שאלה ראובן ושמעון הרופאים נתועדו יחד ללכת לבית לוי כי נשברה רגלו ואחר שהושיבו השבר על מכונו צוו שירטיבו תמיד מקום השבר ביין שרף אחר כן נקראו לבית לוי שהיה חושש בגרונו וצוו שילחלח גרונו ביין שרף וכשיצאו מבית יהודה אמר ראובן לשמעון היטב חרה לי שלא הודענו בבית לוי ובבית יהודה שלא יקחו יין שרף מסתם יינם שאע"פי שאינם שותים אותו כיון שתמיד אנו משתמשים ביין שרף לרפואה הוה ליה כדרך הנאתו ואסור ודומה למה שפסק הרב בשולחנו סי' קכג' אסור לעשות מרחץ מסתם יינם לחולה שאין בו סכנה וכ"ש ליהודה שלוקח האיסור דרך פיו ואע"פי שחוזר ופולט א"א שלח יבלע מעט ועוד כי טעם האיסור נשאר בפיו ומלבד כל זה במקומו' אלו ודאי שכל זה אסור כיון שיש לנו יין שרף כשר וטוב ואין להתיר דבר האסור אלא במקום שאין היתר מצוי ושמעון חולק בכל זה וסובר שלא נקרא דרך הנאתו אלא באכילה ושתיה ממש ולא באופן אחר ואע"פי שנשאר הטעם בפיו אין זה כלום ודין מטעמת ביום התענית יוכיח ועוד נ"ל לשמעון שאף במקום שיש היתר מצוי מותר להתרפאת באיסורין כאלו כיון שהוא שלא כדרך הנאתו והביא ראיה מהא דאמרינן בפסחים (ד' כ"ה ע"ב) בלשון אחרון מידי דרך הנאה קא עבידנ' ודוחק הוא להאמין שלא היה במקומו של רבינא שמן היתר עד שהוצרך לסוך את בתו בגוהרקיה דערלה והאריכו במחלוקת זה עד שגמרו ביניהם להקריב דין זה לפני אחד מבני עליה והוא יוכיח כדת מה לעשות ושכ"מה
תשובה גרסינן בפסחים פ' כ"ש (ד' כה) אמר ר' יעקב אמר ר' יוחנן בכל מתרפאין חוץ מעצי אשירה ה"ד אי דאיכא סכנה אפילו אשירה נמי ואי דליכ' סכנה אפילו כל איסורין שבתורה נמי לא לעולם דאיכא סכנה ואפילו הכי עצי אשירה לא דתני' בכל לבבך ובכל נפשך וכו' ומסיק דאף במקום סכנה אסור להתרפאת בכל מה שהוא יוצא מע"ז וה"ה לגילוי עריות ושפיכות דמים ופר"שי בכל מתרפאין אפילו באיסורי הנאה הנה לפי זה במקום סכנה מותר להתרפאת בכל שאר איסורין שבתורה אפילו בדרך הנאתן כמו שמפורש שם בגמרא מההיא עובדא דרב אשי דאשכחיה לרבינא דשייף ליה לברתיה בגוהרקיה דערלה אמר ליה אימור דאמור רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמור א"ל האי אישתא צמירתא כשעת הסכנ' דמיא איכא דאמרי דא"ל מידי דרך הנאה קא עבידנא ופר"שי בגוהרקיה דערלה בוסר זתים קטנים משום רפואה דקסבר מותר להתרפאת באיסורי הנאה: דרך הנאתו לאחר שיתבשלו ויוצא שמנן בבית הבד עכ"ל והשת' לפי לישנא קמא דגמר' היה סובר רב אשי שרבינא הוה שייף לברתיה באיסור דאורייתא שלא במקום סכנה ולכך הושיבו באומר אימור דאמור רבנן וכו' והתנצלותו של רבינא היה באומרו שהיתה לבתו חולי של סכנה וללישנא בתרא רב אשי לא נעלם ממנו שלא היתה לה חולי של סכנה אבל נראה לו שהמשיחה בשמן של ערלה אפילו בגוהרקיה דערלה היתה כדרך הנאתו ולפיכך שלא במקו' סכנה לא היה לו לעשותו דאסור והשיב לו רבינא מידי דרך הנאה קא עבידנא דהמשיחה אינו דרך הנאת השמן אלא לאכילה איברא דאיכא הנאה בשמן במשיחה כשתיה לענין יום הכפורים מותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו היינו למי שהוא בריא שעושה משום תענוג אבל לחול' אפילו אין בו סכנה או מי שיש לו חטטין בראשו מותר וכמו כן היה מעשה דרבינא שהיתה בתו חולה ומשח לה בגוהרקיה דערלה אף שהוא איסור דאורייתא כיון שלא עשהו דרך הנאתו שאינו אלא איסור דרבנן ובמקום חולי לא גזרו רבנן והראיה דשלא כדרך הנאתו אינו אלא איסור דרבנן דאמרינן התם בגמרא אמר ר' אבהו אמר ר' יוחנן כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך הנאתן למעוטי מאי אמר רב שימי בראשי למעוטי שאם הניח חלב של שור הנסקל על גבי מכתו שהוא פטור ר"ל פטור ממלקות אבל איסורא דרבנן מיהא איכא ומותר לעשותו לכתחילה להניח החלב ע"ג מכתו דהוי שלא כדרך הנאתו דמדרבנן הוא ובמקום חולי לא גזרו רבנן והוי דומיא לההיא דרבינא דמשח לברתיה באיסורי דאורייתא שלא כדרך הנאתו בחולה שאין בו סכנה:
וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפ"ה מה' יסודי התורה לאחר שכתב שאין מתרפאין אפילו במקום סכנה מע"ז גילוי עריות ושפיכות דמים אבל בשאר איסורין מתרפאין מהן במקום סכנה כתב בד"א שאין מתרפאין בשאר איסורין אלא במקום סכנה בזמן שהן דרך הנאתן כגון שמאכילין את החולה שקצים ורמשים או חמץ בפסח או שמאכילין אותו ביום הכפורים אבל שלא בדרך הנאתן כגון שעושין לו רטיה או מלוגמא מחמץ או מערלה או שמשקין אותו דברים שיש בהן מר מעורב עם אסורי מאכל שהרי אין בהן הנאה לחיך הרי זה מותר חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב שהן אסורין אפילו שלא דרך הנאתן לפיכך אין מתרפאין ממנו אפי' שלא דרך הנאתן אלא במקום סכנה עכ"ל וכתב עליו הרב כסף משנה ופסק רבינו כשתי הלשונות דלענין דינא תרווייהו איתנהו ר"ל דפסק כלישנא קמא דבמקום סכנה אפילו כדרך הנאתו ושלא במקום סכנה שלא בדרך הנאתו מותר אבל ראיתי דברים תמוהים בעיני בפי' סוגיא זאת להרישב' בתשובה (והביאה הרב בי' בסוף סימן קל"ד) שקורא תגר ברופאים הנותנים לחולה אותן המשקין הנעשין ביד גוים מחומץ שלהם וכו' שמפרש אף ללישנא בתרא במקום סכנה שכתב ועוד דדילמא ללישנא בתרא עיקר דא"ל מידי דרך הנאה קא עבידנא ומשמע שאילו היה דרך הנאתן אסור אף על גב דה"ל אישתא צמירתא דאלמא אישתא צמירתא כשעת הסכנה אם כן לדידיה אף בשעת הסכנ' אסו' להתרפאת בשאר איסורין כדרך הנאתן והוא נגד דעת כל הפוסקים ולע"ד אין שטחיות לשון הגמרא נראה כן אלא שמעיקרא בלישנא קמא היה סבו' רב אסי דרבינא הוה שייף לברתיה בגוערקיה דערלה שלא במקום סכנה ואמר ליה אימור דאמור רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמור והשיב לו רבינא דהיתה לבתו אישתא צמירתא והיתה בסכנה וללישנא בתרא אינו סותר הנחתו של רב אשי דשלא במקום סכנה הוה אלא שמה שהיה עושה למשוח אותה בגוהרקיה דערלה היתה כדרך הנאתו ולכך השיב לו מידי דרך הנא' קא עבידנ' כך נרא' לי שיעו' דברי הגמר' ודברי הרש"בא דברי פי חכם הן ול"עד יש טעו' בספרי':
והיוצא לנו מן האמור שיש חילוק בין פי' רש"י להרמב"ם בשלא כדרך הנאתו שלא במקו' סכנה שמותר הוא שלדעת רש"י כל דבר איסור דאורייתא שהוא מתוקן כתקנו שדרך העולם לנהוג בו לרפואה כמו השמן היוצא בבית הבד לאחר שנתבשלו הזתים למשוח בו את החולה הוי דרך הנאתו ומ"כש לדידיה דבר שלוקח בפיו ויש בו הנאה לחיך אבל דבר שאינו כתיקונו כגון השמן של זתים קטנים שהן עדיין בוסר שאין דרך בני אדם למשוח בו את החולה וכן כל כיוצא בזה הוי שלא כדרך הנאתו אבל לדעת הרמ"בם שתולה הדבר להיות דרך הנאה או לא בהנאת החיך נראה דשולל כל דבר שהוא למשיחה דשלא כדרך הנאה מקרי והראיה מדבריו ז"ל שכתב סתם בהיתר כגון שעושין לו רטיה או מלוגמא מחמץ או מערלה ולא חילק בערלה או בחמץ כלל יהיה מתוקן או בלתי מתוקן כיון שאין בו הנאה לחיך הוו שלא כדרך הנאתו:
כלל העולה שיש ד' חילוקים בדבר כל שהוא ממין סוג ג' עבירות חמורות שהם ע"ז גילוי עריות ושפיכות דמים אפילו במקום סכנה ואפילו שלא כדרך הנאתן אין מתרפאין מהן ע"ז משום דאיתקש למת שנא' ויצמדו לבעל פעור ויאכלו זבחי מתים הקיש הכתוב זבח של ע"ז למת מה מת אסור בהנאה אף ע"ז אסור בהנאה ויין נסך איתקש לזבח של ע"ז שנאמר אשר חלב זבחימו יאכלו ישתו יין נסיכם וקאי על פסוק שלמעלה הימנו כי ידין ה' עמו משה מזהיר להם לישראל שלא יעבדו ע"ז וכשידין אותם יאמר להם אי אלהימו הצור אשר חסיו בו שאכלו מחלב זבחימו ושישתו יין נסיכם יקומו ויעזרכם וגו' ושפיכות דמים משום שהוא דבר שהדעת נוט' לו שאין מאבדין נפש מפני נפש ועריות הוקשו לנפשות בענין נערה המאורשה שנאמר כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה והחילוק הב' הוא בשאר איסורין דאוריתא כגון שקצים ורמשי' חמץ בפסח ואכילת ביום כפור וכדומה להם כדרך הנאתן מותר במקום סכנה ושלא כדרך הנאתן שלא במקום סכנה והחילוק הג' הוא בבשר בחלב וכלאי הכרם שאפילו שלא כדרך הנאתן אסורין מן התורה אם לא במקום סכנה דלא כתיבא בהו לשון אכילה דכל הנאות בכלל האיסור משמע וב"ב נמי משום שנכפל איסורו בתורה ג' פעמים וחד מיניהו לאיסור הנאה לפיכך אין מתרפאין בהן אפילו שלא כדרך הנאתן אלא במקום סכנה והרביעי הוא באיסורי הנאה מדבריהם שמתרפאין בהן כדרך הנאתן אפילו חולה שאין בו סכנה דבמקום חולי לא גזרו בו רבנן כגון חמץ שעבר עליו הפסח וכלאי הכרם בחוצה לארץ כמו שכתב הר"ן בפ' כל שעה שמותרין אפילו כדרך הנאתן אלא שנסתפק לאסור בכל איסורי הנאה של דבריהם דרך הנאתן בחולי שאין בו סכנה אף על פי שבאיסור הנאה של תורה מותר שלא כדרך הנאתן:
אכתי פש גבן לידע אם סתם יינם נכנס תחת איסור יין נסך להיות כמוהו לענין לרפאת בו את החולה כיון שלדברי הכל אסור בהנאה אע"פי שהוא מדרבנן כיון שהוא משום לתא דע"ז ויהיה אסור אפילו במקום סכנה משום האי דר' יוחנן בכל מתרפאין חוץ מע"ז וכו' או דילמא עיקר גזרתן לא היה אלא משום בנותיהן שלא יבואו לייחד עמהם על ידי השתיה ויבואו לזנות או להתחתן עמהם ולא יהיה כ כ חמור כמו יין נסך אבל דע שמן הטעם הזה לא היו צריכין לאוסרו אלא בשתיה ולא בהנאה מ"מ ראו חכמינו ז"ל שאם לא יאסרו אותו גם בהנאה הרואים לא ידעו הטעם דמשום בנותיה' ויהיו סבורין לומר דמשום נסוך נאסר ויבואו להתיר נסך ממש בהנאה לכן גזרו גם על סתם יינם ומגען איסור הנאה כדי להשוות ביינות שלהם ועיקר הגזרה הוא משום בנותיהם דאי משום יין נסך לחודיה לא היו אוסרין בהנאה כמו שלא אסרו פתן ושמנן אלא באכילה אבל כיון שהוצרכו לגזור על סתם יינם ומגען משום בנותיהם חששו שמא יטעו וישוו יין נסך ממש להתירו בהנא' והוצרכו לגזור גם על זה איסו' הנאה גזרה משום יין נסך שנתנסך לע"ז א"כ עיקר איסור הנחת יין סתם הוא משום לתא דע"ז דיין נסך ואע"פי שהוא מדרבנן כיון שעיקר איסור הנאתו תלוי בא' מג' עבירות החמורות יהיה אסור ליהנות ממנו אפילו במקום סכנה ואפילו שלא כדרך הנאתו דבשלש עבירות הללו לא שנא העבירה גופה ולא שנא באבקא של עבירה אין מתרפאין מהן כלל כדאמרינן נמי גבי גילוי עריות בסנהדרין פרק בן סורר ומורה מעשה באדם אחד שנתן עיניו באשה והעלה לבו טינא באו ושאלו לרופאים ואמרו אין לו תקנה עד שתבעל אמרו לו חכמים ימות ואל תבעל תעמוד לפניו ערומה ימות ואל תעמוד לפניו ערומה תספר עמו מאחורי הגדר ימות ואל תספר עמו מאחורי הגדר וכ"ש לדע' האומ' פנוי' הית' וכן הוא פסק הדין להרמ"בם בה' יסודי התורה והטעם הוא כדי שלא יבואו לפרוץ בעריות שהוא א' מג' עבירות החמורות הנזכרות ואע"פי שאין בזה אלא איסור דרבנן אלא משום לתא דעריות ולפי זה אפילו במקום סכנה אין מתרפאין מסתם יינם כלל ועיקר:
והר"ן בפ' כל שעה כתב וז"ל וראיתי מי שכתב דמיהא שמעינן דמתרפאין בכל איסורי הנאו' של דבריהם כגון חמץ שעבר עליו הפסח וכלאי הכרם בחוצה לארץ אפילו בחולי שאין בו סכנה ומיהו לענין אכילה אין לנו דאפשר שעשאום כשל תורה שלא להתרפא' בהן שלא במקום סכנה ואני אומר שאם באנו לחלוק אפש' שאין מתרפאין אף באיסור הנאות דדבריהם כדרך הנאתן דדילמא קילי טפי איסורי תורה שלא כדרך הנאתן מאיסורין של דבריהם כדרך הנאתן עכ"ל ואלו יין סתם לא הזכיר במנין האיסורין דרבנן שזכר נראה דדעתו ז"ל לאוסרו בכל פנים אפילו שלא כדרך הנאתו משום לתא דע"ז ואע"פי שהרי"בש כתב בס' רנ"ה שמצא כתוב בגרסת הר"ן יין סתם בהדייהו ואם כן הוא כשאר איסורין דרבנן ומותר להתרפאת ממנו לחולה שאין בו סכנה אף שאין דעתו נוטה לזה שהוא אוסרו מדין התלמוד אפילו במקום סכנה בנוסחא דידן בספרים שלנו ליתא וגם הרמ"בן בת"ה ד' י"א לא הביאו בכלל האיסור' דרבנן ולא הזכיר אלא חמץ שעבר עליו הפסח וכלאי הכרם בחוצה לארץ והרי"בש הניח בדרך אפשרות שה"רן אגב שיטפיה נקטיה אבל כפי גרסתנו אינו ואינו צריך לכל זה אם כן לדעת הני רברבי לא יהיה מותר להתרפא' ממנו שאין לחולה שיש בו סכנה ואפילו שלא כדרך הנאתו משו' לתא דע"ז:
וגם הרשב"א מכלל האוסרים בחולה שאין בו סכנה כמו שכתב בתשובתו הרמתה והביאה הרב ב"י בסימן קכ"ג בענין לעשות מרחץ מסתם יינם לחולה שאין בו סכנה וכלל דבריו שלא נתיר יין סתם מפני שיש בו חשש משום ודאי יינם וכן כל כיוצא בזה ומעתה יש לנו לדון ולאסור לרחוץ בסתם יינם דהרחיצה בו הרי היא כשתיה שהרי אפילו סיכה בשמן של תרומת ח"ל שאינה אלא מדבריהם אסרו לטמא בדאמרינן ר"פ בנות כותיים ואם סיכה כשתיה לדבריהם כ"ש טובל בשמן וא"כ אף אנו נאמר טובל ביין אפילו בסתם יינם כשותה ואע"פי שסיכת השמן אינו מן התורה דאסמכתא בעלמא הוא שהרי התירו סיכת חטטין בי"ה והתירו טבילה לבעלי קריין ה"מ בשמן ומים של היתר אבל של איסור לא שמענו ובסוף דבריו כתב מכל מקום הרי ע"ז וכל אבזרייהו חמירי טפי דאפילו פיקוח נפש אין מתרפאין בעצי אשירה אלא שזה באומר הבא עלין של ע"ז אבל בעלין סתם מתרפאין כדאמרינן בירושלמי אפילו כן איני מוצא להתירו ואין צריך לומר במקום שיינו של ישראל מצוי דהתם אפילו במקו' פיקוח נפש אין מתרפאין בו ולא באיסורי ע"א אלא בכל שאר האיסורין כן שהאיסורין דחויין הן אצל פיקוח נפש אבל לא מותרין וכן פסק הדין הרב ב"י בשולחנו הערוך בסי' קכג בדין המרחץ שאסור לעשות מרחץ מסתם יינם לחולה שאין בו סכנה:
הנך רואה בעיניך שכל אפייא שוים שבסתם יינם החמירו יותר משאר איסורין דרבנן שלדעת הריב"ש אוסרו אפילו לחול' שיש בו סכנה ולדעת הרישב"א לחולה שאין בו סכנה ולדעת הר"ן גם כן כפי גרסתנו וכן לדעת הרמ"בן בת"ה ולדעת הרב ב"י השולחנו הערוך שפסק כן ואם כן בנושא שאלתינו היטב חרה לו לראובן על שלא הודיע בבית לוי ובבית יהודה שלא יקחו יין שרף מסתם יינם דאף לדעת הרמ"בם שכתב דכל שאין בו הנאה לחיך לא מקרי דרך הנאתו ומשום הכי בבית לוי שהניחו ע"ג מכתו בדין היה שיהיה מותר לדעתו אבל כיון שיש בו משום לתא דע"ז אסור דהוא ז"ל לא חילק אלא בשאר איסורין וכ"ש לדעת רש"י שכל דבר שהוא מתוקן ונוהגים בו כך בני אדם דהוי דרך הנאתו והיין שרף הוא דבר מתוקן בדוק ומנוסה למשוח בו על כל מכה ושבר וכל העולם נוהגים בו לרפואה דלדידיה אפילו בהעדר טעם איסור לתא דע"ז אסור ואפילו במקום שאין היתר מצוי ומכ"ש במקו' שיש היתר מצוי כמו שהניח ה"ה דלא מבעיא באיסור ע"ז כן אלא בכל האיסורין דדחויין הן אצל פיקוח נפש אבל לא מותרין וכ"ש שהוא אסור ליהודה לדברי הכל שחיכו נהנה מן האיסור והוא דרך הנאתו ואע"פי שפולטו א"א שלא ישאר טעם האיסור בפיו ודרך הנאתו מקרי דעל הרוב כל מה שאדם אוכל ושותה מכוין לבקש דבר שיערב לו לטעם החיך והראי' שמביא שמעון לחזק סברתו שלא נקרא דרך הנאתו אלא באכילה ושתיה ממש ולא באופן אחר ואע"פי שנשאר הטעם בפיו אין זה כלו' ודין מטעמת ביום הכפורים יוכיח אדרבא משם ראיה להפך דמשום מאי טעמא התירו לטעום ביום התענית עד כדי רביעית ובלבד שיפלוט משום דאכילה ושתיה קביל עליה הנאה לא קביל עליה ואף שהחיך נהנה ממנו מותר אם כן אע"פי שאכילה ושתיה לא מקרי הנאה מקרי ואע"פי שחוזר ופולט א"כ אין ראיתו ראי' ומה שרוצה שמעון להתירו אף במקום שיש היתר מצוי כיון שהוא שלא כדרך הנאתו ומביא ראיה מההיא דפסחי' שזכרנו למעלה בלשון אחרון מידי דרך הנאה קא עבידנא ורחוק הוא להאמין שלא היה במקומו של רבינא שמן של היתר עד שהוצרך לסוך את בתו בגוערקיה דערלה כבר הוכחתי למעלה דהוי כדרך הנאתו ועוד מי דמי שאר איסורין דאורייתא שמתרפאין מהן במקום סכנה אפילו דרך הנאתן ושלא במקום סכנה שלא כדרך הנאתן ואפילו במקום שיש שם היתר דהא חלב של שור הנסקל מותר להניח ע"ג מכתו משום דהוי דרבנן ויאמן שבמקו' שהתירו להניח חלב של שור הנסקל לא יהיה מצוי חלב של היתר ואפי הכי מותר כיון שהוא שלא כדרך הנאתו לאיסור ע"ז שאפילו במקום סכנה אין מתרפאין ממנו וא"כ כי נחתינן דרגא לאיסור דרבנן צריך להחמיר יותר משאר איסור דרבנן בשאר איסורין דאורייתא משום לתא דע"ז וא"כ אין לדמות מעשה דרבינא לנושא שאלתנו כלל שאין האיסורין שוים:
יצא לנו מכל האמור לענין הדין במה שנוגע לנושא שאלתנו שהדין עם ראובן שאסור להרטיב יין שרוף של סתם יינם ע"ג מכה או שבר דהוי כדרך הנאתו לדעת רש"י ולדעת הרמ"בם יהיה אסור משום לתא דע"ז ולצחצח הגרון בו למי שחושש בגרונו אסור לדעת שניהם דיש בו הנאה לחיך בהכרח אע"פי שחוזר ופולט והוא כדרך הנאתו שאפילו בשאר איסורין אסור שלא במקום סכנה וכן הוא דעת רוב הפוסקים לאסור ביין סתם להתרפאת בו לחולה שאין בו סכנה אפילו שלא כדרך הנאתו דחמירי יין נסך משאר איסורין שבתורה ואיסורין סתם שאסור בהנאה יותר חמור משאר איסורי הנאה דרבנן למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה להרי"בש אפילו לחולה שיש בו סכנה להרש"בא לה"רן ולהרמ"בן ולשאר הפוסקים לחולה שיש בו סכנה מותר ולחולה שאין בו סכנה אסור ואם כן בנ"ד דעתי לאסו' בין ללוי להרטיב על השבר בין ליהודה ללחלח גרונו דאיסור לתא דע"ז לא פקע מיניה ומ"כש בנושא שאלתנו שיש היתר מצוי שיהיה אסור לדברי הכל הנראה לע"ד דכתבתי וחתמתי היום יום מ' למ"בי בסדר ובשנת וזאת עשו להם יחיו ולא ימותו לפ"ג:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט: