שאלה לוי ויהודה עשו שותפות ביניהם כדין וכהלכה והטילו לכיס השותפות עשרים אלף פלוריניס וקבעו השותפות למשך ה' שנים רצופים ונשאו ונתנו כמו שנה אחת ויקר מקרהו ליהודה שנשבו בניו ובני ביתו במדינת הים והוצרך לשום לדרך פעמיו לרכוב אניות ולדרוך בציות לפדות את בניו ובא יהודה הנ"ל לב"ד וחלק הסחורות והמעות בפני ב"ד וסלק השותפות מעליו כי ארעו אונס ללכת לדרכו והלך למדינת הים ופדה אשתו ובניו ובא למקומו אחר ג' שנים שעדיין לא נגמר משך השותפות אשר קבעו להם והרויח בזאת ההליכה לערך י"ב אלפים פלורינ"יס ולעת כזאת בא לוי ותבע חצי הריוח מיהודה וטוען שעדיין השותפות ביניהם לזמן קבוע כאשר עשו בראשונה ויהודה טוען שכבר סליק השותפות מעליו בב"ד ובפני ב"ד נסתפק לנו עתה מי זוכה בדין אם יהודה שחלק המעות והסחורות והניח הכל בב"ד כדת וכהלכ' מחמת אונסו אן לוי מפאת הזמן שקבעו להם על הכל ובא דברך וכבדנוך ומ"ה תמ"ש:
תשובה גרסינן בפרק המקבל (דף ק"ה ע"א) אמר רבא הני בי תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי ורווח ואמר ליה חד לחבריה תא ליפלוג אי אמר ליה אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי א"ל הב לי פלגי דרווחא א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי א"ל הב לי פלגו רווחאי ופלגו קרנאי א"ל עיסקא להדדי משועבד ואי א"ל נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואי מטי לך פסידא דרינא בהדך א"ל לא מזלא דבי תרי ערף עכל"ה:
ופירש רש"י בי תרי דעבוד עוסקא וכו'. שני קבלני' שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניה' ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו: דמעכב. עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לב"ה שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי א"ל נפלוג רווחא. השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית ליה דניעכב אי א"ל האי פלוג רווחא והקרן ניתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מצי א"ל אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחורה שנעשה עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיום להשתכר בו עוד כדי למלאת הקרן: ואי אמר נפלוג. תרוייהו מצי א"ל עיסקא להדדי משתעבד ואם נפלוג שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואי מפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יחד קיבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה ע"כ:
הנה למדנו מכאן שאין אחד מן השותפין רשאי לחלוק לא בקרן ולא בריוח אלא מדעת ובהסכמת חברו שהרי חמר רבא דינא הוא דמעכב אמנם יקשה לזה מה שאמרו בפרק אלו מציאות (דף ל"א ע"ב) איסור ורב ספרא עביד עיסקא בהדי הדדי אזל רב ספרא פלג ליה בלא דעתיה דאיסור באפי בי תרי אתא לקמיה דרבה בר רב הונא א"ל זיל אייתו תלתא דפלגת קמייהו אי נמי תרי מגו תלתא ואי נמי תרי סהדי דפלגתא באפי בי תלתא א"ל מנא לך הא א"ל דתנן אם יש שם בית דין מתנה בפניהם אין שם בית דין בפני חי יתנה שלו קודם א"ל מי דמי התם דמפיק ממונא מהאי ומותיב להאי בעינן ב"ד אבל הכא דידי' שקלי גילוי מילתא בעלמא הוא בחרי סגיא ליה תדע דתנן אלמנה מוכרת שלא בפני בית דין א"ל אביי ולאו מי איתמר עלה אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אלמנה אינה צריכה בית דין של מומחין אבל צריכה ב"ד שלהדיוטות ע"כ. ופירש רש"י פלג. בסחורה ולא היו מעות אלא דבר הצריך שומא: תרי מגו תלתא. שנים מן השלשה יבואו ויעידו לומר שלשה היינו: אם יש שם ב"ד וסתם בית דין שלשה אלמא אין כח להפקיר ממון זה אצל זה בפחות משלשה: גלוי מילתא. שידעו שחלקת בשוה: אלמנה. הניזונת מנכסי יתומי' מוכרת למזונות: שלא בבית דין. ובלבד שיראו שנים שלא תמכור בזול עכ"ל:
והסתירה מבוארת כי נראה כפי סוגיא וזו שהבחירה ביד השותף לחלוק ולהבדל משותפו כשירצה ובלבד שיחלק בפני שלשה ואפילו הם הדיוטות וזהו הפך ממה שהשרישנו רבא שהשותף האחד יכול לעכב על חבירו מלחלוק ומלהפרד משותפו ואמנם היתר קושיא זו מבואר' מדברי רש"י ז"ל וכבר העתקנו לשונו למעלה שכתב שני קבלנים שקבלו עיסק' מבעל הבית בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעו' עד זמן פלוני ויחלקו בניהם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו עד חצי הזמן ונשתכרו ע"כ ולפי זה דינו של רבא הוא שנתקשרו שותפים אלו זמן קצוב ומוגבל וכל עוד שלא הגיע סוף הזמן אין יכולת בשום אחד מהם לבטל השותפות כי אם ברצון ורשות חברו ובידו לעכב עד תום זמן השותפות אבל ההיא דאיסור ורב ספרא איירי שנשתתפו סתם בלא הגבלת זמן ולפיכך הרשות נתונה לכל אחד מהשותפים להפרד מעל חבירו כשיחפוץ בזה ולהשבית השותפות כל זמן שירצה בלתי דעת שותפו ובלבד שיחלוק הסחורות בפני שלשה נאמנים היודעים בשומא כדי להודיע שחלק בשוה והניח לחברו חלקו הראוי לו ומסכים לזה פסק הרמב"ם ז"ל בפרק רביעי מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השתפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו ואם לא היתה באותה סחורה דין חלוקה או שהיתה בחלוקתה הפסד הרי אלו מוכרין אותה וחולקין את הדמים היה זמן ידוע למכירת אותה סחורה יש לכל אחד מהן לעכב שלא יחלוקו עד שתימכר הסחורה בזמן הידוע למכירתה ואין אחד נוטל מן הקרן ולא מן הריוח עד זמן החלוקה אלא אם התנן ביניהם היה להם חוב אבל אחרים אינו יכול לומר לחבירו לא נחלוק עד שנגבה כל חוב שיש לנו אלא חולקין וכשיפרעו החובות יטול כל אחד חלקו היה עליהן חוב לאחר אם אינן אחראין זה לזה חולקין ולכשיגיע זמן החוב לפורעו יתן כל אחד חלקו ואם הן אחראין כל אחד מהן מעכב לחלוק עד שיגיע זמן השטר ויפרעו החוב ולמה מעכב שהרי חבירו אומר לו הואיל וכל אחד ממנו חייב לשלם כל השטר נשא ונתן בדמים אלו עד שיגיע הזמן אמר לו חבירו נחלוק וטול אתה דמים כנגד כל השטר ועשה מהן סחורה לעצמך ותשלם כל השטר בזמנו יש לו לעכב עדיין ולומר לו שמא נפסיד והשלים יותר מרויחין מן האחד עכ"ל נראה מדבריו שמפרש כפירוש רש"י ז"ל ואע"פ שנראה מדבריו בפרק חמישי שרשאי השותף לחלוק בלא דעת חבירו ואין שותפו יכול לעכב עליו שכתב אחד מן השותפים שבא לחלוק של מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהו נאמנין ויודעין בשומא ואם חלק לה בפחות משלשה לא עשת כלום במה דברים אמורים בשחלקו פירו' אבל אם היו מעות המעו' כחלוקים הם ויש לו לחלק שלא בפני בית דין ומניח חלק חבירו בבית דין במה דברים אמורים כשהיו המעות כולן מטבע אחד ושוין אבל אם היו מקצתן חדשים ומקצתן ישנים ואין צריך לומר אם היו מקצתן יפות ומקצתן רעות הרי הן כפירות ואין חולקין אותם אלא בבית דין עכ"ל היינו דוקא כשנשתתפו סתם ולא קצבו זמן כמו שכתב הרב בעל כסף משנ' בפרק ד' וז"ל ובפרק שאחר זה משמע דיכול הוא לחלוק ואין חבירו יכול לעכב עליו והיינו כשנשתתפו סתם עכ"ד:
וזוהי גם כן דעת התוספות ר"ל דההיא דרבא בפרק המקבל איירי תוך הזמן שהתנו עליו בתחילת השותפות וההיא דאלו מציאות מיתוקמא כשכבר נשלם הזמן וכן כתבו בשמן ההגהות מימוניות בפרק ה' וז"ל כדאיתא פרק אלו מציאות גבי עובדא דרב ספרא ואיסור עד זיל אייתי סהדי תלתא דפלגתא קמייהו וכתבו התוספות דמיירי כשהגיע זמן המכר וגם עבר זמן השותפות והא דאמר רבא פרק המקבל הנהו בי תרי עבוד עיסקא ואחר חד לחבריה תא ונפליג ואמר אידך נרויח טפי דינא דמעכב עליה מיירי שלא הגיע זמן המכר של יין כדינו ושל תבואה כדינה וגם אין יכול לעכב החלוקה קודם מכירה משום מזלא דבי תרי עדיף כדלקמן דהכא מיירי שעבר זמן השותפות וההיא דפרק המקבל מיירי שנתרצו להשתתף יחד עד זמן או עד שתמכר הסחורה לפיכך יכול לעכב עליו תוספות וכן פי' רבי' המחבר כדלעיל פרק ד' עכ"ל: ואני חפשתי אחר דבור זה ולא מצאתיו לא בפרק המקבל ולא בפרק אלו מציאות ולא בפרק איזהו נסך גבי הנהו תרי כותאי דעבוד עיסקא בהדי הדדי (דף ס"ט ע"א) ומכל מקום אין להסתפק בדבר מסבה זו כיון דגברא רבא קמסהיד עליה מלבד היות הדברים נכונים בטעמם וראויים למי שאמרם ואחר כתבי זה מצאתי להרב בית יוסף שכתב בח"מ סימן קע"ו ז"ל אך בתוספות שלנו ליתיה לדבו' זה ומשמע דפליגי אהרמ"בם כמו שכתבתי ע"כ ולקמן בע"ה יתבאר זה: והרי"ף ז"ל בפרק המקבל מפרש הא דרבא כשיש זמן ידוע למכירת אותה סחורה ואחד מן השותפין רוצה לחלוק שחבירו יכול לעכב עליו שלא לחלוק אלא תמכר בזמנה ואל יחשוב המעיין שאפשר שיסבור הרי"ף שאם נשתתפו לזמן קצוב שרשאי השותף לחלוק בלתי רשות חבירו כיון שפירש הא דרבא דלא כפירוש רש"י כי לא נתכוון לשלול זה אלא דעתו לומר בין אם נשתתפו סתם ובין אם נשתתפו לזמן ועבר הזמן כל שיש לאותה סחורה זמן ידוע למכירתה אין אחד מהם רשאי לחלוק נגד רצון שותפו וחבירו מעכב עליו שלא תמכר אלא בזמנה ואע"פ שלא התנו בפירוש על זה והטעם שכיון שהוא דבר נהוג אצל הסוחרים להמתין ולשמור סחורתם עד זמן הידוע למכירתה הוה ליה סתמו כפירושו כאלו התנו בפירוש על זה להמתין עד אותו הזמן ולא הוצרך לפרש בבאור שאם נשתתפו לזמן קצוב שכל אחד יוכל לעכב על חבירו מלחלוק תוך זמן המוגבל משום דדבר פשוט הוא דהא עיקר גדול אצלנו כל תנאי שבממון תנאו קיים ועוד מדין הנזכר למדנו אותו שלא יהא כח המנהג גדול מתנאי מבואר ומפורש כיון שאין אנו מחזיקין המנהג להמתין עד עד זמן המכר אלא משום דהוה ליה כאלו התנה בבאור עליה ונמצא לפי זה שסברת הרי"ף בזה היא כדעת הרמב"ם וזה נראה לי ברור:
אבל מצאתי סברה אחרת בדין זה כתבה הרב בעל הטורים בח"ה סימן קע"ו בשם הר"ר ישעיה וז"ל אחד מהשותפין שבא לחלוק בלא דעת חבירו חולק בפני שלשה ואפי' הן הדיוטות ובלבד שיהו בקיאים ורגילין בשומא ואם חלק בפחות מג' לא עשה ולא כלום בד"א שחלקו פירות או שאר כל מטלטלין שצריך שומא אבל אם יש להם מעות כחלוקין דמו ויכול ליקח מהם חלקו אפילו בלא ב"ד ויחן חלק חבירו ביד ב"ד והוא שיהיו כל המעו' מטבע אחד ושוין אבל אם קצתם חדשי וקצתם ישנים לא ואין צריך לומר אם מקצתם יפים ומקצתם רעי' שאז הם כפירות ואין חולקין לא בב"ד וכת ה"ר ישעי' דוקא שהשלימו שותפותן אבל אם שמו מעות בשותפות להתעסק בהם לזמן אין אחד מהם יכול לחלוק וליטול זוזיו ולומר כל מה שאשתכר בהם יהיה שלי עד שיודיע לחבירו או לשלשה שהן ב"ד ע"כ ומשמע מדבריו שכל אחד יכול לכוף חבירו לחלוק אפילו בתוך זמן השותפות ואין זה כדברי הרמב"ם ז"ל שכתב שכל אחד יכול לעכב מלחלוק תוך הזמן וכן כתב הראב"ד שאין אחד מהם יכול לחלוק תוך הזמן עכ"ל: ותימה לי על סברה זו של הר"ר ישעיה ז"ל דכיון שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קבעו וקצוב איך יכול תוך זמן זה לכוף את חבירו ולהכריחו לחלוק הפך תנאו בהודיע הדבר לחבירו או לב"ד הא קיימא לן דכל תנאי שבממון תנאו קיים ואפשר שדמה דין זה לדין פועל דקי"ל שחוזר בו בחצי היום כמבואר בדברי הרמב"ם ז"ל פרק ט' מהלכות שכירות וכן מצאתי דעת זו להרב בעל נמוקי יוסף בפרי המקבל (דף קכ"ח ע"ב) וז"ל אמר המחבר מהכא דמוקמינן בשותפין שקבלו עיסקא מבעל הבית משמע דהא תרי דעבדי שותפותא אע"ג דקבעינן זמן לא מעכבי אהדדי למפלג ונראה לי דטעמא הכי משום דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו כדאמרן ואם הוא אינו משתעבד נכסוהי לא משתעבד טפי דמכחו משתעבדי עכ"ל והרב בית יוסף סובר שכך היא דעת התוספות והרא"ש שכן בסימן קט"ו אחר שהביא דברי הרמ"בם כתב ז"ל אבל התוספות כתבו בי תרי דקבילו עסקא בהדי הדדי מאדם אחר וא"ת ואמאי נקט בכה"ג ולא נקט האי מאן דקביל עסקא מחבריה וי"ל לפי שהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד ואטול מה שיגיע לידי עד הנה דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום אבל בעל העיסקא יכול להיות שאין יכול לחזור שהרי פלגא הוא מלוה ביד המקבל וגם פלגא דפקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן וזה לא היה שום חידוש להשמיענו דמעכב המקבל: וכן פסק הרא"ש דיחיד שקבל עסקא מב"ה לזמן קצוב המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל הנותן אין יכול לחזור בו דחציים הוו מלוה עד אותו זמן וגם חצי הפקדון נתן לו רשות והשליטו להשתכר בו עד הזמן עם המלוה ומשועבד הפקדון להשלים חסרו': ולפי זה שותפין נמי אעפ"י שקבעו זמן יכול כל אחד מהם לחזור בו קודם הזמן ותמהני מרבינו שכת' דברי הרמב"ם סתם ולא כתב שהרא"ש חלוק עליו עכ"ל ועוד הוסיף וכתב בסעיף ל"ג וז"ל כבר כתבתי לעול בסי' זה שנראה בעיני שהתוספות והרא"ש חולקים על הרמב"ם וסוברים דיכול השותף לחלוק קודם שיגיע הזמן שקבעו וכן דעת בעל נמוקי יוסף בהמקבל אבל המרדכי בפרק מי שהיה נשוי כתב כללו של דבר אין השותף יכול לסלק שותף חבירו קודם הזמן כל זמן שלא שנה התנאי שביניהם וזה כדעת הרמב"ם ע"כ ואחר בקשת המחילה מכבוד תורתו אומר שאין דברים אלו נוחין אצלי שאם אמרו במקבל עיסקא מב"ה שיכול לחזור בו תוך הזמן מפני שדומה לפועל הטורח בשכרו אינו מוכרח שיאמרו כן בשני שותפין ששניהם שוים ואין האחד משועבד לחבירו יותר ממה שחבירו משועבד לו וכבר תמה עליו הרב בטל דרכי משה וכתב ז"ל ריש סימן זה כתבתי בשם המרדכי דלא מצי חזרי בי וכ"כ מרדכי פרק מי שהיה נשוי וא"כ ע"כ צריכין לחלוק המקבל פיסקא יכול לחזור דהוי כפועל אבל שני שותפין כל אחד נותן לחבירו הוי כנותן עיסקא דלא מצי הדר ביה וכדברי הרמב"ם וכן מוכח מדברי הטור שהרי כתב כאן דבר הרמב"ם לענין שני שותפין בלא מחלוק ולקמן בסי' זה כתב ההיא דמקבל עיסקא יכול לחזור ג"כ בלא מחלוקת וא"כ לפי דברי בית יוסף יהיו דברי הטור סותרים זה את זה אלא פ"כ צריכין אנו לחלק בין עיסקא לשותפות ע"כ וכן חלק גם כן הרב בעל בית חדש שכתב שותפי' שעשו שותפות לזמן אינן יכולין לחלוק שלא מדעת חבירו תוך הזמן ואינו דומה לפועל אצל בעל הבית דהוא יכול לחזור ובעל הבית אינו יכול לחזור מטעם כי לי בני ישראל עבדים ולא עבדים לעבדים אבל שני שותפין כל אחד אדון לעצמו ועובד לעצמו וכיון דליכא לטעמא דכי לי בני ישראל עבדים בשני שותפין השתא ודאי כל תנאו שבממון קיים ואין אחד מהם יכול לחזור תוך הזמן ודלא כמ"ש נ"י והכי משמע להדיא מדברי התוספות בפ' המקבל דדוקא בי תרי דקבלו עיסקא מאדם אחר אין אחד יכול לכוף לחבירו לחלוק עמו תוך הזמן אבל יחיד דמקבל עיסקא מבעה"ב המקבל יכול לחזור בו מטעם דפועל יכול לחזור אפילו בחצי היום אבל בע"ה אינו יכול לחזור וכן פסק הרא"ש הביאו רבינו בסמוך סעי' כ"ח אלמא משמע דוקא יחיד שקבל מבעה"ב אבל שני שותפין אינן יכולין לחזור תוך הזמן שלא מדעת חבירו דאל"כ ה"ל לאשמועינן רבותא דאפילו שני שותפין יכולין לחזור כ"ש יחיד המקבל עיסקא מבעה"ב הנה אפילו התוספות והרא"ש דמפרשים כפירש רש"י דהך דהנהו בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי מיירי בשני קבלנים שקבלו מבעה"ב אפ"ה לא כתבו שיש לו דין פועל אלא ביחיד שקבל מבעה"ב לא בשנים שנשתתפו יחד השתא ניחא דלהרמב"ם לא קשיא דהוא מפרש להך דהני בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי דאיירי בשנים שנשתתפו ואין להם דין פועל אלא אינו יכול לחזור תוך הזמן והכי נקטינן דבזה מודה אף הרא"ש דלא כב"י שכתב כאן וז"ל ותמהני מרבינו שכתב דברי הרמב"ם סתם ולא כתב שהרא"ש חלוק עליו וכ"כ ב"י עוד בסמוך סעיף כ"ח ולא דק כאשר יתבאר בסעי' כ"ח וסעיף ל"ג בס"ד ע"כ ובסעיף כ"ח כתב הבין רבינו מדברי הרמב"ם שכתב הנותן מעות לחבירו וכו' אינו יכול לחזור ולתבוע ממנו הממון וכו' דמשמע דווקא הנותן אינו יכול לחזור בו אבל המקבל יכול לחזור בו דאל"כ ה"ל להרמב"ם לומר דאין הנותן ולא המקבל יכולין לחזור בהם אלמא דוקא הנותן אינו יכול לחזור אבל המקבל יכול לחזור וכדעת הרא"ש ולא כתב הרמב"ם דבהתנו ביניהם זמן קצוב דכ"א ואחד מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן וכו' אלא בשני שותפין שכל אחד נותן מעותיו ונושאין ונותנין ביחד אבל בנותן ומקבל נותן הוא דאינו יכול לחזור אבל המקבל יכול לחזור בו וכדע' הרא"ש היא גם כן דעת הרמב"ם דלא כב"י שוב ראיתי בספר בדק הבית דהב"י חזר בו ממ"ש כאן ועיין במ"ש בסמוך סעיף כ"ג ולקמן סעיף ל"ג ובסעי' ל"ג כתב גם פה כתב בית יוסף דדעת התוספות והרא"ש דלא כהרמב"ם וסבורי' דיכול שותף לחלוק קוד' שיגיע הזמן שקבעו וכדעת נ"י וליתא אלא דעת התוספות והרא"ש ש היא כדעת הרמב"ם כדלעיל סעי' כ"ג ובסעי' כ"ז והכי נקטינן כרוב הגאוני' דהיא גם כן דעת הראב"ד וכך כתב האלפסי פרק המקבל והמרדכי פרק מי שהיה נשוי ומביאו ב"י דלא כנימוקי יוסף והר"ר ישעיה ע"כ: ואע"פי שהרב ב"י היה סבור שדעת התוספות והרא"ש איננה מסכמת לדעת הרמב"ם עם כל זה פסק בשלחנו כדעת הרמב"ם וז"ל בסי' קע"ו השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד מהם מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהם יכול ליטול מהקרן ולא מהשכר עד סוף הזמן עכ"ל: ולפסק זה הסכימו האחרונים ז"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב לשואלנו על לוי ויהודה שעשו שותפות ביניהם כדת וכהלכה למשך ה' שנים רצופות ויקר מקרה ליהודה שנשבו בניו במ"ה ובא לב"ד וחלק הסחורות והמעות בפניהם וסלק השותפות והלך לדרכו ובחזירתו בא לוי ותבע מיהודה חצי הריוח באמרו שעדין לא נתפרדה שותפותם ועודה קיימת עד סוף הזמן שהתנו ביניהם לזה אשיב ואומר שהדין עם לוי שכבר נתבאר ששותפים שנשתתפו לזמן ידוע אין אחד מהם רשאי לחלוק לא הקרן ולא הריוח אלא ברצון ובהסכמת חבירו וכיון שיהודה חלק הסחורות והמעות שלא מדעת שותפו הנה השותפות עדין קיימת ומתמדת עד סוף הזמן שהתנו ביניהם ולא הועיל במעשיו במה שחלק הסחורות בפני ב"ד כי לא הותר זה אלא אחר שעבר הזמן המוגבל או אם נשתתפו סתם בלא קביעות זמן אבל בלאו הכי לא ויש לתמוה על הב"ד איך לא הודיעוהו זה כשבא לחלוק בפניהם והיו צריכים להגיד לו שלא הותר לו לחלוק שלא מדעת חבירו כיון שעדין השותפות במקומה עומד ויש לתרץ כי ב"ד לא ידעו מזה כי לא הגיד להם וחשבו שנשתתפו סתם בלא קביעות זמן או שכבר עבר הזמן המוגבל שהתנו ביניהם ולפיכך לא אמרו לו מזה דבר:
אמנם עדין צריכים אנו לחקור אם מחוייב לוי לחוות דעתו ולערער על חלוקת שותפו מיד כשיודע לו או אם יש לו זמן לזה עד שיחזור יהודה והיה נראה כפי הסברה הישרה שאין ממתינין לו על זה אלא מיד כשיקרא לב"ד וימסרו לו חלקו ויגידו לו חלוקת חבירו ראוי שיאמר בפניהם ששותפו עשה שלא כדין שחלק ממון השתפו' בתוך זמן המוגבל כיון ששותפות' נעשתה למשך ה' שנים רצופות ושאינו ומסכים למעשיו כלל אבל שיצפה לביאת יהודה לראות איך יפול דבר ואם יפסיד בחלקו יסכים למעשיו ואם ירויח יטעון נגדו ויתבע חצי הריוח מהצלח' יהודה אינו נכון כי אין לו לתפוס החבל בשני ראשון ותהיה הבחירה בידו לסתור או לבנות כפי רצונו אשר על כן היה נראה שאם לא מיחה בפני ב"ד וערער על חלוקת חבירו ששתיקותו הויא ליה כהודאה כההיא דכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ט' מהל' טוען ונטען באו שניהם אדוקין בה (ר"ל בטלית) ושמטה האחד מיד חבירו בפנינו ושתק השני אע"פי שחזר וצוח אין מוציאין אותה מידו כיון ששתק בתחילה הרי זה כמודה לו עכ"ל אך אחר הדרישה והחקירה הראויה נראה שאין הדבר כן אלא צריך שיסכים למעשיו בביאור לשיהיה פטור והשתיקה אינה מועלת בענין זה וזה דקדקתי בלשון הרמב"ם ז"ל שכתב בתחילת פרק ה' מהל' שלוחין ושותפין והעתיקו הרב בשלחנו סי' קע"ו סעיף י' ז"ל המשתתף עם חבירו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה סחורה ולא ילך למקום אחר ולא ישתתף בה עם אחרים ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה: ולא יפקיד ביד אחרים אלא אם כן התנו בתחילה או שיעשה מדעת חבירו ואם עבר ועשה שלא מדעת חבירו ואחר כך הודיעו והסכים למעשיו הרי זה פטור ואין הדברים האלו צריכים קנין אלא בדברים בלבד ואם שינה האחד מכל אלו הדברים שהלך למקום שלא היה לו לילך או פירש בים או שמכר בהקפה או נשא ונתן בסחורה אחרת וכן כיוצא באלו הדברים כל פחת שיבא מחמת זה שעבר חייב לשלם לבדו ואם היה שם שכר השכר לאמצע עכ"ל הנה במה שאמר והסכים למעשיו הרי זה פטור משמע דלא סגי בשתיקה אלא צריך שיודה במעשיו בברור ויאמר לו שהוא מסכים במה שעשה דאם לא כן גדולה מזו היה לו להודיענו והיה לו לומר כלשון הזה ואם עבר ועשה שלא מדעת חבירו ואחר כך הודיעו אם שתק ולא מיחה הרי זה פטור וכל שכן כשהסכים בדבורו אלא ודאי מדאמר והסכים למעשיו נראה דשתיקה לא הויא כהודאה בדבר זה וכן מצאתי להרב בעל מאירת עינים שדקדק כן בדברי השלחן ערוך בס"ק ל"ד וז"ל משמע דיסכים עמו בפירוש אבל בשתיקה בעלמא לא אמרינן בזה דשתיקה כהודאה דמיא דהא יש לומר דשתק מאחר דכבר עשאו ולא היה בידו לשנות ע"כ וכן העתיק גם כן הרב בעל עטרת צבי בס"ק כ"ז נמצא לפי זה דכיון שלא הסכים לוי בפירוש בחלוקת יהודה שתיקתו לא הויא כהודאה:
אמנם נ"ל שאין לחייב ליהודה מדין הנ"ל אלא אם כן הוא איש עשיר ובעל נכסים רבים באופן שיש בידו הון רב כדי לפדות אשתו ובניו מזולת שיצטרך לממון השותפות אבל אם אינו אמוד לכך והוצרך לממון שיש לו בשותפות כדי לפדות בניו ובני ביתו כ"ל בבאור שדי לו בחלוקה בפני ב"ד ובזה נפרד ונפטר משותפו ואפילו הרמב"ם ז"ל והעומדים בשיטתו יודו בזה כי בודאי לא לכך נתכוון כשקשר עצמו בשותפות שתשאר אשתו ובניו בבית השבי ולא יהא שליט בממונו לאונס גדול כזה וכ"ש לפדיון שבוים שאון לך מצוה גדולה ממנה כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק שמיני מהלכות מתנות עניים ובודאי שדברי טעם הם אלו ולא אאמין שיחלוק אדם בזה:
הכלל העולה מדברינו הוא ששותפין שנשתתפו בסתם בלא הגבלת זמן הבחירה היא ביד כל אחד מהם לחלוק ממון השתפות כשיחפוץ בזה ורשאי להפרד כשירצה ואין חבירו מעכב עליו ובלבד שיחלוק בפני שלש' נאמנים היודעים והבקיאים בשומא ואם קבעו זמן לשותפות לא הותר לשום אחד מהם לחלוק תוך זמן זה בין בקרן בין בריוח אלא מדעת ובהסכמת שניהם ובין אם נשתתפו בסתם או שנשתתפו לזמן ועבר הזמן כל שיש לאותה סחורה זמן ידוע למכירתה אין אחד מהם רשאי לחלוק בלתי הסכמת חבירו אעפ"י שלא התנו בפירוש על זה נמצא לפי זה בנדון שאנו בו כיון שיהודה נשתתף עם לוי למשך חמש שנים רצופות לא הועיל במעשיו במה שחלק בבית דין ועדין הוא קשור עם לוי ודינם זה עם זה כאלו לא נתפרדו ר"ל שכל אחד מהם זכה בחצי ריוח של חבירו ובתנאי שיהודה הוא אמוד לבעל נכסים רבים באופן שהיה יכול לפדות אשתו ובניו בממון שיש לו מלבד ממון השותפות אמנם אם אינו ידוע וניכר לכך ונצטרך לחלק שיש לו בשותפות כדי להוציא בניו ובני ביתו מבית השביה מותר לו להפרד מחבירו ולקוות חלקו מממון השותפות ובלבד שיחלוק בבית דין כמו שכתבנו זהו הנראה לע"ד וה' יתברך יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וירפאנו רפואה שלמה לעשות רצונו בלב שלם אכי"ר
תם ונשלם היום יום שהוכפל בו כי טוב שנים עשר לחדש אלול בסדר ובשנת ברוך אתה בבאך וברוך אתה בצאתך ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלוריש יצ"ו: