שאלה כח אלישבע בת עמינדב. שלחה ביד ראובן לאהרן בעלה שהיה ביריד כפר עזיז ב' חתיכות בשר ולא אמר לשליח אם הבשר הנ"ל ככר הוכשרה ע"י מליחה והדחה או לאו. ובהגיעו ראובן לכפר הנ"ל תפסוהו חרובי קרתא ולקחו מידו הב' חתיכות בשר הנ"ל. בהיות שלא לקח בחותם הנהוג במדינות האלה כי רצה לברחם מהמכס. וכשמוע אהרן המאורע נ"ל ע"י השתדלות נמרץ שעשה אחרי שעיכבו הבשר הנ"ל לילה א' בידם החזירוה. ובהיות שראובן הכיר בטביעות עין שהיו הב' חתיכות עצמם שהביא עמו. על סמך זו בהיותו אותו יום עש"ק בישלם כדי לאכלם ביש"ק. ואח"כ נסתפק אם יש לסמוך על האי ט"ע של ראובן הנ"ל ולומר שמסתמא לא החליפום הגוים ויהיה מותרת לאכלם ושאין לחוש משום איסור בשר שנעלם מן העין או דילמא שאין לסמוך על האי ט"ע של ראובן ויהיה אסורה. ועוד נסתפק ספק אחר שכיון שאשתו לא אמרה לראובן כלום אם הבשר הנ"ל הודחה ונמלחה כהלכה אם יש לו לסמוך על אשתו ולומר שעל הסתם לא שלחה לו דבר שאינו מתוקן ושודאי נמלחה ויהיה מותרת לאכלה או דילמא שאין לסמוך על הספק הזה ויהיה אסורה ובהיותו מסופק בדבר נפשו לשאול הגיע לידע מה יהיה דינו של הבשר הנ"ל על הכל יבא דברו הטוב ושכמ"ה:
תשובה לעניין הספק הראשון מלתא דפשיטא היא דיש לסמוך על טביעות עין של ראובן דהא בטביעות עינא תלייא מלתא דעדיפא מסימנא כדאיתא בפ' גיד הנשה. רב חייא בר אבין איתבד ליה כרכשא ביני דני אתא קמיה דרב הונא אמר ליה אית לך סימנין בגויה א"ל לא. אית לך טביעות עינא בגויה א"ל הין. "כ זיל שקול וכו'. אמר רבא מריש הוה אתינא סימנא עדיף מט"ע דהא מהדרינן אבידתא בסימנ' ולא מהדרינן בט"ע השתא דשמעתינהו להני שמעתתא אמינא טביעות עינא עדיפא דאי לא תימא הכי היאך סומא מותר באשתו ובני אדם מותרין בנשותיהן בלילה אלא בט"ע דקלא הכא נמי בט"ע:
הרי מבואר דאין סימן עדיף כ"כ כמו ט"ע וכיון דהכא יש לו טביעות עין שהוא עדיף מסימן ומכיר באלו החתיכות בשר שהן שלו מותרות ואעפ"י שהיו ביד גוים והיה חשש שמא החליפום. תדע שכתב המרדכי דבר וז"ל מעשה בא לידי בתרנגולת שחיטה ושלחוה ביד גוי בלא שוחר ונסתפקו בדבר לומר שמא אחרת היה ונתחלפה והלכו לשוחט ושאלו לו אם שחט זאת התרנגולת והשיב אין לי בה ט"ע. אמנם עתה שחטתי תרנגולת אחת אבל בעל התרנגולת היה מכיר אותה ואומר שזאת היא והתרתי אותה כיון שבעל התרנגולת היה מכירה כדברי ר"ת דאמר לית הלכתא כרב דאמר בשר שנתעלם מן העין אסור עכ"ל. הרי לך שהתיר החרנגולת ע"י הכרת בעל הבית שהיה מכיר אותה שהיתה היא עצמה ששלחו ביד הגוי. והתר זה אתי אפי' כרב האוסר בשר שנתעלם מן העין. והא דכתב כדברי ר"ת וכו' כבר הקשה עליו הר"ב בבית יוסף ואיני יודע למה כתב שהתיר משום דלית הלכת' כרב דהא רב נמי מכשר בהא כיון דאית ליה טביעות עין בגווה דט"ע עדיפא מסימנא כדאיתא בגמרא עכ"ל. פירוש שהרב הבין לשון המרדכי כפשוטו דהיינו שהתרנגולת שחטה ישראל אחד מבני הבית ואח"כ שלחוה ביד גוי להוליכה לבית בלי שומר ונסתפקו שמא החליפה והלכו לשוחט לשאול את פיו אולי יש לו בה ט"ע שהוא שחטה ואם יש לו בה ט"ע שהוא שחטה פשיטא דכשרה לכ"ע והשיב שאין לו בה ט"ע אבל בעל התרנגולת היה מכיר אותה וכו' וטל פי זה הקשה עליו. הן אמת שעל קושייא זו כבר נאמרו תירוצים שונים כמו שיוכל המעיין לראות בדמשק אליעזר דף רס"ט ע"ב ובס' כה"ג סי' ס"ג ובפ"ח סי' הנז'. אבל יהיה איך שיהיה מכל התירוצי' שנאמרו על זה יוצא לנו בנדון דידו דאפי' לרב מותרות דהא יש לו בהם טביעות עין ואע"ג דהבעל ט"ז כתב ליישב דברי המרדכי דלרב בשולח בשר או עוף שחוט ביד גוי שיש חשש שהגוי החליף להנאתו דלא מהני סימן כל דהוא או ט"ע דשמא הגוי זייף ועשה ג"כ סימן זה. וכן ט"ע לא מהני דשמא טרח עצמו והביא אחרת שדומה לזו במראה. כבר כתב עליו הרב פ"ח שהם דברים זרים ורחוקים דמלתא דפשיטא דבכל גוונא סגי בט"ע. ועוד גדולה מן האמור כתוב בב"י והוא שנשאל הריב"ש על פרש שעשה נשואין והיה לו עגל ורצה שישחטנו טבח ישראל כדי לשלוח ממנו מנות לישראל מיודעיו וכן עשה ושלח המנות ע"י נערו נצרי בלי שומר אם הם מותרות. והשיב אמרו בפ' גיד הנשה דאפילו לרב דאסר בשר שנתעל' מן העין חודה בנמצא ביד גוי דשרי כשרוב מקולין וטבחי ישראל ולכן בחתיכו' אלו אם נודע בבירור שלא עשו עגל אחר בעיר אלא זה חתיכות אלו מותרות. אבל אם הפרש או אפי' אחר עשה עגלים חתיכות אלו אסורות אלא א"כ יש בהן סימן או ט"ע עכ"ל: ומה גם הכא שלא לקחו חתיכות אחרות אלא אלו ויש לו בהן ט"ע ואין לומר דיש חילוק בין שלח ישראל ביד גוי ללקח גוי מיד ישראל שהרי כתב בעל ספר האגודה בפ' ג"ה פעם אחת נתפשו היהודים ונטלו הגוים כל אשר להם וכשנתפשרו והוחזר כל אשר להם ומצאו בקדרותיהן שומן אווז ואמרו שהכירום בט"ע כאשר הניחו אותם והיה נ"ל להתירם דלא גרע מטביעות דקלא עכ"ל. אמת הוא דהר"ב כנה"ג דקדק מלשונו שהיה רוצה להתירו אבל לא התיר' אמנם הרב ב' דמשק ליעזר בדף ע"ר ע"א לא כן דקדק וכמו שיראה המעיין מלשונו שהעתיק בסמוך ואף שיהיה כמו שרצה לדקדק הרב הנז' התם הוא כדיהיב טעמא משום דגרע מט"ט דקלא דשמא קנחו הקערה שהיתה טוחה בשומן אווז דישראל ובשלו בה הגויים אווז אחר שם ובשומן אווז לא שייך כ"כ ט"ע דרובם דומות זו לזו ואם הטעם היה בקדרה עד היכן היה מגיע השומן אווז גם זה אפשר דגם שומן אווז הגוי לא הגיע כי אם עד לשם אבל הכא יש לו בהן ט"ע גמור:
וכיון דכן לא ידעתי מה נסתפק אם יש לסמוך על האי ט"ע או לאו דפשיטא שיש לסמוך עליו ואם נסתפק אם גם לעם הארץ יש לו ט"ע בבשר או אין לו כמו באבידה שאין מחזירין לט"ה בט"ע הא כתב הר"ן ודוקא בחזר' אבידתה הוא דלא מהדרינן לע"ה בטביעות עינא משום דאיכא למיחש לרמאין אבל גבי בשר שנתעלם מן העין לכ"ט שרי בט"ע והיינו דאמרינן דאי לא תימא הכי היאך סומא מותר באשתו אלמא סתם בני אדם נאמנין לגבי איסורין בטביעות עינא וזה שלא כדברי ר"ת ז"ל שכתב כאן והני מילי בצורבא מרבנן דלא משקר השוה דין זה למציאה ולא מחוור דבמציאה היינו טעמא דלמא משקר אבל באיסורין אין לומר כן וה"ה דבמציאה נמי נאמן אדם לומר אלו כליו של פלוני דכיון דלית ליה הנאה מיניה לא חיישינן דמשקר עכ"ל ורוצה לומר מדאמר דאלת"ה היאך סומא מותר וכו' הא מהנך שמעתתא דלעיל מוכח דשרי איסור בט"ע אלא ודאי להשמיענו בא אפי' בסתם בני אדם שאינם ת"ח. וגם בהגה"ה אשירי כתב בשם רבינו יהודה דהא ט"ע שרי אפי' בע"ה שמכירו לבשר זה בטביעות עינא נאמן כי אינו חשוד לקלקל ולהאכיל את חבירו איסור ואשכחן דע"ה אית ליה ט"ע כדאמרינן בגט פשוט אמר אביי וכו' וזהו דעת כל הפוסקים שכתבו סתם דט"ע שרי ולא חילקו בין ע"ה לת"ח וכן כתב ה"ה ז"ל שכבר העלה הרמב"ן ז"ל שכל אדם נאמן לומר ט"ע יש לי בו ואין צריך ת"ח בדוקא ושזה דעת הרמב"ם ז"ל ומשמע דאפי' בט"ע כל דהו סגי אפי' בע"ה שאל"כ היכי דייק רבא מהני שמעתתא דטביעות עינא עדיפא מסימנא דלמא שאני הכא דהוה ליה ט"ע דצורבא מרבנן דמעלי טפי אלא מסתברא כמו שתירצו בתוספו' דהני רבנן ודאי לא הוו להו ט"ע גמור בהני מילי שאילו כן לא הוצרכו לשאול אלא טביעות עין שאינו גמור היה להם כטביעות עין דע"ה ואפי הכי אורו להו דמהני וכן דעת בעל האגודה שעל אותו מעשה שכתבתי לעיל משמו כתב הרב בעל דמשק אליעזר וז"ל ומשמע שר"ל אפי' בט"ע כל דהו סגי כדעת התוספ' תדע דאל"כ למה ליה למימר דלא גרע מטביעות דקלא אלא ודאי כדפרשתי והוא טעם לדברי התוס' למה בט"ע כל דהו סגי משום דלא גרע מטביעות דקלא לכן נ"ל דמיירי שלא הכירו השומן אווז רק הכירו הקדרה ועד היכן הגיע השומן בקדרה והיינו ט"ע כל דהו ואפי' הכי התירוהו דלאחלופי לא חיישינן עכ"ל אלא שהרב המגיד כתב ומ"מ צריך שידקדק יפה בדבר עכ"ל והוא מה שכתב הר"ן משם הרשב"א דכי מהני טביעות טינא דוקא בחתיכה ששבעתה העין אבל לא שבעתה העין לא ולאו משום דחיישינן דמשקר אלא שסבור להיות מכיר ואינו מכיר כדאמרינן גבי מציאה דאפי' לצורבא מרבנן לא מהדרינן כלים שלא שבעתם העין בטביעות עינא: ולכן מפאת זה הספק הראשון נראה פשוט שאם ראובן יש לו בהן ט"ע גמור כי ראה אותן תחילה הטיב ודקדק בראייתן שהם מותרות:
אלא שמפאת הספק הב' אין היתרן נראה פשוט כל כך לפי שיש מחלוקת בין הפוסקים אי דם שמלחו או בישלו אי אסיר מן התורה או לא כי יש מהם שסבורים דדם שבישלו נמי חייבין עליו כרת וזה דעת רש"י שבפ' כ"ה דף ק"ט על המשנה הלב קורעו ומוציא את דמו לח קרעו אינו עובר עליו פי' וזה לשונו אינו עובר עליו להיות בכרת ומסכת כריתות מוקים לה בלב עוף שאין בדמו כזית אבל בבהמה חייב כרת אם לא קרעו לאחר בישולו וכן דעת הרמב"ם שסתם בפ"י וכן נראה עוד מדבריו שכתב בפ' ט' המבשל נשר במי חלב או שבישל דם וחלב פטור ואינו לקה על אכילתו משום בשר וחלב ע"כ משמע דלוקה משום אוכל דם ואע"ג דבפ' הקומץ רבה מבואר דדם שבישלו או שמלחו אינו עובר עליו כבר כתב הרב בב"י סי' פ"ז דס"ל דההיא דהקומץ אתיא דלא כהלכתא ועם היות שהוא ז"ל לא יישב על פי שטתם ההיא דהקומץ אלא שדחוה מהלכה מצינו להרב רבי לוי ן' חביב בתשובה דף קפ"א שישב סוגיא דהקומץ על פי שטתם זיל קרי שם שדבריו כפתור ופרח ויש סיוע לסברתם מהא דפרכינן בפ' כ"ה גבי בי דוגי ודלמא תתאה מטא עילאה לא מטא ולא אמרינן ספקא דרבנן לקולא משמע דלפחות אסיר מיהא מן התורה ותו אמרינן התם כחלא עילוי בישרא שרי מ"ט חלב שחוטה מדרבנן כבדא עילוי בישרא אסיר דם דאורייתא אלמא דם מבושל אסור מן התורה: ויש מן הפוסקים והם רוב מנין שסבורים דדם שבישלו לא אסיר אלא מדרבנן וזה נראה דעת ואש שהרי בפסקיו בדף קע"ה ע"א כתב וז"ל אין למצוא טעם שדם זה מדרבנן אם לא נפרש דהא דאמרינן בפ' הקומץ רבה דם שמלחו אינו עובר עליו היינו שאינו עובר עליו אפי' בלאו כמו שאינו עובר עליו בכרת ע"כ ואעפ"י שכתב זה בדרך אם לא נפרש נראה שכך דעתו וזה שכתב בדף קע"ג ע"ב וז"ל וקצת משמע לקמן דדם הכבד דאורייתא דקאמרינן דם דאורייתא חלב שחוטה דרבנן אע"ג דדם שמלחו אינו עובר עליו מ"מ מתחילה היה דאורייתא עד שלא נתבשל ע"כ וכן דעת התוספות והר"ן והרא"ה בפשיטות דדם שבישלו לא אסיר אלא מדרבנן וכן כתב הרשב"א בהרבה מקומות ומכללם בת"ה דף קכ"ו ע"ש: וכן הביא הרב בב"י סי' ע"ו בשם הרשב"א בחידושיו ובתורת הבית דדם שבישלו או שמלחו אינו אסיר ד"ת אלא איסורו מדרבנן וכן דעת כל האחרונים שעל אותו הדין שהובא בי"ד סי' ס"ט גוי משמש בבית ישראל ונתן הבשר בקדרה ואין ידוע אם הדיחו שאם יודע הגוי מנהג ישראל סומכין עליו במסיח לפי תומו שהדיחו יפה הקשה הרב בב"י הא אין מסיח לפי תומו נאמן אלא בעדות אשה ותירץ דבמילי דרבנן נאמן בכל מקום והך בשר כיון דמליח כרותח הוי דם שבישלו ואינו עובר עליו וכתב רמ"א בד"מ עליו דלא היה צריך למליח כרותח דבלאו הכי לא הוי אלא איסור דרבנן דהרי הוא מבושל בפנינו ומה"ט אם מלג גוי תרנגולת ולא ידעינן אי בכלי ראשון או בכלי שני נאמן דאי נמי עבד בכלי ראשון אין כאן איסור דאורייתא ולכן נאמן עכ"ל: ורש"ל כתב ג"כ על ב"י דלא היה צריך לתת טעם משום בשול דהא מחמת מליחה ג"כ אזל ליה איסור דאורייתא. וגם אחר סברה זו נמשכו הבעל ט"ז והבעל פ"ח והחזיקוה בשתי ידים:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת מעתה נבוא לנ"ד והוא שע"פי הדברים האלה שכתבתי היה נראה דבספק הב' יש פנים לאסור ולהתיר שאם דם שבשלו אסור מן התורה א"כ הכא הבשר אסור דהוי ספקא דאוריתא ולחומרא ואם אינו אסור אלא מדרבנן א"כ הכא הבשר מותר דהוי ספקא דרבנן ולקולא. ועוד דאשתו מה שהורגלה עשתה ועל הסתם נמלחה ומטעמי' אלו יבא לו לרב בעל ט"ז הוראתו שכתב בסי' ס"ט ס"ק כ"ד וז"ל מעשה בא לידינו באשה אחת שבשלה בשר ושכחה אם מלחה אותו ותחילה אם לאו והתרנו מכח זה דלא הוי אלא ספקא דרבנן ולקולא וא"ל דמוקמינן לה אחזקה דמעיקרא שלא היתה מלוחה דא"כ גם כאן אמאי אנו מתירין מכח מסיח לפי תומו מחמת שהוא מדרבנן ולא אמרינן אוקי אחזקה דמעיקרא שלא היתה מודח' ועוד מצאתי בקובץ ישן בספק אם הדיח הדחה אחרונה מצאתי כתוב שכשר מאחר דמליח הוא מדרבנן הוי ספקא דרבנן ולקולא כדאיתא בהג"ה ש"ד שער ד' ד"ה מעשה שנמלחו ב' פרות עכ"ל ואע"ג דהב"י סי' פ"ז כתב בשם רש"י ורמב"ם דס"ל אפילו בבשולו יש איסור מן התורה מ"מ הא קמן דכל האחרונים לא תשו לזה כיון דהוא תלמוד ערוך ועוד יש לתת טעם להתיר דבודאי עשתה האשה כדרכה ומלחה תחילה כעין ההיא דאמרינן גבי ק"ש טעה בוכתבתם והתחיל למען ירבו וכו' אין צריך לחזור דסירכי נקט ואתי והאי דלא אזלינן כאן בתר חזקה דיש רוב נגד החזקה דרוב פעמים מולחים תחילה ורוב עדיף מחזקה וכו' ובאמת כי לכאורה משמע מההוראה הנזכרת דיוצא לנו היתר בנדון דידן גם מפאת הספק הב' וכדכתיבנא. אבל ראיתי לרב בעל שפתי כהן בספר נקודות הכסף שחלק עליו וז"ל נראה לי דלא טב הורה דודאי לא אמרינן בכהאי גוונא ספק דרבנן לקולא דא"כ למה הוצרכו כל הפוסקים הכא למסיח לפי תומו או ליוצא ונכנס הא בלאו הכי שרי מטעם ספק דרבנן וכן לעיל סי' ס"ח סי"ב גבי מליגה לא שרינן אלא ביוצא ונכנס דמירתת הגוי הא לאו הכי אסור אע"ג דהוי ספק דרבנן והקובץ ישן שמצא הוא ודאי נגד כל הפוסקים אלא ודאי שאני הכא כיון דאתחזק כאן איסור דם וכל היכא דאתחזק איסורא לא אמרינן ספק דרבנן לקולא כמ"ש בש"כ בסי' ק"י ס"ק ב' דין כ' א"נ כיון שמצד אחר בא לו שהיא מדרבנן וכמו שכתבתי שם בדין י"ט גם אין לבזות ספק דרבנן להקל כמ"ש שם בדין ל"ו דאשכחן טובי ספקי דרבנן להחמיר ע"ש. ומ"ש ועוד יש לתת טעם להתיר וכו' ההיא דאמרינן גבי ק"ש וכו' אינו דומה ואדרבה הכא מסתברא דלא מלחה דהרי ענין מליחה עסק גדול הוא והיאך אפשר ששכחה עסק כזה גם מ"ש דיש כאן רוב נגד אחזקה וכו' ליתא דלא שייך כאן רוב וק"ל עכ"ל: ולפי דבריו אין ספק אצלי דהכא נמי הבשר אסור דהא איתחזק איסור דם. ומצד האיסור עצמו הוא ספק איסור דאורייתא. אלא שמצד אחר בא לו שהוא מדרבנן הואיל ונתבשל. וגם מסתברא שלא מלחה דהרי ענין מליחה עסק גדול הוא ואם היה שמלחה לא היתה שוכחת מלומר לשליח דבשר זה כבר הותרה ע"י מליחה כדי שלא יטרח בטלה בעסק זה. אלא שראיתי לבעל שגם הוא נוטה להתיר וכדעת הט"ז שכתב טל דברי הנקודות הכסף וז"ל ולפי מה שהעלתי לקמן בסי' ק"י בכללי הס"ס כלל ח דאף בדאתחזק איסורא ספקא דרבנן לקולא א"כ הכא נמי יש להתיר כסברת הט"ז: ומה שהקשה בספר נ"ה דא"כ למה הוצרכו הכא ולעיל בסי' ס"ח סעיף י"ב גבי מליגה לנער יוצא ונכנס הא בלאו הכי שרי מטעם ספק דרבנן ל"ק מידי דאי ליכא נטר יוצא ונכנס מסתמא הגוי אינו רוצה להטריח עצמו להדיחו וכן גבי מליגה מסתמא מולג בכ"ר לפי שהוא בנקל טפי ומ"ה מצריכנן נטר יוצא ונכנס ולא סגי לן בלאו הכי עכ"ל. אבל אומר אני דאף שיהיה כן. דמ"מ נראה לי ברור שבנ"ד הבשר אסור מפאת הספק הב' אפילו לדעת הט"ז דע"כ לא שרי התם אלא משום דשכחה אם מלחה אותו תחילה או לאו וא"א להתברר. אבל הכא לא שכחה עסק זה והיא יודעת אם מלחה אותו או לאו אלא שבעלה נסתפק בה אם מלחה הבשר קודם ששלחה לו ובספק דכהאי גוונא אין להקל באיסור דם דאסור דאורייתא אעפ"י דמבושל הוי מדרבנן א"נ ע"כ לא שרי התם אלא משום דהיתה רוצה הבשר לבשלו מיד אחר מליחה. וא"כ מסתמא מלחה. דהוי כעין דאמרינן סירכיה נקיט ואתי. אבל הכא שלא היתה רוצה הבשר לבשלו מיד. אלא לשלחו לבטלה מסתמא לא מלחה. הלכך הבשר אסור וכמו שכתב הש"כ עד שיתברר אם אפשר זהו הנראה לע"ד אם יראה בעיני מעלת מורנו ורבינו שלם נר"ו ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופש נ"ע:
באמשטרדם כ"ו לחדש אלול שנת התק"ל