שאלה ראובן מת וחיי לי"ש ונשארו לו קצת בעלי חובות ובאו ותבעו מעות חובם יורשיו אשר התנצלו עצמם משלום באומרם שלא ירשו כלום מראובן והנה הבעלי חובות רוצים שיורשי ראובן יקבלו עליהם חרם שנתקן מן הגאונים ז"ל על עניין הזה והנה לא רצו בזה בחושבם שלא נתקן החרם כי אם בלוה עצמו לא ביורשיו יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
קודם עמדי על דין זה צריכים אנו לבאר דברי החכם השואל שלא בירר דבריו בשאלה אם הבעלי חובות הם מלוה בשטר או בעל פה או אם באו עדים ואמרו שהוא חייב לו או בפנינו הלוה או שהוציא כתב יד אביהן שהוא חייב לו ולפי זה ישתנה הדין שאם המלוה בשטר מקויים גובה מן היורשים אבל אם הוציא המלוה כתב יד אביהן שהוא חייב לו או באו עדים ואמרו שהוא חייב לו מנה או בפנינו הלוה אינו גובה מן היורשים כלום שמא פרעו שהמלוה חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים ואם היא מלוה על פה אינה נגבית מן היורשים אלא באחד מג' דברים כשהחייב מודה בה וצוה בחליו שיש לפלוני עליו חוב עדיין או שהיתה ההלוא' לזמן ולא הגיע הזמן לפרעו וחזקה היא שאין אדם פורע בתוך זמנו או שנדוהו עד שיתן ומת בנדויו כל אלו גובין מן היורשין בלא שבועה הנה נתבאר' משפטי ההלוא' על הצעה הזאת ומעתה אביא דברי רז"ל להפק רצון ה"ה:
תשובה מאמרם ז"ל בפרק גט פשוט דף קע"ד ההוא ערבא דיתמי דפרעיה למלוה מקמי דלודעינהו ליתמי אמר רב פפא פריעת בעל חוב מצוה ויתמי לאו בני מצוה נינהו ורב הונא בריה דרב יהושע אמר אימר צררי אתפסוה מאי בינייהו איכא בינייהו כשחייב מודה אי נמי דשמתוה ומת בשמתתיה שלחו מתם שמתוה ומת בשממתיה הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע מתיבי ערב שהיה שטר חוב יוצא מתחת ידו אינו גובה ואם כתוב בו התקבלתי ממך גובה בשלמא לרב הונא בריה דרב יהושע משכחת לה כשחייב מודה אלא לרב פפא קשיא שאני התם להכי טרח וכתב התקבלתי ע"כ בגמרא לענינינו:
ופר"שי ההוא ערבא דיתמי אביהם לוה בחיו וזה נעשה ערב למלוה בשבלו ולאחר מותו פרע הערב תחלה מקמי דלתבעינהו ליתמי כלומר משלו פרע ולא משל יתומים שלא הספיק  לתובעם ועתה חוזר עליהם ותובעם: פריעת ב"ח מצוה הערב עתה נעשה בעל חוב ומלוה על פה הוא ומצוה לפרעה ואם יתומים פחותים מי"ג דלאו בני מעבד מצוה נינהו וכי גדלי לישתעי דינא בהדייהו כדאמר בפרק חזקת הבתים גבי עובדא דרבה בר שרשום: רב הונא בריה דרב יהושע אמר לעולם יתמי בני מעבד מצוה נינהו כדאמר בערכין בפרק שום היתומים יתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שבקייהו אלא היינו טעמא דאינו גובה ערב מיתמי עד די גדלי וידעו לטעון ולחזור אחר דינם דאיכא למימר אימו' צרירי אתפסיה אבוהון למלוה בחיו לפטור את הערב והילכך על מלוה על פה איכא למיחש דילמא פרעיה אבוהון בחיו ואע"ג דקיימא לן לקמן בפרקין מלוה על פה גובה מן היורשים הנה מילי כגון דשמתוה ומת בשמתיה אי נמי כשחייב מודה ופסקינן לקמן הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע דאמר דלא חיישינן למימר יתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו אלא בכל חוב שאנו יודעים שלא פרעה אביהם בחיו או שאנם יודעים אלא שאמר אבהן תנו נותנים כדפסקי' בערכין ואין ממתינים עד דגדלי כדשלחו מתם דהלכיתא כרב הונא בריה דרב יהושע ורבא נמי דפסק בערכין הלכתא דאין נזקקין לנכסי יתומים אלא אם כן רבית אוכלת בהם ואם אמר תנו נותנים נראה בעיני דלא פליג אדרב הונא כיון דחייב מודה כמ"ד תנו דמי ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי רב הונא איירי בחייב מודה אע"ג דלא אמר תנו ורבא איירי באומר תנו דאין חייב מודה וכל הני גביית מקרקעי דיתמי ונראה בעיני דבזמן הזה דליכא מקרקעי כל כך אע"ג דק"מ מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב בזמן הזה דינם לגבות ממטלטלי דשבק להון אבוהון כמו שתקנו הגאונים בכתובת אשה דפסקינן הילכתא ממקרקעי ולא ממטלטלי ואפילו הכי נהגו לגבות ממטלטלי ומביא אני ראיה מההוא דכתובות דארנקי דמחוזא דאשה גובה כתובתה מהם משום דאסמכתייהו עלייהו והוא הדין לבעל חוב דגבי מטלטלי דיתמי היכא דידוע לנו שאביהם היה חייב לזה וכן הלכה למעשה דהא אמרינן לקמן מלוה על פה גובה מן היתומים כדי שלח תנעול דלת בפני לווין ואי ממטלטלי דשבק להון אבוהון לא גובה אין לך נעילת דלת גדול מזה דהא לא שכיחו ליה מקרקעי: מאי בינייהו כיון דבין לזמר ובין למר אין הערב גובה עכשיו מיתמי: כשחייב מודה בשעת מיתתו דליכא למיחש לצרירי לרב הונא גבי מיתמי לרב פפא לא גבי עד דגדלי: דשמתיה ומת בשמתי' שלא רצה לפרוע בחיו שלחוה מתם היכא דשמיתיה ומת בשמתיה הדבר ידוע שלא פרעו וכמי שחייב מודה דמי: הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע דגבי מיתמי ולא אמרינן יתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו הלכתא גרסינן ולא גרסינן והלכתא: היוצא מתחת ידי ערב ותובע את היתומים ואמר פרעתי חוב של אביכם והשטר מוכיח שהרי החזירו לי המלוה: אינו גובה עד דגדלי יתמי ומשתעי דינא בהדייהו ואז ישבע ויפרע מהן כדין הבא ליפרע מנכסי יתומים: ואם כתב בו המלוה התקבלתי ממך מן הערב: דלהכי כתב ליה התקבלתי דהוי ערב מוחזק בשטר שיש לו עליהם ולא חשיבא מלוה על פה ובמלוה בשטר מודה רב פפא דגבינן מיתמי דלא אמרינן הכא מצוה אלא חוב ומוטלת עליהם לפרוע בעל כרחם: עכ"ד
הוכרחתי להעתיק דברי רש"י ז"ל לפי שראיתי שכתב מלוה על פה ומצוה לפורעו ואם יתומים פחותים מי"ג דלאו בני מעבד מצוה נינהו וכי גדלי משתעי דינא בהדייהו וכו' משמע מדברי הרב שאחר שיגדלו היתומים חיובים לפרוע לערב וגם בדברי רב הונא כתב הרב אלא היינו טעמא דלא גובה ערב מיתמי עד דגדלי וכו' ואע"ג דקיימא לן לקמן בפרקין מלוה על פה גובה מן היורשין הני מילי כגון דשמתוה וכו' הרי הדבר פשוט לדעת רש"י ז"ל בין לרב פפא בין לרב הונא כשיגדלו היתומים צריכים לפרוע לערב וכשאמרו בגמרא דנפרעין מן היתומים קטנים היינו כשמת בנדויו או שאמר תנו ואין כן דברי הרמ"בם ז"ל בפרק י"ו מהלכות מלוה ולוה וז"ל ערב שקדם ונתן לבעל חוב את חובו הרי זה חוזר וגובה מן הלוה כל מה שפרע על ידו אע"פ שהיתה מלוה על פה או בלא עדים כלל במה דברים אמורים כשאמר לו הלוה בעת שנעשה לו ערב ערבני ושלם אבל אם עמד ברשות עצמו ונעשה לו ערב או קבלן או שאמר לו הלוה ערבני ולא הרשהו שיתן ופרע החוב אין הלוה חייב לשלם לו כלום וכן הפורע שטר חובו של חבירו שלא מדעתו אפי' היה החוב על המשכון אין הלוה חייב כלום ונוטל משכונו בחינם והרי אבד זה הנותן את מעותיו שמא היה הלוה מפייס את המלוה ומוחל לו מת הלוה וקדם הערב ופרע החוב קודם שיודע את היורשים אם נודע לנו שלא פרע הלוה שטר חובו קודם שימות כגון שהודה בו קודם או שנדוהו ומת בנדויו או שלא הגיע זמן המלוה לגבות הרי זה חוזר וגובה מן היורש כל מה שפרע וכו' הנה לפנינו לדעת הרמ"בם ז"ל שאין היורשים משלמים לערב אלא א"כ הודה בעל חוב או שנידוהו אבל אם לא הודה או לא נידוהו אינם חייבין לשלם ואפי' גדולים וכן כתב הרב המגיד ז"ל מת הלוה וקדם הערב ופרע החוב קודם שיודע וכו' מעשה סוף פרק גט פשוט ההוא ערבא דיתמי דפרעיה למלוה מקמי דלודעינהו ליתמי ואמר רב הונא בריה דרב יהושע אימר צרירי אתפסיה וקיימא לן כותיה ודעת רבנו ז"ל לפרשה אפי' ביתומי' גדולים וזהו שכתב אח היורשים ולא כתב יתומים קטנים וזה דעת רבו ז"ל והאב"ד ז"ל והטעם בזה שכל שהוא פורע בלא הודעה נראה שכבר היה תפוס צרירי שכשהגיע זמן החוב בחיי לוה התפיסם צרורות ודע שקצת מפרשים פירשוה דוקא ביתומים קטנים והראשון עקר וגם כן רבנו ז"ל מפרש מה שאמרו בברייתא שאם כתב לו מלוה התקבלתי ממך הרי הוא גובה דוקא בשמתיה ומת בשמתיה או באחד מהדרכים האחרים וכן פירש רבו ז"ל אבל מדברי הרב הרמ"בן ז"ל נראה שאפי' אין כאן א' מן הדרכים שהזכיר רבנו כל זמן שכתב לו מלוה לערב התקבלתי הרי זה דינו כדין המלוה וכשם שאין טוענין למלוה טענת צרורי וגובה מן היתומים הגדולים כיון שיש שטר בידו כך אין טוענין לערב אע"פי שפרע מעצמו עכ"ד:
וכן כתב הרי"ף ז"ל בזאת הסוגיא מאי בינייהו איכא בינייהו כשהחייב מודה אי נמי שמתוה ומת כשמתוה לרב פפא דאמר פריעת בעל חוב מצוה יתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו לרב הונא בריה דרב יהושע דסבר מצוה על היתומים לפרוע חוב אבוהון אבל חיישינן לצרירי כיון שחייב מודה אי נמי דמתחייב ליה בב"ד ולא קבל עליה דינא ושמתוה ומת בשמתא הא ודאי ליכא למיחש לצרירי הילכך אית ליה לערב למיגבה מיתמי מאי דפרעיה לבעל חוב דאבוהון שלחו מתם שמתוה ומת בשמתיה הלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע הבט נא וראה בין להרמ"בם בין להר"יף שאין היורש' חיובים לשלם לערב אפי' גדולים אלא אם חייב מודה או דשמתוה ומת בשמתא וזה הפך דברי רש"י ז"ל גם יש לדקדק בדבריו ז"ל שכתב מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי רב הונא איירי בחייב מודה אע"ג דלא אמר תנו ורבא איירי באומר תנו אע"ג דאין חייב מודה וכו' דבשלמא חייב מודה אע"ג דלא אמר תנו רצונו לומר שחייב עצמו בפני ב"ד או בפני עדים שהוא חייב לו אפי' לא צוה בשעת מתתו אלא אמר תנו אע"ג דאין חייב מודה הוא מן הנמנעות שאם צוה בשעת חוליו ואמר תנו לפלוני אין לך הודאה יותר מזה וצ"ע ואם יאמר אומר שאמר בלשון מתנה דברי ש"מ כמסורין וחתומין דמו:
אמנם ממה שפסק רש"י ז"ל ואמר נראה בעיני דבזמן הזה דליכא מקרקע כ"כ אע"ג דקמ"ל מטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב בזמן הזה דינם לגבות ממטלטלי דשבק להון אבוהון כמו שתקנו הגאונים בכתובת אשה דפסקינן הלכתא ממקרקעי ולא ממטלטלי ואפי' הכי נהגו לגבות ממטלטלי וכו' כן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק י"א מהלכות לוה ומלוה לוה שאין לו מטלטלין ויש לו קרקע אם נודע לבית דין שתלה מעותיו ביד אחרים כופין אותו למכור וליתן לבעל חובו ואם לא נודע להם דבר זה מחרימין על מי שידע לו מטלטלין ולא יביאם ואח"כ יורדין לבנונית שבנכסיו ומגבין לבעל חובו כמו שיתבאר במה דברים אמורים בזמן שנפרעין מן הלוה עצמו אבל הבא ליפרע מן היורש בין קטן בין גדול לא יפרע מן המטלטלין אפי' היו מופקדין או מלוה אצל אחרים שהמטלטלין אינן תחת שעבוד בעל חוב מן התורה ע"כ ובהלכה י"א בפרק עצמו כתב כבר תקנו גאונים האחרונים כולם שיהיה בעל חוב גובה מטלטלין מן היורשים וכן דנין ישראל בכל ב"ד שבעולם אבל במער' היו כותבים בשטרי חובות שיש לגבות מן הקרקע ומן המטלטלין בין בחיו בין במותו ונמצא גובה על תנאי זה יותר מן התקנה וסייג גדול עשו בדבר וכו' שא נא עיניך וראה דבין לרש"י בין להרמ"בם בזמן הזה גובין המטלטלין מן היורשים אלא לדעת הרמ"בם היא עצמה תקנת הגאונים ולדעת רש"י ז"ל למדה ממה שתקנו הגאונים בכתובת אשה שגובה מן המטלטלין כן אנו גובים לבעל חוב מן היורשין:
והנה מסוגייתנו שכתבנו מפרק גט פשוט כן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק א' מהלכות לוה ומלוה אין ההלוה שבעל פה נגבית מן היורשים אלא באחד מ"ג דברים אלו כשהחייב מודה בה וצוה בחליו שיש לפלוני עליו חוב עדיין או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע הזמן לפרעה וחזקה היא שאין אדם פורע בתוך זמנו או שנדוהו ומת בנדויו קודם שיתן כל אלו גובין מן היורשין בלא שבועה אבל אם באו עדים ואמרו שהיה חייב לזה מנה או בפנינו הלוהו אינו גובה מן היורש כלום שמא פרעו שהמלוה את חבירו בעדים אינו צריך לפורעו בעדים וכן אם הוציא כתב יד אביהן שהוא חייב לו אינו גובה בו כלום כמו שבארנו וכו' וכתב עוד מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהן מן המטלטלין שהניח ואם לא רצה היורש ליתן אין כופין אותו וכו' אבל הרש"בא ז"ל כתב דממטלטלי דאבוהון מצוה וכופין אותן מנכסי דידהו מצוה ואין כופין אותן ונראה בעיני שאין בין הרמ"בם והרש"בא מחלוקת שמה שכתב הרמ"בם מצוה לפרוע מן המטלטלין ואין כופין אותן היינו קודם תקנת הגאונים ולכך כתב אין כופין אותן אבל אחר תקנת הגאונים כמו שכתב הרב בסוף הפרק ודאי כופין אותן ורש"בא פסק דכופין היינו אחר הנחת תקנת הגאונים כך נראה לנו ליישב דבריהם ז"ל הנה בארנו וביררנו דין המלוה הנגבית מן היורשין בכל דניה:
ומעתה נבוא למה ששאל החכם השואל שבעלי חובות רוצים שיורשי ראובן יקבלו עליהם החרם שנתקן מן הגאונים והנה היורשים לא רצו לקבל באומרם שתקנת הגאונים הוא דוקא בלוה עצמו וכו' באמת שחרם זה לא נזכר בגמרא כלל והנה הרמ"בם כתבו בפרק א' מהלכות מלוה ולוה ובפרק י"א ובפרק א' מהלכות טוען ונטען הורו רבותי שכל מי שנתחייב שבועה בין של תורה בין של דבריהם אפי' שבועת הסת יש לו להחרים סתם קודם שישבע על מי שיטעון עליו דבר שאינו חייב בו כדי שישביע אותו בחנם ויענה המשביע אמן ואחר ישבע ותקנה טובה היא לבעלי דינין כדי שימנעו מטענות שקר ולא יגרמו להוציא שם שמים לבטלה ישיאו שמע שוא וכתב הרב המגיד כבר באר רבנו בדבריו שדין זה הוא תקנת רבותיו וכבר כתבתי שכל מקום שהזכיר רבנו חרם סתם הוא מדברי הגאונים ובפרק י"א מהלכות לוה ומלוה כתב הרב המגיד כבר כתבתי בפרק א' שלא נמצא בגמרא בבאור חרם לדברים אלו אבל כן נמצא בכל ספרי הגאונים ונראה שהדבר בקבלה אצלם ז"ל והנה הרמ"בם בפרק א' כתב כשיתבע המלוה הלואתו וכו' ואם לא הספיקו המטלטלין גובין לו מן הקרקע אחר שמחרי' על מי שיש לו מטלטלין או מי שיודע לו מטלטלין ולא יביאם לבית דין הנה לפנינו שכלל בחרם זה הלוה עצמו וגם כל הדר בעיר וכן מעשים בכל יום במערב שמחרימין בבית הכנסת כל מי שיודיע לו מעות ולא יביאם לבית דין ובפרק יא' מהלכות אלו כתב לוה שאין לו מטלטלין ויש לו קרקע אם נודע לבית דין שתלה מעותיו ביד אחרים כופין אותו למכור וליתן לבעל חובו ואם לא נודע להם דבר זה מחרימין על מי שידע לו מטלטלין ולא יביאם הרי גם כן מדין זה שהחרם הוא על אחרים לא על המלוה בלבד ולפי זה תקנת הגאונים בחרם היא מוטלת על הכל וכל שכן על היורשים שמצוה לפרוע חוב אביהם ואם היורשים אינם בני ראובן שמת הרי הם כשאר כל אדם שמחרימין עליה' בבית הכנסת מתקנת הגאונים ולפי זה צדקו דברי בעלי חובתו של ראובן לקבל חרם שלא הניח ראובן כלום דאמר מר פריעת בעל חוב מצוה זהו מה שהורונו מן השמים עד שיבוא לפני הרב היושב על כסא דין בשנת אש"רי יושבי ביתך לסדר מקץ לפ"ק כה דברי המר והנמהר
חייא הכהן די לאארה: