שאלה לה ראובן שהיו לפניו מאה סלים מפירות לחים ופירות הללו המנהג בהם שאם מוכרים אותם לחים מרויחים בהם רביע על כדי דמיהם ממה שמוכרים אותם כשהם יבשים ואמר ראובן בעל הפירות הנזכר בפני תלתא הריני מפקיר לכל לחות הפירות הללו דהיינו אותו הריוח שמגיע להם אם מוכרים אותם עכשיו בעודם לחים הפקר גמור ושלם כדת וכהלכה ותכף ומיד הלך אחד מהם וזכה בהם זכות גמור כדת וכהלכה כדי לזכות בחלק הנזכר ותוך שלשה ימים מיד בין דא לדא בא ראובן המפקיר ורוצה לחזור בו באומרו שאין בכה"ג דין הפקר כלל כיון דבכל פירי ופירי אית ליה בגויה יד וזכות הג' רביעים מעורב זה בזה ושאין דין הפקר נוהג אלא בנכסים אשר הם כמדבר דפקע מינייהו יד וזכות הבעלים לגמרי מכל וכל והזוכה בהם טוען דאף גם זאת כל כה"ג נמי דין הפקר גמור נוהג כיון דסוף סוף בכל פירי ופירי יש בו זכות וחלק הפקר דכבר ידוע וברור חלק הנוגע לו וכיון דאנן ספקינן בהא מילתא יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה שאלתא דא מיוסדת על דיני הפקר ולכן קודם כל דברי וטרם כל אמרי צריכין ומוכרחין אנו לעיין בגמרא ולתור ולחפש בדברי הפוסקים ללמוד מהם דיני הפקר ואחר כך נבוא להשיב את שאלתנו ולתרץ את תשובתנו ולכן אשאל מאל עליון יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות:
ידוע ומפורסם לכל שאחד מן הדברים והתנאים הצריכים לזכות בהפקר הוא שצריך המפקיר להפקירו בפני תלתא דהכי גרסינן ותנינן במסכת נדרים פרק אין בין המודר דף מ"ה עמוד א' אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יהוצדק כל המפקיר בפני שלשה הוי הפקר בפני שנים לא הוי הפקר ורבי יהושוע בן לוי אמר דבר תורה אפילו באחד הוי הפקר ומה טעם אמרו בשלשה כדי שיהא אחד זוכה ושנים מעידים עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל ורבי יהושוע בן לוי אמר דבר תורה אפילו בחד הוי הפקר דאף על גב דלא הגיע לרשות זוכה הוי הפקר לאלתר ומה טעם אמרו וכו' ושנים מעידין דאי ליכא אלא תרי כי זכי חד מאן מעיד עליה דהלה הפקירו ולעולם לאלתר הוי הפקר והיינו כרבנן דרבי יהושוע בן לוי סבירא ליה כרבנן עד כאן פירוש רש"י ז"ל:
הרי לנו בהדייא דאליבא דכולי עלמא הפקר בפני תלתא הוי הפקר ולא מן הגמרא בלבד גמרינן כן דגם כל עמודי עולם ובעלי ההוראה סוברים כן ובכללם הנשר הגדול והגאון המפורסם הרמב"ם ז"ל שכן כתב בהלכות נדרים פרק שני הלכה י"ו ז"ל המפקיר את הקרקע כל הקודם והחזיק בהן זכה דין תורה אפילו הפקיר בפני אחד הרי זה הפקר ונפטר מן המעשרות כמו שיתבאר במקומו אבל מדברי סופרים אינו הפקר עד שיפקיר בפני שלשה כדן שיהיה אחד זוכה אם רצה והשנים מעידים עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל וכתב עליו הרב כסף משנה המפקיר את הקרקע וכו' בספ"ד דנדרים וכתב עוד הרב ז"ל על מה שכתב הרמב"ם ז"ל דין תורה אפילו הפקיר בפני אחד וכו' בספ"ד דנדרים דף מ"ה וכרבי יהושוע בן לוי לגבי רבי יוחנן וכן פסקו הרא"ש והר"ן וכן כתבו התוספות פרק בני העיר וכו' עד כאן לשון הרב כסף משנה ז"ל:
גם הרא"ש ז"ל פסק כן בפסקיו כמו שכבר כתבתי בשם הרב כסף משנה עיין שם ורבנו יעקב בעל הטורים נמי פסק כן שכן כתב בטור חשן משפט סימן רע"ג בשם הרמב"ם כמו שכבר אמרנו ולא החכמים והרבנים הללו לבד סוברים כן דגם הרב בית יוסף קארו ז"ל כתב כן בחשן המשפט סימן רע"ג סעיף ז' ז"ל המפקיר את הקרקע כל הקודם והחזיק בהם זכה דין תורה אפילו הפקיר בפני אחד הרי זה הפקר ונפטר מן המעשרות אבל מדברי סופרים אינו הפקר עד שיפקיר בפני שלשה כדי שיהיה אחד זוכה אם רצה והשנים מעידים עד כאן לשון הרב ז"ל:
מכל הני אשלי רברבי חזינן דלכתחילה  צריך המפקיר להפקירו בפני תלתא כדי שיוכל אחר לזכות בו וזה התנאי הראשון שצריך בהפקר דאי לא אין אחר יכול לזכות בו:
גם גלוי וידוע דתוך שלשה ימים יכול המפקיר לחזור בו אם לא זכה בו אדם עדיין אבל אחר שלשה ימים אינו יכול לחזור בו דהכי איתא בנדרים פרק אין בין המודר דף מ"ג עמוד ב' תניא המפקיד את שדהו כל שלשה ימים יכול לאזור בו מכאן ואילך אין יכול לאזור בו עד כאן ופירש רש"י ז"ל המפקיר את שדהו כל שלשה ימים הראשונים יכול לחזור בו בין אמר אין רצוני שיהא הפקר דחזר בו ובין זכה בו איהו בתוך שלשה ימים לא חייל ביה שום הפקר ולא פקע מידי מעשר דהפקר פטור מן המעשר כדקאמר ונשמר פרש להפקיר: מכאן ואילך אינו יכול לחזור בו ופטור מן המעשר כל מאן דזכי ביה עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
והרמב"ם נמי כתב בהלכות נדרים פרק שני הלכה י"ב ז"ל המפקיר את שדהו ולא זכה בה אדם כל שלשה ימים יכול לחזור בו אחר שלשה ימים אינו יכול לחזור בו אלא אם כן קדם וזכה בה הרי הוא כזוכה מן ההפקר בין הוא בין אחר עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל וכתב עליו הרב כסף משנה ז"ל המפקיר את שדהו ולא זכה בה אדם וכו' בספ"ד דנדרים דף מ"ג עמוד ב' תניא המפקיר את שדהו כל שלשה ימים יכול לחזור בו מכאן ואילך אינו יכול לחזור בו ודכתב רבינו ולא זכה בו אדם נראה שהוא מפרש דהא דיכול לחזור בו עד שלשה ימים היינו דווקא דשלא זכה אדם וכן דעת הרא"ש ושלא כדברי הר"ן שכתב דתוך שלשה ימים אפילו זכה בו אחר יכול לחזור בו אבל מה שכתב בסיפא אלא אם קדם וזכה בה הרי הוא כזכה מן ההפקר אינו נוח לי דמשמע דאחר שלשה ימים נמי כל שלא זבה בה אדם יכול לחזור בו ונ"ל דהכי קאמר תוך שלשה ימים אם לא זכה בה אדם יכול לחזור בו והוי כאילו לא הפקירה וחייבת במעשרות אבל אחר שלשה ימים אפילו זכה בה הוא עצמו הוי כזוכה מן ההפקר ופטורה מן המעשרות עד כאן לשון הרב כסף משנה ז"ל:
והרב יוסף קארו ז"ל כתב בחשן משפט סימן רע"ג סעיף ט' ז"ל המפקיר את שדהו ולא זכה בה אדם כל שלשה ימים יכול לחזור בו אחר שלשה ימים אינו יכול לחזור בו אלא אם כן קדם וזכה בה הרי הוא כזוכה מההפקר בין הוא בין אחר עד כאן לשונו:
נשמיעינה מן הדא דחזינן דכל הני רבנו סוברים דכל המפקיר דבר כיון שעברו עליו שלשה ימים אינו יכול לחזור בו ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להשיב את שאלתנו ולתרץ את תשובת ואען ואומר דבנדון דידן האי הפקרא הפקר גמור הוא ולא מצי ראובן המפקיר למיהדר ביה וזה מתרי טעמי חדא דהתנאי הראשון שכתבנו צריך שיהיה בפני תלתא גם בנושא דידן היה בפני שלשה כמו שכתוב בשאלה ואם כן הוי הפקרו הפקר ועוד דגם התנאי והדין השני שאמרנו דתוך שלשה ימים יכול המפקיר לחזור בו ואם כן בנושא דידן דתכף ומיד חזר בו ראובן דרוב הפוסקים סוברים דלא אמרו תוך שלשה ומים יכול לחזור בו אלא כשלא זכה אדם אחר בו אבל כשזכה אחר בו אינו יכול לחזור בו וכיון דבנדון דידן תכף ומיד זכה בו אחר כמו שכתוב נמי בשאלה לא מצאנו שום זכות לראובן המפקיר לזכות בו וזכה בו מי שקדם זכות שלם כדת וכהלכה:
אבל כדמעיינינן שפיר עדיין הבעיא במקומה עומדת ואין הטעמים הללו שאמרנו מספיקים לומר שאין ראובן יכול לחזור בו דיכול לומר ולטעון אמת שאמרו רז"ל דההפקר בפני תלתא הוי הפקר וגם כשזכה בו אחד תוך שלשה ימים אין המפקיר יכול לחזור בו אבל אימת כשההפקר הוא כמדבר דהיינו כשהפקירו כולו אבל כאן שלא הפקיר אלא מקצתו ועדיין שייר בו לעצמו אימא דיכול לחזור ומנא לן דלא מצי למיהדר ביה לזה אתרץ ואשיב דאשכחינן דאיתא במסכת נדרים פרק אין בין המודר דף מ"ד עמוד א' אמר תהא שדה זו מופקרת ליום אחד לשבת אחת לחודש אחד לשנה אחת לשבוע אחת עד שלא זכה בה בין הוא בין אחר יכול לחזור בו משזכה בה בין הוא בין אחר אין יכול לחזור בו ופירש רש"י ז"ל אמר תהא שדה מופקרת לשבוע אחת לשמיטה אחת עד שלא זכה בה בין הוא בין אחר יכול לחזור בו אפילו בסוף שבת או בסוף חדש: משזכה בה בין הוא בין אחר אפילו שעה משהפקירו זכה בה שום אדם או הוא בעצמו לשום הפקר הוי הפקר דקסבר דלא הוי הפקר עד דאתי לרשות זוכה זכיה דידיה או דאחר לא חשיבא מידי עד דרפק בה פורתא כדאמר במסכת עירובין בפרק עושין פסין בההיא איתתא דעבדא מחינה מנכסי הגר אתא ההוא גברא רפק בה פורתא ואוקמוה רבנן בידיה דההוא גברא עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
מהאי סוגיא שמעינן דאפילו הפקר שהוא לזמן גבול ולא הפקירו לעולם אינו יכול לחזור בו אם זכה בו אחר וכן הוא דעת הפוסקים דמצאנו שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות לו נדרים פרק שני הלכה י"ח ז"ל האומר שדה זו מופקרת ליום אחד לשבת אחד לחדש אחד לשנה אחד לשבוע אחת עד שלא זכה בה הוא או אחר יכול לחזור בו ומשזכה בה בין הוא בין אחר אינו יכול לחזור בו ומפני מה יש לו לחזור כאן עד שיזכו בה מפני שזה דבר שאינו מצוי הוא שאין אדם מפקיר לזמן קצוב עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל וכתב עליו הרב כסף משנה האומר שדה זו וכו' גם זה שם ומ"ש ומפני מה יש לו לחזור וכו' שם וכאוקמתא דעולא שהיא עיקר כמ"ש הר"ן עד כאן לשונו:
גם מצאנו הרב יוסף קארו שסובר כן שכן כתב בחשן משפט סימן רע"ג סעיף י' ז"ל האומר שדה זו מופקרת ליום אחד לחדש אחד לשנה אחת לשבוע אחת עד שלא זכה בה הוא או אחר יכול לחזור בו ומשזכה בה בין הוא בין אחר אינו יכול לחזור בו עד כאן לשון הרב ז"ל ותראה שהוא אות באות כמו שכבר כתבנו בשם הרמב"ם ז"ל:
מכל הני מילי דכתיבנא בשם הרבנים והחכמים הללו שמעינן וגמרינן דאין חילוק בין המפקיר דבר לזמן מוגבל וקצוב למי שמפקיר דבר לעולם דבין הכי ובין הכי אינו יכול לחזור בו אם כבר זכה בו אדם אחד:
ועתה נבוא להשיב את שאלתנו ולתרץ את תשובתנו ואען ואומר דגם בנושא דידן לא מצי ראובן המפקיר למיהדר ביה דהשתא ומה המפקיר דבר לזמן מוגבל וקצוב כתבנו ואמרנו דאינו יכול לחזור בו אם זכה בה אחר שכן חזינן דסבירא להו הרמב"ם ומרן ז"ל וכן הרבה מן הפוסקים שלא רצינו להעתיק לשונם כדי שלא להאריך בנדון דידן שההפקר הוא לעולם אף על פי שלא הפקיר כולו אלא מקצתו נראה דכולי עלמא יודו ויאמרו דאינו יכול לחזור בו אם זכה בה אחר דבהאי מקצת מיהא לא שייר כלום לעצמו והפקיר אותו לעולם וכיון שעינינו רואות שתכף ומיד זכה בו אחר כדת וכהלכה שכן כתוב בשאלה זכה בו הזוכה זכות גמור ושלם ואין חזרת ראובן מעלה ומוריד כן נראה לקוצר שכלי ולחלישות דעתי:
זהו מה שעלה מצודתי ומה שהשיג כחי אבל עם כל זה לא להורות הלכה למעשה כי לא נאה אלא לרבנים ולחכמים היושבים על כסא המלוכה והממשלה כי להם לבדם נתנה משפט ההוראה ומי הוא זה אלא הרב המובהק והגאון המפורסם הלא הוא מורינו הרב הכהן די אזיוידו שיאריך על ממלכתו עד כי יבוא משיחנו אמן:
תם ונגמר ביום ראש חדש אייר יום שנכפל בו כי טוב שנת התק"סא ליצירה
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס