שאלה לו ראובן נתן לשמעון חייטו  חתיכת בגד לעשות ממנו מכנסים וקנה ממנו הבגד הפנימי ויהי היום שעשאו והוליכו לביתו ונתן לו שכרו מושלם לבש המכנסים אירע שבין דא לדא נעשה מה שבפנים קרעים קרעים ונמצא כולו קרוע בא ראובן אצל שמעון חייטו הנ"ל ותבע שיחזיר לו מעותיו שהוא מה שפרע לו משום הבגד הפנימי כיון שרמהו ושמעון טוען לא כי כי לא רמהו כי הוא לקחו מתגר מפורסם וכמו כן אינו רוצה להחזיר לו כלום נסתפקו בדבר אי נימא ששמעון החייט צריך להחזיר לו מעותיו מן הבגד הפנימי כיון שרמתו או דלמא כיון שטוען שלקחו מתגר מפורסם והיה נקי בדבר ולא רמהו אינו צריך להחזיר לו כלום וכדי לידע הדין עם מי אמרתי אלך לבית מדרשו של שם שיורנו המורה ומהשת"מש:
תשובה קצת דומיא לנ"ד מצאתי בספר שאלות ותשובות של הרב רבי משה מטראני וזה לשונו על דבר השיפחה אשר הועד עליה שהיה רגלה נפוח בבית המוכר ואחר שקנא הקונה נתגלה אליו שהיתה חולי מחולי הנקרא טרופישיאה אשר קצת סימניו נפיחת קצת האברים והמוכר טוען שהשפחה שמינה ורגלה נראת שמן ומי שאינו מכירה יאמר שהיא נפוחה נראה דאין בטענה זו ממש שאם הנפיחה היא עתה כמו שהיתה אז לפי ראות העדים שראוה קודם היותה מהחולי הנזכר הוי מקח טעו' כיון שלא נודע להם קודם דגלי סיפא ארישא דכולא חדא מלתא היא:
ונראה להחכם הנ"ל להביא ראיה ממאי דפסקינן הלכתא פרק יוצא דופן תוך זמן כלפני זמן וכמו שפסק הרמב"ם ז"ל פרק ב' מהלכות אישות ושתי שערות שהביאה הבת תוך י"ב או הבן תוך י"ג אף על פי שהן עומדות במקומן אחר הזמן הן שומא כלפני הזמן ולא נימא קודם היו שומא ועכשיו הן סימן והכא נמי נימא קודם לא היה זה החולי ועתה הוא זה החולי הנזכר:
וכן יש ראיה מהא דתנן פרק ד' דנגעים גבי בהרת הלכה וחזרה בסוף שבוע הרי הוא כמות שהיתה ופר"שי ז"ל ומסגירו הסגר שני וכתב עוד והאי חזרה היינו במקומה הראשון דאי במקום אחר הרי זו בהרת משמע דכל שהוא במקום אחר אמרינן דהיא היא ולאחר הפיטור דתנן דתראה בתחילה היינו טעמא דאף על גב דהיא היא כין שפטרה כבר דיינינן להאי אחריתי בתחילה כדילפינן התם מקראי והכא נמי האי נפח דחזו בה בתחלה היינו מה שאנו רואים עתה וכ"ש הוא התם הלכה וחזרה ודאי והכא לעולם היתה במקומה:
ומה שכתבו הדיינין יצ"ו הן אמת ראובן מרחוק לא הוזכר זה בעדויות ב' העדים אדרבא נראה שמקרוב נראה להם שהרי בעדות הא' כתבו שבאת לחנותו והראה לו רגלה ואמרה שהיא נפוח וכן נראה לו ואמרה שירפא אותה והשיב שלא היה בקי ברפואות הרי שהיה קרוב לה כיון שהיתה בחנות עמו והחנות הזה הוא ידוע כי היא קטנה ומסתמא קרוב לה היתה בפרט שהראה הרגל כדי שירפא אותה היה צריך שתפשות לו את הרגל קרוב לו כדי שיראנו היטב כי הוא אומן ולכן השיב לה שלא היה בקי ברפואות כי ראה הנפח ולא בטח היותו בקי לרפאתה והוליכה לרופא ולא חסר דבר בראייתו אלא הנגיעה בידו וכן העד השני ראה אותה תוך בית רבה ושאל לה על ענינה עם גבירתה והיא אמרה לו שהיו מרעיבין אותה ומעמיסין עליה עול שעבוד עם היותה חולה ואז הראת לו רגלה נפוח ומסתמא קרוב לה היה האיש הרואה בדברה כמו דברי תרעומת מגבירתה:
ומה שכתבו הדיינים וכן טענו בפני העדים והם נסתפקו לדבריהם לא ראיתי בלשון עדותם שיסתפקו אם היה נפח או שמננות שהרי אמרו שאמרה להם שרגלה היה נפוח וכן נראה להר וכיון שאמירתה שהיה רגלה נפוח היא בסבת חולי לפי דיבורה מה שנראה להם כן היה גם כן נפח ולא שומן כי האברים הם כמו שותפים בחיבור הגוף והשמנינות מתחלק בין כולם בשוה וכיון שראו הרגל לבדו נפוח ולא שוק על ירך נראה להם ודאי שהיה נפח כמו שאמרה היא ולא שומן והרי רגלה לפניהם עתה נפוח כמו שהיה ואם עתה הוא נפח מקודם גם כן היה כן שאין השומן מתהפך לנפח ואם כן עדות זה הוא עדות ברור ולא אמתלא דאין אדם טועה מדרך השכל לראות מקום אחד בגוף האדם נפוח וסביבו אינו נפוח ויטעה ויאמר כי הוא שומן כי אם היה שומן היה הרגל האחר כמוהו ושעל הרגל היה גם כן נפוח כפי עביו או דקותו ואם כן עדות זה הוא עדות ברורה שהוא ניכר לכל כ"ש לעד האחד שהיה אומן ויודע בטיב דברים אלו לכן היתה באה אצלו ולא חסר לז אלא הבקיאות ברפואות כמו שהשיב הוא לה וכיון שכשהכיר הקונה במום זה לא נתרצה בה הוי מקח טעות וחוזר לפי העדאת העדים והדיינים יצ"ו הם מיראת הוראה לאפוקי ממונא ולכן לא נראה להם העדות ברור ולפי האמת הוא ברור לאפוקי ממונא:
והנה לכאורה נראה דיש חילוק בין נ"ד להמוכר שפחה מפני שבנ"ד לא יש עדים שמעידים שכן היה מעשה בין ראובן לשמעון חייטו ובהמוכר שפחה שרגלה נפוחה יש עדים שראוה כן בבית המוכר וא"כ מקח טעות הוא כמו שכתב הרב אבל בנ"ד מי יימר שכן הוא ברם בקושטא נראה דהכי הוא ואינו כן דאנן משוינן מכירה למכירה כשם שמכירת השפחה מקח טעות כך נ"ד דמכירת הבגד מקח טעות ואם תאמר סהדי היכן הם אינה קושיא דאנן סהדי שהלוקח עצמו הראה הבגד למוכר שהוא החייט ואמר לו שרמהו והמוכר החייט ראה הבגד כולו קרוע ואמר לו שאמת הוא שכולו קרוע אבל שלא רמהו מאחר שלקחו מתגר מפורסם דהא פשיטא דמדברים אלו שענהו המוכר החייט נראה דמורה בכל וא"כ היינו שפחה דמקח טעות הוא היינו מכירת בגד דחייט דמקח טעות הוא דטענת מוכר השפחה שטוען שהשפחה שמינה היא לא היא וטענת החייט ג"כ לא היא דמה שטען שלקחו מתגר מפורסם אינה טענה דמה איכפת לראובן שלקחו מתגר מפורסם אם לאו שמכיון שלקחו ממנו ונתן לו שכרו מושלם היה לו לחייט לראות הבגד אם שמנה היא אם רזה כי הוא הבקי בדבר מתוך כך נראה ששמעון החייט הנאהו לראובן ובודאי שהוא מקח טעות כמו המוכר שפחה בחזקת שאין לה מום ונמצא אח"כ שיש לה מום שודאי שהוא מקח טעות: זאת ועוד אחרת מצינו ראיה לנ"ד:
תנן במסכתא דמציעא דף נ"א אחד הלוקח ואחד המוכר יש להן אונאה כשם שאונאה להדיוט כך אונאה לתגר ורבי יהודה אומר אין אונאה לתגר מי שהוטל עליו ידו על העליונה רצא אמר לו תן לי מעותי או תן לו מה שאיניתני: ובגמרא מנא הני מילי דת"ר וכי תמכרו ממכר לעמיתך או קנה מיד עמיתך אל תונו איש את אחיו אין לי אלא שנתאנה לוקח נתאנה מוכר מניין תלמוד לומר או קנה אל תונו ואיצטריך למכתב לוקח ואיצטריך למכתב מוכר דאי כתב רחמנא מוכר משום דקים ליה בזבינתיה אבל לוקח דלא קים ליה בזבינתיה אימא לא אזהריה רחמנא בלא תונו ואי כתב רחמנא לוקח משום דקא קני דאמרי אינשי זבנת קנית אבל מוכר דאבודי קא מוביד דאמרי אינשי זבין אוביד אימא לא אזהריה רחמנא בלא תונו צריכא רבי יהודה אומר תגר אין לו אונאה: משום שהוא תגר אין לו אונאה: אמר רב נחמן אמר רב בתגר ספסר שנו מאי טעמא מידע ידע זבינתיה כמא שויא ואחולי אוחיל גביה והאי דזבנא הכי משום דאיתרמיא ליה זבינתא אחריתי והשתא מיהא קא הדר ביה רב אשי אמר מאי אין לתגר אונאה אינו בתורת אונאה שאפילו פחות מכדי אונאה חוזר תניא כותיה דרב נחמן ר' יהודה אומר תגר אין לו אונאה מפני שהוא בקי: ופירש רש"י רבי יהודה אומר אין לתגר אונאה לקמיה מפרש לה: מי שהוטל עליו. מי שנתאנה: תן לי מעות: אם נתאנה לוקח: גמרא: דאיכתב רחמנא מוכר שהוא מוזהר בבל תונו: דקים ליה בזבינתיה: כמה נתן בה ובמזיד הוא עושה: זבנת קנית: אם לקחת חפץ המתקיים שכר הוא אצלך שלא הוצאת המעות ביציאה והרי הוא מתקיים לך: זבין אוביד: מכרת חפץ שלך הרי אתה נפסד שיכלו המעות ביצאה: ספסר: קונה ומוכר מיד תמיד: מידע ידע זבינתיה כמה שויא: שהרי לא שהא בין קנייתא למכירתא: שאפילו פחות מכדי אונאה חוזר: אם נתאנה דחייו תלויין בכך ותיקנו לו שיחזור: תניא כוותיה דרב נחמן דאפילו בכדי אונאה אינו חוזר בו ואין מחזירין לו אונאה מדתלי טעמא מפני שהוא בקי כגון ספסר:
כתב הרמב"ם כדומה לזה בהלכות מכירה, פרק ט"ו ז"ל וכן המוכר לחבירו קרקע או עבד או בהמה או שאר מטלטלין ונמצא במקח מום שלא ידע בו הלוקח מחזירו אפילו לאחר כמה שנים שזה מקח טעות הוא והוא שלא נשתמש במקח אחר שידע במום אבל אם נשתמש בו אחר שראה המום הרי זה מחל ואינו יכול להחזיר:
והרב המגיד כתב וכן המוכר לחבירו וכו' מחזיר ואפילו לאחר כמה שנים כתב הרב וכן לדמות זו לאותה שלמעלה שאין החזרה תלויה בזמן אבל אינן דומים בדבר אחר ודין המום שאין לו זמן נתבאר בהלכות פרק הזהב זה לשונם והיכא דזבין אניש מידי ולאחר זמן אגלי מעיקרא דאית ביה מומא דהוה ביה ליה מקמי דליזבניה אית ליה לאהדוריה למריה ולא אמרינן בכי הא הא שהי ליה בכדי שיראה לתגר או לקרובו דלא אמור רבנן הכי אלא גבי אונאה אבל גבי מומין מקח טעות הוא וכל אימת דמגלי ליה מהדר ליה למריה והכי כתב רבינו האיי גאון זכרונו לברכה עד כאן ויש מי שכתב שאם היה הדבר שהלוקח יכול להבחינו לאלתר כגון שיכולין לנסותו ולטועמו ולא הקפיד לעשות כן והמוכר מכר לו סתם אינו חוזר ומה שכתב והוא שלא נשתמש וכו' יצא לו ממה שאמרו כן במקדש את האשה ובא עליה ונמצאו בה מומין דאמרינן חזקה אין אדם שותה בכוס אלא אם כן בודקו וחייב בכתובתה כמו שנתבאר פרק ארבעה ועשרים מהלכות אישות וכן הם דיני מקח וממכר שוים לאשה בדינין אלו כדאיתא פרק המדיר ע"ש עוד שם פרק ט"ז המוכר בהמה לחבירו לטבחה ושחטה ונמצא טרפה אם נודע בוודאי שהיתה טרפה כשלקחה הרי זה מחזיר לו את השחוטה ויחזיר המוכר את הדמים: עוד שם קנה בגד וקרעו לעשות ממנו חלוק ואחר כך נודע המום מחמת הקריעה מחזיר לו את הקרעים תפרו ואחר כך נודע המום אם השביח נוטל שבח התפירה מן המוכר וכן כל כיוצא בזה., וכתב הרב המגיד המוכר בהמה לטבחה וכו' זה מבואר בפרק המדיר בכתובות ופרק אלו טריפת בחולין ודין הספק אם היתה טרפה קודם מכירה אם לא יתבאר פרק כ':
ובדין הרמאות כתב הרב זה לשונו אסור לרמות את בני אדם במקח וממכר או לגנוב את דעתם ואחד גויים ואחד ישראל שוים בדבר זה היה יודע שיש בממכרו מום יודיעו ללוקח ואפילו לגנוב את דעת הבריות בדברים אסור וכתב הרב המגיד אסור לרמות את בני אדם במקח וממכר וכו' זה פשוט ומבואר פרק הזהב ופרק גיד הנשה ע"ש:
הטור כתב זה לשונו מכר חפץ לחבירו ונמצא בו מום שלא ידע בו הלוקח מחזירו אפילו אחר כמה ימים שזהו מקח טעות והוא שלא נשתמש במקח אחר שידע המום אבל נשתמש במקח אחר שידע המום הרי זה מחלו ואינו יכול לחזור בו:
והבית יוסף כתב מכר חפן לחבירו ונמצא בו מום שלא ידע בו הלוקח מחזירו אחר כמה ימים שזהו מקח טעות כן כתבו הרי"ף והרא"ש זכרונם לברכה בפרק הזהב וזה לשונו והיכא דזבין איניש מידי לחבריה ולאחר זמן אתגלי דאית ביה מומא דהוא ביה מעיקרא מקמי דליזבני' אית ליה לאהדורי למריה ולא אמרינן בכ"הג שהי ליה בכדי שיראה לתגר או לקרובו דלא אמור רבנן הכי אלא גבי אונאה אבל גבי מומין מקח טעות הוא וכל אימת דמגלי ליה מהדר ליה למריה והכי כתב רב האיי גאון ז"ל עד כאן לשונו וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' ט"ו מהלכות מכירה וכתב הרב המגיד ויש מי שכתב שאם היה הדבר שהלוקח יכול להבחינו לאלתר כגון שיכולים לנסותו ולטעמו ולא הקפיד לעשות כן והמוכר מכר לו סתם אינו חוזר.  ומה שאמר והוא שלא נשתמש במקח אחר שידע המום וכו' כן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' הנזכר וכתב יצא לו ממה שאמרו כן במקדש את האשה ובא עליה ונמצאו בה מומין דאמרינן חזקה אין אדם שותה בכוס אלא אם כן בודקו יפה וחייב בכתובתה כמו שנתבאר בפ' כ"ד מהלכות אישות וכן הם דיני מקח וממכר שוים לאשה בדינים לו כדאיתא בפ' המדיר עד כאן לשונו:. עוד שם המוכר פרה לחבירו שחטה ונמצאת טרפה אם ידוע שהיתה טרפה כשלקחה כגון שנקבו בית הכוסו' והוגלד פי המכה שאז ידוע שיש לו שלשה ימים שניקב אם קנאה תוך שלשה ימים הוי מקח טעית וצריך להחזיר הדמים  לא קנאה תוך שלשה ימים או שקנאה תוך שלשה ימים ולא הוגלד פי המכה דאז הוי ספק אם ניקב תוך שלשה אם לאו על הלוקח להביא ראיה ואם לא יפסיד ויתן הדמים אפילו אם הם עדיין בידו:
וכתב הבית יוסף המוכר פרה לחבירו שחטה ונמצאת טרפה אם ידוע שהיתה טרפה כשלקחה וכו' בפ' אלו טריפות ת"ר מחט שנמצאת בעובי בית הכוסות מצד אחד כשירה משני צדדים טריפה נמצא עליה קורט דם בידוע שלפני שחיטה לא נמצא עליה בידוע שלאחר שחיטה הגליד פי המכה בידוע שג' ימים קודם הגליד פי המכה המע"ה ופר"שי הוגלד בידוע שהוא שלשה ימים קודם שחיטה: ואם לקחה בתוך שלשה ימים הוי מקח טעות וצריך המוכר להחזיר לו מעותיו: לא הוגלד פי המכה: איכא לספוקי אי קודם מקח הוה  אי לאחר מקח הוה ועל הטבח שהוא מוציא מידו דמסתמא כל כמה דלא יהיב זוזי לא יהבי ליה חיותא עליו להביא ראיה שקודם מקח הוה דמספיקא לא מפקינן ממונא מחזקתיה: והתוספות והרח"ש כתבו המע"ה פ' על הלוקח להביא ראיה שברשות מוכר נטרפה ואף על פי שלא נתן מעות דכאן נמצא כאן היה כדאמרינן בשלהי המדיר והא דקרי ליה המוצי' משום דסתמא דמילת' כל כמה דלא יהיב דמי לא יהיב ליה חפצ' וכבר כתבתי בסוף סימן רנ"ד שכן דעת הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מהלכות מכירה:
הרי דסברת כל הני עמודי עולם יחד כולם מסכימים דבענין מקח וממכר כמו שהוכחנו בין שהיה אונאה בין שיהיה מקח טעות וניכר האונאה או המקח טעות צריך המוכר להחזיר הדמים או יהיה הכל סך המקח או יהיה מה ששוה האונאה אם כן נבא לנדון דידן ונאמר דהעולה לנו מכל הני מילי דהדין עם ראובן ושמעון החייט צריך להחזיר לראובן כל ההפסד כיון שבוודאי הנאהו שהטענה שטוען שלא הנאהו כיון שלקחו מתגר מפורסם אינה טענה דמי יימר שדברו אמת ואם תמצא לומר שהוא אמת ויציב מה איכפת לראובן אם לקחו מתגר מפורסם או לא ולואי שלקחו מתגר שאינו מפורסם והנה טוב מאוד וחייובו של חייט הוא לידע בטיב אם הסחורה טובה היא אם רעה כיון שמעשים בכל יום בא לידו מה שאינו כן בשאר בני אדם שאינן מורגלים למכור ולקנות אלו הסחורות והוה ליה להחייט לישא וליתן באמונה ולמסור דבר טוב לקונהו כמו שהתנה וכיון שכן הדין עם ראובן שטוען שהנאהו וכ"ש ששמעון בעצמו ראה הקרעים והודה שהבגד כולו קרוע אם כן אפוא חייב שמעון לשלם לראובן כל הפסידא הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם הוא בהסכמת הרב המפורסם בעולם היושב על כן ההוראה בבית מלכותו שיכון לעע"א:
אמשטרדם ראש חדש תמוז בסדר ובשנת זכרון לבני ישראל לפ"ק
הצעיר שלמה מינדיס קויטיניו ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס