שאלה הקו"נילייא לפי מה שכתבו חכמי הטבע הוא תולעת ואפשר שהוא תולעת שני הנזכר בכתוב ולהיות מראהו אדום וחמוץ ראיתי שמערבי' אותו במשקים ובמיני מתיקה ואע"פי שרבים נוהגים כן לבי נוקפי על זה מפני הספק שנסתפקתי אם מותר ואם אסור מצד אחד נראה שהוא אסו' יען הוא תולעת ובריה אין לה ביטול ואם ת"ל שאינו בריה מאחר שנתרסק אפי' הכי אין מבטלין איסור לכתחילה א"ד לאידך גיסא להיתירא ונדון אותו כפרש בעלמא מידי דהוה אמושקיש שכתבו הפוסקים דהוי דם צרור ומותר מפני שהוא חשוב כעפרא דארעא אף כאן נתירהו מהאי טעמא ובהיות הדבר שקול אמרתי להכריעו במאזני בדק ולהקריבו לדין לפני אחד מהיושבים ראשונה ללחום מלחמתה של תורה כי הוא יוציא משפטו לאור ומהת"מש:
תשובה כיון שאדני השאלה הוטבעו על הקוגו"נילייא שהיא תולעת הגדילה באילן המחובר לארץ צריכין אנו לרוץ לים התלמוד שמשם תצא תורה דגרסינן בפרק אלו טרפות דף ס"ז אמר שמואל קישות שהתליעה באביה אסורה משום השרץ השורץ על הארץ לימא מסייע ליה דתני חדא על הארץ להוציא את הזיזין שבעדשי' ואת היתושין שבכליסים ואת תולעת שבתמרים ושבגרוגרות ותניא אידך כל השרץ השרץ טל הארץ לרבות תולעת שבעיקרי זיתים ושבעיקרי גפנים מאי לאו אידי ואידי בפירא והא באביה והא שלא באביה לא אידי ואידי באביה ולא קשיא הא בפירא הא באילנא גופא דיקא נמי דקתני תולעת שבעיקרי זתים ושבעיקרי גפנים ש"מ בעי רב יוסף פירשה ומת' מהו מקצתה מהו לאויר העולם מהו וכו' תיקו ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל באביה. בעודה מחוברת שרץ הארץ היא ואסורה התולעת לאכול דכיון דמהלכת בתוך הקישות והיא מחוברת בקרקע הוי כמהלכת על גבי קרקע אבל התליעה לאחר מכאן מותרת עד שתצא לאויר: להוציא זיזין שבעדשים. דמותרים דלאו על הארץ שורצין אלא בתוך העדשה: זיזין כוצו"נש וכמין יתושין הן אלא שבעדשים זיזין שמן: כליסין. מין קטנית: ותניא אידך. כל לרבות דאסירי: בפירא שהה שהתליעו תמרים עצמן: והא באביה. אסירי וסיעתא דשמואל: אידי ואידי באביה כלומר הא דשרי נמי באביה דכל כמה דלא נפקא לאויר לאו שרץ הארץ היא ולא תסיעיה: פירשה ומתה. המתלעת לאחר תלישתם דשריא לדברי הכל: פירשה. מתוך הפרי לארץ ולא ריחשה שמתה מיד בנפילתה: מהו. מי אמרינן כיון דלא הלכה לאו שורץ על הארץ הוא או דילמא לא בעינן שריצה שורץ היינו רוחש ומנענע: מקצתה מהו. מי הויא ככולה או דילמא בעינן כולה: לאויר העולם פירשה מן הפרי תלוש לאויר וקודם שהגיעה לארץ קלטה בפיו לבולעה אם תמצי לומר פירשה ומתה מותרת משום דאינה ראויה לרחוש אבל חיה דראויה לרחוש לא: לגג תמרה מהו. מתוכה פירשה לגגה מי אמרינן היינו רביתיה או דילמא כשורץ על גבי דבר אחר דמי לגג גרעינתה מהו. אם תמצי לומר לגג תמרה כדבר אחר הוא גג גרעינתה מהו כל תולעי' מגרעינות הפרי הן גדלים: מתמרה לתמרה מהו. ולא שרץ על גבה אלא מזו על זו מי אמרינן כיון דלאו היינו אמה שורץ קרינא ביה א"ד אויר העולם בעינן וכולהו בתלושין בעי להו ע"כ:
וכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל בד"ה דיקא נמי דקתני תולעת שבעיקרי זתים. מכאן מדקדק ר"ת ורבינו נתנאל ורי"בא דאין הלכה כשמואל דאמר קישות שהתליעה באביה אסורה ובהלכות גדולות ובשאלתות דרב אחאי פוסק כשמואל מדאמר רב פפא לעיל בפירקין דף נ"ח על הא דא' רב הונא כל שאין בו עצם אינו מתקיים י"ב חדש א' רב פפא ש"מ מדרב הונא הא דא' שמואל קישות שהתליעה באביה אסורה הני תמרי דכדא בתר תריסר ירחי שרי אע"פי שהש"ס עושה כאן דיוק מן הברייתא דלא כשמואל היינו לכאורה אבל לשמואל נמי יש ליישב ולפרש דתולעת שבעיקרי זתים היינו שבותים בעודן מחוברין בעיקרן וכו ע"כ:
נמצינו למרים מהאי סוגיא שתולעת הגדילה באילן עצמו שהיא אסורה משום שרץ השורץ על הארץ וגם הגדילה בפרי בעודו מחובר לאילן אסורה כשמואל שרוב הפוסקים סבירא להו כוותיה אע"פי שדחו הסיעתא הדין במקומו עומד כמו שפסק רב אלפס ז"ל בפ' אלו טריפות וז"ל אמר שמואל קישות שהתליעה באיביה אסורה משים שרץ השורץ על הארץ תניא על הארץ להוציא את הזיזין וכו' והני מילי דהיתליע בתלוש אבל התליע במחובר אסור דקיימא לן כשמואל בעי רב יוסף וכו' כל הני תיקו דאיסורא לחומרא: וכתב הר"ן ז"ל על זה כפי' רש"י ז"ל ואח"כ כתב כבר כתבתי למעלה שרש"י ז"ל סובר דקישות שהתליעה באיביה לא מתסרא אלא בשהלכה התולעת בפרי וכן יראה מלשונו וזהו גם כן שכתב לעיל עלה דההיא דלא לישפי איניש שיכרא בצבתא באורתא דכיון דרחשה והלכה קצת על הקשין נעשה שרץ הארץ וכבר כתבתי למעלה שאין דבריו מחוורין הכא כמי מוכח מאי דאיבעי לן בסמוך פרשה מתה מהו דמשמע דוקא פירשה אחר שמתה מיבעיא ליה לפי שאינה ראויה לשרוץ חבל פירשה ואח"כ מתה אפי' לא הלכה אסורה ואפי' לפי גרסת רשיי ז"ל שגורס פירשה ומתה משמע דע"כ לא מבעיא לן אלא שמתה קודם שהלכה דסוף אינה ראויה להלך אבל לא מתה אע"פי שלא הלכה משמע דפשיט ז לן דאסירא דאי לא. אדבעי לה דפירשה ומתה ליבעי בפירשה ולא הלכה אלא ודאי אע"פי שלא הלכה כל שהוא בארץ או במחובר לקרקע שרץ השורץ על הארץ מיקרי והוי יודע שר"ת חולק ואומר דלא קי"ל כשמואל ומוכח לה מדאמרינן בגמר' עלה דהא דתניא לרבות תולעת שבעיקרי זתים דמייתי לה לסיועי לשמואל ודחינן ומוקמינן לה דוקא בדאיתלע אילנא גופיה אבל איתלע פרי לאו שרץ השורץ על הארץ מיקרו ואמרינן עלה דיקא נמי דקתני לרבות תולעת שבעיקרי זתים וכו' ומדאמרינן האי לישנא דדיקא נמי דקתני משמע דתלמודא הכי נקט לה ולא מחוור דהא רב הונא ורב פפא דבתראי נינהו כוותיה סבירא להו מדאמרינן לעיל א' רב הונא כל שאין בו עצם אינו מתקיים יותר מי"ב חדש א רב פפא ש"מ מדרב הונא הא דא' שמואל קישות שהתליע באיביה אסורה הני תמרי דכדא לבתר תריסר ירחי שתא שריין אלמא דרב הונא לא איצטריך אלא לכדשמואל ורב פפא נמי יליף מיניה דתמרי דכדא לבתר י"ב ירחי שתא שריין אלמא כשמואל סבירא להו וש"מ דאיתא לשמואל ואע"ג דקתני בעיקרי זתים או בעיקרי גפנים א לך שמואל דה"ה לפירא גופיה אלא דחדא מינייהו נקט דבין הכי ובין הכי מחובר לקרקע הוא וכו' עכ"ל
וכן נמי פסק הרמב"ם ז"ל בפ' ב' מה' מ"א ה"ד וז"ל אלו המינין הנבראין בפירות ובמאכלות אם פירשו ויצאו לארץ אע"פ שחזרו לתוך האוכל מי שאכל מהן כזית לוקה שנ' לכל השרץ השורץ על הארץ אבל אם לא פירשו מותרים בד"א שהתליע האוכל אחר שנעקר מן הארץ אבל אם התליע והוא מחובר אותה התולעת אסורה כאילו פירשה לארץ שעל הארץ נבראת ולוקין עליה ואם ספק אסורה לפיכך כל מיני פירות שדרכן להתליע כשהן מחוברין לא יאכל עד שיבדוק הפרי מתוכו שמא ישיבו תולעת ואם שהה הפרי אחר שנעקר י"ב חדש אוכל בלא בדיקה שאין תולעת שבו מתקיימת י"ב חדש עכ"ל וכל הבעיות שעלו בתיקו בגמר' פסק בהן להחמיר וכתב הרב המגיד ז"ל שזה יצא לרבינו ממה שא' שמואל קישות שהתליעה באיביה אסורה משום שר השורץ על הארץ לימא מסייע ליה וכו' ודחו לא אידי ואידי באיביה ול"ק הא בפירא הא באילנא גופיה וכו' ודעת רבינו כדעת הגאונים ז"ל שפסקו הלכה כשמואל אע"ג דדחו סייעתיה ואמרו דיקא נמי סייעתיה הוא דאידחי אבל מימרא דידיה הלכתא היא דהא משמע בההיא פרקא דרב פפא סבירא ליה כוותיה וזה דעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל וכו' עכ"ד יע"ש: וכן נמי פסק הטור ז"ל בי"ד בסי' פ"ד בארוכה כהרי ף והרמב"ם דכל שגדלה התולעת במחובר חשובה שרץ השורץ על הארץ: והרב בית יוסף כתב על זה בתחילה מוצא הדין ולבסוף כתב ולענין הלנה כיון שהרי"ף והרמב"ם מסכימים לאסור הכי נקטינן וכל שכן שכל הפוסקים מסכימים לדבריהם וחולקים על ריב"א ור"ת:
ובזה נבוא לנדון דידן. שנסתפק בו הח"ה הקוגו"נילייא אם היא אסורה לערבה או לא: נראה כפי מאי דאמרן שהיא אסורה בהיות שהניח לנו הח"ה שחכמי הטבע כתבו שהיא תולעת ולהיות מראהו אדום וחמוץ מערבין אותו במשקים ובמיני מתיקה איך יפול בה ספק אם מותר ואם אסור שודאי הצד הראשון הוא האמת יען היא תולעת ובריה אין לה ביטול ואיך נאמר את"ל שאינה בריה מאחר שנתרסקה מיריסקה אם לא הרוצה לערבה כדי לבטלה ואנן קי"ל אין מב מבטלין איסור לכתחילה ואפי' אחר שנתרסקה גוף האיסור להיכן הלך עדיין במקומו עומד מאחר שעדיין עינו חמוץ ומראהו אדום שלכך מערבים אותה ומידי דהוה אתבלין של איסור שאע"פי שהן יבשין כיון שטעמם ומראיהם עומד עליהם אף ששוחקים אותם באיסורם הם עומדים לעולם והם דינים מוסכמים כמו שנביא כל אחד מהם בפני עצמו: דין הבריה כתבו הרמב"ם ז"ל בפר' זה בה' כ"א וז"ל זה שאמרנו בפ' זה האוכל כזית בשאכל כזית משרץ גדול אבל האוכל בריה טמאה בפני עצמה הרי זה לוקה מן התורה אפי' היתה פחותה מן החרדל בין שאכלה מחה בין שאכלה חיה ואפי' סרחה הבריה ונשתנית צורתה הואיל ואכלה כולה לוקה: ודין שלא לבטל איסור לכתחילה הביאו הרמב"ם ז"ל בפ"טו מה' מ"א הלכה כ' וז"ל אסור לבטל איסורין של תורה לכתחילה ואם ביטל הרי זה מותר ואע"פכ קנסו אותו חכמים ואסרו הכל וכו' ומכאן הביא ראייה הרב פ"ח ז"ל בדיני ביטולי איסור שהרמב"ם ז"ל סובר שאיסור ביטול האיסור הוא איסור תורה ולענין דברים חשובים וחריפים דלא בטלו כתבו בפ' י"ו וז"ל כל השיעורין האלו שנתנו חכמים לדבר האסור שנתערב במינו המותר בשלא היה הדבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב בדבר המותר וכו' הרי אלו אוסרין בכל שהן עכ"ל ומכל הדינים האלו יתבאר לך שעירוב הקוג"ונילייו הוא אסור משלש טעמים הנזכרים. אם מפני שהוא בריה ואע"פי שאח"כ רסקוהו האיסור מעורב הוא. ואם מפני שאין מבטלין איסור לכתחילה והוא דבר תורה כפי מה שכתבנו ואיך נתירהו לערב הקוג"ונילייו עם המאכלים לכתחילה ואם מפני דלחזותא הוא עביד הוא טעם אחר לאסרו יען למראה הם עושים ומזה הצד אין לו ביטול כתבלין של איסור. וא"כ מזה יתברר לך שלא מיבעיא שלכתחילה לא יערבהו אלא אף אם בדיעבד עירבוהו יהיה אסו' לאותם שעירבוהו או למי שנתערב בשבילו כמו שהאריך בזה הרמב"ם ז"ל: ומעתה נבוא לדבר על הצד השני מנדון שאלתינו שכתב הח"ה וז"ל א"ד לאידך גיסא ונדון אותו כפרש בעלמא מידי דהוה אמושקיש שכתבו הפוסקים דהוי דם צרור ומותר מפני שהוא חשוב כעפרא דארעא אף כאן וכו' לזה אשוב ואומר שדין המור עצמו הביאו הטור ז"ל בא"ח סי' רי"ו וז"ל ואם אינו לא מין עץ ולא מין עשב כמו המור שהוא מין חיה מברך בורא מיני בשמים מור הואיל ואתא לידן נימא ביה מילתא יש אומרים שהוא זיעת חיה והנכון בעיני שהיא חיה ידועה ויש לה כמין חטוטרת בצוארה ומתקבץ שם תחלה כמין דם ואח"כ מתיבש ונעשה ממנו המיר והרמ"ה היה אוסר לאכלו משום חשש דם וה"ר יונה כתב שאפשר ליתן בו טעם להתירו דפירשא בעלמא הוא אע"גב דתחילתו היה דם דבתר השתא אזלינן תדע שהרי הדבש אם נפל בו חתיכת איסור אע"פי שהאיסור נימוח בתוכו כיון שדרך הדבש להחזיר הדבר הנופל לתוכו דבש דיינינן ליה כדבש הכא נמי אע"פי שתחילת המור היה דם בתר השתא אזלינן וא"א הרא"ש ז"ל כתב על דבריו ולי נראה דאפי' ראייתו צריכה ראייה עכ"ד:
יצא לנו מן האמור שאף במור שהביא ממנו הח"ה ראיה להתיר הקוגו"נילייא אין משם ראיה שאף רבינו יונה שרצה להתירו לא א' אלא בדרך אפשרות מפני שנשתנה והרא"ש ז"ל כתב עליו שראייתו צריכה ראיה והרמ"א חלק על זה ואסרו אבל הקוגו"נילייא שרץ היתה בתחילה ואף שריסקה הן אמת שלא נשארה בריה אבל עפרה אסור ואיך נוכל לבטול איסור שרץ לכתחילה וכו' וראיה לזה ממה שפסק הרב בשלחנו הערוך בי"ד סי' פ"ד ס' י"ז שרץ שרוף מותר לאוכלו משום רפואה וג"כ הרמ"א הביא דין זה בסי' קנ"ה ובסוף דבריו כתב וכל חולה שמאכילין לו האיסור צריך שתהיה הרפואה ידועה או על פי מומחה ואין מתירין שום דבר איסור לחולה אם יוכל לעשות הרפואה בהיתר כמו באיסור אע"פי שצריך לשהות קודם שימצא ההיתר מאחר שאין סכנה בדבר וסברא זו הביאה הרב בית יוסף בשם הרש"בא ז"ל: ומאחר שלא מצאו ז"ל שום צד היתר בשרץ אלא לאחר שנשרף ונעשה אפר שלא כשאר בו שום לחות מן האיסור ש"מ שבעודו עפר אסור לערבו בשום מאכל או משקה מפני שאיסורו כנוס בתוכו ועצמות האיסור עדיין בו כמו שכתב הרב המרדכי ז"ל בשם ראבי"ה בפ' כ"ש וז"ל ודוקא עצמות השרץ אסור אבל אם נש ונפל לקדירה מותר הכל בלתי ביטול כלל ואף לכתחילה מותר לשרוף שרץ ולאוכלו משום רפואה ואפי' לחולה שאין בו סכנה. דתנן כל הנשרפין אפרן מותר ומיהו אדם בריא יזהר והאריך בזה הרב בעל איסור והיתר בסי' י"ט יע"ש:
וגם מצאתי ראיה לאסור הקוגו"נילייא לערבה במיני מתיקה ובמשקים ממה שהביא הרב ר חזקיה די סילוא ז"ל בספרו מים חיים בסי' י' שנשאל על המור שקורין מוסק שהוא דם צרור מחיה טמאה שמערבין אותו בכל מיני מאכלים הטובים ואוכלין אותו אי עבדי שפיר או לא והשיב אחר שהאריך כ"כ למצוא היתר כתב מצאתי להרא"ש בפ' כ"ש האי דאמרינן התם דחמץ שחרכו קודם זמנו מותר בהנאה אפי' לאחר שמנו וז"ל וכגון שנפסל מלאכול לכלב דומיא דפת שעיפשה יש שרוצים לומר לאו דוקא הנאה דה"ה נמי אכילה דעפרא בעלמא הוא ולא מיסתבר דאע"פי דבטלם דעת האוכל אצל כל אדם מ"מ כיון דאיהו קאכיל לה אסור וכ"כ הרב הברצלוני ז"ל ולפ"ז יראה לכאורה לאסור המור דהא כולי עלמא קחשיבי ליה וליתא חדא דאעיקרא דדינא פירכא ואין דברי הרא"ש מחוורים בעיני דכיון שיצא מתורת פת קודם שיחול איסור חמץ הוה ליה כנבילה סרוחה מעיקרא דעפרא בעלמא היא ושרייא מדרבנן ואף לדעת הרמב"ם וכמ"ש למעל' ואולי הר"אש יאמר דאף נבלה סרוחה מעיקרא אסורא מדרבנן ומיהו חרצנים וזגים של גוים הוו תיובתי' דהר"אש דאע"ג דקחשיב וקאכיל להו מותרים ואפשר דחרצנים וזגים שאני משום דאינם אסורים אלא מטעם יין המובלע בהן וא"כ כל שנתיישנו נסתלק האיסור משם ולפיכך מותרין משא"כ כאן שהאיסור עצמו נתעפש דאיכא למימר דכיון דקחשיב ליה אסור וכו': וליתא דאדרבה אף הרא"ש מודה בנ"ד דכיון דמצד עצמו אינו אוכל אלא עפר ממש אלא שהק"בה נתן סגולה לזה העפר שריחו נודף אין הריח גורם להחשיבו לזה כאילו איתיה הדם בעיניה וכיון שאינו נאכל לבדו אלא ע"י תערובת אדרבה מוכחא מילתא דלא הוי אוכל מידי דהוה אפלפל וזנגביל יבישים שכתב הש"ע בסי' ר"ב סעיף י"ו שכיון שאין דרך לאוכלם אלא ע"י תערובת שאין מברך עליהם כלום וזה המור דכוותייהו: סוף דבר בהא סליקנא ובהא נחיתנא שדברי הרב ר' יונה הם ברורים בטעמם אמנם צריך ליזהר שלא יערבנו בתבשיל כשהוא לח קצת אלא כשנתייבש לגמרי עד שפוררו ביד ונעשה עפר ממש דהשתא שרי לכ"ע וכו' ועדיין יש מקום לטעות במ"ש דדמי לפלפלין ובפרק גיד הנשה דף צ"ז נתבאר דפלפלין ותבלין של איסור אפי' באלף לא בטילין אע"פי שמצד עצמן עץ יבש נינהו וזה המור נימא דהוי דכוותיה שאע"פי שמצד עצמו הוא עפר הויא מידי דלטעמא עבידא ולא בטיל לאו מילתא היא דהתם הפלפלין לא נשתנו אלא שהם פלפלין יבשין וכח חריפתן עדיין ישנו בהם וא"כ מהיכא תיתי דתפקע איסורייהו אבל זה המור מתחילה היה דם ועכשיו נשתנה ונתייבש וצורתא דדם עבידא דבטלה אם כן כל שנעשה עפר אע"פי שהוא עפר חשוב פקע איסור דם מיניה וזה ברור בעיני עכ"ד יע"ש:
העולה לנו מדבריו הוא שאין לדמות המיר עם התבלין של איסור מפני שהמור אף שהיה תחילתו דם חיה מ"מ השתא נשתנה מצורתא דדם ונתייבש לגמרי ולכך נדון כעפרא בעלמא משא"כ התבלין שלא נשתנו ועדיין כח חריפתן ישנו בהם וכו' וה"ה בנ"ד שאין לדמות הקוגו"נילייא למור להיתירא שהמור נשתנה לגמרי ונתייבש ולכך נחשב כעפר לדעת המתירין אותו אבל הקוגו"נילייא עדיין כח חריפותא עיליה ולא פקע איסורא דשרץ מינה דאין לערבה ולבטל איסור לכתחיל' כדאמרינן לעיל ונדון הקוגו"נילייא לתבלין של איסור שלדברי הכל אין לערבן בשום תבשיל של התר אף שהם יבשים ובזה נסתלק הצד השני שנסתפק הח"ה ונשתייר לנו הצד הראשון שהוא העיקר שהוא אסור יען הוא תולעת ובריה אין לה ביטול ואף את"ל שאינו בריה מאחר שנתרסק אפי' הכי אין מבטלין איסור לכתחילה ובזה צדק הח"ה ושפתיו ברור מללו ששאלת חכם חצי תשובה: זהו הנראה לעניות דעתי והוא ית' יצילנו משגיאה אכי"ר שלא להכשל בעון תולעים שנר' קל בעיני הבריות כמו שכ' הרב בעל פרי חדש בי"ד בסי' פ"ד שכ' הרב שרץ שרוף מותר לאוכלו לרפואה סמוך לזה כ' הוא ז"ל כה א' חזקיה לא אוכל להתאפק מלהזהיר ולהודיע לעם חומר איסור התולעים לפי שנעשה קל בעיני הבריות וכיון שעבר אדם עבירה ושנה בה נעשות לו כהיתר ואין איש שם על לב מבלי לב ודשו בה רבים וגדולים ואפלו החכמים והיחידים אינן נזהרים בהם כראוי עפ"י מה שנתבאר בש"ס ופוסקים בסימן זה יע"ש כדי שכל בעל נפש יהיה נזהר בהם:
ובדין שלא לבטל איסור לכתחילה שהביא הר' בסי' צ"ט כ' הוא ז"ל שלדעת התוספות ז"ל הוי מדרבנן ולדעת הראב"ד אסור מדאוריית' וכמו שכ' הר"ן בפ"גה בשמעתתא דזרוע בשלה והרש"בא בח"ה ב"ר שער ג' ע"ש וכן מוכח דעת הרמב"ם ז"ל בפ' ט"ו ממ"א וז"ל אסור לבטל איסור של תורה לכתחילה וכו' והוכיח מדבריו שאיסור הביטול היא מן התורה יע"ש ולבסוף כ' נמצינו למדים שהמחוור לפסק הלכה מכל מה שא' הוא דעת הרמ"בם דבמידי דאוריית' קנסינן שוגג אטו מזיד ומ"ש המחבר עבר ובטלן ר"ל דבר חשוב שרסקו ובטלו מתורת חשיבותו דלא אסיר אלא מדרבנן וכו' יע"ש שלא כתבנו מדבריו אלא היותר צריך לנדון שאלתנו בקצרה שלא להאריך על המעין תם ונגמר בסדר ובשנת ועתה ישראל שמע אל החקים לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל במהו"רר שלמה הקטן סי"ט