שאלה עוף טמא שהוציאו בני מעים שלו ובשילוהו בקדרה אחת עם עופות טהורות ויש בה ששים כנגד העוף הטמא שאינו מכירו מבעיא לן מה נדון בו אם נאמר כיון שהוא בריה אינו בטל אפי' באלף או נאמר כיון שהוציאו בני מעיו אינו נחשב כבריה ויתבטל בששים שיש בקדרה ואת"ל שהוא בריה עדיין תבעי לן אם הסירו הראש ממנו מי אמרינן כיון שרוב העולם משליכם הראש הוי בריה ולא בטיל א"ד הואיל ויש שאוכלים הראש לא מקרי שלם ובטל כדין כל בריה שחסר ממנה אבר על הכל יבוא דברך וכבדנוך:
תשובה גרסינן בחולין פרק גיד הנשה דף צ"ו אמתניתין ירך שנתבשל בה גיד הנשה אם יש בה בנותן טעם הרי זו אסורה כיצד משערין אותה כבשר בלפת גיד הנשה שנתבשל עם הגידים בזמן שמכירו בנותן טעם ואם לאו כולן אסורין והרוטב בנותן טעם וכן חתיכה של נבלה וכן חתיכה של דג טמא שנתבשלו עם החתיכות בזמן שמכירן בנותן טעם ואם צאו כולן אסורות והרוטב בנותן טעם ע"כ במשנה:
ופר"שי כבשר בלפת רואין כאילו הירך לפתות והגיד בשר ואילו היה נותן טעם בשר כשיעור הגיד בלפתות הירך אסור דשיעורין הלכה למשה מסיני וגמירי דבהכי משערינן דאף על פי שאלו הוה כרוב או קפלוט היה בריך פחות או יותר: שנתבשל עם הגיד של היתר בזמן שמכירו משליכו לחוץ ואין כאן אלא פליטתו: בנותן טעם אם יש בנותן טעם בכל אלו: כולן אסורין ולקמן מפרש דנותן טעם מין במינו שאין אדם יכול להבחינו שיערוהו בששים: ואם לאו כולן אסורין דככל אחד יש לומר זה הוא ובגמרא פריך ליבטיל ברובא.: בזמן שמכירו לחתיכת האיסור משערינן בנותן טעם ואי אין בהם כדי לתת טעם בשל היתר הרי השאר מותרות ואם אין מכירן כל החתיכות אסורות דכל אחד יש לחוש ולומר שמא זו היא והרוטב מותר אם אין בחתיכות האיסור כדי לתת טעם לכל החתיכות והקיפה והרוטב עכ"ד ז"ל:
ואין אני מבין דברי הרב ז"ל במה שכתב דשיעורין הלכה למשה מסיני שהרי לקמיה בגמרא אמרו אמר רבא אמור רבנן בטעמא ואמור רבנן בקפילא ואמור רבנן בששים הילכך מין בשאינו מינו דהיתירא בטעמא דאיסורא בקפילא ומין במינו דליכא למיקם אטעמא אי נמי מין בשאינו מינו דאיסורא דליכא קפילא בששים ותו אמרינן התם אמר רבי יוחנן כל איסורין שבתורה משערינן כאלו הן בצל וקפלוט אמר ליה רבי אבא לאביי ולישערינהו כפלפלין ותבלין דאפילו באלף לא בטיל אמר ליה שיערו חכמים דאין נותן טעם באיסורין יותר מבצל וקפלוט ע"כ הא קמן מכל הני שמעתתא מעליותא דשיעורין אלו של מאכלות אסורות הוא מדרבנן וגיד הנשה היינו מין במינו וקאמר אמור רבנן בששים הואיל וליכא למיקם אטעמא וצ"ע גם מה שכתב ז"ל דאף על פי שאלו היה כרוב או קפלוט היה צריך פחות או יותר יצא לו ממה שאמר ר' יוחנן כל אסורים שבתורה משערינן כאלו הן בצל וקפלוט ולא קאמר כבשר בלפת אלמא דדוקא גבי גיד הנשה אמרו כבשר בלפת והרמ"בם פי' מ"ש כבשר בלפת ר"ל שיתן בו טעם כדי שימצא טעמו בחיך כמו שימצא אדם טעם בלפת המבושל בבשר לפי שהבשר נותן טעם בלפת יותר משאר צמחים ואני עפר תחת כפות רגליהם שאיני כדי להבין דבריהם וכ"ש להקשות עליהם שהרי בגמרא דף צ"ט אמרו גבי ציר דגים טמאים קרוב למאתים וקאמר התם וכיצד משערינן אמר רב הונא כבשר בראשי לפתות הא קמן דלאו דווקא בגיד הנשה אמרו כבשר בלפת אלא בכל דבר שהוא מין במינו ואינו נרגש קאמר כבשר בלפת שהרי במשנה אמרו אם ישבה בנותן טעם אסורה והיקשה לרבינו הקדוש והרי הגיד עם הבשר הוא מין במינו והיאך נוכל לעמוד עליו בטעם והשיב כבשר בלפת רואין כאילו הגיד בשר והבשר לפת ודוגמא קתני והוא הדין שאר ירקות שהרי אפילו בציר דגים אמרו כן ורש"י ז"ל פי' בראשי לפחות ירק של לפת ולי נראה שראש הלפת מתוק מזנבו וטעם הבשר ניכר בזנבות הלפת בשיעור מועט אבל בראשי לפתות אינו ניכר אלא בשיעור גמור וזה הפך פירוש הרמ"בם ז"ל שכתב שהבשר נותן טעם בלפת יותר משאר צמחים ומ"ש ר' יוחנן כל איסורין שבתורה משערינן כבצל וקפלוט הוא חומרא לפי שבכל וקפלוט אגב חרפייהו משוי להו אוכלא וקולטים הרבה מן הבשר אבל בגיד הנשה לא החמירו בו כ"כ לפי שאין בגידין בנותן טעם ואע"פי דהך מתני' ס"ל דיש בגידין בנותן טעם מ"מ לא החמירו כבצל וקפלוט והבו דלא להוסיפו עלה כנ"ל:
ודע דבגמרא דחו משנה זו מהלכה וכתבו והלכתא אין בגידין בנותן טעם וכן כתב הרי"ף ז"ל וליתא למתני' דתנן משערין אותה כבשר בלפת דהלכתא אין בגידין בנותן טעם וה"מ גיד עצמו אבל שמנינותו משערין ליה בששים כדרבא דאמר רבא השתא דאמור רבנן בטעמא ואמור רבנן בקפילא ואמור רבנן בששים מין בשאינו מינו דהיתירא בטעמא כגון קדרה שבישל בה תרומה וחזר ובישל בה חולין מין בשאינו מינו דאיסורא כגון בשר בחלב אי איכא קפילא דטעים ליה בקפילא מין במינו דלא יכיל למיקם אטעמא כגון שמנונית דגיד הנשה א"נ בשאינו מינו היכא דליכא קפילא דטעים בששים ע"כ וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפ' ט"ו מהלכות מאכלות אסורות וכן שומן של גיד הנשה שנפל לקדרה של בשר משערין אותו בששים ואין שומן הגיד מן המנין ואף על פי ששומן גיד הנשה מדבריהם כמו שבארנו הואיל וגיד הנשה בריה בפני עצמה החמירו בו כאיסורי תורה והגיד עצמו אין משערין בו ואינו אוסר שאין בגידים בנותן טעם ע"כ וכן פי' ז"ל בגמרא והלכתא אין בגידים בנותן טעם ובין נתבשל ובין נמלח ובין נצלה משליכו ומותר ודוקא בו אבל שמנו יש בו בנותן טעם ואם לא נטל שמנו אוסר:
ובגמרא גיד הנשה שנתבשל וליבטל ברובא בריה שאני וכן חתיכה של נבלה ותבטיל ברובא ושקיל וטרי ומסיק שאני חתיכה הואיל וראויה להתכבד בה לפני האורחים ופי' התוספות בריה שאני ואפי' באלף לא בטיל וכן חתיכה הראויה להתכבד וכן פסק הרי"ף ז"ל שם וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפ' י"ו מהלכות מ"א וכן חתיכה של נבלה או של בשר בהמה חיה או עוף או דג הטמאים שנתערבה בכמה אלפים חתיכות הכל אסור עד שיגביה אותה חתיכה ואחר כך ישער השאר בששים שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה חשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחים וכן גיד הנשה שנתבשל עם הגידים או עם הבשר בזמן שמכירו מגביהו והשאר מותר שאין בגידין בנותן טעם ואם אינו מכירו הכל אסור מפני שהוא בריה בפני עצמו הרי הוא חשוב ואוסר בכל שהוא:
ומן התימה על הרמ"בם ז"ל שלא הביא עוף טמא שנתבשל שהוא ג"כ בריה ולא הזכיר כי אם גיד הנשה הגם שכתב החילוק שבין אוכל עוף טמא כולו לאוכל עוף טהור וז"ל בפרק ב' מהלכות מאכלות אסורות זה שאמרנו בפרק זה האוכל כזית כשאכל כזית מבריה גדולה או שצרף מעט מבריה זו ומעט מבריה זו שבמינה עד שיאכל כזית אבל האוכל בריה טמאה בפני עצמה כולה הרי זה לוקה מן התורה ואפילו היתה פחותה מן החרדל בין שאכלה מתה בין שאכלה חיה ואפילו סרחה הבריה ונשתנית צורתה הואיל ואכלה כולה לוקה ואח"כ כתב בהלכה כ"ד ואם היתה מכלל עוף טמא יתר על היותה משרץ העוף לוקה עליה שש מלקיות הרי לך בהדיא דעוף טמא בריה גמורא ואף דעוף טהור ג"כ בריה יש לו דין אחר אם אכלו נבלה כמ"ש הוא ז"ל בפ"ד מהלכות מ"א האוכל עוף טהור חי כל שהוא לוקה משום אוכל נבלה ואף על פי שאין בו כזית הואיל ואכלו כולו ואם אכלו אחר שמת עד שיהיה בו כזית ואף על פי שאין בכולו בשר כזית הואיל ויש בכולו כזית חייב עליו משום נבלה הרי שאין בין עוף טמא לעוף טהור אלא שזה לוקה עליו משום בשר טמאה וזה לוקה עליו משום נבלה גם יש חלוק אחר דעוף טמא בין חי בין מת חייב עליו אף על פי שאין בו כזית ועוף טהור אינו חייב עליו כשאכלו כולו אע"פי שאין בו כזית אלא אם אכלו חי אבל אם אכלו מת עד שיהיה בו כזית אף על פי שאכלו כולו והרב פרי חדש בסימן ס"ב ביורה דעה השיג על רבינו בזה ולא דבר נכונה נגד הרב ודברי רבינו עקר ולפי זה למה לא כתב הרמ"בם ז"ל שאם נתבשל עוף טמא ואפשר לומר שהרב ז"ל תמיד הולך אחר דברי הגמר' ולפי שבגמרא לא נזכר לענין תבשל אלא גיד הנשה הביאו הרב ז"ל וה"ה לעוף טמא:
אבל הטור בסימן ק' ביורה דעה כתב בהדיא כל דבר שהוא בריה כגון נמלה או עוף טמא וגיד הנשה ואבר מן החי וכיוצא בזה שאם יחלק אין שמו עליו אינו בטל לעולם ואם נתבשל עם ההיתר אם אינו מכירו הכל אסור אפילו הן אלף אבל הרוטב תלוי בנותן טעם שאם יש בהיתר ששים כנגד הבריה הרוטב מותר שאף על פי שעקרו אינו בטל טעמו בטל ואם מכירו זורקו והאחרים והרוטב תולין בנתינת טעם שאם יש בכל ששים כנגד הבריה מותרין ואם לאו אסורין חוץ מגיד הנשה שאין טעמו אוסר דק"ל אין בגידין בנותן טעם אבל שמנו אסור מדרבנן וצריך ששים כנגדו להתיר הרוטב וכו וכתב הרב בית יוסף ודייק רבינו במה שאמר עיף טמא דאלו עוף טהור שנתנבל לא מיקרי בריה וכן כתב שם הר"ן והרש"בא ז ל וכן כתב הר"אש והא דגיד מקרי בריה וכן אבר מן החי ודג טמא ועוף טמא אבל לא עוף טהור מת דאמר לקמן בהאי פירקא אמר רב אכל צפור טהורה בחייה בכל שהוא במיתתה בכזית וטמאה בין בחייה בין במיתתה בכל שהוא ופרש"י דנבלה לא מקריא בריה דלא היתה נבלה כשנוצרה אבל גיד ועוף טמא ואבר מן החי חל איסורין משעה שנוצר וקשה והרי חלב המכסה את הקרב וחלב הכליות וערלה וכלאי הכרם דאסרי מתחלת ברייתן ובטילי ויש לומר דכל דבר אם יחלק אין שמו עליו נקרא בריה דעוף טמא שלם נקרא עיף וכשאין שלם אין קורין אותו עוף אלא חתיכת עיף טמא וכן גיד נקרא חתיכת גיד וכן אבר מן החי אבל נבלה אפילו חתוכה קרויה נבלה דכל דבר שנתנבל קרוי נבלה ואינו שם העצם וכן שור הנסקל לא מקרי בריה משום דכתיב לא יאכל את בשרו כדמוכח בפרק התערובות דמשמע אפילו חתיכה אחת ממנו ומוכח בפרק ג' דשבועות דטעמא דבריה הוי כאלו פירש הכתוב לא תאכלנו בכל שהוא והר"ן כתב כדברי רש"י ובחלב נתן טעם אחר לפי שאינו מקובץ במקום אחד ואינו כעין בריה שהיא מקובצת כאחד והוי יודע דלא מיקרי בריה אלא אם כן שלם:
נמצינו למדין דעוף טמא בריה ואם נתערב עם עופות אחרים ואינו מכירו הכל אסור אבל אם נחתך ממנו אבר לא מקרי בריה ומעתה נבוא להשיב שולחי דבר במה שנסתפק החכם השלם בספק הראשון שהוציאו בני מעיו אם נקרא שלם ואין לו בטול או דלמא עכשיו שנטלו בני מעיו לא הוי שלם על זה אשיב ידי ואומר דודאי עוף שהוציאו בני מעיו מקרי שלם לענין בריה אב"א קרא אב"א סברא אי בעית אימא קרא דאמרינן בנדרים בברייתא בני מעיים אוכליהן לאו בר איניש ואמרינן נמי בפ"ק דביצה בני מעיים איכא אינשי דאכלי להו ואיכא אינשי דלא אכלו להו ומזה הטעם כתב סמ"ג בסימן קמ"א על קרקבן טריפה שנתערב באחרים שהוא בטל ולא הוי חתיכה הראויה להתכבד והביאו הטור ז"ל בסימן ק"י ואי בעית אימא סברא לא מצאנו ולח ראינו מי שאוכל עופות במעיהם ואדרבא צריך להסיר המעים ולנקותם היטב וזהו דרך כל הארץ ואפילו מי שנפשו יפה שאוכל שליה כדאמרינן בגמרא נפש היפה תאכלינה אפילו הכי אינו אוכל עופות במעיהם קודם שהסיר הסירחון מהם ושפשפם היטב ועוד אפילו הסירו המעים מהם עדיין נקראים עופות ולא דמי לנחתך ממנו אבר שאין שמו עליו וכ"ש לענין חתיכה הראויה להתכבד שצריך להסיר המעים ואם לאו אין זה כבוד לפני האורחים אלא בזוי ולעג וקלס שלא מצאנו ולא ראינו מי שמניח לפני האורחים עופות במעיהם ולא מצאנו ולא ראינו לשום פוסק שאמר שאם הסירו המעיים מהם שאין נקראים שלמים לא בבריה ולא בחתיכה הראויה להתכבד לפי זה מה שצדד ה"ה בבד הראשון אם הסירו המעיים אם מקרי שלם או לאו ודאי נקרא שלם ואם נתערב אפי' באלף לא בטיל כדין כל בריה מכל הני טעמי דכתיבנא לעיל:
ועל הספק ה"ב שנסתפק החכם השואל אם הסירו הראש ממנו מי אמרינן כיון שרוב העולם משליכם הראש הוי בריה ולא בטיל או דילמא הואיל ויש שאוכלים הראש לא מקרי שלם וכו' כתב הר"אש בפרק גיד הנשה וז"ל הא דאמרינן דבריה לא בטלה ה"מ כשהוא שלם אבל נתרסק או נחתך ממנו קצת תו לא איקרי בריה ובטל ברוב מדאמרינן בפרק אלו הן הלוקין רסק ח' נמלים ואחד חי והשלם לכזית לוקה שש אלמא כשהם מרוסקים לא איקרי בריה ובעי כזית ואמרינן נמי במסכת מעילה לוקה על אכילת שרצים בכזית כשאינם שלמים וכן נמצא בתשובה לרב אלפס נמצא מכל הרמשים בקדרה בין שנפל בחמין בין שנפל לצונן אם נפסד אותו שרץ שיעורו בששים כשאר איסורים שבתורה גם הרמ"בם ז"ל כתב בפ"ב מהלכות מ"א נמלה שחסרה אחת מרגליה אינו לוקה עליה אלא בכזית הא קמן מכל הני רבוותא שאין לה דין בריה אלא אם כן היא שלמה ובפרט לדעת הר אש ז"ל שכתב או נחתך ממנו קצת כ"ש נדון דידן שנחתך הראש ואל תשביני מדברי הרמ"בם ז"ל בענין נמלה שנחתך ממנה רגל דדוקא לענין מלקות לפי שהיא בעיא ולא אפשיטא וקמ"ל אין מלקין מספק אבל לענין בריה כדקאי קאי שהרי הוא ז"ל בפ' י"ו כתב דין בריה וחתיכה הראויה להתכבד דאפי' באלף לא בטלי ואם נחתכה החתיכה כתב שבטלה בששים נתפצעו אגוזים נתפרדו הרמונים והוא הדין לחתיכת נבלה שנדובה בכלל החתיכות ונעשה הכל כמות שהיא עולה בששים ודין חתיכה הרויה להתכבד ובריה כולם שוים כמו שהזכירו אותם במשנתינו בפ' גיד הנשה ובארוך כתב בשם הרמ"בן דנחתך ממנו אבר בעיא ולא אפשיטא במסכת נזיר גבי מלקות וה"ה לאיסור דבריה דלא בטלה מדרבנן ולקולא הא קמן שאין הפריש בין מלקות לאיסור דינם שוה דמסתמא כשאסרו חכמים אפרו כמו שהיא אסורה מן התורה דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון והרש"בא כתב בת"ה נחתך ממנה או שנתרסקה עד שנאבדה צורתה אין זה בריה ובטיל חשיבות' והרי היא כשאר כל האיסורין ואפילו נחתך ממנה לאחר שנתערבה א"כ בנדון דידן לית דין ולית דיין לומר שכשנחתך הראש שעדיין שם בריה עליה וכ"ש לדעת הארוך שכתב ואין צריך לומר מרוסק ונחתך ממנו אבר שנשמתו תלויה בו דודאי בטלה ובסוף דבריו כתב אם נפרס ממנו קצת מגופו ושדרתו וכ"ש ראשו אפילו רובו שלם יש לסמוך להתיר וכן פסק הטור וב"י וכן כתב הרב פרי חדש על מה שפסק הרב בית יוסף בשלחנו הטהור לענין בריה וכן צריך שיהיה שלם כתב ז"ל לאפוקי נתרסק או נחתך ממנו אבר אחד אפילו אבר שאין הנשמה תלויה בו וכמ"ש הרש"בא בת"ה דף ק"ד וכתב ב"י דיראה דאם הוא שלם לגמרי רק שנפל ממנו מקצת ע"י בשול כמו שרגילות הוא להתפרר ודאי חשיב בריה אבל אם נפרס ממנו קצת מגופו ושדרתו וכ"ש ראשו אפילו רובו שלם יש להתיר וכן פסק הרב בעל המפה בסימן כ"ב גבי דם ואם הסירו הראש ממנו לא מקרי שלם וכן נהגו להסירו מן העופות השלמות ואף על גב שהרב כתבו לענין דם ה"ה לענין בריה ומה שצדד ה"ה כיון שרוב העולם משליכים הראש הוי בריה אין זה צד כלל אנו איו לנו אלא דברי הגמרא והפוסקים דבהדיא כתבו שאין לה דין בריה אחר שהסירו הראש א"כ בספק הב' שנסתפק ה"ה אמינא ולא מסתפינא דאין לה דין בריה כלל לכולי עלמא ובזה הותר הספק השני:
ועדיין צריכין אנו למודעי שאע"פי שנסתלקנו בנ"ד מדין בריה עכ"ז חל עלינו חובת ביאור לדון ולאסור שאר העופות מדין חתיכה הראויה להתכבד אם העוף הטמא הוא שמן וראוי להתכבד ואף על פי שהסירו הראש לעניין חתיכה הראויה להתכבד עדיין האיסור עליה שהרי אין דרך להניח לפני האורחי' עופות בראשיהן ואפילו אותם שאוכלים ראש העופות אפילו הכי הם חותכים אותם מקודם ומבשלים אותה בקדרה אחת ולענין חתיכה הראויה להתכבד רבו הדעות אבל בנ"ד נ"ל דהכל מודים בדבר וז"ל הטור בסימן ק"א ובענין חתיכה הראויה להתכבד כתב א"א הר"אש ז"ל רבו הדעות י"א שתרנגולת בנוצתה וכן חתיכה חיה כיון שאינם ראויים עתה לא חשיבי ראויה להתכבד ואפילו בהמה שלמה בטלה עד לאחר שנתבשלה וראויה ליתן לפני אורח לכבדו ולא נהירא דלא קאמר ראויה להתכבד אלא לשיעורה שתהי גדולה וראויה לכבד בה אורח לכשתתבשל אבל בשביל שהיא חיה או בנוצתה לא בטלה חשיבותה וגם י"א דכבש שלם או אווז שלם אינו נקרא ראויה להתכבד שאין דרך ליתן לפני אורח כבש אווז שלם וגם אלו דברי הבאי הם וכי בשביל שראויה ליחלק חתיכות חשובות גרע טפי כל שכין דחשיב טפי את שדרכו למנות עכ"ד ז"ל:
והרב בית יוסף בשולחנו הטהור פסק לקולא הואיל והוא ספק של דבריהם שכתב בסימן ק"א תרנגולת בנוצתה שנתערבה באחרות בטלה שהרי אינה ראיה להתכבד לפני האורחים כמות שהיא ואע"פי שאחר שנתערבה הסירו הנוצה וכן לא חשיבה ראויה להתכבד אלא אם כן היא מבושלת וכן כבש שלם או חתיכה גדולה יותר מדאי לא חשובה ראויה להתכבד שאין דרך ליתן לפני האורח כבש שלם או חתיכה גדולה יותר מדאי ויש חולקים בכל זה ודרך הרב ז"ל לפסוק כלשנא קמא ואף על פי שמדברי הרמ"בם ז"ל נראה בין שתהי החתיכה גדולה או קטנה או חיה אפילו הכי פסק הרב כדברי הרש"בא ושאר הפוסקי' הואיל והוא מדבריהם נקטינן לקולא הא קמן בנ"ד אלבא דכולי עלמא יש עליה איסור חה"ל ולא מבעיא לדעת הר"אש ז"ל וסיעתו דאפילו תרנגולת בנוצתה וכו' אלא אפילו בדעת הרש"בא ז"ל והרב ב"י שפסק לקולא מודה בנ"ד שהרי כל העופות מבושלים עם העוף הטמא וראוי להתכבד לפני האורח ואינה חתיכה גדולה יותר מדאי וגדולה מזה משמע לדעת הרמ"בם ז"ל דאפילו נחתך ממנו אבר אחד עדיין שם חתיכה הראויה להתכבד עליו שהרי לא חלק אם החתיכה גדולה או קטנה כל זמן שעדיין יכולה להתכבד לפני האורח כ"ש בנ"ד ולפי זה אף שיצאנו מידי בריה מידי חתיכה הראויה להתכבד לא יצאנו כנ"ל:
הכלל העולה מכל זה שספק הראשון שכתב אם הסירו המעים אי חשיב בריה אם לאו ודאי חשיב בריה כמו שהוכחתי ממסכת נדרים ומסכת ביצה דבני מעיים אוכליהן לאו בר איניש וגם אין דרך להניח העופות במעיהם ואם באנו לחוש לכל זה אין לך דין בריה בעופות ולא אשתימיט שום פסוק לכתוב דין זה ואדרבא כולם הסכימו שאין להם דין חתיכה הראויה להתכבד וה"ה לענין בריה ועל הספק השני אם הסירו הראש ממנו שנסתפק החכם השואל גם זה פשוט דאין לו דין בריה כמו שמצאתי באמתחות הפוסקים שכולם הסכימו לדעת אחת הכולבו ופסקי מהר"אי והרב בית יוסף ודרכי משה והרב פרי חדש ושכן הוא דעת הרש"בא ואין חוכך בדבר ובזה אין ספק ומה שחדשתי לאסור נ"ד מטעם חתיכה הראויה להתכבד גם בזה נראה לי שאין מי שמערער בדבר דעד כאן לא נחלקו הפוסקים אלא לענין אם החתיכה חיה או מבושלת אבל בנ"ד כולי עלמא מודים אם העוף הטמא שמן וראוי לכך זה הוא מה שהורוני מן השמים וה' יכפר בעד ויצילנו משגיאות ויבא לנו מורה צדק:
בסדר ובשנת ולא תשקצו את נפשותיכם בבהמה ובעוף אשר הבדלתי לכם לפ"ק:
זעירא דמן חברייא עוסק בכתר תורה חייא הכהן די לאארה:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: