שאלה ראובן ושמעון הלכו לאחד מאיי הים ובהיותם בדרך באה שמועה אל המקום אשר יצאו משם שבאו שודדים ושללו את הספינה ושבו את כל הנפש אשר בה ובכללם ראובן ושמעון ושהמעשה הרע הזה אירע בר"ח ניסן וכשמוע לוי את הדבר הזה היטב חרה לו על ראובן ושמעון שהיו שבויים ביד אדונים קשה ותכף ומיד בלי שום איחור הלך אל כל אהביו לקבץ ממון לפדות את השבויים האלו. ויהי כאשר מצא כדי גאולת' שלחם ביד יהודה ומיד שם לדרך פעמיו ובהיותו בדרך במלון פשע בשמירתו וגנבו ממנו הממון הזה ובאותו ומן באה שמועה והכחישה את השמועה הראשונה כי שלחו אגרת ביום ר"ח אייר וכתבו כי עד אותו היום ת"ל לא ראו בר ומצוקה אמנם אחר חדש ימים באה שמוע' שלישית וכתבו כי ביום ר"ח סיון נשבית האניה וכל האנשים אשר בה ועתה רבתה קטטה בין לוי ויהודה כי לוי תובע מיהודה שישלם הפדיון אשר פשע בשמירתו דאע"ג דקי"ל לשמור ולא לחלק שאני הכא שנתיחד לאנשים ידועים והרי הוא ממון שיש לו תובעים ויהוד' טוען דאע"ג שנתיחד לאנשים ידועים הנה באותו הזמן שפשע בשמירת הפדיון הזה עדיין לא נשבו ראובן ושמעון ונמצא כי הוא ממון אשר אין לו תובעים ולשאול באו לבית המדרש כדת מה לעשות ונחלקו כדבר כי מקצת החכמים מחייבים ליהודה ומקצתם פוטרין אותו אז אמרתי אל לבי אקריב נא את משפט האנשים האלה אל הארי אשר עלה אל המדרג' העליונ' ה"ה אהובי וריעי וידיד נפשי איש אמיתי ועמיתי סיני ועוקר הרים דור"ש טוב לעמו החכ' הנעלה כהר"ר שמואל מינדיש די סולה שישים שלום בין שני האנשים האלה ויודיעני בדעתו הרחב' מי משניהם יצא זכאי בדינו ומהתמ"ש:
תשובה הנה דבריך הנעימים אהובי וידידי  החכם הנעלה כהר"ר משה אלואריש האירו אל עבר פני באגרת צרופה רצופה רצפיה רצפת בהט ואבני נזר ואף שכל רז לא אניס לך הגליתה ענוותנותך הגדולה לשאת ולתת בדברי הלכה ולעמוד בהם על דעתי החלושה. מה אני ומי אני כי מששת אל כלי ריק ויבש אשר אין בו לחלוחית של תור' ואעפ"י שמעכ"ת אינו צריך לא לגמרא דידי ולא לסברא הנני אשתעשע בדבריך ואתנהלה לאטי לרגל המלאכ' ואתחיל בדרך קצרה כי לקיצור אני צריך כי אנא טרידנא טובא להפיק את רצונך ולחוות דעי על דברי השאלה כי בהיותה שאלת חכם הרי היא חצי תשובה:
אחר שחפשתי ובדקתי עד מקום שידי יד כהה מגעת בכל גנזי אוצרות הפוסקים להוציא לאור משפט שני האנשים האלה אשר היום עמדו לדין לפני יגעתי ומצאתי דעיקר דין זה הולך וסובב על ההיא דגרסינן בסוף פרק החובל (דף צ"ג) וז"ל הגמ' ההוא ארנקא דצדקה דאתי לפומבדיתא אפקדא רב יוסף גבי ההוא גברא פשע כה אתו גנבי וגנבוה חייביה רב יוסף א"ל אביי והתני' לשמור ולא לחלק לעניים א"ל עניי דפומבדית' מקץ קיץ להו ולשמור הוא עכ"ל הגמרא:
ופרש"י לחלק לעניים דלא קרינא ביה לשמור דכיון דא"ל חלקהו תו לא דמפקיד נינהו ומאן קתבע ועניים לא מצו תבעי דלכל חד וחד מצי אמר לאו לדידך יהיבנא אלא לאחריני: מקץ קיץ להו. ממון כך וכך לשבת לכל אחד הוה ליה ממון שיש לו תובעים וקרינא ביה לשמור:
הרי בהדיא מבואר מההיא שקלא וטריא דאע"ג דמי שנפקדו אצלו מעות לחלק לעניים ופשע בשמיר' שהוא פטור מלשלם הני מילי כשנתנו לו המעות לחלק לעניים סתם דאזי אין לשום עני בעול שום צד תביעה באלו המעות אבל אם המעות שנפקדו בידו הם מיוחדים לאנשים ידועים אין הנפקד רשאי לפטור את עצמו מלשלם אם פשע בשמירת המעות:
ומעתה הנה מה יפו דברי הרמב"ם ז"ל שפסק בפ"ה מהלכות שאלה ופקדון וז"ל מי שהפקידו אצלו מעות של עניים או של פדיון שבויים ופשע בהם ונגנבו פטור שנאמר לשמור ולא לחלק לעניים והרי הוא ממון שאין לו תובעים אפי' באו על וגנבים וקדם הוא והציל עצמו בממון שבויים פטור אין לך פדיון שבויים גדול מזה בד"א בשאין זה הממון מופקד לעניי מקום זה או לשבויים אלו אבל אם היה לעניים אלו או לשבויי' אלו והרי הוא קצוץ להם הרי זה ממון שיש לו תובעי' וישלם אם פשע או ישבע שלא פשע כדרך כל השומרים עכ"ל.
הרי לך בהדיא דכפי דברי הרמב"ם ז"ל בנ"ד יהוד' יהיה חייב לשל' הפדיון שפשע בשמירתו כיון שזה הממון שמסר לוי בידו לפדיון שבויים הוא מופקד בידו לאנשים ידועים וא"כ הרי הוא ממון שיש לו תובעים ובממון שיש לו תובעים כ"ע לא פליגי דלשמור קרינן ביה:
ואם באולי ירצה בעל הדין לחלוק ולומר דשאני הכא דכיון דבאות' שעה שפשע יהוד' בשמירת הפדיון עדיין לא היה לראובן ושמעון דין שבויי' כיון שלא נשבו עד ר"ח סיון וא"כ לא יש להם שום תביעה על המעות האלו על זה אני אומר שאחר שעמדתי על טענה זו ראיתי שאין בה ממש כי מינה אני דן שיהודה יהיה חייב לשלם דממ"נ אם אנו חושבים לראובן ושמעון כשבויים באותה שעה הרי ממון שיש לו תובעים הוא דהרי הם מיוחדים ובשביל פדיונם נגבית המעות כפי דברי השאלה וא"כ יהוד' חייב לשלם כיון שפשע בשמירתו ואם נפשנו לומר דאין לראובן ושמעון שום תביעה על המעות האלו כיון דבאותה שעה לא היו עדיין שבויים א"כ אדרינן המעות בחזקת לוי שהוא המפקידם ביד יהודה ויש ללוי דין תביעה על יהודה בשביל המעות שנתן לו בפקדון ויהודה חייב לשלם דלשמור אמר רחמנא:
ועוד יש לי ראיה אחרת שיהודה יהיה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו ממה שראיתי להר"ר יששכר בן הר"ר יקותיאל ז"ל שבא' לידו שאלה אח' על ענין לאה שנשבית בין הישמעאלים ואמה קבצה ת"ר זהובים לצורך פדיונה אשר הם מונחים ביד איש נאמן והנה נשמע הקול כי נתחלפה ונשאת לישמעאל אחד וילדה שני בנים אמה טוענת ואומרת שכיון שנטמעה בין הישמעאלים שיחזרו לה הממון שהפקידה ביד נאמן והקהל לא רצו אלא שיעשה ממנו הקרש לפדיון שבויים שיפדו מן השבח והקרן יהיה קיים ודעת הד"ר יששכר ז"ל נוטה להכרי' דאין זכות לקהל כלל בזה הממון כי נתקבץ משאר הקהילות ואפי' נתנו הם הממון הזכו לפדיונה כיון שבא ליד אמה זכתה בו השבוייה לפדיונה ואעפ"י שנתחלפה דילמא הדרא בתשוב' ומפרקא ביה א"נ יהבינן לה דאכלה ביהדות אי נפקא לחירות בלא פדיון ואפי' מייתא בגייותה דילמא בניה יחזרו לדת ישראל וקא ירתי לה דודאי בניה הוו כתינוק ישראל שנשבה לבין הגוים ופשיטא דתינוק ישראל שנשבה לבין הגויים ונפלה לו ירושה אין מפקיעין ירושתו הילכך יהיו המעות מונחים ביד נאמן עד שיודע בעדים שמתה היא ובניה ויתנו ליורשיה דמסתמא אי הוה נפקא לחרות וחוזר' בתשוב' יהבינן לה: והר"ר יששכר ז"ל הביא ראיה לדבריו מדתנן בשקלים מותר שבוי לאותו שבוי וכן השתא נמי כשתמות היא ובניה זכו יורשי' ואע"ג דלא יהבינן לה השתא דאכל' בגיותה מ"מ כיון שגבו המעות לצורך פדיונה לא פקעא זכותה מיניה אלא מלתא תלי וקאי עד שתחזור בתשובה ותזכה בהן או שתמות ויחזרו בניה לדת ישראל וירשוה או שתמות היא ובניה ויזכו בה יורשיה: זו היא דעת הרב ז"ל והוא בעצמו הציג שאלה זו לפני הרא"ש רבו ושאל ממנו תשובה על עניין זה:
וזו היא תשובת הרא"ש ז"ל (כלל ל"ב סי' ו') על אודות השבוייה אשר כתבת שזכתה היא ובניה במעות שנגבו לצורך פדיונה ודמית אותו למותר שבוי לאותו שבוי אינו נראה בעיני דהא דאמרינן מותר שבוי לאותו שבוי היינו היכא שנעשית המצוה שנגבית הממון בשבילה ומה שהותירו המתנדבים יותר מכדי פדיונ' זכה בהם השבוי מאחר שהתנדבו לצרכו אבל בנדון זה שנטמעה בין הגויים ונשאת וילדה בנים ודאי לא זכתה במעות כיון שהתנדבו לפדיונה לא יזכו בניה אחריה דאדעתא דהכי לא התנדבו שתאכלם בגייותה שהרי לא התנדבו אלא לצורך פדיונה ודמי הך מלתא למי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחדים אח"כ בא בנו דמתנתו בטלה דאמדינן דעתיה שאם היה יודע שבנו קיים לא היה כותב נכסים שלו לאחרים וכיוצ' בזה יש כמה אומדנו' בגמרא וכן בנדון זה אדעתא דהכי לא התנדבו ולא זכתה בהם השבוייה וכן מצינו שאין לשנות בנדבת המתנדבים אלא לדעת מי שנתנה כדאמרינן מגבית פורים לפורים ואין העני רשאי ליקח מהם רצועה לסנדלו אלא אם כן התנה במעמד אנשי העיר דר"מ ואפי' לרשב"ג שמקל ה"מ לאותו עני שגבו בשבילו וזכה בו אבל הכא מודה שלא זכתה בו מעולם הגע עצמך הא דאמרינן מותר המת ליורשיו חולה שהיה גוסס ופסקו לו צדקה לצורך ארון ותכריכין וקבורה ונתרפ' וכי תעלה על דעתך שתנתן לו הצדקה והלא לא אמרו אלא מות' המת וכן בנדון זה כאילו מתה השבוייה ולא נפדית דמה לי מתה מה לי נתחלפה הילכך לא זכתה בהן השבוייה ואם היה באפשר להחזיר לכל אחד מה שנתן זה היה הנכון והישר כי התנדבו לצורך פדיונה ולא יצאו מרשותו עד שתפדה אבל זה א"א כי יוציאו יותר מן הקרן להחזיר לכל אחד מה שנתן הילכך יעשו בהם צרכי רבים ויותר טוב לפדיון שבויים כאשר אמרו הקהל ויהיה הקרן קיים אם תוכל לפדות באחרית הימים אותה השבוייה שתפדה בו הרא"ש ז"ל:
ומי הוא זה ואי זה הוא אשר יעלה בדעת ולהכניס ראשו בין שני הרים הגדולים האלו להכריע ביניהם ואף אני לא הבאתי דבריהם כי אם להורות שבנ"ד יהודה יהיה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו כי אם נדקדק בדברי הר"ר יששכר ז"ל נרא' בבירור דהוא סובר דכיון דאלו המעות נגבו לצורך פדיון השבוייה הזאת אעפ"י שהיא אינה יכולה להפדות באלו המעות כיון שנתחלפה והמיר' דתה עכ"פ המעות יהיו מונחים וקיימים ביד נאמן עד שיודע בעדי' היא ובניה ויתנו לו המעות ליורשיה דכיון דהי' זכתה בהן משע' שגבו אות' לא פקעא זכות' מינייהו א"כ גם בנ"ד נוכל לומ' דאע"ג דראובן ושמעון לא היו ראויים להפדות באלו המעות לפי שעדיין לא היו שבויים באות' שעה על כל פנים זכו במעות שנגבו בשבילם וכיון שזכו בהם לא פקעא זכותייהו מו המעות האלו והרי הוא ממון שיש לו תובעים דמה לי נתחלפה מה לי לא נשבו הילכך לפי דברי הר"ר יששכר יהיו המעות האלו מונחים וקיימים עד שראובן ושמעון יהיו צריכים להם וכ"ש עכשיו שהגלה הדבר שהם נפלו ביד שוביהם שהם יפדו באלו המעות כיון שנגבו לצורך פדיונם:
ולא מבעיא לדברי הר"ד יששכר יהודה והיה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו כי אפילו לדברי הרא"ש יהיה חייב לשלם כי ע"כ לא פסק הרא"ש שהמעות האלו שנגבו לצורך פדיון לאה אין לאמה שום זכות בהם אלא מהטעם שכתב הוא ז"ל דכיון דאלו המעות לא נגבו כי אם לצורך פדיונה לא ינתנו לה כדי שתאכלם בגייותה דאדעתא דהכי לא התנדבו אבל על כל פנים הוא גוזר אומר שיהיו מונחים וקיימים לפדות בשבח שלהם שבויים אחרי' והקרן יהיה קיים אם תוכל לאה להפדו' באחרי' א"כ בנ"ד ג"כ נאמר שאע"ג שראובן ושמעון לא היו שבויי באות' שעה על כל פני' לא פקעא זכותיה ממעות שנגבו בשבילם וא"כ יהוד' יהיה חייב לשלם וזה מדוייק בדברי הרא"ש ז"ל שכתב בסוף דבריו שאם היה באפשר להחזיר לכל אחד מה שנתן זה היה הנכון והישר ואיכ' להקשויי למה כתב הרא"ש כן והלא המעות האלו לא נגבו כי אם לצורך פדיוני' וכיון שיצאו מיד המתנדבים למה יחזירו להם מה שהתנדבו אלא מוכרחים אנו לומר דאע"ג דאלו המעות נגבו בשביל פדיון השבוייה לא יצאו מרשות המתנדבים עד שתפדה כמו שכתב הוא וכיון שלא' לא הית' ראוי' לפדיון מהטעם שזכרנו ואם היה באפשר יחזירו המעות למתנדבים אם כן בנ"ד ג"כ נאמר דאע"ג דהמעות האלו נגבו בשביל פדיון ראובן ושמעון לא יצאו מרשות המתנדבים עד שתעש' המצו' שנגבו בשביל' וכיון דבשע' שפשע יהוד' בשמירת הפדיון עדיין רשו' המתנדבים עליו הרי הוא ממון שיש לו תובעים כי כל אחד יכול לתבוע חלקו ויהוד' יהי' חייב לשלם:
ובר מן דין אמינא ולא מסתפינא כי אפי' אם נניח שראובן ושמעון לא נשבו מעולם אפ"ה יהודה יהיה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו והראי' לי על זה היא דקי"ל בכמ' דוכתיןבגמרא רכא תנ' הולך לאו כזכי דמי וכן פסק הרמב"ם בפ"ד מהלכות זכיה ומתנה וז"ל ראובן שרצה ליתן מאה דינרין לשמעון ושלח לו המא ע"י לוי אם אמר לו זכה במאה זוז לשמעון או תן מאה זוז לשמעון אינו יכול לחזור בו אבל אם אמר לו הולך מאה זוז לשמעון יכול לחזור בועד שיגיע המאה ליד שמעון עכ"ל:
זכינו לדין שהמשלח מעות או איזה דבר לחבירו ע"י שליח אע"ג שמסרם ביד השליח לא יצאו המעות מרשות המשלח עד שיאמר לו בפיר' או זכה או תן לפלוני אבל אם אמר לו הולך יכול לחזור בו א"כ בנ"ד דכשנדקדק בלשון השאל' נרא' כשלוי מסר אלו המעות ליהוד' לא א"ל לא זכי ולא תן שא סתם דבריו באומרו ושלחם ביד יהוד' דמשמע דלא עשאו אלא שליח וכפי דברי הרמב"ם ז"ל שכתב שהמשלח יכול לחזור בו עד שיגיעו המעות ליד מי שנשתלחו אליו בנ"ד עדיין המעות האלו לא הגיעו ליד ראובן ושמעון וא"כ הרי הם עדיין ברשות לוי שהוא המשלח ויש ללוי תביע' על המעות דהגע עצמך אם לוי היה חוזר בו והיה תובע המעות מיד יהודה קודם ששם לדרך פעמיו פשיטא שהרשות בידו ויהוד' יהיה חייב להחזי' לו המעות א"כ בנ"ד יהוד' לשלם הפדיון שפשע בשמירתו וכיון שרשות לוי לא פקעא מינייהו הרי הם מעו' של לוי ויהוד' חייב בפשיע' כיון שאינו אלא כשליח והשליח שפשע בשמירתו כ"ע מודו דחייב דלשמור קרינן ביה:
ואם יקשה המקש' דברי הראב"ד ז"ל יש חילוק בין מתנה לפקדון שהרי הוא ז"ל השיג על דברי הרמב"ם וז"ל א"א דוקא מתנה אבל פריעת חוב אינו יכול לחזור בו וכן בפקדון אם הוחזק הנפקד כפרן עכ"ל וא"כ בנ"ד נחשוב אלו המעות שנתן לוי ביד יהוד' כאלו הם פקדון ולא מתנה ומינה אין לוי יוכל לחזור בו על זה אני אומר דככר כתב ה"ה דהרמב"ם עצמו פסק כן בפ"א מהלכות שכירות א"כ בין הרמב"ם בין הראב"ד ז"ל מודו דכשהנפקד הוחזק כפרן אינו יכול לחזור בו אבל כשאינו הוחזק כפרן יכול לחזור בו כמו במתנה:
והשתא נחזי אנן אי לוי הוחזק כפרן או לא ודאי שכל מי שיעיין הטיב בדברי השאלה יראה שלוי איש טוב ישר ונאמן בהיות שכיון ששמע שראובן ושמעון נפלו ביד השודרים מיד בלי שום איחור הלך אל כל אוהביו לקבץ ממון לפדותם מן השבי ומי הכריחו להכנס בתגר זה כי אם אהבתו השלמה ורחמנות שבלבו ובודאי שאיש כזה לא יקרא ולא יכונה בשם כפרן דאדרבא יהודה הוא שהראה רוע לבבו וגלה את חרפתו בבקשו תחבולות להפטר עצמו מן הפדיון וא"כ לוי היה יכול לחזור בו:
ובהיות שעדיין אני רואה שידו של יהוד' נטויה לבקש טענה להפטר עצמו באומרו דכיון דאלו המעות שנתן לוי בידו היו לחלק ובאות שעה שנגנבו ממנו היה ממון שאין לו תובעי' כיון שעדיין לא נשבו הנה באתי לגלות דטענה זו מבוטלת מעצמה דניזל בתר טעמ' טעמ' דרז"ל שאמרו שמי שהופקדו בידו מעות לחלק לעניי' ופשע בשמיר' שהוא פטור מלשל' היא מפני שכיון שהמפקיד נתן לו המעות לחלקם לעניים הרי אין למפקיד שום רשות עוד באלו המעות והנפקד הוא שיש בידו כח לחלקם אבל כשהמפקיד לא נתן רשות לנפקד לחלקם הרי אלו ברשות המפקיד והרי הם כפקדון וכמתנה ובמתנה ובפקדון כבר הוכחנו שאינם יוצאים מיד המפקיד עד שיגיעו ליד מי שנשתלחו לו והראיה לזה מה שפירש"י על סוגיית דפרק החובל שהעתקתי למעלה וז"ל לחלק לעניים. דלא קרינא ביה לשמור דכיון דא"ל חלקהו תו לא דמפקיד נינהו אבל בנ"ד שלוי לא אמר ליהודה לחלק אלו המעות שנתן בידו כפי משמעות דברי החכם השואל שהרי לא כתב כי אם ששלחם ביד יהוד' דמשמע שלא עשאו כי אם שליח ולא גלה לו על מה ועל מה שלח עמו אלו המעות וא"כ כיון דיהודה אינו כי אם שליח לוי והמעות שנתן בידו לא נתנן כי אם בתורת פקדון או כתורת מתנה שיוליכם לראובן ושמעון חייב לשלם הפקדון שפשע בשמירתו דבשליח כ"ע מודו דחייב בפשיעה הנלע"ד כתבתי ואם באולי לדרך האמת כיונתי הנה מה טוב ומה נעים ואם שגיתי אתי תלין שגגתי עד שיבואו דברי רבינו היושב על כסא ההוראה ויפיק דין זה לנהורא:
תם ונשלם ביום ג' י' לחדש השלישי בסדר ובשנת אשר אני שוכן בתוכם לפ"ק:
כה דברי זעירא דמן חברייא שמואל בלא"א דוד חזקיהו מינדיש די סולה זל"הה