שאלה ס לראובן היה לו בת קטנה יחידה מאשתו רבקה. ושמה חנה. ומחמת חולי שנפל עליה והגיעה עד שערי מות נדרו אביה ואמה בעת צרה להשיאה לת"ח והיו מצרים בכל יום על ענין זה ושואלים מאת ה'. שיזדמן להם ת"ח הגון. כדי לקיים נדרם ויהי היום שהוכרח ראובן הנ"ל לצאת ממדינתו וללכת למדינת הים בסחורה. כתב שטר הרשאה לאשתו הנ"ל סתם וכתוב בה. שמה שתעשה עשוי. ושידה כידו. ונשארה אשתו הנ"ל. עוסקת בחנותו ובכל שאר עסקיו. שהיה מזדמן לה ואחר זמן נזדמנה לה שמעון שהיה ת"ח מפורסם. וקבלה קידושין ממנו בעד בתה חנה הנז"ל וזה היה בחדש ניסן. וראובן בעלה שלא ידע מאומה מדבר זה. קיבל ג"כ הוא קידושין בעד בתו חנה הנז"ל. מת"ח אחר ששמו לוי בחדש תשרי וכשבאו שניהם יחד ממ"ה. כשראה רבקה אשתו. איש זר עמו. שאלה לבעלה. מי הוא האיש הלזה. שבא לקראתינו והשיב לה בעלה קרוב לנו האיש מגואלינו הוא שקדשתי לו את חנה בתנו אז אמרה. שכבר היא קיבלה קידושיה משמעון בחדש ניסן. וכששמע ראובן את דברי אשתו ויחרד אל לבו ויאמר מה זה עשה אלדים לנו ותיכף ומיד הלך לבית מדרשו של ש"ם לידע מה יהיה משפט הנערה הזאת וטוען שהקידושין שקיבל הוא מלוי. שהם קידושי טעות שאילו היה יודע. שאשתו קיבלה קידושי הנערה משמעון לא היה הוא מקדשה ללוי. ושמעולם לא מיחה באשתו. בכל מה שהיא היתה עושה. שכל מה שהיא היתה עושה היה עשוי. ועוד שההרשאה שכתב לה סתם. היה לכל דבר ושגם קידושי הבת היתה בכלל לכן מבעיא לן השתא אם בהרשאה סתם הנ"ל משמע לכל מילי. וג"כ קבלת הקידושין בכלל וכיון שכן קבלת קידושי אשתו משמעון שקדמו קידושיה קידושין או דילמא. דוקא במידי דממונא קאמר. וקבלת קידושי האם. כמאן דליתנהו דמי. וקידושי לוי שקיבל אביה בעדה הם קידושין גמורים וכו'. על הכל יבא דברך הטוב וכיבדנוך ושכרך כמ"ה:
תשובה טרם כל דבר. צריכין אנו לחקור ולדרוש בדברי השאלה ונוסח ההרשאה דנ"ד. כי הדברים סתומים וחתומים. כי לא נתברר לן. אם ההרשאה הנז"ל. נכתבה כהלכתא וכתיקון נסחי שטרי ההרשאות דנהיגי בישראל דלא כאסמכתא ודלא כטופסי דשטרי. וכאשר תיקנו לנו רז"ל. שכבר ידוע שדבר מוסכם הוא. דכל הרשאה שלא נכתבה כהלכתה בכל דקדוקיה ופרטותיה וכדתיקנו לנו רז"ל בכל שטרות והרשאות דנהיגי בישראל. דלא כאסמכתא ודלא כטופשי דשטרי. שאינה הרשאה ובפרט דקי"ל דהמורשה אינו אלא כשליח בעלמא. וכבר ידוע. דהעושה שליח לקבל קידושין צריך לעשותו בפני עדים. כדכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות אישות הלכה ט"ו וז"ל כל העושה שליח לקבל הקידושין. צריך לעשותו בפני עדים וכו' ע"כ ע"ש: וכתב שם ה"ה ז"ל. שמא שכתב רבינו דשליח קבלה צריך לעשותו בפני עדים במינויו שמוסכם הוא מכל המפרשים ושנלמד משליח קבלת הגט. שאמרו במשנה דגיטין בפ' התקבל שצריך עדים במינויו ע"כ ע"ש: וכן פסק הרמב"ן ז"ל. דשליח קבלת קידושין. צריך למנותו בעדים כשליח הגט ע"ש. והר"ן ז"ל בפ' האומר העלה. דכשם שבקידושין צריכין עדים. כך בשליחות קבלת קידושין צריך עדים. לא שנא שליחות דידיה. לא שנא שליחות דידה. וכן כתבו הראב"ד והרמ"ך בהגהותוהם ע"כ ע"ש: וכן פסקו ריב"ה ז"ל ומרן בביתו ביתה יוסף באה"ע בסי' ל"ו ול"ז ע"ש:
ועוד כתבו שם. דכשם שהאב מקבל קידושי בתו הקטנה. ומקדשה בעצמו. כך יכול לקדשה ע"י שלוחו. שיקבל קידושי בתו בשבילו. כדתנן האיש מקדש את בתו כשהיא נערה בו ובשלוחו וכו' והוא שיעשה השליח בפני עדים ע"כ ע"ש:
אמור מעתה שאם בהרשאה דנ"ד. אין עדים חתומים עליה או אין עדים. שראו ושמעו. שנמסר ההרשאה הזאת לרבקה. כדי לקבל הקידושין בעדו לחנה בתה מה שלא נזכר בשאלה דנ"ד. פשיטא וודאי שאין קידושי שמעון קידושין דכיון שהאב עשאה שליח כפי דבריו היה צריך לעשותה בפני עדים ודבר זה אינה צריכה לפנים דפשוט הוא כדכתיבנא:
ובר מן דין דמדברי השאלה דנ"ד. נראה דבהאי הרשאה לא נכתב בה. כי אם שמה שתעשה עשוי ושידה כידו ולא נכתב בה: ופיך כפי. ודיבורך כדיבורי כדנהיגי בכל שטרי ההרשאות וכו' וכבר ידוע דאם לא נכתבו בהרשאה הני מילי מעליותא. דעיקר השליחות תלוי בהם דלאו כלום הוא:
ופוק חזי נוסח שטר הרשאה. לשליח הולכת הגט. שכתב הטור באה"ע בסי' קמ"א. והביאו מרן בשלחנו הטהור שם בס"ק ל' ורבינו ירוחם בנתיב כ"ב וכל שאר האחרונים ושם תראה בעין שכלך. שעיקר השליחות הוא בדברים הללו וכ"ב הרב בעל באר היטב בפי' שם בס"ק כ"ה בשם הרב בעל ד"מ. שאם לא כתב בהרשאה ופיך כפי שלא יתן לה הגט וכו' ע"כ: וטעמא הוא. כמו שכתב מוהר"ם מינץ ז"ל בתשובותיו בסי' קי"ד בעובדא שבא לידו. בק"ק פוזנן. שמוהר"י מרגלית. סידר גט בעיר לוק"א כי הבעל היה שם. ועשה הבעל שם שליח לראובן להוליך הגט בעיר פוזנן. שהיתה שם האשה וכאשר הביא השליח את הגט וגם ההרשאה שדקדקו חכמי אותה העיר בהרשאה. לידע אם היתה כתיקון רז"ל. וראו שהיה כתוב בה ותהא ידך כידי ועשייתך כעשייתי. ולא היה כתוב בה. ופיך כפי. והסכימו שאותה הרשאה פסולה והחזירו את השליח ריקם ונתנו טעם לדבריהם. כי שמא הבעל הנ"ל לא עשאו שליח רק לענין עשייה ליתן הגט לידה בשתיקה. ולא נתן לו כח הדיבור לאמר לה מאומה. ונמצא דנתינה בלא דיבור לא מהני. דלא עדיף שליח מגברא דאתא מחמתיה דאם הוא גופיה. היה נותן גט בלא דיבור. אין כאן גירושין. כדאמרינן בפ"ק דקדושין. והוא שמדבר עמה. על עסקי גיטה וקידושיה. ע"כ תמצית דבריו ז"ל:
ומוכרח מלשון התשובה הנ"זל שבשטר ההרשאה הנ"ל היה מפורש ענין השליחות שהיה להולכת הגט דאי לא תימא הכי. למה להו להני רבנן לתור ולדרוש אם היה כתוב בפרטיו או לא תיפוק להו דלא היה נזכר בשטר. לענין מה עשאו שליח אלא ודאי כדכתיבנא:
וגדולה מזאת כתב הרב בעל נחלת שבעה בסי' מ"ז ס"ק ד' דשם הביא האי עובדא דמהר"ם מינץ ז"ל וכתב עלת דה"ה אם לא כתב בהרשאה ג"כ. ודיבורך כדיבורי. משום שהאי לישנא הוא יותר טוב מאילו כתוב ופיך כפי לחוד והביא ראיה לדבריו. כי בנוסח ההרשאה שכתבו הטור ומרן ז"ל לא כתבו בכל מקום. כי אם ופיך כפי וכו' ושהר"מא ז"ל הגיה בכל מקום והוסיף גם דיבורך כדיבורי והיינו מפני שהוא מבואר יותר ושבהיות שבהרשאה שכתב מוהר"י מרגלית הנ"ל לא היה כתוב בה כי אם ידך כידי ועשייתך כעשייתי. שמשו' הכי פסלו אותה ושלכן נהגו הסופרים לכתוב שניהם יחד. פיך כפי ודיבורך כדיבורי כאש' הגיה רמ"א ז"ל כדי לחלוק הענין במילות שונות וכפולין ולשופרי דשטרי וכו' ע"כ: וכ"כ הרב בעל הפרישה ע"ש:
ואע"ג דאיכא כמה פוסקים ז"ל דס"ל. שהשליח נאמן לומר דעשאו שליח. אעפ"י שאין לו הרשאה מ"מ כולהו יודו ויסכימו. דבמקום שבא בהרשאה. ולא נכתב בה פיך כפי או דיבורך כדיבורי או שניהם יחד. דאינו נאמן כיון שהכתב של ההרשאה מכחישו וכדכתבו הרב בעל בית שמואל באה"ע בסי' קמ"א בס"ק מ' והרב בעל גינת וורדים בס' יאיר נתיב שלו בסימן א' ס"ק י"ג וז"ל וכותבין ופיך כפי ואם לא כתב כן לא יתן לו הגט. כי שמא לא עשאו שליח כי אם על הנתינה ואע"ג שהשליח נאמן לומר שעשאו שליח כאן הכתב מכחישו וכו' ע"כ ע"ש:
ומעתה תדין בנ"ד ותאמר אם בהרשאה מפורשת לענין מה עשאו שליח שלא נכתב בה הני חילי מעליותא. דפיך כפי או דיבורך כדיבורי. גזרו רבנן הנז"ל. על ההרשאה הנ"זל שהיא פסולה ושלא יותן הגט וכו' מכ"ש וק"ו. היכא שההרשאה היא סתם כהאי דנ"ד. דלא נכתבו בה. הני מילי מעליותא וכנראה מהצעת השאלה דנ"ד דמלתא דפשיטא הוא. שאפילו נימא דכונתו של ראובן היה לעשות את אשתו רבקה שליח לקבל קידושי בתו הקטנה שלא מהני כלל כונתו הנ"ל. כיון שמלשון ההרשאה הנ"ל משמע דלא עשאה שליח אלא לענין קבלה בשתיקה. דקי"ל שאפילו הוא בעצמו היה מקבל בשתיקתי שלא היתה מקודשת שהרי אתקש הויה ליציאה. והוה צריך האב. לדבר עם המקדש על עסקי הקידושין. כאשר היה צריך לדבר עמה המקדש אם היתה גדולה שהרי אביה במקומה עומד. כי התורה זכתה לו כנודע וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד דהאי לישנא דידך כידי ועשייתך כעשייתי לחוד דאינו לשון כולל לומר דאף קבלת הקידושין כייל ביה. דאי הכי הוה. דהוה כייל לכל מילי. למה בנדון של מוהר"ם מינץ ז"ל. החזירו חכמי אותה העיר את השליח ופסלוה. אלא ודאי דלשון זה לחוד בלתי דכתי' ביה ג"כ ופיך כפי או דיבורך כדיבורי או שניהם יחד דאינו מועיל אפילו בהרשאה מפורשת ומכ"ש בהרשאה סתם. כהא דנ"ד וכדכתיבנא:
ועוד בה שלישיה לגריעותא בהאי הרשאה דנ"ד דהנה כפי הצעת השאלה האי הרשאה משמע לתרי אנפי דסתרי אהדדי דמתחילה נראה שבהני מילי שכתוב בה דהיינו שמה שתעשה עשוי. ושידה כידו. שהרשה אותה לכל מילי אפילו לקבלת הקידושין ואח"כ כתב ונשארה אשתו הנ"ל עוסקת בחנות. ובכל שאר עסקיו שהיה מזדמן לה שמשמע שלהני מילי דוקא הרשה אותה. להיותה עוסקת בכל עסקי ממונו. ובאמרו שמה שתעשה עשוי ושידה כידו. רצה ליתן לה כח ויכולת לקנות ולמכור ולהוציא ממונו מיד אחרים שחייבים לו. ולהזדמן אותם לפני הב"ד. אם יהיה השעה צריכה לכך וכיוצא בזה. דעל זה נראה שנסתפק החכם השואל נר"ו שכיון שההרשאה הנ"ל כתובה סתם וכתוב בה. ידך כידי ועשייתך כעשייתי אי בהני מילי כייל כל מילי ואפילו קבלת הקידושין או דוקא במידי דממונא לחוד קאמר. לפי שבודאי. משמעות האי לישנא דוקא במידי דממונא משמט ולא לדבר אחר:
ותדע שכן הוא פוק חזי בכל הפוסקים ז"ל קדמאי ובתראי. הכותבים נסחי שטרי הרשאות. ותראה שכולם שוים לטובה להסכים. דהאי לישנא דידך כידי ועשייתך כעשייתי. דנהגו הסופרים לכתוב בהרשאות. אינו אלא כי אם לחזק הענין האמור ולכל מאי דשייך ביה. ולהיות מורה חוזק הפעולה כדכתיבנא: ובהיות הרשאה דנ"ד סתמות דמשמע שהיא כללית לכל מילי נסתפק ה"ה אם גם קבלת הקידושין כלול בה. ואז קידושי שמעון כיון שקידמו לקידושי לוי הוו קידושין או דילמא לא משמע מהאי הרשאה. שהרשה אותה כי אם דוקא למידי דממונא ואז קידושי לוי הם קידושין וקידושי שמעון כליתנהו דמי. וכדי לבא לתכלית הדבר לברר וללבן הדברים אמרתי אלכה לי אל הגדולים מארי דתלמודא כדי שיורוני וינחוני איזה הדרך אלך בה ואחרי כן אפתח פי להורות על הענין הנז"ל ועל הנדון הלזה תטוף מילתי. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה רוב הפוסקים עמודי ההוראה. כגון הרב בעל הלכות גדולות הרי"ף. והרמב"ם (בפ"ג מהלכו' שלוחים ושותפים) והרב בעל העיטור וריב"ה ומרן ז"ל (בח"מ סי' קכ"ג) פסקו דמדינא דגמ'. נקטינן לענין פסקא דדינא דלא כתבינן שטר הרשאה אלא לתובע פקדונו שביד חבירו ולא כפר ביה דפסקינן כלישנא בתרא דנהרדעי. דחילקו (בפ' מרובה בב"ק דף ע') בין כפריה. ללא כפריה. והיינו במטלטלין אבל בקרקעי אפילו כפריה כתבינן. דדוקא מטלטלין אמרו. ואם היה פקדון של מעות צריך להקנות לו אגב קרקע. כדאיתא בהגוזל קמא. (בב"ק דף ק"ד.) בההוא עובדא דרב פפא דהוה מסיק זוזי בי חוזאי. והקנינהו ניהליה לרב שמואל אגב סיפא דביתיה. כדאיתא שם ע"ש:
ברם אם כותבין הרשאה על מלוה בשטר. אפילו כפר בה. בזה פליגי. הרמב"ם וריב"ה ז"ל שריב"ה ז"ל בח"מ סי' קכ"ג. כתב דכותבין. וטעמו הוא. משום שכשם שיכול להקנות השטר ושעבודו. בכתיבה ומסירה. כך יכול להרשות עליו. מפני שהוא כפירת שעבוד קרקעות:
אמנם הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות שילוחין ושותפין. (הלכה ז') פסק דמדינא דגמ'. לא כתבינן על מלוה בשטר ונתן טעם לדבריו משום דמלוה להוצאה ניתנה ואין אדם מקנה לחבירו. דבר שאינו בעולם. דשטר חוב אין לו קנייה אלא או במעמד שלשתן או בהקניית השטר בכתיבה ומסירה. ומכ"ש מלוה על פה. דאין כותבין עליו הרשאה אליבא דכ"ע:
וכל זה הוא קודם תקנת הגאונים אבל אחר התקנה אליבא דכ"ע כותבין. אף על המלוה בשטר אפילו כפר כדי שלא יטול כל א' ממונו של חבירו וילך לו למדינת הים. אבל על מלוה על פה שכפר בה לא תיקנו הגאוני' שיכתבו הרשאה עליה כנראה הכל שם בהרמב"ם ובמרן ז"ל ע"ש: וטעמא שעל מלוה על פה שכפר בה לא תיקנו בה הגאונים הוא כמו שכתב הסמ"ע ז"ל בסי' הנ"ל שהוא משום שהוא דבר דלא שכיח שילוה אדם לחבירו בלתי שטר. ומשום הכי לא חששו בכי האי גוונא שילוה לו על פה. וילך למ"ה. כי בדבר דלא שכיח לא תיקנו ע"ש:
ודע שאעפ"י שהגאונים תיקנו תקנה זו לא אמרו יקוב הדין את ההר. כי אינה אלא כדי לאיים על הנתבע. אבל אם הנתבע לא ירצה לדון עמו. עפ"י ההרשאה. אין כופין ליתן לו ולא להשביעו עד שיבא בעל דינו. דמילי דההרשאה הם דברים קלים. ורעועים בעצמם. כאשר כתב הרמב"ם ז"ל שם בפ' הנז"ל ע"ש: ואדרבא אמרו בגמ' ואשר לא טוב עשה. זה הבא בהרשאה כדאיתא במסכת שבועות [דף ל"א] ע"ש: וכדפרש"י ז"ל שם שמתעבר על ריב לא לו. ושמא הראשון נח לו לפשרה. יותר מזה שאינו יכול לעשות פשרה בממון אחרים. כדאיתא שם ע"ש:
הא קמן דסתם הרשאה גרועה היא ומשום הכי. כל הכותב הרשאה על איזה ענין שיהיה. צריך שיהיה מפורש. לענין מה הרשהו. וצריך המרשה להקנות לו ד' אמות קרקע ואגבן שירשהו ויקנה לו מה שירצה. ובתנאי שיכתוב בו. דון וזכי וכו' ואחר כל הדקדוקים הללו אינו אלא כי אם שליח בעלמא. לענין שלא יוכל הנתבע לטעון ולומר לאו בעל דברים דידי את אבל אינם יכולין לכופו לדון עמו אם אינו רוצה עד שיבא בעל דינו כמו שמפורש בהרמ"בם ז"ל שם בהלכות שילוחין ושותפין וכדכתיבנא:
ואם בממון הקל הוכחנו שצריך לפרש לענין מה הרשהו. ושיקנה לו ד' אמות קרקע ואגבן שירשהו ויקנה לו מה שירצה. ובתנאי שיכתוב בו. לך דון וזכה וכו' ואם חיסר א' מכל אלו. הרי היא כחספא בעלמ'. מכ"ש וק"ו לענין קידושין כהא דנ"ד דאיסור אשת איש הוא דצריך שליחות מפורש. דמשנה ערוכה שנינו במסכת סוטה [דבדף כ"ג וז"ל] האיש מקדש את בתו (ר"ל מקבל קידושיה כשהיא קטנה) שלא מדעתה ואין אשה מקבלת קידושי בתה וכו' דאין לה כחזה מעצמה. אם לא נותן לה הבעל אותו כח. בעשותה שלוחה וזה צריך שיהיה בפירוש בלי שום פקפוק וספק כלל ולפני עדים כדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד. שבנ"ד שהיא הרשאה סתמית. ולא פירש בה. לענין מה הרשה אותה. וג"כ לא נעשית בפני עדים. ולא נכתבו בה. הני מילי מעלייתא. דפיך כפי ודיבורך כדיבורי. דעיקר השליחות תלוי בהם. שליכא מאן דפליג דהנהו קידושין שקבלה רבקה משמעון בעד חנה בתה דאינם קידושין כלל ואמינא ולא מסתפינא דאפילו במידי דממונא. אי לאו דהוה גלי דעתיה שרצונו בכך. ושמעשיה היו מוכיחים שנשארה עוסקת בחנות. ובכל שאר עסקיו. וכו' שלא היה האי הרשאה ראויה כי אם לצור עפ"י צלוחיתו אבל לענין הקידושין אין כאן שום מיחוש כל וכדכתיבנא:
ומה שהשתא טוען ראובן. שכונתו היתה  בהאי הרשאת סתמית להרשות אשתו לכל מילי ושגם שליחות הקידושין בכלל וכו' טענתא דא מהבל ימעט וכחספא בעלמא נחשבת ואיפכא מסתברא דאם איתא שכך היתה כונתו. איך מלאו לבו. לקבל הוא הקידושין מלוי. כאלו לא כתב שום הרשאה בעולם על ענין זה ואיך הכניס עצמו בעמק הבכה. לקדש את בתו ללוי. כל זמן שנתן כח ורשות לאשתו לקדשה לאחר ואיך שכח ולא זכר  מעשיו הראשונים שעשה קודם צאתו מביתו כאילו אבד שם ההרשאה מן העולם ונשתכח זכרו מלהעלות על לבו ועל דעתו. דהוה אפשר שכבר אשתו קידשה לאחר בכח הרשאתו. וכי עלה על דעתו שבמעשה זר כזה. ישולם הנדר שנדר בעת צרה ולהכניס עצמו בדבר שלא אפשר לו לקיימו ושלא היה יכול לצאת ממנו: אלא ודאי שמוכרחים אנו לומר כי מעולם לא נתכוון לדבר הזה כי לא בשופטני עסקינן. כי מתוך נדרו הנז' נראה שהיה איש ירא אלדים. וכמו שיוכל המעיין להבין מהצעת השאלה וכדכתיבנא:
ובר מן דין הגם שנרצה לומר שהאמת אתו ושכך היתה כונתו מתחילה כשהרשה את אשתו וכנז"ל וכו' אעפ"י כן אין בכך כלום. דמשנה ערוכה היא בפ' האיש מקדש. (בדף מ"ט ע"ב) וז"ל. המקדש את האשה וכו' על מנת שאני כהן ונמצא לוי וכו' וכן כולם אעפ"י שאמרה בלבי היה להתקדש לו. אינה מקודשת וכן היא שהטעתו וכו' ע"כ. ופירש"י ז"ל. להתקדש לו. אעפ"י שהדבר כן. כמו שהוא עכשיו. שאין תנאו אמת לאו כלום הוא וכדמסקינן שש בגמ'. דדברים שבלב אינם דברים בשום דבר שבעולם. וכדמייתי עלה דמתניתין וז"ל. ההוא גברא. דזבין לנכסי' אדעתא למיסק לא"י ובעידנא דזבין לא אמר ולא מידי. אמר רבא הוי דברים שבלב. ודברים שבלב אינם דברים: כלומר אע"ג דהדר פירש שכך היתה כונתו מתחילה הוי זביניה זבינא. משום דבעידנא דזבין. לא פירש כונתו. ע"כ. וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מהלכות מכירה. והטור בח"מ בסי' ר"ז ע"ש: וכן לענין קידושין נמי. כתבו הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות אישות. והטור ומרן ז"ל באה"ט בסי' ל"א ע"ש: וטעמו הוא משום דדברים שבלב אינם דברים וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד. שאע"ג שנאמר שכך היה בדעתו וכונתו מתחילה. כיון שבשעת שכתב ההרשאה לא פירש בפירוש כונתו הנ"ל. הוה ליה דברים שבלב ואינם דברים. דומיא דההוא עובדא דכתיבנא לעיל. וזה פשוט וכדכתיבנא:
ותו אמינא שבנ"ד ק"ו הוא. דהנה הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מהלכות מכירה כתב בהלכה ה' וז"ל. מי שמכר חצרו או שדהו. ופירש בשעת המכירה. שהוא מוכר לילך למקום פלוני וכו'. הרי זה כמוכר על תנאי וכו' אבל המוכר סתם. אעפ"י שהיה בלבו. שמפני כך וכך הוא מוכר. ואעפ"י שמראין הדברים. שאינו מוכר. אלא לעשות כך וכך. ולא נעשה אינו חוזר שהרי לא פירש. ודברים שבלב אינם דברים ע"כ: וכתב עלה הרב המגיד ז"ל בשם המפרשים שאעפ"י שקודם המכירה אמר שהוא רוצה למכור על דעת לעשות כך וכך. כיון שלא פירש בשעת המכירה. אינו חוזר ושזה דעת המחבר ז"ל. שכתב למעלה בשעת המכירה. כלומר למעלה. ברישא מיירי. שאמר כן בשעת המכירה ובסיפא מיירי. שבשעת המכירה לא אמר כלום. אבל מקודם המכירה אמר הכי. דאי לא תימא הכי אנן היכי ידעינן שכך היתה כונתו. וזהו שכתב הרב שמראין הדברים. ר"ל ששמענו ממנו כן. קודם המכירה דאי לא מנא ידעינן מה שבלבו. ואפילו הכי אינו חוזר. וכדפסק מרן ז"ל בפי'. בשלחנו הטהור בח"מ סי' כ"ז ס"ק ד'. וכתב שאעפ"י שקודם המכירה. אמר שהוא מוכר. על דעת לעשות כך וכך כיון דבשעת המכירה לא אמר כן אינו חוזר ע"כ ע"ש:
