שאלה מה יששכר וזבולן נשתתפו באומנו' והתנו ביניהם שלעולם לא יעסוק אחד מהם באותו אומנות לבדו ויהי היום נפלה קטטה ביניהם ויפרדו איש מעל אחיו ותכף ומיד הלך זבולון ונתעסק עם גוי באותו אומנות עכשיו בא יששכר וטוען שאין יכולת בידו לעשות זה להשתתף עם הגוי הנ"ל וזבולון טוען שכיון שלא עשו שבועה על זה אין כח ביד יששכר להמחות יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה כתב הטור ח"מ סי' קע"ו (הם דברי הרמב"ם פ"ד מה' שותפין) השותפי' שבאים להשתתף אין השיתוף נגמר בדבור לומר שאם אמרו בואו ונשתתף יחד בכך וכך שלא יוכלו לחזור בהם ואינו מתקיים אלא בקנין כו' וכתב הרמב"ם כו' האומנין שנשתתפו לאומנותם אע"פי שקנו מידם אינם שותפים כיצד ב' חייטים או ב' אורגים שהתנו ביניהם שכל מה שירויח זה וזה במלאכתן יהיה ביניהם בשוה אין זה שותפות כלל שאין אדם מקנה דשב"ל אבל אם היו לוקחים בגדי' מממון עצמן ותופרין אותם ומוכרין ולוקחין השתי והערב במעותיה' ואורגי' ומוכרין ונשתתפו בממון שלוקחים בו הרי אלו שותפי' וכל מה שירויחו בשכר מלאכתן ומשאן ומתנן הרי אלו לאמצע והראב"ד השיג עליו וכתב ורבותי הורו שאדם יכול להקנות עצמו בקנין כדין העבדים וכשם שמצינו יקדשו ידי לעושיהן. והרמב"ן כתב כדברי הרמב"ם שכתב שהתנו ביניהם כל מה שנרויח יהיה לאמצע לא הוי תנאי ואין שום צד במה שיתקיים התנאי. בין אם התנו על מה שירויחו באומנות שיהיה לאמצע בין אם התנו על מה שירויחו במשא ומתן יכולין לחזור בהן. ומתשובות א"א הרא"ש ז"ל יראה כדברי הראב"ד כו' עכ"ל:
והרב"י כתב שם ז"ל והראב"ד השיג עליו וכתב ורבותי הורו וכו' כוונת הראב"ד לומר שכשם שהעבד משתעבד לעשות מלאכו' שלא באו לעולם כיון שגופו הוא בעולם הכא נמי משתעבד השותף ואפשר דסבירא ליה להרמב"ם דשאני התם שהוא משעבד גופו בהדיא ומה שרצה הראב"ד להשוותו ליקדשו ידי לעושיהן אין הנדון דומה לראיה דהתם מתורת קיום הנדר נגעו בה כמ"ש הרמב"ם פ"ו מה' ערבים ובפ' כ"ב מה' מכירה ע"כ:
הרי לך לדעת הרמב"ם דאומנין שנשתתפו במלאכתן זה עם זה אפילו עם קנין אינם שותפים (שאין אדם מקנה דשב"ל) אא"כ נשתתפו בממון שלוקחים בו הדבר שעושין בו מלאכתן ואחר גמר מלאכתן מוכרין אותו ולדברי הראב"ד נראה לכאור' דאם היה שם קנין מהני אפי' לדבר שלא בא לעולם. אמנם לפי דברי הרב"י נראה דהראב"ד ס"ל דאפילו שלא בקנין מהני שכתב שם וז"ל וכתב מורי הרי"ק ז"ל בשרש קפ"ב דלהראב"ד בתשובה שותפים שהתנו אפילו בלא קנין התנאים קיימים כל זמן שלא חזרו בהם כלומר שאם הרויחו וחזרו בהם כל מה שהרויחו צריכין לנהוג בו כפי תנאם ולא מהניא חזרתם אלא למה שירויחו מכאן ואילך ומה שהצריך קנין בהשגה היינו כדי שלא יוכל לחזור  בו ע"כ:
ולמען תדע קצרו של דבר אעתיק דברי מר"ן בשלחנו הטהור והגהת רמ"א ומשם תראה הסברות שונות שיש בזה כי יגיעת בשר הוא להעתיק כל מה שכתוב בדבר ויוכל המעיין לראות מילתא בטעמה בב"י ומהר"י קולון שרש קפ"א:
והא לך לשון מר"ן בש"ע ח"מ סי' קע"ו ס"ג האומנין שנשתתפו באומנות אע"פ שקנו מידם אינם שותפים כיצד ב' חייטים או ב' אורגין שהתנו ביניהם שכל שיקח זה וזה במלאכתו יהיה ביניהם בשוה אין כאן שותפות כלל שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ובהגה וי"א דיכולין להקנות זה לזה אפילו בדבר שלא בא לעולם (טור בשם הראב"ד והרא"ש ותשו' רשב"א אלף נ"ז וב"י בשם עיעור) וי"א דאפילו קנין אינם צריכין אלא כל מה שמתנים זה עם זה מתקיים אפילו באמירה בעלמא ואינן יכולין לחזור בהם כל זמן השותפות שהתנו (מרדכי פ' הגוזל בתרא והגהו' מיימו' פ"ג דשלוחין ופ"י דגזילה וב"י בשם הר"ן) ויש חולקין ואומרים שיכולין לחזור בהן לענין מה שירויחו אח"כ אבל לא לענין מה שהרויחו כבר ואינן נאמנים לומר שכבר חזרו בהן (נ"י פ"ק דב"ב וריב"ש סי' תע"ו בשם הרמב"ן והרשב"א) וכל זה בשנים שנשתתפו זה עם זה ופוסקין שניהם בשותפות וכל אחד יתן לחבירו מה שירויח ולכן גמרו ומקנו אהדדי אבל מי שנותן לחבירו מחצית שכר עיסקא ומתנה שיתן לו כל הרווחים שיגיעו לו אפילו ממקומות אחרים אינו אלא כמתנה בעלמא ואינו נקנה אלא בקנין גמור (מרדכי פרק השואל והג"א פ' האומנין) ומסיים מר"ן וז"ל אבל אם היו לוקחים (החייטים) הבגדים עצמם ותופרים אותם ומוכרין (או) לוקחים (האורגים) השתי והערב ממעותיהם ואורגים ומוכרים ונשתתפו במעות שלוקחים בו הרי אלו שותפים וכל מה שירויחו בשכר מלאכתן ומשאן ומתנן הרי אלו לאמצע עכ"ל:
אתה הראית לדעת דאיכא רבוותא דסברי דאין האומנין נעשין שותפין זה עם זה במלאכתן אא"כ נשתתפו בממון שלוקחין בו הדבר שעושין בו מלאכתן ואחר גמר מלאכתן מוכרין אותו אבל אם לא נשתתפו בממון אלא התנו שכל מה שירויחו יהיה לאמצע אפילו קנו מידם אינם שותפין שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם והש"ך כתב וז"ל שם. מטעם זה משמע דס"ל דאפילו במה שהרויחו כבר יכולין לחזור כמו גבי דשלב"ל דקי"ל כר"ן דאף משבא לעולם יכול לחזור בו ע"כ: ואיכא רבוותא דסברי דיכולין להשתתף במלאכתן בקנין והרי הן שותפין ואין יכולין לחזור אפילו במה שירויחו להבא עד מלאת זמן שותפותם. ואיכא רבוותא דסברי דאפילו בקנין יכולין לחזור בהן במה שירויחו להבא אבל לא במה שהרויחו כבר ואיכא רבוותא דסברי דאפילו קנין אינן צריכין אלא באמירה בעלמא הרי הן שותפין ואין יכולין לחזור בהן לא מיבעיא במה שכבר הרויחו אלא אפילו במה שירויחו להבא עד גמר ותשלום הזמן שקבעו וקצבו שיעמדו יחד בשותפות: ועיין במפרשים הדברים בארוכה:
אם כן איפה בנדון שנשאלנו עליו מיששכר וזבולון שותפים באומנות שעל ידי מסה ומריבה שהיה ביניהם נפרדו זה מזה וזבולן תכף נשתתף עם גוי באותו אומנות ויששכר טוען שאין לאל ידו לעשות שיתוף עם הגוי וזבולון משיב אמרי' כי יששכר לא יכול להמחות בידו יען לא עשו שבועה על זה עינינו הרואות כי הדברים סתומים וחתומים כי לא פורש אם היה קנין ביניהן אם אין ולפי הנראה בשאלה לא נשתתפו במעות שלוקחין בו הדבר שעושין בו מלאכת ידם אלא התנו שכל מה שירויחו במעשי ידיהם יהיה לאמצע והנה כי כן נקל להשיב שואלנו דבר לפי סברת הרמב"ם ודעימיה דאין כאן שותפות כלל לא למה שכבר הרויחו וכ"ש למה שירויחו להבא. שאין אדם מקנה דשב"ל הדין עם זבולון. ואף אם היה שם קנין איכא דאמרי דאינו מועיל למה שירויחו להבא אלא למה שהרויחו כבר ובשאלתנו הוא בלהבא ולסברא זו זבולון זכאי בדינו. ואפילו תימא דהיה שם קנין וקי"ל דהקנין אינו מועיל למה שהרויחו לשעבר לבד אלא אף למה שירויחו להבא או שלא היה שם קנין וקי"ל כרבוותא דסברי דהשיתוף נגמר בדברים בלבד בלא קנין ואפילו לדבר שלא בא לעולם בין לשעבר ובין להבא שאין יכולין לחזור בהן יצא זבולון זכאי בדינו דע"כ לא אמרי שאין יכולין לחזור בהן אלא בשותפין שנשתתפו לזמן קצוב ומוגבל אבל בשותפין שנשתתפו סתם ולא קבעו זמן יכול להפרד איש מעל אחיו כל זמן שירצה ובנ"ד מיירי שנשתתפו סתם וא"כ רשאי זבולון להפרד מיששכר ולעשות מלאכתו הוא לבדו או בשותפות כחפצו וכרצונו ואין יששכר יכול לעכב עליו:
ואתה דע לך דהדין דין אמת שכן כתב מר"ן  בש"ע ח"מ סי' קע"ו ט"ו וט"ז ז"ל השותפין שהתנו ביניה' שיעמדו בשותפות זמן קצוב  כל אחד מהם מעכב על חבירו ואינומיכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהם יכול ליטול מהקרן ולא מהשכר עד סוף הזמן: הגה. ואם שינה או פשט תוך הזמן או עבר על תנאו אפילו הכי אינן יכולין לחלוק אלא משלם מה שהפסיד (ב"י לדעת הרמב"ם) ודלא כוש חולקין בזה (מרדכי פ' מי שהיה נשוי) סעיף ט"ז נשתתפו סתם ולא קבעו זמן הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהם וכו' עי"ש ע"כ: ועיין ברמב"ם פ"ד ה"ד מהלכות שלוחין ושותפין:
וכתב הסמ"ע בסעיף ט"ו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן כ"כ הטור וס"ל דל"ד לפועל או מקבל עסקא לזמן שבכה"ג דשאני התם דשם עבד עליו וכתיב כי לי בני ישראל עבדים משא"כ ב' שנשתתפו יחד ומתעסקים שניהם דאין שם עבד על שום א' מהם כ"ע מודים דא"י לחזור ולא כב"י שכתב דלהתו' והרא"ש יכולין לחזור ע"כ:
הרי לך דאיכא פלוגתא דרבוותא בשותפין שנשתתפו זמן קצוב דאיכא  דמדמי להו לפועל ויכולים לחזור תוך הזמן ואיכא דלא מדמי להו לפועל ואינן יכולין לחזור בהן תוך הזמן אמנם  כל אפייא שוין דאם נשתתפו סתם יכולין לחזור בהן בכל עת שירצה אחד מהם בעל כרחו של חברו ועיין במהר"י קולון שרש קפ"א שלא נשאל אלא על שותפין שנשתתפו לזמן קצוב ותוך הזמן נפרד אחר מהם כי בנשתתפו סתם אינה שאלה:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת הדבר פשוט כיון שיששכר וזבולון נשתתפו סתם בלא הגבלת זמן כנראה מלשון השאלה ז"ל יששכר וזבולון נשתתפו באומנות (ר"ל סתם בלא הגבלת זמן) והתנו ביניהם שלעולם לא יעסוק אחד מהם באותו אומנות לבדו (ר"ל לשון שלעולם כל זמן שיעמדו יחד בשותפות עד היום שיודיע זה לזה שחוזר בו להיות בשותפות עמו) רשאי זבולון להפרד מיששכר כל זמן שירצה ואין יששכר מעכב עליו וזה אפילו היה שם שבועה כי השבועה לא היתה אלא לזמן שיעמדו יחד שיהיו זריזין במלאכתן ויהיה הכל לאמצע בנאמנות גמורה כאנשי' הגונים וכשרים אמנם הדין לא ישתנה מחמת השבועה שלא יהיה רשאי להפרד איש מעל אחיו כל זמן שירצה אלא במקומו עומד והרשות נתונה כאשר יעלה על  לב איש לחזור ואין חבירו מעכב עליו כיון שלא קבעו זמן ויצא זבולון זכאי בדינו: זה נלע"ד להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי מורנו הרב וכסאו נכון יהיה אוכי"ר:
אמשטרדם בשלהי תשרי שנת כי משפטיך טובים לפ"ק
נאם הצעיר אליעזר זכותו יצ"ו
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זבנטי הויז פון דיא נייאי גאס