שאלה ראובן שלקח מגוי מחבת א'. שהיו רגילין לאפות בה. מאכל הנקרא בלשונינו טארט"אס. או פאסט'ליס. מבעיא לן. מה יהיה דין המחבת הלז להכשירה. אידי לה בהגעלה. כיון שנהגו לאפות המאכלו' הללו. ע"י שומן או שמן. או נימא כיון שלפעמים מתייבש השומן או השמן בתוכה צריכה ליבון. ואת"ל שצריכה ליבון. עדיין תבעי לך אם חרצה להכשיר מחבת מחומצת שלך לפסח. דהשתא התירא בלע. או די לה בהגעלה. או דילמא לא שנא. וצריכה ליבון. על הכל יורנו המורה להיכן הדין נותן ומאת ה' תמ'ש:
תשובה דין זה איתא בטור י"ד בסי' תנ"א. שכתב שם ריב"ה ז"ל וז"ל. מחבת שמטגנין בה. כתב אבי העזרי בשם אביו רבינו יואל. שצריכה ליבון. והוא כתב שדיו בהגעלה. ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל ע"כ:
והנה עיקרן וטעמם של דברים של אבי העזרי ומאביו רבינו יואל ז"ל כתבם הרא"ש ז"ל בפ' כל שעה. והביאם מרן ז"ל בא"ח בביתו ביתא יוסף בסי' תנ"א וז"ל מחבת שמטגנין בה וכו' כתב הרא"ש ז"ל בפ' כל שעה וז"ל כתב אבי העזרי הוגד לי בשם אבא מארי אחר פטירתו שהיה מצריך ליבון דמדמי לה לתנור שאופין בו דבעי היסק ולא זכיתי לדון לפניו. ונראה לי דסגי בהעגלה. והכי נהוג עלמא וכו' ע"ש: ויש אומרים דפעמים שמטגנין בה ונתייבש השמן ונאפה מה שבתוכה בלי שמן והו"ל כמאפה תנור ונבלע בתוכה ע"י האור בלא משקה ולכן צריכה ליבון כמו שפודין ואסכלאות ולא נהירא: דאם באנו לחוש בזה. אם כן כל קדירות של מתכת שלפעמים מקדיח ומחסרין המרק והתבשיל נשרף ונדבק בדופני הקדירה ויהיה צריך ליבון ולא מצינו מי שחש לזה. אלא היינו טעמא שאעפ"י שנשרף ונדבק בדופן הקדירה לחלוחית המשקה יש בתבשיל אלא שהוא יבש אצל דופני הקדירה ולא מיקרי תשמישו ע"י האור. להצריכו ליבון וכו' עכ"ל הרא"ש ז"ל:
והאי דכתיבנא לעיל בשם הרא"ש שכתב בשם יש אומרים שלפעמים כשמטגנין וכו' שנתייבש השמן ונאפה מה שבתוכם. בלי שמן והו"ל כמאפה תנור וכו' ושלכך צריכה ליבון וכו' זו היא סברת הרשב"א ז"ל. שכתב בת"ה שצריכה ליבון משום שעל הרוב כשמטגנין בה. נשאר העיסה בלתי שמן וחוזרין ומוסיפין ושעל הרוב אין השמן מהלך עפ"י כולה והו"ל תשמישו ע"י האור וכו' ע"ש:
אבל הרא"ש ז"ל דחה סברה זו וסבר שלעולם לא תשאר העיסה בלא שמן ולחלוחית ושעכ"פ לא מיקרי תשמישו ע"י האור וכו' וכדכתיבנא:
אמנם מרן ז"ל חילק בין מחבת של גוים למחבת של חמץ בפסח. שבמחבת של איסור דהיינו של גוים הצריכו ליבון בי"ד בסי' קכ"א כסברת רבינו יואל ז"ל ובמחבת של חמץ בפסח פסק בא"ח בסי' תנ"א כסברת אבי העזרי והרא"ש ז"ל שכן כתב בביתו ביתא יוסף בי"ד בסי' קכ"א וז"ל מחבת שמטגנין בה וכו' כבר נתבאר בטור א"ח בסי' תנ"א: דנהוג עלמא בפסח כאבי העזרי ומיהו במחבת של איסור יש להחמיר כסברת רבינו יואל וכן דעת הרשב"א בתורת הבית להצריכה ליבון וכו' ע"כ: וכן פסק שם בשולחנו הטהור בי"ד בס"ק ד' לענין דינא וז"ל מחבת שמטגנים בה אעפ"י שלענין חמץ בפסח. די לה בהגעלה לענין שאר איסורים צריכה ליבון עכ"ל:
ולע"ד נראה דהא דפסק מרן ז"ל כאבי העזרי והרא"ש ז"ל במחבת של חמץ הוא דוקא משום דס"ל דעכ"פ ברוב פעמים נשאר בה לחלוחית השומן או השמן ואם לפעמים נשאר העיסה בלתי לחלוחית. כבר פירש דאזלינן בכלים בתר רוב תשמישן אבל זה הקולא הוא דוקא לענין חמץ בפסח וכדכתב שם בביתו ביתא יוסף שגם המרדכי כתב שם שבהגעלה סגי לה. ושכ"כ סהג"מי בפ"ה והרא"ש ז"ל בתשובה כלל י"ד ושאע"פי שהרשב"א ז"ל בתורת הבית כתב דמחבת צריכה ליבון כבר נהגו העולם להכשיר בהעגלה כדברי אבי העזרי והרא"ש ז"ל דמסתבר טעמייהו וכו' ע"כ:
אמנם הרב בעל ש"ך ז"ל בי"ד סי' ח' כתב וז"ל ולענין חמץ בפסח. סגי ליה בהגעלה כיון דהיתרא בלע. וכן משמע הטעם בב"י וכן נראה מלשון המחבר כאן וכן כתב הרב בעל טורי זהב ולפי זה גם במחבת של חלב ובשר סגי בהגעלה כיון דהיתרא בלע וכו' עכ"ל ע"ש:
ברם הרב בעל פר"ח ז"ל כתב דאף במחבת של פסח בעינן ליבון גמור מדינא ושלא סגי ליה בהגעלה ותמה על הרב בטל ט"ז ועל הרב בעל ש"ך ז"ל על מה שכתבו דטעמא דמרן ז"ל שהתיר בפסח בהגעלה. משום דהיתרא בלע. וכתב עליהם בא"ח בס"ק ח' וז"ל וזה תימא דאם כן קשה דברי המחבר אהדדי שהרי הצריך ליבון בשפודין משום דלית ליה שחמץ מיקרי היתרא בלע. וכן מתבאר שם בדין כיסוי של ברזל שמשימים על החררה ע"ש: וכן בדין חביות של חרס דלקמן בסי' כ"א כתב בב"י על סברת המרדכי שהתיר בהדחה ובניגוב משום דהיתרא בלע וז"ל. וכבר כתבתי סי' זה דטענה זו דהיתרא בלע לא מהניא לדעת רוב הפוסקים ומעתה גם במחבת של פסח. היה לו להצריך ליבון כשאר איסורים ולכן העיקר כמו שכתב הש"ך בשם הרמ"ע בתשובה בסי' צ"ו שהטעם שבמחב' של גוים צריכה ליבון מפני שרוב תשמישן של גוים להשתמש בכלים אלו בלי מים. אלא ט"י שאר משקין כגון שמן וכדומה לו וכו'. מה שאין כן במחבת של חמץ ע"כ ע"ש: ולפי זה גם במחבת של חלב ובשר צריכה ליבון כיון שבלע בלי שום אמצעי וכו' עכ"ל: עוד תמה על מור"ם ז"ל כנראה שם. דנראה שהיתה לו נוסחא אחרת בש"ע שהיה לפניו בדברי מור"ם ז"ל כאשר יראה המעיין שם ולפיכך תמה עליו ודוק והנני תמה עליו דאיך יישר בעיניו סברת הרמ"ע ז"ל הנ"ל שכתב שהטעם שבמחבת של גוים צריכה ליבון מפני שרוב תשמישן של גוים להשתמש בכלים אלו בלי מים אלא ע"י שאר משקין כגון שמן וכדומה וכו' ע"כ. דיש לתמוה עליו דמאי שנא שמן או שומן למים. סוף סוף אינו נקרא תשמישו ע"י האור כיון שתשמישו ע"י משקה וכדכתב אבי העזרי והרא"ש ז"ל דעכ"פ לחלוחית המשקה נשאר בתבשיל ובכלי וכדכתיבנא ודוק שצ"ע:
וסוף דבר כתב הרב בעל פר"ח ז"ל שם וז"ל והפסק המחוור הוא. לחוש לסברת הרשב"א שכתב שרוב הפעמים תשמישו ע"י האור ושאפילו נימא דלא הוי אלא מיעוטא הרי העלינו בס"ק ו' להחמיר כסברת האומרים דבכלים לא אזלינן בתר רוב תשמישן וא"כ עכ"פ מחבת צריכה ליבון אף בפסח וכו' ועוד כתב שאפילו הרא"ש ומרן ודעמייהו ז"ל שהקילו במחבת להכשירה בהגעלה לבד היינו דוקא במחבת שמטגנים בה דגים וביצים וכדומה אבל אלו הטסין של נחושת שעיקר תשמישן אינו אלא לעשות פאסטי"דה ומכניסן בתנור כך. נראה לי ברור דאף לדעת הרא"ש ומרן ז"ל צריכין ליבון שהרי אינו רוחש בשמן. אלא נותנים מעט שמן בטסין. כדי שלא תשרף ואף בשפודין ואסכלאות עושין כן ואעפ"י כן תשמישו ע"י האור מיקרי כן נ"ל ודוק עכ"ל ט"ש:
ונחזור לעניינינו הראשון במה שכתבנו לעיל דלע"ד נראה דהטעם שמרן ז"ל פסק במחבת של חמץ כסברת אבי העזרי והרא"ש דסגי ליה בהגעלה שהוא דוקא משום דס"ל דעכ"פ נשאר בה לחלוחית השמן או השומן ושאם לפעמים נשאר העיסה בלתי לחלוחית שכבר פירש דבכלים אזלינן בתר רוב תשמישן וכו' כדכתיבנא:
ובר מן דין אפשר עוד לומר שכיון שיש הרבה דיעות דתשמישו של המחבת אינו ע"י האור ובפרט דיש הרבה מהפוסקים ז"ל דסברי דחמץ בפסח מיקרי התירא בלע הגם דליה לא ס"ל כן מ"מ בצירוף כל אלו הטעמים הוא שסמך להקל ולהתירה בהגעלה וזהו דוקא בפסח אבל בשאר האיסורים לא ס"ל כן להקל משום זה שהרי בסכינים של גוים פסק שם בי"ד בפשיטות. דצריכין ליבון אף שאין בהם גומה ובא"ח בענין פסח כתב שסגי להו בהגעלה והפוסקים ז"ל: כתבו בזה תרי טעמי הא'. שרוב מהן סוברים דחמץ בפסח נקרא דהיתרא בלע הגם של חרן ז"ל לא ס"ל כן כדכתיבנא:
ועוד טעם ב'. שרבותינו בעלי התוספות והרא"ש ז"ל בסוף מסכת ע"ז כתבו משום שרוב תשמישן אינם ע"י האור. וע"כ מרן ז"ל ס"ל זה הטעם דוקא בחמץ בפסח אבל לא בשאר איסורים ואפשר דג"כ בצירוף הב' טעמים הוא דפסק כן ולכן חילק במחבת וכדכתיבנא:
ואפשר ג"כ דמשום זה לא הגיה נמי רמ"א ז"ל כאן כלום וכמו בסכינים ודו"ק:
והא שכתב שאם היא ארוכה ביותר שמלבנה באמצע וכו' משמט דחש לדעת הרשב"א ז"ל דחמיר ללבנה מיהו כתב רמ"א ז"ל דבליבון קל סגי ליה. ואף דלא ס"ל לרמ"א ז"ל שבכלים הולכין בחר רוב תשמישו כמ"ש בס"ק ו' מ"מ כבר נתן כלל בזה בס"ק ד' דכל שהליבון אינו אלא חומרא סגי בליבון קל. ובזה לרוב הפוסקים אין צריך ליבון כלל וכן הוא העיקר. דאפילו מעט תשמיש ע"י האור ליכא בזה וכן כתב האיסור והיתר בכלל נ"ז סוף דין ל"ט בפשיטות בשם הרבה מהפוסקים ז"ל דפוסקים כהרא"ש ז"ל ע"ש:
ולכן נלע"ד דאף מי שרוצה להחמיר ולהצריך ליבון דסגי בליבון קל. וכ"ש במחבת שהוא מיוחדת ג"כ לשאר דברים. רק שלפעמים מטגנין בה אמנם אותם כלים שעפ"י הרוב עושין בהם מולייתא שלא ע"ד טיגון רק דרך אפייה כבר נכתב בס"ק הקודם דצריכין ליבון מדינא לכ"ע ולא סגי בליבון קל ודוק: ועם כל זה דכתיבנא נסתלקו כל התמיהות של הרב בעל פר"ח שתמה על מרן ועל רמ"א ז"ל ע"ש ודוק:
סוף דבר זאת תורת העו"לה מכל מאי דכתיבנא. דבהא סלקינא ובהא נחתינא. דצדקו דברי מרן ז"ל הן בדינא של מחבת הגוים דפסק שצריכה ליבון עכ"פ להכשירה כסברת רבינו יואל והרשב"א ודעמייהו ז"ל והן בדינא של מחבת חמץ בפסח שפסק שדי לה בהגעלה כסברת אבי העזרי והרא"ש ודעמייהו ז"ל כדכתיבנא. והרוצה להחמיר על עצמו ללבנה סגי לה בליבון קל כדכתב רמ"א ז"ל וכן נלע"ד אם יעלה לרצון לפני משבח'ו של הכהן הגדול מאריה דאתרא נר"ו. וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
נשלם ביו' י"ד כסליו שנת ליצירה התקמ"ד
הצעיר יעקב די טוור:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט