שאלה ע ראובן ושמעון היו שותפים במשא ומתן בתוך זה בא סוחר ישמעאלי שהיה דר בעיר אחרת עם סחורות למכור אותם וקנו ממנו ראובן ושמעון איזה שחורות בהקפה לשנה אחד ונתנו לו חיוב שחייבין לו מאה פלוריני' וחתמו ראובן ושמעון ושמעון זה מלבד שהיה שותף עם ראובן היה גם כן שותף עם לוי מממון אחר שהיה לו ויהי אך יצוא יוצא הסוחר הישמעלי מן המקום ההוא לחזור לעירו ארכו הימים ואל ביתו לא שב והקול נשמט שבודאי נהרג בדרך זה הסוחר ושללו כל אשר יש לו אחר זה נתפרדה החבילה וחלקו השותפות ראובן ושמעון וכל אחד נטל הקרן והריוח המגיע לו מן השותפות ולא שמו בחשבון זה החוב של מאה פלוריניס שהיו חייבין להסוחר הנז' ואיש לדרכו פנו אבל השותפות של שמעון ולוי עדיין היה קיים תוך זה נפטר שמעון לבית עולמו ונשאר ביד לוי ממונו של שמעון אחר הדברים האלה בא הסוחר הנז' ובידו החיוב שהיו חייבין לו ראובן ושמעון ולפי שידע הסוחר הנז' כי שמעון איננו כי מת תבע מראובן כל החוב ובכן ראובן הלך אצל לוי ואמר לו אתה ידעת שחוב זה מוטל עלי ועל שמעון ואני אתן חצי החוב משלי ואתה תתן חצי החוב בעד שמעון מממון של שמעון שנשאר בידך והשיב לו לוי ידעתי כי שניכם לקחתם הסחורות לאמצע השותפות ונתחייבתם שניכם לשלם לו אבל אפשר ששמעון פרע לך חצי החוב כשחלקתם השותפות נמצא ששמעון אינו חייב כלום ואתה חייב לשלם כל הסך כי על כן איני רוצה לתת מממון של שמעון כלום וראובן טוען שמעולם לא פרע לי שמעון אפילו פרוטה אחת מזה החוב לפי שחשבנו שזה הסוחר נהרג ובל יראה ובל ימצא עוד ועל כן צריך עתה לשלם מממון של שמעון חצי החוב ורבתה המחלוק' ביניהם עד שבאו לבית מדרשו של שם לשאול הדין עם מי והיה שכמ"ה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת הספק שנסתפק ה"ה דנראה שאדניה הוטבעו בדיני הערבות לכן אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים ומהם נוכל לבאר כל דבר ולפרש כל תעלומה ונשאל מאל נורא יצילנו מכל שגיאה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
וקודם כל דבר ראוי לנו לחקור ולידע למה ראובן כשבא הסוחר הנז' לתבוע ממנו כל החוב לא הלך לדבר עם יורשי שמעון נ"ע תחילה שאין לך אדם מישראל שאין לו יורשים עד יעקב אבינו ולתבוע מהם שיפרטו חצי חוב של אביהם כיון שמצוה על היורשים לפרוע חוב אביהם ולמה הלך לתבוע מלוי שהיה שותפו של שמעון לזה נוכל לומר שמחמת איזה סיבה עשה זאת או שלא היו היורשים בזה המקום לתבוע מהם או שהיה יודע שאין להם יכולת לשלם החוב וכיון שזה הסוחר הנז' הוא גוי ובדיניהם לתבוע את הערב תחילה והיה מוכרח לפרוע לו מיד החוב לזה הלך מיד אצל לוי שותפו של שמעון יען שהיה יודע שנשא' בידו ממון שמעון מהשותפו' שהיה ביניהם והוא יכול לשלם גם כן מיד חצי החוב הממון של שמעון שהית חייב כמותו ועתה שכתבנו שהסוחר הנז' בא לתבוע מראובן מכח ערב נבא לבאר בנושא שאלתינו אם ראובן ושמעון ערבים זה לזה או לא:
גרסינן בתלמוד ירושלמי בפרק שבועת הפקדון וכחש בעמיתו לכשיצא בדין בשבועה פרט למכחש לאחד מהשותפין אמר רבי יוסי הדא אמרה שנים שלוו מאחד אף על גב דלא כתבון ערבאין ואחראין זה לזה ערבאין ואחראין זה לזה הם ע"כ:
ופירשו הרא"ש והר"ן ז"ל לכשיצא בדין בשבועה כלומר שיצא ונפטר מהודאתו באותה שבועה שאילו היה מודה היה חייב לשלם ובשבועה זו נפטר ממנו פרט למכחש באחד מהשותפין כגון שבא לו אחד מהשנים שהפקידו אצלו כאחד ותבעו והוא כפר בו ונשבע פטור מפני שלא היה חייב ולא רשאי ליתן לאחד מהם חצי הממון עד שיבא חבירו עמו ונותן לשניהם ונמצא שלא היה מחייבתו בהודאתו ליתן לו כלום עד שיבא עמו חבירו הילכך לא נתחייב בשבועתו אמר רבי יוסי הדא אמרה שנים שלוו מאחד אף על פי שלא כתבו שיהו ערבאין ואחראין זה לזה אלא כתבו אנו פלוני ופלוני לוינו מפלוני מנה אפילו הכי אחראין וערבאין זה לזה הן וחייבין כל אחד לשלם הכל דכי היכי דאמרינן בשנים שהפקידו אצל אחד אין אחד מהם יכיל לומר לנפקד נתחייבת לי בחצי הממון אלא אומ' לו לא נתחייבתי אלא לשניכם אף שנים שלוו מאחד אין אחד מהם יכול לומר לא נתחייבתי אלא לחצי הממון אלא המפקיד או המלוה יכול לומר לשניכם הפקדתי או הלותי וכל אחד חייב בכל עכ"ל:
הרי לך בהדיא מהאי סוגיא ששנים שלוו מאחד אף על פי שלא כתבו שיהו אחראין וערבאין זה לזה אלא כתבו סתם אפילו הכי הן ערבאין ואחראין זה לזה וחייב כלאחד לשלם בעד חבירו:
וכן פסק הרמב"ם בפרק כ"ה מהלכות מלוה ולוה הלכה ט' וז"ל שנים שלוו בשטר אחד או שלקחו מקח אחד וכן השותפין שלוה אחד מהם או שלקח בשותפות הרי הן ערבאין זה לזה אף על פי שלא פירש: שנים שערבו לאחד כשיבא המלוה להפרע מן הערב יפרע מאי זה מהן שירצה ואם לא יהיה לאחד כדי החוב חוזר ותובע השני בשאר החוב ע"כ:
והרב המגיד כתב שנים שלוו בשטר אחד או שלקחו מקח אחד וכו' ירושלמי פרק שבועת הפקדון בא בהלכות וכתב הרמב"ן ז"ל פרק המפקיד יש לפרש ולומר ששנים שלוו מאחד או שהפקיד אחד אצלם אין אחד מהם חייב לפרוט הכל אלא מדין ערב שאם אין נכסים לשותפו יגבה ממנו אבל בזמן שיש לו נכסים לא יתבע ערב תחילה וגובה מכל אחד ואחד החצי שהוא מוטל עליו וכן הורו מקצת המורים ודברי רבינו משה ז"ל נראין כן והביא ראייה לזה וכן הסכים הרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל ע"כ:
ומר"ן כתב שנים שלוו בשטר אחד וכו' הטור בסימן ע"ז כתב בלשון הזה הרמב"ם ז"ל כתב שנים שלוו בשטר אחד או שלקחו מקח אחד וכן שני שותפין שלוה אחד מהם או שלקח בשותפות יקח ממי שירצה ואם לא היה לאחד כדי החוב חוזר ותובע מהשני השאר עכ"ל אלמא אף על פי שלכל אחד יש כדי החוב יכול לגבות מאחד כל החוב אם ירצה שהרי כתב ואם לא היה כל החוב לאחד מהם חוזר ותובע את השני עד כאן לשון הטור ונסמא משובשת נזדמנה לטור בדברי רבינו שהרי גירסת הספרים שלנו בדברי רבינו כך הוא שנים שלוו בשטר אחד או שלקחו מקח אחד וכן השותפין שלוה אחד או שלקח בשותפות הרי הם ערבאים זה לזה אף על פי שלא פירשו: שנים שערבו לאחד כשיבא המלוה ליפרע מן הערב יפרע ממי שירצה משניהם ואם לא יש לאחד כדי כל החוב חוזר ותובע השני בשאר החוב וכתב מהרי"ק בשרש קפ"ג תימא גדולה מה שכתב הטור שרבינו משה כתב שנים שלוו בשטר אחד או שלקחו מקח כאחד וכו' שיפרע מאיזה שירצה והנה בדקתי בהרבה ספרי רבינו משה ולא מצאתי שכתב אלא סתם שנעשים ערבאין זה לזה ודוקא בשנים שנעשו ערבאין לאחד הוא שכתב כן ופשיטא דלא דמו כלל דהתם דין הוא שיפרע מאי זה שירצה דכיון שאין נכסים ללוה ואינו יכול להפרע מן הלוה עצמו אלא מן הערב מה לי ערב זה ומה לי ערב אחר הלא שניהם בתורת ערבות ירדו ומשום כך יפרע ממי שירצה אבל שנים שלוו בשטר אחד יש לומר שכל אחד נעשה לוה בחצי המעות וערב בחצי האחר בעבור חבירו כיון שלוו בשטר אחד ומשום כך לא יפרט הכל מהאחד כשיש לשני מה לפרוע דכיון דכל אחד לוה מחצית המעות למה יניח הלוה עצמו כדי להפרע מן הערב תחילה דהיינו חצי האחר שרוצה לגבות מזה הלא שנינו המלוה על ידי ערב לא יפרע מן הערב תחילה זהו דעת האומרים שכשיש לשני מה לפרוע שצריך לגבות משניהם ולא מהאחד לבדו וכן יוכל רבי' משה לסבור ואדרבא כן נראה מדבריו מדכתב סתם שנעשים ערבאין זה לזה ולא פירש שיוכל לגבות ממי שירצה אלא דוקא גבי שנים שנעשו ערבים לאחד עכ"ל וגם ה"ה כתב כן בשם הרשב"א וכן כתב נמקי יוסף בשם הרשב"א בפרק המפקיד שדעת רבינו כמו שכתבתי ושדין יפה דן הרב ומילי דסברא נינהו עד כאן לשונו:
הרי למדנו מכל זה שכתבנו מהני רבוותא שאף על פי ששנים שלוו מאחד הם ערבאין ואחראין זה לזה אין המלוה יכול להפרע מהאחר על הכל אם יש לשני מש לפרוע שכן שנינו המלוה על ידי ערב לא יפרע מן הערב תחילה: וכן הסכים הרב בבית יוסף ח"מ סי' ט"ז וז"ל ולענין הלכה כיון דכל הני רבוותא והרמב"ם בכללם מסכימים לדעת בטל העיטור הכי נקיטינן וכבר שאל ממני החכם הר' אהרן טראני ז"ל דין זה והעלנו לדין זה כדברי בעל העיטור והרמב"ם ז"ל:
וכן פסק בשלחנו הטור סי' ע"ז וז"ל שנים שלוו כאחד או שלקחו מקח אחד שניהם ערבים זה לזה אף על פי שלא פרשו ואם אין נכסים לאחד מהם גובה מחבירו הכל אם יש לו נכסים לא יתבע הערב תחילה וגובה מכל אחד החצי שהוא מוטל עליו ואם פרט אחד מהם כל החוב חוזר וגובה מחבירו חלקו ע"כ:
ומעתה שהוכחנו מכל זה שכתבנו ששנים שלוו מאחד הם ערבאין ואחראין זה לזה ואף על פי כן אין המלוה יכול להפרע מהאח' על הכל אם יש לשני מה לפרוט אם כן בנדון דידן שבא הסוחר הנז' לתבוע מראובן שישלם לו כל החוב קודם שיתבע מיורשי שמעון חלק אביהם נוכל לומר שודאי אם שמעון היה בחיים היה תובע משניהם החוב מכל אחד ואחד חצי הממון אבל כיון ששמע ששמעון איננו כי מת כמו שנראה מדברי השאלה לכן הלך מיד אצל ראובן לתבוע ממנו כל החוב כיון שהוא ערב בעד חלקו של שמעון כי הוא לא היה יודע אם הניח יורשים אחריו או לאו כיון שהוא ישמעאלי וממקום אחר ומפני זה גם כן לא היה יודע שנשאר לו מעות ביד לוי שותפו כי מאין יוודע לו זאת או נוכל לומר דכיון שהסוחר הזה היה גוי ובדיניהם הוא לתבוע הערב תחילה לכן לא חש אם הניח יורשים או מעות ביד אחר ובא תכף ומיד אצל ראובן לתבוע ממנו הכל:
והכי איתא בפרק גט פשוט דף קע"ד וז"ל ההוא ערבא דנכרי דפרעיה לנכרי מקמיה דלתבעינהו ליתמי אמר ליה רב מרדכי לרב אשי הכי אמר אבימי מאגרוניא משמיה דרבא אפילו למ"ד חיישינן לצררי הני מילי ישראל אבל נכרי כיון דבתר ערבא אזיל לא חיישינן לצררי ליה רב אשי אדרבא אפילו למ"ד לא חיישינן לצררי הני מילי' ישראל אבל נכרי כיון דדיניה בתר ערבא אזלי אי לאו דאתפסיה צררי מעיקרא לא הוה מקביל ליה ע"כ:
ופרש"י ז"ל אפילו למ"ד חיישינן לצררי ה"מ במלוה שהוא ישראל שדינו של לוה לפרוע למלוה שהרי המלוה לא יתבענו לערב תחילה אבל היכא דהוי המלוה נכרי אין הלוה מתפיסו לנכרי צררי דהא ידע ישראל דנכרי הדרתו וגובה זמנא אחריתי מן הערב: מעיקרא כשנעשה היהודי ערב לנכרי אי לאו דצררי אתפסיה לערב לא הוה מקביל ליה ליכנס בערבות שהרי זה יודע בודאי שהנכרי יחזור עליו ולא על הלוה והילכך לא גבינן מיתמי עד דגדלי ע"כ:
הרי מכאן בהדיא שבדיניהם של נכרים לילך אצל הערב תחילה ואם פרע הערב לנכרי קודם שיודיע ליורשים חיישינן שמא אתפסיה ליה לערב צררי מעיקרא וכן פסקו הפוסקים:
והראשון שבקדושה הוא הרמב"ם ז"ל בפרק כו' מהלכות מלוה ולוה ה"ו וז"ל מת הלוה וקדם הערב ופרע החוב קודם שיודיע את היורשים אם נודע לנו שלא פרע הלוה חובו קודם שמת כגון שהודה בו קודם שימות וכו' הרי זה חוזר וגובה מהיורשים כל מה שפרע היה המלוה גוי אין היורשים חייבים לשלם שמא אביהם נתן ביד הערב כל החוב שהיה עליו מפני שהגוי תובע את הערב תחילה ולפיכך פרע זה מדעתו קודם שיודיע ליתומים אבל אם הודיען שהגוי תובע אותו והרי הוא נותן חייבים לשלם וכו':
וכתב הרב המגיד מת הלוה וקדם הערב ופרע החוב קודם שיודיע וכו'. מעשה סוף פרק גט פשוט ההוא ערבא דיתמי דפרעי למלוה מקמי דלודעינהו ליתמי ואמר רב הונא בריה דרב יהושע אימר צררי אתפסיה וקיימא לן כוותיה וכו':
וכן פסק הרב בשלחנו הטהור סי' ק"ל ס"ז וז"ל היה המלוה גוי אין היורשים חייבים לשלם שמא אביהם נתן ליד הערב תחילה ולפיכ' פרע זה מדעתו קודם שיודיע את היתומי' אבל אם הודיען שהגוי תובע אותו והרי הוא נותן חייבים לשלם ע"כ:
והשתא דהוכחנו מהאי סוגיא וממה שפסקו הפוסקים שהערב לגוי צריך להודיע ליורשים קודם שיפרט שהגוי תובעו לשלם החוב ואם לא הודיען אין היורשין חייבים לשלם שמא נתן אביהם ליד הערב כל חוב שהיה עליו נתברר לנו למה ראובן כשתבע אותו הסוחר הנז' לשלם לו כל החוב מיד הלך אצל לוי שישלם חלקו של שמעון ממעות השותפות שנשאר בידו ולא שלם לו תחילה ואחר כך הלך אצל לוי לתבוע ממנו חצי החוב שפרע בשביל שמעון שחשש דודאי יאמרו ששמעון נתן לו חלקו מעיקרא כמו שהוכחנו מהגמ' שהרי עכשיו שהודיע ללוי קודם שפרע לגוי טען נגדו שאפשר שפרע לו שמעון חלקו בעת שחלקו השותפות כל שכן שיטעון זה אם יבא אצלו אחר שפרט שאז הדין מסייעו:
ועכשיו נבא לדבר בתביעת ראובן מלוי שאמר כיון שחצי החוב הנז' הוא על שמעון חייב לוי לשלם לסוחר הנז' מחלק שמעון שנשאר בידו מנכסי השותפות ולכן אנחנו צריכין לבאר ולפרש אם מוציאין מלוי ונותנים לסוחר הנז' או לא:
וגם לזאת אל יחסר לנו ראיה כתובות פרק שני דף יט' תניא רבי נתן אומר מנין לנושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו מנין שמוציאין מזה ונותנין לזה שנאמר ונתן לאשר אשם לו: ופ"רש"י ונתן לאשר אשם לו ולא כתב לאשר הלוהו אלא לאשר האשם שלו ואשם הוא קרן כדאמר בהגוז"ל למי שהקרן שלו ע"כ:
והתוספות כתבו בפרק השולח דף לז' וז"ל מדברי רבי נתן הלכה כרבי נתן דרבא בפרק כל שעה (דף לא) לא מיתקומא מלתיה אלא כרבי נתן גבי פלוגתא דלמפרע הוא גובה דאביי ורבא וקיימא לן כרבא בר מי"על קג"ם ור"ת בתחילה ר"ל דאין הלכה כר' נתן ושוב חזר בו ואין להאריך כאן ע"כ הא למדת מכאן בהדיא דהלכה כר"נ דהנושא בחבירו מנה וחבירו בחבירו שמוציאין מזה ונותנין לזה:
וכן כתב הרמב"ם בפר' ב' מהלכות מלוה ולוה הלכה ו' וז"ל ראובן שהיה חייב לשמעון מאה ולוי חייב לראובן מאה מוציאין מלוי ונותנים לשמעון וכו': והרב המגיד כתב ראובן שהיה חייב לשמעון מאה וכו'. זה מחלוקת בברייתא דתנא קמא ורבי נתן בפר' קמא דקדושין ובהרבה מקומות פסק כר"נ וכן פסקו רוב הפוסקים ז"ל ע"כ:
והטור כתב בחה"מ סי פו' ראובן שנושה מנה בשמעון ושמעון בלוי מוציאין מלוי ונותנין לראובן לא שנא אם נתחייב לו כך כבר לשמעון בשעה שלוה מראובן לא שנא אם נתחייב לו אח"כ אין חילוק בזה בין מלוה על פה בין מלוה בשטר כיון ששני הלווים מודים כל אחד למלוה שלו מוציאין מלוי ונותנים לראובן בכל ענין שיתחייב לוי לשמעון בין דרך הלואה שהלוה לו בין דרך שכירות מוציאין מידו ונותנין לראובן וכתב בטל התרומות ודוקא שאין לשמעון נכסים ליפרע ממנו שסדרו לו ב"ד והשביעוהו ולא מצאו אלא חוב זה אבל אם יש לו נכסים אין ב"ד נזקקין להוציא מזה ולתת לזה וכו':
ומרן לאחר שהביא מאין יצא הדין ושפסקו רוב הפוסקים כר"נ כתב סברת הר"ן וז"ל וכתב הר"ן ז"ל בפ' שני דכתובות והא דרבי נתן בדלית נכסי ללוה להשתלומי מיניה אלא חוב זה הא אית ליה אין מוציאין מזה לזה דהוה ליה חוב זה כנכסים משועבדים שאין גובין מהם במקום בני חרי והכי מוכח בפ' שור שנגח ארבעה וחמשה וכו' וכן כתב בעל התרומות בשער נ"א וכן כתב הרשב"א בתשובה סי' אלף קכ"ב וכתב עוד שאם המעות שביד לוי הם פקדון יכולין בית דין להתפיסם ולנגוש שיפרע לראובן דעיקר דין פירעון שנתחייב שמעון לראובן במעות הוא וכל שיש לו מעות אינו יוכל לומר לו טול קרקע ע"כ וכתב הריב"ש בסי' שנ"ג אף על פי דהא דר"נ ליתא אלא היכא דלית ליה נכסי אחריני ללוה לאשתלומי מיניה הכי נמי כיון שאין במדינה זו נכסים אחרים שיפרע מהם הרי הוא כאילו לית ליה נכסי אחריני לאשתלומי מיניה שאין מטריחין את המלוה ללכת אחריו למדי:
ואחרי הודיע אלקים לנו את כל זאת נבא להשיב לשואלינו דבר דכיון שהוכחנו מכל הני רבוותא שפסקו כרבי נתן שמוציאין מזה ונותנים לזה ובתנאי שאין נכסים ללוה אלא חוב זה לאשתלומיה מיניה והוא הדין נמי אם אין ללוה במדינה זו נכסים אחרים לאשתלומי מיניה הרי הוא כאילו לית ליה נכסי אחריני דאין מטריחין למלוה ללכ' אחריו אם כן זכינו לדין דכיון שהוכחנו מדברי השאלה שהטעם שלא הלך ראובן אצל יורשי שמעון לתבוע מהם שיפרוע חצי החוב היה או שלא היו במקום הזה או שהיה יודע שאין להם נכסים לאשתלומי מיניה אם כן חייב לוי לשלם לסוחר הנז' חצי החוב ומה שטוען לוי דשמא כבר נתן לו שמעון חלקו כשחלקו השותפות ונשאר החוב עליו בלבד ודאי שזאת הטענה היא רעועה ואין בה ממש שמה שכתב רב אשי ז"ל כשהמלוה גוי והערב ישראל דחיישינן שמא התפיסו הלוה צררי לערב הוא דוקא בנדון שהוא לבד ערב מה שאין כן בנ"ד ששניהם ערבים זה לזה דלמה יתפיש שמעון לראובן צררי הרי היה אפשר שיארע בהפך שימות ראובן והיה הגוי תובע לשמעון שיפרע לו כל החוב כיון שהוא בחיים מהמחויבים אליו זאת ועוד אחרת דכיון שבנדון דידן הקול נשמט שודאי נהרג בדרך הסוחר הנז' ושללו את כל אשר לו איך יעלה על הדעת ששמעון יפרע לראובן חצי החוב כיון שהיה סובר שהיה ודאי מת יען הקול שיצא ואם כן הדין עם ראובן שטענתו טענת בריא ולוי חייב לשלם חצי החוב לפי שטענתו הבל וריק ואפילו שמא אין בו:
ואחר שכתבנו כל מצאנו בספר תורת אמת בתשובותיו סי' ע' נדון קרוב לנדון שלנו וז"ל ראובן תושב עיר אחת בא פה ושואל משמעון חצי שטר שכתב בו איך ראובן ושמעון הנז' נתחייבו לגוי אחד תושב העיר שהיה דר בה ראובן הנז' סך מעות ושהוא כבר פרט לגוי משלם כל השטר וראוי שיפרע לו עתה חצי החוב ושמעון טוען שזה כמה שנים שפרט לו חלקו וראיה לזה שהרי זמן שט' הנז' עשרי' שנה ויותר ולא די זה אלא שמביא אמתלאות גדולות לדבר שהרי כמה פעמים נתראו זה עם זה פנים בפנים וכמה פעמים שלח שמעון לראובן מעות שיקנה לו סחורות ואם כן היך לא נתפרע ממנו דמי השטר הנז' יורנו הדין עם מי: והשיב נראה ששמעון זה חייב שהרי בעל התרומות ז"ל בשער מ"ד והביאו מהר"י קארו בחה"מ סי' עז' וז"ל מסתברא שכיון שפסקנו שנים שלוו מאחד הם ערבאין זה לזה אם פרע אחד מהם כל החוב חוזר וגובה מחבירו חלקו ואף על גב דקי"ל שאין הלוה חייב לשלם לערב עד שיאמר לו ערבני ואשלם או שהרשהו שיכנס ערב בשבילו וכו' דמסתמא כיון שנעשים ערבים זה לזה כמי שהרשהו דמי שעל מנת כן נשתתפו בכך: וכן כתב גם כן הרא"ש ז"ל בתשובה כלל ע"ד סי' ה' וז"ל ששאלת שנים שלוו ונעשו אחראין וערבאין זה לזה והאחד פרע כל החוב ונתן המלוה שטר חוב ביד הפורע אם יוכל לגבות חצי החוב מחבירו או נאמר שהפסיד מעותיו כדין פורע חוב של חבירו וכו'. תשובה הא מילתא דפשיטא היא כיון שמן הדין יוכל המלוה לגבות ממנו כל חובו שחבירו חייב לפרוע לו חלקו דהא דאמרינן הפורע חובו של חבירו הפסיד מעותיו היינו היכא דמדעתו קם ופרע ולא היה מוכרח לכך דהוי כמו מבריח ארי אבל היכא דמתחילה נעשו אחראין וערבאין זה לזה אין כאן מבריח ארי וצריך חבירו לפרוע לו חלקו ובלבד שיביא שטר קבלם מהגוי שפרע הוא כל החוב וכו':
הרי למדנו מהאי תשובה של בטל תורת אמת דסובר שאפילו פרע ראובן כבר החוב כלו לגוי חוזר וגובה משמעון חלקו אם הביא שטר קבלה מהנכרי שפרע הוא כל החוב והביא ראיה מהני רבוותא שכתבנו ואם כן מכל שכן בנדון דידן שעדין לא פרט את החוב ובא לתבוע מלוי שיפרע גם הוא חצי חלקו של שמעון ממעות השותפות שבידו שחייב לוי לשלם חלקו של שמעון שהרי אין בכאן הני טעמי שהיו במי שפרע כל החוב ואחר כך תבע את חבירו שיפרע לו חבירו חצי החוב שפרע בשבילו:
ואף על גב שבסוף התשובה מסיק הרב הנז' ז"ל ששמעון פטור לשלם לא קשיא לן מידי דלא דמי לנדון שלנו דהתם נתן שמעון כמה אמתלאות לפטור את עצמו וז"ל הרב הנז' ז"ל אם כן בנדון דידן ששמעון זה ידוע שהוא איש כשר וראובן זה מעולם לא היה עשיר היאך יעלה על הדעת שלא ישתדל להפרע משמעון ובפרט בכל שאר האמתלאות שכתובות בשאלה פשיטא דלית דינא ולית דיינא שיאמר ששמעון זה לא יהיה פטור וכל שכן במה שכתבתי כיון שלא הביא שטר קבלה וזכות מהגוי בידו פשיטא ששמעון זה פטור ע"כ: אמנם בנדון דידן שלא יש בה שום אמתלא בעולם כמו שנראה בשאלה שלא כתב אלא שטען לוי שמא פרט לו שמעון חצי החוב וכבר דחינו זאת הטענה בשתי ידים שאפילו שמא אין כאן אם כן אפילו הרב הנז' שפסק בנדון שלו ששמעון הוא פטור יודה בנדון שלנו שלוי חייב לפרוע חצי חלקו של שמעון ממעות השותפות שבידו:
העולה לנו מכל האמור דכיון שנראה מדברי השאלה שראובן היה יודע שיורשי שמעון לא היה להם מעות לשלם חצי חוב מורישם או שלא היו שם בעיר הזאת כיון שהלך מיד אצל לוי לתבוע ממנו שיפרע חלקו של שמעון ממעו' השותפו' שנשאר בידו אם כן חייב לוי לפרו' חלקו של שמעון אל הסוח' הנז' יען הראיות שכתבנ' מכ' הני רבוותא שפסקו כרבי נתן שמוציאין מזה ונותנין לזה ומה שטען לוי דאפשר דשמעון כב' פרע מראובן חלקו כבר אמרנו שטענתו הבל וריק ואין בו ממש יען הסיבות שאמרנו הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון והאל יצילנו מכל שיגאון:
בשנת ובסדר ולהורת את בני ישראל את כל החקים לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט