שאלה בהיות אמת וצדק שבכל עיר ועיר מדינה ומדינה שבכל תפוצות ישראל אשר בארץ המה מנהגם של ישראל להיות להם חברה של קברנים ובכללם נמצא גם כן במחנינו יע"א חברה של קברנים ובידם לא נמצא שום חיזוק מקדמונינו ע"ה אלא היו נוהגים מנהגים אשר לא יאונה לעדת ישראל דהיינו שבראשית הכל קודם קבורת הנפטר היו מתאספים ראשי המשמרה מהקברנים הנז' והיו מתחילים לשאול ולתבוע מיורשי הנפטר ק מה כפי ראות עיניהם כדי לקבור אותו וכאלה צרות מרות כלענה והיו מוכרחים בעלי הנפטר להתרצות ולהתפשר עם הקברנים הנז' ולא היה איש ביניהם לשים מגמת פניו ולומר מה זאת אשר אתם עושים כיון שמתו היה מוטל לפניו כי דייה לצרה בשעתה והיו עושים הקברנים הנז' כטוב בעיניהם כי אין איש שם על לב עד כי גדלה לשמים רוע מעלליהם ובראותם ראשי וטובי העיר ההיא ושאר דלת המון העם אשר בארץ המה את הצרעת הממארת צרעת נושנת היא ואת המעשים הרעים אשר לא טובים לא לשמים ולא לבריות קמו והתעודדו ונתקשרו בקשר אמיץ בכח ואל ונשבעו שבועה חמורה בס' תורתינו הקדושה בלתי שיוכלו להתיר השבועה הנ"ל שע ד כל ימי עולם שכל עת וזמן שיארע להם ח"ו איזה נפטר קטון או גדול שלא יתנו אותו ביד הקברנים הנז' לקוברו אלא הם בעצמם יקברו את הנפטר שלהם ושהקברנים הישנים שיהיו קוברים את הנפטרים שלהם באופן שזה לחוד וזה לחוד ובראותם כן אנשי החברה ישנה הנז' טוענים ואומרים שמהיום והלאה לא יהיו נוטלים מבעלי הנפטר אפילו שוה פרוטה ושיחזרו לקבור מתיהם בקברנים הישנים ואנשי החברה חדשה טוענים ואומרים מה דהוה הוה וכיון שאנו רוב מניין ורוב בניין וכבר נשבענו שבועה חמורה בלתי שנוכל להתיר שבועתינו ואין אנו רוצים ליתן עוד את הנפטרים שלנו בידכם ואין אנו מבטלים את שבועתינו עד כי יבא שילה לכן עתה לשאול הגיעו לקדושים אשר בארץ המה רבני וגאוני עולם אשר בכל תפוצות ישראל שיבאו דבורם הצדק אם יש לחוש בטענות הקברנים ישנים אם לאו והמורה יורה וגם ברכות יעטה מורה ושכי"מה והיה זה שלום:
תשובה טרם כל דבר צריכים אנו לחקור ולברר איך היתה התחלת החברה הישנה של אלו הקברנים ר"ל אם היו חקוקים להם איזה תקנות והסכמות על אופן הנהגתם או לאו דאם יש להם הסכמות ותקנות נלענ"ד דבר פשוט דהדין עמהם דאז הויא חזקה שיש עמה טענה שאפילו לעניין ממון הויא חזקה אלימתא ואם אין להם תקנות והסכמות אפילו הכי נ"ל דהאמת אתם כאשר נחוה בג"ה:
תנן (במסכת גטין בפרק הניזקין דף נט') מערבין בבית ישן מפני דרכי שלום ובגמ' דף ס' ע"ב מאי טעמא אילימא משום כבוד והא ההוא שיפורא דהוה מעיקרא בי רב יהודה ולבסוף בי רבה ולבסוף בירב יוסף ולבסוף בי אביי ולבסוף בי רבא אלא משום חשדא:
ופרש"י מערבין בבית ישן בני חצר שרגילין ליתן עירוב חצר בבית אחד אין משנין מקומן ליתנו בבית אחר מפני דרכי שלום ובגמרא מפרש לה: אילימא משום כבוד. של בעל הבית: והא שיפו'. של תקיעת ערב שבת: דמעיקרא הוה בי רב יהודה. שהיה ראש ישיבה בפומבדיתא: ולבסוף. כשנפטר ומלך רבה נתנוהו בביתו ובתר רבה מלך רב יוסף והדר מלך אביי והדר מלך רבא ורב שריר' גאון פירש בכתב תשובתו שיפורא שופר של נדבה שהיו נותנין לתוכו נדבה השלוחה לבני הישיבה כמו יג' שופרות היו במקדש: משום חשדא: הואיל והורגל העירוב בתוך אותו הבית אם באת לשנות את מקומו הנכנסין לאותו הבית ולא יראו ם את העירוב יחשדו את בני החצר שמטלטלין בלא עירוב ע"כ:
והתוספות כתבו שיפורא לפי מה שפיר' בקונ' שתוקעין בע"ש קשה דבסוף פרק במה מדליקין משמע דחזן הכנסת היה מניחו בראש הגג ועוד דרב יהודה היה בפומבדיתא ורב' במחוזא אלא נראה כלשון אחר שפיר' שופר שבו נותנין נדבה לתלמידים:
עוד כתבו אלא משום חשדא פירש ר"ת שלא ואמרו מפני החשד שחושדים אותם לגנוב פת של עירוב אין מניחים אותו שם אבל בשיפורא ליכא חשדא שיודעין שמניחים אבל ריש מתיבת' לחלק לתלמידים ע"כ:
האי סוגיא כיון דאתא לידן לא נפטר ממנה בלא לינה ללון בעמקה של הלכה לחקור ולדקדק מאי קא בעי בגמרא מאי טעמא מאחר שהטעם מפורש במשנה שהוא מפני דרכי שלום ומה לנו לחפש אחר טעם אחר הנראה לנו בזה שבעלי התלמוד הוקשה להם מאי דרכי שלום שייך הכא בשלמא גבי כהן קורא ראשון איכא משום דרכי שלום שאם אין הכהן עצמו קורא ראשון אלא יתן רשות לישראל לקרות יבואו לידי קטטה ומריב' שישראל אחר יאמר קטני עבה ממתני חבירי ומשום הכי תקינו רבנן שהכהן עצמו יקר' ראשון ולא יתן רשות לישראל לקרות ראשון ובזה יהיו כולם בשלום יחדיו אבל בהאי דמערבין וכו' לא שייך דרכי שלום כל בני החצר כולם שוים לטובה ומה לי בית זה או בית אחר ולפיכך שאלו מ"ט כלומר מאי דרכי שלום איכא הכא ומסקו משום חסדא ובין לפרש"י בין לפירו' התוספו' משום האי חסדא אתו לאנצויי והיינו משום דרכי שלום דקתני במתני' זהו הנראה לענ"ד בישוב זאת הסוגיא:
נחזור לעניינינו הרי לך בהדיא שתקנת חכמים היא ליתן העירוב בבית ישן שכבר היו רגילים מקוד' להניחו שם משום ד"ש והוא הדין לכל מי שיש לו איזו חזקה של מצוה שראוי וישר הוא להניח' בידו מפני דרכי שלום להיות שכבר החזיק בה מקודם ומשמע בגמרא דאפילו שיש קצת טעם לשנות מקום העירוב אפי' הכי אין משנים מפני ד"ש מדפריך בגמרא מההיא שיפור' וכו' אלא ודאי צ"ל דפשיטא ליה לגמר' דהא דתנן בית ישן וכו' ע"כ מיירי דאפי' באי' ומערערי' מחמת איזו טענה אפי' הכי מניחים שם מפני דרכי שלום כדמפרש בגמרא משום חשדא דאם לא כן פשיטא שמניחים שם העירוב כיון שהורגלו ולא היה צריך לתלותו במשום דרכי שלו' דכיון דאין טענה לזה יותר מלזה פשיטא דאין משנים דהיכא דקאי ליקום ומשום הכי הוצר' לפרש בגמרא משום חשדא: כמו שכתב מהרי' קולון ז"ל בשורש קיג" על עניין שנשאל עליו מבית הכנסת שעמד ימים רבים בבית איש אחד ואחר כך רצו לשנות אותו אל מקום אחר והשי' שאינם רשאים לשנותה מההיא דמערבין בבית ישן מפני דרכי שלום:
והרב ר' אליהו ן' חיים ז"ל גם כן נשאל על עניין כיוצא בזה בשאלה ע' בספר מים עמוקים ואחר שהביא תשובת מהריק"ו הנ"ל כתב ז"ל ומכלל דבריו ז"ל יש ללמוד שמי שזכה באיזה עניין של כבוד או מכוה אין מעבירין ממנו אותו זכות אם לא בהיות איזו טענה למערער ואפי' בהיות שם טענה אם יהיה שם טענה שלא לשנות הדבר ההוא אין משנין וכיוצא לוה כתב הריב"ש בתשובה סי' רעב על חכם אחד שהחזיק בעיר להיות שם רב ומנהיג ורצו לסלק מידו השרר' ההיא ולמנות עליהם רב אחר וכתב וז"ל שאף אם היה ראוי הרב הזה להיות קודם להתמנו' מ"מ כיון שהראשון היה נוהג בשררה ההיא שקבלה מעצמו והחזיק בה זכה בה מדגרסינן בירושלמי דהוריות דבי הושעי' ודבי בר פזי הוו עאלין ושאלין בשלומיה דנשיאה כל יומא והוו אלין דבי הושעי' עאלין קדמאי ונפקין קדמאי אזלין אינון דבר פזי ואתחתין בנשיאה אתון בעיין מיעל קדמא אתון ושאלון לרבי אמי א"ל ר' אמי והקמות את המשכן כמשפטו וכי יש משפט לעצים אלא קרש שזכה לינתן בצפון ינתן בצפון בדרום ינתן בדרום גם הר"ן בפירו' ההלכות הזכיר הירו' הזה ולא הביאו אלא להתלמד בכל כיוצא בזה ולאו דוק' בדברים הנוהגים תדיר הוא דאמרי' דהמחזיק בהם זכה דומיא דב"ה שנשאל עליו מהרי"ק וההיא דעני משכ' והרבנות של הריב"ש אלא אפילו בדבר דמזמן לזמן קאתי ואינו דבר קבוע כגון בנ"ד שלפנינו שלפעמי' לא ימצאו בכפר ההוא יהודים ויעבור זמן הרבה שלא יקבעו שם תפילה ואין שם בכפר ההוא דבר קבוע כלל מ"מ נראה דהויא חזקה וראיה ממה שכתבו הפוסקים בעניין מוהל הרגיל למול בני איש אחד שהוא זוכה במילת כל בניו ואין לו לתתו למוהל אחר עכ"ל לעניינינו ועוד האריך הרב הנ"ל ז"ל על העניין שהוא עליו לחקור ולדעת מי הוא המוחזק אבל אינו עניין לנ"ד ומי שירצה לעמוד עליו יעיין במקומו:
ומהרש"ך ז"ל גם הוא נשאל בחלק א' סוף סי' מ"ה על חזקה של חברה קדומה והשיב דמלתא דפשיטא דאין כח ביד האנשים הקמים על אנשי החברה הקדומה לבטלם ממצותם ולהחזיק הם בה ויסד תשובתו על ההיא דמערבין בבית ישן וכו' ובסוף דבריו כתב ז"ל סוף דבר שהאנשים הקדומים זכו במצותם ומי שירצה להוציאה מידיהם עבירה היא בידו ואין ראוי לעשותו והרבות בראיות הוא להג הרבה ויגיעת בשר לבד זה ראיתי לכתוב כי גדולה מזאת כתב בעל הטור י"ד מי ששפך יכסה ואם קדם אחר וכסה וכו והנה לכאורה יראה דמצות שחיטה ומצות כיסוי הם שתי מצות נפרדות ואפי' אם נאמר שכולה מצוה אחת סוף סוף עדיין לא גמר הראשון מצותו ואפי' הכי אמרינן מי ששחט יכסה ומי שקדם לכסות קונסין אותו עשרה זהובים בזמן שדנין דיני קנסות כל שכן בנ"ד שאלו האנשים החזיקו במצוה זו כמה שנים שאין ראוי שום אדם להוציאה מידם הן אמת היה ספק בידי להביא ראיות ואסמכתות אמנם לאהבת הקיצור ומה גם עתה בדברים פשוטים לא אאריך ע"כ:
והנה הרב בעל דבר שמואל ז"ל על ראיה זו של מי ששפך יכסה שהביא הרב הנ"ל ז"ל כתב ז"ל ופליאה דעת ראיתו זו ממני ולא ירדתי לעמקה ע"כ הנלענ"ד שאופן ראיתו כך היא מה שכתב והנה לכאורה יראה דמצות שחיטה ומצות כסוי הם שתי מצות נפרדות כלומר דהיינו יכולי' לומר דהאי שוחט לא מקרי מוחזק בכיסוי כיון שלא החזיק עדיין בכיסוי דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי ולפי זה היה רשות לאחר לכסות כיון שעדיין לא החזיק במצות כיסוי ומ"ש ואפי' אם נאמר שכולה מצוה אחת כלומר אם כן היינו יכולין לומר שכבר החזיק במצות כיסוי כיון ששחט דהכל מצוה אחת לכך כתב סוף סוף עדיין לא גמר הראשון מצותו נמצא שעדיין לא החזיק במצוה כלל ואם כן גם כפי זה המונח היה אחר יכול לכסות ואפי הכי אמר נן מי ששחט יכסה ונקרא מוחזק משים משום שהתחיל במצוה ואין אחר יכול להוציאו מחזקתו ולכסות והשתא אתי שפיר הכ"ש ומה האי שוחט דמשום שהתחיל במצוה נקרא מוחזק ואין אחר יכול להוציאו מחזקתו ולכסות כ"ש בנ"ד שמוחזקים במצוה זו כמה שנים וכו זה הוא הנלע"ד להליץ בעד הרב ז"ל כיון שינא מפי קדוש אע"פי שיש בו קצת דוחק:
והרדב"ז ז"ל גם הוא נשאל על חזקת אלמנה בש' יא' שהיתה מוחזקת להדליק נרות היכל ש' ירושלים תוב"ב בימי ידועים ופרנסי הקהל רוצים להוציאה מחזקתה זאת באומרם מי נתן לה זאת החוקה והיא השיבה אמריה להם שבעלה בנה זה ההיכל משלו והקדישו על מנת שידליקנו הוא או באי כחו וכו' ובאו עדים והעידו שאמר בלשון הזה אני מקדיש אותו על תנאי שאדליקנו אני ובאי כחי כל הזמן והחכמי' הנמצאים באותו זמן אמרו הואיל ולא כפל תנאו אינו כלום וכו' והרב הנ"ל ז"ל האריך טל עניין כפל התנאי והעלה שבעניין כזה אין צריך לכפול התנאי וכיון שאינו שייך לנדון שאלתינו יהיה האריכות בו ללא צורך ולא נעתיק מדבר ואלא מה שכתב על עניין החזקה וז"ל ולעניין החזקה אף על גב דלעניין שאר חזקות דעלמא כל חזקה שאין עמה טענה כגון שטר הים לי ונאבד אינה חזקה וכ"ש להחזיק כנגד רבים שאני הכא דהויא חזקה דמצוה ולא מידי חסרי וכיון שהחזיקה זו כמה שנים להיות מדלקת ההיכל במקו' שכל הקהל רואים אותו ולא מיחו בידה מאז עד עתה אין לך חזקה גדולה מזו ולא זו בלבד אלא כל מי שהחזיק בשום מינוי בקהל אין יכולין לסלקו אלא אם כן אינו ממנהג כשורה במינויו עיין במרדכי פרק חזקת הבתים וגדולה מזו תנן בגטין פרק הניזקין נותנין את העירוב בבית ישן מפני דרכי שלום פי' שאם רגילין לתת את העירוב בבית של אחד מבני החצר אין משנין אותו מפני דרכי שלום וכתבוה כל הפוסקים והשתא אם בדבר שאינו של מצוה שיהיה העירוב מונח בביתו אמרו כך כל שכן בהדלקת ההיכל שהיא מצוה דכתיב על כן באורים כבדו ה' דאיכא דרכי שלום ע"כ לעניינינו:
גם רש"ל ז"ל סי' כ' נשאל על חזן שמכר בשר טרפה בחזקת כשרה וכו' רצו להעבירו מאומנות חזנותו ולמנות אחר במקומו והשיב הרב הנ"ל ז"ל שאין להם כח להוציאו מחזקתו כיון שלא חטא באומנות חזנותו ועוד שהוא בוכה ומתחרד על בשר הטרפה שמכר בחזקת כשרה באומרו שהיה זה אונס שנתחלף לו בהמה בבהמה ומשום הכי אירע לו שמכר בהמה הכשרה לגוי והטרפה לישראל זהו תמצית דברי הרב למה שצריך לנושא שאלתינו:
והרב בעל כרי האדמה ז"ל בהלכות עירובין פרק ראשון הלכה יו' על תוקע אחד העם אינם מתרצים ואינם מתיישבים בתקיעתו כתב שאין יכולים להוציאו מחזקתו ובסוף דבריו כתב ז"ל כל זה הוא אם התוקע הנזכר בקי אומן אלא שאין כחו יפה בשופר ופיסול תקיעה מן הדין לא נמצא בו אז אין יכולים לשנותו רק אם הוא ימחול על כבודו ומעצמו ימנע עצתו הואיל וכל העם רואים את הקולות ומסתכלין בתקיעותיו דלא מסמנא להו מילתא כי כן היה ראוי שהוא יחוש לעצמו אמנם שורת הדין דאין לסלקו בטל כרחו אמנם אם הקהל אינם יוצאים ידי חובה מן הדין הדין עמהם ע"כ לעניינינו:
זאת תורת העו"לה מכל מאי דכתיבנא דכל מי שיש לו חזקה באיזו מצוה מן המצות או בשום דבר כבוד אין שום אדם יכול להוציאו מחזקתו:
ומעתה הגיע זמן להשיב לשואלינו דבר במה שנסתפק ה"ה על חברת קברנים שהיו נוטלים מן בטלי הנפטר ממון כפי ראות עיניהם ובראות ראשי וטובי העיר את המעשה הרע הזה קיימו וקבלו עליהם בשבועה חמורה בלתי שיוכלו להתירה שהם בעצמם יקברו מתיהם ולא יתנום עוד ביד הקברנים הנ"ל וכו' נ"ל דהדבר ברור כשמש בצהרים שאינם יכולים להוציא את החברה הישנה מחזקתם כמו שהוכחנו מההיא דמערבין בבית ישן מפני דרכי שלום ומדברי החכמים השלמים האלה שקדמנו זכרם והנה הרדב"ז ז"ל למד במכ"ש מההיא דמערבין לנדון שלו בהדלקת נרות היכל שהוא דבר מצוה משום רמז בעלמא דעל כן כבדו באורים ה' כמו שכתבנו למעלה בשמו ולפי דבריו אלה בנ"ד הוא ק"ו בן בנו של ק"ו שהרי מצות קבורת מתים היא מצוה גדולה עד מאד שכן מצינו שהעוסקים בצורכי המת פטורים מן ק"ש ומן התפילה ועוד שהיא מדרכי השם שהרי אמרו חז"ל והלכת בדרכיו וכו' מה הוא קובר מתים אף אתה כן הרי לך בהדיא שהיא מצוה רבא ומי שהחזיק בה זכה בה:
ועדיין יש לאומר שיאמר שראוי היה ליסר לבני החברה הישנה שלא יחזרו לחזקתם על מעשיהם הרעים אשר לא טובים לא לשמים ולא לבריות להוציא ממון אחיהם בהיותם בעת צרה וצוקה בזמן שמתו מוטל לפניו בכח ואל אשר לא כדת כדגרסינן בבב' מציעא דף עג' ע"ב רב סעורם אחוה דרבא הוה תקיף אנשי דלא מעלו ומעייל להו בגוהרקא דרבא אמר ליה רבא שפיר קא עבדת דתנינא ראית שאינו נוהג כשורה מניין שאתה רשאי להשתעבד בו תלמוד לומר לעולם בהם תעבודו ובאחיכם ופרש"י ובאחיכם נמי תעבודו ופסקא הרמב"ם ז"ל בהלכות עבדים פרק ראשון הלכה ח' ואם כן מן הדין היה שלא יחזרו למצותם ולחזקתם כיון שאינם נוהגים כשורה וכמו שכתב הרדב"ז ז"ל שזכרנו לעיל אין יכולין לסלקו אלא אם כן אינו מתנהג כשורה במינויו הא אם אינו מתנהג כשורה יכולים לשנותו אף אנו נאמר לו שאי הכי נמי שאם היו עומדים במרדם כך היה ראוי וישר אבל כיון שחוזרים בתשובה שלימה ושמכאן ולהבא אינם רוצים ליטול אפילו שוה פרוטה משום אדם לצורך קבורת מתיהם ודאי שאין ראוי להוציאם מחזקתם וממצותם כמו שאמרו חז"ל במקום שבעלי תשובה עומדים צדיקים גמורים אין יכולים לעמוד ועוד מפני תקנת השבים ולית דין צריך בשש:
אמנם ראינו אחד קדוש עומד לנגדנו הלא הוא הרב בעל משפטי שמואל ז"ל שאלה נג שנשאל על עניין דוחה לכ"ד ופסק שבעניין עשיית מצוה אין שום אדם יכול לעכב על חבירו שיעסוק גם הוא במצוה הזאת ובפרט במצות גמילות חסדים כמו שאמרו חז"ל דמאן דקבר יקברוניה וכו' ואם כו כפי דעת הרב הנ"ל ז"ל היה הדין נותן לזכות אנשי החברה החדשה שיזכו גם הם במצות קבורת מתיהם ושהחברה הישנה יעסקו בקבורת מתיהם ובזה כולם זוכים במצוה הנראה לענ"ד שבנ"ד יודה הרב הנ"ל ז"ל שהדין עם אנשי החברה הישנה שהרי יש הפרש והבדל בין הנדון של הרב ז"ל לנ"ד כרחוק מזרח ממערב והוא שבנדון הרב ז"ל אנשי החברה השנייה באים לזכות במצוה מחמת המצוה עצמה לא לתכלית אחרת ומשום הכי פסק דאין שום אדם יכול לעכב על ידם לזכות גם הם במצוה ההיא אבל בנ"ד אינו כן שהרי אין אנשי החברה השנייה באים לזכות בזאת המצוה משום המצוה עצמה אלא לתכלית המעות שהיו בני החברה הקדומה נוטלים מאחיהם יורשי הניפטר שלא כראוי ועכשיו שמתחרטים וגומרים שמכאן ולהבא לא יעשו עוד עולה ולא יקחו משום אדם אם דל ואם עשיר אפילו שוה פרוטה בשביל קבורת מתיהם בודאי הגמור שיודה הרב הנ"ל ז"ל שחזקתם חזקה גמורה ואין אנשי החברה החדשה יכולים להוציאם ממנה כיון שאין מגמתם לזכות במצוה הזאת בשביל המצוה עצמה וק"ל:
אכתי פש גבן לתת לב על הטענות שטוענים אנשי החברה החדשה לראות אם יש ממש בדבריהם אם לאו ונאמר על ראשון ראשין ועל אחרון אחרון מה שטוענים ואומרים מה דהוה הוה כיון שאנו רוב מניין ורוב בניין אינה טענה כלל דלא מצינו בשום מקום בעניין חזקה חילוק בין רב למעט דמי שהוא המוחזק הדין עמו ואין אחר יכול להוציאו מחזקתו הן יחיד הן רבים כמו שנראה מהפוסקי' שקדמנו זכרם שפסקו בזכות המוחזקים ולא חילקו כלל בין שיהיו המערערין רבים או מעטים אם כן אין בדברים האלה שאומרים אנשי החברה החדשה שהם רוב מניין ורוב בניין ממשות כלל ועיקר:
ומה שאומרים וכבר נשבענו שבועה חמורה בלתי שנוכל להתיר שבועתינו וכו אין בטענה זאת לא טעם ולא ריח חדא דאעיקרא דדינא פירכא מי התיר להם לישבע בדבר שאין בידם לקיימו דמי הגיד להם שהדין עמהם כדי שישבעו ואם המריה דאתרא יאמר להם שהדין עם אנשי החברה הקדומה מה להם ולשבועתם והלא הם מחוייבים לשמוע אל השופט אשר יהיה בימים ההם כפי תורתינו הקדושה יפתח בדורו כשמואל בדורו ואי לא מיסתפינא אמינא ששבועה כזאת גורמת לשבועת שוא שהרי אין בידם לקיים שבועה זו שא נא עיניך וראה מה שכתב הרמב"ם ז"ל הלכות שבועות פרק ה' בתחילתו ז"ל וכל מי שנשבע על אחרים שיעשו כך וכך או לא יעשו אפילו היו בניו או אשתו אינו חייב בשבועת בטוי שהרי אין בידו לא לקיים ולא לבטל ומכין אותו מכת מרדות שהרי אין בידו לקיי' שבועה זו ונמצא גורם לשבועת שוא וכתב עוד ולמה אינו לוקה משום שבועת שוא שהרי אפשר לאותן אחרים שישמעו ממנו ותתקיים שבועתו ונמצא כשמתרים בו בעת שנשבע התראת ספק שאין לוקין עליה וכו' ע"כ לעניינינו והרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור י"ד סי' רלו ס' ב' כתב ז"ל וגם אין לו לישבע על חבירו שיעשה שום דבר שאינו ברשותו שיעשנו טל כל פנים ואין חבירו מחוייב לעשותו אלא אם כן יקבל שבועתו אם כן ה"ה והוא הטעם בנדון שלפנינו שעשו איסור בשבועתם זו שהרי הדבר הזה מסור ביד החכם לפסוק כפי מה שדעתו נוטה כפי משפטי התורה ואין בידם להכריחו שיפסוק בזכותם שנית מי יתן ונדע מניין להם שאין יכולים להתיר שבועתם זאת אף על פי שכך פירשו בעת שבועתם שהרי אפילו הנשבע על דבר וחזר ונשבע שלא יתיר שבועה זו ואחר כך נחם הרי זה נשאל על השבועה האחרונה תחלה ואחר כך על הראשונה וזה הוא דבר מוסכם שאין בו ספק וגדולה מזו אפילו היתה שבועתם זו טל דעת רבים היתה לו התרה כיון שהוא לדבר מצוה שמצוה לשמוע אל השופט העומד לשרת לפני ה' אם כן דבריהם לא שרירין ולא קיימין וצריכין שיתחרטו משבועתם זאת וישאלו התרה כמשפט ואם ימאנו יכריחום ב"ד על זה עד שיאמרו רוצים אנו:
הכלל העולה שאנשי החברה הישנה על משמרתם יעמודו וחזקתם חזקה ואין שום אדם הן יחיד הן רבים רשאים ויכולים להוציאם ממנה כמו שהוכחנו בבירור מכל הני מילי מעליית' דכתיבנא והמערערים אין בדבריהם יסוד וצריך שיתחרטו משבועתם וישאלו התרה עליה יען הראיות שכתבנו זהו מה שנראה לענ"ד להלכה אבל למעשה עד אשה יבוא לפני המלך שלמה מלכי צדק מלך שלם והוא יגיד להם את המעשה אשר יעשון:
נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב ז' לחדש אלול: בסדר ובשנת לו משפט הבכרה ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: