שאלה ג על אחד שהיו לו שני בנים ואחד מהם היה בכור והפשוט נתפס והוצרך אביו לפדותו בסך גדול עד מאד באשר הבן לא היה לו מאומה ומת הבן הפשוט ההוא והניח יתומים קטנים ואחר כך מת האב והניח נכסים וגם משכונות שהלוה עליהם לעכו"ם בריבית ועתה טוען הבן הבכור שרוצה לנכות ליתומים מה שהיה אביו צריך להוציא טל אבי היתומים כי אמר שאביו הלוה לו טל תנאי שינכו לו מהירושה והאפוטרופוס של יתומים טוען מה שנתן האב והוציא הכל היה במתנה ואין לנכות לו כלום: ועוד טוען האפוטרופוס שלא ליתן פי שנים מהמשכונות דהוה ראוי וכתוב בכל אשר ימצא לו פרט לראוי והאח החי טוען שזה מקרי מוחזק יורנו המורה איזה דרך ישכון אור ושכרו כפול ומכופל מן השמים:
תשובה ראה ראינו את השאלה והיא מורכבת משתים והם משתי שמות לא ראי זה כראי זה ולא ראי זה כראי זה הצד השוה שבהן שהם מהלכות נחלות הראשונה מדיני ירושה בכלל והשניה מדיני ירושת הבכור בפרט. ולכן צריכין אנו לבאר ולפרש כל עניין בפני עצמו ולזה ראוי לנו לפרוש בים התלמוד אשר משם תצא תורה: ולחפוש באוצרות ספרי הפוסקים אשר מימיהם אנו שותים וטרם כל נחלה פני אל נורא יאיר עינינו בתורתו לבל נכשל בדבר הלכה כדי להוציא הדין לאורה וזה החלנו בעזרת צורנו וגואלנו זה יצא ראשונה:
בבבא בתרא פרק יש נוחלין (דף קל"ט) תנן הניח בנים גדולים וקטנים אין הגדולים מתפרנסין על ידי הקטנים ולא הקטנים נזונין על הגדולים אלא חולקין בשוה נשאו הגדולים ישאו הקטנים ואם אמרו קטנים הרי אנו נושאין כדרך שנשאתם אתם אין שומעין להם אלא מה שנתן להם אביהם נתן ע"כ לעניינינו:
ובגמרא נשאו גדולים ישאו קטנים: מאי קאמר אמר רב יהודה הכי קאמר נשאו גדולים לאחר מיתת אביהן ישאו קטנים לאחר מיתת אביהן אבל נשאו גדולים בחיי אביהן ואמרו קטנים לאחר מיתת אביהן הרי אנו נושאין כדרך שנשאתם אתם אין שומעין להם אלא מה שנתן להן אביהן נתן ע"כ:
ופירש רשב"ם ז"ל הניח בנים גדולים וקטנים בדלא כתב נכסים מיירי: מתפרנסין לבוש וכסות: נזונין מזונות ממש ולפי שפרנסת הגדולים מרובין מפרנסת הקטנים ומזון הקטנים וטיפולן מרובה משל גדולים לכך הוצרך לומר שהקטנים מעכבים על הגדולים מלהתפרנס והגדולים מעכבין על הקטנים מליזון מתפיסת הבית אלא חולקים בשוה ויתפרנס ויזון אחד מחלקו: נשאו גדולים נשים ועשו צרכי חופה מתפיסת הבית לאחר מיתת אביהן קודם חלוקה ישאו גם הקטנים קודם חלוקה: ואם אמרו קטנים. לאחר מיתת אביהן הרי אנו נושאים עתה כמו שנשאתם אתם בחיי אבינו אין שומעין להם אלא מה שנתן להם אביהם בחייו נתן והכי מפרש לה לה בגמרא: גמ': מאי קאמר דמתניתין לפי משמעותא קשיא רישא לסיפא דקתני רישא נשאו גדולים ישאו קטנים והדר תני אם אמרו קטנים דמשמע לא ישאו קטנים ע"כ:
העולה לנו מזאת המשנה כפי מסקנת הגמרא הוא שמה שהאב נותן לבניו בחייו הוא מתנה גמורה ולאחר מיתת האב אין לשאר בניו חלק ירושה באלו המתנות כי מה שנתן להם אביהם נתן וכן פסקו עמודי ההוראה הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל במקום הנזכר שהביא המשנה והאוקמתא אשר עליה כמנהגו:
ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בפרק תשיעי מהלכות נחלות הלכה י"ב ז"ל מי שמת והניח בנים גדולים וקטנים אין הגדולים מתפרנסים פרנסת הקטנים ולא הקטנים לזונים מזונות הגדולים אלא חולקים בשוה נשאו הגדולים לאחר מיתת אביהן ישאו הקטנים כן מכלל הנכסים ואחר כך יחלוקו נשאו הגדולים בחיי אביהן ואמרו הקטנים לאחר מיתת אביהן הרי אנו נושאים כדרך שנשאתם אתם אין שומעין להן אלא מה שנתן להם אביהם נתן ע"כ:
והרא"ש ז"ל גם הוא כן פסק ואף שלא גילה דעתו בפסקיו שלא כתב אלא המשנ' ולא הביא מאי דנאמרה עליה בגמרא מכל מקום בקיצור פסקיו בא כן בפירוש והוא מוכרח דאם לא כן מתניתין קשיא רישא לסיפא:
גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור חושן משפט סי' רפ"ו ז"ל נשאו הגדולים אחר מיתת אביהם מהאמצע ישאו גם הקטנים ואם נשאו בחיי אביהם ואמרו הקטנים הרי אנו נושאים כדרך שנשאתם אתם אין שומעין להם ע"כ והרב בית יוסף בשולחנו הטהור בסימן הנזכר העתיק דברי הרמב"ם שקדמנו זכרם אות באות מלה במלה אבל בביתו ביתה יוסף לא הזכיר כלום בזה העניין ולא ידענא למה:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על החלק הראשון של נושא שאלתינו על אחד שפדה את בנו שנתפס ומת הבן הזה והניח יתומים קטנים ואחר כך מת האב ועתה רוצה הבן הבכור לנכות ליתומים מהירושה מה שהוציא אביו בפדיון אביהם באומרו שהיתה הלואה והאפוטרופוס של היתומים טוען שהיתה מתנה וכו' לכאורה נראת לנו שהדין עם האפוטרופוס שעניין זה דומה ממש לנשאו גדולים בחיי אביהם שאין הקטנים יכולים לומר הרי אנו נושאין כדרך שנשאתם אתם אלא מה שנתן אביהם לגדולים נתן ואחר מיתת אביהם יחלקו העיזבון בלי נכוי כמו שהוכחנו בבירור מהסוגיא הנ"ל ומכל הני רבוותא הוא הדין והוא הטע' בנדון דידן דמאי שנא מה לי נתן מעות לנשואין מה לי נתן לפדיון זה היה נראה בתחילת העיון:
אבל אחר התמדת העיון מצאנו הרבה פוסקים שסוברים שמה שהאב נותן בשביל פדיון בנו אינו אלא דרך הלואה ומנכין לו מן הירושה. ומי הוא שיכניס ראשו לסתור דבריהם בלי ראיה מכרעת שא נא עיניך וראה מה שכתב הרמ"א ז"ל בדרכי משה סי' רכ"ו ז"ל ומשמע עוד שם בתשובה סי' ק"י (הוא במהר"י ווייל ז"ל) באב שפדה את בנו מן התפיסה מנכין לו מחלק ירושתו כי אמרינן שהלוה לו ולא נתן לו משום מתנה ועיין שם דמשמע דאזלינן בזו בתר אומדנא ע"כ:
גם הרב בעל שארית יוסף ז"ל נשאל ממנו נדון דידן ממש בסימן נ"ה והשיב שהדין עם הבכור וז"ל תשובה נ"ל שמה שהבכור טוען שרוצה לנכות לפשוט מירושה מה שנתן אביו בפדיונו הדין עמו והראיה שהרי פסק מהר"ר יעקב ווייל בתשובה (בסי' ק"י) וז"ל ומה שכתבת איך שבחיי מורישיהם נתפס ראובן בידי עירונים ובעלילת דברים וכו' עד ועתה באים יתר היורשים להתגולל על ראובן באומרם אביו הוציא אלו המעות מחמתו ובתורת הלואה נתנו לראובן להביאם לעירונים לנכות לו מחלקו אלו החמישים זהובים וראובן משיב אביו לא נתנם אל העירונים לפדיונו כי כבר יצא פטור אך נתנם להיות רצוי אל העירונים כבראשונה וראייה לדבר אביו לא צוה לפני מותו החמישים זהובים וגם לא נמצא בפנקסו מאלו החמישים זהובי' כאשר נמצא בפנקסו דברים אחרים שהוסיף עבורו: נראה דדינא קאמר ראובן ונאמן הוא לומר לא נתן בפדיונו אלו החמישים זהובים דהוה נאמן במגו דאי בעי אמר פרעתי לאבי בחייו והפנקס מוכח כדבריו כיון שאינו מוזכר בפנקס כמו יתר הדברים שהוציא עבורו ואפילו שבועה אין כאן כיון דשאר היורשים טענותייהו ספק ואם נפשך לומר ולחייב ראובן מטעם שבסיבתו הוצרך אביו ליתן החמישים זהובים לעירונים איברא לאו הכי הוא דכיון דכבר יצא פטור אין לחייבו עוד וכו' עכ"ל. ועתה יש לעיין ולדקדק במה שתלה הרב הפטור של ראובן שאין למצוא בנדון דידן כי מה שכתב שכבר יצא פטור ובנדון דידן נתן בעודו בתפישה ונתנם בשביל פדיון נפש הבן ותכף מת וגם נתן מטות הפדיון לאחר מותו גם בעל הטעם של שמא פרע וגם מה שכתב הטעם של פנקס הואיל ושאר דברים שהוציא כתובות והחמישים זהובים לא נמצאו בפנקס וכאן הכל נמצא בפנקס. ועוד כתב הטעם דטענות היורשים ספק ונדון דידן טענות ודאי ומובן שאין לטעון שמא במתנת נתן לו. דאם לא כן מה לו למהרי"ו לפלפל וליתן טעם לפטור מכמה טעמים הנ"ל לימא הטעם שמא מחל אלא ודאי דטענות מחילה אינו טעם כי למה לנו לומר שמחל ואם בנדון דידן דליתא לכל הני טעמא דודאי לא פרע וגם אין להוכיח מתוך הפנקס כלום וגם לא היה פטור קודם שנתן האב סך ההוא ולשמא מחל לא חייש מהרי"ו ז"ל ואם כן הדין עם הבכור לנכות ליתומים ואין לומר דשאני נדון דידן דהוו יתומים ואולי יש לנו לטעון עבורם שמא מחל זה אינו דאין לטעון ליתומים שמא אלא רק שכל מה שאביו היה יכול לטעון ודאי ליתומים טענינן בשמא אבל אם אבי היתומים היה טוען ודאי מחל לי לא היה שייך לומר מחל לו שהרי ניתן לאחר מותו גם ליתומים לא שייך לטעון מחל ועוד דלא טענינן טענת מחילה אלא כשיש מגו דיכול לומר פרעתי וכאן לא שייך פרעתי. כי זה ידוע שבאם היה משלם לאביו סך כזה היה חידוש והיה ידוע כי היה ידוע שאין לו כמו שכתב המרדכי פרק השותפין וז"ל ואם כן נאמן לומר מחלת לי במגו דפרעתי ושאני הכא דליכא מגו דלא מצי למימר להד"ם או פרעתיך וכן פי' המיימוני פרק י"ד מהלכות מלוה ואין להקשות מה דכתב הטור חושן משפט סי' רפ"ו ואם נשאו בחיי אביהם ואמרו הקטנים הרי אנו נושאי' כדרך שנשאתם אתם אין שומעין להם עכ"ל אם כן משמע כשהאב נתן לבן אחד בחייו אין נותנין לבן השני מה שהוציא על הבן הראשון אם כן משמע דהוה כמחילה יש לומר דהתם האב עשה מרצונו דלא היה מוכרח ליתן לבניו ולכך אנו אומרים דהוה מתנה אבל בנדון דידן שהיה האב מוכרח להלו' לו לפי שהיה הבן בבית האסורים והיה מוכרח לפדות כדין הבן שהוא תפוס בבית האסורין שאביו חייב לפדותו לא אמרינן שמחל לו. כי סברא נותנת מי שעושה ברצונו בודאי מחל דאם לא כן למה עשה אבל בבן שנתפס אף כשהאב אין דעתו לעשות מוכרח לפדות אם כן במה אנו מוכרחים שמחל לו וק"ל עכ"ל: ואף שנראה שיש בדברי הרב הנ"ל ז"ל איזה גמגומים וצריכין אנו לומר שודאי נפלו טעיות בהעתקה ובדפוס מכל מקום כוונתו מבוארת שהדין עם הבבור:
הרי לך בהדיא מדברי החכמים השלמים מהרי"ו והרמ"א ובעל שארית יוסף זכרונם לברכה שכולם כאחד הסכימו שהאב שפדה את בנו מן התפיסה מנכין לו מחלק ירושתו דמה שנתן היה דרך הלואה לא מתנה ומשנתנו דנשאו הגדולים בחיי האב וכו' שאני דהתם עשת ברצונו ובודאי שמה שנתן הזא מתנה: ולא מצאנו שום פוסק שיחלוק על זה זהו הנראה לענ"ד בחלק הראשון מנושא שאלתנו ואחרי כן יצא אחיו:
גרסינן בבבא בתרא פרק יש נוחלין (דף קכ"ה ע"ב) אמר רב פפא הלכתא אין הבעל נוטל בראוי כבמחוזק ואין הבכור נוטל בראוי כבמחוזק ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה בין שגבו קרקע בין שגבו מעות ומלוה שעמו פלגי ע"כ:
ופירש רשב"ם ז"ל ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה ואפילו בשטר בין שגבו קרקע בין שגבו מעות דלאו האי קרקע ולאו הני מעות שבק להון אבוהון והוה ליה ראוי ואי תפיס עלה משכון אפילו לרב פפא בכור נוטל פי שנים דקיימא לן בעל חוב קונה משכון. ע"כ לעניינינו:
למדנו מהאי מימרא דרב פפא כפי פירוש רשב"ם ז"ל דבמלוה שיש עליה משכון הבכור נוטל בה פי שנים דהוי מוחזק לפי שבעל חוב קונה משכון וכן פירשו רש"י והר"ן והרב המגיד והגהות אשירי זכרונם לברכה והרמב"ם ז"ל אף על פי שלא כתבו בפירוש מכל מקום נראה שגם הוא סובר כן ממה שכתב בפרק שביעי מהלכות מלוה ולוה הלכה ד' ז"ל המשכונה במקום שמנהגם לסלק המלוה בכל עת שיביא מעותיו אין בעל חוב של מלוה גובה ממנה כדרך שגובה מן הקרקע ואין הבכור נוטל בה פי שנים וכו' ומקום שאינו יכול לסלקו עד סוף זמנו בעל חוב גובה הימנו והבכור נוטל בה פי שנים וכו' ע"כ אם כן במשכון של מטלטלין ודאי שבעל חוב קונה משכון ובכור נוטל בה פי שנים וכן כתב הרב המגיד ז"ל פרק שלישי מהלכות נחלות הלכה א' על דברי הרמב"ם ז"ל שכתב דמלוה הוא ראוי ז"ל דין המלוה מפורש פרק יש נוחלין פסק הלכה בגמרא ואם מלוה שיש עליה משכון מטלטלין מוחזקת היא לפי שבטל חוב קונה משכון ואם היא על הקרקע כבר נתבאר דינה פרק ז' מהלכות מלוה ולוה ע"כ ויצא להם זה ר"ל דבעל חוב קונה משכון מהא דגרסינן בגיטין פרק השולח (דף ל"ז) דגרסינן התם תנן התם המלוה את חבירו מעות על המשכון והמוסר שטרותיו לבית דין אין משמטין בשלמא מוסר שטרותיו לבית דין דתפסי בי דינא אלא מלוה על המשכון מאי טעמא אמר רבא משום דתפס ליה אמר ליה אביי אלא מעתה הלוהו ודר בחצרו דתפיס ליה הכי נמי דלא משמע אמר ליה שאני משכון דקני ליה מדרבי יצחק דאמר רבי יצחק מנין לבעל חוב שקונה משכון שנאמר ולך תהיה צדקה אם אינו קונה צדקה מנין מכאן שבעל חוב קונה משכון ע"כ: ופרש"י ז"ל שאני משכון. דמטלטלי: דקני ליה למלוה ואם אבד חייב באחריותו וכו' ע"כ אם כן לגבי בכור נמי הוי מוחזק ונוטל בה פי שנים:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על החלק השני שנשאלנו עליו והוא אם הלואה טל המשכון הוי ראוי או מוחזק לכאורה נראה דהוי מוחזק והדין עם הבכור ונוטל בה פי שנים כמשפט תורתינו הקדושה דכתיב בכל אשר ימצא לו כמו שהוכחנו מכל הרי רבוותא מהא דרבי יצחק דבעל חוב קונה משכון נמצא שהמשכון שלו וכיון שכן הוי מוחזק אבל דע לך שזה אינו בהחלט אלא דוקא במשכון מטלטלין דבהכי איירי קרא שנאמר ושכב בשלמתו וברכך ולך תהיה צדקה ודוקא במשכנו שלא בשטת הלואתו כמו שאמרו בפרק האומנין (דף פ"ב) על הא דרבי יצחק אימור דאמר רבי יצחק במשכנו שלא בשעת הלואתו אבל משכנו בשעת הלואתו מי אמר: ופרש"י אימור דאמר רבי יצחק במשכנו שלא בשטת הלואתו דהא קרא במושכן על ידי שליח בית דין כתיב דכתב לעיל מיניה בחוץ תעמוד ומוקמינן לה לקמן בשליח בית דין וההוא ודאי קני דלגוביינא שקליה ע"כ אבל במשכון קרקע יש חילוק בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי כמו שמפורש בבבא מציעא פרק איזהו נשך ( (דף ס"ז ע"ב) רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע אמרי תרווייהו האי משכנתא באתר' דמסלקי אין בעל חוב גובה הימנה ואין הבכור נוטל בה פי שנים ושביעית משמטתה ובאתרא דלא מסלקי בעל חוב גובה הימנה ובכור נוטל בה פי שני' ואין שביעי' משמטתה ע"כ נמצינו למדין אם משכונות דנדון דידן הן מטלטלין ומשכנו שלא בשעת הלואתו אז הדין עם הבכור ונוטל בהן פי שנים דהוי מוחזק. ואם משכנו בשטת הלואתו הדין עם האפוטרופוס דהוי ראוי ואין הבכור נוטל בהן פי שנים ואם משכונות דנדון דידן הן קרקעות גם כן יש בו חילוק אם באתרא דמסלקי אז הוי ראוי ואין הבכור נוטל בה פי שנים ואם באתרא דלא מסלקי אז הוי מוחזק והבכור נוטל בה פי שנים. כל זה היה נראה לנו בתחילת העיון דהא דקיימא לן דבעל חוב קונה משכון הוא בין ישראל מישראל בין ישראל מגוי:
אבל אחר העיון וההשקפה הראויה מצאנו דלאו הכי הוא אלא ישראל מגוי לא קני משכון דהא בפסחים (דף ל"א) תני בברייתא ז"ל ישראל שהלוה לגוי טל חמצו לאחר הפסח אינו עובר משום רבי מאיר אמרו עובר והעמידוה בגמרא דברבי יצחק קמפלגי וכו' ח"ק סבר הני מילי ישראל מישראל הוא דקרינא ביה ולך תהיה צדקה אבל ישראל מגוי לא קני ורבי מאיר סבר קל וחומר ישראל מישראל קני ישראל מגוי לא כל שכן וכו' ומסתמא הלכה כחכמים דיחיד ורבים הלכה כרבים וכן פסק הרא"ש ז"ל בפסקיו דישראל מגוי לא קני גם בנו רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור א"ח סי' תמ"א כתב דישראל שהלוה לנכרי על חמצו אסור הוא בדאמר לו מעכשיו דקני ליה למפרע אבל בלא מעכשיו לא קני וגם הרב ב"י ז"ל בסי' הנזכר פסק כן ז"ל וישראל שהלוה לנכרי על חמצו וכו' סיפא דמתניתין ישראל שהלוה לנכרי על חמצו אחר הפסח אסור בהנאה וכתב הרא"ש ומיירי נמי שהרהינו ואמר ליה מעכשיו דאי לאו הכי לא קני ליה ישראל דקיימא לן כת"ק דרבי מאיר דישראל מגוי לא קני משכון הילכך אפילו הרהינו אצלו אי אמר מעכשיו שרי ומיירי שאין אחריות המשכון שבידו עליו דאם האחריות עליו אפי' לא היה המשכון שלו עובר עכ"ל וכך הם דברי רבינו והרמב"ם לא הזכיר דין זה דישראל שהלוה לנכרי על חמצו וכתב הר"המ שהטעם לפי שנראה שהוא פוסק כסתם מתניתין דישראל מגוי קונה משכון וכרבי מאיר דאמר הכין בגמרא וכדין ישראל מישראל הילכך חייב באחריותו וכבר נתבאר שחמצו של גוי ברשות ישראל וחייב ישראל באחריותו שחייב לבערו עכ"ל: ובאמת לא ידענא מה הכריחו להרב המגיד ז"ל לפרש כן דברי הרמב"ם ז"ל כי אינו רחוק לומר שגם הוא סובר דסיפא דמתניתין הוא גם כן בדאמר ליה מעכשיו כמו שפירשוה כל המפרשים ומה שלא כתב בחיבורו דין זה דישראל שהלוה לגוי אינו מן התימא דבהרבה מקומו' מצינו כן או מרוב פשיטותו או מטעם אחר וראייה לדברינו ממה שכתב בפירוש המשנה על מתניתין דנכרי שהלוה את ישראל וכו' ז"ל התנאי בשניהם שיאמר לו אם לא הבאתי לך מטות ביום פלוני קנה מעכשיו אבל אם לא אמר לו זה הרי החמץ נחשב ברשות בעליו לא ברשות אותו שהוא ממושכן אצלו עכ"ל הרי הדבר ברור דבין ברישא בין בסיפא דמתניתין בדאמר לי' מעכשיו ואם שבחיבורו אינו מפורש ילמד סתום מן המפורש אבל בלא מעכשיו מותר בהנאה דברשות הגוי קאי דישראל מגוי לא קני משכון ולפי דרכנו זה נוכל לומר שגם הרי"ף ז"ל סובר כן אע"ג דלא כתב אלא רישא דמתני' ונפרש דבריו כמו שפירשנו דברי הרמב"ם ז"ל גם בעל המאור הגדול ז"ל כתב בפ' כ"ש ז"ל וסיפא דקתני אסור בהנאה לר"מ אע"ג דלא א"ל א"ל מעכשיו דהא סבירא ליה ישראל מגוי קני לרבנן דוקא בדאמר ליה מעכשיו אבל לא א"ל מעכשיו אינו אסור בהנאה דישראל מגוי לא קני' וכרבנן ק"ל וליתא לדר"מ דרבים פליגי עליה וכו' ע"כ גם מדברי הרמב"ן ז"ל בספר מלחמות ה' שם נראה שסובר כן ז"ל אמר הכותב אלו דברי הבאי וכי בשביל שהוא קונה במקום אחר יקנה כאן שלא כדין ואם כן אפילו ישראל מגוי יקנה הואיל וישראל מישראל (יקנה) (נ"ל שצ"ל קונה) ע"כ הרי הדבר ברור שגם הרמב"ן ז"ל סובר דישראל מגוי אינו קונה משכון גם מהרי"ק ז"ל בשורש קמ"ה כתב בפירוש דישראל מגוי לא קני משכון וסיים דבריו דהמשכונות שנחלטו בשעת ההעדר מן הזקן יטלו בהם יורשי הבכור ע"כ ולענ"ד שזה דבר פשוט ובודאי שכל החכמים השלמים שקדמנו זכרם שפסקו דישראל מגוי לא קני יודו שאם נחלט המשכון בשעת מיתת האב דהוי מוחזק א"כ הדבר מבואר בנ"ד שאם אלו המשכונות של גוים כבר נחלטו בשעה שנפטר הזקן ודאי שהדין עם הבכור ויטול בה' פ"ש אבל אם לא נחלטו אז הדין עם האפוטרופוס דישראל מגוי אינו קונה משכון דהוי ראוי ויחלקו בשוה ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו בחלק הראשון הדין עם הבכור ומנכין ליתומי' מן הירושה מה שהוציא הזקן בפדיון אביהם דהוי הלואה כיון שהיה מחוייב לפדותו ולא דמי להא דנשאו גדולים בחיי אביהם וכו' דהתם עשה ברצונו דודאי גמר ומקני מתנה גמורה כמו שהוכחנו בבירור ובחלק השני אם נחלטו המשכונות בעת מיתת הזקן גם כן הדין עם הבכור דהוי מוחזק ונוטל בהם פ"ש אבל אם לא נחלטו אז זכו היתומים דהוי ראוי דישראל מגוי אינו קונה משכון כמו שביארנו ויחלקו בשוה: מה שנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד כי יבא יכון ויכתב בספר חיים טובים בחברת נות ביתו ובניו אכי"ר:
נשלם ונגמר ששה לחדש תשרי בסדר ובשנת כי לא דבר רק הוא מכם ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דידתו על שוק המכונה גרון מארק