שאלה כב ראובן חלה את חליו אשר ימות בו ועשה שטר צוואה והניח כל נכסיו לבניו ומנה להם אפוטרופוס וצום וזרזם לבל ימרו את פיו ושלא יעשו שום דבר שלא מדעתו ונפטר וכאשר עבר זמן מה קם הגדול שביתומי' שהיה בן י"ג שנה ויום אחד ומכר לשמעון כל חלקו וזכותו בנכסי אביו על מנת שיתן לו מאה דינרים בכל שנה כל ימי חייו ויהי מקץ שנתים ימים מת היתום הנ"ל ועתה בא שמעון לתבוע מהאפוטרופוס כל נכסי היתום המת מכח שטר המכר והאפוטרופוס מוחה בדבר באומרו שכל מה שעשה היתום היה זולת הסכמתו והמכר בטל שכך צוה אביו שעל פיו יצאו ועל פיו יבואו ועוד שהיתומים אחי המת עדיין הם קטנים וקיימא לן אין נזקקין לנכסי יתומים השתא מבעיא לן מי יזכה בדין זה אילימא שהדין עם האפוטרופוס מכח הצוואה או דילמא שמעון הוא הזכאי שהרי כשמכר  לו היתום נכסיו היה בן דעת ויודע בטיב משא ומתן ומהת"מש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא בבבא בתרא פרק מי שמת (דף קנ"ה) איתמר קטן מאימתי מוכר בנכסי אביו רבא אמר רב נחמן בן שמנה עשרה שנה ורב הונא בר חנינא אמר רב נחמן בן עשרים שנה ואיפסיקא התם הילכתא כמאן דאמר בן עשרים ופירש רשב"ם ז"ל קטן. היורש נכסי אביו שמת מאימתי מוכר בנכסי אביו בקרקעותיו ותיהוי מכירתו מכירה דאילו גבי מטלטלין תנן הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין ומפרש התם כבר שית כבר שב כל חד לפי חורפיה משום כדי חייו תקנו ליה רבנן במטלטלין דתיהוי מכירה למזונותיו אבל במקרקעי לא: בן י"ח ויום אחד דמסקינן לקמן תוך זמן כלפני זמן ואע"פי שאינו יודע בטיב משא ומתן יפה כדמוכח לקמן בת י"ד שיודעת בטיב משא ומתן מוכרת וכגון שהביאה שתי שערות כדמוכח לקמן עכ"ל: נראה מדברי רשב"ם ז"ל דהא דאמרינן קטן מוכר בנכסי אביו מבן עשרים כפי פסק ההלכה הוא דוקא בשאינו יודע בטיב משא ומתן אבל אם יודע בטיב משא ומתן אינו צריך שיהי' בן עשרים אלא כיון שהוא  בן י"ג שנה ויום אחד שנקרא גדול יכול למכור בנכסי אביו וכן פירש הרא"ש ז"ל בפסקיו ז"ל שלח ליה גידל וכו' לפי ששמע גידל מרבא בסתם הבן אין מוכר נכסי אביו עד שיהא בן שמונה עשרה שנה שאל ממנו אי איירי נמי בקטן שהוא פיקח ויודע בטיב משא ומתן והשיב לו דהא דבעינן שיהא בן שמנה עשרה שנה היינו בקטן שאינו שוטה וגם אינו פיקח אבל אם הוא פיקח ויודע בטיב משא ומתן מוכר בנכסי אביו כשהוא בן י"ג שנה אם הביא שתי שערות ולעיל דפריך מעובדא דבני ברק אלא אי אמרת מבן עשרים כי בדקו מאי הוי הוה מצי לשנויי דמיירי שיודע בטיב משא ומתן אלא דניחא ליה לתרץ האמת ורב אלפס זכרונו לברכה לא כתב כן ויותר נראה כמו שכתבתי עכ"ל: מה שהכריח לרשב"ם ולהרא"ש ז"ל לפרש כן הוא מאי דאיתא התם שלח ליה גידל בר מנשיא לרבא ילמדנו רבינו תינוקת בת ארבע עשרה שנה ויום אחד יודעת בטיב משא ומתן מהו שלח ליה אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ופריך ולשלח ליה תינוק ומשני מעשה שהיה כך היה ולשלח ליה תינוקת בת י"ב שנה ויום אחד מעשה שהיה כך היה ופירש רשב"ם ז"ל אית דגרסי מקחה מקח וממכרה ממכר במטלטלי ולא מיבעיא בת י"ד אלא אפי' כבת שב וכבר שית כדתנן הפעוטות וכו' ומוקי לה בגיטין כבת שית וכבת שבע אלא מעשה שהיה כך היה ולא נהירא דמאי אתא לאשמועינן מתני' היא הפעוטות מקחן מקח וכו' ואפילו אין יודעים יפה בטיב משא ומתן דהא כבר שית כבר שבע מוקמינן לה ונראה בעיני דבמקרקעי מיירי ולא גרסי' במטלטלין והכי מפרש לה שלח ליה גידל בר מנשיא לרבא ילמדנו רבינו תינוקת בת י"ד שיודעת בטיב משא ומתן מהו למכור בנכסי אביה אע"ג דלא הויא בת עשרים מהכא שמעינן דעד השתא אמרינן בשאין יודע כ"כ בטיב משא ומתן ואפ"ה מבן עשרים ואילך מוכר בנכסי אביו הואיל ואינו שוטה ממש אבל בפחות מבן עשרים בעינן חכמה יתירה למכור בנכסי אביו עכ"ל:
אבל הרי"ף ז"ל רוח אחרת עמו והעולה מתמצית דבריו שאפילו יודע בטיב משא ומתן אינו יכול למכור קרקעות שירש מאביו עד שיהיה בן עשרים שנה. ודחא פי' רשב"ם והרא"ש ז"ל בשתי ידים. הרוצה לעמוד עליו יעיין במקומו שהאריך מאוד בעניין זה:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק תשעה ועשרים מהלכות מכירה הלכה י"ב וי"ג ז"ל קטן שהגדיל והביא הזכר שתי שערות אחר שלש עשרה שנה והבת אחר שתים עשרה. אע"פ שאינו יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר ומתנתו מתנה במטלטלין אבל בקרקע אין מעשיו קיימין עד שיהיה יודע בטיב משא ומתן אחר שהגדיל: במה דברים אמורים בקרקע שלו אבל בקרקע שירש מאבותיו או משאר מורישיו אין ממכרו ממכר עד שיהיה בן עשרי' שנה: אע"פ שהביא שתי שערות ויודע בטיב משא ומתן שמא ימכור בזול מפני שדעתו נוטה אחר המעות ועדיין לא נתיישבה דעתו בדרכי העולם ע"כ:
וכתב הרב המגיד ז"ל קטן שהגדיל והביא הזכר שתי שערות וכו' מפורש בפרק מי שמת שבן שלש עשרה שנה ממכרו ממכר במטלטלין אף על פי שאינו יודע בטיב משא ומתן ועדותו עדות בהן כדאיתא התם: אבל בקרקע וכו' גם זה מפורש שם אם יודע בטיב משא ומתן ממכרו ממכר וכו' כדאיתא התם ומפורש בהלכות בארוכה: במה דברים אמורים בקרקע שלו אבל קרקע שירש מאבותיו או משאר מורישיו וכו' זה מפורש שם ואמרו פרק התקבל בשמוע' דשלש מדות בקטן ולמכור בנכסיו של אביו עד שיהא בן עשרים והיא אפי' ביודע בטיב משא ומתן כדאיתא בהלכות בפרק מי שמת בארוכה ופירש אבל כשהוא בן עשרי' והביא שתי שטרות אף על פי שאינו יודע בטיב משא ומתן ממכרו ממכר אפילו בקרקע אביו וכן כתב ן' מגש ז"ל והביא ראייה לדבר ועיקר וכו':
הרי לנו מכל האמור דלהרי"ף ז"ל והרמב"ם ז"ל ודעימייהו הלוא הם הרב אבן מגש ז"ל כמו שכתב הרב המגיד ז"ל בשמו והרמב"ן ז"ל בספר מלחמות ה' שהליץ בעד הרי"ף ז"ל נגד השגת בעל המאור ז"ל והרבה מן האחרונים ז"ל שהבן מי"ג שנה ויום אחד יכול למכור מטלטלין שירש מאביו ואין מי שיכול למחות בידו אבל קרקעות שירש מאביו אינו יכול למכור עד שיהיה בן עשרים שנה אף שיודע בטיב משא ומתן ודעתינו נוטה להאי סברא לפי דהאי פירושא נאות לסוגיא בלי צורך חילוף הגרסאות:
וכן פסק הרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור בח"מ סי' רל"ה ס' ח' וט' ז"ל קטן שהגדיל והביא שתי שטרות הזכר אחר י"ג שנה והבת אחר י"ב אף על פי שאינו יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר ומתנתו מתנה במטלטלין אבל בקרקע אין מעשיו קיימים עד שיהיה יודע בטיב משא ומתן אחר שהגדיל בד"א בקרק' שלו שקנאו או שניתן לו במתנ' בריא אבל קרקע שירש מאבותיו או משאר מורישיו או שניתן לו במתנת שכיב מרע אין ממכרו ממכר עד שיהיה בן עשרים שנה שלימות ויביא שתי שטרו' אבל קודם עשרים שנה שלימות אע"פ שהביא שתי שטרות ויודע בטיב משא ומתן לא שמא ימכור בזול מפני שדעתו נוטה אמר המעות ועדיין לא נתיישבה דעתו בדרכי העולם וכשהוא בן עשרים שנה שלימות והביא שתי שטרות מוכר בין במטלטלין בין קרקעות בין שלו בין של אביו ואפילו אינו יודע בטיב משא ומתן ע"כ:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא שראובן עשה שטר צוואה והניח כל נכסיו לבניו ומינה להם אפוטרופוס וציום וזרזם לבל ימרו את פיו ושלא יעשו שום דבר שלא מדעתו ונפטר וכאשר עבר זמן מה קם הגדול שביתומים שהיה בן י"ג שנה ויום אחד ומכר לשמעון כל חלקו וזכותו בנכסי אביו על מנת שיתן לו מאה דינרים בכל שנה כל ימי חייו. ויהי מקץ שנתים ימים מת זה היתום. ועתה בא שמעון לתבוע מהאפוטרופוס כל נכסי היתום המת מכח שטר המכר והאפוטרופוס מוחה בדבר באומרו שכל מה שעשה היתום היה זולת הסכמתו והמכר בטל וכו'. ועוד שהיתומים אחי המת עדיין הם קטנים וקיימא לן אין נזקקין לנכסי יתומים ע"כ. אבל קודם שנתחיל פרק התשובה צריכין אנו לחקור מה הן הנכסי' שמכר זה היתום אם מטלטלין או קרקעות כי לא פורש בדברי ה"ה. ובהשתנות העניין ישתנה הדין שאם אלו הנכסים שמכר זה היתום היו קרקעות שירש מאביו אין ממכרו ממכר. ולא מהטענות שטען האפוטרופוס כי אין בהם ממש כאשר נבאר לקמן בע"ה. אלא משום שאין הבן יכול למכור קרקעות שירש מאביו עד שיהיה בן עשרים שנה ויביא שתי שטרות או שנולדו לו סימני סריס או שיעברו רוב שנותיו כפי מסקנת הסוגיא שקדמנו זכרה יעו"ש והסכמת הפוסקים ז"ל: וכיון דנ"ד זה היתום בשעה שמכר לא היה אלא בן שלש עשרה ויום אחד אין ממכרו מכירה אבל אם אלו הנכסים שמכר היו מטלטלין ממכרו ממכר כיון שהיה גדול בשעה שמכר. ואין האפוטרופוס יכול למחות בידו וצריך שימסור אלו המטלטלין לשמעון הלוקח כי אין רשות האפוטרופוס על היתומים אלא בעודם קטנים אבל אחר שהגדילו והוא הזכר בן י"ג שנה ויום אחד והנקבה בת י"ב ויום א' והביאו שתי שטרות אין רשות האפוטרופוס עליהם כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות נחלות הלכה ח' ז"ל קטן שהגדיל אפילו היה אוכל ושותה יותר מדאי ומפסיד והולך בדרך רעה אין ב"ד מונעין ממנו ממונו ואין מעמידין לו אפוטרופוס אלא א"כ צוה אביו או מורישו שלא יתנו לו אא"כ יהיה כשר ומצליח או שלא יתנו לו עד זמן מרובה. והשוטה והחרש הרי הן כקטנים ומעמידין להן אפוטרופוס וכו' ע"כ וכתב ה"המ ז"ל קטן שהגדיל וכו' מבואר בהמפקיד אפוטרופא לדקנני לא מוקמינן ועוד מתבאר במקומות אחרים ע"כ. וה"ה אם מינהו אבי היתומים על הסתם אין  דעתו אלא עד שיגדילו. כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר הלכה ה' ז"ל מי שמת והניח יורשין גדולים וקטנים צריך למנות אפוטרופוס שיהיה מתעסק בחלק הקטן עד שיגדיל ואם לא מינה חייבין ב"ד להעמיד להן אפוטרופוס עד שיגדילו. שב"ד אביהן של יתומים ע"כ. הרי הדבר ברור שהגביל זמן אחד להמניית אפוטרופוס בין שמינהו אבי יתומים בין שמינהו ב"ד שהוא עד שיגדילו. אם לא שהאב עצמו מינה אפוטרופוס עד זמן מרובה וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל והבאנו דבריו לעיל א"כ מאחר שבנ"ד לא מצינו שראובן אבי היתומים מינה האפוטרופוס לזמן מרובה שהרי לא נתבאר זה בדברי ה"ה לא סתם ואמר ומינה להם אפוטרופוס נראה פשוט שדעתו לומר שראובן מינה אפוטרופוס על בניו כדרך כל הממנים אפוטרופוס על בניהם שהוא בעודם קטנים:
אחר כותבינו זאת מצאנו און לנו בהריב"ש ז"ל סי' תס"ח שנשאל על עניין יתום מאמתי לבאר כל פרטי דיניו ולא נעתיק מדבריו אלא מה שצריך לנ"ד. והרב הנ"ל ז"ל קודם הגיעו לפרק יכול למכור בנכסי אביו וכו' והאריך הרב הנ"ל ז"ל התשובה עשה הקדמה לפסקו. ובראותינו שהוא נאות לעניינינו גמרנו להעתיקו וז"ל תשובה לפי שבא השאלה בלשון כולל לבאר הקטן מאימתי מקפח בנכסיו ודבר זה מתחלק לענפים רבים לפי רוב הבנים ולפי מעוטם וכן לפי שלמות דעתו וחריפותו וידיעתו בטיב משא ומתן וכן במהות הנכסים אם הם קרקעות או מטלטלין וכן באיכותם ר"ל אם נפלו לו בירושה מאביו או משאר מורישיו או נתנום  לו במתנה או קנאם לו האפוטרופוס שלו וכן יש חילוק בין מכירת הקטן למתנתו או מחילתו: על כן אבאר כל דיניו בקצרה כפי מה שהסכים הרב אלפסי ז"ל והרמב"ם ז"ל וכל האחרונים ז"ל ולא אחוש לדברי קצת מן המפרשים ז"ל שנדחו דבריהם למה שיש עליהם מן התשובות והקושיו' לרוב ובטלו ברוב מניין החכמים החולקים עליהם אין מספר לגדודם ואחר שאבאר דינין אלו מעניין מכירתו ומתנתו ומחילתו. אבאר מאי זה זמן מוציאין הנכסים מיד האפוטרופוס או הנפקד ומוסרין אותן ליורש לפי שנראה שזהו עיקר השאלה וזה החילי עד כאן:
ועתה נעתיק מדברי תשובתו הרמתה מה שראוי לנ"ד ז"ל הגיע הקטן לי"ג שנה ויום אחד והקטנה לי"ב שנה ויום אחד והביאו סימנין הרי הם כגדולים לכל דבריהם דבר תורה ואף על פי שאינן יודעין בטיב משא ומתן כל שהם בני דעת ואינם שוטים גמורים. אלא שתקנו חכמים שלא ימכרו בקרקעות כלל אלא א"כ יודעין בטיב משא ומתן וכן תקנו שאף אם יודעין בטיב משא ומתן שלא ימכרו אלא דוקא בקרקעות שהם שלו אם שנתנום לו במתנת בריא או שלקחם לו האפוטרופוס שלו. אבל קרקעות שירש מאביו או משאר מורישיו או שנתנום במתנת שכיב מרע שהיא כירושה אע"פ שהוא גדול בשנים והביא שתי שערות ויודע בטיב משא ומתן אין ממכרו ממכר עד שיהא בן עשרים וכל זה מתבאר בפרק מי שמת דגרסינן התם שלח ליה גידול וכו' ע"כ. הרי הדבר מבואר ככל מה שכתבנו:
ועדיין חל עלינו חובת ביעור טענה השנייה שטען האפוטרופוס באומרו שהיתומי' אחי המת עדיין הם קטנים וקי"ל אין נזקקין לנכסי יתומים טענה זו מהבל ימעט וכמבוער דמי שזה אינו עניין לנ"ד. שמה שאמרו אין נזקקין לנכסי יתומים הוא שאין נפרעין מנכסי היורשים בעודם קטנים לשלם בעל חוב של אביהם והטעם הוא כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בתחילת פרק י"ב מהלכות מלוה ולוה ז"ל אין נפרעין מן היורשין אא"כ  היו גדולים אבל יורשין קטנים אין נפרעין מהן שטר חוב אפילו היה בו כל תנאי שבעולם לא יפרע בו המלוה עד שיגדילו היתומים שמא יש להן ראיה ששוברין בו את השטר עכ"ל. הרי דבר ברור הוא דדוקא במקום שיש לחוש שמא יהיה ליתומים כשיגדילו טענה לשבור בו את השטר אמרינן אין נפרעין מהם עד שיגדילו אבל בנ"ד שהיתום הוא שחייב לשמעון מה שמכר לו ואינו חוב של אביהם אין האפוטרופוס יכול לעכב בידו חלק זה היתום שירש מאביו עד שיגדילו אחיו שהרי אם היה זה היתום חי ומיד כשהגדיל היה רוצה ליטול חלקו לא היה רשות ביד האפוטרופוס למנוע זה ממנו אלא היה צריך שימסור לו חלקו מיד כדמשמע בהדיא מדברי הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות נחלות הלכה ד' ז"ל מי שהניח יתומים מקצתן גדולים ומקצתן קטנים ורצו לחלוק בנכסי אביהן כדי שיטלו חלקן מעמידין ב"ד אפוטרופוס לקטנים ובורר להן חלק היפה ואם הגדילו אינן יכולין למחות שהרי על פי ב"ד חלקו להם ואם טעו ב"ד בשומא ופחתו שתות יכולין למחות וחולקין חלוקה אחרת אחר שיגדילו ע"כ:
וכתב הרב המגיד ז"ל ומ"ש רבינו מקצתן גדולים ומקצתן קטנים הוא מפני שאם היו כולם קטנים למה יחלוקו יעמדו הנכסים ביד האפוטרופוס שהרי אף לאחר חלוקה גם כן יבואו הנכסים ביד האפוטרופוס וכן אם היו גדולי' כולם אינם צריכים לאפוטרופוס ולפיכך העמידה במקצתן גדולים ומקצתן קטנים וכתב ורצו לחלק לפי שאם לא רצו אלא שיהיה בשתוף בין הגדולים והקטנים אין ב"ד נזקקין להם עכ"ל: הרי לנו בהדיא שאין רשות האפוטרופוס על היתומים הגדולים אלא יטלו חלקם מיד אם ירצו ואין צריכים להמתין עד שיגדילו אחיו הקטנים א"כ בנ"ד כיון דאילו היה זה היתום חי והיה רוצה ליטול חלקו מיד כשהגדיל לא היה יכול האפוטרופוס לעכב על ידו וכיון שכן צריך האפוטרופוס שימסור חלק זה היתום לשמעון הלוקח. ונראה לנו הדבר ברור ואין להאריך עוד:
הכלל העולה שאם מה שמכר זה היתום לשמעון היו מטלטלין ממכרו ממכר. וצריך האפוטרופוס לתת חלק זה היתום לשמעון הלוקח כמו שהוכחנו בבירור אבל אם מה שמכר היו קרקעות שירש מאביו אז אין ממכרו ממכר עד שיהיה בן עשרים שנה ויודע בטיב משא ומתן ויביא שתי שערות או שנולדו לו סימני סריס או שיעברו רוב שנותיו כמו שביארנו וטענות האפטרופוס אין בהם ממש וכלה חשיבין כמו שכתבנו הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם ישכים עמנו מורינו הרב שיחיה ויאריך ימים על ממלכתו בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו. ויזכה לשרת בשם ה' בבית מקדשינו שיבנה במהרה בימינו אכי"ר:
נגמר ונשלם ביום שנכפל בו כי טוב ראש חדש כסליו
שנת ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמהור"ר דוד פיראנקי יצ"ו
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויו פון דיא נייא גאס