שאלה ו ראובן ושמעון מתושבי בציפורי שותפים נושאים ונותנים יחדיו באהבה ואחוה וריעות. ויהי היום ויקר מקרה שבעיר אחת מאיי הים לוקה כל התבואה ויהי רעב גדול בעיר. ויכתבו ספרים כל הסוחרים הדרים שם אל סוחרי ציפורי הנ"ל שיקחו כל התבואה אשר ימצא אתם בבית ובשדה ושתכף ומיד ישלחו לשם. ולא יקפידו בשער אם הוא בזול או ביוקר כי הרעב כבד בארץ. וכשמוע ראובן את הדברים האלה אמר לשמעון חבירו כי עתה יוכלו להרויח איזה דבר כי זה כמה שנים לא באה לידם דבר כזאת. וכדי שלא יהיה שום אחריות בדבר שילך ראובן הוא בעצמו לשם לחקור את הארץ ולרגלה וכראותה הרווחה עצומה יכתוב לו שישלח לו איזה סך ידוע ויען שמעון אליו ויאמר כן תעשה כאשר דברת. וילך ראובן וימצא אניה ויתן שכרה ללכת עמהם ויעזוב כל אשר לו ביד שותפו ויהי כבואו למחוז חפצו וירא והנה חר"בו פני האדמה ושלח ספר לשמעון שותפו לאמר אל תתאחר לשלח לי אלף שקים של תבואה כי הרווחה עצומה אבל לא תשכח לערב הספינה כי סך גדול הוא ויעש האיש כדבר ראובן אשר דבר ובהיות הספינה בלב ים וה' הטיל רוח סערה אל הים ויהי סער גדול בים עד כי ברגע נטבע הספינה וכל אשר בה. ואחרי אשר התבררו והתלבנו הדברים עד אין קץ הלך שמעון אצל הערב ושילם לו כל הסך כמשפט ובראו' שמעון שלא נעשה עצתו לקח כל המעות שקבל מהערב ויקח שנית אלף שקים של תבואה וישלחם לראובן שותפו לאיי הים ויספר לו מה שקרהו בפעם הראשונה ובמשך זה הזמן הגיעו כל הספינות אשר נשלחו מתושבי ציפורי הנ"ל. עד שהוזלה התבואה כל כך כי היתה שוה שם פחות מהחצי ממה שנתן בעדה. ובהגיע הספינה ששלח שמעון למחוז חפצה לשלום וקבל ראובן התבואה ויחר אפו לאמר הן ישלח איש דבר כזאת להפסיד יותר מחצי הקרן וישלח ספר לשמעון חברו לאמר לו כי הוא חייב לשלם לו כל הנזק כי הוא לא צוה לו שישלח לו לאחר זמן כזאת אחרי שבאו כל הספינות ויצברו בר כחול הים הרבה מאד. ושמעון טוען כי לטובה נתכוון כיון ששלח לו לאחר שישלח לו כי הרווחה עצומה ואם לא צוה לו שישלח גם לא עכב על ידו כי בראותו שרבו כמו רבו הספינות והספינה שלהם לא הגיע היה לו להזהירו שלא ישלח ומתוך שלא הזהירו אינו חייב לשלם לו חלקו. וכדי שלא יהיה קטטה בין שני אוהבים כאלו באו לבית מדרשו של ש"ם לידע עם מי האמת:
ואחרי נטילת רשות מהחכם השלם סיני ועוקר הרים. אביר הרועים. חכם חרשים. הגאון המופלא. ממנו כל דבר לא יכוסה הגבי' הנעל' מ"ו שלם נר"ו לעול' לא יכבה אכי"ר הקרבתי השאלה הזאת (אנא צעירה דמן חברייא היושב באהלי התורה הלא הוא מדרש הגדול של עץ חיים הצעיר דוד בן לא"א מורי רבי ועטר' ראשי יצחק ליאון נר"ו המסתופף תחת צל ענף פרי עץ הד"ר הגביר המרומם נגיד ומצוה קהילתנו הלא הוא הגביר הנעלה רפאל בן איש חי רב פטלים מקבצ"אל אברהם מנדיס דא קושטא נ"ע) לפני אחד מבני עלייה מעולה בכתה העליונה דורש טוב לעמו נאה דורש ונאה מקיים החכם הנעלה משה רודרינגש לופש יצו אשר לו אחלי יכפר שגיאותי וישא פני ואל ישיבם ריקם ושכמ"ה:
תשובה ראה ראיתי מה ששאל מאתי החכ' ונבון פילפלתא חריפתא בהוויות דאביי ורבא נאה דורש ונאה מקיים הבחור הנחמד נחר"ר דוד די יצחק ליאון יצ"ו אחד מן החברים אשר בבית מדרשנו עץ חיים ואני להשלים רצונו עתה באתי כיד ה' הטובה עלי. ובטרם כל דבר צריך אני להביא בכאן כל החילוקים שיש בין גרמא בנזיקין לדינא דגרמי ואחר כך אשיב לשואלי דבר: תנן בפרק לא יחפור מרחיקין את הסולם מן השובך ד' אמות כדי שלא תקפוץ הנמייא וכו' ובגמרא ליחא מתניתין דלא כרבי יוסי דאי ר' יוסי הא אמר זה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו אפילו תימא ר' יוסי דהא אמר רב אשי כי הוינן בי רב כהנה הוה אמר חודי ר' יופי בגירי דידיה הכא נמי זמנין דבהדי דמנח ליה ותבא בחור וקפצה והא גרמה הוא אמר רב טובי בר מתנה זאת אומרת גרמא בניזקין אסור ע"כ. וכתבו התוספות על זה וזה לשונם הכא משמע דגרמא בניזקין דפטור וכן בפרק כצד הרגל זרק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וכו' ויש ליתן טעם מאי שנא כל הני מדינא דגרמי וכו' וחילק רבנו יצחק דדינא דגרמי חייב היינו שעושה הוא עצמו היזק לממון חברו ועוד חילק דדינא דגרמי דחייב היינו משעת מעשה שבא ההזיק עכ"ל ור"ל לפי החילוק הראשון דכל הני דפטור הוו גרמא בעלמא אם ההוא דשיסה בו כלב או נחש לא בריא היזק כולי האי דשמא לא ישוך הכלב והנחש וההיא דזרק את הכלי מראש הגג כשזרק לא עשה מעשה הראוי להזיק שהרי היו תחתיו כרים וכסתות וכשסילקן נמי לא עשה מעשה בגוף הממון אף על גב דבריא היזקא ושולח את הבעירה אינו עושה מעשה בגוף הממון אלא החרש הוא שעשה מעשה וכן פורץ גדר ממילא היא יוצאה והנותן סם המות לפני בהמת חבירו אינו מאכילה והמבעית חבירו איהו דמבעית אנפשיה ולפי החילוק השני המסלק את הכרים בשעת סילוקו עדיין לא נשבר הכ"י עד שיגיע לארץ וכן שיסה עד אחר השיסוי לא ישוך וכן השולח את הבעירה בשעה שנותן האש לחרש אינו מזיק וכן פורץ גדר עד שתאבד הבהמה והמבעית חבירו אחר שהבעיתו הוא מתפחד והילך זו היא כוונת ר"י בעל התוספות וכמו שכתב כל זה הרא"ש שנמשך אחר דעתו בפרק הגוזל קמא ובפרק לא יחפור י"ש: אבל הרב בעל הנימוקים כתב בפרק הגוזל קמא ג' לשונות אמרו חכמים בניזקין היזק שאינו ניכר וגרמא בניזקין ודינא דגרמי היזק שאינו ניכר וכו' דינא דגרמי הוא דבר שהיזקו ניכר אלא שלא עשה בו מעשה כמוחל שעבודו של חבירו דדבור' בעלמא הוא וכן המניח המחיצה הפרוצה עם שאומר לו גדור דבריא היזקו גרמא בניזקין הוא דלא בריא היזקו כגון מניח סולם אצל שובך שגורם לו שקופצת שם הנמייא אבל אפשר דלא אתייה נמייא ולפיכך פטור עכ"ל ובפרק לא יחפור כתב וכו' דהא גרמא בניזקין פטור דנהי דקיימא לן כמאן דדאין דינא דגרמי היינו משום שהוא עצמו מזיק כשורף שטרותיו של חבירו ומוחל שטר חוב שמכר. אבל גרמא בניזקין הוא עניין אחר שגורם הדבר שהנזק בא על ידו. אבל לא שיהא הוא עצמו מזיק כלל ע"כ וזה ממש כחילוק הראשון של ר"י ועוד ראיתי להמרדכי בפרק הגוזל קמא שהרחיב הדיבור מאד בחילוק השתי לשונות האלו רציני לומר גרמא בניזקין ודינא דגרמי והנני מעתיק בכאן בכאן כל דבריו לפי שאנו צריכים להם וזה לשונו כתב הרב ר' אליהו כשאדם מזיק דבר של חבירו כמו שורף שטרותיו של חבירו דמזיק החוב עצמו וכן נתייאש ולא גדרה על ידי היאוש נאסרו הזרעים וכן מראה דינר לשולחני דעל ידו קיבל דינר שאינו יוצא וכן דן את הדין על ידו נותן את הנבלה לכלבים הוא וכיוצא בו נקרא דינא דגרמי אבל אם הדבר בעין אעפ"י שצריך לצאת משלו כדי להעמידה כבראשונ' ושאינו שוה עתה למכור כמו שהיתה כמו זורק למים צלולים אעפ"י שצריך לתת שכר לתרמודאי ליטלו גרמא בניזקין הן וכן השף מטבע חבירו בקורנס אעפ"י שצריך לתת שכר לצורף. וכן החובל בבהמת חבירו שפטור אעפ"י שאינו שוה עתה כבראשונה וכן כל דבר שאינו מחוסר גוף הדבר אלא שצריך להוציא כדי להשיבו לקדמותו הוא נקרא גרמא ואפילו במחוסר גוף הדבר יש לחלק שאם אין הנזק בא לו מיד שעושה הדבר כמו פורץ גדר לפני בהמת חבירו ומוסר הבעירה ביד חש"ו הוא נקרא גרמא וכן זרק כלי מראש הגג ותחתיו כרים וכסתות ובא אחר וסילקן וכו' כל אלו גרמות בעלמא ואפילו לר' מאיר לח מחייב בדינא דגרמי אלא היכא שההיזק בריא ובא מחמת הגרמא ושהגורם לא יכול להשמט ולומר לא נתכוונתי לכך כמו שורף שטרותיו ומסור אבל קופף קמתו של חבירו למאן דאמר טמון אתמר מצי למימר לטובה נתכונתי שלא ישרף מהרה ופטור ע"כ: הרי לך מן האמור מה בין גרמא בניזקין לדינא דגרמי עם כל החילוקים:
ואחר שידענו זה צריכים אנו לידע בנושא שנשא לכו עליו אם הדבר שמאשי' ראובן לשמעון חבירו חשיב גרמא בניזקין או דינא דגרמי ולכאורה משמע דחשיב גרמא בעלמא אם בשביל דאין זה נזק שהוא עשה בעצמו אלה שעל ידי האיחור נמשך שהגיעו הספינות אחרות קודם שהגיעה הספינה ששלח שמעון ואם בשביל דאין זה נזק הבא מיד אלא כשתגיע הספינה לשם ואם בשביל שלא היה בריא שיוזלה התבואה ואם בשביל שיכול להשמט ולומר לטובה נתכונתי: ואמנם אחר העיון יש לומר דהפסד זה חשיב נזק שהוא עצמו עשאו וכאילו בא לו מיד ובריא היזקא ושאי אפשר להשטמוטי נפשי ואם כן הוי כדינא דגרמי וחייב אף שלא מתורת שותפות. אלא דקשה על החילוקים האלה טיהר את הטמא ובעל הבית עצמו עירבן עם פרותיו אמאי חייב דהוא עצמו אינו עושה היזק בממון חבירו וגם באות' שעה שמטהר אינו בא ההיזק וגם קשה הרי נתייאש לגדר' היה יכול לומר לא היה לי פנאי הרי מראה דינר יכול לומר טעיתי וכן דן את הדין וכמו שהקשו התוספות והמרדכי שם. ומכח כל זה באנו על כרחינו לדהריב"א דאמר ריב"א מה שמחלק ר"י בין דינא דגרמי לגרמא בניזקין נראה שכלם שוים אלא מילתא דשכיחא קנסו ביה רבנן ומילתא דלא שכיחא לא כדמוכח בירושלמי דשבועות. ואם כן כיון שהמאורע דכ"ד לאו מילתא מצויה ורגיל' היא יהיה שמעון פטור מלשלם אף אם היה שייך דין גרמא בענין דכהאי גוונא:
אבל האמת הוא דשמעון חייב לשלם מה שהוזלה התבואה ולא מטעם אתר אלא מטעם שותף ששינה שלא מדעת חבירו בדבר שחברו מקפיד עליו תדע שכתב מהרי"ק שורש ט"ו והביא דבריו מרן בבית יוסף סימן קט"ו שכל המשנ' לעשות דבר בשותפות דמסתמא חבירו מקפיד עליו כל ההפסד שאפשר לתלות שבא מחמת השינוי עליו לפרוע וכתב עוד שלא היה אפשר באותו נדון לברר כמה ראוי להטיל על השותף ההוא בהפסד אז הדיינים יעשו כפי אומד דעתם אמנם כל אשר יהיה אפשר לתלות מפני מה שעשה השותף בלא ידיעת חבירו ראוי להטיל עליו עכ"ל. ובנדון דידן אין ספק דשמעון שינה שהרי הזהירו ראובן שישתדל לשלוח לו התבואה קודם שיבאו ספינות אחרות שזהו הנרצה באמרו אל תתאחר והוא כשחזר לשלחה היה בזמן שכבר הגיעו לאי כמה ספינות אחרות עד שהוזלה התבואה ואז לא היה לו לשלחה כי אם מדעת חבירו ומנא אמינא לה מדתניא בפרק כל הגט ר' יהודה אומר בג' פרקים מוכרים את התבואה לפני הזרע ובשעת הזרע ובפרוס הפסח וכו' למאי הילכתא אמר רבא ואיתמא רב פפא לשותפין ופירש רש"י שאין האחד יכול למכור שלא מדעת חבירו חוץ לפרקים הללו אבל בפרקים הללו אן צריך לימלך ואם מכר ונתייקר השער לאחר זמן אין עליו כילום עכ"ל: הנה דכל שאינו זמן למכור שאין אחד מהם יכול למכור שלא מדעת חבירו והכא נמי דכוותא דכיון שלא היה כבר הזמן הראוי לקנות התבואה לא היה לו לקנותם שלא מדעת חבירו ואין לחלק בין התם להכא דמאי שנא:
אלא דממה שטוען שמעון כי בראותו שרבו כמו רבו הספינות והספינה שלהם לא הגיע היה לו להזהירו שלא ישלח מזה נראה שלא היה שמעון סוחר בקי לידע הזמן הראוי והבלתי ראוי לסחורה ואם כן יהיה פטור כיון שלא הזהירו ראובן שותפו שלא ישלח וכעין דאמרינן בהגוזל קמא דאיתא התם ריש לקיש אחוי ליה דינרא לר' אלעזר אמר מעלייה היא אמר ליה חוי דעלך קא סמכינא אמר ליה כי סמכת עלי מאי לחומרא דאי משתכח בישא בעינא לאיחלופי לך והא את הוה דאמרת ר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי מאי לאו ר' מאיר ולא סבירא לן כותיה אמר ליה לא ר' מאיר וסבירא לן כוותיה עכ"ל וכתב הריף שמעינן מינה דהדיוט לא מחייב לשלומי עד דמודע ליה דעליה קא סמיך דאי לא מודע ליה מצי אחר ליה לא ידענא דעלי סמכת: ובנ"ד נמי יכול שמעון לומר לא ידעתי שהייתה סומך עלי שלא אשלח לך התבואה ואמנם מצורף דשאני התם כתב הריף גם כן ואי מוכחא מילתא דעליה קא סמיך לא צריך להודועי ובנ"ד מוכחה מילתא שהרי כתב לו בקדימה שלא יתאחר בדבר ומה גם לפי התוספות שכתבו דאפילו לא אמר ליה חזי דעלך קא סמיכנא חייב דההיא איתתא לא אמרה לר' חייא עלך קא סמיכנא ואפילו הכי אי הוה צריך למיגמר הוה חייב ונראה דכל שכן בנ"ד דשמעון חייב ואפילו שלא היה שותפו מזהירו דהוי שותף ששינה וכדכתיבנא ואין לדקדק א"כ אם היה סוחר בקי מאד פטור. וכדאיתא התם לעיל מיניה דההי' דר"ל דאתמר המראה דינר לשולחני ונמצא רע תני חדא אומן פטור הדיוט חייב ותניא אידך בין אומן בין הדיוט חייב אחר רב פפא כי תניא אומן פטור כגון דנכו ואיסור דלא צריכי למיגמר כלל אלא במאי טעו טעו בסכתא חדתא דההיא שעתא דנפק מתותי סוכתא ההיא איתתא דחזיא דינרא לר' חייא אחר לה מעליא היא למחר אתאי לקמיה ואמרה ליה אחזיתיה ואמרו לי בישא הוא ולא קא נפיק לי א"ל לרב זיל חלפיה ניהלה וכתוב אפנקסי דין עסק ביש ומאי שנא דנכו ואיסור דפטירי משום דלא צריכי למיגמר ר' חייא נמי לאו למיגמר קא בעי ר' חייא לפנים משורת הדין הוא דעבד ע"כ הנה שהבקי הגמור בראיית המטבע פטור לשלם והטעם דכל שהוא אומן בקי הרבה אינו מנוי שיטעה וכשהוא טועה הרי זה אונס גמור וא"כ נימא נמי הכי בנ"ד דבר זה לא אמרינן כלל לפי שיש חילוק גדול בין התם להכא וק"ל:
קנצי למילין איני רואה שום זכות לפטור את שמעון כי מה שטוען שלא הזהירו יוכל ראובן לומ' שלא הצריך לחזור ולהזהירו כיון שמוזה' ועומד הוא באגרת ששלח לו ומה שטוען כי לטובה נתכוון לא מפני זה לא יקרא משנה מדעת חבירו אפילו כונתו לטובה שאם היה כן הנותן מעות לחבירו בתורת שותפו' ליקח בהן חיטים לסחור' והלך וקנה שעורי' או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה חיטים דאמרינן שאם פחתו פחתו לזה שעבר אמאי לימא לוה אני לטובה נתכוונתי אלא ודאי לא שאני לן בין היכא שנתכוון לטובה או לא דלעולם נקרא משנה: ואף על פי שמה שכתבתי נראה בעיני ברור כשמש ברצי היום לא אמנע את עצמי מלהעתיק בכאן דברי הרב מהר"י קולון שורש ט"ו כדי שהמעיין וראה וישפוט מתוכן צדק גזר דיננו: נשאל הרב על שותף ששינה ונתן מטות יתרים בחנות ומחמת כן היה הפסד והשיב וז"ל ידוע הוא שהיה לו לשמעון להקפיד שלא יוסיפו עוד מעות בחנות דאפשר לומר דאלמלא הוספת המעות אשר אוסיף ראובן בלי ידיעת שמעון שתמיד או ברוב הזמן היו מעות השותפות מולוות ולא היו שבותות וגם מה שנמצא שם משכונות שלא היו טובות כל כך אפשר שזה היה מרבוי המעות שכן דרך מנהיגי חניות כשרואים מעות רבות בטלות דוחקים יותר את עצמן להלוות על משכונות אף כי אין טובות כל כך ומאחר שאפשר לתלות ההפסד בסיבת תוספת ראובן יש לחייב ראובן בכל ההפסד שנוכל לתלות בסבתו מאחר ששינה בעניין השותפות לעשות דבר דמסתמא קפיד עלים שותף חבריה כדפי' לעיל שהרי שותפים יש להם דין שומר שכר כחו שפסקו כל הפוסקים וכדקאמר שמואל בפרק חזקת הבתים השותפים שומרי שכר זה לזה עכ"ל הנה כאן דשותף זה עם היות שנתכוון לטובה דאין טעם לומר בהפך ועם היות שתוספת המעות לא היתה סיבה הכרחית על היות המעות שובתות וגם מה שנמצא בחנות משכונות שאינם טובות כל כך לא היה מוכרח שתהיה הסיבה מרבוי המעות אפילו הכי פסק הרב דחייב בכל ההפסד שנוכל לתלות בסיבתו כיון ששינה מדעת שותפו כ"ש וק"ו בנ"ד דראובן חייב לשלם ההפסד זהו מה שנראה לעניות דעתי להלכה ולא למעשה עד שיסכים לדעתי מורנו ורבינו שלם היושב על כסא האורא' השם יאריך ימיו על ממלכתו אמן:
באמשטרדם שנת ה"תקכט
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש נ"ע