שאלה ראובן חת והניח יתומים קטנים ומינו בית דין לשמעון לאפוטרופוס על היתומים ויהי היום ראה שמעון שטר אחד בין שטרות ראובן והתבונן בו שהיה לו בו תביעה על לוי ותבע ללוי לבית דין וכשראו בית דין השטר וטענות לוי נתחייב שמעון בדין כי השטר הזה היה יותר טוב שלא יראה ולא ימצא כי בזה גלה אזן לוי לתבוע בית אחד מבתי ראובן וכשהגדילו היתומים הזמינו שמעון לדין יען הוא היה גרמא בנזיקין כי מה לו להחזיק באזני כלב אם לא שאתה ולוי עשית רמאות בדבר ולכן רוצים שישלם להם הבית ושמעון משיב שכוונתו היתה טובה ושהוא אינו נביא לידע עתידות כי איך יעלה על הדעת המקרה הזה כי אינו מורגל ולכן באו לב"ד להטות אזנם לדין תורה יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה קודם כל דבר צריכים אנו למודעי בדיני דינא דגרמי המתפשטים ענפיו בכמה מקומות שבתלמוד יען שטענת היתומים מיוסדת על שרש זה שטענו שהאפוטרופוס הוא היה גרמא בנזיקין ולכאורה נראה שטעמם ונימוקם עמם כההיא דאמרינן בפ' הגוזל עצים דף צ"ח וז"ל אמר רבה השורף שטרו של חבירו פטור דאמר ליה ניירא קלאי מינך מתקיף לה רמי בר חמא היכי דמי אי דאיכא סהדי דידעי מאי הוה בשטרא ליכתבו ליה שטרא מעליא ואי דליכא סהדי אנן מנא ידעינן אמר רבא תהא במאמינו אמר רב דימי בר חנינא הא דרבא מחלוקת ר"ש ורבנן היא לר"ש דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי מיחייב לרבנן דאמרי דבר הגורם לממון לאו כממון דמי לא מיחייב מתקיף לה רב הונא בריה דרב יהושע איחר דשמעת ליה לרבי שמעון דבר הגורם לממון כממון דמי בדבר שעיקרו ממון כדרבה דאמר רבה גזל חמץ לפני הפסח ובא אחר ושרפו במועד פטור שהכל מצוים עליו לבערו לאחר הפסח מחלוקת רבי שמעון ורבנן לר"ש דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי חייב לרבנן דאמרי דבר הגורם לממון לאו כממון דמי פטור בדבר שאין עיקרו ממון מי אמרינן אמר אמימר מאן דדאין דיני דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא ומאן דלא דאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי ניירא בעלמא הוה עובדא וכפייה רפרם לרב אשי ואגבי ביה כי כשורא לצלמא עכ"ל:
ופירש"י ז"ל מנא ידעינן. מאי הוי כתיב ביה ומאי בעי למיתני ולא אצטריך ליה למימר דפטור במאמינו בעל השטר לשורף בכל מה שאומר שכך היה כתוב ביה אפילו הכי פטור דר' שמעון. בפ' גבי קדשים שחייב באחריותן וכו'. במועד. בזמן ביעורו בשש שעות ודכוותא בפסחים לא בדק בתוך המועד בדוק לאחר המועד: לר"ש חייב. האי ששרפו לשלם לגזלן דמיהם דדבר הגורם לממון הוא שאם היה בעין היה מחזירו גזלן לבעליו ופטור דתנן גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך ועכשיו שאין בעין יחזיר דמים לבעליו ובחמץ בפסח הוא דאמרינן הכי משום דעיקרא כלומר בתחלתו ממון הוי ועכשיו אע"פ שאינו שוה לכלום גורם לממון הוא אבל בשטרי דמעולם לא היה גופו ממון מי שמעת ליה: מאן דדאין דינא דגרמי ר"מ היא בהגוזל בתרא: מגבי ליה מן השורף כל השטר שהרי גרמו להפסיד: ואכפייה רפרם לרב אשי ששרף שטר חבירו בילדותו: ואגבי מיניה גוביינא מעלייא כל מה שכתוב בשטר: כי כשורא לצלמא פרעון גמור מן העידית כקורה זו הנבחרת משאר קורות לתקן בה צורה ודיוקנאות: עכ"ל
הרי מוכח מזאת הסוגיא בהדיא שכל מי שגורם תקלה לחבירו שחיוב לשלם כהאי עובדא דרפרם שכפה לרב אשי ומהאי טעמא פסק הרמב"ם בהלכות חובל ומזיק פרק ז' וז"ל כל הגורם להזיק ממון חבירו חייב לשלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר המזיקין אע"פ שאינו הוא החזיק זה הנזק עצמו באחרונה הואיל והוא הגורם הראשון חייב כיצד הזורק כלי שלו מראש הגג על גבי כרים וכסתות ובא אחר וקדם וסלק את הכרים מעל הארץ ונחבט הכלי בארץ ונשבר חייב נזק שלם כאילו שברו בידו שסלוק הכרים והכסתות גרם לו שישבר וכן כל כיוצא בזה עכ"ל:
ואע"פ שיראה שהמים חיים הללו נובעים ממקור סוגיא אחת הלא היא כתובה בפ' כיצד הרגל דף כ"ו ע"ב מההיא מימרא דרבה שאמר זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים או כסתות בא אחר וסלקן או קדם וסלקן פטור מאי טעמא בעידנא דשדייה פסוקי מפסקינן גיריה שברור מכאן שהוא היפך דבריו ז"ל כבר פסקו כל הפוסקים ז"ל ובפרט הרי"ף אשר הנך אחרי עקבותיו הקדושים תלמידו החביב הרמב"ם ז"ל דלית הילכתא כוותיה דרבה כיון שאין לו למונח קיים השורש הזה ויסוד דין דגרמי שמהאי טעמא אמר בההיא ששורף שטרו של חבירו דפטור ואדרבא איפכא מסתברא כפי אוקמתא וכללא דגמרא גבי האי ע בדא דרב רפרם כדילעיל:
פקח נא עיניך וראה לאסתייעתא דמילתא מה שכתב הריף ז"ל על האי סוגיא דרבה דבפ' כיצד הרגל וז"ל אמר רבה זרק כלי מראש גגו והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם וסילקן או בא אחר וסילקן פטור בעידנא דשדייה מיפסק פסוקי גיריה: מסתברא לן דל ת הילכתא בהא ברבה משום דסבירה ליה דלא דיינינן דינא דגרמי דהוא דאמר בפרק הגוזל קמא השורף שטרותיו של חבירו פטור מדיני אדם וחיוב בדיני שמום וקי"ל דלית הילכתא כוותיה אלא כי הכין דאמרין אכפייה רפרם לרב אשי ואגבייה כי כשורא לצלמי עכ"ל וכן הסכים הרא"ש ז"ל לדעת הגדולים האלה הרי"ף והרמב"ם ז"ל ובסיום דבריו אמר ור"י פירש דגרמא בנזיקין הוי כיון שלא עשה מעשה בגוף דבר הנזוק והכי מסתברא:
העולה מזה מכל מאי דכתיבנא דטענת היתומים לפום ריהטא נראה טענה אלימתא שהאפוטרופוס הויה גרמא בנזיקין ומחוייב כפי דיני דגרמי לשלם ממבחר שבנכסיו אמנם לפום קושטא דמלתא אמינא דלאו כל כמינייהו דיתמי להוציא אדם נאמן מידי חזקת ובלי ראיה ברורה והוכחה נכונה ומצודקת ושלא למראית עין נשפוט ולגזור אומר ולחשוד לאפוטרופוס שאינו עוסק בנאמנות בענייני היתומים הבט נא וראה מאי דגרסינן בגמרא דגיטין דף כ"ב וז"ל עמרם צבעא אפוטרופא דיתמי הוה אתו קרובים לקמיה דרב נחמן אמרי ליה קא לביש ומכסי מיתמי אמר להו כי היכי דלישתמען מיליה קא אכיל ושתי מדדהו ולא אמיד אימור מציאה אשכח והא קא מפסיד אמר להו אייתי לי סהדי דמפסיד ואיסלקיניה דאמר רב הונא חברין משמיה דרב אפוטרופוס דמפסיד מסלקינן ליה דאתמר אפוטרופא דמפסיד רב הונא אמר רב מסלקינן ליה דבי רבי שילא אמרי לא מסלקינן ליה והילכתא מסלקינן ליה עכ"ל:
ופיר"שי ז"ל אמר להו. רב נחמן: כי היכי דלישתמען מיליה וצורך היתומים הוא שיהא נראה כאדם חשוב: ולא אמיד אינו עשיר לעשות יציאות הללו משלו ומשל יתומים הוא עושה וסתם עשיר אומדים אותו בני אדם זה בכה וזה בכה אבל עני אין אדם אומדו אי נמי דלא אמיד לבני אדם שיהא עושרו ראוי ליציאות הללו: והא קא מפסיד נכסי היתומים שאינו מפרנס הקרקעות כראוי להם וקוצץ אילנות עכ"ל:
באופן שיש חזקה גדולה לאפוטרופוס להיו' עומד בכשרותו ותמימותו ושצריך עדים ברורים להפקיע חזקתו ושאינו' נקל למראית עין לומר עליו שאינו נאמן דק אם יעשה מעשה זרים ומפורסמים שהחוש אינו יוכל להכחישו אזי יסירוהו מנאמנותו פוק חזי מה שכתב הרמב"ם בהלכות נחלות פ"י הלכה ז' וז"ל בית דין שהעמידו אפוטרופו' ושמעו עליו שהוא אוכל ושותה ומוציא הוצאות יחר מדבר שהיה אמוד בו יש להן לחוש לו שמא מנכסי יתומים הוא אוכל ומסלקין אותו ומעמידין אחר אבל אם מנהו אבי יתומים אין מסלקין אותו שמא מציאה מצא אבל אם באו עדים שהוא מפסיד נכסי יתומים מסלקין אותו וכבר הסכימו הגאונים שמשביעין אותו הואיל ומפסיד וה"ה לאפוטרופוס שמנהו אבי יתומים והיתה שמועתו טובה והיה ישר ורודף מצות וחזר להיות זולל וסובא והולך בדרכי החשד או שפרץ בגדרים ובאבק גזל ב"ד חייב לסלק אותו ולהשביעו ולמנות להם אפוטרופו' כשר וכל הדברים האלו כפי מה שיראה לדיין שכל ב"ר וב"ד הוא אביהן של יתומים עכ"ל הא קמן ברור כשמש בצהרים כמה דברים ושמועות רעות ומפורסמות צריכים להיות קודם להפקיע חזקת נאמנות אפוטרופוס ולהיות זה נכון וברור גם מוהרי"ק בשלחנו הטהור קימו וקבלו עליו ובא וראה מה שכתב בחשן המשפט סי' ר"ץ בהלכות אפוטרופוס ולהיות כי ערבו עליו דברי דודים פה מפיק מרגליות העתיק כל דברי הרמב"ם אות באות תיבה בתיבה וכדי שלא להטריח את עצמנו כי דברים פשוטים הם לא נאריך עוד בזה:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבא לנ"ד לזכות ולפטור לשמעון האפוטרופוס מתביעת ומענות היתומים מכמה טעמי חדא שצריכים היתומים כמה ראיות ברורות ועדים נאמנים להחליש כח ולהפקיע נאמנות האפוטרופוס העומד בצדקו ובתמימותו ועוד כי מה שעשה שמעון בזה להזמין ללוי לב"ד על ענין שטר חוב שמצא מראובן הכל עשה כפי המשפט וצדק לתועלת היתומים לגבות כל שטרי חוב הנמצאים אתו אחת לאחת למצוא חשבון כי זאת הדת נותנת והסברה מסכמת והגם כי היתומים האלו מרעישים קול וצווחים ככרוכיא לא צייתינן להו ולא משגחינן על טענתייהו כלל ועיקר יען כל דבריהם הם חלושים ונעקרים ממקומם שבאמרם ששמעון החזיק באזני כלב לעורר ללוי כאילו לא היה ריב לו אינו טענה מספקת שאפי' לא היה מזמינו האפוטרופוס לב"ד לעולם לוי היה טוען תביעתו כי תביעתו עומד תמיד לפניו לגבותו ודבר ידוע ומוסכם הוא כי היורשים מוכרחים ומחוייבים לפר'וע פרע'ות של המוריש ולכן אינו טענה לומר שאפוטרופוס עשה רמאות בדבר הזה כי אין שום הוכחה גלויה ומפורסמת לנו להפקיע נאמנותו וחזקתו ולכן כל מה שטען שמעון האפוטרופוס בזה ודאי דעת שפתיו ברור מללו ושהדין ומשפט עמו זהו מה שעלתה מצודתי בענין דין זה לפי קוצר דעתי ומיעוט השגתי והאל העונה אותי בצרתי הוא יעזרני על דבר כבוד שמו ויראני נפלאות מתורתו והנני עומד בתחנתי זאת הקצרה לאל שוכן מרומים ישלח רפואה שלימה וזקנה טובה למ"ו עטרת ראשינו נר"ו יעמידהו על קו הבריאות כקדם וכבראשונה ליהנות מאורות תורתו ולהועילנו מצוף ודבש דבריו הנחמדי' עד כי יבא מורה צדק ומלאה הארץ דעה:
באמשטרדם בסדר ובשנת אשר כתבתי להורותם לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו: