שאלה ראובן ושמעון היו מטיילים על שפת הים וסמוך לים היה גומא גדולה מלאה מים מוקף מחיצו' מארבע רוחותיו ובר מינן בא פתע פתאום רוח גדול' מפרק הרים ודחף את ראובן ושמעון לתוך הגומא ובתחתית הכותל המקיף את הגומא היה חור שנוטה לים שאדם יכול ליכנס וליצא בו על ידי הדחק ובאו עדים והעידו שראו את ראובן שמעון שנפלו לתוך הגומא ויהי אחר ימים ובאו ימי החום ויבשו המים מתוך הגומא ומצאו אדם בתוכו שלבושיו כלבושי ראובן אבל בקלסתר פניו אין ברירות א שהוא ראובן ויש אומרים שאינו מבעיא לן השתא אי דינינן לזה הגומא כמים שיש להם סוף ויכולים אשת ראובן ושמעון להנשא או לא ואת"ל משום חומרא דאשת איש כיון שיש חור בתחתית הכותל שנוטה לים כמים שאל"ס חשבינן ליה עדיין צריכין אנו למודעי אם אשת ואבן מותרת לינשא כיון. שמכירין אותו בלבושיו אמרינן רגלים לדבר שזהו ראובן כיון שראו עדים נפל לתוך הגומא אע"פי שאין סימן אלא בלבושיו וגם בקלסתר פניו יש מי שאומר שהוא ראובן דבעיגונא הקילו א"ד כיון שיש חור בתחתית הכותל כמים שאין להם סוף חשבינן ליה ולא חילקו חכמים יורנו מורינו איך יהיה משפטן ומהת"מש:
מעיין המתגבר עובר ומתעבר במלחמתה של תורה ארי שבחבורה אוצר בלום בור שיד שאינו מאבד טיפה זה רעי וזה דודי ידיד ה' כה"ר בנימין לופיש קולאסו נ"רו ישכון לבטח ושלומו יהי נצח:
ראיתי דברי החכם השואל הנ"ל ואף כי דבריו סתומים הנם כולם נחמדים מיוסדים על דרכי הגמרא ובלשון קצרה אמורים ולו נאה אומרם ולכותבם כי לחכימיא ברמיזה ואני הפעוט וקטן הכמות והאיכות אפרשם כדי שיבינו ההדיוטות כמוני ולא יכשלו בדבר הלכה ובפרט בדבר ערוה וחמורה וה' יצילנו משגיאה לכן אתה הקורא שים פניך לדברי השאלה כי אע"פי שלא נזכר בה אלא שדחף הרוח את ראובן ושמעון לתוך הגומא וכ"ו ובאו עדים והעידו שראו את ראובן ושמעון שנפלו לתוך הגומא ע"כ ולא נזכר בה שראו שנטבעו דהיינו שכיסם המים וגם ששהו שם שיעור כדי שתצא נפשם ולא עלו מוכרחים הם הדברים דאלת"ה אלא שראו הנפילה בלבד פשוט הוא יותר מביעתא בכותחא דנשותיהן של אלו אסורות לא מבעיא במים שאין להם סוף אלא אפי' במים שיש להם סוף דשמא עלו ונצולו והלכו להם ולא נודע מקומו אים ונדון כזה שלא ראו שכיסם המים וגם שלא שהושם שיעור כדי שתצא נפשם אפי' אם נשאו תצאו שכן כתוב בתשובות המיוחסות להרמב"ן סי' קכ"ח ז"ל דע כי במעיד שטבע ממש ושהה עליו כדי שתצא נפשו ולא ראה שעלה אע"פי שלכתחילה לא תנשא אם נשאת לא תצא ואם אינו מעיד אלא שנשברה הספינה בלבד זה אינו כלום ואפי' נשאת תצא כי שמא ניצל על גבי עץ וקורה כדרך שניצולים הרבה פעמים ע"כ:
ויש לי להביא ראיה דמה שאמרו חכמים משאל"ס אם נשאת לא תצא הוא דוקא כששהה שם שיעור כדי שתבא נפשו שהרי בין במתניתין בין בברייתא קתני תרוויהו בהדי אהדדי כדאיתא ביבמות ת"ר נפל למים וכ"ו וחכמים אומרים מים שיש להם סוף אשתו מותרת מים שאין להם סוף אשתו אסורה דמשמע דמשא"לס דומיא דמשי מה משיל"ס מיירי התם בדשהה וכמ"ש שם במשנה ושהו שם כדי שתבא נפשם אף במשאל"ס כן ולא הוצרך לפרש דודאי דמיירי כדינו הנזכר:
ועוד יש ראיה ממה דאיתא תו בגמרא תניא אמר רבי מעשה בשני בני אדם מכמרין מכמורין בירדן ונכנס א' מהם למחילה של דגים ושקעה חמה ולא ראה פתחה של מחילה ושהה חבירו כדי שתצא נפשו ובא והודיע בתוך ביתו למחר זרחה חמה והכיר פתחה של מחילה ובא ומצא הספד גדול בתוך ביתו א"ר גדולים דברי חכמים שאמרו מים שיל"ס אשתו מותרת משאל"ס אשתו אסורה ע"כ מדקאמר ר' בהאי עובדא דשהה כדי שתצא נפשו כמה גדולים דברי חכמים משמע דמשום דשהה שם כדי שתצא נפשו הויא ליה איסורא דרבנן הא אם לא היה שוהה שם עד כדי שתבא נפשו הויא לה דאורייתא וליכא למימר דלאו דוקא אלא מעשה שהיה כך היה דאי אמרת בשלמא שהיה זה דברי העד המעיד היינו יכולים לומר מעשה שהיה כך היה אבל מאחר שהוא לשון הברייתא משמע דדוקא משום דהוה עובדא בכה"ג אמר עלה ר' כמה גדולים דברי חכמי וכ"ו הא אילו לא הוה עובדא הכי שלא היה שוהה שם עד כדי שתצא נפשו הוה איסורא דאורייתא:
וכן הסכימו כל הפוסקים וכמו שכתב הרב המוסמך ר' יוסף קארו בתשובותיו שאחר שהביא דברי הרמב"ן כתב עוד וז"ל וכן נראה מדברי הרמב"ם פי"ג מהי"ג שכתב וז"ל וכן האשה שהעיד לה עד א' שטבע בעלה בים או במים שאין ל"ס ולא עלה ואבד זכרו ונשתכח שמו ה"ז לא תנשא על עדות זו ואם נשאת לא תצא ויש לדקדק למה הוצרך לכתוב ולא עלה הרי כיון שאנו באים לדון על נישואי אשתו בשלא עלה הוא שאם עלה מת היינו הדין הראשו' שטבע בים הגדול ומת שהצריך שיאמר קברתיו אלא ע"כ בשהעיד שטבע בעלה במים בשלא עלה מיירי ולא היה צריך לכותבו אלא להודיענו שלא אמרו בהא אם נשאת לא תצא אלא שהוא מעיד ששהה עליו כדי שתבא נפשו ולא עלה אבל אם אינו מעיד כן אפי נשאת תצא ע"כ וכן הובא בכ"מ ושכן כתב הרישב"א והריב"ש וגם ה"ה הסכים להרמב"ם בסברא זו שכתב בסוף הפרק הנז' עד א' אומר ראיתי שמת וכ"ו ומתבאר שמים שאין להם סוף שא"א לעמוד על בריו של דבר אינו מעיד העד עד שישהה כדי שתצא נפשו וכ"ו וביאר דבריו הרב כ"מ שמבין ה"ה מתוך לשון הרמב"ם דכיון דקאמר העד שטבע בים ומת אמר ודאי דשהה עליו כדי שתבא נפשו דאל"כ לא היה אומר ומת ע"כ ובתשובותיו סיים שאם היה בספינה שאבדה בים ולא העיד שום עד שטבע בים ושהה שיעור שתצא נפשו וכו' אפי' אם נשאת ואפי' בלא התראת ב"ד תצא דאין כאן עדות כלל ובחזקתה עומדת והבא עליה בחטאת קאי ובניה בחזקת ממזרים ע"כ הרי לך בהדיא מכל הני רבוואתא דכולהו ס"ל דלא אמרינן במשאל"ס אם נשאת לא תצא אלא דווקא בדשהה דאי לא שהה אפי' אם נשאת תצא:
אבל יש לדקדק מההוא עובדא דמייתי הגמרא דנראה דסותר האי מונח מההוא דהוה קאמר ואזיל מאן איכא בי חסא טבע חסא אמר רב נחמן האלקים אכלו כוורי לחסא מדיבוריה דרב נחמן אזלא דביתהו דחסא ואינסב' ולא אמרו לה ולא מידי אמר רב אשי ש"מ הא דאמור רבנן משאל ס אשתו אסורה ה"מ לכתחילה אבל אי נסיב לא מפקינן לה מיניה ע"כ יהא האי עובדא לא קאמר אלא מאן איכא בי חסא טבע חסא ולא קאמר ששהא שם עד כדי שתצא נפשו וא"ה כשנשאת אשתו בדיעבד על פי עדות זולא אמרו לה מידי ומהאי עובדא דקדק רב אשי ואמר ש"מ הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה ה"מ לכתחילה אבל דיעבד לא מפקינן לה מיניה הרי מבואר דמאי דאמור רבנן מים שאין ל"ס לא תנשא ואם נשאת לא תצא הוא אע"פי שלא יאמר ששהא דבאומרו טבע פלוני בלבד די בזה לשאם נשאת לא תצא אחר כותבי וה חיפשתי ובקשתי תשובה על זה ומצאתי להרב הגדול מרדכי הלוי בעל דרכי נעם שעמד על זה ותירץ הוא וז"ל והנראה לי לתרץ בזה לע"ד הוא כמה שתירץ הריטב"א בעד הרמב"ם שהצריך בגוי מסיח לפי תומו לו' וקברתיו שהובאו דבריו בנמקי יוסף שהרש"בא והריט"בא ז"ל תמהו על הרמב"ם שכתב והוא שאמר וקברתיו וכ"ו היאך נעלמו ממנו המעשים הללו דכיון דאמר הגוי מת פלו' שריוה ולתקן דברי הרב כתב הריטב"א ז"ל בכל היכא דגוי מכריז ואמר מאן איכא בבית פ' בהא סגי בלא קברתיו דכיון דמעייל נפשיה לאכרוזי ולמימר הכי אי לאו דקים ליה דשכיב לא הוה אמר אבל בגוי מל"ת דעלמא חיישינן דלמא אמר בדדמי וצריך לומר קברתיו וטעמא דמסתבר הוא עכ"ל הכא נמי נימא דכיון דמעייל נפשיה לאכרוזי אי לאו דקים ליה שבודאי מת ושהה שם עד כדי שתבא נפשו לא הוה מעייל נפשיה לאכרוזי והוה ליה כאילו פירש בהדיא ששהה שם עד כדי שתצא נפשו לפי שכולם טעם אחד להם שמה שהצריך הרמב"ם לומר וקברתיו הוא משום דחיישינן דילמא אמר בדדמי הכא נמי החששא באומרו טבע בלבד ולא אמר מת ושהה הוא דלמא אמר בדדמי וכשם שבהכרזתו אני מאמת דבריו לו' כיון דמעייל נפשיה וכ"ו אי לאו דקים ליה וכ"ו הכא נמי אי לאו דקים ליה שמת כגון ששהה עד כדי שתצא נפשו לא הוה מעייל נפשיה לאכרוזי א"כ הא בעלמא שאינו מכריז והולך צריך שיאמר ששהה עד כדי שחל נפשו וכפשטא דברייתא דר שכתבנו לעיל ע"כ סוף דב' העולה מכל דברי אלה דבנ"ד מיירי דשהו שם עד כדי שתצא נפשם והחכם השואל לא הוצרך לפרש  שלא להאריך דמילתא דפשיטא הוא דודאי דבהכי מיירי כדינו שאחז"ל ולא נסתפק להח"ה אלא אם האי גומא שיש לה חור בתחתית הכותל שנוטה לים שאדם יכול ליכנס וליצא בו ע"י הדחק אם כמשיל"ס חשבינן ליה ונשותיהן מותרות א"ד כיון שסוף סוף בדוחק יכול לצאת דרך אותו חור כמים שאין להם סוף חשבינן ליה ואסורות:
לזה אומר שאע"פי שמן הראוי היה לי לחוש לעיגונא דאיתתא ולהפך בזכותן להמציא מזור למחלתן כי כן ראינו רבותינו בעלי ההוראה בחכמתם הנפלאה תמיד מגמת פניהם להשתדל בכל עוז לבל תהיינה בנות ישראל עגונות יושבות כאלמנות ועצובות רוח כל ימיהן באומרם מאמר הגמרא בעיגונא היקלו וכמ"ש הרמב"ם בשאלה שכל המחמיר אין רוח חכמים נוחה הימנו ובפרט הרא"ש נכלל נא' כתב וז"ל הרי אתה רואה שכמה קולו' היקלו חכמים משום תקנת עגונות וכ"ו וכן ראוי לכל מורה לחזר על כל צדדין להתיר וכ"ו ע"כ עכ"ז בנ"ד חזרתי על כל הצדדין של שתי נשי' אלו והשתדלתי בכל מאמצי נוחי לבקש להן מנוח ולא יכולתי לע"ד למצוא להן מזור ותרופה להתירן מכבלי העיגון ואומר דשטתי בכל הפוסקים ולא מצאתי שאלתא כדנא ולא דבר קרוב לזה ואעפ"כ נלע"ד דמילתא דפשיטא היא:
ואתחיל ואדון בענין הגומא שיש לה חור בתחתית הכותל שנוטה לים שאדם יכול ליכנס וליצא בו ע"י הדחק דכמים שאין ל"ס דיינינן ליה והראיה ממאי דאיתא ביבמות במשנה נפל למים בין שיש ל"ס וכ"ו א"ר יוסי מעשה בסומא שירד לטבול במערה וירד מושכו אחריו ושהו כדי שתבא נפשם והשיאו את נשותיהן ופי רש"י מערה מים שיש להם סוף ופליג ר' יוסי ואמר אשתו מותרת דקסבר אין אדם יכול לשהות במים כל כך ואם משום שמא יצא לאלתר אין זו חששא דהא אי נפק היו חזו ליה דון מינה דטעמא דבמשיל"ס מותרת היא משום דאי נפק הוו חזו ליה הא אי נפק ולא הוו חזו ליה היא אסורה ולא הוי אלא משאל"ס א"כ בנ"ד דיכול לצאת דרך דרך אותו חור ואי נפק לא הוו חזו ליה ודאי דאתתא אסורה דלאו מים שיש ל"ס מקרי אלא משאל"ס הם גם מהאי ברייתא דקתני שם עלה ת"ר נפל למים בין שיש ל"ס בין שאין ל"ס אשתו אסורה דר"מ וחכמים אומרים מים שיש להם סוף אשתו מותרת ושאין ל"ס אשתו אסורה היכי דמי מים שיש ל"ס אמר אביי כל שעומד ורואה מארבע רוחותיו וגם שם פירש רש"י מד' רוחותיו כגון מערה מלאה מים הרואה שנפל שם שוהה שם בכדי שאין יכול להיות חי בתוך המים ובא לו ע"כ דמשמע בהדיא דדוקא מים שיש ל"ס הוי כגון מערה ובור שיש לה ד' רוחות ולא יש לו יציאה למקום אחר והרואה שנפל שוהה שם כדי שתצא נפשו ואי נפק הוו חזו ליה אבל כשיש לו יביאה חוץ מד' רוחות כנ"ד שיש לו חור נוטה לים בודאי מה מועיל לו האי טעמא דכל שעומד ורואה מד' רוחותיו ניחוש שמא יצא לים בדרך אותו חור למקום רחוק וחי ואז לא היו יכולים לראותו:
עוד יש לי להביא ראיה מהאי עובדא דמייתי שם הגמרא דההוא גברא דטבע באגמא דסמקי אנסב רב שילא לדביתהו ח"ל רב שמואל תא נשמתיה א"ל נשלח ליה ברישא שלחו ליה מים שאין ל"ס אשתו אסורה או מותרת שלח להו אשתו אסורה ואגמי דסמקי מים שיש להם סוף או מים שאין ל"ס שלח להו משאל"ס הוא ומר מ"ט עבד הכי מטעא טעינא אנא סברי כיון דקוו וקיימי כמים שיש להם סוף דמי ולא היא כיון דאיכא גלי אימור גלי אשפלוה וכ"ו ע"כ א"כ בנ"ד נמי נימא מאחר דגומא זו יש לה חור בתחתית הכותל שנוטה לים ניחוש שמא כשבאה האי רוח גדולה גלי ים המו ונכנסו דרך אותו חור כשנפלו ראובן ושמעון באותו רגע כממריה וכשחזרו לצאת באותו כח הוליכו עמהם האי ראובן ושמעון ואימור גלי אשפלוהו ושמא יצאו למקום רחוק וחיו:
גם מדברי הרמבם משמע הכי דבענין כנ"ד משאל ס הם שהרי כתב בפ"יג מה"ג סעיף טו' כבר הודענו וכ"ו אבל אם אמר העד או האשה או העבד מת פלוני ואני ראיתיו שמת שואלין היאך ראית ובמה ידעת שמת אם העיד בדבר ברור נאמן ואם העיד בדברים שרובם למיתה אין משיאין את אשתו שאין מעידין על האדם שמת שלא בשראוהו שמת ודאי ואין בו ספק כיצד ראוהו שנפל לים אפי' טבע בים הגדול אין מעידין עליו שמת שמא יצא במקום אחר ואם נפל למים מקובצים כגון בור ומערה שעומד ורואה כל סביביו ושהה כדי שתצא נפשו ולא עלה מעידין עליו שמת ומשיאין וכ"ו ע"כ הרי לך בהדיא מדברי הרמב"ם אלה דאינו נאמן אלא בדבר ברור שודאי מת ואין בו ספק וא"כ בנ"ד דאינו ברור שמתן אלא ספק דחיישינן שמא יצאו במקום אחר חיי' משאל"ס מקרי גם מדכתב ואם נפל למים מקובצים וכ"ו שמעינן ג"כ דדווקא כשהן מקובצים מים שיש ל"ס הם הא דאם אינן מקובצים משאל"ס קרינן להו וא"כ בנ"ד דלאו מים מקובצים הם דמי הים היו נכנסים ויוצאים דרך אותו חור הנוטה לים ודאי דכמשאל"ס דיינינן להו וחיישינן שמא יצאו דרך אותו חור למקום אחר וחיו וא"כ נשים אלו אסורות להנשא והראיה שהרי כשבאו ימי החום ויבשו המים מן הגומא לא מצאו אלא אדם א' והאחר שלא נמצא מוכרח לומר שיצא בדרך אותו החור דיצא זה חיישינן שמא יבאו שניהם וזה שנמצא אחר הוא וא"כ שתיהן אסורות:
ואם נפשך לומר דהתינח אשת שמעון שלא נמצא תהיה אסורה דחיישינן שמא יצא חי בדרך אותו חור אבל אשת ראובן שנמצא מאחר שהחור דחוק לא ניחוש כלל דמילתא דלא שכיח הוא ורחוק מאד מן השכל לזה אשיב:
דהניחא אם כשבאו ימי החום ויבשו המים היו מוצאים שם שני אנשי לבושיהם כלבוש שניהם ראובן ושמעון אע"פי שלא היה ברירות בקלסתר פניהם היינו יכולים לתלות לות ואומדנא דמוכח לומר הן הן ראובן ושמעון ודאי שנפלו באותו זמן ואע"פי שהיה שם חור נוטה לים סוף סוף דחוק היה מאד ולא היו יכולים לצאת והראיה שהרי נמצאו כשנתיבש הגומא וא"כ משיל"ס קרינן להו ונשותיהן מותרות אבל בנ"ד כיון שלא נמצא אלא א' והאחר מוכרחים אנו לומר שיצא בדרך אות והחור א"כ חיישינן דכי היכי דיצא זה יצאו שניהם וזה שנמצא אחר הוא וכדכתיבנא ואי משום שהחור שנוטה לים דחוק הוא מהאי טעמה עצמה קרוב יותר לומר שחיים יצאו ולא מתים שכשראו עצמן בגומא בהאי סכנה שמא פגעו בהאי חור ואמרו כמאמר גחזי ושלשה בניו אם ישבנו פה בהאי גומא ומתנו ודאי ואם נצא בדרך אותו חור לים שמא יחנן ה' בחמלתו ויעשה לנו נס שיזדמן לנו דף או גל יטרדנו לחברו וחברו לחברו עד שיקואנו ליבשה כההיא מעשיות שהביא הגמר' בפ' האשה בתרא שנפלו קמו עמדו ועל כן אמרו עתה לכו ונפלה של הים אם יחיינו נחיה ואם ימיתנו ומתנו וכן עשו ואע"פי שהיה החור דחוק צמצמו את עצמן לצאת ויצאו שמא יעשה להם נס טבעי ושמא נעשה להם הנס וניצולו דודאי מי שרואה את עצמו בסכנה עושה כל טצדקי דטצדקי להנצל וכמו שהביא הרב ר' יוסף קארו בספר תשובותיו בשם שם טוב אלפר"גי בדיני מים שאין ל"ס פי' ט' וז"ל סתמא דמילתא שכל גבר אשר יראה מות לפניו משתדל בכל כוחו להנצל מפח יקוש ולימלט על נפשו בכל צדדי ההצלה מתוך ההפכה והטביעה והדליקה כי אין לאיש נכבד מנפשו וכל אשר לאיש יתן בעד נפשו אם פתח פתוח מבא או סגור ולא מבא פתחה של מחילה לחתור ולעמוד נגד הגל אם אפשר לימלט נפשו מיד שאול סלה ולא יסמוך על הנס יושב ובטל שמח ישתוק הים מזעפו ועושים לו נס שמא וכיוצא וראה מאי עמא דבר ע"כ:
גם הרב בעל בית שמואל בסי יז' סעיף לב' כתב על דברי הש"ע ראוהו שנפל לים אפ' טבע בים הגדול און מעידין עליו שמת שמא יצא ממקום אחר ע"כ כתב וז"ל שמא יצא במקום אחר כי אם הוא במים אז א"א שיחיה אלא במים שאין ל"ס חיישינן שמא יצא במקום אחר אבל במים שיל"ס ויכולים לראות כל סביביו שלא יצא א"כ בודאי מת הוא הרי לך בהדיא דמשיל"ס הם דדוקא בענין שאינו יכול לצאת כי אם באופן שמוכרחי' לראותו ומאחר שראוהו שלא יבא אמרינן ודאי מת אבל כשיכול לצאת במקום אחר שאינן יכולין לראותו בהא ודאי לינא לספוקי דודאי משאל"ס מקרו ולא תנשא לכתחילה א"כ בנ"ד נמי שיכול לצאת דרך אותו חור דאז אינן יכולין לראותו ודאי דכמים שאין ל"ס דיינינן ליה וחיישינן שמא יצא במקום אחר ואין משיאין את אשתו לכתחילה הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא שאע"פי שהוא גומא מאחר שיש לה חור שנוטה לים שאדם יכול ליכנס וליצא בו אע"פי שיהיה על ידי הדחק א"ה כמים שאין ל"ס חשבינן ליה ומיחש חיישי שמא צמצמו את עצמן ויצאו דרך אותו חור ועלו למקום רחוק חיי' ואין רואה ובזה נסתלק הספק הראשון דנ"ד דכמים שאין ל"ס דיינינן ליה ואזלינן לחומרא וע"כ מהאי טעמא נשותיהן של אלו אסורות להנשא לכתחילה:
ועתה אלך של הספק הב' אם לפחות אשת ראובן תהיה מותרת להנשא מטעמי אחריני הנזכרים בשאלה כיון שנמצא בגומא ומכירין שלבושיו כלבושו ראובן ועוד שגם בקלסתר פניו יש מי שאומר שהוא ראובן וא"כ אמרינן רגלים לדבר שזהו אותו ראובן וכ"ו לזה ג"כ אשיב על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון דמצינא דרובא דרובא דכל הפוסקים פסקו דעל סי' כליו אין להתיר הגם כי הרב הנמקי אאאאאאיש: בסוף יבמות קא פסיק ותני שמעידין בסי' מובהק בין בגופו בין בכליו והר"ן ז"ל בפ' אלו מביאות כתב בשם יש מי שאומר דבסי' מובהקים בכליו מעידים עליו יע"ש כבר כל הפוסקים זלה"ה ובפרט מר"ן מוהריק"א ז"ל דחה סברא זו וכתב וז"ל ודברים אלו לאו דסמכא אינון כיון דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש ובעל העטור שהם עמודי ההוראה חולקים עליהם עכ"ל ואע"פי שמ"ש הטור וז"ל ואם אין מכירין אותו בט"ע אפי' יש להם סי' בכליו ובגופו אין סומכים עליהם אם אינן מובהקים עכ"ל דנראה דאם סי כליו הם מובהקים סומכי' עליהם כבר מר"ן מוהריקא בב"י ובתשובותיו בדיני גוי מל"ת עמד על זה וכתב מאי דקאמר אם אין מובהקים לא קאי אכליו שלא אגופו דוקא כי היכי דליקום בשיטת הרא"ש רביה עכ"ל והשתא נעביד קיו לענין ג"ד ונימא ומה אם בסי' מובהקים בכליו אין סומכין להתיר בנ"ד שאינן מעידין אלא שלבושיו כלבושי ראובן דהיינו כליו בסומקי חיוורי דסי' גרועים הם אליבא דכ"ע דהרבה בגדים איכא חיוורי וסומקי ולא סמכינן בהם כלל אפי' בדיני ממונות כ"ש וק"ו בן בנו של ק"ו שאין להתיר אשה זו דהיינו איסו' אשת איש החמורה מהאי טעמא כ"כ חלושה וקלושה:
גם מן הטעם שכתב החכם השואל שאע"פי שאין ברירות בקלסתר פניו סוף סוף יש מי שאומר שהוא ראובן גם מזה הטעם אין להתיר מאחר שיש ג"כ מי שאומר שאינו דהוה ליה הדבר ספק ואין מתירין אשה על הספק אלא בדבר ברור כדכתב הרמב"ם כדלעיל ועוד דהוה ליה כשנים אומרים מת ושנים אומרים לא מת דאם נשאת תצא אלא אם נשאת לא' מעידיה ואומרת ברי לי:
ולרווחא דמילתא אמינא דבנ"ד אפי' לא היו מכחשין אותו שאומר שהוא ראובן אפי' הכי לא היו מקבלין עדותו להתיר אשה זו מן הטעם שכתב וכל הפוסקים זלה"ה שאם שהה ביבשה יותר משעה חדא אין מעידין עליו שהרי נשתנה ועיקרן של דברים שמעינן מההיא דפ' האשה שלום מעשה בב' ת"ח שהיו באים עם אבא בן יוסי בן סימאי בספינה וטבעה והשיא ר' חת נשותיהן על פי נשים ומסיק תמן דאמר אסיקנהו קמן וחזינהו לאלתר וקאמר סימנין דעלייהו סמכינן וכ"ו תו איתא החם בפ' האשה בתרא ההוא גברא דטבע בדגלת ואסקיה אגישרא דשבישתנא ואנסבא רבא אפומא דשושביני לבתר ה' יומי וה"מ דחזייה בשעתיה ונחלקו בפירושה הפוסקים זלה"ה דמדברי הטור נראה דצריך לראותו לאלתר אחר עלייתו מן המים שכן כתב אין מעידין עליו אא"כ ראה אותו תוך ג' ימים בד"א שהוא ביבשה אבל אם היה במים אפי' שהה שם כמה ימים מעידין עליו שהמים מעמידין אותו שלא ישתנה צורתו והוא שראוהו מיד אחר עלייתו מן המים וגם שאין בו מכה אבל יש בו מכה או שלא ראוהו מיד אחר עלייתו מן המים משתנה והריב"ש כתב בסי' שע"ז בשם הרשב"א שנראה מדברי הרי"ף שלא ישתהה כלל אלא בשעה שעולה מן המים וכן נראה סברת הרא"ש שהרי כתב בקיצור פסקיו אין מעידין עליו וכ"ו והני מילי ביבשה אבל במים אפי' שהה כמה ימים מעידין עליו והוא שראוהו מיד סמוך לעלייתו ע"כ וגם מהר"ם אלשקאר בסי' כו' הביא כמה דעות מסכימים לזה יע"ש:
אמנם הבעל נ"י כתב הביאו הרב ב"י בסי' י"ז ה"מ היכא דאסקוה וחזייוה בשעתיה זה הלשון מוכיח שלא שהה כלל אחר שהיה ביבשה אבל אם שהה במים ג' ימים ושהה אפי שעה א אחר שעלה ביבשה אין מעידין עליו והכי אמרינן דאי אישתהי כלל מתפח תפח ומשתנה וכסבורין שהוא ראובן ואינו אלא שמעון וכתב עוד שכן נראה מדברי הרי"ף שאין מעידין עליו לאחר שעה א ומדאמרינן מתפח תפח ולא אמרינן הא תפח שמעינן שאפי' אין אנו מכירין שנתפח אין מעידין עליו כי שמא נתפח ואינו ניכר כ"כ הריטב"א ע"כ:
ואע"פי שהרמב"ם בפ' יג' מה"ג לפי הנסחא שלפנינו כתוב וז"ל ואם שהה ביבשה אחר שהושלך מן הים י"ב שעות ונתפח אין מעידין עליו וכ"ו כבר כתב הר"ן בתשובה ס"ו שהיה כתוב בנסחת רבינו שבידו כ"ד שעות ושהכ"ד טעות סופר הוא ונסחא משובשת היא והנסחא האמיתית היא אם שהה שעות ופי' שעות שדקדק מ"ש בגמרא דה"מ דכי אסקוה חזויוה בשעתיה דמשמע דאם שהה עד שעה שניה דהיינו שעות חיישינן ולא שרינן לה:
גם במ"ש הרמב"ם ונתפח נראה למפרשים דלשון ונתפח משמע נתפח כבר וכפי זה משמע מדבריו שאם אינו נפוח מעידין עליו כבר כתב הר"ן בתשובה הנזכרת הביאה הכ"מ דאין הכוונה דבעינן שישהה וגם דנתפח אלא כיון דאישתהי אמרינן ודאי תפח שהרי כתב ומה שתמהתם עליו ממ"ש ונתפח דמשמע דוקא נתפח ובגמרא לא משמע הכי יפה דקדקתם וכבר הקשה עליו הרש"בא ואפשר שהרב ז"ל תפס לו הלשון האמור בגמ' אבל אשתהי מתפח תפח ואף לזה כיון הרמ"בם דכיון דשהה שעות דאיתפח עכ"ל:
וגם הרב המגיד כתב ואם שהה שם וכ"ו וה"מ דכי אסקוה חזייה בשעתיה אבל אישתהי מתפח ספח ע"כ ופי' רבינו דאין צריך לאלתר ממש אלא באותה שעה וזהו שלא אמרו בגמרא חזייוה לאלת' אלא בשעתיה וממה שכתב ונתפח נראה שהוא מפרש מתפח תפח לאחר מיכן אבל אם נראה שאינו נתפח אין חוששין לו שהרי התפיחה היתה נראית אבל הרש"בא ז"ל כתב שאין לשון הגמרא מורה כן אלא אומרים שמא תפח ואינו ניכר ע"כ הרי מכל הני רבוותא דכולם מסכימים דאם שהה ביבשה אחר שהושלך מן הים אחר שעה דאין מעידין עליו שהרי ונשתנה ואפי אם אינו נראה דנתפח חיישינן שמא תפח ואינו ניכר א"כ בנ"ד שנשתהה כמה ימים במים דודאי בהא מודינא דכל זמן שהיה במים לא נתפח דמיא מצמת צמית כדאית בגמ' עם כל זה מאחר שלא נמצא אלא כשיבשו המים מן הגומא הו"ל הגומא כמי שהושלך ליבשה ואם שהה שם בגומא אחר שנתיבש שעה א' ודאי דנתפח ונשתנה ומסתמא דשהה בהאי גומא יבשה יותר משעה א' קודם שיראו אותו וכיון שהעדים כשמצאו אותו בגומא אין מעידין שכשמצאוהו ה"ו מים בגומא דאז לא מצינן למימר דנשתנה דמיא מצמת צמית אלא שהגומא היה יבשה דהיינו כנפלט מן הים ליבשה ודאי דמסתמא דאמרינן דשהה יותר מכמה שעות ונתפח ונשתנה ואין מעידין בנדון כזה להתיר את אשתו:
ואע"פי שלפי דברי התוס' שכתבו על אין מעידין אלא עד ג' דהיכא שאין ידוע מתי נהרג אין לתלותו שלא בתוך ג' וא"כ בנ"ד נמי נימא כיון שאין אנו יודעים מתי נתיבש הגומא וכשראוהו אם היה תוך שעה שנתיבש או יותר נימא במי מאחר שאינו ידוע דתלינן שבתוך שעה ראוהו הא לאו מילתא היא שהרי מצינו שכת הר"ן בתשובה הנ"ל שנשאל לו וגם הביאו הב"י בסי' וז' על מיימון מאלקי שהיה בספינה שנטרפה ובא גוי ואמר מסיח ל"ת ני היה מכיר מיימון מחלקי והכירו על שפח הים והכירו בפרצוף פניו עם חותמו וגם סי' שהיה בראשו וסי' אחר מצלקת שהיה בזרועו ושאלוהו כמה ימים יש מזמן הטביעה וכ"ו עוד נשאל חם ידע הזמן שהגיע ליבשה וכו והשיב שכיון שלא העיד דחזייה בשעתיה אין להתיר אשה זו ואפי' לפי מה שכתבו התוס' על אין מעידין אלא עד ג' ויכול להיות דהיכא דאין ידוע מתי בהרג אין תולין אלא בתוך ג' ימים מסתברא לי שאינו ענין לנדון זה דכיון שאין שיעורו שלא שעה א' אין לתלות ולומר שתוך אותה שעה שנפלט ראהו שיותר מצוי ששהה יותר משעה אחת וכ"ו ע כ וא"כ בנ"ד נמי כ"ש דדבר רחוק מחד לומר שראוהו תוך שעה שנתיבש הגומא ואפי לפי מה שכתבו התוס' והרא"ש בשם ר"ת דאם היה ביבשה אם אינו חבול בפניו מעידין עליו אפי אחר כמה ימים ע"י טביעות עין של גופו וצורתו (שהנמקי יוסף כתב שאין מחוור בעיני הרשב"א והריטב"א והרא"ה) ואפי' אם נאמר דמ"ש החכם השואל שיבשו המים בגומא לאו דווקא שנתיבש הגומא מכל וכל אלא שחסרו המים שבגומא וראו שם דמות אדם והלכו לחפש ומצאו שם אדם א' שלבושיו כלבושי ראובן וא"כ ליכא למימר שנשתנה ונתפח מאחר שעדיין היו שם מים שהרי המים היו מעמידין אותו שלח ישתנה צורתו וח"כ מעידין עליו א"ה בנ"ד כ"ע מודו דאין מעידין שאע"פי שיש שם מים ויש מי שאומר שזהו אותו ראובן שנפל באותו זמן בדדמי אמר כן שהרי מדברי השאלה משמע בהדיא שנשתנה צורתו שהרי כתוב בשאלה דאין ברירות בקלסתר פניו ודין אין צריך בשש:
גם מה שטען החכם השואל להתיר אשה זו מכבלי העיגון מן הטעם דבעיגונא הקילו אמינא דלא איתמר הא אלא דוקא בעדות אשה או עבד או שפחה או גוי מל"ת ועד מפי עד ובלא דרישה וחקירה אי משום דאיהי דייקא ומינסבא מפני חומר שהחמרת עליה בסופה כדעת הראב"ד א"נ דכיון דהדבר עתיד ליגלות וכל מילתא דעבידא לאיגלויי לא משקריבה אינשי אפי' בדאורייתא נאמן עד א' כמ"ש הרמב"ם אבל הכא בגופה של עדות החמירו והיכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר וכן ראינו בהרבה מקומות דאדרבה החמירו כההיא דתנן אפי' ראוהו מגוייד וצלוב על הצליבא והחיה אוכלת בו אין מעידין בו עד שתצא נפשו ומפרש בירושלמי ראוהו מגוייד אני אומר בחרב מלובנת נכווה והיה צלוב אני אומר מטרוניתא עברה עליו ופדאתו וחיה אוכלת בו אני אומר רחמו עליו מן השמים נפל לבור אריות אני אומר נסים לעשו לו כחנניה מישאל ועזריה הרי בהדיא שלא הקילו בכל האי גוונא כלל משום עיגונא אלא אדרבה החמירו משום חומר אשת איש וכ"כ הגהות מיימוני' וז"ל אין לתלות משום עיגון להקל בגופו של עדות דוקא בעדים מקילינן ולא בגוף העדות כדאמרינן בר"פ יש בכור כי אקילו בסופה פי' אחר שנחקר יפה בטביעות עין גמור אבל בתחילה לא הקילו פי' בגוף העדות וכ"כ הרב יוסף קארו בתשובותיו וכן מבואר במרדכי בסוף יבמות וכן פסקו וכמה אונ עולם וכן נמצא בתשובת הרב הר"י קולון זלה"ה הכלל העולה מדברינו אלה כי תרופה לא מצינו עלובה אשה זאת אשת ראובן דנ"ד מכל צדדיה ומכ"ש לאשת שמעון שלא נמצא אי משום שנפל לגומא כבר הוכחתי דכיון שיש לגומא חור בתחתית הכותל נוטה לים כ"כ גדול שאדם יכול ליכנס וליצא אפי' ע"י הדחק כמשאל"ס דיינינן ליה ואסורה אי מפני הכרתו ע"י מלבושיו כבר כתבתי הסכמת הפוסקים ז"ל שאין לסמוך אפי' אסי' מובהקים דכליו כ"ש בנ"ד שהם סי' גרועים דאליבא דכ"ע לא סמכינן אפי' לענין דיני ממונות אי משום דיש מי שאומר שמכירו בקלסתר פניו דאין לסמוך עליו משום האחר המכחיש אותו גם מן הטעם דכיון שלא העידו שראוהו בתוך שעה אחר שנתיבש הגומא דהיינו בתוך שעה אחר עלייתו מן המים דודאי אמרינן מתפח תפח ונשתנה ואין מעידין דבפירוש אתמר דאין ברירות בקלסתר פניו אי משום דבעיגונא היקלו דלא אמרינן הכי אלא דוקא בעדים ולא בגוף העדות:
אבל אכתי צריכין אנו למודעי דהתינח דכל אלו הטעמים לא אלימי להתיר את אשת ראובן הנמצא בגומא אם נחשוב כל א' בפני עצמו אבל בהצטרף כל הטעמים יחד בנושא א' כנ"ד למה לא נתיר האי אשת ראובן באומרם רגלים לדבר וקרוב ודאי שזהו ראובן מאחר שראוהו שנפל לגומא ולבושיו כלבושי ראובן וגם שיש מי שאומר שמכיר אותו בקלסתר פניו גם לזה אשיב במה שהזכרתי למעלה מהאי שאלה ששאלוה להר"ן על מיימון מאלקי שבא גוי א' ואמר מל"ת שהיה מכיר אותו והכירו על שפת הים הכירו בפרצוף פניו עם חותמו וגם סי שהוה בראשו וסי' אחר מצלקת שהיה בזרועו וכ"ו ועם כל אלו הסימנים יחד כיון שלא היו סימנים מובהקים לגמרי אסרה ולא רצה להתירה ואם איתא דבהצטרף הרבה טעמים יחד אמרינן רגלים לדבר שזהו וכ"וצ א"כ בנ"ד של הר"ן נמי נימא הכי כיון שהגוי מל"ת אומר שהכירו על שפת הים והכירו בפרצוף פניו עם חותמו גם סי' שהיה בראשו גם סי' מצלקת שהיה בזרועו אע"פי שלא העיד דחזייה בשעתיה מ"מ בהצטרף כל אלו הסי' יחד למה לא נאמר רגלים לדבר שזהו מיימון מאלקי אלא ודאי דלא אמרינן הכי והטעם דבעדות משאל"ס חכמים החמירו שלא התירו בגוף העדות אלא בדבר ברור שודאי מת ולא אזלינן בתר אומדנא כמ"ש כדלעיל וכ"כ מהר"ר ישראל בכתביו סי' רכ"ד דאפי' ק' סימנים גמורים לא מצטרפים להתיר וגם הרב משה איסרליס בהגהותיו סי' יז' כתב וז"ל ואפי' ק' סימנים שאינם מובהקים אינם כלום ואפי' להצטרף לשאר אומדנות המוכיחות אינו כלום ע"כ הרי לך בהדיא דלא מצטרפינן הרבה סימנים שאינם מובהקי' ואפילו אומדנות המוכיחות להתיר אשה במשאל"ס וא"כ בנ"ד נמי לא נצטרף הני טעמי הנזכרים בשאלה להתיר אשת ראובן ולא אמרינן דגלים לדבר ודי בזה:
הכלל העולה דנשותיהן של אלו ראובן ושמעון אסורות בכבלי העיגון להנשא לכתחילה כל ימיהן דמשאל"ס הן ואם נישאו לא תצאו ודווקא בשלא התרו להן הב"ד שאם התרו תצאנה ותצאנה כדמבעיא ביבמות כנס מה שיוציא ומסיק שלא יוציא ה"מ כנס בדיעבד אבל אם עבר על התראת ב"ד וכנסה מפקינן מיניה וכן דעת הרא"ש והרשב"א וכן כתב הריב"ש בתשובה וז"ל ואף לאותן שדעתם שאם נשאת לא תבא אם נשאת אחר שאסרוה לינשא לכתחילה מוציאין אותה דכיון שנשאת אחר ההתראה קונסין אותה ותצא וכמו שאמרו בירושלמי אמרו לו שלא יכנוס וכנס מוציאין מידו וכן פסק הר"ר יוסף תארו ועדיפא מינה כתוב בתשובות המיימוני תשובה יא' משם ספר אביאסף וגם במרדכי במהדורא בתרא מלשון מהר"ם בסוף מכלתין שאפי' לא התרו שלא תנשא ונשאת תצא אלא דווקא אם התירוה על פי הוראת חכם לא תצא כעובדא דחסא דאדיבורא דרב נחמן אזלא ואינסיבא מן הטעם דאם איתא דאם נשאת במזיד ובעבריינות לא תבא ואפי' שמותי לא משמיתינן לה לדידה ולא למי שנשאה א"כ אנן סהדי שכל אחת ואחת שתדע זאת ההלכה דאם נשאת לא תצא שהיא תעבור ותנשא כי תאמר בלבה מוטב לי לעבור באיסור של רבנן ולינשא ממה שתתעגן כל ימיה וכיון דרובייהו ודאי תעבורנה לא הוה להו לרבנן למגזר ולמימר לא תנשא ומוטב שיהיו שוגגין ולא יהו מזידין ועוד דא"כ משוינן לגזרה דרבנן כי חוכא ואיטלולא שנניח לכל אחת לפרוץ גזירת חכמים ולא אמרינן להו ולא מידי וכ"ו ע"כ עיקר דבריו בקיצור ולא העתקתי כל דבריו שלא להטריח את המעיינים אם תרצו לידע יעו"ש ואע"פי שדברי' אלו דברי טעם הם מ"מ מאחר ששאר הפוסקים חולקים עליו וסוברים שאפי' לא התירוה על פי הוראת חכם הדין שוה שאם נשאת לא תצא נ"ל דעבדינן כוותיהו ולא נחמיר כ"כ אלא א"כ שהתרו בה שלא תנשא דאז אם נשאת ודאי תצא משום קנסה כדאית' בירושל' ושכן דעת הרא"ש והרשב"א והריב"ש ורובא דכל הפוסקים ואע"פי שמדברי הרמב"ם כתב סתם ואם נשאת לא תצא משמע דבין התרו בה בין לא התרו בה כבר הרגיש בזה ה"ר יוסף קארו בתשובתו על המבי"ט וכתב וז"ל הרמב"ם כך מנהגו לכתוב דברי הגמרא סתם ומה שאנו מפרשים בגמרא נפרש בו ומה שאנו אומרים בשם תשובת הרא"ש שאם עבר על ההתראה יוציא כן משמע מפי' רש"י וכן כתב הריב"ש בשם הירושלמי שהביא הרש"בא הרי כל הני רבוואתא מפרשינן דברי הגמרא ואין חולק עליהם וא"כ גם הרמב"ם סתמו כפירושו עכ"ל זהו מה שעלה מצודתי היום א' כ"ה לחדש תמוז בשנת ובסדר לאסר אסר:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט: