שאלה עב זבולון חושב עיר אמשטרדם שלח לו ליששכר העומד בויניציאה ע"י ספינ' דרך ים עשרה חביות שמן זית למכור אותם שם על חשבונו ולתועלתו וללבוש מעותיו בכ"כ צמר לבן ושישלחנה לו במעבר הראשון הבא מהתם להכא. וכן עשה יששכר שתכף שקיבל השמן הנ"ל מכרו למכר טוב. אבל לא מצאה ידו לקנות הצמר לבן שצוה לו זבולון. כי לפי דבריו פשפש בכל העיר ולא מצא ויען שאניה א' שהיה בנמל טעונה מסחורות לבא לעיר אמשטרדם היתה מוכנת לנסוע ונחוצה לצאת מהעיר. וחשש יששכר שלא לשנות ציווייו של זבולן מספינה לספינה הלביש מעותיו בכ"כ חבילות אניצי פשתן כי שמע מנחותי ימא שהפשתן היה נמכר באמשטרדם ביוקר וטען חבילות הפשתן הנ"ל טל האניה הנז"ל כדי למסור אותם ביד זבולון בעיר אמשטרדם. וכתב לו בזה האופן. הפשתן הלז מצאתי לקנות שהוא דבר השוה וקרוב לסך המעות שעלה מכירת השמן ששלחת אלי ואולם אני שולח לך הפשתן הלז על תנאי שאם תתרצה בו תזכה במקחך והרי שלך לפניך ואם לא תתרצה במקחי הלז הנה זה כחו שלש חדשים ששלחתי לחשבוני כ"כ משאות צמר לבן ביד נפתלי הדר שם במחנה קדשך. והנני כותב לו בייחוד תוך האיגרת הזאת שאם אתה לא תובא הפשתן הלז שיתן לך על חשבונך כ"כ צמר לבן כפי שיווי דמי הפשתן. והפשתן הלז ישאר על חשבוני. באופן שאם אין אתה מרוצה בפשתן הלז לחשבונך הראהו לו לנפתלי ציווי כתב ידי הלז והרי שלך לפניך הצמר לבן לחשבונך כפי סך המעות שהנני חייב לך על מכירת השמן שמכרתי על חשבונך וכו'. וכשהגיע האיגרת הנ"ל לזבולון הנ"ל צעק ברחובות קריה ונתרעם על יששכר ועל מקח הפשתן הלז באמרו אנא לא בעינא האי פשתן כלל וכלל כי אם דוקא הצמר לבן שציויתי לו והוא עבר על שליחותי ותיכף ומיד הלך אצל נפתלי ודיבר אתו קשות והראה לו את הכתב ואת הציווי של יששכר ושאל לו אם כבר הגיע לידו הצמר לבן הנ"ל ואם רוצה למסור אותה לו כאשר סידר לו יששכר באיגר' הנז"ל והנה נפתלי הודה לדבריו וכה ענהו אל תחיש לשינוי יששכר. הרי הצמר לבן בידי לחשבונך ככל אשר שאלת ותוכל לקבל אותה כל זמן שתרצה כי הנני מוכן ומזומן לקיים דברי יששכר אוהבי אז ביקש ממנו זבולון שיכתוב ויחתום ע"ג כתב יששכר הנ"ל איך הוא מתרצה ומתחייב את עצמו למסור לו כ"כ משאות מצמר לבן כאשר ציוה לו יששכר הנ"ל ונפתלי הודה לו לכל אשר שאל ויעש כן כרצונו והנה לא עברו ח' ימים כי נתייקר הפשתן ברחובות קריה על חד תרין ותרד פלאים הצמר לבן. והאניה אשר היתה טעונה בה החבילות של אנוצי פשתן הנז"ל הגיע לעיר אמשטרדם לשלום ותיכף ומיד הלך זבולון להוציא הפשתן מהאניה הנ"ל ויבא ג"כ רעהו נפתלי להוציאם יען שנשארו על שמו תמורת הצמר לבן. ודחאו זבולון באמת הבנין באמרו מקחי אני לוקח. שכך כתב אלי יששכר שאם ארצה ליקח הפשתן הרי הוא שלי ושהבחירה הוא בידי ודא בעינא והדבר אשר דיברנו אני ואתה מילי בעלמא נינהו. ועוד שאני לא משכתי הצמר לבן הנ"ל. וברשותך הוזלה זאת ועוד שעדין לא עברה הצמר לבן הנ"ל תחת שבט המשקל כנהוג בין התגרים באופן שאין כאן מקח כל עיקר. ובהיות שחבילות אניצי הפשתן הנ"ל היו כתובים על שמו של זבולון בפנקס רב החובל. וגם הים לו ביד זבולון הנ"ל על שמו הפוליס"א די קארגו חתומה מיד רב החובל הנ"ל כנהוג שלח ידו זבולון בחבילות הפשתן הנ"ל והוציאם מהאניה והכניסם בתוך אוצרו ונפתלי צווח ככרוכיה ורוצה לבטל את דבריו באמרו שכיון שגלה דעתו ברחובות קריה לומר שלא היה רוצה בפשתן ושהוא נענע לו ראשו וגם במכתב נתחייב למסור לו הצמר לבן. שהרי הוא שלו ועל חשבונו מאותו היום ואילך. ושממילא הדר אחריות הפשתן על יששכר הדר בויניציאה אשר על כן יחדיו למשפט נקרבו לידע הדין עם מי משניהם ושכמ"ה:
תשובה קודם שאבא להגיד מה שנוגע לעיקר פסקא דדינא דהך מילתא ראיתי לעמוד על ההיא עובדא דמייתי גמרא בפרק גט פשוט. ולדקדק על מה שכתבו המפרשים עליה. והעובדא היא. ההוא איתתא דיהבי ליה זוזי לההוא גברא למיזבן לה ארעא אזל זבן לה שלא באחריות אתיא לקמיה דרב נחמן א"ל מצי א"ל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי זיל זבנה מיניה שלא באחריות והדר זבנה ניהלה באחריות ע"כ: והנה המפרשים יחד כלם ראו לתרץ מאי דקשיא בהך עובדא והוא דכיון דקיימא לן דשליח ששינה ועיוות המקח בטל אם כן למה הוצרך ר"כ לומר זיל זבנה מיניה שלא כאחריות והדר זבנה ניהלה באחריות והנה הרא"ש ז"ל לתרץ הך קושיא כתב לכאורה משמע שאמר למוכר שהיה קונה השדה לאשה פלונית דקאמר אזל זבין לה ועוד מדקאמר זיל זבנה מיניה שלא באחריות ואם איתא שלא פירש שקנאו לאשה מה היה צריך לקנות שנית מן המוכר: כיון שקנאו בסתם. לעצמו קנאו. אלא ודאי מיירי שפירש שקנאו לאשה כיון ששינה בשליחותו שסתם שדה אין קונה אלא באחריות דלא שדי איניש זוזי בכדי בטלה של חות ואין כאן מקח לכך הוצרך לקנותו שנית מן המוכר ומיהו אם ירצה השליח יחזיר לה המעות אלא אם אין בידו להחזיר לה קאמר שצריך לקבל עליו אחריות עכ"ל ושמעינן תרתי מדברי הראש. חדא דהא דקאמר שצריך השליח לחזור ולקנותו שלא באחריות אינו אלא היכא שקנאו בשם המשלח דהשתא כיון ששינה ועיוות המקח בטל לגמרי וצריך לחזור ולקנותו. שאילו קנה השדה סתם. המקח קיים אצל השליח דלעצמו קנה ואין צריך לחזור ולקנותו מהמוכר. אידך שמעינן מדברי הרא"ש והוא דאע"ג דאיכא לחנק בין לי למוכר בין קנה ממנו בסתם לקנה ממנו בשם המשלח. אבל בין שליח למשלח אין חלוק. דבין שהשליח קנה בסתם. ובין שקנה בשם המשלח בכל ענין המקח בטל לגבי המשלח. ואין השליח יכול אפילו יתקן העיוות. לחייב המשלח לקיים המקח וגם אין המשלח יכול לקיים המקח ולחייב השליח שיתקן לו העיוות. אלא מחזיר לו מעותיו. אבל הראב"ד בהשגות בפ"א מהלכות שלוחין הקשה ההיא דהאיש מקדש לההיא דגט פשוט. ותירץ שכל מה דאמרינן דעיות משהו בשליח מבטל המעשה ה"מ בזמן שהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל המשלח ההוא רוצה היה המקח ורוצה שיתקן לו השליח את העיוות וחייבו רב נחמן וכן הדין לכל שליחות ע"כ. וכן נראה דעת הרן ז"ל שכתב בריש האיש מקדש גבי הא דאמר ר"נ אבל שוי שליח מצי א"ל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי דאיכא למידק מעובדא דגט פשוט דא"ל זיל זבנה מיניה שלא באחריות ואמאי מחייבים התם לשליח בהאי נימא דלהוי ביטול מקח כי הכא. י"ל דהתם השליח לקח סתם ואין למוכר דין ודברים אלא עמו ואע"פי שהוא אומר עכשיו שלצורך האשה לקחו אין לחוכר בכך כלום ולפיכך צריך לפרוט דמים למוכר והאשה ג"כ יכולה לומר תן לי מעותי דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי ורב נחמן ה"ק ליה אם חפצה היא בקרקע קבל עליך אחריות אבל לא שיוכל לכפותה בכך שהרי היא יכולה לומר שהיא רוצה יותר באחריות החוכר משלו. ובר מן דין כיון שלא עשה שליחותו הרי מקחו אצל האשה בטל עכ"ל הרי לך מדבריו. דס"ל כדעת הראב"ד מדכתב והאשה ג"כ יכולה לומר וכו' ור"נ ה"ק ליה אם חפצה היא בקרקע קבל עליך אחריות אבל לא שיוכל לכפותה בכך וכו אלא שהוא הרן מחלק. בין הודיע שהוא שליח. לקנה סתם. וכן דעת הרמב"ם שכתב בפ"א מהלכות שלוחין וז"ל נתן לו מטות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עיוות והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות כמו שעשה. וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו. והאחריות טל השליח וכן כל כיוצא בזה. ובפ"ב כתב השליח שקנה או שמכר והודיע שהוא שליח בדבר זה לפלוני אף על פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת המשלח. בטל המקח ומחזיר. ואם לא הודיע שהוא שליח. נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין זה ששלחו ע"כ הרי שהרב ז"ל ג"כ מחלק בין מפרש לסתם. וכי היכי שלדעת הר"ן אין כופין למשלח לקבל המקח שיכול לומר לו שרוצה יותר באחריות המוכר משלו אלא אם הוא חפץ במקח יקבל השליח עליו אחריות. כן נראה לומר לדעת הרמב"ם שכתב וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו משמע שהכפיה הוא לשליח שאילו היתה הכפיה למשלח הוה ליה למימר והמשלח לוקח אותה כשיקבל עליו השליח אחריות וכמו שדקדק הרב מוהר קארו ז"ל בספר בית יוסף סי' קפ"ב עלה קע"ה ע"ב:
אבל קשיא לי עלייהו דהנך רבוותא ז"ל דכיון שכתב הר"ן ז"ל דבההיא עובדא דגט פשוט כופין את השליח אם ירצה המשלח במקח אבל אין כופין את המשלח לקבל המקח אלא התם מיירי דחפצה דוקא וכן נראה מדברי הרמב"ם כאשר דקדק הרב מוהרי קארו ז"ל בב"י אם כן אמאי אצטריכו הנך רבוותא לההוא תירוצא דשאנו בין סתם למפרש הרי בהך תירוצא לחודיה סגי דשאני התם בההיא עובדא דגט פשוט שהאשה היתה רוצה וכמו שתירצה הראב"ד ז"ל דאין המקח בטל אלא היכא דהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל אם רוצה במעשה ורוצה שהשליח יתקן לו את העיוות חיוב השליח לתקן וא"כ אמאי אצטריכו הנך רבותא ג"כ להך חילוקא דבסתם ומפרש:
גם קשיא לי על הראב"ד ז"ל במה שכתב בסוף השגתו על דברי הרמב"ם וז"ל ולדבריו מעשה דרב נחמן אפשר סתם היה. שהיאך כתב שהדבר אפשר והרי נראה שהוא מוכרח שהרי כתב הרמב"ם נתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עיוות והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו וכו' והיינו ההיא עובדא דרב נחמן ואם איתא דהרמב"ם מפרש לה בהודיעו אם כן היכי כתב שהשליח לוקח אותה לעצמו וחוזר ומוכרה והרי לדעתו ז"ל המקח בטל אצל כולם שהרי כתב בפ"ב השליח שקנה או שמכר והודיע שהוא שליח בדבר זה לפלוני אעפ"י שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת משלחו בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין זה ששלחו ע"כ הרי דדוקא בלא הודיע יש דין בין השליח והמשלח אבל בהודיעו בטל המקח בין כולם ואם כן היאך כתב הראב"ד ז"ל הדבר באפשרות. והוא מוכרח. ואולי הבין בדבריו דברצה המשלח לקבל המקח מחייבין את השליח לחזור ולמוכרה למשלח באחריות וכמו שדקדק הרב הגדול מוהר"י קארו ז"ל ומשום הכי הוקשה לו דכיון דבהך טעמא דרצה במקח לחודיה סגי לשלא נימא ביטול מקח א"כ אמאי דחק לאוקומי הך עובדא דמיירי שהשליח לקח סתם. דהא אפילו שאמר למוכר שהיה קונה השדה לאשה פלונית מצי מיירי ואדרבא יראה דהכי עדיף טפי לאוקומי ולפיכך כתב הדבר באפשרות. שמפני קושיא זו אינו מוכרח ודוק:
ואולם השכל הישר גוזר. דלא אמרינן שהרשות ביד המשלח ליקח המקח. אפילו שיתקן לו השליח אח העיוות. אלא כשיש לו לטעון שעדין מגיע לו הפסד. אבל אם אינו יכול לטעון כן. כופין אותו. וכן ראיתי להרב מוהר"י קארו ז"ל שכתב בב"י שם בסי' הנז' וז"ל ומיהו לענין אם אינו רוצה המשלח ליקח המקח אפילו יתקן לו העיוות בטענה דכיון שמעיקרא עיוות בטיל שליחותיה משמע מדברי הר"ן דכל היכא דאינו יכול לטעון דעדין מגיע לו הפסד כופין אותו לקבל המקח ע"כ הרי שבכלל דבריו דברי. אמת הוא שלא ידעתי היכן ראה הרב הנז' כן בדברי הר"ן ז"ל שאם מפני שכתב שהרי היא יכולה לומר שרוצה יותר באחריות המוכר משלו זו אינה ראיה שהרי סיים בדבריו וכתב ובר מן דין כיון שלא עשה שליחותו הרי מקחו אצל האשה בטל ט"כ הרי בהדיא נראה דכיון שכתב ובר מן דין וכו' שאפילו שלא יגיע לו הפסד יכול לטעון כן:
אבל הוא הרב מוהר"י קארו ז"ל כתב בספר כסף משנה בפ"א מהלכות שלוחין עלה דההיא עובדא דנתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות וכו' וז"ל וא"ת אם זה השליח כשקנה הקרקע פירש שקונהו למשלח למה נחייב השליח לקיים המקח נימא ביטול מקח כמו כשנתאנה שאין מחייבין לשליח ואם לא פירש שקונה אותו למשלח אלא קנה סתם והוה ליה כקונה לעצמו. למה נחייב המשלח שיקבלנה נימא ליה אתה קניתה לעצמך. ומדברי רבנו פ"ב נראה שמעשה זה בסתם היה וכמ"ש שם דאלו הודיע דלמשלח היה המקח בטל. וקשה א"כ לחה נחייב המשלח לקבלה כמו שכתבתי. והר"ן בפרק האיש מקדש תירץ דאה"נ דאין כופין למשלח ויכול לומר לו תן לי מעותי דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי ויותר הייתי רוצה באחריות המוכר מאחריותך אלא אם הוא חפץ בקרקע יקבל השליח עליו אחריות. ולי כראה דאה"נ דמחייבין למשלח לקבלה כשקיבל עליו השליח אחריות מפני שהרי קנאה במעות המשלח ואין כאן אונאה לגבי המשלח שה"ז יקבל עליו אחריות ונראה שזו כוונת רבנו שכתב חוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו. ובפ"ו מהלכות מכירה נראה כן עכ"ל והרי נראין דבריו אלו סותרים למה שכתב בספר ב"י שדקדק מדברי הרמב"ם ז"ל שהרשות ביד המשלח ושאין מכריחין את האשה לקנות הקרקע. וכאן בספר כ"מ כתב להפך אלא הא לא קשיא דכאן חזר בו מההיא שכתב בב"י לדעת הרמב"ם ז"ל. אבל אי קשיא הא קשיא דכאן בכ"מ כתב דלהרמב"ם מחייבין למשלח לקבלה. ושפ"ז מהלכות מכירה נראה כן דהיכן ראה הרב ז"ל כן בדברי הרמב"ם ז"ל שהרי לא ראיתי שם שום ראיה לזה בסוף פ"ז דאיירי בעניינים כיוצא באלו. ואולי אהואיל וקנה אותה במעותיו כלומר שאם קנה לעצמו במעות עצמו הרי הוא שלו. קאי מה שכתב ובפ"ז מהלכות מכירה נראה כן:
ואפשר שעל דרך זה שכתב מוהר"י קארו בכ"מ. הולך מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"א שם דין ה' וז"ל נתן לו מעות לוקח בהם חטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהן שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות ע"כ וכך העלה הרי"ף בקמא פרק הגוזל עצים וכהך אוקמתא דקאמר הא ר"מ הא ר"י וכיון דקי"ל כר"י אין חילוק דל"מ לסחורה דבכל מידי דאיכא רווחא ניחא ליה למשלח וכי איכא רווחא לאו שינוי הוא דמה לנו שירויח בזה או בזה אלא אפילו לאכילה דשינוי הוא דלא ניחא ליה למשלח דשני בשליחותיה אפילו הכי שינוי אינו קונה ואם פחתו דמיהן הפחת הוא לשליח ואם הוסיפו דמיהן הריוח לבטל המעות. וקשיא לי על מה שכתב שהשליח חייב בפחת. דהיכי מיירי. אם בהודיע שהוא שליח של פלוני או בלא הודיע שהוא שלוחו של פלוני. דאם זה השליח כשלקח השעורים הודיע שלוקחם למשלח. למה חייב השליח לשלם הפחת. נימא דנתבטל המקח. ואם לא הודיע שלוקחם למשלח והוה ליה כלוקח לעצמו. למה חייב המשלח לקבלם. נימא ליה אתה קניתה לעצמך. ונראה דמיירי שלקח סתם דאלו הודיע שהם למשלח היה המקח בטל. וחייב המשלח לקבלם כשיקבל עליו השליח לשלם הפחת. מפני שלקחם במעות המשלח ודחיא להא דכתב הוא הרמב"ם שם דין ג' וכפי מה שפירש עליו הרב הגדול מוהר"י קארו שכתבתי דבריו לעיל:
אבל ראיתי תשובת שאלה מכונה על שם הגאונים. ומי יתן אבא עד תכונתה לאוקמא אליבא דהלכתא. דנראה דפליגא על הך דינא דנתן לו מעות ליקח בהם חטים בין לאכילה בין לסחורה וכו' וז"ל השאלה והתשובה. השולח מעות לחברו לקנות כך וכך והלך ולא מצא אותה הסחורה אשר ציוהו וקנה אחרת מה הדין. תשובה נשבע שלא מצא אותה הסחורה אשר ציוהו ומה שקנה קנה לעצמו וחייב באונס המטות ונותן לו הקרן לבד והוא שלא ציוהו לקנות דבר להרויח בו אלא להיותו לו כגון חטים לאכילה אבל אם אמר לו לקנות דבר סחורה להרויח וקנה אחרת יד בעל המעות על העליונה להיות קרוב לריוח ורחוק להפסד עכ"ל וריב לכולהו רבוותא עם תשובה זו כי כאן חילק בין אכילה לסחורה אליבא דהלכתא והני מילי לא אמרן רבי אלעזר אלא לר"מ דלא קי"ל כוותיה אבל אנן דקי"ל כר"י דשינוי אינו קונה לא חילוק ידענא בין סחורה לאכילה כמו שכתבו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל. ועוד דאפילו כר"מ לא אתיא דלר"מ קנה בשינוי אם כן טורח שבועה זו למה. וצריך עיון לתרצה וליישב דבריה. אלא דכעת אין לי פנאי לעיין בה כדיאות יען אני עסוק בדרוש הישיבה. ומ"מ יש להביא ממנה ראיה לזכות המשלח:
ועתה אבוא לענין פסקא דדינא ואומר שלא כתבתי כל זה אלא ללמוד מן האמור. דאין מחייבין לזבולון ליקח הצמר בחשבונו ממה נפשך. אם היה חיוב לקבל המקח מפני שאין יכול לטעון דמגיע לו הפסד מזה השינוי לפי שהפשתן נמכר כאן ביוקר ומה לו להרויח בזה או בזה. אם כן. אין מספיק שיאמר שאינו רוצה בו לבטל המקח. והפשתן הוא של זבולון. ואינו יוצא מרשותו בעוד שלא הקנהו לנפתלי באחד מדרכי הקנייה. ואם היה בידו לקיים או לבטל המקח. כבר בטל המקח כשאמר שאינו רוצה הפשתן. והוא של יששכר ומה דחלה הקנין בבחירתו של זבולון לא היתה כוונתו שלעולם תהיה הבחירה בידו. וכמו שיש לדקדק מלשון התנאי וכיון שכן תכף שצווח ולא רצה במקח החבילי פשתן. אינו יכול לחזור בו ולרצות בהם ונשארו מיד לחשבונו של יששכר. ואיך א"כ יקנה זבולון הצמר בדבר שאינו שלו. ומה גם כפי דעת הראש שכתבתי דמקח הפשתן בטל מיד לגמרי אצל זבולון. אבל אחר העיון נראה דאין ללמוד בנ"ד מהדברים שכתבתי דיש לחלק וק"ל:
אך היה נראה דכיון דיששכר מכר העשרה חביות שמן זית ששלח לו זבולון וגבה דמיהן הוה להו הנך זוזי דמי מכר שמכח מכר הן באין. וקנה בהם זבולון הצמר בלי משיכה. וכמו שכתב הרמב"ם בפ"ה מהלכות מכירה דין ד' וז"ל וכן ראובן שמכר מטלטלין לשמעון בחמשים זוז. וקנה שמעון המטלטלין ונתחייב בדמים. ואחר שנתחייב שמעון בחמשים זוז אלו. היה לו יין או בהמה או עבד וכיוצא בהן משאר המטלטלין והיה רוצה למכרן. ואמר לו ראובן מכור אותו לי בחמשים זוז שיש לי בידך דמי המכר ואמר לו הן. קנה ראובן המטלטלין בכל מקום שהן. ואעפ"י שלא משך ולא הגביה. שגם זה דבר שאינו מצוי הוא ולא הצריכו בו משיכה ע"כ והכא נמי נימא דקנה זבולון הצמר בלא משיכה באותם זוזים שנתחייב לו יששכר דמחמת מכר הם כדאמרן:
ואמנם נראה שאינו נקרא חוב שמחמת מכר אלא אם זבולון היה מוכר השמן זית ליששכר עצמו ונתחייב לו בדמים ואחר כך מכר הצמר לזבולון באותן הדמים אזי היינו דנין לדעת הרמב"ם וסיעתו דקנה הצמר בלי משיכה דהו"ל כאלו לא נתחייב מעות לזבולון וכאלו החליף סחורה בסחורה. ולדעת הרמב"ן וסיעתו עדיין היה צריך שיאמר זבולון מכור לי בהנאת מחילת הדמים שיש לי אצלך אבל אם אחר ליה מכור לי בדמים שיש לי בידך לא קנה. אכן עתה דזבולון שלח ליששכר החביות שמן זית למכור אותם וללבוש מעותיו בכ"כ צמר לבן. ויששכר מכר בשוקא החביות שמן של זבולון. ודאי שהמעות שבידו שגבה אותן מלוקחי החביות שמן. אינם בידו בתורת חוב שמחמת מכר. ואפילו אם תמצא לומר דהמעות שגבה יששכר מלוקחי החביות שמן חשיבי גביה דמי מכר. מ"מ היאך יקנה בהם זבולון הצמר. כיון דהשתא בשטת הקנאת הצמר ליתנהו הנך זוזי בעין הלא לכל הפחות לדעת הרמב"ן וסיעתו היה צריך שיאמר בהנאה מחילת הדמים דליכא למימר דכיון שהלבישם בחבילות אניצי פשתן והם ברשותו של יששכר. הו"ל כאלו המעות עצמן הם בעין דהא ליתא שהרי החבילות אניצי פשתן אינן של זבולון ואיך יקנה עמהם זבולון הצמר כי מילתא דפשיטא הוא דכיון שהלביש יששכר המטות בחבילי פשתן ונודע הדבר לזבולון ולא הסכים למעשיו. דמאז קיימו החבילי פשתן ברשותיה של שמעון וממונו הוא וכמו שכתבנו לעיל. וא"כ כשבא אחר כך זבולון לזכות בצמר של יששכר במאי קנאה אם בדמים שהיו לו ביד יששכר. הא ליתנהו השתא בידו ואם בחבילי פשתן דאתו מחמת אותם דמים. הרי אינם שלו. כי של יששכר הם. סוף דבר כיון דאין לו לו זבולון אצל אצל יששכר כי אם חוב שנתחייב לו מחמת שגבה דמי החביות שמן והנך זוזי ליתנהו בעין א"א לו לקנות הצמר קנין גמור באותו חוב בלי אחד מדרכי הקנייה כי אין שייך בענין זה מ"ש רז"ל יש דמים שהן כחליפין מאחר דלא מכר זבולון כלום ליששכר עצמו. ואפילו אם תמצא לומר דגם בהנך זוזי קונים בתורת דמים היינו דוקא בעודם בעיין ביד יששכר. אבל השתא דליתנהו בעין בידו באנו למחלוקת הפוסקים ולדעת הרמבן וסיעתו כל זמן שלא אמר בהנאת מחילת הדמים לא קנה. ולכן אין מחייבין לזבולון ליקח הצמר לחשבונו. וכמו שיפה כתב החכם בעל דברי יוסף בסי' מ"ז:
אבל עדיין תאמר דקנה זבולון הצמר לפי שבקש מנפתלי שיכתוב ויחתום לו ע"ג כתב יששכ' איך הוא מתרצ' ומתחייב את עצמו למסו' לו כ"כ משאו' מצמר לבן. אמנם אין מספיק. לפי שהיה צריך שגם זבולון יתחייב עצמו ליקח הצמר מנפתלי. כשם שנפתלי נתחייב למסור הצמר לזבולון. דאף טל פי שהוא נתחייב למסור לו הצמר. הנה זבולון במאי נתחייב לנפתלי. והרי לא נתחייב לו כלל לוקח ממנו הצמר. ובאיזה כח יכולין לחייבו ליקח הצמר מנפתלי. וכיון שאין יכולין לחייבו ליקח ממנו הצמר. ומשעה שלא רצה כלל בפשתן נתבטל המקח אצלו. ונשאר לחשבון יששכר. א"כ המעות שגבה מלוקחי השמן זית יהיו נחשבים בידו כפקדון בעלמא שחייב לזבולון: זהו מה שנראה לעניות דעתו ואמר לי לבי אם יראה בעיני מורנו ורבנו שלם השם יאריך ימיו וירפאהו רפואת שלמה אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש באמשטרדם כ"ז לחדש סיון משנה התקל"ד
נדפס בבית
כהר"ר יעקב בן כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל: