסימן רצ"ב להביא דברי הרב המגיד ז"ל להנצל מהקושיא שהקשינו לעיל על הרי"ף והרמב"ם זכרונם לברכה:
גם הרשב"א ז"ל בסימן תתק"פ כתב בעניין הזה ז"ל נחלקו המפרשים יש אומרים בין אם אנסוהו בגופו להראות ממון חבירו והראה בין שאנסוהו להביא והביא פטור דאנוס הוא ויש מפרשים דכל נושא ונותן חייב כל שלא היה האנס יכול לקחת אותו מפני שזה כמציל עצמו בממון חבירו וכן דעת הרב האלפסי ז"ל והנכון כמו שכתב הראב"ד ז"ל (לא נודע לנו מקומו אים) דאם אנסוהו אונס ממון להביא והביא חייב שזה כמציל עצמו בממון חבירו והיינו ברייתא דאמר לו אנס הושיט לי פקיע עמיר זה חייב אבל אנסוהו אונס גוף להביא ממון חבירו פטור דהיינו כסא דכספא דרב אשי ע"כ ולא ידענא איך חילק הראב"ד ז"ל בין אונס גוף לאונס ממון דהא גרסינן בבבא קמא פרק הכונס דף ס' ע"ב ויתאוה דוד ויאמר מי ישקני מים מבור בית לחם אשר בשער ויבקעו שלשת הגבורים במחנה פלשתים וישאבו מים מבור בית לחם אשר בשטר מאי קא מבעיא ליה אמר רבא אמר רב נחמן עמון באש קמבעיא ליה אי כרבי יהודה אי כרבנן ופשטו ליה מאי דפשטו ליה רב הונא אמר גדישים דשעורים דישראל הוו דהוו מטמרי פלשתים בהו וקא מבעיא ליה מהו להציל עצמו בממון חבירו שלחו ליה אסור להציל עצמו בממון חבירו אבל אתה מלך אתה ומלך פורץ לעשות לו דרך ואין מוחין בידך וכו' ופירשו התוספות מהו להציל עצמו בממון חבירו: איבעיא ליה אי חייב לשלם כשהציל עצמו מפני פקוח נפש ע"כ. וכתבו כן התוספות משום שהוקשה להם איך נסתפק לדוד המלך ע"ה אם מותר להציל עצמו בממון חבירו והלא דבר פשוט ומוסכם הוא דאסור להציל עצמו בממון חבירו. לכן פירשו דודאי משום אונס ממון ידע דאסור ולא נסתפק בזה אלא נסתפק לו אם מפני פקוח נפש מותר ושלחו לו דאסור הרי לך בהדיא דבין באונס גוף בין באונס ממון אסור להציל עצמו בממון חבירו ואם הציל חייב לשלם וההיא דכסא דכספא דדב אשי אינה ראיה דהתם טעמא מפרש בגמרא משום דלא אמיד אדעתא דכספא אתו ומשום הכי פטור:
ומעתה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא ששליח ראובן היה מביא חפצי ראובן וגם חפצי עצמו וגם חפצי לוי ובבואו בדרך באו עליו גוים ותפשו הכל. ואמר השליח לאלו הגויים אלו הם חפצי ואלו חפצי ראובן ואלו חפצי לוי חבירי: ועל פי דבורו חזרו לו חפציו ועכשיו בא לוי לתבוע חפציו מהשליח באומרו שהוא הציל עצמו בממון חבירו במה שהגיד לגויים שאלו החפצים הם של לוי ואם כן חייב לשלם לו חפציו נלענ"ד שדבר פשוט הוא שהשליח פטור מלשלם דלא הציל עצמו בממון חבירו באומרו של מי היו החפצים מאחר שעמדו האנסים על הממון וידם שולטת עליו כמו שמבואר בשאלה ובהביאו אותם נתפשו החפצים על ידי גויים וכו' כמו שנתבאר בדברי הפוסקים זכרונם לברכה שקדמנו זכרם:
אם הרי"ף ז"ל נראה מדבריו דאפילו לא עמדו האנסים על הממון דפטור כיון שלא נשא ונתן ביד אלא הראה והוא ממה שפירש הרי"ף ז"ל על הא דתניא ואם נשא ונתן ביד חייב ז"ל במאי עסקינן אי באונס הא אמרינן פטור ואי מעצמו מאי איריא נשא ונתן ביד אפילו הראה נמי חייב אלא לאו הכי קאמר ישראל שאנסוהו גוים והראה ממון חבירו פטור ודוקא הראה אבל נשא ונתן ביד חייב ואף על גב דאניס וכו' אם כן כל שכן בנדון דידן דעמדו על הממון ותפשו אותם דהשליח פטור:
ואם הרמב"ם ז"ל דבריו ברור מללו כמו שכתב בפרק שמיני מהלכות חובל ומזיק ז"ל נשא ממון חבירו בידו ונתנו לאנס חייב לשלם מכל מקום אף על פי שהמלך אנסו להביא במה דברים אמורים שאם אנסו להביא והביא חייב. בשלא הגיע הממון לרשות האנס אבל אנס שאנס ישראל עד שהראהו ועמד האנס על הממון ונעשה ברשותו ואנס את ישראל עד שהוליכו לו למקום אחר ואפילו הוליכו זה המוסר שהראהו הרי זה פטור מלשלם שכיון שעמד האנס בצד האוצר כבר אבד כל מה שיש בו וכאילו נשרף ע"כ נמצא לפי דברי הרמב"ם ז"ל דכשעמד האנס על הממון ונעשה ברשותו אפילו הוליכו המוסר בעצמו פטור כל שכן בנדון דידן שהשליח פטור מלשלם הואיל שלא נתנו לגוים בידו אלא הגיד וכו':
גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חושן המשפט סימן שפ"ח כתב כן ז"ל ומיהו אם כשאנסו האנס להראותו והראהו לו ואחר כך נטלו ונתנו בידו פטור אם היה במקום שיכול האנס ליטלו שעל מה שהראהו לו פטור כיון שהוא אנוס וגם לא עשה מעשה ועל מה שנוטלו ונותנו לו אחר כך פטור דכיון שהראהו האנס ויכול ליטלו חשוב כאילו נטלו לפיכך אינו חייב אלא אם כן שהאנס מאנסו לילך ולהביא אותו הממון מבית פלוני וכו' ט"כ גם הרב בית יוסף ז"ל פסק כן בסימן הנזכר ס"ד ולשונו כלשון הרמב"ם ז"ל שכתבנו לעיל. גם הרשב"א ז"ל כתב בשם יש מפרשים ז"ל ויש מפרשים דכל נושא ונותן חייב כל שלא היה האנס יכול לקחת אותו מפני שזה כמציל עצמו בממון חבירו וכן דעת הרב האלפסי ז"ל ע"כ נמצא כפי דעת כל הני רבוואתא דכשעמד האנס על הממון ויכול ליטלו אף שעדיין לא נטלו פטור אף על פי שנשא ונתן ביד כל שכן בנושא שלנו שלא נשא ונתן ביד אלא הגיד להם שהשליח פטור הואיל ועמדו האנסים על הממון וכבר תפשו אותם כמוזכר בשאלה ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שהשליח פטור מלשלם יען שלא הציל עצמו בממון חבירו במה שהגיד לאנסים אלו ממי היו החפצים שמאחר שעמדו האנסים על הממון ונטלו אותם הוה להו כאילו אבדו ונשרפו כמו שהוכחנו ובארנו בבירור מכל הני אשלי רברבי. ומה שחזרו לו חפציו היה מפני שדבר אליהם בלשון רכה ותחנונים עד שרחמו עליו וחזרו לו ממונו. הנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה. ונתפלל אל ה' שירפאהו רפואה שלימה ויעמידהו על קו הבריאות ויאריך ימים טל ממלכתו אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום ראש חדש ניסן בסדר ובשנת ונרצה לו לכפר עליו ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמהור"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטררם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט