שאלה עא ראובן נסע מעירו וילך אל ארץ אחרת לשבת שם וקודם נסיעתו הפקיד כל אשר לו ביד יוסף לשלחם לו או לתתם ולמסרם ליד מי שיצוהו. ויהי אחרי כן בא לוי ואמר ליוסף ראובן חייב לי סך מעות ואנכי ידעתי שהניח מעותיו בידיך אל תוציאם מתחת ידיך עד שאתפרע ממנו. ויוסף בא לא שת לבו לדבריו וישיבהו דבר לאחר חלילה לי מעשות זאת לאיש יהודי אשר האחין בי למסור מעותיו בידי לעשות מהן מה שידבנו לבו שאעכבם בידי בעבורך. וישלח יוסף לראובן מעותיו. יורנו המורה אם יש ללוי איזה תביעה על יוסף על שלא עכב מעות ראובן בידו כאשר שאל ממנו. או אם יהיה פטור ממנו לומר לאו בעל דברים דידי את ואיני חייב לך מאומה. ועוד כשאמרתי לך שלא אעכב מעות יהודי בידי בעבורך שתקת ולא אמרת לי מידי ועל כן שלחתים לראובן. ולוי משיב כבר אחרתי לך בתחילה שתעכבם בידיך ולא היה לך לשלחם עד שנעמוד בדין ומהת"מש:
תשובה קודם כל דבר צריך לבאר תחילה אם יכולת ביד האדם לעכב ממון חבירו הן מה שבידו הן מה שביד אחרים בשביל תביעה שיש לו עליו או לאו. ואף אם נאמר דיש יכולת ביד האדם צריך לדעת באיזה צד יכול לעכב כדי להשיב לנ"ד אם העיכוב שעשה לוי ליוסף אם יש לו על מה לסמוך או לאו וכדי שנוכל להוציא לאור משפטנו גמרנו לילך אל ים התלמוד אל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל וה"ל יצילנו מכל שגיאה כי דעת ממנו פליאה וזה החלנו בעזרת צור מעונה:
כתוב במרדכי סוף פרק התקבל דיש תקנת חרם קדמונים שלא לעקל ולעכב פקדון והלואה מחמת הלואתו. ומייתי נמי התם ראבי"ה תשובת רבינו תם שהשיב לרבני צרפת והסכים בתקנת העיקול וכתב דהקדמונים עשאוה כמאן דחובל אוכל נפש דבכל שעתא ושעתא קא עבר אי לא מהדר הכי נמי מחוייב לאהדורי בכל שעתא אלא דמיגו שלו לא הפסיד בשביל חזרתו. אמנם מוכח התם דמקומות מקומות יש ונהרא נהרא ופשטיה. שהרי כתוב לעיל מיניה דיש מקומות שנוהגים דדוקא מלמדי תינוקות אין יכולין לעכב ספרים שבידם רק מחמת שכר לימודם. משמע בהדיא דאדם אחר יכול לעכב אפילו ספרים הנשאלים לו מחמת תביעתו שיש לו על בעל הספר וכל שכן שאר חפצים. ותו מייתי התם דרב עמרם גאון סבירא ליה להדיא דיכול לעכב פקדון שבידו מחמת הלואתו מהא דאיתא פרק שואל (דף קמ"א ע"ב) רבא בר עולא מערים איערומי פירוש היה שואל ממנו חפץ אחר י"ט ומעכבו עבור הלואת י"ט יעויין שם. והנה לפירוש ר"ת ורבני צרפת שהסכימו לתקנת העיקול נראה דאין הפרש אי מעקל מה שבידו או מעקל מה שביד אחרים על פי ב"ד דכיון דכתב דעשאוה כמאן דחובל אוכל נפש אין לחלק ביניהם דעיקר אזהרת חובל אוכל נפש על פי ב"ד נאמרה כדאיתא פרק המקבל. ראיה לדברינו מה שמצאנו כתוב בתשובות תרומת הדשן סי' ש"ה וז"ל אמנם אחר שכתב ר"ת שהקדמונים עשו לתקנת העיקול כחובל אוכל נפש דכל שעתא קעבר בקום אהדר אם כן נראה קצת דאין לחלק בתקנת העיקול אי מעקל מה שבידו או מעקל מה שביד אחרים טל פי ב"ד שהרי עיקר אזהרת חובל אוכל נפש על פי ב"ד נאמרה כדאיתא פרק המקבל ע"כ. וכן כתוב בתומת ישרים פי' ר"ו ובהר"ם מטראני ח"ב סימן ל"ג ובמשפטי שמואל סי' כ"ב עיין בספריהם וכמו שכתוב כל זה בכנסת הגדולה בח"ח סי' קל"ג בהגהת הב"י אות ט"ו יעו"ש:
והשתא כיון דאיכא תקנת חרם קדמונים שלא לעקל ולעכב ממון חבירו ובזה אין לחלק בין אם מעכב ומעקל מה שבידו או מה שביד אחרים מן הטעם שכתבנו צריך לחקור ולדעת מהיכן סמכו בקצת מקומות לעכב ולעקל בין מה שבידו ובין מה שביד אחרים אמנם נראה לומר דלא נתפשטה תקנה זו בכל העולם. וראיה לזה ממ"ש הרא"ש בפרק קמא דב"ק שכתב וז"ל וכן נמי מי שבא לפני ב"ד ואומר יש לי תביעה על פלוני ומצאתיו לנכסיו במקום ידוע ואני ירא שאם יבואו לידו יבריחם ולא אמצא מקום לגבות ממנו חובי ומבקש שיעכבו ב"ד הנכסים עד שיתברר תביעתו. וכן ראובן שיש לו שטר על שמעון ולא הגיע זמנו עדיין ובא בתוך הזמן וטען כזאת הכל לפי הענין ואם רואה הדיין אמתלא בדברי התובע או שלא יוכל ראובן לגבות חובו משמעון כשיגיע הזמן. מצווה הדיין לעכב ממון הנתבע עד שיברר התובע תביעתו או עד שיגיע זמן השטר וכן מצאתי בשם הגאון ז"ל כתוב דתקנתא דרבנן הוא באיניש דמפסיד ניכסיה משום השבת אבידה ול"נ דנא צריכנא לתקנתא דרבנן אלא דין גמור הוא שחייב אדם להציל עשוק מיד עושקו בכל טצדקי דמצי למעבד וכן נמצא תשובה לרב אלפס ז"ל דלא מצי למימר אחוי טירפך ואשלם לך אלא היכא דאיתיה ליה ניכסי דסמיך עלייהו הא לאו הכי יכול לחזור בו דמצי אמר ליה אדהכי והכי אכלת לזוזא וליכא לאישתלומי מינך עכ"ל וכן כתב נמי בתשובותיו (כלל צ"ז סי' ד') יעויין שם. הרי לך ראיה שלא נתפשטה תקנת העיקול בימי הרא"ש כיון שלא כתב מזה כלום דאם איתא דהיתה בימיו לפחות היה זוכרה. וכן כתב נמי מהרי"ו (בסי' כ"א) וז"ל על שאלה דשאילנא על תקנת העיקול מטיבות' דמר אמינא דלא נתפשטה התקנה בכל מקום דהא האשירי כתב פרק קמא דמציעא ובפ"ב דכתובות דתפיסה מהני למי שיש לו טענת בריא על חבירו ואפילו שלא ברשות ב"ד ולא הזכיר מתקנת העיקול כלום והאשירי הוא בתראה ואם היה נוהג בימיו תקנת העיקול הוה כותבו ע"כ גם מדברי הרב"י כראה שלא היתה תקנה זו נוהגת בימיו שכן כתב בח"מ סי' קל"ג וז"ל ובמרדכי בפרק הנזכר כתוב באורך ענין תקנת העיקול שהיתה בזמנם ע"כ. נראה מזה דבזמנם היתה ולא בזמן הרב ז"ל:
וכל זה מצאנו כתוב בכנסת הגדולה בח' ובסי' ובאות הנ"ל וז"ל ורבינו המחבר ז"ל לא הזכיר דברי ת"ה גם תקנח המרדכי בעיקול לא הביאה אלא זכרה ברמז ומתוך כך נ"ל דס"ל לרבינו המחבר ז"ל דדברי הרא"ש ז"ל אין להם ישיבה אחת בעולם עם תקנת העיקול וכיון שהרא"ש ז"ל לא חשש לתקנת העיקול ודאי שלא נתפשטה תקנה זו בספרד כמו שכתב ת"י סי הנזכר וכן מהרי"ו ז"ל סי' כ"א וכן המנהג פשוט היום בכל המקומות שראינו ושמענו שמעם לעכב הן מלוה הן פקדון הן מה שבידו הן מה שביד אחרים עכ"ל:
אמנם מצאנו כתוב בתשובות ת"ה בסי' ש"ה שיש לישב מה שכתב הרא"ש אפילו לפי תקנת העיקול שכן מצאנו שאחר שכתב שם דלפי תקנת העיקול אין לחלק בין אם מעקל מה שבידו בין מה שביד אחרים על פי ב"ד כמו שכתבנו למעלת כתב וז"ל מ"מ כמדומה בודאי שמנהג פשוט באושטריי"ך ואגפיה לעכב פקדונות והלואות בין שבידו בין שביד אחרים בכח ב"ד בשביל תביעות וטענות שיש לאחד על בעל הממון. ונראה דמנהג זה נשרש מתחילה מהא דכתב אשירי פרק קמא דב"ק דדין גמור הוא כדי להציל העשוק ביד עושקו וכו' ונראה לומר דאיכא לאוקומי דברי אשירי הללו אפילו במקום דאיתא לתקנת העיקול משום דיש לומר דלכי האי גוונא לא תיקנו רבותינו הקדמוני'. ואפשר שעל ידי שהנהיגו ב"ד לעכב ולצוות בכי האי גוונא נשתרבב המנהג לפעמים על ידי הכרת פנים עד שנתפשט לעכב ולצוות אפילו היכא דליכא אמתלא יפה בדברי המעכב והמעקל עכ"ל:
נמצינו למידין מכל מה שכתבנו דבין שנאמר דתקנת העיקול לא נתפשטה בכל המקומות כיון שהרא"ש ז"ל דהוא בתרא לא חשש לאותה תקנה כמו שכתבו מהרי"ו ובעל כנסת הגדולה. ובין שנאמר שנתפשטה והיתה נוהגת גם בימי הרא"ש ז"ל. מ"מ הדין הוא שיכול האדם לעכב ממון חבירו הן מלוה הן פקדון הן מה שבידו הן מה שביד אחרים על פי ב"ד כשיש אמת לא בדברי התובע מטתם דבכי האי גוונא לא תיקנו רבותינו הקדמונים כמ"ש הרב בעל תרומת הדשן וכמו שכתבנו:
ונראה דזה הדין שכתבנו יצא יצא להם מהאי מימרא דאיתא בכמה מקומות בתלמוד ר' נתן אומר מנין לנושא בחבירו מנה וחבירו בחבירו מנין שמוציאין מזה ונותנין לזה תלמוד לומר ונתן לאשר אשם לו ע"כ. ופירש רש"י לאשר אשם לו. לאשר הלוה לו לא נאמר אלא לאשר אשם לו לאשר הקרן שלו ע"כ. וכן נראה ממה שמצאנו כתוב בספר האגודה על האי מימרא דר' נתן בפרק כל שטה וז"ל מכאן נוהגים בקהלות למי שיש לו פסק דין על חבירו שמעכב ממונו עם שליח הקהל ע"כ. וכן מצאנו כתוב בתשובות מהר"ם מטראני סי ל"ג שאחר שכתב דברי ספר האגודה כתב וז"ל ובכל יום בבית דיננו באים לעכב ואין אנחנו שומעים לעכב כי אם בראיית שטר או פסק דין או עדות או אמתלא שהוא חייב לו ולא בתביעה וערעור בעלמא ע"כ. וכן כתב נמי מהרי"ו בתשובה סי' קנ"ה וז"ל כך אני רגיל לדון ולהורות ודאי אדם הרוצה לעכב ממון חבירו ואומר שיש לו תביעה עליו ואין אנו יודעים אם יש ממש בתביעתו אז אני דן שאינו יכול לעכב ממון חבירו אלא התובע הולך אחר הנתבע ותבע אותו במקום אשר הוא שם או במקום הממוצע שהנתבע שייך לשם דאי לא תימא הכי לא שבקת חיי לכל בעלי בתים שיש להם פקדונות במקומות אחרים ע"כ. וכן נמי כתוב ברבינו ירוחם נתיב ל"א ח"ב וז"ל ראובן שהפקיד אצל שמעון ובא לוי וצוה על פי ב"ד שלא להחזירו לראובן כגון שאמר לוי ראובן חייב לי מנה יכול שמעון לעכבו אם דבר ברור הוא שראובן חייב ללוי ואינו כופר או אם אינו יכול לכפור אז שמעון חייב ללוי מדרבי נתן ויכולים לעכב הפקדון ביד הנפקד אבל בענין אחר אינו חייב לשלם ע"כ. הרי מפורש דסבירא להו להני רבוותא דיכול לעכב ממון חבירו שביד אחרים על פי ב"ד כשיש ממשות בדברי התובע בראיית שטר או פסק דין או עדות או אמתלא שהוא חיוב לו אבל לא בתביעה וערעור גרידתא: ואף שמצאנו כתוב בתשובות משפטי שמואל סי' כ"ב וברבוותא אחריני דפליגי עלייהו וס"ל דיכול לעכב אפילו בלא אמתל' כמו שכתוב כל זה בכנסת הגדולה בח' ובסי' ובאות הנ"ל יעויין שם אפילו הכי ס"ל דהעיכוב צריך להיות על פי ב"ד לא על פי עצמו כמו שיוכל המעיין לראות בספריהם:
ובזה נבוא להשיב על מה שנשאלנו עליו על ראובן שהלך לעיר אחרת וקודם שנסע משם הפקיד כל אשר לו ביד יוסף אוהבו לשלם לו או לתתם ולמוסרם ליד מי שיצוהו. ואחר כך בא לוי ואחר ליוסף אנכי ידעתי שראובן הניח מעותיו בידיך והוא חייב לי סך מעות אל תוציאם מתחת ידיך עד שאתפרע ממנו. ויען יוסף ויאמר חלילה לי מעשות זאת לאיש יהודי אשר האחין בי למסור מעותיו בידי לעשות מהן מה שידבנו לבו שאעכבם בידי בעבורך ויוסף שלח לראובן מעותיו. ונסתפק החכם השואל אם יש לו ללוי תביעה על יוסף על דבר שלא עכב ממון ראובן בידו עד שיתפרע ממנו כאשר אחר לו או נאמר שאין לו ללוי תביעה על יוסף ויהיה פטור ממנו באמרו לאו בעל דברים דידי את ואיני חייב לך מאומה. זאת ועוד אחרת שכשאמרתי לך שלא אעכב ממון יהודי בידי בעבורך מדוע שתקת ולא אמרת דבר ועל זה שלחתי לראובן מעותיו. ולוי משיב טל זה כבר אמרתי לך בתחילה שתעכבם בידיך ולא היה לך לשלחם לו עד שנעמוד בדין. ונאמר דכפי תקנת העיקול שכתבנו בשם המרדכי שיש תקנת חרם קדמונים שלא לעקל ולעכב פקדון והלואה מחמת הלואתו. ואין חילוק בזה בין אם מעכב מה שבידו או מה שביד אחרים כמו שכתבנו בשם הפוסקים שדקדקו כן מפירוש ר"ת ורבני צרפת שהסכימו לתקנת העיקול פשיטא דדבר ברור הוא דבנ"ד אין לו ללוי תביעה על יוסף כלל ועיקר שאם משום ששלח לראובן מעותיו ולא רצה לעכבם בידו בשביל מה ששאל ממנו לוי ואמר לו אל תוציאם מתחת ידיך יפה עשה וכדין עשה כפי תקנה זו. אלא אפילו אם נאמר דליתא לתקנה זו משום שלא נתפשטה בכל המקומות או איתא לתקנה זו ונתפשטה ואפילו הכי יכול לעכב ממון חבירו שביד אחרים על פי ב"ד כשיש לתובע ראיית שטר או פסק דין או עדות או אמלתא בדבריו שהוא חייב לו דבכי האי גוונא לא תיקנו רבותינו הקדמונים כמו שכתבנו אפילו הכי בנ"ד אין לוי יכול לעכב ממון ראובן שביד יוסף והעיכוב שעשה לאו כלום הוא דמפשט דברי השאלה נראה דאין בתביעת לוי ראיית שטר או פסק דין או עדות או שום דבר שנראה ממנו שראובן חייב לו. ואם כן אפילו היה העיכוב שעשה על פי ב"ד לאו כלום הוא כל שכן וקל וחומר עתה דלא היה לא זה ולא זה דתביעת לוי אינה ברורה דראובן חייב לו וגם העיכוב שעשה לא היה על פי ב"ד אלא על פי עצמו דדבר פשוט הוא דאין לו עליו שום תביע' על אשר שלח לראובן מעותיו ולא עיכבם בידו ואפילו אותם הפוסקים דס"ל דאף בלא אמתלא יכול לעכב. יודו בנ"ד דהם לא אמרו אלא כשהעיכוב הוא על פי ב"ד לא על פי עצמו כמו שכתבנו. אבל בנ"ד דלא היה העיכוב על פי ב"ד אלא על פי עצמו נראה דאין לו עליו תביעה כלל ועיקר אליבא דכולי עלמא:
ואם עדיין יהיה לבעל דין פתחון פה לחלוק על מה שכתבנו. ממה שכתוב בתשובות בנימין זאב שאפילו הוא עצמו יכול לעכב ואין צריך לעכב על פי ב"ד שכך כתוב שם בסי' שצ"ב וז"ל וכן פסק ספר האגודה וכו' דהלכה כר' נתן ולע"ד לאו דוקא שיוכל לעכב על ידי ב"ד אלא אפילו הוא עצמו יוכל לעכב ע"כ. אף אתה אמור לו דשאני התם שהמעכב היה בידו שטר מקויים ומשום הכי כתב שדעתו ז"ל שאפילו הוא עצמו יכול לעכב כיון שהתובע יש לו ראיה ברורה בשטר מקויים שבידו שכך כתוב שם בפירוש בשאלה וז"ל על ריב ראובן ושמעון שבא לפנינו שהוציא ראובן שטר מקויים על שמעון שחייב לו מנה והוא אינו מכחישו אבל אומר שאין לו מה לתת לו ורצה על ידי שלוח ב"ד לצוות ללוי גיסו שלא יוציא מידו מה שיש לו משמעון עד שיפרענו ואומר שלא נמצא זה בספר ע"כ. אבל בנ"ד שאין לו ללוי שטר מקויים על ראובן ולא שום דבר ברור שחייב לו. נראה ודאי דיודה הרב הנ"ל דאינו יכול לעכב הוא עצמו ואם כן אין לו עליו שום תביעה לדברי הכל וכמו שכתבנו:
ועוד מצאנו ראיה לדברינו ממה שכתב הטור בח"מ סי' פ"ו ראובן שנושא מנה בשמעון ושמעון מלוי מוציאין מלוי ונותנין לראובן וכו' ואם אחר שנתחייב לוי לראובן בב"ד הלך ופרע לשמעון חייב לפרוט לראובן פטם אחרת שכבר נתחייב לראובן בב"ד ט"כ נראה מזה דמשום שנתחייב לוי לראובן בב"ר משום הכי כשהלך ופרע לשמעון חייב לפרוט לראובן פטם אחרת שמעינן מינה שאילו לא נתחייב לוי לראובן בב"ד אף על פי שראובן היה מוחה ללוי שלא יפרע לשמעון לא יהיה לוי חייב לפרוט לראובן פטם אחרת. והטעם לזה נראה שהוא פשוט לפי שזה הדין יוצא ממימרא דר' נתן שכבר קדמנו זכרה והיא הלכה מוסכמת כמו שכתב שם הרב בית יוסף ולשון ר' נתן שאמר שמוציאין חזה וכו' הכי מוכח דלא שייך לומר לישנא דמוציאין אלא לב"ד ומשום הכי אף על פי שראובן מיחה בלוי לאו כלום הוא שעדיין לא נתחייב לוי לראובן מדר' נתן עד שיתברר הדבר לפני ב"ד וכן מצאנו כתוב בתשובות הרא"ש והביאה הרב"י בסי' הנ"ל וז"ל כתב הרא"ש בתשובה כלל צ' סי' א' אף על פי שראובן מיחה בלוי שלא יפרע לשמעון לא מיקרי בהכי מוחזק דלא נשתעבד לוי לראובן מדר' נתן עד שיתברר בב"ד ששמעון חייב לו ע"כ. ודע שמה שכתוב בתשובה זו אף על פי שראובן מיחה בלוי וכו' ר"ל שמיחה ראובן בלוי במאמר ב"ד שכן כתוב שם בסוף דברי השאלה וז"ל ובמאמר ב"ד מיתה ללוי שלא יתן לשמעון מעותיו ע"כ הא קמן. שדעת הרא"ש שאך שמיחה ראובן בלוי במאמר ב"ד לא נשתעבד לוי לראובן מדר' נתן כיון שעדיין לא נתברר בב"ד ששמעון חייב לו אמור מעתה בנ"ד דלא היה לא זה ולא זה לא מיחה לוי ביוסף במאמר ב"ד וגם לא נתברר עדיין בב"ד שראובן חייב ללוי דמילתא דפשיטא הוא דאין לו ללוי תביעה על יוסף כלל ועיקר וכמו שכתבנו:
וכענין זה שפסקנו בנ"ד מצאנו גם כן שהשיב מהרשד"ם בח"מ סי' ק"ה על ענין שראובן התרה בשמעון בפני עדים שיזהר וישמר לבלתי הוציא מתחת ידו שום ממון לתת ללוי מכל אשר יחייבו לו הדיינים לתת ללוי עד אשר יעמוד לוי עמו לדין על דבר תביעות והפרשים אשר ביניהם ושמעון קבל ההתראה כמבואר בשטר ההתראה שכתבו על זה וחתמו העדים שיש ביד ראובן לזכות ולראיה ואחר זמן נתחייב שמעון על פי הדיין שבררו לדון להם על דבר טענות ותביעות שהיו ביניהם לתת ללוי סך מעות ועם כל זה לא רצה שמעון לעכב המעות בידו עד זמן שיעמוד ראובן עם לוי לדין כמו שהתנו ביניהם וכתוב בשטר ההתראה אלא רוצה ליתן המעות ללוי ושאל השואל אם יועילו לו אלו ההתראות שהתרה ראובן בשמעון כדי לחייב את שמעון אם יפרע ללוי מאחר שקבל ההתראה או לא יועילו ע"ש כי השאלה ארוכה אבל זהו כללות הענין. ואחר שכתב הרב דמימרא דר' נתן דאמר מנין לנושא בחבירו וכו' דצריך תנאים רבים כתב וז"ל תנאי אחר צריך לחייב לשמעון שיהיה כל זה על ידי בית דין והלשון שאמר ר' נתן מורה כן שאמר שמוציאין מזה וכו' והאי לישנא ודאי לא שייך אלא לבית דין. ועוד כתב הטור וז"ל ואם אחר שנתחייב לוי לראובן בבית דין הלך ופרע לשמעון חייב לפרוט לראובן פעם אחרת שכבר נתחייב לראובן בבית דין. אם כן בנדון דיד אם היה שראובן הוה תובע לשמעון בבית דין אחר שפסקו בית דין על שמעון שיפרע י"א אלף לבנים ללוי היה חוזר ראובן ומעמיד שמעון בבית דין ואז היו גוזרין עליו בית דין שיעכב המעות או שיפרעם לראובן אז היה מחוייב שמעון לחזור ולפרוע לראובן. אבל השתא דבנדון דידן לא היה כן פשיטא שאין שמעון חייב לראובן כלום ואלו דברים פשוטים בעיני. וכן יש להוכיח זה מתשובת הרא"ש כלל צ' סי' א' שכתב וז"ל ואף על גב שראובן מוחה בלוי שלא יפרע לשמעון מה שהוא חייב לולא מיקרי בהכי מוחזק דלא משתעבד לוי לראובן מדרבי נתן בבית דין ששמעון חייב לו והרי הוא עומד וצווח שאינו חיוב לו כלום ע"כ. ובנדון דידן נמי עדיין לא נתברר שלוי היה חייב לראובן. וגם כתב הרא"ש טעם אחר לפי שהמעשה שם כך היה שראובן מיחה ללוי במאמר בית דין יעויין שם. ובנדון דידן לא היה לא זה ולא אותו לא מיחה ראובן לשמעון בבית דין וגם לא נתברר עדיין שלוי היה חייב לראובן. אף על פי שהיו הפרשים ותביעות ביניהם מכל מקום עדיין לא נשתעבד שמעון לראובן כיון שלא נתברר בבית דין חוב לוי לראובן ע"כ לשון מהרש"דם. הרי ראיה גמורה דדבר ברור הוא כשמש בצהרים ממה שהשיב מהרש"דם ז"ל בנדון שלו שדומה ממש למה שכתבנו ופסקנו בנדון דידן דאין לו ללוי על יוסף שום תביעה כלל ועיקר מן כל הטעמים שכתבנו. שהוא דבר פשוט ואין לו ספק כלל:
ועוד נראה לענ"ד לומר דבנדון דידן לא מבעיא דאין לו ללוי על יוסף שום תביעה כמו שכתבנו אלא אפילו איזה תרעומת אין לו עליו ואף שמהרש"דם פסק בנדון שלו שיש לו לראובן על שמעון תרעומת שכן כתב שם בגמר דבריו וז"ל אמת שיכול להתרעם עליו ע"כ. נוכל לומר דשאני התם בנדון הרב הנ"ל שכן שמעון קבל ההתראה שהתרה בו ראובן והבטיחו שיעשה כדבריו כמו שכתוב שם בשאלה וכמו שכבר כתבנו למעלה תמצית דבריה ומשום הכי כתב הרב הנ"ל שיכול להתרעם עליו לפי שהתל בו ושחק ממנו אחר שהבטיחו שיעשה כדבריו שכך כתב שם הרב הנ"ל בתחילת דבריו וז"ל ודברי ראובן פרחו באויר כי לא הועילו דבריו לכלום ולא מבעיא מכח ההתראות שעשה ראובן לשמעון קודם שעמד בדין עם לוי וכו' אלא אפילו במה שטוען שאחר שפסק הדיין וכו' חזר והתרה כנזכר אפילו הכי אין לו לראובן על שמעון אלא קצת תרעומת למה התל בו ושחק ממנו אחר שהבטיחו שיעשה כדבריו אבל מן הדין אין עליו ע"כ אבל בנדון דידן שלא מצינו כתוב בדברי השאלה שיוסף הבטיח ללוי שיעשה כדבריו ואדרבה כי מיד ששאל ממנו לוי ואמר לו אל תוציא' מתחת ידיך עד שאתפרע ממנו עומד וצווח שאינו רוצה לעכב המעות באמרו חלילה לי מעשות זאת וכו' כמו שמבואר בדברי החכם השואל נראה ודאי דאין לו ללוי על יוסף אפילו קצת תרעומת וזה נראה כל כך פשוט עד שהאריכות בו אך למותר:
כלל העולה מכל מה שכתבנו דאין לו ללוי שום תביעה על יוסף על אשר שלח לראובן מעותיו המופקדים בידו ולא רצה לעכבם בידו עד שיתפרע מראובן שהוא אומר שחייב לו כמו ששאל ממנו. כיון שהעיכוב שעשה לוי ליוסף לא היה על פי בית דין וגם לא נתברר הדבר אם האמת אתו במה שהוא אומר שראובן חייב לו או אינו כן כיון שאין לו שטר או פסק דין או עדות או אמתלא או שום דבר ברור שנראה ממנו שראובן חייב לו ולפי זה אפילו היה העיכוב טל פי בית דין לאו כלום הוא וכל שכן עתה דלא היה לא זה ולא זה דמילתא דפשיטא הוא דאין לו עליו שום תביעה לדברי הכל כמו שכתבנו והוכחנו מהפוסקים ז"ל ולא עוד אלא נראה דאפילו מעט תרעומת אין לו עליו כיון שיוסף לא הבטיחו שיעשה כדבריו ואדרבה כי מיד ששאל לוו ממנו שיעכב המעות בידו ולא יחזירם לראובן גילה לו דעתו ואמר לו שאינו רוצה לעכב ממון ראובן בידו בעבורו. ואינו דומה למה שכתב מהרש"דם בנדון שלו שיש לו לראובן על שמעון קצת תרעומת משום דהתם הבטיח שמעון לראובן שיעשה כדבריו וכיון שלא עשה כמו שאמר אף שמן הדין אין עליו אפילו הכי יכול להתרעם עליו כמו שכתבנו למעלה. מה שאין כן בנדון דידן ומשום הכי אפילו קצת תרעומת אין לו עליו: זהו מה שנראה לענ"ד להלכה ולמעש' אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה להורות. והאל ברחמיו ירפאהו רפואה שלימה ויעמידהו על קו הבריאות ויצליחהו על במותי ההצלחות ויאריך ימיו על ממלכתו בחברת כל בני ביתו אכי"ר:
תם ונשלם ביום שני כ"ט למט"מונים י"ד לחדש זיו בסדר ובשנת משפט אחד יהיה לכם ליצירה:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל: