שאלה פא ראובן הוליך בידו סך כמה ממולאות וטבחות של בשר שחוטה וכשרה למכרן ורצה להבריחם מהמכ' ותפסוהו התפסנים חרובי קרתא ולקחו מידו הטבחות והכרכשות הנ"ל והוליכום אל שופטי העיר והדייני' הפקידו אותם ביד הסבלים שומרי הדואנה עד אשר יגזרו אומר וידעו איך יפול דבר ולבסוף גזרו מה שגזרו והחזירו הטבחות הנ"ל ליד הבעלים ובא אל בית המדרש של שם לידע אם אסורות הן משום בשר שנעלם מן העין או אם מותרות בטביעות עין גמור שהיה לו בהן יורנו המורה ומתמ"ש:
תשובה הנה האי איסור דבשר שנתעלם מן העין הוא חמרא יתירא ודווקא אליבא דרב וכפי דברי הגמרא לאו מפירוש אתמר אלא מכללא אתמר כדאיתא במסכת חולין דף נ"ה וז"ל והא דרב לאו בפירוש אתמר אלא מכללא אתמר דרב הוה יתיב אתברא דאישתטית חזיא לההו גברא דהוה קא מחוור רישא נפל מיניה אזל אייתי סילתא שדא אסיק תרין אמר רב עבדי נמי הכי אסרינהו ניהלהי אמרי ליה רב כהנא ורב אסי לרב דאיסורא שכיחי דהיתירא לא שכיחי אמר להו דאיסורא שכיחי טפי וכי מכללא מאי פרוותא דנכרים הואי תדע דקאמר להו דאיסורא שכיחי טפי ע"כ:
ופרש רש"י ז"ל אמברא דאישתטית על מקום מעבר של אותו נהר: מחוורי מחללו ומדיחו במים: סלתא. סל: עבדי נמי הכי. וכי דרך הוא כן שהמאבד חפץ אחד מוציא שנים כלומר אחרים הוו נמי התם ברישא: דהתירא לא שכיחי בתמיה האי נמי דהיתירא הוא: וכי מכללא מאי לעיל קאי דאמרי לאו בפירוש איתמר מאי בין פירושא לכללא והא שפיר שמעינן מינה דכיון שנתעלם אסור מדאסר לראש הנמצא: ומשני איכא בינייהו דליכא למיסמך אמילתא כולי האי דאיכא למימר ברוב טבחי ישראל מודה דמותר והכא משום דפרוותא דנכרים הואי נמל פורט ושכיחי דאיסורא טפי: עכ"ל:
ושם התוספות כתבו דאי לא אסיק אלא חד לא היה אוסר רב שהרי ראה שלא היה שם עורב והא לא הוה למיחש שמא שלו נאבד במים וזהו אחר אבל השתא דאסיק תרי אסרינן אע"פ שרוב טבחי ישראל הוו שם דחייש שמא עורב הביא מרובה דעלמא והיינו דקאמר דאיסור שכיח טפי כלומר במקומות הרחוקים שיכולים העורבים להביא משם וכו':
ברם מצאתי כתוב בשם הרשב"א דהוא ז"ל סובר דהא דמחלק התוספות הנ"ל אליבא דרב לחלוק בין מצא תרין למצא אחד דהא ליתא דאף אם לא היה עולה בידו כי אם אחת היה רב אוסר בעובדא הנ"ל וכך לשונו דהא דרב נקט לישנא דעבדי נמי הכי לרווחא דמילתא ואף ברישא חדא קאסר רב וכן מתבאר מן הירושלמי דשקלים דגרסינן התם חד בר נש אזל בעי משיגה אסקופתיה בגו נהרא ואנשתיה ואזל ליה חזר בעי מסבינה א"ל רב אסיר לך דהא אמר ההיא שטף נהרא ואייתי חורי דנבילה תחותוי ופירוש אסקופתיה הוא ראש' רגלים ובני מעים שנקראים בלע"ז מינודוס ואם בבשר ששכח ע"ג שפת הנהר ובא ומצאו במקומו קאסר רב דילמא אותו בשר שטפו נהר והניח אחרת של נבילה תחתיה כ"ש וק"ו אם נפלה לנהר והעלה בשר במצודה דאיכא למימר דההיא אזדא לה והאי אחרת היא ועוד יש סמך לזה במ"ש המ"מ ז"ל בשם הרשב"א בפרק י"ג מה' גרושין דין י"ו ע"ש:
ובאמת דנראה הפירוש הנ"ל נכון אפילו אליבא דתלמוד דידן דהא כ"כ  היה מחמיר רב בבשר ש"מ העין דשאל התלמוד רב היכי אבל בשרא ומשני בשעתיה ופירש רש"י מיד שנשחט: עוד מתרץ הגמרא איבעית אימא בציירא וחתומה ואי נמי בסימנא וכו' וכו':
ראו א"כ דלסברת רב בנ"ד לא יש מקום להתיר הכרכשות הנ"ל דהא לא צייור לחודיה מן שאר כרכשות של נכרים היה להן ולא חותם ולא סימן כפי שטת השאלה רק טביעות עין הלכך אין ספק דלרב הני של נ"ד באיסור אכילה הן עומדים:
ברם אין ספק דאם בנ"ד היה בהם סימן שהם מותרין אפילו אליבא דרב דהא בעא מיניה רב הונא מרב בחרוזין מהו א"ל אל תהי שוטה בחרוזין הרי זה סימן א"ד אמר רב הונא אמר רב בחרוזין הרי זה סימן ע"כל הגמרא: ופירש רש"י ז"ל בחרוזין מהו. נתן בשר בחרוזין ריש מ"ש ונתעלם מן העין: אל תהי שוטה בחרוזין. בשאלה זו דודאי זה סימן לשון מורי לישנא אחרינא אל תהי שוטה דבחרוזין הרי זה סימן: איכא דאמרי לאו בעיא הוא אלא שמעתא אתמר אמר רב הונא וכו' עכ"ל רש"י ז"ל:
והתוספות כתבו ז"ל ובחרוזים הרי זה סימן משמע דאין דרך לחרוז בשר ואם תאמר דבתוספתא קתני מצא חרוזים של דגים ושל בשר הרי אלו שלו ויש לומר דהכא סמכינן בדבר מועט עכ"ל:
והנה האי חומרא דרב בבשר שנתעלם מן העין היה לוי ז"ל מקל בה וכדאיתא בגמרא בדף הנ"ל כשמקשה הגמ' לרב מן המשנה של מ' שקלים ת"ש נמצא בגבולין אברים נבלות חתיכות מותרות וכ"ת הכא נמי בעומד ורואהו אברים נבלות אמאי מידי הוא טעמא אלא לרב הא אתמר עלה רב אמר מותרות משום נבלה ולוי אמר מותרות באכילה עכ"ל הגמ': ופירש רש"י מותרות משום נבלה דלא מטמאי ואי אכיל לה לא לקי דספק הוא ומיהו באכילה אסור ואילו אברים נינהו מחזקינן להו דודאי נבלה ולקי עכ"ד: גם מצינו לרב כהנא דלא חייש להא חומרא דרב דהא שם מביא תלמודא דאיקלע רב נחמן מנהרדע' לגבי רב כהנא לפום נהרא במעלי יומא דכפורי אתו עורבי שדו כבדי וכוליתא אמר ליה שקול ואכול האידנא דהיתרא שכיח טפי: ופירש רש"י דהיתרא שכיח טפי דהיום רוב שוחטים ישראל הם ולספק טרפה לא חיישינן דרוב בהמות אינן טרפות עד כאן לשונו:
אך מצינו שהרמב"ם בחיבורו ח"ב ה' מ"א הי"ג פסק כחומרא דרב לאסור כל בשר שנתעלם מן העין אפילו בהניחו בביתו אא"כ היה לו בה סימן או שהיה לו בה טביעות עין והוא מכירו ודאי שהוא זה או שהיה צרור וחתום:
והנה כפי דברי הטור ז"ל בסימן ס"ג בי"ד הלך הרמב"ם בשיטת רבו הרי"ף ז"ל שפסק כרב לחומרא: עוד כתב הוא באותו סימן דרש"י ז"ל התיר הכל אך רשב"ם ז"ל כתב ודאי אם נטלו עוף והחזירו אסור דחיישינן שמא החליפו וכן אם אבדו ומצאו אסור הכל א"א בו סימן או טביעות עין אבל אם מצאו במקום שהניחו מותר וכו' עד שבסוף הסימן הנ"ל סיים דבריו דמסקנת אביו ז"ל כדברי הרשב"ם ז"ל עכ"ד שם:
והנה הרב בית יוסף בשולחנו י"ד סימן הנ"ל העתיק לפסק הלכה לשון הרמב"ם הנ"ל: ויש לתת טעם למה רש"י ז"ל התיר בכל בלא סימן או טביעות עין ולא חשש להני עובדי שמביא הגמ' מרב חייא בר אבין ומרב חנינא חוזאה דכולהו נשאלו להם אם היה להם סימן ואף שלא היה להם סימנא לא התירו להם אלא משום טביעות עינא שהיה להם בם: אבל הוא עצמו נתן טעם לדבריו במה שכתב שם בגמ' הנ"ל בעובדא דכרכשא ז"ל רב הונא ס"ל כרב רביה דאסר בהעלמה ולא קי"ל כוותיה בהא אלא אמתניתין סמכינן דנמצא בגיבולין מנא בה בשר וכו': ואף על גב דשנינהו בעומד ורואהו שינויי דחיקי נינהו וכי קי"ל הלכתא כרב באיסורי גבי פלוגתא דשמואל הוא דאמרינן הכי אבל גבי מתניתין לא ורב כהנא הא קחזינן דא"ל שקול אכול עכ"ד: ראו א"כ דרש"י ז"ל פוסק כלוי וכן יש רוב פוסקים  כלוי ויש להם על מה לסמוך מכמה טעמי חדא דפשיטא דמתניתין דמקשי מינייהו לרב שנינהו בשנויי דחיקי ומסייעו ללוי ורב כהנא ורב אסי גמי הכי ס"ל כדמוכח בההוא עובדא דההוא גברא דהוה מחוור רישא הנ"ל ומעובדא דכבדא וכולייתא הנ"ל ובפ' א"מ נמי גרסינן ר"ח מצא גדי שחוט בין טבריא לציפורי והתירוהו לו וכן ר' אמי אשכח פרגיות שחוטות בין טבריא לציפורי וא"ל בי מדרשא ז"ל שקול לנפשיך וראיות אלו אין ספק שמכריעות לפסוק כלוי ומה גם דרב גופי דווקא משום חומרא פסק לאסור ואין לומר דהלכתא כרב בהאי חומרא מדמצינו דפריך תלמודא בבא מציעא דף כ' ע"ב לאביי מהא דרב הנ"ל זו אינה קושיא חדא דתלוי בגרסאות שם אביי הנזכר שם דהא בעלי התוספות כך כתבו שם ועוד דהרי מצינו בש"ס כמה פעמים פירכי טובי בסתמא אף  על גב דלאו הילכתא נינהו וכההיא דר"אש פ"ב דכתובות דפריך לרב שם אע"ג דקי"ל כשמואל דאין הולכים אחר הרוב בממון עיין שם גם כן מנינו בסוגית קנה את וחמור בפ' האיש מקדש עיין שם וא"כ גם כן פריך תלמודא בסתם לברור אי אביי פליג עליה דרב או לא וכמו דכתבו התוספות שם באלו מציאות בדף הנ"ל אך אין מזה הכרח לפסוק כרב וק"ל:
מכל הנ"ל יוצא לנו לנ"ד שאם היה לו סימן בכרכשות הנ"ל אף אליבא דרב בהתרהן עומדים ומכ"ש אליבא דלוי אך מה שנשאר לנו הוא לחקור אם טביעות עינא חשוב כסימן או לא והנה כפי הגמ' שם בדף הנ"ל ע"ב ממימרא דרבא עד רב אשי מסיק תלמודא דטביעות עינא עדיפא מסימנא וכפי התוספות שם בדף צ"ו וכל הני עובד' השנוים לעיל בעובדות של הני רבנן בבשר שנאבד להם היתירו להן אע"פ שלא היה להם טביעות עין גמור: ואני הצעיר אומר שכך מראה לשונם שבין בעובדא דכרכשו בין בעובדא דגבא דבשרא ובין בעובדא דקיברא דתחלתא לא נזכר בהם טביעות עין גמור רק טביעות עינא לבד:
איברא דכפי דעת הרב פרי חדש צריך ט"ע גמור שכך כתב על דברי הרב ב"י בסי' הנ"ל באות ד' ז"ל ט"ע והוא מכירו ודאי וכו' כן דעת רוב הפוסקים דבעינן טע"ג לאפוקי מדברי התוס' בדף נ"ו שכתבו שבט"ע כל דהו סגי ול"נ וכבר כתבו ז"ל דכל אדם ואפילו ע"ה נאמן לומר יש לי בו ט"ע ובלבד שהם חתיכות ששבעתן העין אבל אם הם חתיכות שלא שבעתן העין אף לצורבא מרבנן לא מהדרינן בט"ע משום דקטעי דנפשיה דכסבור דמכירן ואינו מכירן וכדאיתא בפ' א"מ גבי מציאה ואע"ג דגבי אבידתא לא מהדרינן בט"ע אלא לצורבא מרבנן שאני התם דמשום חימוד ממון חשדינן ליה לע"ה דילמא ששקר שאינה שלו אבל באיסורין כיון דאף בע"ה אית ליה נמי ט"ע וכדאיתא בפ' גט פשוט ודאי דמהימן דבענין איסורים לא שייך למימר דמשקר עכ"ל: גם הר"ן כן כתב בשם הרשב"א דכי מהני ט"ע דווקא בחתיכות ששבעתן העין אבל וכו' לא ולאו משום דמשקר אלא סובר דמכירו ואינו מכירו:
והנה כפי לשון של נ"ד דהיה לו לבעל הכרכשות בהם טע"ג אין לנו מקום לאוסרן: אך עדיין צ"ל למודעי ולחקור אך טע"ג דנ"ד איך היה וראיתי חכם אחד בנדון דומה לנ"ד שכתב שהוא בצורתן בקומותן ובשיעורן במנין במשקל בכמות ובאיכות ובשיעור הטבחות הנמצאות בכל קשר ובכל חבילה וא"כ הוא בנ"ד פשיטא שהם מותרות אליבא דכ"ע: אך יש לדרוש אם אסר אחד מן כל אלו בטביעות הנ"ל מה דינו: דהא מצינו להרב מוהרי"בל מביא דבריו הרב ת"ח בסי' י"ז דף י"ד ע"ד דאין מועיל סימן המשקל והמנין אלא גבי מציאה דוקא ולא גבי דבר אתר ושגם הרא"ש כ"כ בפ' איזהו נשך בפסקיו דף קמ"ד ע"ד באופן שהני שנים לבד אינן נקראין טע"ג: וזה שנדון הרב הנ"ל היה בגבינות ששלחו אותם על יד גוי ואף שאיסורם הן מדרבנן החמיר שלא להתירם אע"ג שנמצא המנין והמשקל בהם כמו שהיו קודם שמסר אותם ביד הגוי ואין לומר ששם החמירו משום דנמצא אי זה ריעותא ובנ"ד לא נמצא שום רעותא בהן אלא שהיו ביד הגוי זמן מה דכיון דבנ"ד אם החליפן הגוי היו אסורים מדאוריתא יש לאחמיר בהם אף שלא מצינו שום רעותא בניכר דהא אמרינן בפ' אין עומדין אמר רב חבי"ת שאין בהם סימן אסור להפקידן ביד גוי בחותם אחד עד שיעשה ב' חותמות חמפ"ג שרי בחותם אחד [פי' חתיכת ד"ג: או בשר]: יין: תכלת: [חלב: מורייס: פת: גבינה]: ופרש רש"י ז"ל טעמא דחבי"ת דמיו יקרים טרח ומזייף אבל הרשב"א ז"ל תולה הטעם לפי שחבי"ת אסור מן התורה ולכן כתב הוא ז"ל דכן הדין נותן דכל דבר שיש בו חשש איסור דאורייתא אסור להפקידו ביד גוי אם לא בחותם בתוך חותם: והר"ן ז"ל נתן טעם לחלק בין חבי ת לחמפ"ג משום דחבי"ת  איסורו מגופו ולכן צריך ב"ח אבל חמפ"ג אינו אסור רק משום האיסור שנתערב בו ופת אע"ג דאיסורו מגופו הואיל ועיקר איסורו הוא מדבריה' סגי ליה בחותם אחד הילכך מדגבי הגבינות לא חשיב המנין והמשקל להתירם ג"כ מכ"ש בנ"ד אינו חשוב רק בהצטרף בו ענינים אחרים וכנ"ל: אבל נלך עתה למצא עוד התר בנ"ד מן איזה מעשיות הנמצאות בסיפרי הפוסקים ז"ל והנה ראשון לצי"ון הנה הוא מה שכתב ס' האגודה בפ' ג"ה פעם אחד דתפסו יהודים ונטלו גוים כל אשר להם ונתפשרו והוחזר להם ומצאו קדרותיהם בשומן אווזא ואמרו שהכירום בטביעות עין כאשר הניחום ונ"ל להתיר דלא גרע בטביעות עין דקלא ע"כ: גם הרב ט"ז העתיק תשובה מהר"ר מנחם בקדרה שנשארה בין הגוים וכבר לקח ישראל אחד מן השומן שבקדרה בכף מועט וכשהוחזר הקדרה עם השומן הכיר הישראל הגומא שבשומן שנלקח ממנה השומן שהיתה בו כמו שהניחה וכתב הרב מנחם נראה להתיר דבכי האי גוונא שייך טעם אחר עכ"ל: אך הטעם אחר שהיה לו לא ניגלא לנו:
והנה הרב כ"ג בהגאת ב"י סי' ס"ג אות ל"ב מביא המעשה של האגודה הנ"ל וכתב עליו ז"ל ומשמע שר"ל בט"ע כל דהו כדעת התו' דאל"כ למה ליה למימר דלא גרע מט"ע דקלא והוא טעם לדברי התוס' למה בט"ע סגי משום דלא גרע וכו' לכן נ"ל שלא הכירו השומן של אווז רק הכירו הקדירה ועד היכן הגיע השומן בקדירה והיינו ט"ע כל דהוא ואפי' הכי התירוהו דלאחלופי לא חיישינן ע"כ ונ"ל לדקדק מדברי ס' אגודה שהיה רוצה להתירו אבל לא התירם ויראה הטעם משום דגרע מט"ע דקלא דשמא קנאו הקערה שהיתה טוחה בשמן אווז דישראל ובישלו  בו הגוים אווז אחר שם ובשומן אווז לא שייך כ"כ ט"ע דרובם דומות זו לזו ואם הטעם היה בקדירה משום שהכירו עד היכן היה מגיע שומן האווז גם זה אפשר דגם שומן אווז הגוי לא הגיע כ"א לשם עכ"ד אבל עוד כתב שם דבתשובות הרא"ש כלל י"ט סי' כ"ב כתוב מאני דקוניא ששהוא בבית הגוי אם ניכר בהם המאכל ששלח הישראל לתוכו מותר עכ"ד הרב כנסת ז"ל:
ראו שמן הני עובדות הנ"ל אין כ"כ ראייה לנ"ד דאם מן מעשה האגודה כבר הרב כנסת כותב שהיה הרב רוצה להתיר אך לא התיר: ואם מעובדא של הרב מנחם הנ"ל ג"כ לא נתגלה לנו שהתיר רק שהיה רוצה להתיר וזהו טעמא לע"ד שלא גלא לנו הטעם אחר שהיה לו דכיון שלא גמר דינו להתיר לא רצה לגלותו ודו"ק ואל תקשו עלי למה כתבתים דהנה הוכרחתי להביאם לפי שראיתי' מובאים לראייה להתיר בנדון דומה לנ"ד עוד ראיתי מעשה הביא אותו הרב ב"י ז"ל מעשה שבא לפני המרדכי בתרנגולת שחוטה ושלחוה ביד נכרי בלא שומר ונסתפקו בדבר לומר שמא אחרת היא ונתחלפהו הלכו לשוחט ושאלו לו אם שחט זאת  התרנגולת והשיב להם אין לי בה ט"ע אמנם עתה שחטתי תרננ' א' אבל בעל התרנג' היה מכיר אותה ואומר שזאת היא והתיר אותה כיון שבעל התרנגולת הוה מכירה וכדברי ר"ת דאמר לית הלכתא כרב וכו' והקשה עליו הרב ב"י ז"ל ואיני יודע למה כתב שהתיר משום דלית הלכתא כרב דהא רב נמי מכשר בהא כיון דאית ליה ט"ע בגווה דט"ע עדיפא מסימנא כדאיתא בגמ' עכ"ל:
גם על זה המעשה יש כמה קושיות אם בגוף המעש' אם בדברי הרב מרדכי ז"ל על יסוד תשובתו כאשר יראה המעיין במהר"ם איסרלס בתשובותיוסי' מ' ונאמרו כמה דרכים ופירוש' בזה הענין לדעת הצעת המעשה ההוא זה אומר בכה וזה אומ' בכה וכל אחד מקשה וסותר דברי חבירו הובאו בס' כ"ג בהגהת הב"י אות ל"ו בסי' הנ"ל ושם אסף כל הדיעו' רק שאחר שהקש' לכולם בחר וכתב ז"ל וסוף דבר אין נפשי נוחה בכל התירוצים הללו זולתי תירוץ מוהר"ם איסרלס בתשובה עכ"ד ז"ל:
והנה מוהר"ם איסרלס ראיתי אותו בספרו שכך כתב בסוף דבריו על המעשה הנ"ל אלא ודאי לא היה אומר עכשיו לאחר שהביאה הכותי שזאת היא ששחט השוחט אלא שהיה מעיד שאותה תרנגולת ששחט השוחט היתה כתרנגולת של כותי אך אינו יודע אם נתחלפה ביד כותי או אם נתחלפה בין השחיטה קודם שבאתה ליד כותי והוי אסור מכח בשר שנתעלם ולכן הוצרך להתירה מכח דברי ר"ת כן נ"ל עכ"ד: גם הרב פ"ח מביא כל הפירושים שנאמרו על מעשה הנ"ל וגם הפירוש של מהר"ם איסרלס נ"ל והקשה עליו הקושיות שעשה הרב כ"ג ובחר לו דרך אחרת עיין עליו בסימן הנ"ל ס"ק ד':
גם המלך שלמה הוא עטרת ראשי ותפארתי מר חמי הרב הדיין המצויין זצ"ל בספרו שונה הלכות ח"ב דף מ"א הביא המעשה הנ"ל וגם הוא ז"ל ביקש דרך לו למעט איזה מן הקושיות הנ"ל על דברי המרדכי עיין עליו:
היוצא לנו מן המעשה הנ"ל אף שנתחבטו קמאי ובתראי בדברי מר"ם הנ"ל דמרפסן איגרי מ"מ נפיק לן היתר לנ"ד כי הנה לסברת הב"י שכתב שהיכא שהשוחט ידע ששחט תרנגולת למשרת ישראל והוא א"כ מסרה לגוי ויש כאן חשש שמא החליפה מאחר שבעל התרנגולת מכיר' שהיא זאת פשיטא ופשיטא דשריא אף לרב ומכ"ש ללוי א"כ בנ"ד אליבא דכ"ע הן מותרות בטביעות עין אף שלא יהיה כ"כ גמור מכל הצדדין רק צריך שלא יהיה כדומה לו שמכירן והוא אינו מכירן: ולסברת מהרש"ל דכתב שהתרנגולת שלחוה לשחיטה ביד גוי דאיכא לספוקי ביה מתרי צדדי ספק שחטה גוי ואת"ל שחטה ישראל ספק החליפה לפיכך לא אפשר להתירה לסברת רב לא לסברת לוי א"כ בנ"ד דלא אית אלא חד ספק ודאי שיהוי מותרות בט"ע כל דהו אף אליבא דרב: ולסברת הב"ח שכתב שבעל התרגג' לא הכירה בטע"ג כי יש הפרש בין תרנג' חיה לשחוטה וכו' ואפ"ה התירה המרדכי משום סברת ר"ת דפסק כלוי הנה בנ"ד שיש בהן טע"ג במנין או במשקל או בכמות גם בצורתן או בשיעור הטבחות הנמצאות בכל קשר אם היו בחבילה די להן להתירן אפילו אליבא דרב: ולפירוש הרב ט"ז שכתב שכל היכא שיש חשש שהחליף הגוי להנאתו לא סגי לרב ט"ע פשיטא שבנ"ד דליכא חשדא שהגוי החליפן להנאתו מאחר שהיו בפיקדון ביד השומרין הנאמנים שסוחרי העיר סומכין על אמונתם והם לא היו יודעים ביד מי עתידות לילך לבסוף הטבחות הנ"ל ומה יעשה בהן כ"ע מודו דמותרות הן: דהנה לא חיישנן שיכוונו הגויים לאחליף כדי להכשיל לישראל וכדכתבו רוב הפוסקים דדווקא כשיש להן הנאה יש לבא לחשש חליפין אך בלא הנאה אין טורחים להכשיל לישראל:
קנצי למילין דבנ"ד כיון שהיה לישראל הנ"ל טע"ג בכרכשות הנ"ל שלשון גמור משמע בכל הדברים הנ"ל דהיינו במשקלם כמותם ומנינם וגם שביד שומרין נאמנין לסוחרי העיר הם מופקדין ועוד שלא היו שם מכירין של מי היו כפי סתמיות דברי השואל שלא תפסו אותם אלא מחמת הברחת המכס הנה דעתי נוטה לפי שעה שאין לו פנאי ולא דעת צלולה לעיין בשום עניין כפי רצוני להתיר אותם מן התורה שכתבתי מן התלמוד ומן הפוסקים והמעשיות הנ"ל רק צריך למעשה קיום הרב המורה נר"ו:
זאת הפסק היה ראוי להיות גמור בחדש טבת שעבר ונשלם היום ל"ג למספר ב"י שנת ובתבונות כפיו ינחם לפ"ק:
הצעיר יוסף בן למורי כמוהר"ר משה אלואריס זצ"ל: