שאלה ראובן היה עשיר גדול ובהיות שקרבו ימיו למות עשה צוואת שכיב מרע והניח כל נכסיו לשמעון בנו מלבד חמשת אלפים פלוריניש שמסר ביד נאמן ולוי שמו לעשות ממנו חצות פדיון שבויים ראובן נפטר לבית עולמו וחלי"ש ושמעון בנו ירש כל נכסיו כמו שצוה אביו והיה מרבה בכל עסק וסחורה עד מאד עד כי גרם מזלו שאבד כל ממונו ולא היה לו פת לאכול וכיון שראה את עצמו עני ומדולדל הלך אצל לוי ושאל לו אם עדין המעות שהניח אביו למצות פדיון שבויים קיים והשיב לו שעד הנה לא נזדמנה לו מצות פדיון שבויים כששמע שמעו הדברים שמח בלבו שמחה גדולה ובקש מלוי שיתן לו החמשת אלפים פרלוריניש שהניח אביו כיון שהוא בדוחק גדול והשיב לוי שלא היה יכול לעשות כן מפני שהוא נגד מה שצוה אביו ורבתה קטטה ביניה' שמעון טוען שלוי חייב ליתן לו אלו חמשת אלפים פלוריניש משום דאמדינן דעת אביו דאילו הוה ידע ששמעון בנו ירד מנכסיו לא היה מניח סך זה לפדיון שבויים מפני שאדם קרוב אצל בנו ואין לך מצות פדיון שבויים גדולה מזו ולוי טוען שאין בידו יכולת לעשות זה כיון שהניח ממון זה לפדיון שבויים גילה דעתו ראובן שרצונו הוא שיחלק ממון זה למצוה כזאת וקי"ל מצוה לקיים דברי המח ובזה אינו מקיים דבריו ואם דעתך נוטה להשיב ולומר שהדין עם שמעון כיון שלא נזדמנה לו ללוי שום מצות פדיון שבויים כמו שצוה ראובן עדין אשאלך אם אירע שבא לידו של לוי מצות פדיון שבויים מה דינו נימא דהדין עם לוי מפני שבזה מקיים דברי המת או דילמא דגם בזה הענין הדין עם שמעון ואין לך מצוה גדולה מזו יורנו המורה כדת מה לעשות ומהת"מש:
תשובה לכאורה היה נראה להתיר לשנות זה המעות שהניח ראובן ביד לוי אף שצוה מחמת מיתה שיהיה למצות פדיון שבויים כדי ליתנו לבנו אשר העני מהא דגרסינן בפ"ק דב"ב (דף ח') רשאין בני העיר לעשות קופה תמחוי ותמחוי קופה ולשנותה לכל מה שירצו ופירש ר"ת דלשנותה לכל מה שירצו ר"ל אפילו לדבר הרשות ושכן היה עושה הלכה למעשה לתת ממעות הקופה לשומרי העיר ורש"י ז"ל סבירא ליה כוותיה דמשנין אפי' לדבר הרשות וזה נלמד ממה שפירש שם בסמוך על מימרא דאביי דאמר מריש לא הוה יתיב מר אציפי דבי כנישתא כיון דשמעה להא דתניא ולשנותה לכל מה שירצו הוה יתיב עכ"לה ופירש הוא ז"ל אציפי דבי כנישתא מחצלות של בית הכנסת משום דמזבני ליה ממעות הקופה עכ"ל הרי לך בהדיא שסובר רש"י ז"ל דאפי' לדבר הרשות משנין מדפירש שממעות הקופה לקחום ואפילו הכי שינו אותם לדבר הרשות:
