שאלה כד בהיות שקי"ל כפי דין תורתינו הקדושה שאם אדם בריא ומיושב בדעתו רוצה לגרש את אשתו צריך שיאמר בפיו לסופר לכתוב ולעדים לחתום וליתן אותו לשליח להוליכו אצלה ואם לא שמעו מפיו הציווי הנ"ל הגט הוא פסול מבעיא לן השתא. אם ראובן שהרחיק נדוד מאשתו ואי אפשר לחזור אצלה עולמית וכדי שלא תשאר עגונה כל ימיה רוצה לפוטרה בגט כשר. ולא נמצא במקום ההוא סופר שיודע לכתבו אם יוכל ראובן הנ"ל לכתוב בכתב ידו שהיא ניכרת ומפורסמת לכל אנשי המקום אשר אשתו הנ"ל דר שם ולצוות לשמעון הסופר הדר שם שיכתוב לו הגט הנז' לאשתו לשמו ולשמה כדין וכהלכה. ולשמעון ולוי הדרים ג"כ שם להיות עדיו ולחתום הגט הנז' ולנפתלי להיות שליח להוליכו לאשתו. ויעשה כל הנז"ל לפני ב' עדים כשרים. שגם הם יחתמו תחת חתימתו ויעשה בפניה' ביטול כל המודעות והשבועות כתקנת רז"ל שהצריכו למגרש וכו' מי אמרינן שבנדון כזה שלא נמצא סופר אחר ואי אפשר לא לסופר ולא לעדים לשמוע מפיו שיאמר להם שיכתבו ויחתמו יהיה מספיק ומועיל הציווי עפ"י הכתב הנ"ל. ותהיה האשה מגורשת בגט הנז"ל כדין וכהלכה. או דילמא שעכ"פ צריכין הסופר והעדים והשליח. להיות בפני המגרש ולשמוע מפיו הציווי הנ"ל ואת"ל שכל זה איננו מספיק עדין תבעי לך אם כבר נעשה גט כזה בדיעבד. כיון שאי אפשר באופן אחר ובמקום עיגון ושעת הדחק כזה יהיה מועיל או לא. על הכל יבא דברך הטוב וכבדנוך ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בפרק מי שאחזו תניא כוותיה דרב אשי (דאמר אמרו נמי פסול) כתב סופר לשמה וחתמו עדים לשמה אף על פי שכתבוהו וחתמוהו ונתנוהו לו ונתנו לה הרי הגט בטל עד שישמעו קולו שיאחר לסופר כתוב ולעדים חתומו ודייקינן ישחטו לאפוקי ממאן דאמר מודה רבי יוסי באומר אמרו קולו לאפוקי מדרב כהנא אמר רב כהנא אחר רב חרש שיכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנין גט לאשתו וכתב הר"ן ז"ל בשם התוספות דדוקא חרש משום שאין כתיבתו מוציאה אותנו מידי ספק שטותו אבל פקח ששלח בכתב ידו למדינת הים לכתוב וליתן גט לאשתו כותבין ע"כ ואפי' בנשתתק כותבין גט לאשתו על פי כתב ידן שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ב מה"ג מי שנשתתק והרי דעתו נכונה ואמרו לו נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו שלשה פעמים בסירוגין אם אמר להם על לאו לאו ועל הן הן הרי אלו יכתבו ויתנו כו' וכן אם כתב בידו כתבו ותנו גט לאשתי הרי אלו כותבין ונותנין לה אם היתה דעתו מיושבת עליו שאין דין מי שנשתתק כדין החרש עכ"ל ונרא' דלדעתו דמכשיר לכתוב גט על פי כתב ידו דמי שנשתתק כל שכן על פי כתב ידו של פקח דאלו היתה דעתו דלא שרי לכתוב על פי כתב ידו אלא בנשתתק שאינו יכול לדבר אבל בפקח שיכול לדבר לא שרי לכתוב על פי כתב ידו וה"ה דע"י הרכנת ראשו נמי אין כותבין דבעינן שישמעו קולו דוקא כיון דאפשר אם כן ה"ל לפרושי אלא ודאי לדעתו דמכשיר לכתוב על פי כתב ידו דנשתתק כ"ש שכותבין על פי כתב ידו דפקח או ע"י הרכנת ראשו דכל שמגלה לנו כונתו ישמעו קולו מיקרי. ומאי דאמרינן קולו לאפוקי מדרב כהנא היינו משום דכל שהוא חרש גמור אף על פי שעשה מעשה פקח הרי הוא כשוטה לכל דבריו ואין בכתב ידו ולא בהרכנתו קול של דעת אלא קול כסיל אבל כל שהוא בן דעת כתב ידו או הרכנת היינו קולו ואם באולי עדין לחשך אדם לומר דלדעת הרמב"ם דוקא בנשתתק דא"א בענין אחר שרינן ט"י כת"י אבל בפקח שיכול לדבר לא הכשירו כת"י דסובר כדעת רבינו ירוחם שכתב בנכ"ד ח"ג וז"ל כתב ר"ת ז"ל כי כתוב בתוספתא כי פקח אעפ"י שכתב בכתב ידו לסופר שיכתוב ולעדים שיחתומו שאינו מועיל עד שישמעו קולו וי"מ כי די בכתיב' וכבר כתבתי בדין חרש כי מי שנשתתק ושומע כי די בכתיבת ידו ודוקא חרש אבל בפקח לאו כ"כ בירושל' כמו שבחרש שאינו שומע ואינו מדבר אינו מועיל כת"י כמו כן בפקח וכן נראה עיקר עכ"ל אף אתה אמור לו דכיון שלא כתב בטעמו אלא משום שאין דין מי שנשתתק כדין החרש נראה שהוא תופס שמה שאין סומכין על כתיבתו בחרש דוקא הוא ולא בפקח ומשום הכי הוצרך לומר שאין דין האלם כדין החרש אלא כדין הפקח וכדאמרינן בגמרא אלם קאמרת שאני אלם שהוא כפקח לכל דבריו:
וכתב ריב"ה בטור אבן העזר סי' ק"כ זה לשונו ואפילו אמר להם אמרו לסופר לכתוב ולעדים לחתום לא יכתוב הסופר ולא יחתמו העדים עד שישמעו מפיו. ואף אם הוא חרש אפילו הוא שומע אלא שאינו מדבר או אפילו פקח וכתב להם בכתב ידו שיכתבו ויחתמו לא יעשו עד שישמעו מפיו והרמב"ם כתב נשתתק וכתב בכתב ידו שיכתבו גט לאשתו אם דעתו מיושבת עליו כותבים ונותנין שאין דין מי שנשתתק כדין החרש וא"א הרא"ש ז"ל כתב כסברא ראשונה עכ"ל וכתב על זה מרן בב"י זה לשונו ומיהו לשון רבינו אינו מדוקדק שכתב ואף אם הוא חרש וכו' דמשמט ואצ"ל פקח והדר כתב או אפילו פקח ונ"ל דמשום תקנת עגונות הוה ליה לאכשורי טפי בחרש מבפקח ומ"ה שייך למימר ואף בחרש ולגבי דינא שייך טפי לאכשורי בפקח מבחרש ומ"ה שייך למימר אפי' פקח עכ"ל והרב בעל ב"ח תמה על דבריו זה לשונו ותימא דבחדא מילתא אין לתפוס רבותא דשתי סברות הפוכות זו מזו אלא או יתפוס רבותא דפקח או יתפוס רבותא דבחרש ומה שנראה פשוט הוא דמ"ש ואף אם הוא חרש מקושר עם מה שכתב בסוף וכתב להם בכתב ידו ור"ל דלא מבעיא באומר אמרו דלא יכתבו ולא יחתמו אלא אף כתב להם בכתב ידו לא יעשו עד שישמעו מפיו ול"מ בחרש גמור שאינו שומט ואינו מדבר דלא מהני כ"י אלא אפי' שומע אלא שאינו מדבר ול"מ שומע ואינו מדבר אלא אפילו פקח גמור או מדבר ואינו שומע דדינו כפקח נמי לא מהני כ"י וכאלו אמר ואף כ"י לא מהני אם הוא חרש אפילו הוא שומע ואינו מדבר או אפילו פקח וכו' עכ"ל וכן פירש מהריט"ץ דברי הטור זיל קרי שם בסי' רנ"ו ואם כן נפקא לן כי לדעת הרמב"ם דמכשיר על פי כתב ידו דנשתתק כ"ש דמכשיר על פי כתב ידו דפקח:
ודעת ריא"ז כדעת הרמב"ם הובא בשה"ג פ' מי שאחזו בזה הלשון חרש המדבר ואינו שומע וכן האלם ששומע ואינו מדבר הרי הן כפקחין לכל דבריהם ואם קידש האלם אשה ברמיזה או שגירש ברמיזה קדושיו קדושין גמורין וגירושיו גירושין גמורין מן התורה וכן כתב בכתב ידו לעדים כתבו ותנו גט לאשתי כותבין ונותנין על פי כתבו ואם שלח להם בכתבו ע"י אחרים ה"ז ספק כמו שביארנו למעלה ע"כ הרי שכתב שהאלם אם כתב בכתב ידו דמועיל וכ"ש בפקח שהרי כל עצמו הוא להודיע שהאלם הוא כפקח לכל דבריו וכן היא דעת בטל העיטור שכתב זה לשונו ומסתברא דוקא חרש שאינו מרבר ואינו שומע בהא ליתא דרב כהנא אבל אלם היינו נשתתק ויכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנין דהא בהרכנת הראש ג' פעמים כותבין וכ"ש בכתב ידו עכ"ל וכן משמע מדברי רש"י שפירש הסוגיא דפרק מי שאחזו על דרך זה. דאמרינן התם אמר רב כהנא אמר רב חרש שיכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנין גט לאשתו מאי קמ"ל תנינא נשתתק וא"ל נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו ג"פ אם אמר על לאו לאו ועל הן הן הרי או יכתבו ויתנו א"ל ר' זיר' אלם קאמרת שאני אלם דתניא מדבר ואינו שומע זהו חרש שומע ואינו מדבר זהו אלם וזה וזה הרי הן כפקחין לכל דבריה' ופירש רש"י שיכול לדבר מתוך הכתב דיודע לכתוב על הקלף כתבו ותנו גט לאשתי אתם פלוני ופלוני ומסר להם פקח גמור הוא וכותבין ונותנין אלם קאמרת שאני אלם דכיון דשומע הרי הוא כפקח לכל דבריו אבל חרש שאינו שומע ואינו מדבר אי לאו דיכול לדבר מתוך הכתב ברמיזה לא מפיק ואי לאו דשמעינן רב דמפיק בכתב לא הוה ידענא ע"כ הרי בהדיא דכתב ידו עדיף מהרכנה ומדאשכחן בנשתתק שמועלת בו הרכנה כ"ש כתב ידו לדעת הסוברים דכתיבה עדיפא מהרכנה וכיון דאפילו בנשתתק עם היות שאינו פקח גמור מועיל בו כתב ידו דעדיף מהרכנת ראשו כ"ש או הוא הדין דמועיל בפקח גמור:
אבל דעת הפוסקים זולתם לומר דאע"ג דבגמרא דילן משמע דלא ממעט אלא כתב ידו דחרש אבל דאלם כיון דשומע הוי כפקח וסומכין על כתיבת ידו. וה"ה או כ"ש דפקח מ"מ בתוספתא פ"ב תניא ולא עוד אלא אפילו כתב בכתב ידו לסופר כתוב ולעדים חתומו אע"פ שכתבוהו וחתמוהו ונתנוהו לו וחזר ונתנו לה פסול עד שישמעו את קולו שיאחר הוא לסופר כתוב ולעדים חתומו והתם בפקח משמט דלא משתעי בחרש. ועל פי תוספתא זו הסכימה דעתם לפסול גט הנכתב על ידי כתב ידו דפקח גמור וכ"ש דמדבר ואינו שומע או שומע ואינו מדבר ואין לומר דהאי תוספתא משבשתא היא כאשר עלה בדעת מהרד"ך זיל קרי שם בית כ"ג דגרסינן בירושלמי בפרק מי שאחזו ובפרק קמא דתרומות תני חרש שתרם אין תרומתו תרומה כו' אבל אם היה פקח ונתחרש כותב ואחרים מקיימין כתב ידו וכו' התיב ר' אבא בר ממל והא מתני' פליגא הרי שכתב בכתב ידו לסופר וכתב ולעדים וחתמו אע"פ שכתבוהו וחתמוהו ונתנוהו לו וחזר ונתנו לה אינו גט אמר ר' ייסא אימור דבתרא ולית היא פליגא אינו גט על שישמעו קולו ואפילו הרכין ראשו ואת אמר לית כן אמר ר' מנא אית כן היא שמיעת קול היא הרכנת הרא"ש ע"כ והכי פירושו בירושלמי התם מייתי דברי רשב"ג שמחלק בין היה חרש מתחלתו לפקח ונתחרש דבפקח ונתחרש סומכין טל כתיבת ידו כדאיתא בגמרא דילן וקאמר התם ר"י חלוקין עליו חבוריו על שיטתו של רשב"ג וקאמר דהוו סברין למימר דהראיה דחלוקין חביריו טל רשב"ג מהא דתנן נתחרש הוא לא יוציא עולמית ואם איתא לדרשב"ג אמאי לא יוצי' עולמי' הא אפשר ע"י שיכתוב ודחי לה אפשר להתקיים משנה זו בשאינו יודע לכתוב ועל זה קאמר התיב ר' אבא בר ממל והא מתני' פליגא הרי שכתב בכ"י כו' ומכאן ראיה שחלוקין חבריו על רשב"ג על זה השיב ר"י אימור דבתרא כלומר אימא סיפא דקתני בסיפא דהך תוספתא אינו גט עד שישמעו קול דמשמע דממעט אפילו הרכנת הראש דמכשיר מתניתין וכיון דפליגא אמתניתין את אמר לית כן כלומר אתה מוכרח לומר דליתא להך תוספתא אמר ר' מנא אית כן פירוש לעולם תוספתא זו לאו משבשתא היא וחלוקין על רשב"ג ומאי דאמרת דפליגא אמתניתין דמכשיר הרכנת הראש לאו מלתא היא דהיא הרכנת ראש היא שמיעת קול ואם כן שפיר שמעינן דחלוקין על רשב"ג כך פירש בעל מכתב מאליהו הרי בהדיא דהתוספתא לאו משבשתא היא כאשר חשב מהרד"ך ואלו הוה שמיע ליה דהירושלמי מייתי להך תוספתא בגיטין ובתרומות הוה ידע דמתרצתא הוא ואם כן כיון דמדברי התוספתא והירושלמי מוכח דאינו מועיל כתב ידו ומשמע ודאי דלא שאני לן בין פקח לנשתתק ובין מדבר ואינו שומע לשאינו שומע ולא מדבר צריכינן למימר דכי אמרינן לאפוקי מדרב כהנא לאו אחרש לחוד אמר דמפקינן מיניה אלא אעיקר דינא דמכשר כת"י בגיטין הוא דמפקינן וכמו שכתב מרן בב"י ועוד כתב שם דההולכים בשטה זו הרא"ש והרשב"א והר"ן והמרדכי ובעל התרומה וסמ"ג וסמ"ק והגהות וקצתם כתבו כן בשם ר"ת דעת כול' פה אחד לסמוך על התוספתא להחמיר:
אך היה נראה לחלק בזה בין כתב ידו שבפני הסופר והעדי' לכתב ידו שלא בפניהם שהרי על מה שכתב ריא"ז ואם שלח להם בכתבו ע"י אחרים ה"ז ספק כתב בעל מכתב מאליהו אין רצונו שכתב לאחרים שיאמרו לעדים שיכתבו ויתנו גט לאשתו דאם כן ל"ל כתבו אפילו אמר לאחרים בפיו ובשפתיו הו"ל אמרו והוי ספק לדעתו כמו שכתוב בשה"ג פרק התקבל אמנם כונתו שכתב בכתבו כלפי העדי' שיכתבו ויתנו גט לאשתו והכתב שלח על ידי אחרים שכן בשה"ג ס"פ התקבל כתב בשמו זה לשונו וכן אם שלח לסופר ולעדים בכתבו שיכתבו ויתנו גט לאשתו וכתבו ונתנו ע"י שליחותו הרי זו ספק מגורשת עכ"ל הרי מבואר שדבור הכתב הוא עם הסופר והעדים וביאור דבריו דהא דמהני כ"י לכתוב גט היינו דוקא כשהבעל והסופר והעדי' הם במעמד אחד ורואים שהבעל כותב כתבו ותנו גט לאשתו דאז חשיבה אותה כתיבה כאלו אומר בפיו אבל כשאינם לפניו במעמד אחד והבעל כותב ושולח להם ע"י אחר הגם שאותה כתיבה הויא כדבור הו"ל כאומר אמרו שלא תהא כתיבה גדולה מאומר בפיו וכיון דבדבור לא מהני בכתיבה נמי לא מהני והכא והתם הויא ספק מגורשת ומכח זה תמה על מרן ב"י שכתב על דברי מהרי"א ז"ל שהביא הקונדריסין שמה שכתב ואם שלח להם בכתבו ע"י אחרים רוצה לומר שכתב לאותם אחרים אמרו לסופר ויכתוב ולעדים ויחתומו וס"ל כדעת הרמב"ם ז"ל דבאמרו הוי ספק מגורשת ותמה עליו דאין ספק שהרי"א המובאבספק הקונדריסין הוא ריא"ז וכפי זה אין צורך ללמוד מדבריו דס"ל כדעת הרמב"ם דבפירוש כתב ריא"ז דבאמרו הוי ספק מגורשת כמבואר בשה"ג בפרק התקבל ועוד דאיך כתב שכוונתו שאם כתב לאחרים שיאמרו לסופר ולעדים שהרי זו ספק מגורשת דזו אינה צריכה לפנים. כיון דס"ל דאמרו הוי ספק מכ"ש ע"י כתיבת יד. וגם מהריט"ץ הקשה למרן כמו שהקשה בעל מכתב מאליהו ז"ל ופירש כדבריו אלא שכתב דדעת הרמב"ם ז"ל שלא כדעת מהרי"א מדלא כתב ונתנו בידם משמע דס"ל דאפילו לא נתנו בידם כיון שכתב בכתב ידו הוה ליה כאלו מדבר עמהם והוא בעל מכתב מאליהו ז"ל כתב דדעת הרמב"ם ז"ל כדעת ריא"ז מדשינה הלשון וכתב וכן אם כתב בידו ולא כתב כלשון הרגיל בכמה מקומות לומר כתב בכתב ידו כמו כתב בכתב ידו ואין בו עדים כו' נראה דאתא למימר דדוקא בידו כלומר שראו הסופר והעדים שכתב בפניהם בידו אבל אם שלח כתב יד שלא כתב בפניהם לא:
ואף מדברי הרן ז"ל הוה משמע כן דבפי' על ההלכות אחר שהביא דברי התוספות ז"ל דמכשרי בפקח על פי כתב ידו כתב ומיהו בתוספת' לא משמע הכי כו' ולפיכך ראוי להחמיר ע"כ ומדכתב בשם התוספות דפקח יכול לשלוח כת"י ממ"ה ואחר זה כתב דמן התוספתא לא משמע הכי משמע דס"ל דדוקא בשולח הכתב לעדים הוא דפסול אבל אם הם במעמד אחד הבעל והעדים וכותב להם מודה הוא ז"ל דכותבים ונותנים על פי כת"י אבל ראיתי לבעל מכתב מאליהו שכתב לאו למימרא דלא בא לחלוק עליהם אלא במה שהפריזו להתיר אפילו בשולח ממקום אחר אבל בכותב לפניהם ומוסר בידם מודה הרן ז"ל דהא ודאו ליתא אלא דבכל גוונא לא מהני בכתיבת ידו כי אם בשמיעת קולו וכדמשמע מדברי התוספתא עכ"ל ובאחת כי יש לתמוה עליו שהרי הוא ז"ל לקמן הביא דברי הרשב"א ז"ל שכתב בפרק מי שאחזו דף ע"ב וז"ל וכתוב בתוספות דלא ממעטינן אלה חרש שיכול לדבר מתוך הכתב משום דסתם חרש לאו בר דעת הוא לפיכך אעפ"י שכותב בכתב ידו לא חשבינן ליה דעת לסמוך על כתיבתו אבל פקח שכתב בכתב ידו כותבין ונותנין גט לאשתו וכן אם שלח בכת' ידו ממדינ' הים לכתוב וליתן גט לאשתו ועדים חתומי' על כתב ידו דלא מזוייף הוא כותבין ונותנין ולא בעינן עד שישמעו קולו דהא מ"מ קולו לאו דוקא דהא איכא הרכנת הראש ומיהו בתוספתא לא משמע הכין וכו' ואם כן מי ששלח בכתב ידו ממדינת הים לכתוב וליתן גט לאשתו אין כותבין ונותנין עכ"ל וכתב הוא ז"ל דמדכתב אסוף דבריו וא"כ מי ששלח בכתב ידו ממדינת הים כו' נראה דלא אתא לפלוגי אדברי התוספות אלא בחדא במי ששלח כ"ו ממדינת הים אבל במאי דהתירו התוספות בפקח שכתב בכתב ידו לכתוב גט לאשתו לא פליג עלייה וכנרא' דאזיל ומודה בהא ונתן טעם לדבריו דמן התוספתא ליכא למשמע אלא דוקא בשולח ממדינת הים אבל בכותב בפני הסופר והעדים אפשר דלא פסיל משום דכיון דבגמרא דילן מוכח דבאלם כותבין ונותנין על פי כתב ידו כדכתבו התוספות אם כן יש לנו לומר דברייתא לא פסיל אלא דוקא בשולח ממדינת הים עכ"ל הרי שכתב בדעת הרשב"א ז"ל דס"ל דדוקא בשולח ממדינ' הים כת"י אבל בכותב לפניהם מודה הוא ז"ל דמהני אם כן הא גופא נימא בדעת הרן ז"ל דלא פליג אתוספות ז"ל אלא בשולח ממקום אחר אבל בכותב לפניהם אזיל ומודה דשפיר דמי ומאי אולמיה לישנא דהרשב"א ז"ל מלישנא דהרן ז"ל:
ולכן נראה דבין הרשב"א ובין הר"ן ז"ל כולהו אא ס"ל דפקח לא מהני כתב ידו בין בכותב בפני הסופר והעדים בין בשולח ממ"ה ומה שכתבו מי ששלח כת"י ממ"ה משום שאין דרך הפקח לדבר על ידי כתיבה אלא כשהוא במדינת הים ואינו בנמצא שם מי שיודע לסדר גט ולכותבו שולח בכתב ידו למקום שבקיאין בסדר כתיבת הגט ונתינתו דאלו עומד במקום דבקיאין בכתיבת הגט אין צורך לדבר ע"י כתיבה שהרי הוא יכול לילך אצלם ולומר להם שיכתבו גט לאשתו וכן שאר הפוסקים דנקטו בלשונם אין אדם יכול לשלוח כתב ידו לב"ד שבמקום אחר שיכתבו גט לאשתו לאו דוקא שאינו יכול לשלוח דכותב בפניהם נמי לא מהני אלא שדברו בהווה דמסתמא מי שכותב לב"ד שבמקום אחר שיכתבו גט לאשתו היינו כשהוא במקום שאין שם ב"ד ולא סופר ולא עדים דאלו עומד במקום שיש שם ב"ד למה לו לכתוב ילך הוא לב"ד ויאמר להם שיכתבו גט לאשתו וכפי זה נמצא דר"ת והרא"ש והרשב"א ובעל ספר התרומה והסמ"ג והר"ן והטור וההגהות כולם קיימו בשיטה חדא לפסול בכל גוונא וכמו שכתב מר"ן בב"י ודלא כבעל מכתב מאליהו ואין מי שמחלק בהדיא בין כתב בפני הסופר והעדים לכתב שלא בפניהם אלא ריא"ז וכמו שכתבתי לעיל ואפשר דאף הרמב"ם מחלק בהכי ואמנם דעתי נוטה יותר למה שכתב מהרד"ך דמדכתב הרב בנשתתק בסתם וכן אם כתב בידו כותבין ונותנין ולא פירש לומר דדוקא בשכתב בפני הסופר והעדים דדמיא להרכנה הוא שמועיל אבל שלא בפניהם אינו מועיל וכן גם כן השמיע התוספת' מפסקיו ולא פיר' לומר דבפקח אין כותבין בכתב בידו משום דאפשר בקולו ודרך הרב לכתוב בפסקיו כל מה שנזכר הן בתלמוד בבלי הן בתלמוד ירושלמי והן בספרי וספרא ותוספתא בכל מאי דסבר דהכי הלכתא משמע שסברת הרב היא דלית הלכתא כההיא תוספתא וכותבין על ידי כתב ידו בין בכתב לפני הסופר והעדים ובין בכתב שלא בפניהם בנשתתק וכ"ש בפקח וכן דעת רש"י ז"ל דאי הוה סבירא ליה דדוקא כתב ידו שבפני הסופר והעדים הוא שמועיל אבל שלא בפניהם לא אי הכי כי היכי דנחית רש"י ז"ל לפרושי דבמסירה הדבר תלוי וכתב ומסר להם וכו' ה"ה הוה ליה לפרש ולומר וכתב בפניהם אלא ודאי רש"י סבר דאין חילוק בין כתב בפניהם בין כתב שלא בפניהם דאין הדבר תלוי אלא בכתיבה ובמסירה וכל היכא דכתב בידו בין בפני הסופר והעדים ובין שלא בפניהם ומסרו להם הוא או שלוחו דין אחד להם ועדיף מהרכנה דהרכנה הויא רמיזא בעלמא וכן דעת ר"י בעל התוספות להכשיר בכל גוונא בין בפניהם ובין שלא בפניהם וכן היא דעת הרב בעל העיטור ואין ספק אצלי שזו היא דעת הי"מ שהזכיר רבינו ירוחם כנוכר רק הרי"ף ז"ל לא בא מפורש בדבריו כמאן ס"ל אי ס"ל דבפקח מועיל כתב ידו כדעת הרמב"ם ז"ל או לא מועיל כדעת הרשב"א ז"ל ודעמיה והנה ראיתי למהרד"ך ז"ל בבית כ"ג שכתב וכן נראה דעת הרי"ף ז"ל שכותבין ונותנין בכתב ידו לכתוב גט לאשתו דהא השמיט ההיא תוספתא מפסקיו ולא הביא אלא ההיא סוגייא דמי שאחזו אלמא משמע דדוקא חרש דדעת משובש הוא הוא דממעטינן הא פקח לא וכן סובר מהרח"ש בדעת הרי"ף דכתיבה מהנייא גבו גיטין זיל קרי שם בקונטריס דף ז' ע"ד:
וכיון דחזינן דכל הני רבוותא מכשירי לכתוב גט על פי כתב ואין מחלקים בין כתב ידו שבפני הסופר והעדים לכתב ידו שלא בפניהם כדכתיבנא היה נראה בלי ספק דסומכין עליהם ומה גם לפי דברי מהרד"ך בבית כ"ג על שאלה אחת שנשאל ממנו והיא זאת אשה אחת בשלוניקי ובטלה בספרד משומד והדבר קרוב לנמנע לבא לתת לה גט וכתב משם כתב ידו ושלחו בשלוניקי ואלו דבריו הנה אני ממנה סופר ועדים לכתוב גט ולתתו לאשתי כל שלשה שיכירו כתב ידי ויש שם אנשי' שמכירין כתב ידו אם כותבין ונותנין גט לאשתו או לא. והשיב בארוכה דאפילו דלא נכתב כתב ידו של הבעל בפני סופר והעדים אלא שלא בפניהם מהני כתב ידו לדעת גדולי הפוסקים ז"ל וכתב עוד זה לשונו וכן אפילו למה שכתב הרא"ש ז"ל בשם ר"ת דהלכתא כההוא תוספתא שכתב וז"ל קולו לאפוקי מדרב כהנא וכו' מדלא ממעט אלא חרש משמע דפקח שכתב בכתב ידו מהני דלא גרע מהרכנה דאלם ומיהו אומר ר"ת דבתוספתא קתני בהך ברייתא דמייתי הכא ולא עוד אלא אפילו כתב בכתב ידו וכו' אף על גב דהרכנה מהני אפשר דהרכנה עדיפא טפי משום דמראה בגופו אי נמי נשתתק דאי אפשר בענין אחר אקילו ביה רבנן משום תקנת עגונות הרי שפסק בהדיא כההיא תוספתא דסברא דכתב ידו פסול אפי' הכי נלע"ד דלפי תרוצו השני בנ"ד כותבין ונותנין דאין לך עיגון גדול מזה ואע"ג דלפי תרוצו הראשון נראה שהוא ז"ל סובר דהרכנה עדיפא מכתב ידו ואם כן יראה דבכתב ידו אין להקל ואפילו במקום עיגון מ"מ אני אומר דהואיל ולפי תרוצו השני כתב ידו והרכנתו שוים והוא מסופק בדבר ספיקא דרבנן היא דגט שניתן ט"י כתב ידו מדרבנן הוא דפסול דהא לא קאמר תנא דתוספתא שהגט בטל כדקאמר ברישא גבי כתב סופר וכו' ואפילו לפי הנוסחא אשר מצאתי בההיא תוספתא כתב בכתב ידו וכו' אינו גט נראה דמדרבנן קאמר דאינו גט מדלא קתני הגט בטל כדקתני ברישא וכההיא דתניא בפרק כל הגט האומר כתבו גט לארוסתי לכשאכנסנה אגרשנה אינו גט ואמר עולה מה טעם שמא יאמרו גיטה קודם לבנה ומדתלה הטעם שמא יאמרו כו' אלמא מדרבנן הוא דאינו גט וכן פרש"י התם דגט ישן הוא ואפילו לפי התוספות שכתבו שאינו גט משמע שאינו גט כלל היינו לומר דאע"ג דנתגרשה בגט זה לא תנשא מדרבנן דבגט ישן תנשא לכתחלה ומהאי טעמא כתב ר"ת לפי תרוצו השני דטעמא שהקלו באלם בהרכנה והוא הדין בכתב ידו משום עיגונא. ואי פסול כתב ידו מדאורייתא לא היו מקילין בו משום עיגונא ואע"ג דאשכחן בכמה דוכתי דאפי' בדאוריתא הקלו משום עיגונא כו' נראה דדוק' היכא שנתפרש בתלמוד הוא דאמרינן הכי כו' ואם כן הואיל וספיקא דרבנן היא יש לנו לעשות מעשה להקל דספיקא דרבנן לקולא, וכ"ש שר"ת עצמו כתב בתרוצו הראשון אפשר ובתרוצו השני לא כתב כן משמע קצת שדעתו שתרוצו האחרון הוא עקר ואע"ג דב"ה כ' בפשיטות דהרכנה עדיפא מ"מ הואיל ולדעת רש"י כתב ידו עדיף וכן לדעת בעלי התוספות ואליבייהו בנ"ד כותבין על פי כתב ידו וכן לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לנו לעשות מעשה להקל דהא אפילו היכא שהאוסרין והמתירין שוים בדבר ק"ל בפ"ק דע"ז כרבי יהושע בן קרחה דבשל סופרים הלך אחר המקל וכ"ש במקום עיגון כנ"ד וכ"ש שהמתירים גדולים בחכמה ובמנין וכ"ש לפי מה שכתב המרדכי בשם מהר"ם שנהגו העולם לפסוק כהרי"ף במקום שאין התוספות חולקין עליו ובנ"ד הרי"ף והתוספות אמרו דבר אחד כו' עכ"ד: ועל פיהם היה נראה בנדון דידן להכשיר שיכתבו הגט על פי כתב ידו משום עיגון כמו שהכשיר הוא ז"ל בנדון דידיה:
אבל אחרי המחילה כל דבריו אינם נכונים וכל יתדותיו אשר תקע לחזק דבריו נופלים הם והוא דמ"ש דגנו שניתן ע"י כ"י מדרבנן הוא דפסול הא ודאי לא נהירא דכיון דבברייתא קתני הרי הגט בטל עד שישמעו קולו ומקולו ממעטינן כתב ידו משמע ודאי דמדאורייתא הוא דמפקינן וכן לישנא דאינו גט דקתני בירושלמי משמע ודאי דפסול דאורייתא קאמר כמ"ש הרב בעל פ"ח ומ"ש מלשון התוספתא דלא קתני בטל כדקתני ברישא כבר כתב עליו בעל מכתב מאליהו שלא ראה התוספתא במקומה ושלשון הרא"ש אטעיה שכתב ומיהו אומר ר"ת דבתוספתא קתני בהך ברייתא דמייתי הכא ולא עוד אלא אפילו כתב בכתב ידו כו' פסול וחשב מזה הרב דהתוספתא קתני ברישא כלשון הברייתא עצמה ולא היא דהתוספתא קתני בכולה גט פסול ואדרבא משם ראיה דהך פיסולא לאו מדרבנן הוי אלא מדאורייתא דהא ברישא קתני גט אשה שכתבו שלא לשמה פסול והיינו מדאורייתא כדילפינן מקרא דוכחב לה לשמה. ומ"ש דאפילו לפי הנוסחא אשר מצא בתוספתא כתב בכתב ידו כו' אינו גט מדרבנן קאמר דאינו גט מדלא קתני בטל וכההיא דתניא האומר כתבו גט לארוסתי כו' ליתא דאף דאשכחינן לישנא דאינו גט בפיסול דרבנן היינו כי איכא הוכחה בש"ס לפרושי הכי הא לאו הכי מסתמא הוי פסול דאורייתא עד שיוודע לך דהוי דרבנן כההיא דהאומר כתבו גט לארוסתי דאייתי איהו ז"ל תדע דכתב מרן בכ"מ בפ"ח מהל' גירושין בשם תשובת הרמב"ם וז"ל כל מה שנמצא בלשון חכמים במשנה או בגמרא אינו גט או ה"ז בטל או אינה מגורשת או נגזור שזה הפסלות שבגט הוא מדאורייתא וכו' ואי לאו כדאמרן קשה דאיך כייל לן הרב דכל מה שנמצא בלשון חכמים במשנה או בגמרא דאינו גט הוי פיסול דאורייתא והרי ההיא דהאומר כתבו גט לארוסתי לא הוי אלא גזרה דרבנן וקתני אינו גט אלא ודאי כדאמרן. ומ"ש דאפילו לפי התוספות שכתבו שאינו גט משמע שאינו גט כלל היינו לומר דאע"ג דנתגרשה בגט זה לא תנשא הא נמי ליתא דמפשט דברי התוספות משמע דאף אם נשאת תצא וכחו שכתב הרשב"א בחדושיו בשמם ודלא כדמשמע מדברי הרא"ש ומ"ש דמהאי טעמא כתב ר"ת לפי תרוצו השני דטעמא שהקלו באלם בהרכנ' וה"ה בכתב ידו משום עיגונא ואי פסול כתב ידו מדאורייתא לא היו מקילין בו משום עיגונא לאו מלתא היא דלא כתב האי אי נמי אלא לתירוצא בעלמא אבל לענין דינא העיקר הוא כתירוצא קמא דהרכנה שאני דמראה בגופו ותפס ממנה הטור כנזכר לעיל ומי לנו גדול בדברי הרא"ש כהר"י בנו ז"ל וכתב מרן בב"י דתפס תירוץ ראשון עיקר אי משום דאתמר בירושלמי ועוד דבירושלמי מייתי ברייתא כלשון התוספתא ומסיים בה אינו גט וא"כ משמע דפסול דקתני בתוספתא לאו מדרבנן בלחוד הוא אלא בטל נמי הוי ואי משום דאתי כדעת הרשב"א ושאר הפוסקים שהזכרתי ע"כ גם מה שכתב התירוץ בשם ר"ת כתב בטל מכתב מאליהו דאינו כי אם הם דברי הרא"ש כמבואר בדבריו ובדברי רבינו ירוחם ז"ל ואם כן מ"ש שהתירוץ השני עיקר הוי הפך דברי הטור וכנזכר לעיל ומ"ש דהתירוץ הראשון נאמר בדרך אפשר מה שאין כן תירוץ השני גם זה כתב בעל מכתב מאליהו דאינו כדאי דמ"ש אי נמי קאי אאפשר שכתב בתירוץ ראשון ודברי הטור יכריעו. ומ"ש עוד דאע"ג דב"ה כתב בפשיטות דהרכנה עדיפא מ"מ הואיל ולדעת רש"י כתב ידו עדיף כו' וכן לדעת הרי"ף ז"ל יש לנו לעשות מעשה להקל אין הכל מודים לו שזה דעת הרי"ף באמרם דמדברי הרי"ף ז"ל ליכא שום הוכחה כלל שהוא סבור דנ"י מהני גבי גיטין ואדרבא מדבריו משמע דבשום גוונא לא מהני כ"י בגיטין דכיון שהביא הך ברייתא דקולו לאפוקי מדרב כהנא משמע דסבירא ליה דמלבד קולו לא מהני ולא מידי דדוקא קולו הוא דבעינן ואם כדבריו הו"ל לפרושי וכמו שכתב הרשב"א ז"ל בחדושיו דמדאמרינן קולו לאפוקי מדרב כהנא נראה דבכתיבת יד אפילו בפקח לא מהני. אלא ודאי שאין לסמוך על הך תשובה של הרב מהרד"ך מכח כל הקושיות האלו ואפילו במקום עיגון ושעת הדחק:
וראיתי להרב המבי"ט בח"ב מתשובותיו סי' קנה שנשאל על איש אחד שאמר לשנים הוו עלי עדים וקנו ממני בקנין שלם וכתבו וחתמו בכל לשון של יפוי כח להיות לראיה ביד אשתי איך אני ממנה ומרשה לפלוני ופלוני ופלוני כי בכל עת ובכל שעה שיראו כתב זאת שהיא חתומה מכם שאחד מהם יכתוב והשנים יחתמו גט כשר ועל זה אני נשבע שלא לערער ושלא לבטל לא את הגט ולא את המנויים וכו אי מהני או לא והשיב להקל וליתן הגט מטעם דלדעת הרמב"ם והעיטור כותבין ונותנין ע"י כתב ואף לדעת הרא"ש ורבינו ירוחם שכתבו דבנשתתק די בכתב ידו אבל בפקח לא טעמא דידהו הוא משום דבנשתתק אי אפשר בענין אחר ומשום עיגונא הקלו אבל בפקח שיכול לדבר לא הכשירו ולפי זה בנ"ד במקום רחוק שאינו יכול לדבר ולומר לשום יהודי שיכתבו ויתנו יודו הרא"ש ורבינו ירוחם דאע"פ שהוא פקח הו"ל כנשתתק ועוד איפשר לומר על דעתם דסברי דדוקא בנשתתק מועיל כתב ידו ולא בפקח דהיינו משום דנשתתק כותב לסופר ולעדים בפניהם שיכתבו ויחתמו והו"ל כאלו מדבר עמהם אבל פקח שממנה בכתב סופר ועדים שלא בפניהם איכא למיחש דילמא קודם שיכתבו נשתנה דעתו וחזר בו ואם כן הכא בנ"ד שקבל עליו בשבועה חמורה שלא לחזור בו ולא יערער יודו הרא"ש ורבינו ירוחם ואף להר"ן שכתב להחמיר הנה הוא כתב למעלה שדעתו מסכים לדעת הרא"ה שכל שהבעל ממנה סופר ועדים שלא בפניהם מהני ולא פסל רבי יוסי אלא באומר אמרו וכו' ולא נפיק מיניה חורבא וכו' ומשמט דה"ה בכותב בכתב פלוני ופלוני ופלוני דפשיט' דבכתיב' ליכא למיחש לחורבא אלו הן תוכן דבריו יע"ש האמנם אחרי המחילה הראויה נוראו' נפלאתי מחכמת תורתו היאך היקל כ"כ בדבר ערוה החמורה בדברים תמוהים ובלתי כדאים כלל להתיר על פיהם אשת איש לשוק דמ"ש לדעת הרמב"ם והעיטור כו' אינו כדאי דהא כמה מגדולי הפוסקים עומדים לעומתם דסברי דגט שניתן ע"י כ"י פסול ולפי התוספתא והירושלמי משמע דהוי פסול מדאורייתא וכדכתיבנא לעיל גם מ"ש לדעת הרא"ש ורבינו ירוחם דבנשתתק כותבין ע"י כתב ידו גם זה אינו כדאי דאינו אלא דוקא לדעת רבינו ירוחם אמנם לדעת הרא"ש לא כן היא כי לפי דעתו תירוץ ראשון עיקר והעד הנאמן על זה בנו רבינו יעקב כדכתיבנא לעיל ואם כן פשוט הוא שלא היה לו להתיר אף במקום עיגון. ומ"ש דאפשר לומר דמה שחילקו בין נשתתק לפקח הוי משום דבפקח חיישינן דלמא נשתנה דעתו וחזר בו אין זו חששא של כלום שהרי משנה שלימה שנינו בס"פ מי שאחזו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש כתבו ותנו גט לאשתי כתבו בתוך י"ב חדש ונתנו לאחר י"ב חדש אינו גט הא אם כתבו לאחר י"ב חדש ונתנו לאחר י"ב חדש הרי זה גט ולא חיישינן שמא חזר בו וכן ההיא דתניא התם לאחר שבוע שנה פירשוה הרמב"ם והרא"ש והטור ז"ל באומר אם לא באתי לאחר שבוע כתבו ותנו גט לאשתי ואין גם אחד שיאמר שלא יכתבו משום חששא דשמא חזר בו הגם שהזמן רב מאד אלא עיקר טעמא כמ"ש הרא"ש דדוקא בנשתתק היקלו משום עיגונא ולא בפקח ומ"ש עוד דאף להר"ן שכתב להחמיר הנה הוא עצמו כתב לעיל חזה שהסכים עם הרא"ה ז"ל שהכשיר ממנה סופר ועדים שלא בפניהם וכו' ומשמע דה"ה בכותב בכתב וכו' ע"כ משמע שהבין דטעם פיסול אמרו משום חורבא והיכא דליכא חורבא ש"ד. והא ודאי ליתא דטעם פיסול אמרו לדעת הרא"ה והר"ן ז"ל אינו אלא מטעם מילי דפירוש אמרו לדעתם ר"ל אמרו מדעתכם והו"ל מילי ומילי לא מימסרן לשליח ואפילו לא שינו ממצות הבעל ואמרו לסופר וכתב ולעדים וחתמו בטל הגט דפיסול מילי הוי דאורייתא כמבואר בדבריהם ז"ל. ותו היכי מדמה כותב להתם דהכא גבי כותב אפילו דליכא חורבא הא איכא פיסול כתיבה דלדעת שלמים וכן רבים לא מהני ותו דהמגרש לא כתב בידו אלא אמר לשנים שיהיו עליו עדים ויכתבו איך ממנה לפלוני ופלוני וכו' ואותם השנים כתבו לסופר ולעדים שהבעל מינה אותם ומה ענין בנדון דידיה אי כתב ידו מהני או לא מהני. ותו מה ענין ממנה בפיו לממנה על פי כתבו ותו דבממנה פלוני ופלוני הוי פלוגתא דקמאי ואע"פ שלהרא"ה והר"ן ש"ד ח"מ לדעת הרמב"ן והרשב"א והרא"ש לא מהני והוי גט בטל מן התורה ומלתא דפשיטא דמידי ספקא לא נפקא וכבר השיגו עליו בזה כל האחרונים ז"ל עיין בפ"ח ובספר מכתב מאליהו כתב שקרוב בעיניו להיות הגט בטל אליבא דכולי עלמא:
הגם הלום ראיתי להרב בעל שבות יעקב בח"א סי' קי"ד שנשאל על איש אחד שהלך מאשת נעורים ולא חזר ולא נודע מה היה לו עד לאחר שתי שנים שנודע שהוא במקום אשר אין רגל יהודי מצוי ושם המיר דתו והוא משרת אצל שר גדול באופן שאין לכופו שיבא לב"ד ליתן גט לאשתו ואי אפשר להביא ב"ד לשם מפני הסכנה ויש גילוי שבריצוי כסף יכתוב בכתב ידו לכתוב וליתן גט לאשתו ועוד יש תקנה דאפשר להביא שם שני עדים וסופר ולומר לפניהם אבל לסדר ולכתוב גט שם אי אפשר אם יש תקנה או לא והשיב דאף שכל גדולי הפוסקים סוברים דאין לסמוך על פי כתבו ליתן גט לאשתו מ"מ במקום עיגון יש להתיר ועשה לו סמוכות מתשובת מהרד"ך והמבי"ט אשר הזכרתי וגם תפס לעיקר התירוץ שני של הרא"ש והביא ראיה דתירוץ זה עיקר מהא דפריך רב יוסף מאי קמ"ל תנינא נשתתק וכו' והרכין בראשו וכו' הרי אלו יכתבו ויתנו אם איתא דעדיף הרכנת הראש מכתב יד היכי פריך בפשיטות מאי קמ"ל תנינא נשתתק וכו' הא כתב יד גרע מהרכנת הראש וטובא קמ"ל דלא מבעי' הרכנת הראש אלא אף כתב יד מהני אלא ודאי נראה דס"ל דלא גרע כתב יד מהרכנת הראש וכיון דהרכנת הראש מהני ה"ה כתב יד ולכך פריך שפיר מאי קמ"ל אך לפי מ"ש החכם השואל שהיה אפשר לשלוח למקום שהמומר שם שני עדים וסופר ולומר לפניהם אם כן בודאי דאין להתיר ע"י כתב כיון דאפשר ע"י אמירה כו' יע"ש ואני כבר כתבתי לעיל דתשובת מהרד"ך ובפרט של הרב המבי"ט דלאו בר סמכא נינהו ואפילו במקום עיגון והראיה שהביא לתירוץ שני של הרא"ש שהוא עיקר באמת דלאו ראיה היא כלל שהרי הרשב"א ז"ל כתב גבי הא דפריך רב יוסף מאי קמ"ל וזה לשונו קשיא לי טובא קמ"ל דטפי עדיף הרכנת הראש מכתיבת חרש דהרכנת הראש כדבור דמי וכדאמרינן בירושלמי היא הרכנת הראש היא שמיעת קולו ולקמן נמי אמרינן דקולו לאפוקי דרב כהנא אמר רב ואילו בהרכנה כותבין. וי"ל דהשתא לא סבירא ליה הכין למקשה ומאן דמתרץ למאי דסבירא ליה מתרץ ליה עכ"ל הרי דהרשב"א ז"ל סבירא ליה דמתלמודא דידן נמי נפקא לן דכתיבה גרע מהרכנה אלא דהמקשה לא הוה סבירא ליה הכי אלא דכתיבה והרכנה שוין ומאי דלא מתרץ הכי דהרכנה עדיפא מכתיבה והא קמ"ל רב כהנא לפי דעת המקשן דלא סבירא ליה לחלק בהכי הוא דמתרץ ליה הכי אבל לעולם דסבירא ליה לתרצן דהרכנה עדיפא מכ"י ואם כן מה שרצה להתיר בנדון דידיה מטעם עיגונא וכמ"ש מהרד"ך והמבי"ט אחרי המחילה לא נהיר לן:
הכלל העולה מכל הני מילי מעליי דכתיבנא הוא דאין כותבין גט על פי כתב ידו של המגרש אפילו במקום עיגון ואפילו בדיעבד אם כתבו הגט על פי כתב ידו אינו מועיל כלום כיון דמהתוספתא והירושלמי מוכח להדיא שהגט בטל מן התורה כמו שכתב מרן והרב בעל מכתב מאליהו והרב בעל פ"ח והרב בעל יד אהרן ומה גם דמתלמודא דידן ליכא ראיה אי כתיבת ידו עדיפא מהרכנת ראשו וההכרח לזה הם כל אותם הפוסקים אשר הזכרתי לעיל שנמשכו אחר התוספתא והירושלמי דאי הוה סבירא להו דמתלמודא דידן נראה דכתב ידו עדיף מהרכנה מה לן עם מה שנראה בירושלמי דהרכנה עדיפא הא תלמוד דידן עיקר אלא ודאי דסבירא להו דמתלמודא דידן לא משמע כלום אי כתיבה עדיפא מהרכנה אלא דמתלמודא דידן נמי מפקינן דהרכנה עדיפא ותלמודא דידן ותלמוד ירושלמי שוים הם ויבואו שניהם. הילכך אין להכשיר בנ"ד לכתוב וליתן הגט טל פי כתבו אף על גב דהשנים שכתב לפניהם חתמו ג"כ תחת חתימתו דבעינן דוקא שהסופר והעדים החותמים על הגט ישמעו הציווי מפיו ממש או שירכין להם בראשו דהרכנת הראש הוא קולו הא לאו הכי אפילו אם כבר נעשה הגט בדיעבד והוא במקום עיגון ושעת הדחק אינו מועיל כדכתיבנא הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי מורינו הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך יחיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופש מ"כ
באמשטרדם ביום יד לחדש אב שנת התקל"ו
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט