שאלה ראובן ושמעון נשתתפו יחד לקנות כל הצמר הנמצא בעיר בשותפות ומגוי אחד לקחו סך גדול מצמר ושלחו מקצתה חוץ לעיר ומקצת מכרו בעיר עצמה והרויחו עליה סך גדול ואחר שמכרו כולה הגם שנשארו להם איזה חובות עליה חלקו השותפות ולא נשבעו שבועת השותפין אלא פשו שטר פיטורין זה לזה ואחר עבור איזה שנים העליל הגוי על ראובן על ענין עסק הצמר הנז' והוצרך ראובן לפזר ממון הרבה ולהוציא הוצאות כדי לסלק מעליו את הגוי הנז' וטוען ראובן שכיון שמחמת צמר השותפות בא לו הנזק הנז"ל שיפרע לו שמעון חלקו הנוגע לו מההוצאה ושמעון טוען שכיון שכבר חלקו השותפות ויש לו שטר פיטורין על הכל שאין לו עליו כלום ושמזלו גרם אשר על כן יחדיו למשפט נקרבו לפני חד מן קאמיי' מבני עליה אשר עלה במדרגה הראשונה במדרש הגדול של עץ חיים יע"א זריז ונזכר בתורה ובחכמה פני משה כפני חמה. אשר לא יבצר ממנו מזימה. להוציא לאור כל תעלומה. להשיב נפש עגומה. ולו תהלל כל הנשמה. ה"ה אהובי וידידי בחירי אשר רצתה נפשי החכם הנעלה. לשבח ולתהלה. כהר"ר משה רודריגיש לופיס ה"י נר"ו יאיר כחמה. כדי שברוח מבינתו יענני ויוציא לאור משפט דין זה ושכרו יהיה כפול מן השמים:
תשובה ראה ראיתי את השאלה אשר שאלני אוהבי ידידי וחברי החכם המפואר ר' דוד מילדולה בנו של החכם השלם הדיין המצויין כמה"רר רפאל מילדולה נ"ע יגן האל בעדו וירבה חכמתו ויגדיל ויאדיר תורתו ויצו אתו את הברכה באסמיו ובכל משלח ידיו כחפץ המתפלל בעדו והשמח בשלותו אבל אני אנה אני בא כי כבד פה וכבד לשון אנכי כי מה' מענה לשון וגם ההרגל על כל דבר שלטון ואנכי לא ניסיתי ללכת באלה כי בלעגי שפה ובעם לועז לשון נכריה ואיככה אוכל להשיב שואלי דבר בלשון רכה ומליצה צחה לא כן הוא כי כל פה לו יודה כי נתן לו ה' לשון למודים וכל לשון בקולות מה יפו פעמי קולמוסו לו משבחים ומה יקרו מליצותיו לו מהללים בצלצלי שמע פעמונים ורמונים ועתה אתה ברוך ה' למה הרגזתני לעלות אותי משפל מצבי ובין כוכבים תשים קני כאחד מצבא המרום במרום כעגלה בצפון ועקרב בדרום ואני כערער בערבה ערום מכל טובה ועני מכל חכמה ולמה תעלני לעילא מכל שירתא ושבחתא ונפשי אנושה כמלונה במקשה וכסוכה שצלתה מעוטה מחמתה האמנם האהבה רבה שמעולם אהבתני נשא אותי על כנפי נשרים והגביהני והחן והחסד שבעיניך מצאתי כסה שפל ערכי ועל רום המעלות הקימני לכן עשות רצונך מהרה חפצתי ומעתה הנני מתחיל להשיב על מה ששאלתני ועם נעים זמירות ישראל אומר עשה עמי אות לטובה ויראו שונאי ויבושו כי אתה ה' עזרתני ונחמתני:
בתחלה המחשבה עלה על דעתי לומר שהדין עם ראובן ושמעון חייב לסייע לו על ההוצאה שהוציא באותה עלילה וזה לשלשה טענות. אם מצד שהמעליל הוא גוי. ואם מצד כשהמעלילים ישראלים. ואם מצד הנאת השותפות. ועתה נבאר כל אחת. ואחת בעזרת האל:
הטענה הראשונה לחייב את שמעון היא מצד שהמעליל הוא גוי כנ"ד וטעמא דמילת' היא מפני שכל מחשבות העכו"ם להתגולל ולהתנפל עלינו ודב' אפשרי הוא שאם ראובן לא היה מתקן העליל' ע"י הוצאתו שתתפשט צרעת העלילה גם על שמעון א"כ גם לשמעון הועיל התיקון שעשה ראובן ולכך חייב לסייע לו ונתעוררתי לזה ממה שכתב הרב הגדול מהרי"ק בשרש ד' על ענין תפיסת ק"ק רעגש"פורק פורק בעלילה אשר העלילו עליהם מדבר סכנה שכל אותם הקהלות אשר ראוי לחשוב וקרוב לודאי הוא ח"ו שגם עליהם היה עובר כוס התרעלה אם לא היה דבר הזה מתוקן כפי האפשר שהדין נותן שישאו בעול גם הם מאחר שהצלת ק"ק רעגשפורק היא הצלתן וכהפך בהפך ח"ו ואע"ג שלעת כזאת אין מעלילין מזה בשאר מקומות כי אם בעיר רעגשפורק לבדה ח"מ כיון דסוף סוף הפורענות היה מגיע גם להם נידונים הם על שם סופם וחיובים לסייע בהוצאת הצלת ק"ק רעגשפורק עכ"ל והביא לזה ראיות א"כ גם אנו נאמ' בנ"ד כיון ששמעון היה שותף בצמר ומחמת הצמר הטיל הגוי העלילה על ראובן כך אם לא היה מפזר להציל עצמו מאותה עלילה קרוב לודאי הוא שהיום או למחר תתפשט גם לשמעון ויקרה לו כאשר קרה לראובן כי מה שהגוי העליל עליו מחמת עסק הצמר הוא עומד לעומת שמעון ג"כ הואיל וגם היה לו עסק בה וא"כ נמצא שההוצאה שהוצי' ראובן באותה עלילה הועיל גם לשותפו ולכך שמעון חייב לסייע בהוצא אותה עלילה אע"פ שהגוי לא העליל אלא על ראובן:
הטענה השנית לחייב ג"כ לסייע לראובן היא מצד כשהמעלילים הם ישראלים וזה כשנחקור תחלה אם אירע שקם אחד מהם והעליל על איש מאישי איזה שותפות והוצרך להוציא הוצאות להציל עצמו אם יהיו חבריו חייבים לסייע יען קרוב הוא כי היום או למחר שגם עליהם תפשה צרעת העלילה והוצרכתי לזה לפי שנסתפקתי אי שאני נדון זה מההיא דמהרי"ק משום די"ל דעד כאן לא קאמר מהרי"ק התם דשאר הקהלות חייבים לסייע אלא משום דבנדון דידיה הוי בריא היזקא כמו שכתב הוא בעצמו וז"ל ואין נראה לחלק ולומר דבשלמא התם דין לחייב וכו' אבל הכא לא בריא היזקא כולי האי ויש להסתפק ולומר דבאולי תתפשט עלילת השקר ותכזב הזה בשאר מקומות שהרי אנו רואים וכולי ה' כרוב רחמיו יצילנו מידם כל כי האי גוונא בריא היזקא נמי ע"כ. אבל בענין דהמעלילים הם יהודים רשעים לא חשוב בריא היזקא לפי שישראל בחזקת כשרים הם ואפי ריקנים שבנו מלאי' מצות כרמון ואם אירע היום כי רשע א' העליל על איש או אשה או משפחה או יושבי כרכים או יחידים או מרובים לא תקום פעמים צרה והרשע אשר בתוכנו יטה אזנו וישמע בקול מוריו ולא יזידון עוד בני ישראל הקדושים לעשות עוד כדבר הרע הזה ונמצ' א"כ דהשאר והיו יחידים או מרובים שלא יהיו חייבים לסייע יען נדון זה בלתי מתדמ' לההיא דהרב מהר"י קולון. אבל ראיתי לרב אברהם די בוטון בספרו לחם רב סי' קי"ד שנשאל מהחכם הרופא המובהק ה"ר שלמה זונאנה על מעשה רע שאירע בצופ'יאה והוא כי איש רשע מבני עמנו מסר והלשון לאגודת עדת ממוני ברורי עבירות אשר בקהלות הקדושות ברשות הרבנים ומרביצי התורה אשר שם ובתוכם החכם הרופא הנז' אשר העליל עליו עלילות דברים כי המיר דתו בסאלוניקי והביא עדים שקרים על כך עד שהוכרח החכם הרופא לצאת ממקומו להמלט על נפשו ולהוציא הוצאות להציל עצמו מני שחת ועתה שאל מהרב אם אלו ההוצאות אשר פזר להציל את עצמו מן העלילה ההיא אם יתחייבו רעיו וחבריו אשר בחברתו לסייע בהוצאות ההם כל אחד ואחד כפי חלקו יען יש תנאי ביניה' בשבועה חמורה שאם יעלילו שום עלילה לשום אחד מהם שחבריו נתחייבו להצילו בין בגופם בין בממונם וכיון שזאת העלילה בא לו מסבת החברה כי הרשע הנז' לא רדפו אלא מפני שהיה רוצה לייסרו יחד עם חבריו על אודות עבירות רבות אין מספר נמצאו בו א"כ חי בים בני החברה לסייע לו בהפסד אשר בא לו אפי' שלא היה תנאי ביניהם כ"ש שיש תנאי ביניהם בפני עדים כשרים ונאמנים ע"כ דברי החכם הרופא שדרש מעם הרב שיגיד לו דעתו והוא ז"ל חייב החברה הנז' לשלשה טענות הא' היא מחמת הדמיון שיש בנדון דידיה עם ההיא דמהרי"ק שכתבתי הב כי אלו החברים נשתתפו להעביר גלולים ועבירות מן הארץ והוי כשני שותפי שנשתתפו בממון והעלילו לא' מהם מחמת השותפות שחייב חבירו לסייע לו. והג' מכח התנאי והשבועה אשר ביניהם אלו הם טענותיו בקיצור עם שהוא האריך. וא"כ נראה דיצוא יצא לנו מתשובתו הרמתה דהכא נמי חויב שמעון לסייע בחלקו לראובן חבירו משני טעמים דאתו מכ"ש. הא' דאם התם דהמעלילים ישראלי' דלא בריא היזקא כמו שכתבתי חייבים לסייע בנ"ד דהמעליל הוא גוי דחשיב בריא היזקא יותר לא כ"ש דמחייב לסייע. הב' דאם התם עם היות דלא נהנו החברים משום דבר דאלו לדבר מצוה נתכוונו ומצות לאו ליהנות ניתנו עכ"ז חייבים הכא דהשותפים נהנו מן הממון כ"ש שראוי שילקו בהפסד וכבולעו כך פולטו. איברא דהתם היה תנאי בשבועה מה שאין כן הכא אמנם לאו מלתא היא שהם חייבו עצמם בדבר שאינו קצוב וכבר כתב הרב מהר"י ן' לב דבכ"מ שאינו חיוב מכח הדין אינו חייב ג"כ מכח השבועה דממון אין כאן שבועה אין כ"ן ואע"ג שהוא הרב אברהם די בוטון הרגיש בנדון דידיה חולשת טענותיו וכמו שכתבתי בנ"ד אף גם זאת קיים דחייבים בני החברה לסייע כל אחד חלקו להחכם הרופא הכא נמי נראה דכ"ש דאליביה חייב שמעון לסייע בחלקו לראובן שותפו:
הטענה השלישית והאחרונה שמצאתי בזכות ראובן היא מצד הנאת השותפות והיא נראית יותר עצומה מאלו שקדם זכרם לפי שאינה ב"ה מסבת דמיון מלתא למלתא וגם אינה תולדה נמשכת מענין אחר קודם אלא היא מעצם השותפות עצמו שאנו בעניינו וגם נראית מיוסדת בטוב טעם ודעת ושיש לה מגינים ארבע מבעלי ההוראה ואלו הן:
המגן הראשון הוא הרב בעל ההגהה מיימוניות פרק י"ט מהלכות מכירה והביאה הרב מוהרי"קא ז"ל בהל' שותפים סי' קע"ו סעיף ל"ז וז"ל ראובן ושמעון שהיה להם חב בשותפות ופרע הגוי עד ט"ו ליטרין כי אמר שראובן חייב לו ט"ו ליטרין וראובן כופר שאינו חייב ורצה לישבע והגוי לא רצה לקבל שבועתו ואמר שמעון שעל ראובן יש לו להיות כל ההפסד שתביעת הגוי עליו היתה פסק הר"ם דההפסד על שניהם בשוה מהא דאמר אמימר בפ' חזקת הבתים סתם גוי אנסא הוא ותובע מראובן שלא כדין ואפי' שבועה אינו צריך לישבע לשמעון עכ"ל והנה דברים אלו זרים בעיני דאמאי לא יאמר לו שמעון לראובן מזלך גרם ואיני מפסיד כלום ואם הגוי אנס לך דסתם גוי אנס הוא ותובע ממך שאתה חייב לו מענין אחר שאינו מעסק השותפות מה לי ולצרה זו ומי יתן ואדע א"כ למה גזר הרב שיהיה ההפסד בין שניהם בשוה אם לא שנאמר דמיירי דמה שתובע הגוי שחייב לו ראובן הוא מחמת עסק השותפות שהה לו עם שמעון חבירו ומה שאמר שהיה להם חוב בשותפות לאו דקא חוב זה אלא שותפות אחר ג"כ היה להם ומאותו ענין נתחייב ראובן לגוי כפי דבריו ולפי שהיו שניהם חברים בתועלת גזר הרב שיהיו גם שניהם חברים בהספד:
המגן השני הוא הרא"ש שכתב בתשובה כלל פ"ט הביאה בנו בטור ח"מ בסי' צ"ג ובסי' קע"ו על ראובן ושמעון שהיו שותפים ביחד וראובן קנה בגדים מגוי ומכרן ללוי ולוי יצא במעו' ליתנם לו וראובן עשה עוד שטר לגוי על עצמו שאם לא יפרע לוי שיפרע לו וחלקו ראובן ושמעון השותפו' ובקש ראובן משמעון שאם יצטרך ראובן לפרוע לגוי שיעשה שטר על עצמו שיפרע לו שמעון חלקו מכל מה שפרע ראובן לגוי ומכל שוחד והוצאה וכו' ושמעון טוען איני עושה שטר על עצמי אלא כשיבוא הפסד לראובן אז יתבעני לדין והשיב הרא"ש אחר שראובן הוצרך לעשות שטר בעסק השותפות ובתועלת שניהם שמעון חייב לעשות שטר לראובן שאם יברר ראובן בעדים שלא פרע לוי ויצטרך ראובן לפרוע לגוי שיפרע שמעון ע"כ. משמע דאע"פ שחלקו השותפות שכן כתוב שם בשאלה וחלקו ראובן ושמעון השותפות מ"מ כל שהחיוב הוא מעסק השותפות חייבים שאר השותפים לסייע בכל מה שנתחייב זה שתבעו ממנו יען השכל מחייב דכשם שהיו שותפים בתועלת שיהיו שותפים גם בנזק וטעם זה תמצאנו מבואר בדברי הרא"ש כשתדקדק באריכות לשונו שכתב בעסק השותפו' ובתועלת שניהם שלא כתב בעסק השותפות בלבד אלא המשיך עטו וכתב ג"כ ובתועלת שניהם כאילו אמר כיון שהתועלת היה לשניהם השכל מחייב שגם הנזק יהיה לפניהם:
המגן השלישי הוא החכם הגדול מהרשד"ם ז"ל שכתב בסי' קנ"א על ראובן שמעון ולוי שהיו חברים זה ימים ושנים ולקחו ונתנו הן במדודים הן בחליפין הן בהלואה על משכונות וזה ימים שנתפרדה החבילה איש ואש לאהלו והנה הגוים אנשי המקום כל יום ויום הולכים ויורדים מנכסיהם ומעלילים עליהם באמרם איך הם לקחו את שלהם משכון ששוה עשרה זהו' בזהוב אחד דחליפין הסחורה שאבדו כ"כ ממון והנה שמעון ולוי רוצים לעקור דירתם מאותו מקום וראובן אמר להם אנה תלכו ואתם מניחים אותי פה לבדי וכו' ענו ואמרו שמעון ולוי לראובן אם תפחד צא גם אתה מפה ולא תמצא לבדך פה ענה ראובן ואמר מטופל אני בבנים וכו' ילמדנו רבינו הדין עם מי אם יוכל ראובן לכוף את שמעון ולוי שיניחו לו אדם שיענה לכל באי לדין עמו ויפרע בעדם חלקם או אם יוכל שמעון ולוי לכוף לראובן שיעקור דירתו מפה וכו' והוא ז"ל רצה לפשוט בעיא זו מהא דגרסי' פרק השותפין ההוא דחי כלילא דשדו אטבריה אתו לקמיה דר' אמרו ליתבו רבנן בהדן ואי לא טרקינן אמר להו ר' ערוקו ערקו פלגא דציוה אפלגא וכתוב הגהה באשר"י וז"ל מכאן אומר ר"ת אם השר הטיל מס או מתנה על בני העיר וברחו מקצתם פטורין מן המס ואין אלו הנשארים יכולים לדוחקם לתת עמהם ע"כ וכתב הוא הרי לך דאלו כלם בזמן שהיו בעיר כשותפים נינהו וכלם חייבים בחוב זה ועכ"ז הבורחים פטורים הכא נמי בנ"ד אפי' אם תמצי לומר שחוב זה חייבים כלם הבורחים היו יכולים לברוח וכל שלא יבוא מידו לברוח ולהנצל מזלו הרע גרם לו ואין לו דין על חברי וכו' ועוד כתב וכ"ש שמהר"ם ז"ל הסכים לסברת ר"ת בתשובות השייכות לס' קנין וז"ל ואם השר מעליל על מקצת הקהל שלא כדין לא יתנו אחרים עמהם וראיה מפ' קמא דב"כ ההוא דמי כלילא וכו' ולכאורה אותם שברחו היו פטורים דאל"כ לימא להו ר' אפי' תברחו תצטרכו ליתן אלא עלילה היתה ולא היו שותפים בזה להכי אע"פ ששמו עליהם מתחלה על כלם הבורחים פטורים ע"כ. ועוד התמיד וכתב והדברים נראים ק"ו השתא התם שכבר נתגלה ונראה הנגע עכ"ז הבורחים פטורים הכא בנ"ד שעדיין לא נראה נגע העלילה ממש עא"כו שיכולים לברוח שמעון ולוי ואין כח ביד ראובן לעכב בריחתם ואין לו דין עמהם אבל מתוך תשובת הרא"ש ז"ל והביאה בנו הטור ח"מ סי' קע"ו שכתב שאם קנה שמעון סחורה מהגוי והטעהו בחשבון ונתן דמי הטעות לשותפות וירא שמא יזכור טעותו וכן אם היו משכונות מאחרים וירא שיבוא לו מזה הפסד יודה ראובן בפני עדים שדמי הטעות ודמי המשכונות באו לשותפות ויכתבו הודאתו ויחתמו ויתנוה ביד שמעון משמע שמן הדין היה חייב ראובן לפרוע חלקו עם שמעון א"כ בנ"ד נמי היו חייבים שמעון ולוי לפרוע כל החלק שיגיע לחלקם מן ההפסד שיבוא לראובן כפי דעת הרא"ש ז"ל והיה אפשר לומר דהרא"ש ז"ל פלג אר"ת ואמהר"ם ואם היה כן האמת קי"ל דכל היכ' דאיכא פלוגתא דרבוואתא הוה ליה ספקא דדינא ומספק לא מפקינן ממונא ולפי זה נשארו פטורים שמעון ולוי לגמרי אבל מ"מ נראה לומר דבהא לא פליגי וכולי עלמא מודו שהם חי בים בהפסד וטעמא דמלתא דשאני הכא דכיון שראובן נהנה מאותן המשכונות שמכר שותפו אין מן הדין שיאכל הוא וחדי והנה שמעון שותפו ילקה אלא שכשבולעו כך פולטו וכמו שנהנו שניהם כך אם יגיע הפסד יפסידו שניהם אבל התם בההיא דכלילא הנ"ל לא נהנה שום א' מהם ומי שילקה ולא יברח מזלו גרם וק"ל ע"כ. וכתב עליו תלמידו מהר"א ד"ב משמע דאע"פ שחלקו השותפות שכן כתוב שם בשאלה שנתפרדה החבילה מ"מ אם יעלילו על שום ח' מהם חייב חבירו לסייע ע"כ:
המגן הרביעי הוא הרב ר' שלמה הכהן שכתב על ראובן שמעון ולוי שנשתתפו בעד זמן קצוב וכו ואחר אשר נגמר הזמן הקצוב ביניהם חלקו וכל א' מהם לקח חלקו וכו' ולהיות שבזמן השותפות אחד מן השותפים הנז"ל היה נושא ונותן עם שר א' תוגר לקנות המשי שלו ולא נגמרה הסחורה עם השר הנז' מפני שהשר היה רוצה למכור המשי ביוקר גדול שטם השר את השותף הנז' ונתחכם במרמה ותחבולה וכתב בערכאות שלהם בשי"גיל שראובן שהוא השותף הודה בפני הדיין שחייב לשר סכום מה מהמעות מכל כך משי שלקח ממנו ולקח בידו העתק השי"גיל ונשאר הענין כן בסוד וכו' אחרי מותו קם בן השר עם ההעתק מהשי"גיל שמצא שנשאר לו מאביו ותבע המעו' מראובן השותף ועתה ראובן השותף הוצרך להוציא הוצאות וכו' לכן שואל משותפיו חלקם מכל ההוצאות וגם טוען שאם ח"ו יכריעוהו ויהיה מוכרח לפרוע כל המעות מהעלילה שיפרע כל אחד מהשותפים חלקו יורנו רבינו אם הדין עמו אם לאו והוא ז"ל חייב לשאר השותפים באותה עלילה באומרו פסקא דמלתא הוא שאם זאת העלילה שמעליל זה התוגר על אחד מהשותפים היה בסבת עסק השותפות כמו שבא בשאלה שלפי שלא רצה ליקח המשי שתיה רוצה ליקח לצורך השותפות ביוקר גדול כמו שהיה רוצה השר התוגר שיקחנה העליל עליו העלילה הנז' אע"פ שזמן תביעת העלילה היה עתה לאחר שחלקו השותפות אם יתברר שסבת עלילה זאת היתה מחמת משטמת השר שלא רצה ליקח המשי כפי הערך שהיה רוצה לאו דינא ולאו דיינא שחייבים שאר השותפים לפרוע חלקם מכל מה שיוציא השותף הנז' על זה הענין עכ"ל הנה בכאן הד' מגינים שאמרתי דניראים שהם מצד ראובן ובטוב טעם ובפירו' ולא מכללא ושכולם מסכימים ביחד דכיון שמחמת צמר השותפות בא נזק העלילה לראובן שחיוב שמעון חבירו לסייע לו בחלקו עם היות שקרה מקרה זה לאחר שחלקו השותפו' וטענת שמעון שכיון שכבר חלקו השותפות ויש לו שטר פיטורין על הכל שאין לו עליו כלום ושמזלו גרם נראה שאינה טענה ומן הטעם שכתבנו:
אמנם אחר שכתבתי אלו הטענות הנזכרות בזכות ראובן חזרתי עליהן כדי לחקור ולדרוש בקוצר שכלי ולראות ולחפש בעב עיוני אם הן חזקות בריאות וטובו וראוים שיסמוך הדעת עליהן או אם לאו בר סמכא נינהו אבל אחר ההשקפה הראויה והנאותה בכל אחת מהן ראיתי בשכלי הגס שהן דקות ושדופות קדים ושבאמת אין בהן על מה שיסמוך הדעת:
אם הטענה הראשונה שהיא מצד שהמעליל הוא גוי אינה צודקת לפי שהנ"ד אינו דומה לההוא דמהר"י קולון משום דהתם העלילה הוה שייכא לכולהו לכל אותם הקהלות אשר הוא קרוב לודאי שגם עליהם היה עובר כוס התרעלה אבל הכא נוכל לומר דהעלילה היתה מיוחדת לראובן לבדו ולא לחבירו וכגון שראובן הוא שנשא ונתן עם הגוי והוא שקנה ממנו הצמר לבדו אבל שמעון חבירו לא ראהו ולא ידע לו ומאין לו העלילה ומה שכתוב בשאלה לקחו אין זה ממה שיקשה דכיון דכחו של שמעון קשור בכחו של ראובן ומה שאחד עושה הוי כאילו עשאוהו שניה אף כשראובן לבדו הוא הלוקח נאמר שפיר לקחו דאם לא כן למה העליל הגוי על ראובן לבדו ולא גם על שמעון או יטול העלילה על שמעון לבדו ויניח לראובן אלא נראה כדאמרן. ועוד דאף אם נאמר דהכא העלילה הוה שייכא לתרווייהו ולקחו שכתוב בשאלה לקחו שניהם ממש קאמ' עכ"ז לא דמיא האי מילתא לההיא דמהר"י קולון דהתם בנדון דידיה כל אותם הקהלות היה קרוב לודאי שגם עליהם יטילו העלילה ההיא וסוף סוף הפורענות היה מגיע גם להם אם לא היה הדבר ההוא מתוקן וא"כ נמצא דבהצלת ק"ק רענגש"פורג נוצלו שאר הקהלות ג"כ ולכך הם מחוייבים לסייע בהוצאת אותה העלילה אע"פ שלא העלילו אלא על הקהל הנז' לבדו אבל הכא בנ"ד לינא ודאות כלל שתתפשט העלילה על שמעון עד שנאמר שהתיקון אשר עשה ראובן הועיל לשותפו ג"כ ולפי זה נמצא דההוצאות שהוצרך ראובן לפזר ולהוציא כדי לסלק מעליו את הגוי לא הועילו לשמעון ולעולם אימא לך דבנ"ד מודה מהר"י קולון דשמעון פטור:
ואם הטענה השנית שהיא מצד כשהמעלילים יהודים וכמו שכתבתי גם היא בלתי צודק' דע"כ לא קאמ' מהראד"ב התם דהחברים חייבים לסייע אלא משום דבני העיר הם כשותפים ואותה העלילה היתה כשהם בחברתם ובשותפותם אבל הכא היתה העלילה לאחר שכבר חלקו השותפות ובנ"ד אימא לך דמודה הרב מהראד"ב גם כן ששמעון פטו' לסייע. ועוד דהתם חייב הרב לאותה החברה הקדושה לסייע כל א' ממנה בחלקו משום דאע"פ שנתחייבו עצמם בדבר שאינו קצוב הסכמת הרבים עדיף כמו שכתב הוא עצמו וז"ל וכבר כתב הרב מהר"ר דוד כהן בבית י"ד דקהל א בעיר א' הוי כבני אומנות אחד כ"ש בנ"ד דהם עיר אחד ברשות ועצת מרביצי תורה אשר בה דיפה כחן לחייב עצמם אפי' בדבר שאינו קצוב ע"כ. אבל הכא דבשני שותפים עסקינן אף אם היו מתחייבים עצמם לסייע בכל ההוצאות שיכולים להמשך אם יעלילו שום עלילה לא' מהם הוו מחייבים עצמם בדבר שאינו קצוב ושמעון היה יכול לומר קים לי כהרמב"ם ורבותיו וכ"ש השת' דלא נתחייבו כלל ששמעון פטור:
ועוד דבנדון דמהראד"ב נתחייבו אותם חברים גם בשבועה חמורה לדעת המ"בה ואע"ג דהרב מהר"י ן' לב כתב דמחייב עצמו בדבר שאינו קצוב דיכול לומר קים לי כהרמ"בם ז"ל ואע"פ שנשבע יכול לומר השבועה ה תה בטעות דהייתי סבור שהייתי חייב מן הדין חוץ מכבוד חכמתו אין הדבר כאשר חשב דאף שיהיה פטור מבד הדין הרי הוא מחוייב מצד חומר השבועה והעד הנאמן על זה מה שכתב הרא"ש בתשובה כלל ח' בסופו גדולה מזו במי שהקנה לתת לחבירו מחצית מה שירויח דאע"ג דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אם נשבע מחמת השבועה צריך לקיים עכ"ל ואם בדבר שלא בא לעולם דלכולי עלמא לא קנה עכ"ז חייב להשלים מכח השבועה כ"ש במתחייב עצמו בדבר שאינו קצוב דלדעת רובא דרבוואתא חייב שאם נשבע חייב לקיים שבועתו גם הרי"בש בסי' של"ה למד מדין זה דמי שמכר לחבירו סחורה בששים זהובים והתנה לתתם לחצי שנה ואם לא יתנם לזמן הנז' שיתן בעבורה מאה זהו' ונשבע על זה דאף דמן הדין אינו חייב מטעם דהוי אסמכתא חייב לקיים שבועתו גם בסי' שמ"ד כתב על מי שקנה מחבירו חבית של יין בכך וכך המדה ולא משך ונשבע לפרוע לו כל מה שיעלה דחייב לקיים שבועתו אע"פ שלא משך הרי בהדיא שאע"פ שאין חיוב ממון מצד הדין מחמת השבועה חייב ולפי שכל זה נגד דעת מהריב"ל ממש על כן גזר אומר הרב מהראד"ב בנדון דידיה שהיה בו שבועה דחייבים בני החברה הקדושה לסייע כל א' חלקו להחכם הרופא הנז' וא"כ נמצא דבנ"ד דליכא תנאי ולא שבועה כלל דמילתא פשוטה היא ששמעון פטור:
ואם הטענה השלישית שהיא מצד הנאת השותפות גם היא אינה צודקת כלל איברא דנראה שיש בזכותה ארבע מגיני עולם אבל אנו כן באמת אלא שכולם מסכימי' ששמעון פטור וכמו שאכתוב עתה:
אם בעל ההגהה מיימונית מפני שדבריו הן כמשמען דחוב זה דוקא קאמר שהיה להם בשותפות ומה שהוכרחנו להוציאן מפשטן מכח הקושיא שהקשינו לאו מילתא היא דבלאו הכי מתורצת שפיר ולפטור ולא לחייב וזה לפי שראיתי להרב ר"י אדרבי בספרו דברי ריבות בסי' שכ"ד שנשאל על ראובן ושמעון שקנו מתוגר אחד סכום צמר שעלה לסך ל"ג לבנים ופרעו לתוגר יחד אחד ושלשים אלף לבנים ומת התוגר ועתה בא בן התוגר ותבע משמעון כל מעות הצמר בשלם ונתפשר שמעון עם בן התוגר בשלשה אלפים לבנים מלבד השנים אלפים לבנים שנשארו חייבים ותובע שמעון מראובן חצי המעות ומשיב ראובן אנו לא היינו חייבים אלא ב' אלפים לבנים ועתה אם בן התוגר מעליל לך או שהיה לך קונטר"רטו אחר עם אביו עתה איני חייב אלא אלף לבנים הדין עם מי והשיב הוא ז"ל הדין עם ראובן ואינו חייב לשלם כי אם האלף לבנים והביא לזה ראיות הן מדברי הרמ"בם הן מדברי הטור ואח"כ הקשה וא"ת הרי כתוב בהגהות מיימוניות בהל' מכירה וכו' הרי שפסק דשדינן ההפסד על שניהם אף בנ"ד נימא הכי ותרץ הרב וי"ל שהחיוב של שניהם דהתם והפיטור של ראובן דנ"ד כולהו חד טעמא נינהו וזה כמו שכתוב שם בהגהה דסתם כותי אנס הוא ותובע ראובן שלא כדין ואפי' שבועה אינו צריך לישבע לו לשמעון ולכן אומר ראובן לשמעון הכותי תפס חלק מעותיך בתורת אלמות ואונס ואתה בא להוציאו ממני איני חייב לך כלום כי לא הייתי חייב כלל אשר פיהם דיבר שוא אף בנ"ד אומר ראובן לשמעון אתה בא להוצי' ממני מה שהעליל הכותי עליך אשר פיו דיבר שוא איני חייב לשלם באופן שבין בנ"ד בין התם היסוד הוא שאין להוציא ממון מחזקת המוחזק ולכן באותה ההגהה כיון שתפס הכותי מאותו החוב חלק שמעון ולא פרע אפי' שתפסו בשם ראובן לא יוציא שמעון מיד ראובן חלק חובו אף בנ"ד לא יוציא שמעון מיד ראובן חצי ההפסד ע"כ. באופן שלפי מה שכתב אין שאר השותפין חייבין לסייע באותה עלילה וה"ה הכא בנ"ד דמאי שנא הכא מהתם התם נשתתפו ראובן ושמעון בקניית הצמר הכא נמי נשתתפו בקניות הצמר התם לאחר שחלקו בא התוגר והעליל על שמעון על מעות הצמר הכא נמי אחר שחלקו בא הגוי והעליל על ראובן על עסק הצמר התם הוצרך שמעון לפזר לסלק מעליו עלילת התוגר הכא נמי הוצרך ראובן לפזר לסלק מעליו עלילת הגוי התם תובע שמעון מראובן חבי המעות הכא נמי תובע ראובן משמעון חצי ההוצאות אבל אין לומר דהתם חשוב כלא חלקו כיון שעדיין חייבין שני אלפים והכא נמי חשיב כלא חלקו כיון שעדיין נשאר להם חובות לגבות דהכא כיון שחלקו השותפות מקרי חלקו שפיר אע"פ שנשאר להם חובות שגובים וחולקים ואע"ג שכתוב בשאלה הגם שנשארו להם איזה חובו' עליה חלקו השותפות שכפי הנראה חושב שלא היה להם רשות לחלוק כל עוד שנשאר להם חובות לגבות וגם כתוב ולא נשבעו שבועת השותפין שנראה דכיון שעדיין יש להם לישבע שבועת השותפין חשיב כאילו לא חלקו נרא' דאי משום הא לא אירייא שהרי כתב הרמ"בם ז"ל בפ"ד מהל' שותפים הלכה ד' וז"ל היה להם חוב אצל אחרים אינו יכול לומר לחבירו לא נחלוק עד שנגבה כל חוב שיש לנו אלא חולקין וכשיפרעו החובות יטול כל אחד חלקו ע"כ הרי שאף שנשאר להם חובות יכולים לחלוק ועוד כתב בפ"ט הלכה ח' השותפין שחלקו ונשאר להם חובות אצל אחרים אינן יכולין להשביע זה את זה מספק שהרי חלקו והחוב שנשאר דבר ידוע הוא בכל מה שיפרעו יקח זה חלקו מן החוב וזה חלקו מן החוב ע"כ הנה למדנו דאין השותפין נשבעים שבועת השותפין אלא כל זמן שלא חלקו אבל כיון שחלקו הסחורות והמעות שהיו בעין אף שנשאר להם חובות אצל אחרים כבר הם כאנשים אחרים ואין להם דין שותפין וא"כ נמצ' שלא בלבד דומה נ"ד עם ההוא דהרב רבי יצחק אדרבי אלא דאתי מכ"ש שאם התם עם היות דהוה אמינא דחשיב כלא חלקו כיון שעדיין חייבים ב' אלפים פסק הרב שאין ראובן חייב כ"ש הכא בנ"ד שכבר חלקו ממש ששמעון פטור:
אם הר"אש גם הוא דעתו לפטור איברא דמאינהו תלתא גווני שכתב בתשוב' שאלה והביאם בנו ריב"ה בטור ח"מ סי' צ"ג וקע"ו מהבגדים שמכר ראובן ללוי ומהגוים שנשא ונתן עמהם והטעם ומהמשכונות שהיו לו מאחרים ומכרן משמע שכל ההפסד שיבוא לראובן מחמת עסק השותפו' ששמעון עון חייב לפרוע חלקו אבל הוא מן הטעם שכל זה היה בשעה שבאו לחלוק ומה שכתוב בשאלה דהרא"ש אח"כ חלקו ראובן ושמעון השותפות שביניהם וביקש ראובן משמעון וכו' היינו דבשעה שחלקו ביקש ראובן משמעון כן אבל אם חלקו סתמא ואח"כ ביקש ראובן כן לאו כל כמיניה ואף אם נאמר דדינא דהרא"ש הוי אחר שחלקו ממש דעם נ כל זה חייבי' היינו משום דהוי דבר שמן הדין אינו מהשותפין אבל על דבר על לה פשיטא דפטורים ותדע שעל דבריו שאם יברר ראובן בעדים שלא פרע לוי כתב הסמ"ע וז"ל ואשמע מיניה דאם אין לראובן ראיה בעדים שלא פרעו לוי אע"פ שיש לו עדים שראובן הוצרך לפורעו אין שמעון חייב לשלם לו כלום כיון דלא נתקש' ראובן נגד הגוי לפרוע לו אלא אם לא פרעו לוי ויכול להיות שלוי כבר פרעו והגוי בעלילה בא על ראובן ואין אדם נתפס על חבירו עכ"ל וכיוצא בזה מצינו להרב מהר"א ששון בספרו תורת אמת שדקדק מדברי הרא"ש בסי' פ"ה וקע"ב וז"ל שם שאם יברר ראובן בעדים שלא פרע היהודי שקנה הבגד לגוי ויצטרך ראובן או הערב לפרוע לגוי שיפרע שמעון חלקו וכו' מדהוצרך הרב לכתוב שני דברים הא שיברר ראובן בעדים שלא פרע היהודי שקנה הבגד לגוי והב' שיצטרך ראובן או הערב לפרוע לגוי משמע דלא סגי בחדא דהיינו בשיברר בעדים שהוצרך ראובן או הערב לפרוט לגוי אלא בשיברר שלא פרע היהודי כלום אבל אם לא יברר כן בעדים אלא אפשר שפרע היהודי שקנה הבגד לגוי אף שיצטרך ראובן או הערב לפרוע לגוי לא סגי דכיון שכבר פרע היהודי שקנה הבגד אם יצטרך ראובן לחזור ולפרוע לא מפני זה נתחייב שמעון שהרי זו היא עלילת דברים ומה לו ולצרה ואע"פ שהיתה העלילה מחמת קנין הבגדים שהיו מעסק השותפות וטעמא ודאי הוי כדכתיבנא דבעינן שהעלילה תהיה בסחור' השותפות עצמה לא במה שנמשך לא' מהשותפין בסבת השותפות כן נ"ל ע"כ:
אלא שיש חילוק ביניה' כמו שכתב הרב פרח מטה אהרן בסי' ע"ד דאילו הרב בסמ"ע לא חילק כלל אלא כל שהיא עלילה אמרינן אין לך נתפס על חבירו וחבירו חייב לשלם וכו' ואילו להרב ששון דוקא כשהעליל' היתה בממון השותפות עצמו או בסחורת השותפות עצמה כגון שמעלילי' בעלי המכס על סחורת השותפות שהבריחו אותה מן המכס או שמעליל הגוי שהכניס מעות בסחורת השותפו' לחלוק בהם בריוח וכן כל כיוצא בזה אז ודאי חייבים שאר השותפים כיון שעיקר העלילה היתה טל עיקר סחורת השותפות וזהו מה שכתב וטעמא ודאי הוי דבעינן שהעלילה תהיה בסחורת השותפות עצמה אבל אם העלילה ההיא שתובע לאחד מהם בעבור עצמו אלא שבא על השותף מסבת עסק השותפות כגון בנדון דהרא"ש שהו' מעליל על ראובן שלא פרע לו מי שקנה הסחורה אע"ג שפרעו או מחמת המשי שלא קנה השותף כנדון הרב מהרש"דם בסי' קפ"ח ומהרש"ך בסי' נ"ו ומה"רא ששון גופיה בסי' פ"ה וקע"ב בהך אין חיוב לשאר השותפים כיון שאין העלילה אלא לו לבדו אע"פ שבאה בסבת ממון השותפות וזהו שהמשיך עטו וכתב לא במה שנמשך לא מהשותפין בסבת השותפות:
גם הרב מהרש"ח בסי' ל' דקדק בתשוב' הרא"ש כמו שכתב בסמ"ע ומה"רא ששון וז"ל ואומר כי מצד הדין הגמור בלי תנאי הדין הוא דדוקא החובות אשר היו חייבים באמת ובדין והיו תובעין לא' מהם ויפרע חייבים לפורעם לאמצע כיון שהחוב היה לצורך עסק השותפות ולתועלת שניהם אבל אם יבוא איזה מערער ומעליל על שום א' מהם ויצטרך להוציא ממון נראה דאין על חבירו כלום מהא דכתב הרא"ש ז"ל הביאו בנו הריב"ה ז"ל וז"ל שאלה לא"א הרא"ש ז"ל ראובן ושמעון היו שותפין וכו' עד נראה דדוקא מה שיברר בעדים שלא פרע היהודי ולכך יצטרך שמעון לפרו' יפרע ראובן חלקו הא אם יצטרך לפרוע אם יבוא הגוי בעלילה לתבוע החוב שפרע כבר היהודי האחר לא יתחייב איברא שנוכל לדחות דלעולם שאע"פ שיבוא בדרך עלילה ויצטרך שמעון להוצי' ממון שחייב לפרוע חלקו ומה שהצריך הרא"ש ז"ל בירור בעדים שלא פרע היהודי היינו לעניין כתיבת השטר שלא נתחייב ראובן לעשות שטר עליו אלא על מה שעשה שמעון שהוא אם לא יפרע היהודי אבל לעלילה למה ישתעבד בשטר אם יבוא הגוי ויעליל אז יפרע חלקו אלא שנראה מדסתם הרא"ש שאינו חייב לפרוע חלקו ראובן אלא כשיבוא הגוי בדין וכן נראה ממרוצת לשון תשובת הרא"ש גם כן אשר הביא בנו הריב"ה שם בענין המעות והמשכונות ע"כ:
הרי שאלו הרבנים שלמים הם אתנו בנדון דהרא"ש שאם לא יברר בעדים שלא פרע לוי דפטורים שאר השותפים לסייע עם היות דהתם בתועלת השותפות נשא ונתן אותה סחורה דכיון שבא הגוי בעלילה אין חיוב לש"ר השותפים כלל:
ומכאן קשה למהר"ם מלמד שכת' בחלק א' סי' א"ך א"ך דהיכא שהעלילה מחמת משא ומתן שנשא ונתן לתועלת השותפות שורת הדין מחייבת שיתחייבו השותפים בהפסד לפי שיש לו כנגדו מה שהסכימו דוב הפוסקים בנדון דהרא"ש שאם לא יברר בעדים שלא פרע לוי ראוי שלא יתחייבו שאר השותפין בעלילה וגם קשה להרב הקדוש מוהר"י קארו ז"ל שכתב בס' בדק הבית על דין תשובה ראשונה וז"ל ויש לגמגם על מה שכתב שאם יברר שמעון בעדים שלא פרע היהודי לגוי היאך יוכל לברר כן ועוד למה צריך לברר כן שאף אם פרע והגוי מכחישו ועי"כ הוצרך שמעון לפרוע לגוי למה לא יתחייב ראובן לפרוע לו ומיהו בקמייתא אפשר לומר שאפשר לברר בעדים שלא פרע היהודי לגוי ע"י שיוד' היהודי כן בפני עדים ע"כ דקשה לפי שנראה מדבריו דהוא הדין אם הגוי בא בעלילה ראוי שיפרע ראובן חלקו שכך הקשה למה צריך לברר כן שאף אם פרעו וכו' למה לא יתחייב ראובן לפרוט לו וזה ודאי נגד מה שהנחנו דבעלילה אינו חייב השותף לפרוע אחר שחלקו ובעל בני אהרן כתב דקושיית הרב ז"ל הוא התירוץ עצמו דדוקא היכא שיברר בעדים שלא פרע אז חייב לפרוע ראובן אבל אם יבוא הגוי בעלילה לתבוע החוב לא יתחייב ע"כ ולי נראה דמשמע ליה לרבינו הגדול מוהרי"קא דדינו של הרא"ש לא הוי אחר שחלקו ובאופן שכתבתי ומפני זה הוקש לו למה צריך לגרר כן וכו' רוצה לומר כיון שבשעה שביקש שמעון מראובן שיעשה שטר על עצמו עדיין הם שותפין ובעוד שלא חלקו השותפו' כל עלילה שיארע לא' מן השותפין מחמ' עסק השותפו' חייבי' חבריו לסייע לו א"כ אף אם פרעו וכו' למה לא יתחיי' ראובן לפרוע לו אבל אם היה דעתו דדינו של הרא"ש הוי אחר שחלקו לא היה מקו' כי אז אין השותף חייב בעלילה באופן שמכל פנים ירא שפסקינו הוא אמיתי:
אם מהרב מהרשד"ם גם כן אין ראיה מהתשובה שכתבנו שדעתו לחייב וזה לא מפני שיש לי איזה פירוש בדבריו כי לפי דעתי אין בהם משמעות אחר אח המובן מפשטן אבל מפני שאותה התשובה עצמה דבסי' קנ"ח שכתבנו לעיל יראה שהוא עצמו סתר אותה בסי' ק"ס ששם נשאל על ראובן ושמעון שנשתתפו בקניית שמן ואח"כ חלקו השותפות והלך כל חד למקומו ואחר ימים אמר שמעון לראובן לאבי תפשו והעלילו על ענין קניית השמן שקנינו בשותפות והוצרך להוציא הוצאות ורוצה אני שתפרע חלקך שהנזק בא מצד השמן שקנינו בשותפו' וראובן אומר אחר שחלקנו השותפות וכל א' ממנו עומד באחריות חלק גם זה מזלך גרם ולא עוד אלא שלא אירע הדבר לך אלא לאביך ואין לי עסק בזה כלל הדין עם מי. והשיב הרב ז"ל שאינו חייב חייב ראובן לפרוע כלל וכתב שם אבל בנ"ד ששניהם קנו וחלקו ונפרדו זה קצת ימים כשם שהחלק שהגיע לשמעון מן השמן עומד באחריות שמעון אם ישרף או יאבד כך מה שיעלילו על כל א' מהם הוא לאחריותו וא"כ לא מיבעיא אם לא יברר שמעון בעדים ברורים שמפני השמן שקנו שניהם נטלו ממנו כך וכך דאז פשיטא ופשיטא שראובן אין חייב כלום אלא אפי' יברר שמעון בעדים ברורים שנטלו ממנו בך וכך בשביל השמן שקנו אין לראובן לשלם כלום שיאמר מזלך גרם שמשעה שחלקנו אין לי עליך כלום ולא לך עלי כי כל א' מחל לחבירו כל אחריות והפסד שיגיע לו וכ"ש השתא שלא אירע הדבר לשמעון אלא לאביו דהוי גזל גמור מה שנטלו ממנו כי מה לו ולהם עכ"ל. וכתב עליו תלמידו הרי מבואר כאן דאחר שחלקו אין לזה על זה כלום היפך האנמר בסי' קכ"ד כאשר כתבתי ולפי שהיה ובעיניו שיהיו דברי רבו סוחרים קצתם את קצתם כתב אחר זה וז"ל ולהליץ בעד הרב מורי ז"ל נ"ל דבסי' קכ"ד לא אמר שאחר שחלקו מחלו זה לזה משום דמתוך השאלה דמה שהיו מעלילים להם אחרי החלוק' היו פורעים בשיתוף ולא שאל השואל אלא אם רוצים ללכת מקצת מן השותפים מן העיר אם יוכל האחר לערב אבל ודאי שכל זמן שהם בעיר פורעים זה לזה מה שמעלילים לכולם או לאחד מהם משמע דגלו בדעתם שלא מחלו זה לזה בשעת החלוקה על כך ולכך אין מועיל שם הטענה ההיא אבל מה שצדד הרב ז"ל הוא דאפי' כשהם שותפין אם יעלילו לאחד והאחר איננו שם אם חייב לסייעו בעלילה ההיא וכתב שחייב לסייעו ואחר החלוק' לא מחל על זה דמתוך מעשיה' אינו נראה כן כדכתיבנא ע"כ:
נמצא לפי תירוצו ששתי החשובות הנז' אינן סותרות זו את זו ושתיהן מזכים הכא טענת שמעון לא בלבד התשובה דבסי' ק"ס שאע"פ שנהנו כיון שחלקו אין להם זה על זה כלום אלא אף התשובה דבסי' קנ"א לפי שאם התם פסק הרב שהיו השותפין חייבים לסייע מאחר שנהנו הוא מן הטעם שכתב תלמידו מהראד"ב דגלו דעתם שאחר החלוקה לא מחלו זה לזה אבל בנדון דבסי' ק"ס והוא הדין נמי בנ"ד שאין מקום לומר טעם זה דלא מחלו פשיטא שאין שמעון חייב אלא דמה שכתב שמה שצדד רבו הוא דאפי' כשהם שותפים אם יעלילו לאחד וכו' איני יודע היכן מצא בדברי רבו לומר כן. דמשטחיות הענין נרא' דמה שצדד וחקר הוא אחר שאינם שותפים אבל אין זה מה שיקשה לנו יותר שכבר יש לומר שמצא לו מוצא בדבריו שכתב הרי לך דאלו כולם בזמן שהיו בעיר כשותפין נינהו וכו' הכא נמי בנ"ד וכו' וגם ממה שכתב אחר כך אבל מתוך תשובת הר"אש וכז' עד משמע מכאן שמן הדין היה חייב וכו' א"כ בכ"ד נמי היו חייבים וכו' דמדמי נדון דידיה לההוא דהר"אש וההוא סבירא ליה שאירע בעוד שהיו שותפים כאשר גלה דעתו בסי' ק"ס ואם זה אמת אלו התשובות אינן סותרות זו לזו דכאן מיירי בעוד שלא חלקו ואח"כ לא מחלו והת' מיירי אחר שחלקו ומחלו ואמנם הדבר היותר קשה אצלי הוא מה שכתב מהרשד"ם וכ"ש שמה"רם הסכים לסברת ר"ת וכו' שלפי ע"ד הוא בהפך שר"ת מסכים עם מה"רם ומה"רם אינו מסכים עם ר"ת לפי שדינים חלוקים הם אע"פי שנאצלים ממקור אחד שר"ת מיירי שהמלך או השר הטיל מס או מתנה מפאת עצתו מצד דין או חוק ומהר"ם מיירי שהטיל מס על מקצת הקהל שלא כדין מצד עלילה והסיבה בזה הוא כי ר"ת מפרש ההיא ע בדא דכלילא שבדין היה תובע מהם כי היהודים כולם היו שומרים אותה בציווי המלך שהמלך הפקידה בידם ונגנבה ואז אמר הואיל ופשעתם בה עליכם מוטל לתקן לי אחרת ומהר"ם מפרש דמקצת היהודים היו שומרי הנזר והם מחוייבים בדין לבד והמלך הטיל המס על כל היהודים וזה הוא העלילה להם ולכך אמר שעלילה היתה ולא היו שותפים בזה ר"ל שאותם שברחו לא היו שומרים כלל והוה עלילה להם ומעין הפירוש שכל אחד מפרש בההיא דכלילא כך מוציא כל אחד הדין וא"כ נמצא שר"ת כ"ש שמסכים לסברת מהר"ם אבל מהר"ם אינו מסכים לסברת ר"ת אלא סובר כר"י דפליג עליה וז"ל מנהג בכל הקהלות שאין אדם יכול לפטור עצמו מן המס בצאתו חן העיר אחרי שנתחייב ובלא מנהג נ"ל דין תורה שכששאל המלך המס אפילו שערי דכדא כשתעבדו אל המלך וכו' ואפילו יברח קודם גבייה נשתעבד כבר למלך ופרק הגוזל בתרא אמרינן האי מאן דמשתכח בבי דרי פרע מנתא דמלכא ובר מתא אבר מתא מעבט נראה דאפילו ברחו מקצתן דין לגבות מן הנמצאים שם והם יחזרו עליהם מטעמא דפירשתי ע"כ וזה דעת מהר"ם ממש ויש לזה ראיות אלא שכעת איני רוצה להאריך יותר וא"כ היכי קאמר שמהר"ם מסכים עם ר"ת דאדרבא הוא ולא ראיתי לשום אחד מן האחרונים שהרגיש בזה ונפלאתי:
אם הרב הכהן ז"ל גם הוא רוח אחרת אמו ממה שחשבנו בתחלה מדבריו אשר בסי' נ"ו לפי שהוא עצמו כתב בהיפך בסי' פ"א על ראובן ושמעון אחים שהיו שותפים ושתפו עמהם את לוי בנו של ראובן ונפתלי בן שמעון ואת יהודה קרובם ותנאי השותפות ותנאי החלוקה היה באופן זה ראובן עם בנו לוי היו לוקחים החצי ושמעון עם נפתלי בנו ועם יהודה קרובם היו לוקחים החצי ומהחצי אשר היה לוקח ראובן עם לוי בנו ראובן היה לוקח השני חלקים ולוי בנו חלק א' ומהחצי אשר היה לוקח שמעון עם בנו נפתלי ועם יהודה קרובם היה לוקח שמעון השני חלקים והחלק הא' היה לוקח נפתלי בנו עם יהודה קרובם ועמדו כן בשותפות זמן ושלחו את יהודה קרובם להסתחר בעד השותפות ונתעכב במקום ההוא זמן רב בעד ענין השותפות ובתוך זמן זה נפטר שמעון ויהודה החזיק בנכסי השותפו' באומרו שרוצה לחלק ותפש מה שתפש ונתפרד מהשותפות וכו והתנו שאם יקום איזה מערער ויעליל על שום א' מהם שיפרע כל א' מהם חלקו וקם יהודה והלך אל ארץ אחרת למרחקים גם פה נפתלי בן שמעון רצה לחלק עם ראובן דודו ועם בנו לוי ושמו יד לחלק השותפות וחלקו כל דבר לחצאין וכו' ובתוך שהיו חולקים נפטר ראובן וחלקו בניו חלקו וחלקו אותו ביניהם כפי הדין ויהי היום קם רשע והעליל על נפתלי ולוי בני שמעון וראובן כי בהיות אבותיהם בחיים חייתם היה נושא ונותן עמהם ונשאר משלו בידם כמות נמרץ וממון רב והוצרכו הבנים לפזר ממון רב לסלק מעליהם העלילה ולא יכולו עד שבסוף הוכרחו לפרוע העלילה ופרעו אותה באופן זה החצי פרע לוי עם אחיו והחצי פרע נפתלי לבדו כי בן יחיד היה לאביו וכו' ועתה קם נפתלי ותובע מאת לוי ומאת אחיו שיפרעו לו החצי ממה שנוגע לו בעלילה בחלק יהודה כי יהודה הלך ואיננו והוא פרע בעד יהודה ג"כ כי החצי מהעלילה פרע ולוי ואחיו משיבים לו כי אם פרע חצי העלילה כן לקח בחלוקה החצי מכל דבר כאילו היה יהודה בחברה וכו' וילך ויתבענו בכל מקום שימצאנו כי מה להם לפרוע בעד יהודה הוא שלקח חלקו בחלוקה הוא יפרע חלקו בעלילה וכו' על כן יורנו וכו' על הדין ועל האמת והשיב הוא ז"ל מכוונת דברי השואל נראה שאם היה יהודה נמצא בשעת הפרעונות שפרעו לוי ואחיו ונפתלי לאותו הגוי המעליל אותה עלילה היה מתחייב וכו' מכח התנאי הכתוב בשטר שעשו בשעת הפרדת השותפות מורשי השותפין עם יהודה וכו' ויראה לי דזה אינו כן כי האמת הוא דאפי' אם היה יהודה בשעת העלילה שהעליל הגוי על לוי ואחיו ונפתלי מחמת אבותיהם לא היה מחוייב לפרוע כלל ועיקר באותה עלילה והתנאי שהתנו לא מהני ולא מעלי לחייבו ליהודה והביא לזה טעמים הטעם הא' לפי שנתחייבו בדבר שאינו קצוב ולהרמב"ם ורבותיו פטור ומצי למימר קים לי והטעם הב' דהוו אונסא דלא שכיח וכו' יעויין שם כאשר האריך עוד המשיך עטו וכתב ועוד יראה לי דאפי' את"ל שהיה מחוייב יהודה לפרוע בהפסד אם היה נמצא שם בשעת הפרעונות מ"מ כל שלא נמצא שם ההפסד המגיע ליהודה על נפתלי הדר יען כי בזמן שותפותם היו נפתלי ואביו ויהודה כת אמת ולוי ואביו כת אחרת וכו וסיים שם דבריו באומרו סוף דבר בהא סלקינא ונחתינא דלא מיבעיא שאין לנפתלי תביעה על לוי ואחיו אלא אפי על יהודה אין לו עליו שום תביעה וזה יראה לע"ד דבר פשוט וברור עכ"ל וכת על זה הרב מהראד"ב וזה סותר למה שכתב בסי' נ"ו דאפי' שבנדון דבסי' כ"א לא יועיל התנאי מהטעמים שכתב תיפוק לי דחייב יהודה לסייע אע"פ שחלקו השותפות משום דהעלילה היתה מחמת השותפות והוא כתב בס' נ"ו דחייב לסייע עכ"ל:
ואני אין דעתי נוטה להאמין שחזר בו הרב מדבריו הראשונים בסי' פ"א שהרי מצאתי לו בפסקיו האחרוני' חלק ג' סי' ס"ג שנשאל על ראובן שמעון לוי שלשתם נשתתפו זמן וראובן היה יושב בחנו' ושותפיו הולכים בעיר לקנות איזו סחורה להביא לחנות וכו' ובכל יום ויום בא לראובן תוגר א' וקונה ממנו וכו' ואחרי כן בא התוגר ההוא והעליל לראובן ותבע ממנו כ"ז אלף לבנים וכו עד שהוליך לראובן לדיין ותבע העלילה ממנו ואו הוציא הוצאה גדולה וכל א' וא' פרע חלקו המגיע לו ואח"כ שנתפרדה חברת שותפותן חזר התוגר עצמו לתבוע העלילה עצמה ובו באופן שראובן הוציא הוצאות רבות עתה הנה ראובן תובע ושואל חלק ההוצאות מאת שותפיו והם ממאנים לפרוע בטענה שאומרים כשהיינו בשותפות כבר פרענו חלקנו עתה אם תבע לך פעמים אחרים מזלך גרם וראובן טוען שאין זו עלילה אחרת כי העלילה עצמ' שתבע חמצו כשהיו שותפים תבע ממנו כל הפעמים האחרים וכו' על הכל יבוא דבר מורנו וגאוננו לאמיתה של תורה ע"כ והשיב הוא ל יראה דמלתא דפשיטא היא דאין מקום לשותפי ראובן ליפטר מהתביעה שתובע התוגר ממנו והדין נותן שיפרשו הם חלקה הנוגע להם לפרוע שמה שטוענים שבעודם בשותפות תבע התוגר מראובן פעם אחרת זאת התביעה ופרעו חלקם אמנם עתה שכבר חלקו ממאנים לפרוע בטענה שמזלו של ראובן גרם ואת הטענה אין בה ממש שאע"פ שכבר חלקו מ"מ אם יארע איזה הפסד שנמשך מחמת השותפות חייב כל א' מהשותפים לפרוע חלקו ודבר זה הוא פשוט מאד לא היה צריך להביא ראיה עליו והנה בס' הראשון מפסקי סי' נ"ו כתבתי ופסקתי על מאורע שאירע לא' מהשותפים שתבע ממנו שר א' סך אחד שבא עליו בעלילה ששטמו בזמן שהיו השותפים יחד בחברה על שלא רצה השותף ההוא לקנות ממנו משי וכו ותבע המעות מהשותף הנו ונפל הפרש בין השותפים אם היו חייבים לפרוע בהפסד העלילה ההיא כיון שכבר חלקו וכתבתי בפשיטות לחייב לשותפים לפרוע ולהיות הדבר פשוט בעיני לא רציתי לטרוח להביא ראיה לדברי וכו' ועתה כדי שלא יבואו דברי אלה בלי שים ראיה ראיתי לכתוב מה שכתב הרא"ש בתשובת שאלה הביאה הטור ח"מ סי' קע"ו וז"ל עוד אירע בעוד שהיו שותפין שקנה שמעון סחורה מגוים ונשא ונתן עמהם וכו' ועוד תובעו כשהיה מתעסק היה לו משכונות של אחרים ומכרם וירא שיבוא לו הפסד שיעשה לו שטר גם בזה שיפרע לו חלקו מההפסד שיבוא לו מזה וראובן אומר כשיבוא לך הפסד אז אפרע לך באלו התביעות יראה שאינו חייב לעשות לו שטר עליו אלא ראובן יודה בפני עדים וכו' והעדים יכתבו הודאת ראובן ויחתמו עליה ויתנוה ליד שמעון ותהיה בידו לזכות ולראיה וכו' יראה מדברי תשובה זו שכל הפסד שיארע לשותפים אחר שחלקו ואותו ההפסד נמשך ממאורע שאירע בזמן השותפות חייבים שאר השותפים לפרוע חלקם מן ההפסד ההוא ע"כ הצריך לענייננו ואע"ג דאין זו ראיה כלל דשאני התם כמו שכתב מהרשד"ם דהוי דבר שמן הדין אינו של השותפים והנה שמעון נתן לראובן כי חשב שיהיה שלהם אח"כ נמצא למפרע שאינו כן נמצא שהחלק שהגיע לשמעון טעות היה ומתנ' בטעות אינו כלום אבל הכא הוי עלילה ואין לך נתפס על חבירו ויה' חבירו חייב לשל' וכו' מ"מ כבר למדנו מתוך תשובה זו שהוא ז"ל קיים דבריו אשר בחלק ראשון סי' נ"ו ותמה אני על מהר"א ששון שכת וז"ל וכבר ראיתי לאחד מגדולי דורינו זה בנ"ד עצמו שכתב בפשיטות פעמים שאם יתברר שסיבת עלילה זאת היתה מחמת משטמת השר שלא רצה ליקח המשי כפי הערך שהיה רובה לאו דינא ולאו דיינא שחייבים שאר השותפין לפרוע חלקם מכל מה שיוציא השותף וכתב הדבר בפשיטות בלי שם ראיה ולא ירדתי לסוף דעתו שהרי כאן מצינו שהביא ראיה לדבריו וא"כ באיזה אופן יתישבו שלא יהיו סותרי' אותם מה שכתב בסי' פ"א וראיתי שתירץ על זה הרב מהראד"ב בסי' קי"ד ובסי' קי"ח ז"ל ולהליץ בעד הרב המובהק הכהן נר"ו נ"ל דיש ב' מיני עלילות. הא' שיארע לשותף האחד לטובה אחת ולא יארע לשותף אחר מפני שאין לו אותה הסיבה. הב' דאפשר שיארע עלילה זו לשותף הא' כמו לשותף האחר ומזלו של של זה גרם לו שאירע לו ולא לחבירו ונדון דסי' נ"ו הוי כמין הראשון דמה שאירע לשותף האחד לא היה אירע לשותף האחר מפני שמה שהעליל השר לשורף זה הוא מפני שלא רצה ליקח ממנו המשי אבל השותף האחר לא ראהו ולא ידע לו ואין לו משטמה עמו אלא עם זה לבד ולכך כאן נאמר דאע"פ שחלקו לא מחלו זה לזה מין עלילה זו דכיון דאפשר שאירע לשותף האחד ובא לאחר איך ימחול שואף זה לחבירו עלילה שיארע לו ולחבירו לא יארע וכו'. ומה שכתב בסי' פ"א הוא מן המין הב' דאותה עלילה ששאל הגוי שהיה חייב לו אביהם כמות רב היה אפשר ליארע ג"כ ליהודה וכיון שחלקו מחלו זה לזה דבההיא הנאה דחבירו מוחל לו הוא מוחל לחבירו וכו' ואינהו תלתא גווני דכתב הרא"ש בסי' צ"ג לחייב השותף בעלילה הוי כנדון דסי' נ"ו והוא המין הא' דלשותף אחד היה אירע העלילה ולא לאחר שהוא הטעה לגוים בחשבון ולא חבירו וכן הוא מכר החשבונות ולא חבירו וכן הוא קנה בגדים ולא חבירו א"כ לו יארע עלילה ולא לחבירו ולכן אפי' שחלקו באינה גווני דהרא"ש לא מחלי אהדדי וכמו שכתב הרב הנז' בסו' נ"ו והוא חילוק נכון בעיני לתרץ דבריו ובין שיהא כוונתו כן או לא יהיה כתבתי כן מפני שהדבר נכון בעצמו עכ"ל:
ואני אומר אחר בקשת המחילה הראויה לכבוד חכמתו שאין תירוצו נכון בעיני דמה שכתב דנדון דסי' נ"ו הוי כמין הראשון דמה שאירע שותף הא' לא היה אירע לשותף האחר ולכך חייבים ועוד כתב דנדון דסי' פ"א הוא מן המון הב' דאותה עלילה היה אפשר ליארע ג"כ ליהודה ולכך פטורים זה אינו ואדרבא איפכא מסתברא והעלילה שאירע בימי מוה"רי קולון תוכיח ומה שכתב שהוא משום דבמין הראשון ליכא למימר מחלו זה לזה ובמין השני איכא למימר כיון שחלקו מחלו זה בזה א"כ צריכין אנו לומר דבעת שחלקו היו יודעים העלילה ומי מהשותפים אלו היה יודע בעת חלוקת השותפות שיהיו מעלילים עליהם עד שנאמר שהם מוחלים אלו לאלו מה שכתב דאינהו תלתא גווני שכתב הרא"ש הוא מן המין הא' דלשותף אחד היה אירע העליל' ולא לאחר ולכן אפי' שחלקו לא מחלי אהדדי לאו מטעם דלא מחלי הא אלא מהטעם דמן הדין הישר תובעים ממנו אם ממכירת הבגדים אם ממכיר' המשכונות ואם מטעות החשבון ועל כן על פי הדין חיוב שותפו לפרוע חלקו ומה שכתב בסוף התירוץ שהוא חילוק נכון בעיניו לתרץ דבריו אומר אני שאינו נכון בעיני לתרץ דבריו ואמנם שהיא נכון בלבד להבחין על ידו שיש שני מיני עלילות. ומה שכתב בסיום דבריו ובין ש הא כוונתו כן או לא יהיה כתבתי כן מפני שהדבר נכון בעצמו שנראה דמספקא ליה כוונתו יעויין בסי' קי"ח בסופו שכתב והדבר נכון בעיני אם היתה כוונת הרב הנז' כן אבל נשאתי ונתתי עם כבוד חכמתו ומדבריו נראה שאין כוונתו כן והוא תירץ באופן אחר ליישב דבריו ע"כ. הרי בהדיא איך הוא הודה שאין כן כוונת הרב וכיון שכן מי יתן ואדע מה היא כוונתו ובאיזה אופן יישב דבריו ולע"ד נראה ליישבם באופן זה והוא דבסי' נ"ו מיירי דאותה עלילה נעשה בזמן השותפות שהרי באותו זמן נעשה השי"גיל גיל ואין ספק שאינו היה מוציאו אז היו צריכים להוציא ההוצאות שהוציא השותף עתה ומפני זה חייב כאן בהחלט אף אחר שחלקו אם היתה העלילה מחמת השותפות ויש לו קצת הוכחה על זה דבנדון דחלק ג' סי' ס"ג הביא ראיה לנדון דחלק א' סי נ"ו ומחד ראיה וחד טעמא חייב בשני הנדונים והתם אירע העלילה ממש בזמן השותפות והכא נמי אירע שהרי בזמן השותפות עשה תשי השי"גיל ואמנם בנדון דסי' פ"א לא נעשה העלילה בזמן השותפות אלא שאחר שחלקו טען אותו רשע שבהיות אבותיהם בחיים נשאר לו בידם כמות נמרץ ולפיכך הגם שאמר דהעלילה היתה מחמת השותפות כיון שחלקו הפאר פטורים הרי בכאן דלפי זה אין סתירה בשתי התשובות ושתיהן אמת צדקו יחדיו ונמצא דהכא בנ"ד שלא נעשה העלילה בזמן השותפות כיון שחלקו אין לראובן על שמעון שום תביעה כלל:
הנה כבר מבואר בתכלית הביאור שאלו הד' הרבנים שחשבנום בתחלה למגינים מצדו של ראובן לתומכו ולסעדו דאינו כן באמת אלא שהם מגינים מצדו של שמעון לטעון בעדו ולפטור אותו לסייע מכל וכל:
ומן הקודם נמשך שאין צ"ל שעל דעת הרב בעל שלטי הגבורים הדבר פשוט יותר מביעתא בכותחא שהדין עם שמעון והוא נקי מה' ומישראל ופטור מלסייע בחלקו לראובן שהרי הוא כתב במס' כתובות עלה קלו' בשם צפנת פענח וז"ל ששאלת ראובן ושמעון נשתתפו מקודם
סחורות מגוי א' והעליל עליהם לפני המושל וטוען שגנבום לסוף זכו לדין וחלקו ראובן ושמעון הסחורה ולאחר זמן בא הגוי והעליל על ראובן לפני מושל אחר רשע וחייב המושל הלז את ראובן ממון ובא ראובן ותובע לשמעון חצי ההפסד יען כי היו אז שותפין ולא התנו בשעת החלוקה שום תנתי נ"ל שאין לראובן שום דין על שמעון שמיום שחלקו נסתלק השותפות מהם והרי הם ככל אדם ע"כ והביא לזה ראיות הא קמן מפורש שאע"פ שבזמן השותפות נעשה העלילה והיא מעסק השותפות אפי' הכי פטר הרב ז"ל לשמעון וכ"ש הכא בנ"ד שהוא פטור כמו שכתבנו:
אפס כי צריך להבין על מה פליגי מהרש"ך ומהרשד"ם דאילו הרב מהרש"ך בסי' נ"ו בעלילת המשי חייב בהחלט אפי' אם לא התנו שכך כתב פסקא דמלתא בנ"ד הוא שאם זאת העלילה שמעליל זה התוגר וכו' אע"פ שזמן תביעת העלילה היה עתה אחר שחלקו השותפות אם יתברר שסיבת העלילה זאת היתה מחמת משטמת השר וכו' לאו דינא ולאו דיינא שחייבים שאר השותפים לפרוע חלקם מכל מה שיוציא השותף ע"כ משמע דבכל ענין חייבים כיון שבא ההפסד מחמת עסק השותפות שאם היה אמת דסבירא ליה דבעבור שהתנו חייבים לפרוע היה לו לבאר ואילו הרב מהרשד"ם בנדון עצמו סי' קפ"ח חייב מכח מה שהתנו שאם ח"ו יהיה להם איזה הפסד וגם אם ח"ו יקרה אפי שביה לאיזה מהם שיפדה מדמי השותפו' וגם בנדון דסי' פ"א מצינו למהרש"ך שאין התנאי מועיל ושאין לנפתלי שום תביעה אפי' על יהודה ואילו למוהרש"דם מצינו לו ההיפך בסי' קע"ו ששם נשאל גם הוא על המאורע של אותו רשע פריץ ועריץ שהעליל על נפתלי ועל לוי והוא ז"ל השיב שכיון שהתנו בשעת החלוקה חייבום לקיום תנאם כל א' המגיע לו ואחר שהביא הטעמי' שמהם היה נראה דיהודה פטור לבסוף כתב דלא מהנו אלא דאית לן למימר דבההיא הנאה דמתנו אהדדי קא סמכי דעתייהו ומקנו ומשעבד נפשיה כל א' לחבירו וא"כ שמן הדין היה חייב יהודה לפרוע חלקו ממה שהוציאו בעלילה ועשה לו סמוכות מההוא דכתב הרמ"בם בפ' י"ד מהל' גזילה רשאין החמרים להתנות ביניהם כל מי שתאבד ממנו חמור מבני השיירא מעמידין לו חמור אחר משמע שבין בריוח בין בהפסד תנאם קיים מטעם כיון דצייתי אהדדי גמרי ומקנו אהדדי והוא אמר דטעם זה מהנה לנדון דידיה שאע"פ שתנאי זה שהתנו אלו השותפים היה בשעת התפרדם מהשותפות מ"מ שייך נמי למימר מגו דצייתי אהדדי ע"כ. וזה נגד דעת מוהרש"ך ממש ומי יתן ואדע טעם מחלוקת מהו ויראה שהוא מבואר מאד בדבריהם במעט הסתכלות וזה כי הרב מוהרשד"ם בנדון דסי' נ"ו שנשאל גם הוא עליו כמו שהובא בספרו סי' קפ"ח מדמה אונס עלילה לאונס שביה וכשם שאם א' מן השותפין נשבה אפי' בעודו מתעסק בשותפות דבר מוסכם הוא מכל הפוסקים שחביריו פטורי' לפדותו ואם התנו כן חייבי' כך זה שהעלילו עליו הוה ליה כאילו נשבה שאם לא התנו ביניהם פטורים לסייע ואם התנו חייבים דמה לי שביה ומה לי עלילה והרב הכהן אינו מדמה אונס עלילה לאונס שביה דדוקא אונס גופו כגון שביה אינו מוטל על השותפי' אפי' שהיה חבירו הולך בשביל השותפות כיון שאין ענין הנזק בעסק השותפות ממש והמאמר דהשותפין הם שומרי שכר זה לזה הכוונה היא בענין אונס ממון שאם נגנב או נאבד מהשותפות ברשות א מהם בזמן שנתעסק בו חייב באחריותו אבל בענין אונס הגוף כל א' גופו עליו ולהיות חייבים צריך שיתנו ביניהם ואמנם באונס עלילת ממון כגון שהעלילו לא' מהשותפין בעסק השותפות ממש מוטל ההפסד על כלם בשוה אע"פ שלא התנו ולכן אינו מעלה ולא מוריד לענין עלילת ממון תנאי פדיון אונס שביה:
ואף טעם ההפרש שיש בין אלו הב' רבנים כנדון דסי' פ"א מבואר מאד והוא כי על דעת הרב הכהן אלו השותפין פטורים לפי שנתחייבו עצמם בדבר שאינו קצוב והמתחייב עצמו בדבר שאינו קצוב פטור שאין כאן דבר ידוע ומצוי ועל דעת הרב מהרשד"ם אף שאינם חייבים משום דהוי דבר שאינו קצוב חייבים מטעם אחר שכתב מהרי"קו שורש קפ"ב והוא דבההיא הנאה דקא צייתי אהדדי סמכי דעתייהו ומשעבדי נפשייהו כל א' לחבריה ולהרב הכהן לא ישר בעיניו טעם זה דלא אמרינן בההיא הנאה אלא כשהשותף מזכה איזה דבר לחבירו כההיא דרשאין החמרים להתנות ביניהם דכיון שמזכים ממון זה לזה אף שלא היה קנין בדיבור בעלמא גמרי ומקנו אבל בההוא נ"ד דסי' פ"א שתנאי זה שהתנו השותפין היה בשטת התפרדם מהשותפות לא שייך למימר בההיא הנאה: ולהרב מהרשד"ם שכתב בסי' קע"ו עלה דההיא שאע"פ שתנאי זה שהתנו אלו השותפין היה בשעת התפרדם מהשותפות מ"מ שייך נמי למימר מגו דצייתי אהדדי יש לומר כמו שכתב הרב בעל פרח מטה אהרן שכיון שהתנו אלו השותפין שאם יקום איזה מערער ומעליל על שום א' מהם או על באי כחם מענין השותפות שיפרע כל א' חלקו נמצא מזכה כל א' לחבירו חלק מנכסיו בהפסד ושייך לומר בההיא מגו דצייתי אהדדי וכו' ואמנם בנ"ד שאירע העלילה אחר שחלק ולא היה שום תנאי אין חילוק בין אלו הרבנים ובין למר בין למר שניהם מצדיקים הכא טענת שמעון:
ודע דאחר כל הני מיליה מעלייתא דכתיבנא עד השתא מצאתי בתשובות המיוחסות להרש"בא ז"ל ראיה גדולה לדברינו בסי' כ' שנשאל שם על מי שהגיע לו היזק בממון שלו מחמת שליחות שולחו או שהעלילו עליו מחמת השליחות והפסידוהו ממון אם על המשלח לשלם לו נזקו אם לאו וכן שותף שהיה הולך בפרקמטיא ונתפס אבל ליסטים עם הפרקמטיא אם על השותף לפדותו והשי' הרב אין המשלח חייב בתשלומי נזק השליח שלא מצינו תשלומי נזק אלא בנזקי עצמו או בזקי ממונו וכו' אבל בנזק שהגיע לשליח מה הזיק המשלח ומה הגיע לו מחמת פשיעתו וכ"ש אם השליח שכיר שהרי הלך בשכרו וכו' ואלו דברים פשוטים הם הגע עצמך מי ששכר פועל נפח ויצא גץ מתחת הפטיש והדליק גדיש של נפח מי חייב בע"ה מפני שהייתה מלאכתו ואפילו היה הפועל בחינם ואפילו תאמר שבגרם שליחות הגיעו נזק גרמא בנזק הוא ופטור וכ"ש בשותף ההולך בפרקמטיא המשותף שכל אחד ואחד מהמשתתפים הולך מחמת עצמו וריוח ממונו ואם מפני שנשתתפו לא נשתתפו בנזקי גופם ונזקי ממונם אלא בריוח והפסד של ממון השתוף לבד ואפילו בנזקו ממון השתוף אינו חייב וכגון שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים עמד עליו גייס וטרפו ונטל ממנו הכל לא יאמר בעל המאתים לבעל המנה שלם לי נזק המנה המיותר לי בשתוף ולא עוד אלא אפילו אמר השותף לעצמי אני מציל והציל חציו לעצמו כדאיתה פרק הגוזל בתרא וכ"ש שאינו חייב לפדותו שלא קבל עליו נזקי גופו של שותפו אא"כ מנהג בכך שהכל הולך אחר המנהג כדגר' פרק הגוזל בתרא וכו' ע"כ הרי לפניך לפי דעתי ראיה עצומה שאין עליה תשובה דהכא בנ"ד שאינו חייב שמעון לפרוע כלום מהנזק שאירע לראובן מחמת העלילה ואף אף היה חולק מהרש"ך על מה שפסקנו לא הוה איכפת לן ולא מידי דכיון שמצורף שיש סתירה בדבריו מצינו דהרש"בא ז"ל סותרת דבריו שבסי' נ"ו וגם מסכימי' לדעת אחד כל אלין רבוותא דכתיבנ' מהר"ם והרא"ש ושילטי הגיבורים ומהרשד"ם והסמ"ע ומהר"א ששון ומהרש"ח וכמה רבנים אחרי' והוא שבעלילה אין ראוי שיתחייבו שאר השותפין אין ספק אבלי דהכי נקיטינן:
ושמא תאמר כיון דמתוך דבריך מצינו למדין דענין זה פלוגתא דרבוואתא היא מאי חזית דסמכת אהני דפטרי סמוך אהני דמחייבי לזה אני אומר שסמכתי על הני דפטרי מפני ד' טעמים:
הטעם הא' הוא מק"ו מפריעת החוב שהרי כתב ראש הפוסקים הרמ"בם ז"ל בפ' כ"ו מהלכות מלוה ולוה הלכה ו' ז"ל וכן הפורע שטר חובו של חבירו שלא מדעתו אפי' היה החוב על המשכון אין הלוה חייב כלום ונוטל משכונו בחנם והרי אבד זה הנותן את מעותיו שמא היה הלוה מפייס את המלוה ומוחל לו ע"כ וכן פסק רבינו מוהרי"ק ז"ל סי' קכ"ח אלא שהוסיף ואפי אם היה המלוה דוחקו לפרוע ואין ספק שהדברים ק"ו ומה אם פריעת חוב שחייב האדם ודאי ולא עוד אלא שאפי' שיש ביד המלוה משכון ונטלו זה שפרע לו נוטל הלוה משכונו ואינו חייב לו כלום ולא עוד אלא שאפי' היה המלוה דוחקו לפרוע אפי' הכי אם יפרע חבירו בשבילו הלוה פטור מלשלם לו עא"כו בנ"ד שיש לנו לפטור לשמע מלסייע לראובן במעות שהוציא להציל עצמו מהעלילה:
הטעם הב' הוא מכ"ש מהפורע בעל כרחו שאין חבירו חייב לשלם לו מה שפרע בעדו כמו שכתב הרמב"ם פרק ח' מהל' חובל ומזיק הלכה ו' וז"ל מי שנתפס על חבירו ולקחו גוים ממון ממנו בגלל חבירו אין חבירו חייב לשלם אין לך מי שנתפס על חבירו ויהיה חבירו חויב לשלם לו חוץ מן הנתפס מפני המס הקצוב על כל איש ואיש בכל שנה או הנתפס על התשורה שנותן כל איש ואיש למלך בעיברו עליהם הוא או חיילותיו הרי זה חייב לשלם לו ע"כ וכן פסק הטור סי' קכ"ח הרי לך שאפי' היה שלקחו ממון מראובן בגלל שמעון חבירו שהיה מחוייב מן הדין לא היה חייב שמעון לשלם לראובן מה שהוציא בשבילו כ"ש בנ"ד שההוצאה שהוצרך ראובן להוציא היה מכח עלילה ולא תבע כלום בשביל שמעון דמלתא דפשיטא ופשיטא היא שאין שמעון חייב כלל כלל לסייעו. הלא תראה מה שכתב הרש"בא בתשובה הביאה הרב מהר"י קארו בטור ח"מ סי קס"ג מחודש ט' וז"ל ובתשובה אחרת כתב על ראובן ושמעון שהיו דרים בבית סמוך לטפסר בעל כרחו של טפסר ובאו לוי ויהודה באותו בית בפורים ועשו שחוק ואמרו הגוים שאותו שחוק היה נגד דתם והטפסר העליל את הקהל על אותו שחוק וכו' ראובן ושמעון פטורים שאע"פ שהיה לטפסר שנאה עמהם מצד הבית לא בא ההיזק גם יהודה ולוי פטורים שהם לא עשו דבר שיתחייבו עליו מן הדין ועוד שאפי' יעשו דבר שיתחייבו עליו מן מדין והטיל הטפסר העונש על הצבור ונתנו לו ממון וסלקוהו אינם חייבים לשלם לקהל דאין אדם נתפס על חבירו וחייב לשלם לו אלא בארנון וגלגלת כדאיתא בירושלמי ופרק הגוזל בתרא בר מתא אבר מתא מעבט והני מילי באבילא וכרגא דההי' שתא עכ"ל. הנה כבר ביאר הרב מה שהעירונו עליו שאפי' יעשו דבר שיתחייבו מן הדין והטיל הטפסר העונש על הצבור שלא היו חייבים לפי שאין אדם נתפס על חבירו וחייב לשלם לו אלא בארנון וגלגלת וכ"ש עתה שיהודה ולוי לא עשו דבר שנתחייבו עליו מן הדין שהם פטורים: ודע דאפילו הנתפס מפני המס של חבירו שחייב לשלם לו היינו דוקא מפני המס של מלכות זו אבל היכא שמשכנוהו לראובן שהוא ממלכות אחר בשביל מס שמעון ממלכות זו כיון שהמלך גזלו ואנסו אין שמעון חייב כלום כן כתב השלטי גיבורים בפרק לא יחפור והוא יותר חיזוק לדברינו:
הטעם הג' הוא דילפינן מדין נשבה שכתב הרא"ש בתשובת שאלה כלל פ"ט סי' ד' על ראובן ושמעון שהיו אחים ושותפים ונשבה ראובן ופדאו שמעון מן האמצע וכו' כי לא נתחייב שמעון בפדיון ראובן ולא דמי להא דאמרינן בפ' מי שמת האחים והשותפים שנפל אחד מהם לאומנות נפל לאמצע חלה ונתרפא נתרפא משל עצמו וקאמר בגמרא שלח רבין משמיה דר' אילעאי לא שנו אלא חלה בפשיעה אבל באונס נתרפ' מן האמצע יכו' דהיינו דוקא רפואה שהיא כמזונו' דאמרינן בכתובות וכו' אבל אונס תפיסה ושביה אין זה כמו מזונות ושותף אינו מחוייב באחריות חבירו דשותפין הן שומרי שכר זה לזה בעסק הממון אבל בשמירת גופו כל א' שמירת גופו עליו הוא ואינו מחוייב בשמירת חבירו ואפי' בשאלה דהשואל ממון חייב באונסים השואל גוף חבירו לעשות לו מלאכתו אינו חייב באונס גופו אם נשבה או נשבר רגלו במלאכתו עכ"ל. ואם כן בנ"ד שהיתה העלילה על ראובן לבדו אף שהיתה מחמת השותפות יש לדמותה לנשבה שהרי הנשבה היה הולך בצרכי השותפות ובסחורת השותפות כמו שבא בשאלה ועכ"ז פטרו הרא"ש ז"ל מטעמא דשמירת גופו כל אחד עליו הכא נמי כיון שהעלילה אינה בממון השותפות עצמו או בסחורת השותפו' עצמה רק על ראובן עצמו אונס גופו קרינן ליה ודומה לנשבה דפטורין השותפין:
הטעם הד' הוא מכח מה שכתב הרא"ש ג"כ בתשובת שאלה כלל א' סי' ח' וז"ל שם ואף אם נחלקו רבינו שמואל ורבינו יצחק ובעל העיטור על שאר רבותינו בנתינת קטן פחות מבן י"ג בנתינת נכסים שלו כך קבלתי מפי רבנא מאיר ז"ל היכא דאיכא פלוגתא מרבוואתא לא מפקינן מספק ואוקי ממונא אחזקתיה והכי אמרינן בחזקת הבתים הלכתא כוותיה דרבא בארעא היכא דקיימא ארעא תיקום: וכוותיה דרב יוסף בזוזי היכא דקיימא זוזי ליקום ע"כ. ונראה מדברי הרא"ש דל דאף שיהיה טעם א' מהפוסקים מבורר יותר מהאחר מ"מ כיון שהוא מחלוקת הפוסקים לא מפקינן ממונא מספק וא"כ כ"ש הכא שמצורף שרבו הפוסקים דפטרי על אותם דמחייבי גם טעמם מבורר יותר שאין להוציא ממון מיד שמעון זהו מה שהשבתי לפי קוצר שכלי ואמר לי לבי הצעיר.
משה בלא"א דוד רודריגוז לופיש מ"כ
נשלם ונגמר ביום כ' לחדש תמוז בשנת התק"כב לפ"ק והיה זה שלום פה באמשטרדם יע"א