והרא"ש גם כן הסכים לדעתם ודחה בשתי ידים פירוש הרב ר' יוסף הלוי ז"ל שרצה לפרש דלשנותה לכל מה שירבו דתני בברייתא הנזכרת ר"ל דוקא לדבר שהוא לצורך עניים כגון כסות ובית לינה וקבורה אע"פי דקופה ותמחוי מזון הם יכולים לשנותם לדברים אחרים ובלבד שיהיה לצורך עניים והקשא עליו הרא"ש ז"ל דאי אפשר לפרש כן דמאי דקאמר לשנותם לכל מה שירצו ר"ל לצורך עניים דוקא דאי לאשמועינן דלצורך עניים דוקא יכולין לשנותם כיון דאשמועינן כבר דיכולין לשנות תמחוי שהוא לעניי עולם ליתנו לקופה שהוא לעניי העיר וקופה שהוא לעניי העיר ליתנו לעניי עולם ואין בו משום גזל שנותן מה שנגבה מעני זה לעני אחר כ"ש מה שנגבה לאותם עניים שיכולים לשנות ממעשה למעשה ועוד הקשא עציו קושיות אחרות והביא ראיה לדבריו ולחזק דברי ר"ת שיוכל הרוא' לראותם שם בפסקיו ולא העליתים על הדפוס שלא להטריח על הקורא וגם הוא נגד טבעי להאריך במה שאינו מן הנדון:
והרמב"ם פסק כמו כן בפ"ט מהלכות מתנות עניי' דלכל מה שירצו יכולין לשנות כלל העולה דלדעתם מותר לשנות אפי' לדבר הרשות ואף דלשיטתם לא לשנותם לגמרי אמרו כשצריכין המעות לעניים אלא ללוותם וכשיצטרכו העניים צריכין לפרוע כל זה הוא לדבר הרשות אבל כשמשנין למצוה אחרת אינם צריכין לפרוע כמו שמפורש בדבריהם ואם כן בנ"ד יהיה ה"ה דיהיה יכולת ביד לוי לשנות אלו המעות שהניח ראובן למצות פדיון שבויים לעשות בו מצוה אחרת דהיינו ליתנו לשמעון בן המצווה בתורת בדקה:
ואם נפשך לומר דאין הנידון דומה לראיה דהראיה שקדמתי זכרו אינו אלא כי אם בנדבת גיבור שגבו הקהל ביניה' שלדעת טובי העיר התנדבו ולכן מה שהם עושים עשוי אבל בנ"ד שהיא נדבת יחיד שאין מקום לומר שלדעת לוי התנדב כמו בנדבת ציבור לא יהיה יכולת בידו לשנותם אף שיעשה בו מצוה אחרת ולא מבעיא לוי שהוא יחיד אלא אפילו היה זה המעות ביד טובי העיר לא יהיה לאל ידם לשנותם כיון שהוא נדבת יחיד מפני דלאו אדעתא דידהו נדר ראובן זה אינו דהא גרסינן בערכין פ"ק (דף ו ע"ב) וז"ל ת"ר ישראל שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת אסור לשנותה סבר ר' חייא בר אבא למימר לא שנא לדבר הרשות ולא שנא לדבר מצוה אמר ליה רב אמי הכי אמר רבי יוחנן לא שנו אלא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר לשנותה מדאמר ר' אסי אמר ר"י גוי שהתנדב מנורה או נר עד שלא נשתקע שם בעליה אסו' לשנותה משנשתקע שם בעליה מותר לשנותה למאי אי לדבר הרשות מאי איריא גוי אפילו ישראל נמי אלא לדבר מצוה וטעמא דגוי הוא דפעי אבל ישראל דלא פעי שפיר דמי עכ"לה ופירש רש"י ז"ל מדאמר ר' אסי. כלומר מדנקט רבי אסי גוי דפעי וצועק למה שניתם מה שנתתי מכלל דישראל דלא פעי שרי לשנויי לדבר מצוה דאי בישראל אסור למה לי למינקט גוי שלא נשתקע שם בעלים ממנו שנוכל לומר זו היא מנורת נדבתו של פלוני גוי אסור לשנותה דפעי עכ"ל הרי לך בבירור דאפילו נדבת יחיד מותר לשנותו כשהוא לדבר מצוה וכן הוא מדוייק בדברי הרא"ש ז"ל דכשהוקשא לו לסברת ר"ת מההוא ברייתא דהאומר סלע זו לצדקה תירץ דהיינו דוקא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר לשנותה ואם איתא דיש לחלק בין נדבת יחיד לנדבת ציבור מאי קשיא ליה מההיא אלא ודאי דאין לחלק בין נדבת ציבור לנדבת יחיד דיכולין לשנותו כשהוא לדבר מכוה ואם כן ה"ה בנ"ד שיכולין לשנותו ליתנו לשמעון בן המנות:
ואם עדיין לבך נקפך דלא דמי נ"ד לההיא ברייתא דערכין דמנורה או נר הבאתי לעיל דאמרינן דמותר לשנות לדבר מצוה אפילו בנדבת יחיד דזה אינו אלא כי אם בברכי ב"ה דהיינו כמו נדבת רבים דעל דעת טובי העיר התנדב אבל בנ"ד דהוי נדבת יחיד ולא הוי צרכי ב"ה לא יהיה הדין כן הטה אזנך ושמע הא ברייתא דשנינו שם בערכין ת"ר האומר סלע זו לצדקה עד שלא באתה ליד הגבאי מותר לשנותה משבאתה ליד הגבאי אסור לשנותה ופריך הגמרא איני והא ר' ינאי יזיף ופרע שאני ר' חייא דניחא להו לעניים דכמה דמשהי מעשה ומייתי להו ופר"שי ז"ל ר' ינאי גבאי היה ויזיף מעות הצדקה לצרכו ופורע: דכמה דמשהו. ר' ינאי דלית ליה זוזי למפרע ניחא להו לעניים: מעשה. ר' ינאי לצבורא ואמר דלית ליה מעות לחלק לעניים וכופה אותם לצדקה ואיכא רווחא לעניים עכ"ל מכאן אתה רואה דאפילו בדבר שאינו ברכי ב"ה והוא נדבת יחיד מותר לשנותו לדבר מצוה דכשאמר הבריית' משבאתה ליד הגבאי אסור לשנותה היינו דוקא לדבר הרשות ר"ל ללוותה ולפורעם אח"כ אבל לדבר מצוה מותר אפילו שלא לפרוע עוד וזה מבואר בדברי רש"י ז"ל שפירש שרבי ינאי יזיף מעות הצדקה לצרכו ופורע וכן פירש אברייתא דלעיל שהביא שם סתמא דתלמודא וז"ל אמר רבא בר אבוה האומר סלע זו לצדקה מותר לשנותה סבור מינא לעצמו אין לאחר לא איתמר אמר ר אמי אמר ר' יוחנן בין לעצמו בין לאחר ופירש הוא ז"ל לשנותה. ולאחר זמן ישלם אבל לאחר להלוותה לחבירו לא דלעבמו איכא למימר על מנת כן היקצה לנדר שאם יצטרך למעות יטלנה וישלם אחר אבל חבירו לא אסיק אדעתיה עכ"ל ומסקנת הגמרא היא דמותר לשנותה בין לעצמו בין לאחר ולא שנא אמר הרי עלי או הרי זו וכיון שזה המאמר הוא בקודם שבא ליד הגבאי ומשום הכי מותר לשנותה לצרכו דהיינו דבר הרשות א"כ סלקינן דרגא דכשהוא ביד הגבאי מותר לשנותה לדבר מצוה ואין צריך לפרוע עוד דאי לא תימא הכי אלא דכשבא ליד הגבאי מותר לשנותה לדבר מצוה אבל צריך לפורעו אח"כ ואין חילוק בין קודם שבא ליד הגבאי לאחר שבא ליד הגבאי אלא לענין שינוי דבר הרשות או דבר מצוה עדיפא מינה הוה ליה לאשמועינן ולפרש דבאחר שבא ליד הגבאי מותר לשנות ואפילו דבר מצוה צריך לפרוע אח"כ אלא ודאי דהכי הוא וא"כ הדבר מבואר מאלו הסוגיות שזכה שמעון באלו החמשת אלפים פלוריניש שהניח אביו דיכול לוי שהוא הגבאי לשנותם לדבר מצוה אף שאינו צרכי ב"ה ואין צריך לפרוע עוד ואפילו שהוא נדבת יחיד:
ואין לחלק ולומר דהיינו דוקא גבאי צדקה של רבים דהוי כמו צרכי ב"ה אבל שאר אנשים שאינם גבאי צדקה של רבים כמו בנ"ד לא יהיה יכולת בידם לשנות דמילתא דפשיטא היא מההיא שהביא שם בערכין דההוא שעזרק טייעא דאינדב שרגא לבי כנישתא ושנייה חזנא ואיקפדו רחבה ורבה והטעם דאיקפדו לא הוה אלא משום דהיה של גוי דפעי ולא משום דלא היה בידו לשנותה כיון שלא היה מגבאי צדקה של רבים ולכן ה"ה בנ"ד אף שהיה נדבת יחיד ולוי לא היה מגבאי צדקה של רבים יש לאל ידו לשנותה למצוה אחרת:
זאת ועוד אחרת דמכח אומדנא אנו באים לזכות את שמעון באלו המעות דאמדינן דעתיה דראובן שאילו היה יודע שבנו יעני ויצטרך לבריות ולזון מקופה של צדקה לא היה מניח ממונו לאחרים דומיא דההיא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים ואח"כ בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אין מתנתו מתנה וידוע דהלכה כר"ש בן מנסיא וא"כ ה"ה בנ"ד דיכולין אנו לאמדן דעת ראובן דאם היה יודע שבנו יעני היה מניחם לו ולא לאחרים אף דמצות פדיון שבויים קעביד דגם לזון את בנו שהוא גדול מצוה קעביד והוא קודם לאחרים כמו שכתב הטור בי"ד סי' וז"ל הנותן לבניו ולבנותיו הגדולי' שאינו חייב במזונותיהם כדי ללמד הזכרים תורה ולהנהיג הבנות בדרך ישרה וכן הנותן מתנות לאביו ולאמו והן צריכין להם הרי זה בכלל צדקה ולא עוד אלא שצריך להקדימם לאחרים ואפילו אינו בנו ולא אביו אלא קרובו צריך להקדימו לכל אדם ועניי ביתו קודמים לעניי עירו ועניי עירו קודמין לעניי עיר אחרת עכ"ל אם כן כפי הנראה לפום ריהטא מכל מה שכתבתי עד הנה שיכול לוי לשנות אלו המעות שהניח ראובן לפדיון שבויי ליתנו לשמעון בנו בתורת צדקה:
אבל אחר האמת אין לבי מדמה כן דמצינו בשקלים ד' ג' מותר עניים לעניים מותר שבויים לשבויים מותר עני לאותו עני וכו' דמשמע בהדיא דכשנודרים לעניים ידועים או לדבר ידוע אינם יכולים לשנותם אפילו למצוה אחרת וכל הני ראיות שהבאתי לעיל דמראין זכות לשמעון דאמרינן דיש יכולת ביד הגבאי לשנות כשהוא לדבר מצוה היינו משום דלא הוה לדבר ידוע דלצדקה סתם נדר מי שנדר מה שאינו בנ"ד דלדבר ידוע נדר ראובן דהיינו לפדיון שבויים ואף שמן הירושלמי דשקלים שקדמתי זכרו מראה דלדעת הפרנסים מותר לשכות היינו דוקא מן המותר ומדעת הפרנסים וזקני העיר לצורך צבור אבל יחיד בשום אופן לא ולא תקשי לך ההוא דערכין דמנורה או נר דהוי דכר ידוע ואפילו הכי אמרינן דמותר לשנות ואפילו חזנא דהוא יחיד שינה אותה דהתם לא הוי אלא משום דלא הוה צורך ב"ה לה כגון שיש נרות אחרות לתשמיש ב"ה כמו שכתבו הרש"בא והריט"בא ז"ל וכן נראה מדברי הרא"ש ז"ל דכשנודרים לדבר ידוע אינם יכולין לשנותו דכשרצה לדחות סברת הר"ר יוסף הלוי ז"ל כתב ונרא' לי דאין ראיה ממה שהביא מההיא דשקלים דהתם לא מיירי במעות הקופה אלא אירע מקרה שהוצרכו לגבות מעות לצורך עניים כגון לצורך מלבושים עכ"ל ובההוא ודאי דאמרינן דמה שגבו לשמם לא ישנוהו דלאו אדעתייהו נדרו ואינם אלא כשלוחי העניים לקבל המעות בעדם וכיון שקבלו המעות בעדם זכו בהם העניים דזכין לאדם שלא בפניו והילכך יעשו הגבאים שליחותם ויתנו לאותם עניים דאומדן דעת הוא שהמתנדבים לצורך עניים ידועים שדעתם שיזכו הם יותר מעניים אחרים כיון שבעבורם היתה הנדבה הזאת וכן היה ראוי להיות ג"כ לאסור לשנות ממה שגובין לקופה שהוא לעניי העיר ולעשותו תמחוי שהוא לעניי עולם אי לאו מטעמא דאין עניים נפסדים בשביל כך דהרי כשירצו מעות לענייהם וגבו פעם אחרת ולכן ה"ה בנ"ד דדעת ראובן הנודר היתה בפירוש לדבר ידוע דהיינו לפדיון שבויים אין יכולת ביד לוי לשנותו למצוה אחרת דלא הוי לוי אלא שילוחו של ראובן ולאו אדעתיה נדר וזה אפילו בלא נזדמנה לו מצות פדיון שבויים עדיין דהכי משמע לישנא דמתניתין דמותר עניים לעניים ומותר שבויים לשבויים ר"ל לשבויים אחרים דצריכין להמתין לכשיזדמן להם מעין אותה מצוה ולא זולתה וממילא הותרה ג"כ הספק הב שהניח ה"ה שבאם עתה בא ליד לוי מצות פדיון שבויים דכ"ש הוא שלפי דעתי הנוטה לאסור אף בלא נזדמנה לו שפת יתר הוא לומר דבנזדמנה לו אסור לשנות:
וכן פסק הרש"בא בתשובותיו והביאה הרב ב"י בי"ד סוף סי' רנ"ט וז"ל שאלת המקדיש שדה לעניים וצוה שיחלקו הפירות לעניים בכל שנה ורצה הציבור לשנות ולהוציא הפירות לדברים אחרים מהו תשובה אין רשות בידם ואפילו הסכימו בכך טובי העיר במעמד אנשי העיר שכיון שרבה שיחלקו הפירות לעניים גילה דעתו שאינו רוצה שישנו בזה כלל ואינו דומה לרשאין לעשות קופה תמחוי ולשנותה לכל מה שירצו דהתם בצדקה שהיא נגבית בכל יום וכל הנותן על דעת הגבאים הוא נותן והגבאין גובין לפרנס העניים ליום או יומים כדי ספקם ואם יצטרכו יותר יחזרו ויגבו וה"ה למי שהתנדב נר או מנורה לב"ה דהתם דוקא כשיש ספק לב"ה יותר מזה אבל בזמן שאין מספקין צרכי העניים לגמרי ואין ממלאין חסרונם ועמד היחיד והקדיש לעניים להוסיף על קצבתם אין ספק שאין הציבור רשאי לשנות הקדש זה לדברים אחרים ואם עשו כן הם גוזלין את העניים וזהו ששנינו מותר עניים לעניים מותר עני לאותו עני וכו' ובזה כתבו גדולי האחרונים ז"ל:
ומטעמא אחרינא יכולין אנו לומר דאין ללוי לשנות זה המעות ליתנו לבנו בתורת צדקה משום דהויה מצוה פחיתא לגבי מצות פדיון שבוים דאין לך מצות גדולה כזאת שמצות הצלת נפשו' תלויה בה כמו ששנינו בהדיא בפ"ק דב"ב ד' ח' מההוא מעשה דהיפרא הורמיז אימיה דשבור מלכא דשדדא ארנקי דדינרי לקמיה דר' יוסף ואמרא ליהוי למצוה רבא יתיב רב יוסף וקא מעיין בה מאי מצוה רבא אמר ליה אביי מדתני רב שמואל בר יהודה אין פוסקין בדקה על היתומים ואפילו פדיון שבויים ש"מ פדיון שבויים מצוה רבא היא אמר ליה רבא לרבה בר מרי מנא הא מילתא דאמור רבנן דפדיון שבויים מצוה רבא היא אמר ליה דכתיב והיה כי יאמרו אליך אנא נצא ואמרת אליהם כה אמר ה אשר למות למות ואשר לחרב לחרב ואשר לרעב לרעב ואשר לשבי לשבי ואמר רבי יוחנן כל המאוחר בפסוק זה קשה מחבירו חרב קשה ממות איבעית אימא קרא ואב"א סברא אב"א סברא האי קא מינוול והאי לא מנוול ואב"א קרא יקר בעיני ה' המותה לחסידיו רעב קשה מחרב אב"א סברא האי קא מצטער והאי לא מצטער אב"א קרא טובים היו חללי חרב מחללי רעב שבי כולהן איתנהו ביה עכ"לה:
ודע כמה גודל איכות מצוה זו שאפילו מה שגבו וקנו והתקינו לצורך ב"ה יכולין לשנותו לפדיון שבוים מדגרסינן בריש בתרא ד' ג' אמר רב חסדא לא ליסתור איניש בי כנישתא עד דבנו בי כנישתא אחריתי היכי דמי אי משום פשיעותא דילמא מתרמי אונס ופשעו ולא בנו אחריתי אמר ליה רבינא לרב אסי גבו זוזי ומחתי מאי א"ל דילמא מתרמי להו פדיון שבויים ויהבי להו דמי שריגי ליבני והדרי הודרי מאי א"ל זמנין דמתרמי להו פדיון שבויים מזבני ויהבי להו אי הכי אפילו בנו נמי א"ל דירתיה דאינשי לא מזבני עכל"ה ופירש רש"י ז"ל שריגי ליבני מסודרים הלבנים זה על זה ומזומנים לתתם בבנין הדרי הודרי משופים ומתוקנים רהיטי הגג ואע"ג דגבו זוזי ומחתי אמרו דילמא מתרתי להו פדיון שבויים עכ"ל וכן פסק הרמ"בם בפ"ח מה' מתנות עניים וז"ל אנשי העיר שגבו מעות לבנין ב"ה ובא להם דבר מצוה מוציאין בו המעות קנו אבנים או קורות לא ימכרום לדבר מצוה אלא לפדיון שבויים שאע"פי שהביאו את האבנים וגדרום ואת הקורות ופסלום והתקינו הכל לבנין מוכרים הכל לפדיון שבוים בלבד עכ"ל עוד שם פדיון שבויים קודם לפרנסת עניים  ולכסותן ואין לך מצוה גדולה כפדיון שבויים שהשבוי הרי הוא בכלל הרעבים והצמאים והערומים ועומד בסכנת נפשות והמעלים עיניו מפדיונו הרי זה עובר על לא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ את ידך ועל לא תעמוד על דם רעך ועל לא ירדנו בפרך ואין לך מצוה גדולה כפדיון שבויים עכ"ל:
והרא"ש בתשובותיו כלל י"ג סי' י"ד כתב בפירוש דאין משנין ממצוה מעליא למצוה פחיתא מניה והביאה הטור בסי' רנ"ט וז"ל בדקות שהתנדבו לצורך ב"ה או לצורך בית עלמין יכולין בני העיר לשנותם לצורך בית המדרש או ת"ח אפילו אם הבעלים מעכבין אבל לא מת"ת לצורך ב"ה ומכאן אתה רואה דממצוה פחיתא משנין למצוה מעליא אבל בהפך לא ורבינו ירוחם בשם הפוסקים כתב דאפילו מת"ת יכולין לשנות לצורך שלושים פשוטים להגמון בכל שנה לפי שהוא הצלת נפשות שאם לא יתפשרו עמו יש כחה עניים שאין להם ליתן ויכום ויפשיטום ערומי' והדין עמה כיון שיש בו הצלת נפשות עכ"ל וא"כ ה"ה בנ"ד דהויה מצוה פחיתא ליתן זה המעות לשמעון בתורת צדקה לגבי מצות פדיון שבויים שהיא מצוה רבא כמו שהעלינו מדברי הגמרא והפוסקים ז"ל ולכן אין רשות ביד לוי לשנותו:
ולא מבעיא בנושא שאלתינו דהויא ליתן לבן המצווה דאין יכולין לשנותו אלא אפילו אם היה בנידון דהוא עצמו העני  וירד מנכסיו שכיון שמסר הממון ביד הגזבר אינו יכול  לחזור עליו כמו שהשיב הרש בא לשואל והביאה הרב  ב"י בי"ד סי' רנ"ט וז"ל שאלת מצווה מ"מ שהקדיש  בצואתו סך ידוע לבנין ב"ה וחתוך אורך חליו ירד מנכסיו ורבה לפחות: תשובה בעיא הוא בפרק מי  שמת ש"מ שהקדיש כל נכסיו או חילק לעניים אם  יכול לחזור בו וסלקא בתיקו ויש פוסקים לחומרא כתיקו דאיסורא ויש מי שפסק כתיקו דממונא ולזה דעתי נוטה ומ"מ לצאת ידי כולם טוב הוא שישאל  חולה זה על הקדשו דקי"ל יש שאלה בהקדש ב"ה והוא שלא מסר הקדשו ליד גזברי ההקדש שאילו מסר  אי אפשר לישאל עליו כדמוכח פרק הנודר מן  המבושל דאמרינן התם דנדרים קרואים דבר שיש לו מתירין ואפילו באלף לא בטול משום דיכול לישאל  עליהם ואקשינן עלה מתרומה שבטלה באחד ומאה  ואפילו שאפשר לישאל עליה ופרקינן דההיא דבטלה דוקא בתרומה ביד כהן דכיון שניתנה כבר ביד כהן  אי אפשר לישאל עליה עכ"ל וה"ה בנ"ד שמסר ראובן  הממון ביד לוי דאי אפשר לישאל עליה דומיא דתרומה  ביד כהן ומינה דמכ"ש ליתנו לבנו דאסור:
ומכח האומדנא שרצוני היה היה לזכות את שמעון אשדי ביה נרגא דהוי מחלוקת דרבוואתא אי אמדינן דעתיה בכהאי גוונא או לא והביאו המרדכי בפ"ק דב"ב וז"ל מעשה באחד שנתן מקצת נכסיו לבדקה בעת מותו לימים ירדו קרוביו מנכסיהם וגדולים היו אומרים שיש ליתן אותה צדקה לקרוביו דתניא בפ' יש נוחלין הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים וכו' אמר רב נחמן הלכה כר' שמעון בן מנסיא אלמא אזלינן בתר אומדנא הילכך יהבינן לקרוביו ויש גדולים אחרי' חולקים עליהם ואומרים דאדרבא אמדינן דעתיה איפכא דמידי הוא טעמא דיהיב אלא כי הכי דתהוי ליה כפרה ותלך לפניו צדקתו דאפילו אם היה יודע  שירדו קרוביו מנכסיהם הוה יהיב בדקתו לעניים  והשתא דקרוביו עשירי' מונע מלעשות המצוה לעצמו  וימתין עד שירדו מנכסיהם ועד אותו זמן יהיה נידון אלא ודאי הואיל ובההיא שעתא עשירים היו אין להם  באותה צדקה אלא כשאר עניים עכ"ל וסברת  האומרים דלא אמדינן דעתיה מסתבר טעמייהו מההיא דגרסינן בהגוזל קמא הגוזל את הגר ונשבע לו ומת הרי זה משלם קרן וחומש לכהני' ואשם למזבח וכו' נתן את הכסף לאנשי משמר ומת אין היורשין יכולין להוציא מידם שנאמר ואיש אשר יתן לכהן לו יהיה ובגמרא אמר אביי הכסף מכפר מחצה דאי לא מכפר הוה אתינא מיהדר ליורשין מ"ט אדעתא דהכי לא יהב ליה כלומר אדעתא דלא תהו ליה כפרה לא יהב ליה הרי לך בבירור דדעת המחמירין נימוקם  עמם דאמדינן דעתיה דאדעתא דכפרה ניחא ליה יותר מאדעתא דלא תהוי כפר' וליתנו לבנו ולא חילק  בין שיהיה בנו עני או עשיר דסתם קאמר דמכפר ולא מיהדר ליורשין וכן הוא מדוייק בדברי התוספות שם שכתבו ז"ל מכאן נראה דאין הכהן יכול למחול עכ"ל אם כן בנ"ד נימא נמי דכפרה ניחא ליה יותר מליתנו לבנו דלא שביק איניש עצמו ערתילאי מן המצות להניח הממון לבניו לכשירדו מנכסיהם ולהיות נידון עד אותו זמן ולכן כיון שלא עלה על דעתו של ראובן בשעה שהקדיש זה הממון לפדיון שבויים שבנו יעני וירד מנכסיו ויהיה נצרך לזה המעות ואף אם נניח דעלה בדעתו כפרתו עדיפא ליה אמדינן דעתיה דלכפרתו איכוון והיא קודם לבנו ואין יכולת ביד לוי ליתנו לשמעון דומיא דכהן שאינו יכול למחול:
כללא דמילתא דהני חמשה אלפים  פלוריניש שהניח ראובן למצות פדיון שבויים אינו יכול שום אדם בעולם לשנותם ואפילו היו ביד הציבור כיון שהוא בפירוש הפרישם לכך דלא דמי לקופה ותמחוי דיכולין לשנותם מהטעמים הנ"ל ועוד דהשינוי הוא ממצוה מעליא דהיינו ממצות פדיון שבויים דהוי מצוה רבא למצוה פחיתא מיניה דהיינו ליתנו לבנו בתורת בדקה והאומדנא דאם היה יודע שבנו יעני לא היה מניחו לפדיון שבויים אין כאן דכפרתו עדיפא ליה ואף דמצות פדיון שבויים לא נזדמנה עדין דהוי דומיא דמותר שבויים לשבויים דר"ל לשבויים אחרים ולא  זולתו ומכ"ש אם עתה בא לידו דאין מאחר אותה משום הצלת נפשות דאית בה ולכן אין לשמעון כי אם  לבקש מהק"בה שימלא חסרונו ויראה בענייו בזכות  אביו שהניח ממונו למצוה רבא כזאת וממקום אחר יבוא לו הטוב זהו מה שהעלה מצודתי היום כפי מה  שהורוני מן השמים וה' יצילני משגיאות אכי"ר:
בסדר ובשנת אנכי אלקי אברהם אביך  אל תירא כי אתך אנכי לפ"ג:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: וגם נדפס אצלם מסכת סוכה עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופ' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: