שאלה לד ראובן בא לקנות מאת שמעון מאה ליטרין של צמר וכשבאו לקצוב ערכה אמר לו ראובן באיזה סך הוא הליטרא של הצמר שאני רוצה לקנות ממך זה הסך של מאה ליטרין השיבו שמעון כל ליטרא וליטרא היא בי"ב פרוטות ואם תרצה לראותה תלך אל חנות לוי כי גם אליו מכרתיו לערך הנז' ותראינה ואם תרצה לקנות ממני לערך הנז' תבא אצלי הלך ראובן אצל לוי וא"ל אמת שקנית הצמר מאת שמעון בסך הנז' א"ל אין ועל פי זה חזר ראובן וקנה הצמר משמעון לערך זה ואחר שעברו ששה חדשים תבע ראובן לשמעון בפני בית דין וטען עליו באמרו כי נתברר הדבר לו שהצמר הנז' שהראה לו לוי מעולם לא קנאה משמעון אלא שמעשה שהיה כך היה ששמעון ולוי קנו כל הצמר הנזכר ונשאר מקצתה ביד שמעון ומקצתה ביד לוי כדי למכור אותה לאחרים והן היום טוען ראובן ואומר לשמעון אילו הייתי פוחת מדבריך בסך שאמרת והייתי נותן לך בפחות מהערך אפילו פרוטה היה הדין עמך אמנם להיות שאמרת לי שלוי קנה ממך הצמר לערך זה הודיתי לדבריך ליתן לך סך זה גם אנכי לפי שאני יודע שלוי בקי במין סחורה זה יותר ממני אבל מאחר שנתגלה הדבר ששניכם דברתם שקר וכזב כי לא היו דברים מעולם שלוי קנה הצמר ממך ולהיות שהייתם שותפי' רמיתם אותי לכן אני תובע ממך שתתנ' לי מהערך הנז' כמו שיאמרו הסוחרים שהיתה שוה הליטרא של צמר באותו זמן השיב לו שמעון אמת הדבר שלוי היה שותף עמי אמנם לא רמיתיך בערך ששאלתיך שהאמת הוא שלזה הערך ויותר מכרתי לסוחרים אחרים ועוד כי אני כבר הזכרתי לך סכום המקח ולכן איני רוצה לנכות לך אפילו שוה פרוטה וראובן טוען שאינו רוצה לשלם לו עד שיפחות מהערך הנז' לכל מראה עיני הבית דין ונתעצמו שניהם יחד ובאו לבית מדרשו של ש"ם כי על כן יורינו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה ראה ראיתי את שאלתך ואת נועם דבריך ומה נמלצו לחכי אמרתך ואחרי העיון וההשקפה לטובה מצאתי שתוכן השאלה מוצב ומיוסד על דיני האונאה וכיון שכן קודם כל דברי וטרם אשיב לשואלי דבר צריכים אנו לכתוב ולהביא דיני האונאה וכל חלוקיה גם חייבים אנו לחפש ולברר כמה זמן יש למתאנה לתבוע אונאתו וגם מוכרחים אנו לידע אם כבר שלם הלוקח המעות או לא שלם כי לא כל העניינים שוים שכפי השתנות העניין ישתנה הדין על כן גמרנו לילך אל ים התלמוד ולעיין בדברי הפוסקים כי מהם תצא תורה ואשאל מאת ה' צבאות יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות:
שורש דין זה תנינן בבבא מציעא פרק הזהב דף מ"ט ע"ב משנה ז"ל האונאה ארבעה כסף מעשרים וארבעה כסף לסלע שתות למקח וכו' ובגמרא איתמר רב אמר שתות מקח שנינו ושמואל אמר שתות מעות נמי שנינו שוי שיתא בחמשה שוי שיתא בשבעה כולי עלמא לא פליגי דבתר מקח אזלינן ואונאה הויא כי פליגי שוי חמשא בשיתא ושוי שבעא בשיתא לשמואל דאמר בתר מעות אזלינן אידי ואידי אונאה הוי לרב דאמר בתר מקח אזלינן שוי חמשא בשיתא ביטול מקח הויא שוי שבעא בשיתא מחילה הויא ושמואל אמר כי אמרינן מחילה וביטול מקח היכא דליכא שתות משני צדדים אבל היכא דאיכא שתות מצד אחד אונאה הויא וכו' ועוד מביא לקמן תניא כוותיה דשמואל מי שהוטל עליו ידו על העליונה כיצד מכר לו שוה חמש בשש  מי נתאנה לוקח יד לוקח על העליונה רצה אומר תן מעותי או תן לי מה שאיניתני מכר לו שוה שש בחמש  מי נתאנה מוכר יד מוכר על העליונה רצה אומר לו תן לי מקחי או תן לי מה שאיניתני עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל האונאה ארבעה כסף. מעות כסף שהם שש בדינר מעשרי' וארבעה כסף לסלע. אם יהיה המקח בדמי סלע שהוא כ"ד מעות דהשתא הויא אונאה שתות למקח חייב להשיב לו כל אונאתו ארבעה כסף: שתות מקח שנינו. דוקא קתני מתני' שתות למקח שאם האונאה שתות לשוייו של מקח הויא אונאה אבל אם פחות או יותר היא אף על פי שישנה שתות אצל מעות שנתן זה אין זה קרוי שתות להיות בו דין אונאה וזהו דין אונאה שתות להיות המקח קיים ואין אחד יכול לחזור אלא מחזיר אונאה אבל אם פחות משתות מחילה היא ואין מחזיר לו כלום ואם יותר על שתות שניהם חוזרים אפילו רצה להחזיר לו אונאה הרשות ביד שניהם לחזור הכי מוקמינן לה לקמן: שמואל אמר שתות מטות נמי שנינו. מתני' דקתני שתות למקח לאו אשויו של מקח דוקא קאי אלא כל התנאי קרוי מקח בין מעות שניתנו בו בין דמי החפץ וכל צד שאתה מוצא שם שתות אונאה בין לצד מעות בין לצד שויו של חפץ יש שם אונאה ואין כאן לא מחילה ולא ביטול מקח והשתא מפרש פלוגתייהו: שוי שיתא בחמשה. ונתאנה מוכר  או שוי שיתא בשבעה ונתאנה לוקח: כולי עלמא. בין לרב בין לשמואל אונאה הוא דהא שתות היא לצד מקח ושמואל שתות מעות נמי קאמר וכל שכן שתות מקח: כי פליגי שוי חמשה בשיתא ונתאנה לוקח בזוז שהוא חומש למקח ויותר משתות הוא זה אבל אצל מעות שנתן שתות הוא אי נמי שוי שבעה בשיתא ונתאנה מוכר בזוז לגבי מקח אין כאן שתות אלא שביעית ופחות משתות היא ולגבי מעות הוי שתות: אידי ואידי בין שוי שבעה בשיתא בין שוי חמשה בשיתא: משני צדדין באחד משני צדדין: תניא כוותיה דשמואל דבין שתות מקח בין שתות מעות: מי שהוטל עליו מי שהאונאה עליו מי שנתאנה: שוה שש בחמש שתות מקח שוה חמש בשש שתות מעות: ע"כ פירוש רש"י ז"ל:
עוד תנינן התם בגמרא דף נ' ט"ב אמר רבא הילכתא פחות משתות נקנה מקח יותר על שתות ביטול מקח שתות קנה ומחזיר אונאה וזה וזה בכדי שיראה לתגר או לקרובו תניא כוותיה דרבא אונאה פחות משתות נקנה מקח יותר טל שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר אונאה דברי רבי נתן רבי יהודה הנשיא אומר יד מוכר על העליונה רוצה אומר לו תן לי מקחי או תן לי מה שאיניתני וזה וזה בכדי שיראה לתגר או לקרובו. ופר' רש"י ז"ל הילכתא פחות משתות נקנה מקח. לאלתר: יותר על שתות בטל מקח ושניהן חוזרין שתות קנה ואין אחד מהן יכול לחזור: ומחזיר אונאה ולית ליה לרבא ידו על העליונה דמתני' דסבירא ליה כרבי נתן דברייתא דקיימא לן רבי נתן דיינא הוא ונחית לעומקא דדינא בפרק הבית והעלייה: וזה וזה אונאה וביטול מקח. יד מוכר על העליונה. אם נתאנה מוכר וה"ה אם נתאנה לוקח יד לוקח על העליונה והכי מוקמינן לה לקמן מאי דשייר במתני' תני בבריית' וזה וזה אונא' וביטול מקח עד כאן בגמרא עם פירוש רש"י ז"ל:
העולה לנו מזאת הסוגיא דשתות הויא אונאה ומחזיר לו האונאה והמקח קיים פחות משתות הויא מחילה לאלתר יותר משתות אפילו בכל שהוא המקח בטל והא דאמרינן דשתות הויא אונאה הוא בין שיהיה שתות מקח בין שיהיה שתות מעות דקיימא לן הלכה כשמואל כפי הכלל שבידינו הלכה כרב באיסורי וכשמו' בדיני וזה הדין לא מן הגמרא בלבד נלמוד אלא גם הפוסקים פסקו כן בספריהם הראשון לכל דבר שבקדושה ארי שבחבורה וראש המדברים בכל מקום הרי"ף ז"ל כתב על מחלוקת רב ושמואל שכתבנו לעיל ז"ל והילכתא כשמואל דתניא כוותיה ועל מימרא דרבא נמי כתב וכן הילכתא:
וגם הרמב"ם הלך בדרך זו שבהלכות מכירה פרק שנים עשר הלכה ב' ג' וד' כתב ז"ל וכמה תהא הונייה ויהיה חייב להשיב שתות בשוה כיצד הרי שמכר שוה שש בחמש או שוה שבע בשש או שוה חמש בשש או שוה שש בשבע הרי זה הונייה ונקנה המקח וחייב המאנה לשלם את ההונייה ולהחזירה כולה למתאנה היתה ההונייה פחות מזה בכל שהוא כגון שמכר שוה ששים דינר בחמשים ופרוטה אינו חייב להחזיר כלום שכל פחות משתות דרך הכל למחול בו היתה ההונייה יתירה על השתות בכל שהוא כגון שמכר שוה ששים בחמשים פחות פרוטה בטל מקח והמתאנה יכיל להחזיר החפץ ולא יקנה כלל אבל המאנה אותו אינו יכול לחזור אם רצה זה וקבל ואף טל פי שבטל המקח עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
וכתב הרב המגיד ז"ל זה לשונו כמה תהיה אונאה ויהיה חייב וכו' כתב המחבר ארבע צדדין שנים מהם מוסכמים בגמרא והם שוה שש בחמש ושוה שש בשבט אבל שוה חמש בשש או שבע בשש מחלוקת שמואל ורב כהנא שם בהזהב פסק כשמואל דתניא כוותיה וכן כתוב בהלכות עד כאן:
והרא"ש נמי לא עזב מלבחור בסברא הזאת שכן פסק בפסקיו בפרק הזהב ז"ל והילכתא כוותיה דשמואל דקיימא לן הילכתא כוותיה בדיני ועוד דתניא כוותיה ועוד ראייה מהנהו תרי עובדי דוורשי ודכיפי דקאמר אתן שית ואתבע לדינא מסתמא כוונתו היתה להוציא ממנו ולקיים המקח ולרב כהנא המקח בטל דהוי חומש המקח אמר רבא הילכתא פחות משתות נקנה מקח ולאלתר הויא מחילה יתר על שתות בטל מקח ויכול המתאנה לבטל המקח וכו' שתות קנה ומחזיר אונא' וכו' וכן הילכתא עד כאן לשון הרא"ש ז"ל:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל נטה גם כן דעתו הטוב לדעת הזאת ופסק גם כן כשמואל וכרבא שכן כתב בטור ח"מ סימן רכ"ז ס"ג ז"ל כמה תהיה האונאה שחייב להחזיר שתות בין שתות במקח כגון שמכר שוה ששה בשבעה ונתאנה לוקח או שמכר שוה ששה בחמשה ונתאנה מוכר בין שתות במעות כגון שמכר שוה חמשה בששה ונתאנה לוקח או שמכר שום שבעה בששה ונתאנה מוכר באחד מאלו המקח קיים ומחזיר האונאה היתה האונאה פחותה מהן כל שהוא כגון שמכר שוה ששים דינר בחמשים דינר ופרוטה או בשבטים פחות פרוטה אינו חייב להחזיר שפחות משתות אדם מוחל וכו' היתה האונאה יותר על שתות כל שהוא כגון שמכר שוה ששים בשבעים ופרוטה או בחמשים פחות פרוטה אין כאן חזרה וכו' עד כאן לשון בעל הטורים ז"ל וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בביתו ביתה יוסף ובשלחנו הטהור בסימן הנזכר עיין שם:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב בנדון דידן ואען ואומר שאפשר שיהיה הדין עם ראובן וגם אפשר שיהיה הדין עם שמעון כיצד מה שטוען ראובן שינכה לו שמעון מהערך הנז"ל כמו שיאמרו הסוחרים שהיתה שוה הליטרא של אותו הצמר באותו זמן צריך לחקור ולדקדק בכמה נתאנה ראובן אם הוא שתות בשוה בין שתות במקח בין שתות במעות דהוי אונאה אז הדין עם ראובן וחייב שמעון לשלם לו את האונאה ולהחזירה כולה דפסקינן הלכה כשמואל והלכה כרבא אבל אם הוא פחות משתות אפילו בכל שהוא הדין עם שמעון ואינו חייב להחזיר לו כלום שכל פחות משתות הוא מחילה ואם הוא יותר משתות בכל שהוא הוי ביטול מקח וראובן יכול להחזיר הצמר ולא יקנה כלל אבל אינו יכול לתבוע ממנו שישלם לו מה שנתאנה ואם רצה ראובן לעמוד במקחו אין שמעון יכול לחזור כיון שרצה וקבל ואף על פי שהמקח בטל כמו שלמדנו בפירוש מן הסוגיא שכתבנו לעיל ומכל הני רבוותא ואשלי רברבי דכולם שוים לטובה סוברים ופוסקים כן בספריהם:
ועדיין צריכים אנו למודעי שמה שאמרנו שכשהאונא' הוא שתות בשוה שהמקח קיים ומחזיר האונאה וכשהוא יותר משתות בכל שהוא שהמקח בטל הוא דוקא כשבא המתאנה לתבוע אונאתו בתוך זמנו אבל אם לא בא לתבוע אונאתו אלא אחר שכבר עבר הזמן אפילו קנה שוה מאה במאתים מקחו קיים ואין צריך המאנה להחזיר לו כלום ואם תאמר וכמה הוא הזמן שיש לו לתבוע אונאתו וכי לעולם יכול המאנה לתבוע אונאתו בוודאי שזה אינו סברא כי דין הוא שיש לו זמן מוגבל וכיון שכן חל עלינו חובת ביאור כמה הוא הזמן שיש למוכר או ללוקח לתבוע אונאתו או לבטל המקח:
גם לזה מצאתי שורש ומקור בגמרא בבבא מציעא דף מ"ט ע"ב תנינן במשנה עד מתי מותר להחזיר עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ובגמרא דף נ' ע"ב שנינו אמר רב נחמן לא שנו אלא לוקח אבל מוכר לעולם חוזר עד כאן ופירש רש"י ז"ל עד מתי מותר להחזיר מי שנתאנה והא דנקט לשון מותר לאשמועינן דליכא אפילו מי שפרע להחזיר המקח או שיתן לו אונאתו: עד כדי שיראה המקח לתגר או לאחר מקרוביו אם שהא יותר מחל על אונאתו אלא לוקח שמקחו בידו ויכול להראותם: מוכר שאין בידו מה להראות ולימלך אינו מכיר באונאתו עד שיראה טלית אחרת כדמותה נמכרת בדמים יקרים הילכך לעולם חוזר אם לא נתייקרו טליתות בינתים עד כאן:
שמעינן מהאי סוגיא שהלוקח אין לו זמן יותר לתבוע אונאתו אם הוא שתות בשוה או לבטל המקח אם הוא יותר משתות אלא עד כדי שיראה לתגר או לקרובו והמוכר יכול לתבוע האונאה אם הוא שתות בשוה או לבטל  המקח אם הוא יותר משתות עד לעולם וכן פסקו כל עמודי ההוראה שכלם מתנבאים בסגנון אחד הרי"ף ז"ל פסק כן שאחר שכתב מימרא דרבא כתב וכן הילכתא כמו שכתבנו למעלה ואחר כך הביא מאמר רב נחמן והרמב"ם נמי פסק כן בפרק שנים עשר מהלכות מכירה הלכה ה' ו' ז"ל עד מתי יהיה לו לחזור ולתבוע ההונייה או לבטל המקח עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ואם שהא יותר מזה אפילו לקח שוה מאה במאתים אינו חוזר במה דברים אמורים בלוקח שהרי המקח בידו ומראהו אבל המוכר חוזר בהוניי' לעולם ואין צריך לומר בביטול מקח שאינו יודע דמי זה שמכר עד שיראה כמותו שנמכר בשוק וכו' גם הרא"ש ז"ל פסק כן בפסקיו בפרק הזהב והטור נמי בטור ח"מ סימן רכ"ז עיין שם והרב בית יוסף גם כן נלוה עמהם עיין בסימן הנזכר סעיף ז':
העולה לנו מכל זאת שאם שהא הלוקח לתבוע אונאתו יותר מזמן שהיה לו להראות מקחו לתגר או לקרובו אפילו נתאנה בכמה אין יכול לתבוע אונאתו ולא לבטל המקח וכיון שכן בנדון דידן צריכים אנו לחקור אם כבר עבר הזמן או לא וכפי הנראה מדברי השאלה כבר עברו ששה חדשים וכיון שכן נראה שכבר עבר זמנו ואבד זכותו ויצא שמעון זכאי בדינו אפילו הכי יכולין אנו להפוך בזכותו של ראובן כיון שלא מצאנו לא בתלמוד ולא לאחד מהפוסקים ז"ל זמן מוגבל בכדי שיראה לתגר וכו' אלא מה שכתבו התוספות ז"ל על המשנה הנ"ל ז"ל בכדי שיראה לתגר או לקרובו מקשים התוספות ואם תאמר אם כן נתת דבריך לשיעורים דפעמים שהם רחוקים ממנו ופעמים שהם קרובים ומתרצים התוספות ויש לומר דלעולם יש שיעור אחד לפי מה שמצוי רוב פעמים שיוכל להראות לתגר או לקרובו ואם הם קרובים או רחוקים בשביל כך לא יתנו לו פחות ולא יותר עכ"ל לפי זה בנדון דידן נמי אפשר שהדין עם ראובן אפילו שכבר עבר זמן רב כיצד אם יראה לדיין לפי מה שמצוי רוב פעמים שכבר עבר זמנו אז אבד ראובן זכותו אבל אם ימצא שעדיין הוא בתוך זמנו לפי רוב המצוי אז יפסוק הדין כמו שטוען ראובן ואין משגיחין בזמן:
ואכתי מצאנו דרך אחרת בנדון דידן להפוך בזכות ראובן דהיינו אם אירע לראובן אונס אחר לקיח' הצמר שלא היה יכול להראו' לתגר או לקרובו שאז יכול לתבוע אונאתו או לבטל המקח אפילו אחר זמן רב ראייה לדברינו שכן איתא בטור ח"מ סימן רכ"ז ז"ל כתב א"א הרא"ש ז"ל ואם נתעצל ולא חקר לידע אם נתאנה בלא עיכו' אונס מוחל על אונאתו ע"כ ויש לדקדק בלשונו שאם מברר שאירעו אונס יכול לחזור בו עדיין עכ"ל הטור ז"ל וכן פסק מר"ן בשלחנו הטהור בסימן הנזכר סוף ס"ז ז"ל ואם יברר שהיה לו אונס ועל כן לא חקר בתוך זמן זה לידע אם נתאנה יכול לחזור בו עדיין ע"כ וגדולה מזאת מצאנו בסמ"ע שאם נאנס ולא חקר אפילו עבר האונס עדיין יכול לחזור עיין שם ותמצא נחת רוח לנפשך:
ובר מן דין עדיין יכולין אנו להפוך בזכותו של ראובן ואפי' איחר זמן תביעתו בלא אונס כלל והוא שעדיין לא נתן המעות כמו שמוזכר בשאלה וראובן טוען שאינו רוצה לשלם לו עד שיפחות לו מהערך הנז"ל וכו' דאז יכול לתבוע אונאתו או לבטל המקח במיגז דיכול לומר נתתי יכול לומר לא נתרציתי כמו שכת' הר' ברוך מרי'גנשבורק ז"ל הביא דבריו מהר"ם ריקאנטי ז"ל בסי' שפ"ד ז"ל כתב הרב ברוך מרי'גנשבורק דהא דאמרינן אונאה גבי לוקח וביטול מקח כדי שיראה לתגר או לקרובו דוקא אם נתן מעות אבל אם לא נתן מעות מיגו דיכיל למימ' נתתי לך יכול לומר לא נתרציתי עד כאן גם בהגהות אשירי כתוב כן בשמו:
מכל הני מילי גמרינן שאפי' עבר זמן רב בין הלקיח' לתביע' שאי איפשר שבזמן ארוך כזה לא בא לידו תגר או קרוב להראות מקחו לידע אם נתאנה אם לאו אם יברר ראובן שהיה לו אונס אחר שלקח הצמר משמעון ומפני זה לא תבע קודם לא אבד זכותו אף שאיחר כיון שהיה אונס או אפילו אם איחר בלא אונס מאחר שלא נתן המעות עדיין יכול לתבוע אונאתו או לבטל המקח כמו שכתבנו מכל הני רבוואתא וכמו שפירשנו לעיל זהו מה שעלתה מצודתי היום ומה שנראה לעניות דעתי להלכה ולא למעשה אלא אם יסכים עמי המורה היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות שיזכה ויחיה עד כי יבא ינון אמן:
תם ונשלם בשבעה ועשרים לחדש חשון בשנת ובסדר ואל שדי יברך אתך ויפרך וירבך לפ"ק
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה