שאלה מא ראובן לוה אלף פרחים מגוי ועשו שטר הלואה ביניהם שיתחייב ראובן לפרוע לגוי הסך הנ"ל אחר שימות אחיו שמעון וירשנו. אחר זמן מה הלכו שמעון ואת הגוי הנ"ל למדינת הים לעשות סחורה מה. ויהי כי ארכו הימים חזר הגוי לבדו ושמעון איננו. ובכלל הדברים שסיפר הגוי מהקורות אותו הגיד בדברים הנראים שהוא מסיח לפי תומו שנפטר שמעון לבית עולמו. ועתה בא ראובן אחיו ליבם אז אשתו כמשפט התורה מספקא לן השתא אי אלימא האי עידותא כדין כל מסיח לפי תומו ונתירהו ליבם. א"ד חיישינן שמא בדה הגוי דברים אלו מלבו כדי שיפרע אחיו חובו ואת"ל לא אלימא. אכתי מיבעיא לן היכא שבא אח"כ גוי אחר וסיפר ג"כ מיתת שמעון אם נתיר אשתו בעדות גוי זה. א חיישינן שמא גם הוא עשה בערמה לאמת עדות מוי הראשון א"ד כולי האי לא חיישינן יורנו המורה להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה קודם כל דבר ראינו להציע לפני כל מעיין שאף שידוע וברור שכל מורה הוראה מוטל עליו לחפש ולפשפש ולמצוא צדדים בזכות בנות ישראל אשר לא תעגנה וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בתשובה וז"ל וכל הדברים האל חוזרים לעיקר אחד והוא שאין מדקדקין בעדות אשה עגונה וכל המחמיר ודורש וחוקר לדברים אלו אין דעת חכמים נוחה הימנו שעיקר תקנתם באשה הקלו משום עגונה דאיתתא ע"כ. מ"מ לא נעלם ממנו שיש לנו יסוד מוסד שאף שהקלו חכמים בעדו אשה הני מילי בגוף העדים לא בגוף העדות ואדרבא מצינו שהחמירו בו וכמו שכתב המרדכי בפ' שני דיבמות והביא ראייה מפ' יש בכור (דף מו' ע"ב) דאמרינן התם שאני עדות אשה דהחמירו ביה רבנן ומקשי ומי החמירו והתנן הוחזקו וכו' ומתרץ כי אקילו רבנן בסופה בתחילתה לא הקילו ועוד הביא ראיות הרבה מתלמוד דידן ומהירושלמי גם מצאנו בהגהות מיימוניות בראש פרק יג' מגירושין וז"ל אין לתלות משום עיגון להקל בגופו של עדות דדוקא בעדים מקילינן ולא בגוף העדות כדאמרינן בר"פ יש בכור כי הקלו בסופה פי' אחר שנחקר יפה וכו' אבל בתחלה פי' בגוף העדות לא וכו' ע"ש. גם במרדכי חשיב כהאי גוונא תחלת עדות דאייתי ראייה מהא כי היכי דלדידן איתרחיש ניסא וכו' ע"ש גם בנ"י כתוב בשם הריטב"א שאף על פי שהקלו קולות רבות משום עגונא ומשום חומר שהחמרת בסופה יש לו לדיין לדקדק יפה אם יש בדבר רמאות וכ"ש בעוונותינו שרבו בדורותינו אלו רבו המתחכמים ויראת ה' מעל פניהם מסירים וכו' דאין לחלות משום עיגון בגופו של עדות כדאמרינן בפ' יש בכור וכו' שאני עדות אשה דהחמירו בו וכו' כי הקלו בסופו אבל בתחלתו לא הקילו ע"כ:
הנה למדנו מכל זה שאין לנו לבקש קולא אלא בגוף העדים ובאותם הדברים שחכמי התלמוד הקילו כיוצא בו אבל בגוף העדות אדרבא יש לנו להחמיר עד שיתברר לנו היטב כי מי הוא זה ואי זה הוא אשר יערב לבו לחפש ולבקש צדדין וצדי צדדין להתיר במקום שאמרו להחמיר וכן כתב מהרי"ק בשורש ל דאין לנו להקל משום עגונא אלא במקום שהקילו חכמים דהיכא דאיתמר איתמר וכו' גם הרב המגיד כתב בפ' יג' מהל' גירושין בדין המתחיל כבר הודענו וכו' דאין להקל אלא במה שאמרו חכמים בפירוש גם הריב"ש כתב בסי' שעח'. הלא תראה שרצה רב לנדות רב שילא על שאמר שהתיר מים שאין להם סוף לכתחילה אעפ"י שענין משל"ס הוא חשש רחוק ובדיעבד מותרת ע"כ. ולכן נביא תחילה דיני גוי מל"ת כפי מה שהעלו רוב הפוסקים אשר אנחנו ראויים לשמוע אליהם ולשמור ולעשות כפי מה שכתוב בספריהם ואחר נבוא להשיב על הענין אשר נשאלנו עליו:
תחילת כל דבר צריך לידע דגדר מל"ת הוא שלא יכוין בדבריו לא להתיר את האשה ולא להעיד אלא כמספר דברים בעלמא כדגרסינן בפ' האשה בתרא (דף קכא' ע"ב) ובגוי אם היה מתכוין אין ערותו עדות אמר רב יהודה אמר שמואל לא שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עדותו עדות היכי ידעינן אמר רב יוסף בא לב"ד ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוון להתיר מת סתם זהו נתכוון להעיד איתמר נמי אמר ר"ל וכו' אמר ליה רבי יוחנן לא כך היה מעשה בהושעיא ברבי שהתריס כנגד פה' זקנים ואמר להם לא שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עדותו עדות ולא הודו לו חכמים אלא מתניתין דקתני ובגוי אם היה מתכוין אין עדותו עדות היכי משכחת לה במסיח לפי תומו כי ההוא דהוה קאמר ואזיל מאן איכא בי חיואי מאן איכא בי חיואי שכיב חיואי ואנסבא רב יוסף לדביתהו. ההוא דהוה קאמר ואזיל ווי ליה לפרשא זריזא דהוה בפומבדיתא דשכיב ואנסבא רב יוסף לדביתהו ע"כ ופרש"י אבל נתכוון להעיד ולא להתיר עדותו עדות ותנשא אשתו: היכי משכחת לה דלא נתכוון להעיד ולא להתיר: חיואי שם האיש: מאן איכא בי חיואי מי מאנשי ביתו של בית חיואי שישמע דברי דשכיב חיואי: לפרשא זריזא. גבור חיל וישראל היה עכ"ל:
הרי לנו מהאי סוגיא דלא הוי עדות הגוי כשר אלא במל"ת כמספר דברים בעלמא כגון הני עובדי דמייתי הגמרא וכיוצא בהם לא כשמתכוין להתיר או להעיד ולכן בעינן בדין מל"ת שלשה תנאים ואלו הם:
התנאי הראשון שלא יבואו דבריו על ידי שאלה ששאלוהו על פלוני והוא משיב מת שכל שהוא חשיב על מה ששאלוהו מתכוין להעיד מקרי כדאמרינן בשילהי יבמות (דף קכב') על מה ששנינו שם מעשה בבני לוי שהלכו לצוער עיר התמרים וחלה אחד מהם בדרך והניחוהו בפונדק ובחזרתם אמרו לפונדקית איה חבירנו אמרה להם מת וכו' והשיאו את אשתו ובעי בגמ' מאי גריעותא דפונדקית אמר רב יהודה פונדקית גויה היתה ומסיחה לפי תומה היתה זה מקלו וזה תרמילו ווה קבר שקברתיו בו והא איה חבירנו קאמרי לה כיון דחזתינהו בכיא אמרו לה איה חבירנו אמרה להם מת וקברתיו ע"כ. ומדמקשי והא איה חבירנו קאמרי לה שמעינן דכל ששואלים לו תחילה היכן פלוני שהלך עמך או אי אתה יודע מה נעשה מפלוני והשיב מת אין זה מל"ת וכתוב בהלכות שמעינן מהא דהיכא דמתחיל ומל"ת אע"ג דהדרינן ומגלינן למילתא מיניה שפיר לא נפיק ליה מתורת מל"ת אלא נאמן ומשיאין על פיו ע"כ. וודאי דהטעם שהאמינוה לפונדקית הוא משום שבכתה קודם ששאלוה וכמו שפי' רש"י הוה בכיא. והיינו לפי תומה דקודם ששאלוה התחילה לומר ע"כ. הא אם לא התחילה לבכות קודם ששאלוה לא היו מאמינים אותה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' יג' מהל' גירושין (הלכה יד') וז"ל גוי שהסיח לפי תומו תחלה אעפ"י ששאלו אותו אחר כך ובדקוהו עד שיפרש כל המאורע הרי זה נאמן ומשיאין על פיו ע"כ. וכתב הרב המגיד שהרמב"ם הוציא זה מההיא דפונדקית שהזכרתי וכתב עוד שהרשב"א ג"כ כתב וז"ל ומדאקשי והא איה חבירנו שמעינן דכל שאומרים לו איש פלוני שהלך עמך אין זה מל"ת ע"כ. ובזה נתבאר התנאי הראשון:
התנאי השני הוא שאף שהגוי הסיח לפי תומו מבלי ששאלוהו מת פלוני או אי אתה יודע מה נעשה מפלוני וכיוצא בזה צריך שלא יזכיר הגוי בדבריו אשה כגון אמרו לאשת פלוני שמת בעלה וכיוצא בזה גם שלא יזכירו לפניו אשה שכל שהוא כן מתכוין להתיר מקרי ולאו מל"ת מקרי וזה נלמד ממ"ש בנ"י בפ' כיצד שהקשו אמאי דמקשי התם לרבי יהודה דאמר הרגתיו לא תנשא מההיא עובדא דההוא ליסטים דאמר אמרו לאשת פלוני שאני הרגתי את בעלה והשיאו את אשתו ומאי קושיא דילמא מל"ת היה ותירצו דכיון דאמר אמרו לאשת פלוני מתכוין להעיד הוא ולהתיר את אשתו היה ע"כ. הרי לך בהדיא דמשום דאמר אמרו לאשתו מתכוין להעיד מקרי ולא הוי מל"ת ואל תקשי ליה מהאי עובדא דמייתי הגמרא מאן איכא בי חיואי וכו ופירש"י מי מאנשי ביתו של בית חיואי שישמע דברי דשכיב חיואי ע"כ. דמשמע מתוך דבריו שאעפ"י שהיה מבקש להודיע לאנשי ביתו מל"ת מקרי. דלפום קושטא דמילתא האי עובדא הכי מוכח אלא דאיכא למימר דיש חילוק בין היכא שמזכיר אשת המת להיכא שמזכיר אנשי ביתו וכמו שכתב מהריב"ל בח' ג' סי' ב' וז"ל עוד כתבתי באותו הפסק דדוקא כששואל טל אנשי הבית הוא דהויא מל"ת אבל אם שואל טל האשה או שאומר אמרו לאשת פלוני שמת או שנהרג בעלה לא הוי מל"ת אלא מתכוין להתיר והבאתי ראייה לזה ממה שכתבו הרשב"א והריטב"א ממאי דאמרינן בפ' כיצד ר' יהודה אומר הרגתיו לא תנשא וכו' ופרכינן בגמ' מאי שנא וכו' אמר רב יהודה וכו' והא תניא מעשה בליסטים אחד וכו' והקשו הרשב"א והריטב"א ומאי קשיא דילמא מל"ת ותירצו דכיון דאמר אחרו לאשת פלוני מתכוין להעיד הוא הכלל העולה דנקטינן דבשואל על אנשי הבית או שאומר אמרו לאנשי ביתו של פלוני שמת פלוני הוי מל"ת אבל כשמזכיר אשתו לא הוי מל"ת וכדכתבינן ע"כ וכן כתב מוהרח"ש משמו בקונטריס עיגונא דאיתתא (דף טו ע"ב) וז"ל ומיהו דוקא היכא שהזכיר אשת פלוני אבל בהזכיר ביתו של פלוני כתב מהריב"ל דאיכא למימר דהוי מל"ת כההיא דאמרינן בפ' האשה בתרא מאן איכא בי חיואי שכיב חיואי ופירש"י ז"ל מי מאנשי ביתו של בית חיואי שישמע דברי דשכיב חיואי ע"כ. והכי מסתבר עכ"ל:
וכי היכי דבעינן שלא יזכיר הגוי אשה בדבריו כמו שכבר הוכחנו ממה שכתבנו הכי נמי מינן שלא יזכירו אשה בפניו וכמו שכתב מוהר"חש דעיקרא דהאי מילתא איתא במרדכי סוף יבמות דמייתי ראייה ממאי דאיתמר בירושלמי איזהו מתכוין ר' יוחנן אחר כל שמזכירין לו אשה ריש לקיש אמר כל ששואלין אותו והוא חשיב וכו' יעויין שם כי הרב ז"ל הרחוב הדיבור הרבה לישב הירושלמי הזה עם גמרתינו דנראה לכאורה דסתרן בהדדי ומשום הכי לא נביא אלא מ"ש בסוף דבריו בסוף ע"ד דשייך לעניננו וז"ל ומ"מ נתבאר עיקר הדין דכל שמזכירין אשה בפניו לא הוי מל"ת וכר' יוחנן דקי"ל כוותיה ויראה דלאו דוקא שיזכיר אשה או שמזכירין אשה בפניו אלא כל שאומר דברים שנראה מתוכם שמתכוין להתיר אין עדותו עדות ועל הדיין לשקול ולהכריע הדברים עכ"ל. ובזה נתבאר התנאי השני:
התנאי השלישי הוא שלא יהא שום אמתלא בדבריו דמשקר ומכוין לדבר אחר והראייה על זה מאי דגרסינן בסוף פרק האשה בתרא ההוא נכרי דהיה קאמר ליה לישראל קטול אספסתא ושדי לחיואי בשבתא ואי לא קטילנא לך כדקטלינא לפלוני בר ישראל דאמרי ליה בשיל לי קדרה בשבת ולא בשיל לי וקטלתיה שמטה דביתהו וכו' ומסיק בגמרא דלמירמי אימתא על זה אמר כן ואין משיאין על פיו. וכן פסק הרמב"ם בפ' יג' מהל' גירושין (הלכה יב') ישראל ששמט מגוי המסיח לפי תומו מעיד ששמע ממנו ותנשא על פיו. בד"א שלא היתה שם אמתלא. אבל אם היתה שם אמתלא בשיחת הגוי שמא לא יתכוין אלא לדבר אחר כמו שאמר לאחד עשה לי כך וכך שלא אהרוג אותך כדרך שהרגתי לפלוני אין זה מל"ת שכוונתו להטיל אימה טל זה עכ"ל. ובזה נתבאר התנאי השלישי:
ומלבד שלשה תנאים ם אלו שביארנו שנראה פשוט ומוסכם מכל הפוסקים ז"ל כמו שיוכל המעיין לראות בספריהם. עדיין יש לנו לחקור ולחפש בענינין אחרים אשר נפל מחלוקת ביניהם ואלו הם. הא אם צריך קשר דברים לפניו ולאחריו בדין מל"ת או אין צריך שיאמר אלא מת פלוני בלי דברים אחרים והב' אם בא הגוי לב"ד ואמר מת פלוני בקשר דברים אם מל"ת חקרי או לא והג' אם צריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו או אם סגי בשנים מהשלושה שמו ושם אביו או שמו ושם עירו. והד' אם בכל מל"ת בריך לומר קברתיו או לא. והנני מפרש כל אלו הענינין ואומר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון:
והנה על הענין הא' שאמרנו אם צריך קשר דברים או אין צריך. ממה שכתב הר"ן ז"ל בתשובה (דף כב') נראה בהדיא דכל שאמר מת פלוני סתם בלי קשר דברים אף שאמר כן חוץ לב"ד לא מקרי מל"ת וז"ל ולענין מה שאמרת אם גוי בא לפנינו ואמר מל"ת איש פלוני מת לבד אם נאמר נאמר שהוא שון להעיד כל זמן שלא יקדים דברים אחרים דומיא דמאן איכא בי חסא או חבל על פלוני ודומיהם אין ספק בזה שכל מי שמכוין להעיד אומר אותו דבר לבדו לפי שאין כוונתו בדרך סיפור דברים ומי שהוא מל"ת אינו אומר אותו דבר בעצמו אלא בקשר ענין לפניו או לאחריו וכל שלא אומר כן אינו אומר כמספר דברים אלא כרוצה להודיע אותו דבר לבד ואינו נאמן וכולהו עובדי דגמ' הכי איתנהו והכי מוכחי ע"כ. הרי בהדיא שכל שאמר מת פלוני לבד שאינו בב"ל מל"ת. ואין לומר דהרב ז"ל איירי כשבא לפנינו בר"ד ומשום הכי כתב דלא הוי מל"ת דהא עובדי דגמ' חוץ לב"ד הוו אלא ודאי כדאמרן. גם רב כהן צדק בתשובותיו בית כ' וכא' כתב כדעת הר"ן והביא סיוע לדבריו מחה שכתב הרמב"ם בפ' יג' מהל' גירושין (הלכה יא') כבר אמרנו שהגוי שהסיח לפי תומו משיאין על פיו כיצד היה הגוי מסיח ואמר אוי לפלוני שמת כמה היה נאה וכמה טובה עשה עמי או שהיה מסיח ואומר כשהייתי בא בדרך נפל פלוני שהיה מהלך עמנו ומת ותמהנו לדבר זה כיצד מת פתאום וכיוצא בדברים האלו שהן מראין שאין כוונתו להעיד הרי זה נאמן ע"כ. וז"ל הרב כהן צדק הרי לך שכתב הרב שמל"ת נקרא מי שמראין דבריו שאין כוונתו להעיד אלא שאמר דברים טל שקשה עליו מיתתו ומתאונן עליו או שתמיה על מיתתו וכיוצא בדברים אלו שמראים הדברים שהוא כמספר דברים ולא כמי שרוצה להודיע אותו דבר לבדו וכהנהו עובדי דגמ' עכ"ל. הרי לך מדברי הני רבוואתא דכל שאמר חת פלוני לבד בלא קשר דברים אף שבא לפנינו חוץ לב"ד לא מקרי מל"ת אלא מתכוין להעיד מקרי:
אמנם דעת הרמב"ן ז"ל נראה דלאו הכי הוא אלא כל שאמר חוץ לב"ד מת פלוני לבד בלי קשר דברים מל"ת מקרי שכן כתב בתשובה סי' קכח' וז"ל עוד צריך אתה לדעת שאין גוי נאמן אלא במל"ת לגמרי אבל במתכוין כלל לא בין מתכוין להעיד כגון שבא לב"ד ואמר איש פלוני חת וכ"ש במתכוין להתיר כגון שאמר איש פלוני מת התירו את אשתו וכיוצא בדברים אלו אינו נאמן כלל כדתנן בפ' בתרא דיבמות ובגוי אם היה מתכוין אין עדותו עדות ואסיקנא בגמ' בין מתכוין להעיד בין מתכוין להתיר כמו שאמרנו ולא עוד אלא אפילו שאלוהו היכן פלוני או אתה יודע מה נעשה מפלוני וכיוצא בזה והשיב מת אינו נאמן דשמא מתכוין הוא לשקר והילכך אינו נאמן עד שיתחיל הוא מעצמו ויאמר פלוני מת או כיוצא בזה שניכר מדבריו או ממעשיו שמת כדאיתא התם בגמרא עכ"ל:
ובודאי כל רואה תשובה זו יאמר דאין ספק דכוונתו לחלק בין כשבא לב"ד לכשלא בא לב"ד שאם בא לב"ד ואמר איש פלוני מת אינו נאמן כלל דמתכוין להעיד הוא וזה הוא שכתב בתחילה כגון שבא לב"ד וכו' אינו נאמן כלל. וכדי שלא נאמר דדוקא בא לב"ד נקרא מתכוין להעיד אבל כל שלא בא לב"ד מל"ת מקרי יהיה באופן שיהיה לכך פירש ואמר ולא עוד אלא אפילו שאלוהו וכו' כלומר לא מיבעיא אם בא לב"ד דלית דין ולית דיינא דמכוין להעיד הוא אלא אפילו לא בא לב"ד אלא שאלוהו והשיב חת דהוה אמינא מאחר שלא בא לב"ד גילה דעתו שלא בא להעיד אפילו הכי מאחר שלא אמר מת פלוני אלא אחר שאלה מתכוין להעיד הוא. ואינו נאמן אפילו חוץ לב"ד עד שיתחיל הוא מעצמו ויאמר פלוני מת לבד או כל כיוצא בזה שניכר מתוך דבריו או ממעשיו שמח וכיון שאמר כן חוץ לב"ד נאמן אף שלא אמר בקשר דברים זה נראה לע"ד כוונתו ז"ל וכן פירש דבריו הרב חיים שבתי בקונטריס עיגונא דאיתתא דף יב' ע"ש. ועוד הוסיף הרב ז"ל וז"ל והרב הגדול מוהרד" כץ נדחק לישב תשוב' זו לכשלא יחלוק עליו ואין דבריו נראין עכ"ל:
וכן נמי דעת הריב"ש ז"ל בת שובה שעז' שכתב וז"ל נראה מכאן דכל שבא לב"ד ואמר אפילו מעצמו בלא שאלה נקרא מתכוין להעיד ואין גוי נאמן בענין זה אבל אם לא בא לב"ד ואמר מעצמו איש פלוני מת כמספר דברים מל"ת נקרא ואינו צריך שיאמר בדבריו כל אותן דברים שהזכיר הרמב"ם ז"ל שהוא לא הביאם אלא לרווחת דמילתא לומר שבזה ניכר שאין מתכוין להעיד וכמו שהזכירום בגמ' בקצת עובדי דגוי מל"ת אלא כל שאמר איש פלוני מת מעצמו כמספר דברים זהו מל"ת ואף אם לא יספר דברים אחרים כי אם דבר זה לבד דומיא דההוא גוי דאמר מאן איכא בי חיואי ואי שכיב חיואי שאעפ"י שהיה מבקש אנשי ביתו שישמעו את דבריו וגם לא סיפר דברים אחרים אלא שאמר שכיב חיואי נקרא מל"ת כיון שלא בא לב"ד וגם לא אמר כן בתשובת שאלה וכן באידך עובדא מאן איכא בי חסא טבע חסא אבל כל ששאלוהו מתחלה לא מקרי מל"ת ואפילו שלא בב"ד ואפילו יספר כמה דברים שנראה כאומר אמת וזהו מבואר בגמ' גבי עובדא דפונדקית וכו' עכ"ל:
גם דעת הר"אם ז"ל בתשובה ל' כך הוא שאף שלא אמר אלא מת פלוני לבד בלי קשר דברים נקרא מל"ת והביא ראייה לדבריו ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' יג' מהל' גירושין (הלכה כה') יצא גוי וישראל מעמנו למקום אחר ובא הגוי והסיח לפי תומו ואמר איש שיבא עמי מכאן מת משיאין את אשתו ואעפ"י שאין הגוי יודע אותו האיש והוא שיאמר קברתיו ט"כ וז"ל הרא"ם ז"ל ומדלא קאמר ובא הגוי ואמר חבל על יהודי שהלך עמי שמת משמט דאפילו בלא חבל סגי עכ"ל:
גם מתשובת מהר"ם דשייכי לספר נשים המתחלת עמדנו על כל צדדים וכו' הוכיח הרב הגדול מוהר"י טיטאצק הובאו דבריו בס' בנימין זאב דבאומר מת או נהרג פלוני חשיב מל"ת וכתב עוד שטענות הר"ן חלושות ושבימי איתני גאוני עולם עשו מעשה דלא כהר"ן ע"ש וכן כתב הרב"י (בטור א"ה סי' יז') בשם מוהר"י טיטאצק וכתב עוד שרבו מהר"ר יעקב בי רב זלה"ה היה מורה כן בפשיטות ע"ש:
גם הרשד"ם ז"ל בתשובה קסה' מחל א"ה פסק כן וז"ל גם בענין הקדמת דברים דחה הרב הנז' במקום הנז' סברת הר"ן והביא בשם הכולל כמוהר"ר יוסף טיטאצק זלה"ה איך ראיות הר"ן הם חלושות והעיד שבכל בתי דינים שבאלוניקי עיר ואם בישראל בזמן איתני עולם פשט המנהג להתיר בזולת הקדמת דברים והמנהג מבטל הלכה כל שכן באשר דבר מלך כדת וכהלכה והרוצה לעמוד על דבריו בפסקי בנימין זאב ימצאנו וכן הניא מהרי"ק הנז' ראיה מרבו כמוהר"ר יעקב בי וב זלה"ה שעשה מעשה והתיר במל"ת בזולת הקדמת דברים ועוד החזיק באעז הסברא הזאת בראיות ממהרי"ק ומוהר"ם יע"ש גם הרב הגדול כמוהר"ר אליה המזרחי זלה"ה תשובה ל' האריך בראיות חזקות להאיר בזולת הקדמת דברים וכן הוא דעת מהר"י ן' לב זלה"ה כמו שתמצא מפורש בחלק ג' שאלה ב'. ולכן אני אומר דאין לחוש לסברת הר"ן אחר שכל הפוסקים חדשים גם ישנים שפתותיהם דובבים הלכה למעשה דאין צריך הקדמת דברים עכ"ל:
למדנו שדעת הפוסקים ז"ל רובם ככולם סבירא להו דכל שאמר מת פלוני לבד בלי קשר דברים מל"ת מקרי זולת הר"ן והרד"כץ וכבר כתבנו שטענות הר"ן חלושות ולכן אין לחוש לסברתו ואם כן העולה לנו מכל מה שכתבנו דבאומר איש פלוני מת בלי שאלה ובלי הזכרת אשה ובלי שיבוא לב"ד הרי זה מל"ת אף שלא אמר דברים אחרים ובזה מבואר הענין הראשון:
ועל הענין השני שאמרנו אם בא לב"ד ואמר מת פלוני בקשר דברים אי מל"ת מקרי או לא. נראה מדברי מהרד"כץ בבית הנז' שכל שאמר מת פלוני בקשר דברים שמורים שלא בא להודיע מיתתו רק כמספר דברים אפילו בא לב"ד מל"ת חקרי שכתב על הרי"ף וז"ל והשמיט הרב ז"ל מהלכותיו מימרא דרב יוסף דאידכר במימריה בא לפני ב"ד ולא קאמר אלא דבגוי משכחת לה דעדותו עדות דמל"ת ומייתי הנך עובדי. אלמא דאין הפרש בין בא לפני ב"ד בין לא בא לפני ב"ד דתרווייהו כחדא דדוקא בכה"ג הוא דעדותו עדות וכל כיוצא בזה שהדבר מוכיח שהוא לא חשב להודיע לנו מיתתו אלא הרי הוא כמספר דברים וכו' ע"כ. הרי דדעת הרב דאפילו בא לפני ב"ד ואמר מת פלוני בקשר דברים שמוכיחים שלא חשב להודיע לנו מיתתו מל"ת מקרי. וכן נמי נראה לכאורה מפשט דברי הטור (א"ה בפי' יז') שכתב גוי שמסיח לפי תומו שמת ואינו מכוין לשם עדות משיאין את אשתו וכן השומע ממנו ובא והעיד בפני ב"ד משיאין את אשתו וכו' ע"כ. נראה מדבריו שהחלוקה הראשונה הגוי עצמו העיד בב"ד והשניה שהגוי סיפר חוץ לב"ד וישראל השומע ממנו בא לפני ב"ד ובשניהם פסק הרב ז"ל דמשיאין את אשתו: אמנם מדברי הרי"בש בסי' שעז' נראה שכל שבא לב"ד אף שסיפר דברים אחרים מתכוין להעיד מקרי שכתב וז"ל נראה מכאן שכל שבא לב"ד ואמר אפילו מעצמו בלא שאלה נקרא מתכוין להעיד וכו' ע"כ. וכבר כתבנו לשונו לעיל. הרי ממ"ש שכל שבא לב"ד משמע דבכל גוונא הוי מתכוין להעיד כיון חלא חילק ואף אם אינו מפורש כל כך בדבריו מ"מ זהו דעתו ז"ל כמו שכתב הרב חיים שבתי בקונטריס עיגונא דאיתתא דף יב' ע"ד ועוד האריך הרב ז"ל והבין משא"ל לשונו שזהו כוונתו והביא עוד ראייה מהרמ"בן ומהרשב"א ז"ל דהכי סבירא להו דכל שבא לב"ד אף שאמר בקשר דברים מתכוין להעיד מקרי וגם יישב דעת הטור לדעתם ז"ל ע"ש ואם כן נראה דדעת כל הפוסקים ז"ל זולת מוהרד"כץ סבירא להו דכל שבא לב"ד הוי מתכוין להעיד אף שאמר בקשר דברים ובזה נתבאר הענין השני:
ועל הענין השלישי שאמרנו אם צריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו או אם סגי בשנים מהם שמו ושם אביו או שמו ושם עירו. לזה נאמר דדעת רוב הפוסקים ז"ל נראה שצריך להזכיר שלשתם שהרי כתב הרב"י בא"ה סי' יז' שכן כתב הר"ן בתשובה ושכן כתב הרי"בש בסי' תקח' על מי שהעיד על אחד שמת והזכיר שמו וכינויו שאשתו אסורה כיון שלא הזכיר שם עירו ושכן כתב מהרי"ק בשורש קפה' שכן דעת הרמב"ם ז"ל בפ' יג' מהל' גירושין שכתב בא עד אחד ואמר אמרו לי ב"ד או אנשים כשתלך למקום פלוני אמור להם שמת יצחק בן מיכאל ובא השליח ואחר לנו וכו' הואיל ואנו יודעים פלוני הידוע בשם זה הרי אשתו מותרת ואין אומרים שמא יצחק בן מיכאל אחר שמת ע"כ דמשמע דוקא כשאמרו לו ב"ד או אנשים כשתלך למקו' פלוני אמור להם וכו' הוא דאין חוששין ליצחק בן מיכאל אחר דודאי כיון שאמרו לו כשתלך למקום פלוני מוכיחים הדברים שאותו יצחק בן מיכאל שמת הוא העומד באותה העיר שזה הולך שם דאי לא תימא הכי למה תלו שליחותא בהליכות אותו מקום ומשום כך אשתו מותרת דאיכא למימר דאי הוה יצחק בן מיכאל אחר באותה העיר שהיה כבר ידוע לאנשי העיר משמע שאין לומר כן בשלא נודע שם העיר בפרטות דחיישינן ליצחק בן מיכאל אחר באחד מהמקומות ואפילו נודע להם שהיה ממלכות פלונית כגון רוסי"אה או כיוצא בו דהא אי אפשר לבדוק בכל המקומות וליכא למיקם עלה דמילתא. וכן כתב רבינו ישעיה מטראני שכתב בהדיא פרק האשה שלום וז"ל באו עדים והעידו שמת יוסף בן שמעון מעיר פלונית מתירין את אשתו ואין חוששין שמא יוסף בן שמעון אחר היה באותה העיר וכו עד ואם יאמרו העדים יוסף בן שמעון מת ולא ידעו מאיזה פיר היה אע"ג שלא הוחזק יוסף בן שמעון אחר בעיר הזאת חוששין ליוסף בן שמעון אחר בעולם ואין מתירין אשתו של יוסף בן שמעון הידוע לנו עכ"ל. והרי לך בהדיא שצריך להזכיר שם עירו ולא סגי בהזכרת שמו ושם אביו וכו' וגם הרב המרדכי כתב והבא להעיד על השם לבדו לא סגי אם לא מזכיר ג"כ שם עיר כי הרבה שמות שוים עכ"ל. כל זה תמצא מבוא' בהרב"י ז"ל בא"ה סי' י"ז וכן דעת פוסקי' אחרים שכן כתב מוהרח"ש שם דף כט' ע"ד ז"ל אמנם מדברי הנימקי והרמב"ן זלה"ה בההיא דיצחק ריש גלותא וכתבתי לשונ' לעיל משמע דלא סגי בשמו ושם אביו עד שיזכיר גם כן שם עירו וכו' וכו כתב הריב"ש בשם הרשב"א וכו' וכן מוהריב"ל ח"א סי' ד' ובמקומות אחרים וכו' וכן ראיתי בפסק מוהרר"י טיטאצק זלה"ה ובא בתשובות הזאב וכו ע"כ. גם הרא"ם כתב בתשובה דלענין הלכה למעשה אין להתיר האשה לינשא כי אם כשמזכיר שמו ושם אביו ושם עירו ע"כ. ע"ש. למדנו דדעת כל הני רבוואתא דהיינו הר"ן והריב"ש והרמב"ם כפי מה שדקדק מוהרי"ק ומוהרי"ק ורבינו ישעיה מטראני והמרדכי והנמקי והרמב"ן והרשב"א כמו שכתב מוהרח"ש והרא"ם ז"ל שצריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו:
אמנם דעת הרא"ש ז"ל הוא דאין צריך להזכיר שלשתן אלא בשמו ושם אביו סגי ואין צריך להזכיר שם עירו שכתב בתשובה הביאה הרב"י בסי' הנ"ל וז"ל וכתב הרא"ש על עד שהעיד שמכלוף בן מלול נהרג קרוב לפאס ניכר מתוך עדותו של העד שהכיר אותו האיש הנקרא מכלוף בן מלול בטביעות עין אך לא ידע אם הוא בעלה של אשה זו וגם לא העיד על שם מקומו יש לחפש לה התר כיון שידוע שהיה שם בטלה של חשה זו מכלוף בן חלול ואין מכלוף בן מלול אחר בעיר נ"ל דאיתתא שריא לינשא וראיה אעובדא דיצחק ריש גלותא והוא דומה לנדון זה וכו' הלכך בנדון זה אפילו אי שכיחי שיירתא אם לא הוחזק מכלוף בן מלול אחר אתתא שריא לינשא וכן מצאתי בחיבורו של הרמב"ם שכתב בא אחד ואמר אמרו לי ב"ד או אנשים כשתלך למקום פלוני אמור להם שמת יצחק בן מיכאל ובא השליח ואחר לנו והשליח אינו יודע מי הוא זה הואיל ואני יודעים פלוני הידוע בשם זה אשתו מותרת ואין אנו חוששין שמא יצחק בן מיכאל ואחר שמת ועוד כתב ישראל שאחר שמת יהודי עמנו כך וכך צורתו וכך וכך היו הסימנים אין אומרים באומד הדעת זה הוא פלוני עד שיעיד העד שהוא פלוני ויכיר שמו ושם עירו אבל אמר אחד יצא מנו ממקום פלוני מחפשין באותה העיר אם לא יצא משם אלא הוא תינשא אשתו עכ"ל. הרי בהדיא דהרא"ש ז"ל התירה לינשא לאשת מכלוף בן מלול בהזכרת שמו וחם אביו אף שלא הזכיר שם עירו. וכן כתב מהרר"י טיטאצק הובאו דבריו בספר בנימין זאב סי' ז' וז"ל אכן לפי האמת יש לנו עמוד חזק ומצוה לסמוך אליו הוא הרא"ש ז"ל שהורה בתשובה הלכה למעשה להתיר אשת מכלוף בן מלול אשר העיד עד אחד עליו שמת גם כי לא ידע העד הנז' אם הוא בעלה של אשה זו מכלוף בן מלול ואין מכלוף בן מלול אחר בעיר אתתא שריא לינשא וכו' ובודאי אם מהררי"ק היה רואה זאת התשובה לא היה חולק עליה כי בתשובה של מהררי"ק הנז' הביא ראיה מתשובה אחרת של הרא"ש ז"ל ועשאה עטרות לראשו ואם כן בנ"ד כיון שהעד העיד משום התוגר שהרגו פלוני התוגר למשה סוסי ואנחנו יודעים שאין משה סוסי אחר נטיר אשתו מותרת ע"כ. וכן כתב הרשד"ם בחלק ז"ה סי' נז' וז"ל ואע"ג שלכאורה יראה חתוך תשובת מהררי"ק ז"ל בשורש קפה' שצריך שיזכיר שמו ושם אביו ושם עירו וכן הביא ראיה מה"ר ישעיה מטראני יעויין שם מכל מקום כבר הוכחתי אני זה כמה ימים שבהזכרת שמו ושם אביו או שמו ושם עירו מספיק וכתבתי שכמדומה לי קרוב לודאי שכך עשה הלכה למעשה חורי הגדול מהררי"ט וכו' ומלשון הבית יוסף כן נראה בפירוש שכתב עלה מב' וז"ל והררי"ט ז"ל כתב לי וכו' עד שכל בתי דינין שהיו בשאלוניקי בימי גאוני עולם שהיו בה פשט המנהג להתיר באמור הגוי איש פלוני בן פלוני או ממקום פלוני עכ"ל. הרי דסבירא להו אני רבוואתא דהיינו הרא"ש מהררי"ט מוהרי"קא לדעת הרשד"ם והרשד"ם ז"ל דאין צריך להזכיר שלשתן יחד אלא או שמו ושם ושם אביו או שמו ושם עירו ובזה מבואר הענין השלישי:
ועל הענין הרביעי שאמרנו אם צריך לומר קברתיו או אין צריך נראה ממ"ש הרב"י בסי' הנ"ל שדעת הרי"ף הרז"ה והרמב"ם ז"ל כולהו סבירא להו דבכל מל"ת רצוני לומר אפילו אמר מת ביבשה ולאו מלחמה צריך שיאמר קברתיו שכן כתב וז"ל כתב הרמב"ם יצא ישראל וגוי מעמנו למקום אחר וכו' בפ' יג' מהלכות גירושין וכתב הרשב"א בתשובה על דברי הרי"ף והרמב"ם והרז"ה שאמרו דבעי קברתיו בעד אחד וגבי גוי המל"ת אבל מקצת האחרונים אמרו שהוא נאמן באומר מת סתם ולא אמר קברתיו ואעפ"י שאין דעתי מכרעת כך דעתי נוטה מפני שיש בזה כמה ראיות מגמ' ומהירושלמי ומ"מ מי יקל ראשו להקל בדבר של ערוה כנגד אבות העולם אין לנו אלא לשית לב לדעתם ע"כ. וכן כתב הריב"ש בתשובה גבי גוי שלא אמר קברתיו כיון שיצא הדבר מפי הרי"ף והרמב"ם להחמיר ראוי לחוש לדבריהם כמ"ש הרשב"א בתשובה ומי לא יחוש אחריו וכי הרי"ף והרמב"ם קטלי קני באגמא ננהו הלא הם גאוני עולם ועמודי ההוראה ומי יתיר לשוק אשה שהיא ערוה לדעתם חלילה ע"כ. וכיוצא בזה כתב הר"ן בתשובה וכו' ומ"מ משמט לי מדברי הרמב"ם שלא הצריך שיאמר קברתיו אלא בגוי אבל לא בישראל ודלא כדמשמע מתשובת הרש"בא שכתבתי בסמוך ואפשר דמאי דנקט בתשובה הנז' עד אחד להרז"ה נקטיה ולא להרי"ף והרמב"ם ע"כ לשון הרב בית בית יוסף ז"ל: למדנו ממ"ש הרב"י דברים אלו על מ"ש הרמב"ם יצא ישראל וגוי מעמנו וכו' שסובר שהרשב"א כתב דלהרי"ף והרז"ה צריך שיאמר קברתיו אפילו ביבשה ולאו מלחמה גם ממ"ש ומ"מ משמע לי מדברי הרמב"ם וכו' ודלא כדמשמע מתשובת הרשב"א שכתבתי בסמוך ואפשר דמאי דנקט ע"א להרז"ה נקטיה וכו' נראה שסובר דלא פליגי אלא לענין ע"א וגוי דלהרי"ף והרמב"ם דוקא בגוי בריך שיאמר קברתיו אבל לא בישראל ולדעת הרז"ה אף בישראל הא לענין גוי שאמר מת ביבשה ולא שעת מלחמה שוים הם שצריך לומר קברתיו. עוד נראה כמו שכתבנו. ממ"ש הנ"ל בתר הכי בסמוך והוי יודע שיש מקומות שצריך שיאמר קברתיו לדברי הכל אם אמר מת במלחמה או ענין שהוא כמלחמה מדברים אלו נראה שמ"ש עד הנה לא איירי במלחמה. זיל קרי בהרב חיים שבתי שם דף כב' ע"א ותמצא כל זה מפורש ובזה נתבאר הענין הרביעי:
ובזה כבוא לנ"ד על מה שנסתפק ה"ה אם מסיח לפי תומו מקרי מה שסיפר הגוי שהלך שמעון ובא ואמר בכלל דבריו שנפטר שמעון לבית עולמו ונתיר לראובן ליבם אח אשת שמעון אחיו כמשפט התורה. או אם נאמר דחיישינן שמא בדה הגוי דברים אלו מלבו בשביל ההנאה שיש לו כדי שיפרע אחיו חובו. ועוד נסתפק ה"ה אם בא אח"כ גוי אחר וסיפר גם הוא מיתת שמעון מי אמרינן שמא גם הוא עשה בערמה ולאמת דברי הגוי הראשון או נאמר דכולי האי לא חיישינן. לזה נאמר בשנקדים תחילה שנראה שהוא פשוט ומוסכם מכל שכל אלו שנאמנים לומר מת פלוני ואשתו מותרת לינשא כך נאמנים לומר שמת בעלה ואשתו מותרת להתיבם אם זקוקה היא ליבם. וראיה לזה מה שכתב הרמב"ם בפרק שלישי מהל' יבום וחליצה הלכה ה' וז"ל נאמן עד אחד להעיד ליבמה שמת בטלה ומתיבמת טל פיו. או שמת יבמה או שניתן לבטלה בן להתירה לזר אפילו עבד או אשה או גוי מל"ת מעיד במיתת היבם כמו שמעיד באשת איש להתירה כמו שבארנו בהל' גירושין ט"כ וכן כתב נמי בפ' יב' מהל' גירושין הלכ' טו' וז"ל וכן אם בא עד אחד והעיד לה שמת בטלה תנשא טל פיו שהדבר עשוי להגלות. אפילו עבד או אשה או שפחה ועד מפי עד מפי עבד מפי שפחה מפי קרוביו נאמנים לומר מת פלוני ותנשא אשתו או תתיבם טל פיהם ע"כ. ואעפ"י שלא כתב הרב בב' דינין אלו שגוי מל"ת נאמן לומר שמת בטלה להתיבם אלא עד אחד ושאר השנויים עמו ולא התיר בגוי מל"ת אלא במיתת היבם להתיר לזר ובמיתת הבטל להתירה לינשא. מ"מ נלע"ד דהוא הדין דמאי שנא ולא ראינו מי שחולק בזה אלא בעד אחד במיתת היבם דדעת הרא"ש הוא שאין עד אחד נאמן במיתת היבם להתירה לשוק וכן כתב הטור שם בשם אביו ע"ש וכן מצאנו מפורש בשתי תשובות של הרשד"ם שכתב בפשיטות ולא חילק בגוי המל"ת בין להתירה לינשא ובין להתירה להתיבם שכן כתב בחלק א"ה סי' מב' בתוך התשובה וז"ל ואז תינשא האשה ומותרת לכל אדם רוצה לומר אם אינה זקוקה ליבם ואם היא זקוקה ליבם מותרת להתיבם כן פסק הרמב"ם ז"ל והביאו הטור הלכות יבום סי' קנח' וז"ל כתב הרמב"ם ז"ל שעד אחד נאמן ביבמה להעיד שמת בעלה שתתייבם או שחת יבמה שתינשא לשוק ואפילו עבד ושפחה וגוי מל"ת וכו' וכן כתב רב אלפס ז"ל דעד אחד נאמן ביבמה בין להתירה ליבם בין להתירה לעלמא. והרא"ש ז"ל אעפ"י שחילק בין להתירה לעלמא להתירה ליבם מכל מקום להתירה לעלמא הוא דקאמר דלא מהני עד אחד ביבמה אבל להתירה ליבם מהני עכ"ל. ובסי' פה' כתב בראש דבריו וז"ל נראה בעיני שאשת רבי יוסף טיבי הנז' מותרת להתייבם או לחלוץ ולהנשא אחר חליצה לכל גבר די תצבי עכ"ל. וכדכתב בפירוש מהר"ש הלוי בא"ה סוף סי' ג' וז"ל וגם אני עני ונכה רוח מתאבק באפר רגליו אומר אני דגם בנ"ד על פי הטעמים שכתבתי למעלה האשה האנושה הזאת היא מותרת להנשא או להתייבם אם היא זקוקה ליבם וכמ"ש מהרשד"ם ז"ל בתשובה סי' מב'. ע"ש ע"כ. ואותן התשובות איירי בגוי המל"ת כזו שיוכל המעיין לראות במקומם. ועתה נבוא לחקור ולדקדק בנ"ד במה שסיפר הגוי ממיתת שמעון אם מל"ת מקרי כפי כל התנאים והענינין שזכרנו או לא:
והנה כפי שני התנאים הראשונים שביארנו נראה פשוט שמל"ת מקרי כי מתוך דברי השאלה נראה ברור שהגוי מעצמו בלא שאלה סיפר מה שסיפר גם לא הזכיר אשה בדבריו וגם הם לא הזכירו לפניו אשה כי לא נמצא כלום חזה כתוב בשאלה. אמנם כפי התנאי השלישי שזכרנו היה נראה לכאורה דלאו מל"ת מקרי שהרי כתבנו למעלה בביאור התנאי השלישי שלא יהא שום אמתלא בדבריו לומר דמשקר ומכוין לדבר אחר והבאנו ראיה לזה מההוא עובדא דמייתי הגמ' מההוא נכרי דהוה קאמר ליה לישראל קטול אספסתא וכו' ואי לא קטילנא לך כדקטילנא לפלוני בר ישראל דאמרי ליה וכו' ומסיק בגמ' דלא מקרי מל"ת דלמירמי אימתא אמר כן ואין משיאין על פיו. ואם כן היה נראה גם כן בנ"ד לומר דמשום שיפרע אחיו חובו אחר כן ולאו מל"ת מקרי וכמו שצידד ה"ה שכתב או דילמא חיישינן שמא בדה הגוי דברים אלו חלבו כדי שיפרע אחיו חובו. אבל אחר העיון נראה דלא דמי דשאני התם דמוכח מתוך דבריו דמשקר ולמירמי אימתא אמר כן שכן כתוב באותו מעשה ואי לא קטילנא לך וכו' אבל בנ"ד שאינו מוכח בדבריו דמשקר לא תלינן להחמיר ומל"ת מקרי. וזה החילוק מצאנו מבואר בתשובות מוהר"ם דשייכי לספר נשים סי' ט' גבי גוי רוצח מל"ת שאמר אנכי מותתי את פלוני וז"ל וליכא למיפסליה משום דאיכא למימר דמשקר והאי דקאמר הוא הרגו דילמא למירמי אימתא איהודים אחרים הוא דקאמר הכי כדאשכחנא בההוא גוי דאמר ליה לישראל שקול אספסתא וכו' ומסקינן דלא מהימן משום דלמירמא אימתא אהאי ישראל הוא דקא עביד דשאני התם דמוכחא מילתא מתוך דבריו דלמירמא אימתא הוא דקא עביד דאמר ליה להאי ישראל שקול אספסתא וכו' אבל הכא דלא מוכחא מילתא חתוך דבריו לא מקמי הכי ולא לבתר הכי דלמירמא אימתא קא עביד לא תלינן להחמיר ומהימן. שאם באנו כך להחמיר היכי סמכינן על שום עדות גוי מל"ת נימא דילמא לא מת ולקלקל האשה הוא חפץ או מתכוין למצוא חן כדי שיטיבו לו האשה וקרוביה לאחר זמן אלא ודאי לא חיישינן מידי בכל מל"ת היכא דלא מוכחא מתוך דבריו דמשקר ע"כ. עוד נראה לנו טעם אחר בנ"ד לומר דלא משקר ומל"ת מקרי דכיון דלית ליה הנאה לאותו הגוי שסיפר מיתת שמעון לא חיישינן דמשקר דאין אדם משקר משום הנאת אחרים וכן כתב מוהרי"קא בתשובה ד' וז"ל וטעמא משום דאע"ג ואיכא הנאה לערכאות בההוא דיבורא כיון דלאומר גופיה לא מטי הנאה מההוא דיבורא לא חיישינן דמשקר דאין אדם עשוי לשקר מפני הנאת אחר ם ע"כ. עוד כתב הרב הנ"ל חילוק מוהר"ם שכתבנו בן היכא דמוכחא מילתא דמשקר להיכא דלא מוכחא מילתא ועיין במוהר"חש שם דף יו' ט"ב שכתב כן מתשובת מוהר"ם שזכרנו ומפוסקים אחרים ואם כן נראה מכל מה שכתבנו דהגוי דנ"ד מל"ת מקרי גם כפי התנאי השלישי בין כפי חילוק מוהר"ם ובין כפי חילוק מוהרי"קא בתשובה:
ועתה נבוא לבאר אם כפי הארבעה ענינים שזכרנו נוכל לומר כמי בנ"ד דמקרי מל"ת או לא. ונאמר דאין ספק שכפי השני ענינים הראשונים דמל"ת מקרי שהרי מה שסיפר הגוי ממיתת שמעון היה בקשר דברים אחרים כמו שפירש ה"ה דבריו שכתב ובכלל הדברים שסופר הגוי מהקורות אותו הגיד בדברים הנראים וכו' הרי בהדיא שלא סיפר הגוי מיתת שמעון לבד רלא סופר גם דברים אחרים ואם כן מל"ת מקרי אפילו לדעת הר"ן והרד"כץ ז"ל. גם אין במשמעות דברי השאלה שהגוי בא לב"ד כדי שנאמר שמתכוין להעיד מקרי אף שאמר בקשר דברים כפי דעת רוב הפוסקים ז"ל כמו שכתבנו. אלא ודאי נראה פשוט שמל"ת מקרי אליבא דכולי עלמא:
אמנם כפי השני ענינים אחרים שאמרנו שצריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו וגם צריך לומר קברתיו נראת דבנ"ד אין להאמין לגוי במה שסיפר ממיתת שמעון דהא אפילו אם נאמר כפי דעת אותם הפוסקים ז"ל דסבירא להו דבשמו ושם אביו או שמו ושם עירו סגי הרי בנ"ד לא הזכיר הגוי לא שם אביו ולא שם עירו אלא שמו בלבד. גם בענין קברתיו כבר כתבנו למעלה מ"ש הרשב"א בתשובה כיון שיצא הדבר מפי הרי"ף והרמב"ם להחמיר ראוי לחוש לדבריהם. וגם הריב"ש כתב על דברי הרשב"א ומי לא יחוש אחריו וכי הרי"ף והרמב"ם קטלי קני באגמא נינהו הלא הם גאוני עולם ועמודי ההוראה ומי יתיר לשוק אשה שהיא ערוה לדעתם חלילה. וכיון שכן איך נאמין בנ"ד לגוי שסיפר מיתת שמעון כיון שלא אמר קברתיו:
אבל אחר העיון יש לומר על הענין השלישי שאף שכתוב בשאלה שהגוי לא הזכיר אלא שמו בלבד מ"מ נראה לע"ד שכוונת ה"ה הוא שהזכיר הגוי שמו ושם אביו או שמו וכינויו דטפי עדיף משמו ושם אביו כמו שכתב מהר"י טיטאצק הובאו דבריו בספר הזאב סי' ז' ע"ש. אלא דנקט ה"ה לישנא הנהוג בשאלות בדרך משל כגון ראובן שמעון ודכוותיה וכיון שכן נראה דנאמן הגוי כיון שהזכיר שמו ושם אביו אף שלא הזכיר שם עירו כדעת אותם הפוסקים דסבירא להו הכי מאחר שכך נהגו להתיר בשנים מהם כחו שכתב הרשד"ם בא"ה סי' מג' וז"ל האמת שכבר נהגו בתי דיני שאלוניקי להסמך שמו ושם אביו או שמו ושם עירו וכמו שקבלתי ממורי הגדול כמהר"ר יוסף טיטאצק ז"ל וגם אני מיישב לשון הרמב"ם ז"ל על זאת הכוונה לפי שאני רואה מכמה מקומות מוכרח דבתרתי סגי ע"כ. גם בשמו וכינויו כתב מהר"א ששון בשתי חשובות דסגי שכן כתב בסי' ב' וז"ל ולשנית שלא הזכיר שם אביו ושם עירו גם בזה כבר נהגו בכל בתי דינין להתיר בשמו וכינויו ע"כ. ובתשובה סי' ד' כתב וז"ל והנה לספק הזה כבר ידוע מה שהסכימו ונהגו רבני עירנו יע"א דבשמו וכינויו סגי וכו' א"כ באותם שהוזכר כינויים אין לספק ע"כ:
עוד לנו לומר שאפילו כפי דעת אותם הפוסקים ז"ל דסבירא להו שצריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו בנ"ד נראה דנאמן הגוי במה שאמר שמת שמעון אף שלא הזכיר שם עירו והטעם שמה שהצריכו להזכיר שלשתן ביחד כפי דעת אותם הפוסקים הוא כדי שנדע על אי זה איש מדבר אבל כשהדבר מובן מצד עצמו טל אי זה הוא מדבר אין צריך להזכיר שלשתן וזה מצאנו מפורש בתשובות הרשד"ם שכתב שם בסי' פ' וז"ל גם טל הספק הב' שלא הזכיר כי אם שמו לבד קל ההסר' הוא שהרי מה שצריך שמו ושם אביו או שמו ושם עירו או שלשתן יחד כפי קצת מן הפוסקים כל זה פשיטא דלאו מילתא בלא טעמא הוי דנימא דבר זה חק הוא וגזרת מלך והבו דלא לוסיף עלה אלא טעמא רבה איכא והוא כי היכי דנדע על אי זה איש מדבר עד שאפילו לא הזכיר שם המת כלל אלא שנתן בו סימנים מובהקים הוי עדות ומשיאין את אשתו ע"כ ובתשובה סי' נז' כתב הרב הנ"ל וז"ל ותו דזיל בתר טעמא דהטעם הוא דאע"ג דמן הדין היה נראה שלא יועיל שום עדות אלא כשיזכירו שם המת ועירו או שמו ושם אביו אבל כשאינו מזכיר אפילו שמו איך נתיר אשה זו אלא שאפילו הכי מותרת מטעם שמה שכתוב בתוספתא אין מעידין עד שמזכירין שמו ושם עירו לא בא למעט אלא שאין סומכין על אמדן דעת של אמתלאות אבל בודאי כל שמעיד טל דבר ברור שאי אפשר לספק באחר משיאין אשתו אעפ"י שלא הזכיר שמו כן כתוב בתשובות הר"ן ז"ל בפירוש יעויין שם כי הוא מוסכם מן השכל ומן הפוסקים ז"ל ע"כ. ואם כן בנ"ד שנראה שמעיד על דבר ברור שאין לספק באחר שהרי ממה שכתוב בשאלה אחר זמן מה הלכו שמעון ואח הגוי וכו' נראה ודאי שידעו ושראו הליכת שמעון עם הגוי ואם כן כשחזר הגוי לבדו וסיפר שמת שמעון ודאי שעל אותו שמעון שהלך עמו שהיה אחי ראובן סיפר שמת וכיון שכן נאמן הגוי במה שאמר אף שלא הזכיר שם עירו וכדכתיבנא:
זאת ועוד אחרת דודאי דבנ"ד הוי כאילו הזכיר שם עירו נמי כמו שכתב הרב הגדול מהר"י טיטאצק הובאו דבריו בספר בנימין זאב סי' ז' וז"ל ועוד אני אומר דהא דאמרינן בתוספתא ופסקו רבוותא דצריך שיאמר פלוני מעיד פלונית היינו דוקא כשהמעיד או המגיד הוא מעיד או מגיד בעיר אחרת אז צריך שיאחר פלוני מעיר פלונית אבל כשהמעיד הוא בעיר ההיא ואומר פלוני נהרג או מת ברורים הדברים ביון שאמר הדברים בסתם על פלוני הידוע מאותה העיר קאמר וכ"ש כשהמגיד והשומע הכל מאותה העיר ואמר פלוני נהרג או מת על פלוני מאותה העיר קאמר ע"כ. והכא נמי כיון שהמגיד והשומע הכל מאותה העיר כמו שנראה מפשט דברי השאלה א"כ הוי ליה כאילו הזכיר נמי שם עירו:
ועל הענין הרביעי לנו לומר שאף שכתבנו שמדברי הרב"י נראה שדעת הרי"ף והרז"ה והרמב"ם שצריך לומר קברתיו אף במת ביבשה ולאו שטת מלחמה והבין הרב הנ"ל כן ממה שכתבו הרש"בא והריב"ש כמו שכבר ביארנו כל זה למעלה. מ"מ כבר מצאנו מה שכתב על זה הרב חיים שבתי שם דף כב' וז"ל באופן דאמינא אחר המחילה דכל הני מילי דאמר הרב בית יוסף על זה כי ניים ושכיב מר אמרה ע"כ. ואדרבא כתב הרב שם שיש לדקדק מדברי הרשב"א והריב"ש שמה שכתבו כיון שיצא הדבר מפי הרי"ף והרהב"ם וכו' ומי לא יחוש וכו' הוא דוקא במים או במלחמה אבל במת ביבשה ולאו מלחמה ליכא מאן דאמר שצריך לומר קברתיו זולת הרמב"ם ז"ל יעויין שם. וכן כתב נמי מהר"א ששון בסוף סי' ב' וז"ל וכיון שכן כבר כתבנו במקומות רבות דביבשה לא הצריך הרי"ף ז"ל קברתיו רק הרמב"ם ז"ל ומעולם לא אמר ז"ל על זה מי יקל ראשו כנגד אבות היולם וכמה חשובות להרשב"א ז"ל מוכיחות על זה וכמו שכתבנו והארכנו במקומות רבות ע"כ. וכיון שכן נראה דאין לחוש לסברת הרמב"ם ז"ל דמצריך לומר קברתיו כי סברא יחידאה היא. וכן כתב מוהריב"ל בחלק א' סי' ב' וז"ל ועוד כפי מה ששמענו וראינו אין חוששין לסברת הרמב"ם להצריך מת וקברתיו וכו' אם לא כשיהיה במלחמה ע"כ. וכן כתב נמי בחלק ב' סי' יב' וז"ל ובודאי דאין לנו לחוש לדברי הרמב"ם אחר דכל הפוסקים הם חולקים עליו דלא מצריכינן קברתיו אלא דוקא במים ובמלחמה היכא דשייך למימר בדדמי ע"כ וכן כתב נמי בחלק ג' סי' ב' וז"ל ואי משום שלא אמר קברתיו להא נמי אין לחוש שלא מצינו בכל הפוסקים מי שיאמר שצריך לומר המל"ת מת וקברתיו היכא דמת או נהרג ביבשה אלא הרמב"ם ז"ל ע"כ. וכן כתב מהר"ש הלוי משם מוהרש"ך והרשד"ם בסי' ג' מחלק א"ה וז"ל ואין לומר דיש לספק בנ"ד משום דבנ"ד לא הוזכר קבורה דלדעת הרמב"ם וכו' לזה אומר דמכמה טעמי ליכא למיחש למידי חדא שכבר כתבו כל האחרונים גדולים חקרי לב דנתפשט המנהג שלא כדעת הרמב"ם ואפילו בלא קברתיו מהני וכתב הרש"ך ז"ל בחלק א' סי' ז' וז"ל אמנם נראה דודאי אין לפקפק בזה דהלכה רווחת בישראל דלית דחש לסברת הרמב"ם שמצריך שיאמר קברתיו אפילו ביבשה דכל הפוסקי' חולקים עליו דלא מצריכינן לומר קברתיו אלא דוקא במלחמה ובמים שאין להם סוף והאומר הפך זה טעות הוא ושגיאה בידו עכ"ל. ומהרש"דם בתשובות השייכות לא"ה סי' מב' כתב וז"ל וכ"ש כי אין ספק שנתפשט המנהג לסמוך על סברת האחרונים דסברי דאין צריך לומר קברתיו עכ"ל. וגם בתשובות אחרות רבות כתב כן יע"ש ע"כ לשון מהר"ש הלוי ז"ל. הרי שכתבו בפירוש בל הני רבוותא דאין לחוש לסברת הרמב"ם ז"ל ושכן פשט המנהג שאין צריך לומר קברתיו ביבשה אלא במים ובמלחמה וכיון שכן למדנו דהוא הדין לנ"ד דאיירי ביבשה דאין לחוש לסברת הרמב"ם ומותר ראובן ליבם את אשת שמעון אחיו בשיחת הגוי מל"ת אעפ"י שלא הזכיר בדבריו קבורה:
ומכל מקום אין לנו לדחוק עצמנו ולומר נגד סברת הרמב"ם כי כשנדקדק היטב נראה דבנ"ד אפילו לדעת הרמב"ם אין צריך לומר קברתיו שהרי כתב הרמב"ם בפ' יג' מהל' גירושין הלכה יא' וז"ל כבר אמרנו וכו' כיצד היה גוי מסיח ואמר אוי לפלוני שמת כמה היה נאה וכו' הרי זה נאמן ע"כ. ולא כתב שצריך לומר קברתיו וכן כתב במקומות רבות באותו הפרק ולא הצריך לומר קברתיו ובהלכה כה' כתב וז"ל יצא גוי וישראל מעמנו למקום אחד ובא הגוי והסיח לפי תומו ואחר איש שיצא עמי מכאן מת משיאין את אשתו ואעפ"י שאין הגוי יודע אותו האיש והוא שיאמר קברתיו ע"כ. וזה נראה נגד מה שכתב במקומות אחרות. והרב המגיד ז"ל כדי לישב דבריו חילק ואחר דכשמזכירו בשמו אז אין צריך לומר קברתיו וזהו מ"ש בדין יא' אוי לפלוני שמת וכו'. וגם באותם המקומות שלא הזכיר קבורה איירי כשמזכירו בשמו עיין עליו. אבל כשאינו מזכירו בשמו כגון נדין כה' שלא אמר אלא איש שיצא עמי מת צריך לומר קברתיו. וכן כתב הרב כסף משנה בשם הריב"ש וז"ל וכ"כ הריב"ש בתשובה שלא הצריך רבינו לומר קברתיו אלא כשאין הגוי מזכירו בשם כי כן מזכיר בגמ' בהנהו עובדי דאבא יודן בכלהו קברתיו והנהו הכי הוו שלא היה הגוי מזכיר המתים בשם אבל כשאומר הגוי מל"ת איש פלוני מת חלילה לרב ז"ל שיצריך קברתיו שהרי באותו הפרק עצמו כתב כיצד משיאין על פי גוי מל"ת ולא הזכיר כלל קברתיו וכן בכמה מקומות בפ' ההוא ובפ' שלפניו כי הרב ז"ל אינו סובר שנאמר בכל הנהו תלת עובדי מעשה שהיה כך היה וכו' ע"כ עכ"ל הרב כסף משנה. ואף על פי שכתב הריב"ש בסי' שט"ח שאין החילוק הזה נכון מהטעם שכתב ע"ש מכל מקום זהו כוונת הרמב"ם ז"ל כמו שכתב הרב המגיד בסוף דבריו וז"ל ואפילו ת"ל שיש להשיב על זה ודאי כך היא כוונתו של רבינו כמו שכתבתי כנ"ל ע"כ:
עוד כתב הרב כסף משנה חילוק אחר בשם הר"ן ז"ל הר"ן כתב אין ספק שכל שהגוי מכירו אין צריך שיאמר אלא מת בלבד והיינו עובדא דבי חיואי ובי חסא ואין בזה ספק ואפילו לדברי הרמב"ם שכן כתב הוא ז"ל בכל כיוצא בזה בפ' אחרון מהל' גירושין דכל שהוא מכירו אינו צריך לומר אלא מת בלבד אבל כשאינו מכירו הוא שסבור הרב דלא סגי עד דאמר קברתיו מפני שהמעשים שבאו בגמ' בכיוצא בזה בכולם יש בהם קברתיו וכו' מטעמא דמילתא שיותר אדם בקי במי שהוא מכירו מבמי שאינו מכירו הילכך במכירו כל שאמר מת בלחוד סגי אע"גב דלא אמר קברתיו ולא חיישינן דאמר בדדמי אבל כשאינו מכירו חיישינן דאמר בדדמי לפי שאין הדברים ברורים במי שאינו מכירו עד דאמר קברתיו וכבר חלקו מהאחרונים בזה על הרב ז"ל אבל דברי הרב נכונים בפשוטן של שמועות ע"כ:
הא קמן שבין כפי מה שחילקו הרב המגיד והרי"בש ז"ל לדעת הרמב"ם היכא שמזכירו בשמו להיכא שאינו מזכירו בשמו ובין כפי מה שחילק הר"ן היכא שמכירו להיכא שאינו מכירו למדנו לנ"ד דנאמן הגוי הראשון במה שסיפר מיתת שמעון אף שלא אמר קברתיו אפילו לדעת הרמב"ם ז"ל דהא בנ"ד הזכירו בשמו כמו שכתוב בפירוש בשאלה גם נראה מסתמא דודאי מכירו שכיון שהלכו יחד לעשות סחורה אם כן כשחזר הגוי וסיפר מיחת שמעון היה מכירו בלי ספק וכיון שכן נלע"ד שנאמן הגוי הראשון אפילו לא בא אח"כ הגוי השני. ואדרבא נראה דיותר יש להאמין לגוי הראשון שמכירו כפי מה שחילק הר"ן ז"ל ממה שנאמין לגוי השני משום דלא ידעינן וליכא הוכחה כלל אם מכירו ושמא אינו מכירו וצריך לומר קברתיו לדעת הרמב"ם כפי מה שחילק הר"ן ז"ל והוא לא אחר:
כלל העולה מדברינו שנאמן הגוע במה שסיפר מיתת שמעון ומל"ת מקרי ולא אמרינן דמשום שיפרע אחיו חובו אמר כן דכיון דלא מוכחא מילתא דמשקר לא תלינן להחמיר כמו שהוכחנו מתשובת מוהר"ם וגם מטעם אחר דכיון שאין ההנאה לו אלא לאחר אין אדם עשוי לשקר בשביל הנאת אחרים וכחו שכתבנו מתשובת מוהרי"קא. וגם כפי כל שאר התנאים והענינין שכתבנו. כבר הארכנו והוכחנו מספרי הפוסקים ז"ל דנ"ד מסיח לפי תומו מקרי וכיון שכן מותר לראובן ליבם את אשת שמעון אחיו שכשם שגוי מל"ת נאמן ומשיאין את אשתו כך נאמן ומותרת להתייבם כחו שכתבנו מתשובות הרשד"ם ומהר"ש הלוי ז"ל: זהו מה שנראה לע"ד להלכה. אבל למעשה אין לסמוך על דעתי דעת קלושה וקצרה ובפרט בדבר ערוה החמורה שאם זה הגוי אינו מל"ת גמור הרי ראובן דנ"ד פוגע בשני איסורים איסור אשת איש ואיסור אשת אח עד שיבוא הדבר לפני מורינו ורבינו מלך שלם ויסכים עמי כי לו נאה להורות ואשאל מהאל שיתן לו רפואה שלימה וכסאו יהיה נכון עד כי יבוא ינון אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום ב' כט' לחדש תשרי בסדר ובשנת ואתם פרו ורבו לפ"ק:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פיראנקי זצ"ל: