שאלה נז ראובן שמעון ולוי. נשתתפו כולם בסחורה. כל א' מהם הטילו לכיס. אמנם לא היו החלקים שוים. אלא ראובן נתן שבט מאות פלורי"ניס. ושמעון נתן שש מאות. ולוי נתן ד' מאות. ולא התנו ביניהם כלל על הריוח. אלא נשתתפו סתם. וגם לא היו כולם מתעסקים בסחורה. אלא ראובן ושמעון לבדם. ועל פיהם יצאו. ועל פיהם באו כל הדברים. ויהי לאחר ימים. שבאו כולם נחלוק הריוח. והנה קמה מריבה ביניהם על זה. שראובן ושמעון רוצים. שיחלקו ביניהם. כפי החלק שכל א' מהם הטיל לכיס. וטוענים שאעפ"י שהרמב"ם ז"ל כתב. שהשותפים שהטילו לכיס. זה מנה. וזה מאתים. וזה שלש מאות. שיחלקו לפי מניינם. ולא לפי המעות. דלא כתב אלא כשנתעסקו יחד. אבל כאן שלוי ישב בטל בביתו. והם לבדם עשו כל הטורח לא. ולוי טוען שדין השותפין הוא בהחלט. ושהגם שהרמב"ם ז"ל כתב. בשותפין שנתעסקו כולם. הוא מפני שעל הסתם כך הוא אבל שה"ה הוא. אם לא יתעסקו כולם. ושאף את"ל. שיש חילוק בזה. שהוא דוקא. כדי לשלם להם שכר טרחם. אבל לא כדי שיחלקו כפי חלק המעות. שכל א' הטיל לכיס. יורנו המורה. להיכן הדין נוטה. ומאת ה' תמ"ש:
תשובה ראשית כל ביקור"י כל. צריכים אנו לבאר. משמעות דברי השאלה דנ"ד. ולידע על מה אדניה הטבעו כדי שנוכל להוציא לאור משפטה. כי הנה לכאורה. דברי החכם השואל נר"ו. הם סתומים וחתומים. כי לא פירש. אם השותפים הללו. נשתתפו ג"כ סתם. על ענין ההתעסקות בממון השותפות. דהיינו שלא התנו ביניהם מתחילה. איך יתנהגו על ענין המשה ומתן. אם יתעסקו שלשתם יחד. או מקצתם. כאשר פירש. על ענין חלוקת הריוח וההפסד. שאמר בפירוש שנשתתפו סתם. ולא התנו ביניהם כלל איך יחלוקו. ועכ"פ צריכין אנו להעמיד השאלה דנ"ד. דהאי שאמר דנשתתפו סתם. דקאי על הכל. בין על חלוקת הריוח וההפסד. כמו על ההתעסקות בממון השותפות. שאם תאמר. דדוקא. על חלוקת הריוח וההפסד. הוא דנשתתפו סתם אבל שלענין העסק. התנו ביניהם מתחילה. ששלשתם יחד יהיו חייבים להתעסק בשותפות. ובהיות שלוי ישב בטל בביתו ולא נתעסק כלל בחברתם. כל ימי השותפות. עכשיו שבאו לחלוק הריוח ביניהם. אינם רוצים לחלוק עמו בשוה. כי אם לפי מעותיו. הרי זה אין הדעת סובלתו. דאיך יתכן. שבראותם ראובן ושמעון. שבכל ימי משך השותפות. לוי לא היה מתעסק בחברתם כי היה יושב ובטל נגד תנאם. ושכל הטורח והמשה היה מוטל עליהם. ששתקו ולא אמרו לו דבר. ולא הכריחוהו עפ"י תנאם. לבא להתעסק עמהם. ואם תאמר שאה"נ. שפעם ושתים התרו בו. וזימנו אותו לבא להתעסק עמהם ובחברתם כפי תנאם. והוא לא רצה. ולא הטה להם אזנו. ושלכן שתקו עד עת בא זמן חלוקתם. ג"כ זה אי אפשר דאם היה האמת כן. איך לא טענו האי טענה לזכותם. ואפילו להוציאו מכלל השותפות. מאחר דפשע ולא קיים תנאם. או לפחות. לתבוע ממנו שכרם. של כל יום ויום ממשך ימי שותפותם. כפועלים בטלים מאותה מלאכה. וכאשר פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות שלוחין ושותפין. שאז היה עולה תביעתם לסך יותר מרובה. מההפרש שיוכל להיו'. אם יחלקו לפי סך המעו'. שכל א' מהם הטיל לכיס:
ותו זיל לאידך גיסא. שאם האמת הוא שכן התנו ביניהם. להתעסק שלשתם יחד. מה ראה לוי לעבור על תנאו. להניח כל הטורח והמשה. על שכמם של ראובן ושמעון. ולהיות הוא יושב בטל. מבלתי השגיח על ממונו. ועכשיו שע"י טרחם והשתדלותם. בא להם הריוח הנז"ל. איך יש לו עזות מצח גדול כזה. לתבוע מהם. שיחלקו הריוח לאמצע. חלק כחלק ובשוה להם. ומה גם אם התרו לו פעם ושתים. והזמינוהו לבא להתעסק בחברתם. והוא נתן כתף סוררת. ולא אבא לשמוע להם. נגד מה שהתנה עמהם. זאת ועוד מהיכא תיתי לו. את אשר טען. שדין השותפין. בהחלט נאמר. ושאין הפרש. בין המתעסק. לשאינו מתעסק. ותו אם לדעתו דין השותפין הוא בהחלט. איך אח"כ הודה שאח"ל שיש לחלק. שהוא דוקא. כדי לשלם להם שכר טרחם וכו'. והלא יותר טוב. היה לו לחלק כפי מעותיו. כאשר הם תובעים ממנו. שאם ישלם להם שכרם. של כל יום ויום ממשך ימי השותפות. כאשר הוא מודה להם. יעלה לסך יותר מרובה כדכתיבנא. אשר על כן מכח כל ההערות הללו וכו'. אי אפשר לאוקומי שאלה דנ"ד כפי החלוקה הנז"ל. מהני טעמי דכתיבנא ודוק:
ואם תאמר שמה שהתנו ביניהם. בענין ההתעסקות הנ"זל הוא. שבראותם שראובן ושמעון היו יותר חריפים ובקיאים בטיב המשה ומתן מלוי. התנו שהם לבדם. יתעסקו בממון השותפות. ושעל פיהם יצאו. ועל פיהם יבאו כל הדברים. ושלוי לא יטפל עמהם כלל. ומהאי טעמא הוא. שלוי ישב בטל בביתו. והניח כל הטורח ומשה עליהם. וג"כ לא אמרו לו דבר כל ימי משך השותפות הנז"ל. ובהיות שלגבי חלוקת הריוח וההפסד. סתמו דבריהם שלא פירשו איך יחלוקו. עכשיו שבאים לחלק. מצאו מקום לתבוע מלוי. שכיון שהוא לא נתעסק כלל בממון השותפו'. הגם שכך היה תנאם. שאינו מן הדין שיחלקו הריוח בשוה ולאמצע. אלא שרוצים לחלוק כפי מעותיו. כיון שמתחילה נשתתפו סתם. שלא פירשו איך יחלוקו:
גם כן כפי החלוקה הזאת. אי אפשר לאוקומי השאלה דנ"ד. שהרי אם היה האמת כן. איך לוי דנ"ד. לא טען לזכותו. הטענה הנז"ל. שכיון שכך היה תנאם מתחילה שהוא לא יטפל כלל על העסק. אלא הם לבדם. שבודאי פטרו ומחלו אותו מהטרחה הנ"ל. ושאדעתא שלא לתבוע שכר על זה. נשתתפו. שכן דרך השותפים. לטרוח א' בעד חבירו. ואינם מקפידים זה על זה. אפילו בלי תנאי. ושאם היו מקפידים. על טרחתם הנז"ל. שהיה להם לפרש דעתם וכונתם מתחילה. ומדלא פירשו. שודאי אומדנא דמוכח הוא. שאדעתא דהכי נשתתפו למחול לו הטירחה הנז"ל. ומדלא ראינו שלוי דנ"ד. טטן כדכתיבנא. ומכח שאר ההערות שיש לעורר עוד על זה. אי אפשר לאוקומי ולהעמיד השאלה דנ"ד. כפי החלוקות הנז"ל. אלא מוכרחי' אנו לומר שכונת החכם השואל נר"ו. היה לשאול. שכשם שנשתתפו סתם. על ענין חלוקת הרווח וההפסד. שלא התנו ביניהם כלל. איך יחלוקו. כך נשתתפו סתם. ג"כ על ענין ההתעסקות בממון השותפות. שלא התנו ביניהם איך יתנהגו. אם יתעסקו שלשתם יחד. או שניהם לבדם. וכיון שלא פירשו דבריהם. בראותם ראובן ושמעון. שלא היו יכולין להכריח ללוי. שיבא לטרוח עמהם. זאת ועוד בהיות שהיה להם לכבוד ולתפארת. שעל פיהם לבדה יצאו ויבאו כל הדברים. לכן שתקו עד עת בא זמן חלוקת השותפות. לתבוע תביעתם הנז"ל. ולוי בראותו שראובן ושמעון. היו מתעסקים באמונה. ושלא היו מכריחים אותו להתעסק עמהם. בחשבו שלא היו מקפידים טל טרחתם. הניח הכל על ידם. והוא ישב שקט בביתו כנז"ל וכדכתיבנא:
אבל עכשיו שבאו לחלק הריוח ביניהם ונתעורר המחלוק' הנז"ל. ע"י תביעתם של ראובן ושמעון הנז"ל. בהיותם שלשתם ת"ח ובקיאים בדינים. ובסברות הפוסקים ז"ל. ומצאו כל א' מהם. תנא דמסייע ליה. כדבעינן למימר לקמן. כל א' מהם רוצה לסמוך לסברת הפוסק המסייע ליה לתועלתו. ועל זה נסתפק החכם השואל לידע. איך סדין נוטה. לכן להשיב לשואלי דבר. צריכים אנו לחקור ולדרוש. בטענות הצדדין הנז"ל כפי הצעת השאלה. ולראות על מה אדניהם הטבעו. ואם הם מכוונים לסברת הפוסקים כנז"ל. כדי לבא לפסקא דדינא. או להכריע ביניהם כדי לתווך השלום. בין הג' שותפין הללו דנ"ד. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה ראובן ושמעון. שרוצים לחלוק. כפי המעות שכל א' מהם הטיל לכיס. הוא לפי שסוברים כהרמב"ם ז"ל. דדוקא כשהשותפין נשתתפו סתם. וכולם מתעסקי' בממון השותפו'. הגם שא' הטיל לכיס מנה. והב' מאתים. והג' שלש מאות. שיחלקו לפי מניינם ולא לפי המעות. כאשר פסק הוא ז"ל. בפ"ד מהלכות שלוחים ושותפין ע"ש: אבל כשהא' או ב' מתעסקים לבדם. והאחר יושב ובטל. אעפ"י שהממון הוא מכולם. שאז אי אפשר לחלוק לאמצע ובשוה. משום דאיכא צד איסור רבית בדבר. כאשר פסק הרמב"ם ז"ל עצמו שם בפ"ו. שכתב בפי' שדינו שוה. למי שנותן מעות לחבירו להתעסק בהם למחצית שכר שהרי הוא כפלג' מלו' ופלג' פקדון. ושלגבי זה דאינו עוסק. נקרא עסק ולא שותפות. ושאי אפשר לחלוק עמו השכר של כל הממון לאמצע בשוה. לפי שנמצא שבאין לידי אבק רבית ע"כ: לכן כיון שבנ"ד לוי היה יושב ובטל. ולא נתעסק כלל בממון השותפות. אינם רוצים לחלוק עמו בשוה. כי אם לפי מעותיו אשר הטיל לכיס. ולכן טענו שאעפ"י שהרמב"ם ז"ל כתב. שהשותפין שהטילו לכיס. זה מנה. וזה מאתים. וזה שלש מאות. שיחלוקו לפי מניינם. ולא לפי המעות. שלא כתב זה. אלא כשכולם מתעסקים יחד וכו'. ולא רצו להביא ראיה לטענתם הנ"ל. והא דכתב הרמב"ם ז"ל עצמו שם בפ"ו. ולתבוע ממנו שכר טרחם של כל יום ויום. מכל ימי השותפות כדכתיבנא לעיל. בחלוקא הראשונה. ומשום ליתא דרבית. בהיות שכיון שהם היו מוכרחים. להתעסק בעסק השותפות הנ"ל. בעד חלקם. הרי הוא כמי שיש לו עיסקא אחרת. והיה יכול לוי לפוטרם. אפילו בדינר א' בכל ימי השותפות. וכדפסק שם הרמב"ם ז"ל עצמו וז"ל. ואם היה למתעסק. עסק אחר כל שהוא. אינו צריך להעלות לו שכר של כל יום ויום. אלא אפילו העלה לו דינר. בכל ימי השותפות דיו וכו' ע"כ: ומהטעם הזה הוא שלא הזכירו דין זה. ולא תבעו כי אם לחלק כפי המעות. בהיות תועלתם יותר מרובה: ולוי שטוען. שדין השותפין בהחלט נאמר. דהיינו שבין כשהטיל א' הרבה לכיס. והאחר מעט. ובין כשהא' מתעסק בממון השותפות. והאחר לא. שלכולם דין א' להם. לחלק השכר וההפסד. לאמצע ובשוה וכפי מניינם. לפי שסובר כסברת הרי"ף ז"ל ודעמיה. שכתב בפי' בשערים שערי שבועות שער ח'. שאם נשתתפו סתם. וכל א' הביא חלק מעותיו. שאעפ"י שהא' לבדו מתעסק בהן. שאין זה קרוי עסק. אלא שיתוף. ושחולקין הריוח או ההפסד. לאמצע או באיזה ענין שירצו. ובין שהטילו לכיס. זה מנה. וזה מאתים. בין שיתעסקו שניהם בממון. ובין שנתעסק הא' לבדו. שעל הכל יעשו זה לזה כפי מה שירצו. ושאין חוששין כלל משום רבית ע"ש: וכן ומוהרש"ך בח"א סי' קל"ט. הוכיח על ענין השותפין. שאע"ג שהא' טרח יותר מחבירו. שחולקין הריוח בשוה. ובסי' קס"ב כתב. דאפילו שא' מהם לא נתעסק כלל. שחולקין לאמצע. וכן מתבאר מדברי מוהרשד"ם בחלק ח"מ סי' קס"ה וקס"ט וקע"ג. והרב בעל משפט צדק בח"ב סי' נ"ו. כתב ג"כ שאפילו כשהא' מן השותפין לא נתעסק כלל. שחולקין בשוה. ונסתייע מדברי מוהרש"ך הנ"ל. ח"א סי' קס"ב כדכתיבנא. הביאו הרב המאסף ז"ל בח"מ ח"ב סי' קט"ו. בהגהת הב"י אות ס"ד ע"ש:
ועל זה הוא שסמך לוי דנ"ד. באומרו שדין השותפין. שנשתתפו סתם. שהוא בהחלט וכדכתיבנא:
ומה שהוסיף עוד לטעון שאף את"ל כי יש חילוק בזה. שהוא דוקא. כדי לשלם להם שכר טרחם. אבל לא כדי שיטלו כפי מעותיה' וכו'. ר"ל דאף את"ל. שהדין הוא כהרמב"ם ז"ל. דיש חילוק. בין כשמתעסקים כולם בממון השותפות. או מקצתם. שהוא דוקא. כדי להעלות להם דבר מה. על שכר טרחם. כדי שלא יהיה נראה כרבית. דכיון שהם היו מוכרחים להתעסק בממון השותפות הנ"ל. בעד חלקם. דהוי כמי שיש לו טסקא אחריתי. שאז די להם בדינר א'. על כל ימי השותפות. כדפסק הרמב"ם עצמו ז"ל שם. אבל לא שיחייב לחלוק הריוח. כפי המעות אשר כל א' הטיל לכיס. כאשרנהם טוענים וכו':
זהו משמעות האמיתי של השאלה דנ"ד. ועל מה סמכו. כל א' מהצדדים לטעון טענותיהם הנז"ל. שכולם הם מיוסדים. כפי סברת הפוסקי' הנז"ל וכדכתיבנא. אשר על כן צריכים אנו לעיין בדברי הפוסקים הנז"ל. ולחקור ולדרוש מהיכן יצא להם מקור דין זה. דכיון שלכאורה נראה שדין זה הוא שקול כיון שבמחלוק' הוא שנוי בין הרי"ף והרמב"ם וסיעתייהו ז"ל. וכל א' מהצדדין דנ"ד נסמך על סברת התנא דמסייע ליה. לכן צריכין אנו לבאר על מה אדני סברתם ז"ל הטבעו. ועל מה נולד הפלוגתא הנז"ל ביניהם. כדי לבא אח"כ לנדון שאלתינו. לראות על איזה מהצדדין. הדין נוטה. או להכריע ביניהם. כדי לתווך השלום בין שלשת השותפין דנ"ד. ואיש על מקומו יבא בשלום. והנה זה יצא ראשונה:
הנה מצינו להרמב"ם ז"ל. דהשוה ב' הדינים יחד. בין כשהא' מהשותפין. נתן כל הממון לבדו. והשני מתעסק בהן. ובין כשהמעות הם של שניהם. והא' לבדו מתעסק בהם. ששניהם נקראים עשק. ולא שותפות. ושאיכא איסור אבק רבית. אם לא יתחלקו הריוח וההפסד. כפי התנאים. אשר ביאר הוא ז"ל. שכן כתב בפי' בפ"ו מהלכות שילוחין ושותפין וז"ל. שנים שהיו נושאים ונותנים בממון השותפות. אעפ"י שהממון הוא של א' מהם. הרי זה נקראת שותפות. ואם פיחתו. או הותירו. הרי הוא לאמצע. ויש להם להתנות. בשכר ובהפסד. כל מה שירצו. כמו שביארנו. אבל אם היה הא' בלבד. הוא שנושא ונותן בממון השיתוף. אעפ"י שהממון הוא משל שניהם. הרי זה השותפות. נקראת עסק. וזה הנושא ונותן נקרא מתעסק. שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן. ושותפו שאינו נושא ונותן. נקרא בעל המעות. ותקנו חכמים. שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן. יהיה חצי הממון בתורת הלואה. והרי המתעסק חייב באחריותו. אעפ"י שאבד באונס. והחצי האחר בתורת פקדון. והרי הוא באחריות בעל הממון. ואם נגנב או נאבד. החצי של הפקדון. אין המתעסק חייב לשלם. ולפי תקנה זו. אי אפשר שיהיה השכר או ההפסד. של כל הממון. לאמצע ובשוה וכו'. דנמצא שבאין לידי אבק רבית. והיאך יעשו וכו'. יתן למתעסק. שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות. כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל מינה וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך. שהרמב"ם ז"ל. השוה ב' הדינים יחד. בין כשהמעות הוא של א' מהם לבד. והב' מתעסק בהם. ובין כשהמעות הם של שניהם. והא' לבד הוא שמתעסק בהם. ושהכל נקרא עסקא. ושיש בו צד רבית. אם לא יתנהגו בחלוקת הריוח וההפסד. כפי התקנות. אשר ביאר הוא ז"ל שם ע"ש: ומהכא היה להם לראובן ושמעון דנ"ד. להביא ראייתם לטענתם. שהוא יותר מפורש ומרווח לכונתם. אלא שלא רצו להוכיח טענתם מהדין הנז' מטעמא דכתיבנא לעיל ודוק:
והרי"ף ז"ל חולק על הרמב"ם ז"ל בזה. היכא שהממון הוא של שניהם. והא' לבד מתעסק בהם. שכן כתב בשערים שער ח' וז"ל. שיתוף הא' שהוא חיבור ממון בממון. הוא שמתקיים דבריהם. בחיבור הממונות. או בתנאי שהתנו ביניהם. בשעת השיתוף. שאם התנו ביניהם. על הריוח וההפסד. שיהיו שניהם שוין. או יותר על זה. ראוי להם שישלימו תנאם לפי מה שהתנו. בין שהטילו ממון לכיס. זה מנה. וזה מנה. ובין שהטילו לכיס מנה. וזה מאתים. ובין שיתעסקו שניהם בממון. ובין שיתעסק הא' לבדו. על הכל. יעשו זה לזה. כפי התנאי וכו'. ואם נשתתפו סתם. שיתוף ממון בממון קרוי שותפות. בין שיתעסקו שניהם בממון. בין שיתעסק הא' לבדו. אם פחתו או הותירו. השכר וההפסד לאמצע. ויש להם להתנות ככל מה שירצו. כאשר ביארנו וכו' עכ"ל: וגם הסמ"ג ז"ל ס"ל כוותיה. ובסי' פ"ב במצוות עשה דף קס"ח מייתי ליה התם האי פסק דרב אלפיס הנז"ל ע"ש: וכן פסקו רמ"א ז"ל בהגהותיו בי"ד סי' קע"ו ס"ק ג' בדיני עיסקא וז"ל. וכל זה איירי כשהא' נתן לבדו המעות. אבל אם כל א' נתן מעות. אפילו א' מתעסק לבד. אין כאן עיסקא. אלא הוי כשיתוף בעלמא עכ"ל: וכתב שם הב"ה דאפילו שכר טרחו לא יקח ע"כ ע"ש: והרב בעל משפט צדק בח"ב מתשובותיו כתב בסי' י"ו. דכל שנשתתפו סתם. ולא התנו. הגם שהא' לבד מתעסק בממון השיתוף. שחולקין הריוח לאמצע. ושאפילו שכר טרחו לא יקח ע"כ ע"ש: הביאו הרב המאסף ז"ל בח"ב מי"ד בסו' קע"ו בהגהת הב"י אות כ"ח ע"ש:
הרי לך בפירוש. שלסברת הרי"ף ודעמיה ז"ל. דשיתוף ממון בממון סתם. שאעפ"י שהא' לבדו מתעסק בממון השותפות. שאין זה קרוי עסק. אלא שיתוף. ובין שהטילו לכיס בשוה. ובין שהטילו זה מנה וזה מאתים. שעכ"פ חולקין הריוח וההפסד. לאמצע ובשוה. ושאין חוששין כלל משום רבית. ונמצא שכל זה הוא מנגד לסברת הרמב"ם ז"ל וכדכתיבנא:
ומעתה אחרי הודיע אלדים לנו. מתוך דברי הפוסקים הנז"ל. שחלוקים הם בסברתם. ושפליגי אהדדי. בעיקרא דהאי דינא. אשר על זה נתעורר המריבה. בין השותפין דנ"ד. שאיש לדרכו פנו. לאחוז ולטעון לזכותו. סברת התנא דמסייע ליה. כדי לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. ולבא לענין פסקא דדינא. עדיין צריכין אנו למודע"י מהיכן יצא להם מקור דין זה. ולבאר על מה אדני סברתם הטבעו:
והנה מרן ז"ל בפירושו שכתב להרמב"ם ז"ל בכ"מ. לא פירש לנו. מהיכן יצא לו לרבינו דין זה. דהיכא שהממון הוא של שניהם והא' לבדו מתעסק בו. שהרי הוא כעסקא וכו'. אלא כתב שמפורש במציעא. בפ' איזהו נשך ע"כ: דנראה מדבריו שדין זה הוא פשוט וגמרא ערוכה. וקשה שאם דין זה. הוא פשוט. איך חילקו הסמ"ג. ושאר הפוסקים עליו כדכתיבנא.
ואני בעניי. טרחתי ויגעתי. לבקש דין זה בגמ'. ולא מצאתי הדבר מפורש. כי אם מדיוקא. דההוא עובדא. דר' אלעזר מהגרוניא. דאייתינן לקמן. דנראה שמשם המציא רבינו דין זה. וההוא עובדא דר' אלעזר מהגרוניא. אנו יכולין לפרשו בענין אחר. כמו שפירשוהו הרבה מהמפרשים ז"ל. וכדבעינן למימר לקמן. ובפרט מרן ז"ל עצמו. בביתו ביתא יוסף. בי"ד סי' קט"ו כנראה שם. וא"כ היה לו למרן ז"ל לפרש. כיצד יצא לו להרמב"ם ז"ל. דין זה. כמנהגו הטוב בשאר דוכתי. אלא שנראה דסמך על המעיין. ודוק: וסוגיא דגמ' דאיתא בפ' אזהו נשך דף ס"ט כך הוא. ר' אלעזר מהגרוניא. זבין בהמה. ויהיב ליה לאריסיה. לפטם לה. ויהיב ליה רישא באגריה. ויהיב ליה פלגיה דרווחא. אמרה ליה דביתהו. אי משתתפת בהדיה. יהיב לך נמי אליתא. אזיל זבין בהדיה. פליג ליה אליתא. אמר ליה תא נפלגיה לרישא. אחר ליה השתא כמעיקרא נמי לא. אמר ליה עד האידנא זוזי דידי הוו. אי לא יהיבנא לך טפי פורתא. מיחזי כרבית. השתא שותפי אנן. מאי קאמרת. טרחנא טפי פורתא. אמרי אינשי. סתם אריסא למרי דארעא קא משעבד ע"כ:
הא קמן. דר' אלעזר ואריסיה. הוו שותפי בבהמה. דשניהם קנו אותה. והוה צריך ר' אלעזר למיהב ליה לאריסיה שכר כמתעסק. אי לאו מטעמא דהוה אריסיה. ואמרי אינשי סתם אריסא וכו'. ועוד דאית ליה לאריס מלאכה אחריתי. דהיינו שהיה צריך לטרוח בחציה דידיה. ולכך לא הוה רבית. אבל מעיקרא דלא הוו שותפי. כי גוף כל הבהמה. היתה מר' אלעזר. ולית ליה מלאכה אחריתי איקרי. דאריס לית ליה עבידתא כוליה שתא. דזמנין שהוא בטל. אי לא הוה יהיב ליה טפי פורתא. הוה מיחזי כרבית ודוק:
ולדעת הרמב"ם ז"ל. הכי פירושה דהאי סוגיא. דהכי קאמר ליה ר' אלעזר לאריסיה. עד האידנא זוזי דידי הוו. והייתי צריך להעלות לך שכר של כל יום ויום. או לפחות לתת לך הראש. דאע"ג דאת אריסא דידי. אילא יהיבנא לך שכר הראש. הוה מיחזי כרבית. השתא שותפי אנן. שהרי יש לך החצו בגוף הבהמה. ולדידך אתה טורח. ואיני צריך להעלות לך שכר. כי אם דבר מועט. וזה השכר המועט. כיון דאת אריסא דידי איני חייב וכו'. דמאי אמרת וכו'. אמרי אינשי סתם אריסא וכו' ע"כ:
ומכאן נראה דדייק הרמב"ם ז"ל. בתרי שותפי דעלמא. דלאו אריסי שנשתתפו בממון. וא' מהם לבד מתעסק באותו ממון. שאעפ"י שהממון הוא של שניהם. שדינו שוה. לדין הנותן עיסקא לחבירו למחצית שכר. שצריך להעלות לו שכרו. של כל יום ויום. כפועל בטל. משום דלא ליחזי כרבית. ואין חילוק ביניהם אלא דבמתעסק אחר. צריך להעלות לו שכרו. של כל יום ויום מימי השותפות. ומתעסק כזה די לו בדבר מועט. ואם היה אריסו. אין צריך להעלות לו שכר כלל. והם דברי הרמב"ם ז"ל עצמו. שכתב שם באותו פרק וז"ל. ואם היה המתעסק אריסו. והיה לו עסק אחר. אינו צריך להעלות לו שכר ע"כ: וכן פי' מוהר"לנח ז"ל בסי' ל"ח. לדעת הרמב"ם ז"ל ומרן ז"ל שם בכ"מ. והרב בעל לחם משנה ז"ל ג"כ פירשו שם. שמה שהיה נותן ר' אלעזר לאריסו. הראש וחצי הריוח. קודם שנשתתף עמו. שהוא מטעם. שלאריסו של ר' אלעזר לא היה לו עסק אחר. עם זה העסק ע"כ ע"ש: ושם בפ"ח. הוסיף עוד הרמב"ם ז"ל. לפרש הנדון הלז בעצמו. שכן כתב וז"ל. וכן השם בהמה על המפטם והשכר לאמצע. צריך ליתן לו עמלו כפועל בטל. ואם אמר לו. הרי הראש והאליה שלך בעמלך. יותר על מחצית השכר מותר. היו למפטם בהמות אחרות וכו'. הואיל והוא מתעסק בשלו. ובשל חבירו. אפילו לא הטלה לו. אלא דבר מועט. בכל ימי השותפות הזאה דיו. וחולק השכר בשוה. ואם היה אריסו. והוא מטפל בשלו. ובשל חבירו. אין צריך להעלות לו כלום עכ"ל ע"ש:
הרי לך מקור מוצא דברי הרמב"ם ז"ל. שהוא מההוא עובדא דר' אלעזר כדכתיבנא. ועליה הוא דקא סמכו ראובן ושמעון דנ"ד נגד לוי. שאינם רוצים לחלוק עמו הריוח לאמצע ובשוה מהטעמים הנז"ל וכדכתיבנא:
ומעתה פש גבן. לבאר מקור מוצא דברי הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל: החולקים על הרמב"ם ז"ל ולידע דמנא להו. דהיכא דכל א' נתן מעותיו. והא' לבד מתעסק בהם. דחולקין השכר וההפסד לאמצע ובשוה. ושליכא רבית בדבר. דהא פלגא דיהיב ליה חבריה. פלגא מלוה. ופלגא פקדון הוא. כל היכא דחבריה לא עביד ולא מידי. והנלע"ד הוא. שמקור מוצא דבריהם ז"ל הוא מהברייתא השנוייה שם בסמוך וז"ל. תניא אידך. השם בהמה לחבירו. עד מתי חיוב להטפל בולדות. בדקה שלשים יום. ובגסה חמשים יום. ר' יוסי אמר בדקה ג' חדשים. מפני שטיפולה מרובה. מאי טיפולה מרובה. מפני ששיניה דקות. מכאן ואילך. נוטל מחצה שלו. וחצי מחצה של חבירו ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל שם וז"ל. משם ואילך. יטול המקבל. מחצה שלם בשביל חלקו. שהרי חציים שלו הן. ובמחצה הב' של חבירו יטול מחצה. כדרך שנוטל באמה מחצית שכר. ושכר עמלו ומזון ליכא. ואע"ג דחצי אחריות של מחצית חבירו עליו. כיון דבעי למטרח בה משום מחצה שלו. שהוא קרן גמור. ואינו מלוה. וכי טרח משום דידיה קא טרח. ולא מיחזי כרבית ע"כ: וכדפירש ג"כ הרב בטל הפרישה ז"ל בי"ד.סי' קע"ו ס"ק כ"ח וז"ל. והאי לא דמי לעיסקא שאמרן לעיל. שצריך ליתן לו שכר טורחו. לפי שהתם. אין למקבל בגוף הממון כלום. רק שהחצי הוא מלוה עליו. ולכן מיחזי שטרח בחלק הפקדון. בשביל המלוה. אבל הכא חצי הוולדות הם שלו לגמרי. ואינו מלוה אצלו. ולכך הואיל שהוא צריך לאטרוחי בכל ולד וולד בשביל חלקו. לא מיחזי כרבית. עכ"ל: וכן פי' הריב"ה ומרן ז"ל ע"ש:
הרי לך בהדיא דהיכא דכל חד אית לוה. חלק בולדות. וא' מתעסק בהם לבד. שאינו צריך להעלות לו שכר בעד טורחו. ולא הוי רבית. ומינה למדו הפוסקים הנז"ל לשיתוף ממון בממון. והא' מתעסק לבד. דלא צריך להעלו' לו שכר בעד טורחו. ושלא הוי רבית. וששאני האי נדון. מההוא דעיסקא. שבההוא דעיסקא אין למקבל שום קרן. מה שאין כן הכא. שלמתעסק. יש לו חלק בממון השותפות וכדכתיבנא:
והנה הברייתא הזאת. כפי פשטה. סותרת דברי הרמב"ם ז"ל דכתיבנא לעיל. דלדעתו ז"ל. היה ליה למתעסק. לקחת יותר מחצי מחצה בשל חבירו. כדי שכר עמלו. דהרי לאו באריס עסקינן כדלעיל. וכפי הברייתא הנז"ל. אין למקבל שכר כלל. במחצה שלו. ושל חבירו. וכדפירש רש"י ז"ל ודעמיה מלתא בטעמא וכדכתיבנא:
ועל זה הוא דסמך לוי דנ"ד. לחלוק נגד טענת ראובן ושמעון חביריו. ולטעון ולומר שדין השותפין בהחלט נאמר. ושהיכא דכל א' נתן מעותיו. שאין חילוק. אם כולם מתעסקים בממון השותפות. להיכא שא' מהם לא עביד ולא מידי. ושליכא שום איסור רבית. דהיא היא סברת הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל. וכפי פשט הברייתא הנז"ל. דכיון שהם שותפין בולדות יש להם דין שותפות. בחלק בעל הבהמה. ולא דין פסק וכדכתיבנא:
הן אמת שלכאורה נראה שג"כ ההוא עובדא מר' אלעזר מהגרוניא. אשר ממנו המציא דינו הרמב"ם ז"ל כדכתיבנא. מנגד וסותרת. להאי ברייתא דהשם בהמה לחבירו. אשר ממנה המציאו דינם הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל כדכתיבנא:
אבל לע"ד נראה. שבנקל נוכל ליישב. האי עובדא דר' אלעזר. ולפרשו לדעתם ז"ל. והוא שהם ז"ל יפרשוהו אותו. כמו שפירשוהו עלי התוספות ז"ל. דהיינו שהחצי של ר' אלעזר. לא היה בו דין עסק. ולא הוה פלגא מלוה. ופלגא פקדון. אלא כולה הוה פקדון ביד האריס. וכל הריוח מאותו החצי היה של ר' אלעזר. ומאי דקאמר ליה. מאי אמרת טרחנא טפי פורתא וכו'. לאו משום רבית קאמר ליה. דכיון דהבהמה. היתה קנויה לשניהם בשוה. שכל א' מהם נתן חצי המעות. ואחריות האונסין של חציה. היה על ר' אלעזר. ושל חציה האחרת על האריס. נמצא דשותפי הוו. אין כאן רבית. דהא האריס. בשביל החציה שהיה שלוץ היה קא צריך למיטרח בה. אלא שכיון שר' אלעזר. לא הוה מתעסק בה כלל. הוה ליה נראה לאריס. שהיה חייב ר' אלעזר ליתן לו הראש. כיון שקודם כשהיה הבהמה כולה מר' אלעזר. היה נותן לו הראש. והיה חושב האריס שמכ"ש עתה. ששם הוא חצי המעות. שהיה חייב ליתן לו הראש. דאי לאו. הוה מיחזי נגזל. ועל זה הוא דהשיב לו ר' אלעזר. מאי אמרת. טרחנא טפי פורתא. וא"כ הוה גזל. אמרי אינשי סתם אריסא וכו' ע"כ:
והשתא דאתית להכי. גם מהמעשה הזה כפי דרכנו הנז"ל. נוכל ללמוד הדין הנז"ל. שכתבו הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל. ששיתוף ממון בממון סתם. שחולקין שוה בשוה. ושאין צריך להעלות לו שכר למתעסק כלל בעד טרחו. דהא האי דהוצרך כאן ר' אלעזר לטעמא דאמרי אינשי. סתם אריסא וכו'. הוא מהטעם. שהאריס היה חושב. שכיון שר' אלעזר כשהבהמות היו כולם שלו. היה מורגל ליתן לו הראש. ושמכ"ש היה חייב עתה. ששם הוא חצי המעות. דהו"ל כאילו התנו ביניהם. ליתן לו הראש. וזה השיתוף היה נראה לו. שלא היה נקרא סתם. אלא כאילו התנו בפירוש ליתן לו הראש יותר מחלקו מהריוח. לכן השיב לו ר' אלעזר עד האידנא זוזי דידי הוו וכו'. מאי אמרת וכו'. אמרי אינסי סתם אריסא וכו'. ע"כ:
באופן שמהאי עובדא דר' אלעזר. ליכא קושייא כלל. לסברת הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל וכדכתיבנא:
הרי לך מבואר מקור מוצא. דברי הרי"ף והסמ"ג ודעמייהו ז"ל. אשר עלייהו קא סמיך לוי דנ"ד. לחלק נגד ראובן ושמעון חביריו. ולתבוע מהם לחלוק הריוח כפי מניינם וכדכתיבנא:
אמנם פש גבן השתא ליישב ג"כ הברייתא הנז"ל. דהשם בהמה לחבירו וכו'. אליבא דהרמב"ם ז"ל. כדי שלא יהא סותרת לדבריו וכדדייקנא לעיל. ולע"ד נראה. דנוכל ליישבה לדעתו ז"ל. ולומר דסובר הרמב"ם. דתנא דברייתא כאן. לא נחית להאי דינא דרבית דהא תנא ליה במתניתין דלעיל. דאין מושיבין חנווני למחצית שכר וכו' ושהיכא דלא יהיב ליה שכר כפועל בטל דהוי רבית. ולכך לא תני ליה הכא. תנא דברייתא. דתנא לאו כרוכלא הוא. ובפרט דלאו בהכי עסיק הברייתא. כי לא נחית אלא לאשמועינן. שמכאן והלאה. אית ליה בולדות. מחצה שלו. וחצי מחצה בשל חבירו. ושאה"נ דשקיל שכר עמלו. מלבד החצי מחצה דשל חבירו. ומה גם שהוא ז"ל בעצמו. כתב דין זה בפ"ח מהלכות שילוחין ושותפין. ולא פירש בו דבר. הגם שלדעתו ז"ל. צריך ליתן לו שכר עמלו. מלבד החצי מחצה של חבירו. והטעם הוא לפי שהעתיק הדין כמוזכר בברייתא הנ"ל. כדרכו בשאר המקומות וסמך על מה שכתב לעיל בריש פ"ו ע"ש. אבל כל זה הוא נגד פירוש רש"י הנז"ל ונגד הרב בעל הפרישה ושאר הפוסקים הנז"ל וכדכתיבנא ודוק:
גם מוהרלנ"ח ז"ל בסי' ל"א. והרב בעל משפט צדק בח"ב סי' י"ו. האריכו למענית' ליישב האי עובדא דר' אלעזר מהגרוניא לדעת הרי"ף ז"ל. והאי ברייתא דהשם בהמה לחבירו וכו'. לדעת הרמב"ם ז"ל. כפי אשר כתב הרב המאסף ז"ל בי"ד ח"ב סי' קע"ו. בהגהת הב"י אות כ"ב ע"ש. כי ח"ב מהרב בעל משפט צדק ז"ל אינו מצוי פה בינינו. לראות דבריו ז"ל במקומם ע"ש ודוק:
מכל הנז"ל דכתיבנא. אתה הראת לדעת. מקור מוצא דברי הרבנים האדירים הללו. ועל מה אדניהם הטבעו ושהאי דינא דנ"ד. במחלוקת הוא שנויה. שלהרמב"ם ז"ל וסיעתיה. הני שותפי שנשתתפו כולם בממון סתם. וא' או ב' לבדם. נתעסקו בממון השותפות. והא' ישב בטל. דינם הוא כעיסקא. ולא כשותפות. ושדינו שוה למי שנותן עיסקא לחבירו להתעסק בה למחצית שכר. ושאיכא איסור רבית. אם אינם חולקין השכר וההפסד. כפי הדרכים אשר ביאר הוא ז"ל. בפ"ו מהלכות שילוחין ושותפין. או אם אינו עולה למתעסק שכר טרחו כפועל בטל. מלבד חלקו מהריוח כנז"ל. ומקור מוצא דבריו ז"ל. וסברתו הנ"ל יוצא. מההוא עובדא דר' אלעזר. וכפי הפי' שפירשנו לדבריו. ולדעתו ז"ל כדכתיבנא:
ולהרי"ף והסמ"ג וסיעתייהו ז"ל. כיון שנשתתפו כולם בממון סתם. אעפ"י שא' מהם לא נתעסק כלל בממון השותפות. הרי הוא כשאר השותפין המתעסקין. והשכר וההפסד הוא לאמצע. או כפי אשר התנו ביניהם. ומקור מוצא דבריהם ז"ל. וסברתם הנ"ל. יצא להם מהאי ברייתא דהשם בהמה לחבירו. וכו'. וכפי פי' רש"י ז"ל ובטל הפרישה ושאר הפוסקים ז"ל דכתיבנא לעיל ודוק:
נמצא שכיון דאסיקנא. שהאי מלתא. בפלוגא נאמרה. בין הרי"ף והרמב"ם ודעמייהו ז"ל. אשר מימיהם הקדושים יצאו מהים הגדול הוא ים התלמוד. שממנו עשו להם סמוכו"ת לסברתם ז"ל כדכתיבנא. א"כ הדבר נשאר שקול. כי לא נמצא יתרון לזה יותר מזה. בהיות שכל דבריהם ז"ל נאמרו בהשכל. ומלתא בטעמא לפי סברתם ז"ל. וכיון שכן. מי הוא זה ואי זה הוא. אשר יערב אל לבו ליכנס בסלע המחלוקות. בין ההורי"ם הגדולים האלו. אשר כל בית ישראל נסמכין עליהם ועל הוראתם ז"ל. להכריע איזה מהסברות. היא היותר נכונה לענין מעשה. אלא שבנ"ד נראה. שיש לנו ללמד זכות גלוי דנ"ד. מצד טענה אחרת דהוה מצי לטעון לזכותו. שהגם דאיהו לא קא טעין לה. אנן טענינן ליה. משום פתח פיך לאלם. ולראות אם היא מספקת לעשותה סניף סברא הפוסקים הנז"ל דמסייעין ליה. לבא על ידה. לידי גמר דבר. לענין פסקא דדינא. או להכריע ביניהם כדי לתווך השלום בין השותפין הללו דנ"ד. והוא שנראה דהוה קא מצי טעין. האי טעמא שכתב הרא"ש ז"ל בפ' אי שהיה נשוי. והביאה מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בי"ד סי' קע"ו. על הא דאמר שמואל שנים שהטילו לכיס. זה מנה וזה מאתים וכו'. השכר לאמצע ע"כ. וכתב לנו הרא"ש ז"ל דטעמא מאי. כשהא' הטיל לכיס מעט והאחר מרובה אמרינן שיחלוקו בשוה. ולאמצע. שהוא משום דאיבעי להו להתנויי בעל המאתים והג' מאות. שיטלו כל א' מהריוח ומההפסד. לפי הקרן ולפי המעות. שהטילו כל א' לכיס. ומדלא התנו. אנו אומרים דאלו שהטילו לכיס הרבה. הסכימו בדעתם. שיטול בעל המנה בשוה להם. לפי שהיו יודעים שהוא חריף ובקי במשה ומתן. יותר מהם או שום אמתלא אחרת. היתה בדעתם. לכך נשתתפו סתם. ולא התנו ביניהם כלום. לפי שדרך כל המשתתפים להתנות. לחלוק הריוח לפי הקרן. ומדלא התנו. ודאי דאומדנא דמוכח הוא. דמתחילה הסכימו בדעתם. לתת לו מהריוח בשוה להם. וכן אותו שהטיל מעט לכיס. מדלא התנה. שלא יפסיד רק לפי מעותיו. היה לו אי זה אמתלא. כגון שחשב בדעתו. שע"י ריבוי המעות. יהיה הריוח. ושיהיה השכר קרוב וההפסד רחוק. וכה"ג וע"י כן קיבל עליו גם ההפסד. כחלק המרובה במעות עכ"ל: וכתב טלה מרן ז"ל שם שכן דעת רוב המפרשים. שבכל מיני שיתוף סחורות. אם נשתתפו בסתם. שלוקח המועט כמרובה. בשכר ובהפסד. מהאי טעמא דכתיבנא. או מהטעם שמפורש בירושלמי ע"ש. וג"כ הרב כנה"ג הביא טעמא דהרא"ש הנז"ל. בי"ד ח"ב סי' קע"ו בהגהת הטור אות ל"א ע"ש:
וכפי האי טעמא יש לנו לטעון בעד לוי דנ"ד. ולומר שה"ה והוא הטעם. איכא למימר. ג"כ היכא דנשתתפו סתם. ולא התנו ביניהם. איך יתנהגו. על ענין ההתעסקות בממון השותפות. אם יתעסקו כולם או מקצתם. וא' מהם ישב בטל שלא נתעסק כלל. ובכל ימי משך השותפות. המתעסקים היו רואים שזה היה יושב בטל. ולא ערערו עליו. ושתקו ולא אמרו לו דבר. שבודאי שהריוח וההפסד. יחלקו בשוה: לפי מניינם ולאמצע ולא לפי המעות, שאמרינן מדלא התנו מתחילה. שכולם היו צריכים להתעסק יחד. וג"כ בכל ימי משך השותפות שראו שהיה יושב נטל בלתי מתעסק עמהם. ולא ערערו עליו. אלא שתקו ולא אמרו לו דבר. שבודאי מתחיל' הסכימו דעתם לכך. לחלק הריוח וההפסד ביניהם בשוה. ושבההיא הנאה דקא משתתפו אהדדי. או בההיא תנאה. דקא מהמני להו. וקא סמיך עלייהו. ושהם יהיו המוציאים והמביאים וכו'. או איזה אמתלא אחרת. שהיה בדעתם. עברו וקבילו עליהם מתחילה. לחלק הריוח וההפסד. בשוה ולאמצע. ושלא יהיו מקפידים על טרחתם. ובפרט שכך הוא דרך ומנהג השותפין. לטרוח הא' בעד חבירו. ואינם מקפידים זה על זה וכדכתיבנא:
דנמצא שמהאי טעמא. יש לנו מקום ללמד זכות ללוי דנ"ד. או לפחות לעשות האי טענה סניף. לסברת הפוסקים דמסייעין לו כדי לזכותו בטענתו:
אבל כל זה איננו שוה לי. כל עוד שאני רואה שהסמ"ע ז"ל בח"מ סי' קע"ז חלק על זה וכתב שהאי טעמא דכתב הרא"ש וסיעתיה ז"ל. אינו אלא לפי שיטתם דסבירא להו. דאף אם קנו שור לטביחה וכו' דאפ"ה הויוח וההפסד לאמצע וכו'. אבל שלהרי"ף והרמב"ם ז"ל. דסבירא להו. דזהו דוקא כשמכרוהו חי וכו'. דלא שייך להו. האי טעמא וכו' ע"ש: דנמצא שבנ"ד לא הוה מצי טעין הכי לוי דכ"ד וכו':
אמנם יגעתי ומצאתי בספר תמים דעים. בסי' ר"ך בהלכות שייעד הרב ז"ל להרי"ף ז"ל וביארם. שכתב בפירוש הטעם הנז"ל. לדעת הרי"ף ז"ל. וז"ל אמר שמואל. שנים שהטילו לכיס. זה מנה וזה מאתים. והותירו או פיחתו השכר לאמצע וכו'. פי' שמואל הודיענו בזה. ששנים שנשתתפו. והוציא הא' מנה. והב' הוציא מאחים. וקנו בכל. סחורה להסתחר בה. לתוחלת הריוח. הואיל וגמרו השותפין ביניהם. ולא התנה א' מהם על חבירו. שיהיה להאי זה אחון. הנה חוייב שיחלקו הריוח וההפסד. ליוצאין בשוה. ולא יהיה לשום א' מהם. יתרון על חבירו בשום דבר. לפי שאם היתה כונת א' מהם. שיהיה לו יתרון. בשום דבר על חבירו. היה מתנה על זה. ולא היה אפשר לו להתרשל בזה. ואעפ"י שהממון מתחלף הכמות וכו' עכ"ל: ומרן ז"ל כתב שם בפי'. שכן נראה מדברי התוספות ז"ל. כפי פירושם בתרא. ושכן דעת הר"ף והרמב"ם ז"ל וכו' ע"ש: נמצא דהאי טעמא שייך שפיר לנ"ד לשיט' הרי"ף והרמב"ם ז"ל. נגד מה שכתב הסמ"ע ז"ל. ומינה לדייק מהאי טענה לזכות לוי דנ"ד ולעשות סניף לטענות אחרות שטען לזכותו וכרב הונא ודוק:
אמת הוא שלכאורה נראה שכיון שראובן ושמעון דנ"ד הם מוחזקים במעות הריוח שיכולין לטעון ולומר קים לן כהרמב"ם ז"ל. ומה גם שמוהרלנ"ח ז"ל כתב בפי' בסי' ל"ח מתשובותיו וז"ל. ואע"ג דהריא"ף ז"ל חולק על הרמב"ם בזה וכאשר כתב מוהר"ם ז"ל מקוצי בספר המצות. אנן בתר הרמב"ם ז"ל גררינן. ודכוותיה פסקינן. הכא באתרין. בכח הסכמה קדומה. ועוד דבכל מקום דאיכא פלוגתא. דיינינן חומרא לתובע. וקולא לנתבע וכו' עכ"ל ע"ש: דנראה שמהאי טעמא היה לנו לטעון לזכות ראובן ושמעון דנ"ד וכדכתיבנא:.
אמנם עיין מה שכתב הרב המאסף ז"ל שם בי"ד ח"ב סי' קע"ו. בהגהת הב"י אות כ"ב. על דברי הרלנ"ח הנז"ל וז"ל. מ"מ לדידן אין המוחזק יכול לומר קים לי בזה כהרמב"ם ז"ל. דיחיד הוא בדבר הזה. ועיין בתשובות הנאספות בח"א סי' י"ג עכ"ל ע"ש:
ומה גם שאפילו לסברת הרמב"ם ז"ל עצמו. שהשוה האי דינא דשיתוף ממון בממון. כשא' מהם אינו מתעסק כלל לההוא שנותן הממון לבדו. להתעסק בהם למחצית שכר. שלשניהם דין עיסקא אית להו וכו'. זהו דוקא כשנתן המעות למתעסק בתורת עיסקא כדכתב מוהרלנ"ח ז"ל שם בסי' צ"ח. דהיינו כשנתן לו המעות נתנם לו כדי שיהא פלגא מלוה. ופלגא פקדון. או שנתנם לו סתם. דיש לנו לומר. דכי היכי דתקנו חכמים. בשכל ממון העסק. הוא לבעל המעות. דליהוי מלוה ופלגא פקדון. הכי נמי תיקנו. כשקצתו לבד. הוא לבעל המעות. וקצתו למתעסק. שיהא החלק של אותו שאינו מתעסק. פלגא מלוה ביד המתעסק. ופלגא פיקדון. ולפיכך לדעתו ז"ל. צריך המתעסק ליקח בריוח. חלק יותר גדול. מאותו שאינו מתעסק. דלא ליהוי כרבית וכו' ע"כ ע"ש:
אמנם בנ"ד כפי הצעת השאלה. שלשתם נשתתפו בסחורה. וכל א' מהם הטילו לכיס בתורת שותפות. ולא בתור' עסק. ולא נשתתפו סתם. אלא בענין חלוקת הריוח וההפסד. ובההתעסקות בממון השותפות וחלקו של לוי לא נתנו ביד חביריו בתורת פלגא מלוה וכו'. אלא בתור' שותפות. שאין כאן חשש איסור רבית. אפילו לדעת הרמב"ם ז"ל. אם יחלקו הריוח הנמצא בשוה ולאמצע. דנמצ' שלפי דעת מוהרלנ"ח ז"ל. הרמב"ם ז"ל לא דיבר בענין כזה דנ"ד. ובא וראה מה שכתב הרב הרב בעל משפט צדק ז"ל. בח"ב סי' י"ו. טל דברי מוהרלנ"ח הנ"ל וז"ל. ומי לא יסמוך על דברי הרב בזה ע"כ. הביאו הרב המאסף ז"ל בח"ב מי"ד ס' קט"ו. בהגהת הב"י אות כ"ה. ע"ש:
ואף את"ל שלדעת הרמב"ם ז"ל אף בענין כזה דין עיסקא אית ליה. ושאיכא איסור רבית. אם לא יתחלקו הריוח וההפסד כפי הדרכים אשר ביאר הוא ז"ל שם. מ"מ מצינו שהוא ז"ל מדמה אותו. למאן דאית ליה עיסקא אחריתי. כיון שהמתעסק מתעסק ג"כ במעותיו. ושאפילו שהמתעסק לא הטיל לכיס כי אם דינר. ובעל המעות אלף. דמקרי דאית ליה עיסקא אחריתי. ושאפילו לא נתן לו כי אם דינר בעד שכר טורחו. שחולק עמו בשוה ושאין כאן רבית. שכן כתב הוא עצמו ז"ל בפי' משנת אין מושיבין חנווני למחצי' שכר. וז"ל וכל זה הוא. כפלא ישים החנווני בקרן. בין רוב למעט. אבל אם ישים בו. ואפילו דינר לאלף. ונתן לו יתרון איזה שיעור שיהיה. חולק עמו בשוה. ואין כאן רבית. לפי שהוא סותר לעצמו. באותו דינר. ואינו מיוחד לשימוש זה בלבד וכו' עכ"ל ע"ש. וכ"כ רבינו ירוחם בנ"ח לסברת הרמב"ם. והביאו מרן ז"ל בב"י בי' סי' קע"ו ע"ש:
הרי לך דאפילו לסברת הרמב"ם עצמו. נחשבו ראובן ושמעון דנ"ד כאילו אית להו עיסקא אחריתי ואם ירצה לוי לחוש לסברתו. להנצל עצמו מחשש איסור רבית ז"ל. אפילו יתן להם דינר לבד. לכל ימי השותפות בעד שכר טרחם. יותר מחלקם מהריוח די לו בכך וכדכתיבנא:
מכל מקום. לענין מעשה. הגם שהוכחנו. מכל הני טעמי דכתיבנא. שלענין פסקא דדינא. לוי דנ"ד היה פטור מכלום. ושאפילו אם ירצה לחוש לסברת הרמב"ם ז"ל. בדינר א' שהיה נותן להם בעד שכר טרחם. כדי להנצל מחשש איסור אבק רבית. היה יכול לפוטרם. ולהכריחם לחלק עמו בריוח הנמצא בשותפות. לחלקים שוים בין שלשתם. אפ"ה כדי לתווך השלום בינהם. ולא יחיה להם שום תרעומת זה עם זה. דעתי נוטה להכריע ביניהם. בדבר השוה לכולם. והוא שטרם כל. יתחלקו ביניהם כל הריוח הנמצא בשוה לפי מניינם. כדין כל השותפין. שנשתתפו סתם. שלפי דעת רוב הפוסקים הנז"ל. שוין הם בדין זה. שיחלוקו הריוח וההפסד לאמצע. לפי מניינם ולא לפי המעות. דאפילו הרמב"ם ז"ל עצמו מודה בזה. כמו שכתב בפי' המשנה. בפ' מי שהיה נשוי: דלא אשכחן בגמ'. שחולקין לפי המעות. אלא בזוזי חדתי. ובאסתירא דצוציתא. אבל אם לקחו השותפין. סחורה והרויחו בה. או הפסידו. יהיה הריוח וההפסד. ביניהם בשוה. בלתי שנשגיח. למה שיש לכל א' וא' מהם בעיקר הקרן. וכתב שזה הוא הדין המוסכם והנאות. ללשון המשנה. לפי מה שביאר הש"ס. ושהוא פסק מן הגאונים האחרונים וכו' עכ"ל: וכן דעת בעלי התוספות והרא"ש ז"ל. הביאו ריב"ה ז"ל בח"מ סי' קט"ו ע"ש:
ואחר חלוקת הריוח הנ"ל כדכתיבנא. אותו ההפרש שנמצא בחלקו של לוי אם היו חולקים עמו. כפי מעותיו אשר הטיל לכיס. שיחלוקו אותו לחצאין. דהיינו חצי מההפרש הנ"ל. יחלוקו בין ראובן ושמעון. בעד שכר טרחם. והחצי האחר יקח לו לוי לעצמו. כדקי"ל בדין כל ממון המוטל בספק. שדינו הוא שיחלוקו. וכן יתנהגו לעת עתה ביניהם בנדון הלז דנ"ד. ונמצא שבזה האופן יצאו ידי כולם. ולכל א' מהצדדין דנ"ד. הועילו להם טענותיהם לצאת זכאים. בחצי תביעתם. וע"י זה יסתלק התרעומת מביניהם. ואיש על מקומו יבא בשלום. זהו מה שעלתה מצודתי היום לדון בנ"ד. ולהכריע ביניהם כפי הנל"עד למעשה. אם יסכים בדבר הרב מריה דאתרא נר"ו: כי לו משפט המלוכה. וה' ישפוט שלום בינינו נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה. פה בק"ק ת"ת ה"י. אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א. החותם בסדר ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם מהאי שתא תקוה טובה לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: