שאלה ט זבולן סוחר היה וכפי מנהג התגרים היה לוקח סחורות בהקפה פעם אחת אירע לו דכשהגיע זמן הפירעון לא היו בידו מעות מזומנים מה עשה הלך אצל נפתלי אוהבו וסרסורו ואמר לו הא לך טבעת זו עם חמשה אבנים טובות צא ותמכרנה לי בעד חמש מאות זהובים שאף על פי שהיא שוה יותר אתננה בעד זה הסך בשביל שאני צריך למעות היום לפרוע לבעל חובי בזמנו וכראות נפתלי שהדבר היה נחוץ אמר לו שאין בידו לצאת מביתו בעוד שמונה או עשרה ימים כי כך צוו אותו הרופאים אמנם הוא יתן לו הת"ק זהובים וכך עשה ולא פירש אם הם בתורת מכירה או בתורת הלואה זבולון הלך לביתו שמח וטוב לב ושלם לבעל חובו ויהי כעשרת הימים יצא נפתלי לשוק ומכר טבעת זבולון בעד שמונה מאות זהובים ויהי כשמוע זבולון את הדבר הזה הלך אצל נפתלי ותבע ממנו השלש מאות זהובים יתרים על הת"ק שנתן לו באמרו שאף על פי שהוא  אמר לו שהוא יתננה בעד ת"ק זהובים רצונו היה שלא ימכרנה בפחות והמעות שנתן לו לא קבלם אלא בתורת הלואה והוא נמי לא פירש דבריו שיקחנה לו בתורת מכורה הגע עצמך שכשרצית למכור הטבעת לא היו נותנים לך אלא ארבע מאות לא היית מחזיר לי הטבעת ותובע ממני הת"ק זהובים שהלויתני השתא נמי בחוב הם אצלי ולא עשית אלא שליחותי ועוד דכיון שמכרת את טבעתי אחר עשרה ימים שהוא היום עצמו שהרופאים נתנו לך רשות לצאת מפתח ביתך הראיתה שלא מכרת אותה אלא בשליחותי ונפתלי טוען ומשיב שאינו חייב ליתן לו אפילו פרוטה אחת שהרי הוא אמר לו בפירוש שהוא רוצה ליתנה בעד ת"ק זהובים והרי קבלם ממנו באותו היום שהוא היה צריך לפרוע את חובו ולא שאל אם הם בתורת הלואה או בתורת מכירה והוא גם כן לא היה דעתו כשנתן לו המטות אלא לקנותה לעצמו ולחשבונו בין לריוח בין להפסד דסבר סתמו כפירושו דכיון דדעת זבולון היה למוכרה מה לו ולקונה אם יהיה נפתלי או אדם אחר ובהיות שנסתפקתי הדין עם מי אמרתי אלכה נא לבית מדרשו של שם לדרוש דין אמת לאמיתו:
תשובה תנן בפרק אלמנה ניזונת (דף צ"ח) אלמנה שהיתה כתובתה מאתים ומכרה שוה מנה במאתים או שוה מאתים במנה נתקבלה כתובתה:. ובגמרא אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה כאן שנה רבי הכל לבעל המעות כדתניא הוסיפו לו אחת יתרה הכל לשליח דברי רבי יהודה רבי יוסי אומר חולקין: ופריך והתניא רבו יוסי אומר הכל לבטל המטות ומשני רמי בר קמא לא קשיא כאן בדבר שיש לו קצבה כאן בדבר שאין לו קצבה אמר רב פפא הלכתא דבר שיש לו קצבה חולקין דבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות ע"כ:
ופרש"י ז"ל הכל לבעל המעות השולח שילוחו לשוק לסחורה ולקח בזול הכל לבעל המעות ולא מצי למימר אנא ארווחי: כדתניא דאיכא פלוגתא דתנאי בהא מלתא ומסקנא שמעינן דדבר שאין לו קצבה אית ליה לרבי יוסי הכל לבעל המעות וסתם לן רבי במתני' דהכא כרבי יוסי דמתני' נמי דבר שאין לו קצבה הוא דכל קרקע נמכר באומד זה בפחות וזה ביותר: דבר שיש לו קצבה כגון קטנית הנמכר בחנות במידה מלא כלי בפרוטה אם הוסיפו אחת יתרה חולקין דמתנה הואי יש לומר לשליח ניתנה ויש לומר לבעל מעות ניתנה דבר שאין לו קצבה כגון טלית וחלוק וירק הנמכרים באומד פעמים מוותר למכור בזול ופעמים בצמצום הכל לבעל המעות שאין כאן מתנה אלא מכר עכ"ל:
נמצינו למדין מדברי זאת הסוגיא דבדבר שאין לו קצבה אם יותירו לשליח דבר מה הכל לבעל המעות וכן פסק הרמב"ם ז"ל (בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין הל ה') וז"ל הנותן מעות לשילוחו ליקח בהם חיטים או מין ממיני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת נתן לו מעות ליקח בהם חיטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורין אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו הוסיפו לבטל המעות היה השטר קצוב וידוע והוסיפו לשליח במנין או במשקל או במידה כל שהוסיפו לו המוכרים הרי הוא של שניהם וחולק התוספת השליח עם בעל המעות עכ"ל: ואין ספק דדין הסרסור בענין זה כדין השליח שהרי הוא ז"ל כתב (בפרק ב' הל' ו') ז"ל הסרסור שליח הוא אלא שהוא נוטל שכר שליחותו לפיכך אם שנה דעת הבעלים משלם מה שהפסיד כיצד ראובן שנתן חפץ לשמעון הסרסור ואמר לו מכור לי זה ואל תמכור בפחות ממאה והלך ומכרו בחמשים משלם החמשים מביתו מכר במאתים הכל לראובן וכן כל כיוצא בזה:
ואע"ג דדברי הרמב"ם ז"ל אינם צריכים חיזוק דטעמו ונימוקו עמו מ"מ ראיתי לכתוב מה שמצאתי כתוב בהגהות אשירי בשם רשב"ם וז"ל אי אמר חד לחבריה מכור לי טלית זה בחמשה דינרין ולא אמר ליה המותר יהא שלך ומכרו בשבעה דינרין הכל לבעל הטלית דדבר שאין לו קצבה הוא (עכ"ל: וכן פסק סמ"ג בעשין סי' פ"ב:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נאמר בנ"ד דנפתלי חייב ליתן לזבולון השלש מאות דינרים היתרים על הת"ק שקבל בעד טבעת זבולון כיון שהוא שילוחו וסרסורו כפי הנחת השאלה וגם שלא מצינו שזבולון אמר לו לך ותמכור טבעת זו בעד ת"ק זהובים והמותר יהא שלך כמו שכתב רשב"ם וכיון שהוא שילוחו וסרסורו כל מה שהותירו לו הכל לבעל הטבעת: ואם לחשך נפתלי לומר דהטבעת דבר שיש לו קצבה הוא והכל שלו ליתא להאי טענה דהא רש"י ז"ל פירש בהדיא הדברים שיש להם קצבה ועינינו הרואות בכל יום שהמרגליות ואבנים טובות פעמים נמכרים בזול ופעמים נמכרים ביוקר. ואף אם נניח שהטבעת הוי דבר שיש לו קצבה אפילו הכי הדין הוא שיחלוקו היתור בין השליח ובין בעל הטבעת ולא שנפתלי יקח הכל ולא יתן לזבולון אפילו פרוטה אחת כפי הנראה מדבריו:
אמנם כיון שכל מה שכתבתי וכל הני ראיות שהבאתי אינו אלא פירוש דיני השליח והסרסור בדרך כללות בלי שום עיון בטענת הבעלי דינים חל עלי חובת ביטול משענת הטענה הרצוצה אשר עליה נפתלי נשען והיא באמרו שזבולון אמר לו בפירוש שהוא רצה ליתן טבעתו בעד ת"ק זהובים והרי קבלם ממנו באותו היום שהיה צריך לפרוט לבעל חובו ולא שאל אם הם בדרך הלואה. ומי הוא זה ואי זה הוא אשר עינים לו בראשו ולא יראה ואשר לו מוח בקדקדו ולא יבין שמה שאמר לו זבולון שהוא רוצה ליתנה בעד זה הסך שרצונו בזה שלא נתן לו רשות למוכרה בפחות כמו שזבולון עצמו טוען ואם באנו לדקדק בדברי זבולון נראה שהאמת אתו שהרי בתחילת דבריו אמר לו צא ותמכרנה לי בעד ת"ק זהובים שאף טל פי שהיא שוה יותר אני אתננה בעד זה הסך בשביל שאני צריך למעות היום הרי שגילה דעתו שמה שנתרצה ליתנה בת"ק זהובים הוא מפני דוחקו דאל"כ מה לו לזבולון לומר שהיא שוה יותר והלא נפתלי סרסור הוא ובודאי שהוא בקי ומכיר המרגליות יותר ממנו וסופו מוכיח לתחילתו שהרי הוא מכרה בעד שמונה מאות זהובים וכבר הוכחנו מדכרי רשב"ם והסמ"ג ז"ל שאף על פי שהמוכר קצץ מעות לשליח ואמר לו תמכור בכך וכך אם הוסיפו הוסיפו לו וא"כ כשנתן נפתלי המעות לזבולון אנן סהדי שלא נתנם אלא בתורת הלואה לקיים בעצמו מצות אם כסף תלוה את עמי וכדו שזבולון אוהבו יעמוד בדיבורו וכמעט אמינא ולא מסתפינא שנפתלי אבד זכות מצות הלואה בראותי שהוא תוהא על הראשונות:
ומעתה אלכה לי לבטל הטענה השנית  שהיא היותר חזקה בעיני נפתלי והרי היא בעיני חלושה מן הראשונה והיא באמרו שדעתו היה כשנתן לו המעות משלו לקנותה לעצמו ולחשבונו בין לריוח בין להפסד ובאמת כי הדבר הזה קשה להלמו כי אם זאת היתה כונתו למה לא גלה לו שהוא היה רוצה לקנותה לעצמו כי לאו כל כמיניה שיאמר שכך היה בלבו דדברים שבלב אינם דברים ועוד למה ליה למימר שאין בידו לצאת מביתו בעוד שמונה או עשרה ימים דמה אכפת ליה לזבולון אם יצא אם לא יצא כיון שהוא רוצ' לקנות הטבעת לעצמו אלא ודאי דפלגינן לדיבוריה שכונתו היתה למכור הטבעת בשליחות זבולון ואם לא ימצא מי שיקננה בעד ת"ק זהובים יחזירנה לזבולון ויתבע ממנו הת"ק זהובים שהלוהו עליה באמרו שהוא לקחה מידו בתורת משכון בראותו שהדבר היה נחוץ והוא היה צריך למעות באותו היום לשלם לבעל חובו ואם ימצא למוכרה ביותר יאמר שהוא קנאה לעצמו ולחשבונו באופן שכונתו היתה שאם יפחתו יפחתו לזבולון ואם יותירו יותירו לו ומעשיו מוכיחין על כונתו כיון שבאותו היום עצמו שיצא מכרה לסוחר אחר ובהא ודאי אמרינן סתמו כפירושו כמו שטען נפתלי ולא מטעמיה אלא שכיון שכשנתן המעות לזבולון לא הזכירו תורת מכירה כלל בהיותם עוסקים במכירת הטבעת וזבולון היה יכול לומר קנה אותה לעצמך או נפתלי אקנה אותה לעצמי ודאי דשניהם לדעת אחת נתכוונו ותואנה הוא שמבקש נפתלי  ליקח השלש מאות זהובים היתרים ובודאי שבדרך הלואה נתן לו וחייב נפתלי להחזיר השלש מאות יתירים לזבולון כי מן הדין שלו הם:
אבל בהיות שאין לדיין אלא מה שעיניו רואות כי האדם יראה לעינים ודבר זה מסור ללב ובוחן לבות ה' הוא יודע מה היתה כונתו ואין לנו רשות לחייבו באומד דעתנו נאמר דאף אם נניח דכונתו של נפתלי היתה לקנות הטבעת לעצמו אפילו הכי הדין דין אמת ונפתלי חייב ליתן לזבולון השלש מאות זהובים דמי התיר לו לקנות לעצמו מה שנתנו לו למכור לאחרים שהרי זבולון אמר לו בפירוש צא ותמכרנה לי לי דייקא לי לשמי. הלא תראה בפ' אלמנה ניזונת ד' צ"ח) דאמר רבי זירא אמר רב נחמן אלמנה ששמה לעצמה לא עשה ולא כלום וטעמא יהיב בגמרא דאמרי לה מאן שם ליך כי ההיא דההוא גברא דהפקידו גביה כיסתא דיתמי אזל שמה לנפשיה בד' מאה זוזי אייקר קם בשית מאה אתא לקמיה דר' אמי אמר ליה מאן שם לך ע"כ בגמרא: ופרש"י ז"ל ששמה לעצמה לקחה שדה היתומים לעצמה בשומת כתובתה:. לא עשתה ולא כלום ואם רצו היתומים מעות אחר זמן חוזרין ונוטלין אותה: מאן שם ליך. ממי קבלת מכירה זו לא מב"ד ולא מן היתומים אבל היכא דשמה לאחרים נפק מרשות היורשים שהרי נתנו לה חכמים רשות למכור: כיסתא. מספא: ל"א גרס' עצי אלמוגים שקורין קורא"ל:
והתוספות כתבו ז"ל דאמרי להמאן שם ליך כלומר מי החזיקך באלו הנכסים שאין לך אדם שיכול לזכות בקרקע חבירו אם לא יחזיקוהו בב"ד והביאו ראיה מההיא דתנן (בפ' המפקיד ד' ל"ח) המפקיד אצל חבירו יין והחמיץ דבש והדביש עושה להם תקנה ומוכר בב"ד וכשהוא מוכרן מוכרן לאחרים ואינו מוכרן לעצמו עכ"ל:
ואם יקשה המקשה דשאני אלמנה דשמה לעצמה דאז יכולין היתומים לומר לה מאן שם ליך אבל בנ"ד שנפתלי לא שם לעצמו אלא לקח הטבעת בסך שנתן לו זבולון רשות למוכרה אין זבולון יכול לטעון כלום נגד נפתלי דמה לו שהוא ימכרנה לעצמו אז ימכרנה לאחרים הרי טטנה זו מבוטלת במה שפסק מרן בשולחנו הטהור ש"ה  שליח יכול לקנות לעצמו אפילו באותם דמים שהרשוהו בעלים למוכרה:
ובפ"ק דפסחים (ד' י"ג) הביאו מעשה באיש אחד שהפקידו אצלו דיסקיא מלאה חמץ ונקבוה עכברים והיה חמץ מבצבץ ויוצא ובא לפני ר' שעה ראשונה אמר לו המתן שניה אמר לו המתן שלישית אמר לו המתן רביעית אמר לו המתן חמישית אמר לו צא ומוכרה בשוק ופרכינן בגמרא מאי לאו לגוים כרבי יהודה אמר רב יוסף לא לישראל כר"מ א"ל אביי אי לישראל נשקליה לנפשיה משום חשדא דתנן גבאי צדקה שאין להם עניים לחלק פורטין לאחרים ואין פורטין לעצמן גבאי תמחוי שאין להם עניים לחלק מוכרן לאחרים ואין מוכרן לעצמן משום שנאמר והייתם נקיים מה' ומישראל: ופרש"י ז"ל נשקליה לנפשיה. ויאכלנו ויתן דמיו לבעלים למה לו לטרוח וילך בשוק אחרי שנותן לו רשות למכור:
משמע מכל אלו הסוגיות דמי שנתנו בידו דבר מה למכור לאחרים אין לו רשות ליקח לעצמו לפי שהוא נעשה שליח להקנות הקרקע או החפץ ללוקח אבל לעצמו אינו יכול לזכות ולקנות דאין אדם מקנה לעצמו שאין המכר אלא הוצאת דבר מרשות לרשות וזה לא יצא מרשותו שהשליח במקום בעלים עומד ואם כן בנ"ד נמי נפתלי עשה שלא כדין במה שקנה הטבעת לעצמו והרי הוא חייב ליתן לזבולון השלש מאות זהובים שהותירו לו על הת"ק שקצץ לו זבולון שהרי הרמב"ם ז"ל כתב (בפ' ו' מהל' מכירה) וז"ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו  במלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר  זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה ואני  אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח: וא"כ אין ספק שזבולון זכה בדינו:
הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי  מורנו הרב היושב על כסא ההוראה:
היום ביום שלישי ר"ח חשון שנת תקנ"ג לפ"ק
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבטי הויז פון דיא נייאי גאס