ומעתה תדין ק"ו מעצמך בנ"ד. אם  בענין מכירה אינו חוזר וממכרו קיים. ואפילו שפירש וגילה דעתו קודם המכירה. מכ"ש וק"ו בנ"ד. שלא פירש. ולא גילה דעתו. ולא ראינו ולא שמענו שכונתו היה. ליתן כח ורשות לאשתו. לקבל קידושי בתו וגם בשעת כתיבת ההרשאה לא אמר כלום. דנמצא שהגם שלעת עתה. יאמר שמתחילה כך היה דעתו וכונתו לאו כלום הוא. דדברים שבלב אינם דברים:
ובר מן דין בהאי נדון. אמינא ולא מסתפינא שבשעת כתיבת הרשאתו הנ"ל לא היה דעתו כלל על הקידושין. ושלא עלה אפילו במחשבתו כי כל מגמתו לא היה דוקא. כי אם לעשות את אשתו כמו אפוטרופוסית על נכסיו. כדמוכח מלשון השאלה. שאחר שפירש שכתב לה ההרשאה הנז"ל סתם וכו' פירש ואמר שנשארה עוסקת בחנות ובכל שאר עסקיו דהיינו בעסקי דממונא באופן שאומדנא דמוכח הוא. דדוקא להאי ענין דממונא כתביה ולא לענין אחר אשר על כן אמרינן דהיכא דגלי גלי. והיכא דלא גלי. לא גלי. ואי לא הוה האי גילוי דעת דנשארה עוסקת בחנות ובכל שאר עסקיו הוה אמינא דאפילו במידי דממונא לא הוה מהני האי הרשאה מידי כדכתיבנא:
ומה שטוען עוד ראובן שמעולם לא מיחה באשתו הנ"ל ושכל מה שהיתה עושה. עשוי וכו'. כל אלו הם דברי רוח והבל שכל זה נשמע בעידנא שהיו שניהם יחד שאז דעת ורצון א' היה לשניהם וכו' אבל אחרי צאתו מביתו. כי הלך למרחקים למ"ה אין לה כח אחרת. כי אם במה שהרשה אותה בפירוש וגילה דעתו שמה שיעשה יהיה עשוי ולא בדבר אחר וזה פשוט וכדכתיבנא:
אמנם אכתי פש גבן לבאר בנ"ד. עיקרא דמלתא ולידע אי כתבינן הרשאה במילי דקידושין או לא דהנה כפי מסקנת הפוסקי' דכתיבנא שלא תיקנו הגאונים לכתוב הרשאה.  על מלוה על פה. משום דדבר שאינו בעולם הוא. כיון דלהוצאה ניתנה. ואע"ג שהוא דבר שהיה בידו. מכ"ש דלא כתבינן הרשאה בכסף קידושין. שלא בא לידו מעולם דאמרינן אם הלואה שדבר שהיה בידו. לא כתבינן כ"ש בדבר שלא בא לידו כגון כסף קידושין דלא כתבינן:
וראיה לדבר שכך הוא צא ולמד ממה שכתב הר"ן ז"ל. בפ' שבועת העדות. ותמצ' שכן כתב בפירוש שכל ממון שלא בא לידו של אדם מעולם כגון בושת ופגם ונזיקין לא כתבינן עלייהו הרשאה והביא ראיה לדבריו ז"ל. ממתניתין דשבועות דקתני. אמר משביע אני עליכם. אם לא תבאו ותעידו וכו' שאנס איש פלוני בתו של פלוני. ופתה את בתו וכו' הרי אלו פטורים ע"כ: ולפום ריהטא משנה שאינה צריכה היא. דהא קתני סיפא. עד שישמעו מפי התובע. אלא ודאי דאתא לאשמועינן דאפילו בא בהרשאה כדמוקי שמואל בדיוקא דרישא אפילו הכי. אינו בעל דינו בזה. כשאר ממון. דקנס דאונס ומפתה ובושת ופגם. הוי דבר שלא בא לידו הוא ולפיכך תנא משנה יתירה לאשמועינן. דאפילו כתב ראובן הרשאה על קנס בתו לשמעון. כדי שיתבע ללוי. ובא שמעון בכח ההרשאה. להשביע לעדים לאו כלום הוא. דהאי הרשאה לית בה מששא ע"כ וכן פסק הסמ"ע ז"ל בח"מ סי' קכ"ג ע"ש:
ובאמת דרבותא הוא דאפילו קנס דמידי דאב הוא שהרי האב זכאי בבתו הקטנה בכסף קידושיה ובג' דברים של מפתה. ובד' של אונס. דשבח נעורים הן. כמו שכתב הרמב"ם ז"ל. בפ"ב מהלכות נערה בתולה כיון שהם דברים שלא באו לידו מעולם לא מהני בהו. ההרשאה כדכתיבנא:
מעתה דון מינה ואוקי באתרין בנ"ד. דלא מבעיא למסקנת רוב הפוסקים. דס"ל דלא כתבינן הרשאה אמלוה על פה כדכתיבנא שיסכימו להאי שכתב הר"ן ז"ל. דלא כתבינן ג"כ הרשאה בכל מידי דלא אתא לידיה. דומיא קנס דאונס ומפתה וכיוצא ושה"ה לכסף קידושין דזה וזה שוין אלא שלע"ד נראה שבנ"ד אפילו אם היה כתוב בשטר ההרשאה בפירוש. שנתן לה בעלה כח ורשות לקבל קידושי בתה. דלא הוה מהני מידי מטעמא שכסף הקידושין הנ"ל. לא בא לידו מעולם וכיון שכן לא היה יכול לכתוב עליו הרשאה וכדכתיבנא:
ובר מן דין ענין הקידושין עצמן. הוי קנין דברים ועל קנין דברים. לכ"ע לא כתבינן הרשאה כדכתב הרמב"ם ז"ל. בפ"ג מהלכות שילוחין וז"ל. וכן מי שנתחייב לו חבירו שבועה. אינו יכול להרשות אחר עליו להשביעו שאין שם דבר שיקנה לו. ואין אדם מרשה על תביעת דברים וכו'. שאין הדברים נקנים על תביעת ממון וכו' ע"כ: וכן כתב המרדכי ז"ל בפ' מי שמת. והביאו רמ"א ז"ל בהגהותיו בת"מ בסי' קכ"ג ס"ק ב' וז"ל. וכן מי שהיה לו תביעה על חבירו וכתב עליו הרשאה לא' על התביעה שיש לו אצל חבירו. אין ההרשאה הזאת כלום משום דכל תביעה שאין עליה ממון שאין בה דבר שיוכל להקנות אינו כלום. דאין כותבין הרשאה אלא על הממון שעליו התביעה ע"כ ע"ש:
הא קמן דההרשאה צריך להיות דוקא. על הממון וכיוצא בו. וכגון להוליך גט דהוי דבר להקנות את חבירו. וכותבין עליו הרשאה אבל לקידושין כהא דנ"ד לא דעל הכסף לא מהני. דדבר שלא בא לידו הוא ועל הקידושין קנין דברים הוא ולא כלום. והכי נקטינן כוותייהו דהני רבוותא בהאי פסקא דדינא. וכדפסקו ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ סי' קכ"ג ע"ש: ולא עוד אלא אפילו אליבא דרבותינו בעלי התוספות והרא"ש ז"ל דס"ל דכתבינן הרשאה לכל מילי ואפילו על מלוה על פה דכפריה. יודו בנ"ד דלא כתבינן הרשאה במילי דקידושין דע"כ לא פליגי התם אלא בהלואה. דדבר דאתא לידיה הוא אבל בממון דלא בא לידו מעול' כגון כסף קידושין לא. והדבר מבואר בעצמו הוא וכדכתיבנא:
ומאחר שהוכחנו שהרשאה זו דנ"ד. חספא בעלמא היא ושאינה ראוי' לכלום. לענין הקידושין הויא לה האי קטנה כקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה דאמרינן עלה בפ' האיש מקדש (במסכת קידושין בדף מ"ד) וז"ל. אתמר קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה אמר שמואל צריכה גט וצריכה מיאון וכו' שדרוה קמיה דרב אמר להו האלדים צריכה גט וצריכה מיאון וכו' וטעמא מאי צריכה גט שמא נתרצה האב וצריכה מיאון. שמא לא נתרצה ויאמרו שאין קידושין תופסין באחותה ואמר רב נחמן והוא ששידכו עולא אמר אפילו מיאון אינה צריכה. אע"ג ששידכו וכו' ובתר הכי (בדף מ"ד ע"ב) אמרינן. אמר להו רבה בר שימי בפי' אמר רבינא דלא סבר הא דרב ושמואל ע"כ: ופירשו רש"י והר"ן ז"ל. דהאי שלא לדעת אביה ר"ל שלא אמר לה אביה לקבלם ולא ידע ע"כ:
שמעינן מהאי שמעתא. דע"כ לא פליגי הני אמוראי. אלא כששידך אותה אביה לזה קודם קידושין דבכי האי גונא אמרו רב ושמואל דצריכה גם ומיאון. דאז איכא לספוקי שמא נתרצה האב כששמע דהוי להו קידושין למפרע. ועולה אמר דאפילו שידך אינה צריכה לא גט ולא מיאון וכו' אבל בנ"ד דאיירינן בלא שידכה אביה ולא ידע מאומה מהני קידושין ליכא מאן דפליג דאפילו רב ושמואל יודו דלא חיישינן להני קידושי כלל ואפילו כששידך כתב הרי"ף ז"ל דמדחזינן דרבינא דבתראה הוא. לא הא דרב ושמואל ש"מ דלית הלכתא כוותייהו אלא כרבינא דקטנה או נערה. שנתקדש' שלא לדעת אביה בין נתרצה אח"כ האב. ובין לא נתרצה אין קידושיה קידושין ע"כ. וכולהו רבוואתא קדמאי כגון רב אחא משבחאה. והרב בעל הלכות גדולות ורבינו האיי בתשובותיו פסקי הכי כרבינא ודחו להא דרב ושמואל ע"ש: והרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות אישות הלכה י"ג. וריב"ה ומרן ז"ל באה"ע בסי' ל"א כתבו דאפילו שידך אותה האב. ואחר שנתקדשה נתרצה האב בפי' דאפילו מיאון צריכה ושלא פלגינן. בין איתיה האב בעיר. ללא איתיה דבכל גונא לא חיישינן שמא נתרצה האב בשעת קידושין. דלא פלוג רבנן. וכדכתב המרדכי אליבייהו דהגאונים ז"ל. לאפוקי סברת דר"ת ז"ל. שכתב דפלוגתא דרב ושמואל ועולא. כשהאב בעיר. דאם אינו בעיר איך יתיר עולא ספק אשת איש. דחיישינן שמא נתרצה וכו' ובודאי שהאי סברת דר"ת דיחידאה היא. ולא חיישינן לה וכדכתיבנא:
ועל מה שתמה הרא"ש ז"ל על מה שכתב הרי"ף ז"ל שאפילו נתרצה האב דלא הוו קידושין וכו' וכדכתב ריב"ה ז"ל בח"מ סי' ל"ז. עיין מה שהליץ בעד הרי"ף ז"ל הרב בעל כנה"ג ז"ל. בס' דינא דחיי בדף י"ו ע"ב ובדף י"ז. ובס' חוט השני סי' כ"א וכ"ב ועיין בהריב"ש בסי' קנ"ג שכתב שהרי"ף והרמב"ם ז"ל סוברים. דאפילו נתרצה האב בפי' אחר הקידושין שאינו כלום וכתב שם מהיכן למדו לומר כן ע"ש:
ואע"ג דאיכא מאן דסברי שלדעת הרי"ף ז"ל אם נשאת אח"כ. ונתרצה האב שתהא נשואה וכו' עיין בהרשב"ץ בח"ג סי' קע"א ששם הוכיח וכתב שלדעת הרי"ף ז"ל אין לחלק בין כשנתקדשה לבד לכשנתקדש' ונישאת  וכו' ע"ש:
כלל העולה שבנ"ד בהא סלקינא. ובהא נחתינא. דהבת חנה הקטנה הנז"ל אינה מקודשת כלל לשמעון. והקידושין שקיבלה אמה רבקה בעדה אינם קידושין כלל ושנתקדשה שלא מדעת אביה נקראת כי ראובן בהאי הרשאה סתמית לא עשאה שילוחה. כי אם דוקא במידי דממונא. אבל לענין קידושין לא דיבר מאומה לא דבר. ולא חצי דבר. אשר יאמר כי הוא זה שיורה גילוי דעתו: שנתכוון לעשותה שליח בדבר הזה וא"כ אין לך שלא לדעת אביה גדול מזה. וכבר הוכחנו שאפילו רב ושמואל דפליגי העולא. דצריכה גט ומיאון שיודו בנ"ד שאפילו מיאון אינה צריכה. שהם לא אמרו דצריכה גט ומיאון כי אם דוקא כששידכה אביה מתחילה ובנ"ד לא שידך אביה אותה ולא היה בעיר כשנתקדשה לשמעון הנ"ל ואע"ג שכפי הצעת השאלה. היינו יכולין לומר שמא נתרצה. מדאמר שקידושיו שקיבל מלוי קידושי טעות הם. ושאילו היה יודע. מקידושי אשתו לא היה מקדשה וכו'. מ"מ אין לחוש כלל לדברים הללו. דמילי דכדי נינהו. אשר אין להם שחר ומהבל ימעטו דלו יהיה כדבריו. כבר הוכחנו דאפילו נתרצה בפירוש שאין כאן שום מיחוש קידושין כלל ואפילו ספק קידושין ליכא. שאין אנו יכולין לקיים את ההרשאה הנ"ל. מחמת כמה פקפוקים שיש לפקפק עליה. דאפילו במידי דממונא. לא היתה לא שרירא. ולא קיימא. אם לא היה נמצא בה גילוי דעת דהכי הוה רצונו ומכ"ש לענין קידושין דלא מהני כלל כלל לא ושכל הני טעני דטעין עכשיו ראובן כבר הוכחנו שכולם כקש נחשבים ורוח תישאם וכדכתיבנא:
ומהמורם מכל הנ"ל. אתה למד. שהקידושין השניים. אשר קיבל ראובן מלוי. שהם קידושין גמורים ושמזלו של לוי גרם. שנתגלגלו הדברים. להזדמן לו זוגתו שנגזרה לו מן השמי' בלכתו ראובן למדינת הים ולקבל ממנו הקידושין בעד בתה הקטנה. כדזכתה לו התורה לאב. להיות מקדש את בתה ולקבל את קידושיה כשהיא קטנה שלא מדעתה. כדכתיב את בתי נתתי לאיש הזה וגו'. מה שאין כן לאשה. דאין לה כח זה מעצמה ולכן הני קידושין דקבלה רבקה משמעון אינם קידושין כלל. וההרשאה סתם הנ"ל דהרשה אותה בעלה קודם צאתו מביתו כנז"ל. הרי היא כחספא בעלמא לענין הזה מכח כל הני טעמי דכתיבנא זהו הנלע"ד להורות בנדון הלז להלכה ולמעשה. אם יסכים בדבר הרב היושב על כסא ההוראה נר"ו כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא. היושב באוהל של תורה. פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם המהוללה יע"א הכותב וחותם בסדר ובשנת קח את הלויים תחת כל בכור בבני ישראל וגו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט