שאלה לח ראובן שלח לשמעון לעיר אחרת פקדון אחד כדי למוכרו לו בתורת חן וחסד וקבל שמעון הפקדון ולא מכר אותו לו ביני וביני היה לו דרך לשמעון ללכת למקום ראובן לקח הפקדון של ראובן להוליכו עמו להחזירו לבעליו יצאו גנבים בדרך על שמעון וגנבו כל חפציו ובכלל גם כן הפקדון של ראובן עתה ראובן טוען היה לך להניח את פקדוני בביתך עד שאשלח לך מה תעשה בו כיון שלא מכרת אותו ולא להוליכו בדרך שכל הדרכים הם בחזקת סכנה ושמעון טוען שומר חנם אני כשם שנגנבו כל מטלטלי כך נגנב פקדונך יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה גרסינן במסכת בתרא פרק המוכר את הספינה ז"ל השולח את בנו אצל חנוני ופונדיון בידו ומדד לו באיסר שמן ונתן לו את האיסר שובר את הצלוחית ואיבד את האיסר חנוני חייב רבי יאודה פוטר שעל מנת כן שלחו ומודים חכמים לרבי יהודה בזמן שהצלוחית ביד התינוק ומדד חנוני לתוכה חנוני פטור:
עוד בגמרא בשלמא באיסר ושמן בהא פליגי דרבנן סברי לאודועי שדריה ורבי יהודה סבר לשדורי ליה שדריה אלא שבר צלוחית אבידה מדעת היא וכו':
ופירש"י ז"ל בשלמא באיסר ושמן בהא פליגי וכו' האיסר שנתן החנוני לתינוק והשמן שבצלוחית: לאודועיה לחנוני שצריך לשמן שדריה האב לבנו כדי שישלח לו חנוני מה שישלח לו על ידי שלוחו פקח ורבי יהודה סבר לשדוריה ליה ביד בנו שדריה:. אלא צלוחית (אבדה מידעת היא) אמאי חייב חנוני לשלם אבדה מדעת היא דכי מסרה לתינוק שאינו יודע לשמר' הפקר הוא זה ואינו חושש אם יחזירנה בנו בידו ריקנית אלא שישלח לו החנוני מה שישלח משלו הן שמן הן איסר ביד פיקח ופונדיון שנפל בנו בהליכה נהי נמי דאבדה מדעת היא מ"מ בחזרה יפה מחייבין חכמים הואיל ואמרינן לאודועי שדריה עד כאן לשון רש"י ז"ל:
וכתבו בעלי התוספות ז"ל אף על גב דפונדיון נמי אבדה מדעת היא כמשלחו ביד תינוק מ"מ כיון שהפונדיון שלב"ה נשאר ביד החנוני אינו פטור עד שיצא לידו שוה פונדיון שמן ואיסר ואם היה מחזיר אותו הפונדיון עצמו לתינוק הכי נמי דהוה פטור עכ"ל:
והרמב"ם כתב בהלכות שלוחין ושותפין פ' שני ז"ל השולח בנו קטן אצל החנוני ומדד לו באיסר שמן ונתן לו את האיסר ואבד את השמן ואת האיסר החנוני חייב לשלם שלא שלחו אלא להודיעו ולא היה לו לשלח אלא עם בן דעת וכן כל כיוצא בזה ואם פרש ואמר שלח לי עם הקטן הרי זה פטור:
ומר"ן ז"ל כתב ז"ל מסכת בתרא פרק המוכר  את הספינה משנה השולח בנו אצל חנוני ופונדיון בידו ומדד לו באיסר שמן ונתן לו את האיסר ושבר את הצלוחית ואבד את האיסר חנוני חייב רבי יהודה פוטר שעל מנת כן שלחו ופר"ש השולח בנו אצל חנוני ופונדיון בידו שהם שני איסרים להביא לו שמן באיסר ואיסר יתן לו החנוני וכן עשה מדד לו באיסר שמן ונתן לו חנוני לתינוק את האיסר להביא לאביו השמן והאיסר ואמרו בגמ' בשלמא בשמן ואיסר בהא פליגי דרבנן סברי לאודועי שדר יה כלומר להודיע לחנוני שצריך לשמן שדריה האב לבנו כדי שישלח לו חנוני על ידי שלוחו פקח ורבי יהודה סבר לשדורי ליה שדריה אלא שבר צלוחית אבדה מדעת היא כלומר דאע"ג דפונדיון נמי אבדה מדעת מ"מ כיון שנשאר אצלו לא מיפטר עד שיבא לידו שוה פונדיון שמן ואיסר ואם היה מחזיר אותו פונדיון ה"נ דהוה פטור ודבר פשוט דהלכה כחכמים דלאודועי שדריה ומכיון שאמרו דצלוחית אבדה מדעת היא למדנו שאם פירש ואמר שלח לי עם הקטן שהוא פטור. עד כאן לשון מר"ן ז"ל:
הרי הדבר מפורש דצלוחית היה פטור עליה משום דאבידה מדעת היא וגם הפונדיון  עצמו אילו היה חוזר ושולחו ביד התינוק היה פטור אלא מפני שעכבו בידו ונשאר בידו מתחייב עד שמגיע לידו האיסר והשמן אם כן הכא בנ"ד אילו לא היה מקבל הפקדון אלא היה מחזירו ביד שלוחו של ראובן היה פטור אבל כיון שקבל הפקדון ונעשה עליו שומר ונתרצה למוכרו הרי נעשה ברשותו ונעשה עליו שומר חנם וחייב בפשיעה שהרי אף על שהיה לו למוכרו לא היה לו לשלוח לו מעותיו מבלי שיכתוב לו שלח לי מעותי משום דאיכא למימר לאודועיה שדריה כדברי חכמים שכן כתב הרמב"ם ז"ל פרק ב' מהלכות שלוחין ושותפין ואם כן הכא נמי לאודועיה שדריה ומכור אותו ועכב המעות על ידך עד שאראה מה אעשה בהם ולא תשלחם בחזקת סכנת דרכים וכיון שכן השתא נמי שקבלו כבר נעשה ברשותו ואין לו לשולחו בדרכים בחזקת סכנה עד שיודיענו ולא דמי לפונדיון שכתבו התוס' דאם היה שולחו ביד התינוק היה פטור דהתם דוקא הוי טעמא משום דלא נעשה עליו שומר מעולם אלא היה שולחו ביד התינוק לומר איני רוצה לעשות שליחותו וכן בנ"ד אלו היו שולח תכף הפקדון ביד השליח עצמו שהביאו היה לפי שלא רצה להיות שומר עליו וזה דומה לחזר הפונדיון ביד התינוק אמנם הכא שנעשה שומר עליו ונעשה ברשותו לא יצא מידי שמירתו עד שיודיע לבעליו מה יעשה בו ואם הוליכו בדרך סכנה חייב משום פושע:
אם כן הדבר ברור שטענת ראובן טענה היא שכל הדרכים בחזקת סכנה הם שמא תאמר וכי מה יעשה זה שמעון שהוכרח ללכת למסעיו והיכן יניח פקדונו של ראובן וכי נאסור אותו בבית כלוא ולא יצא אנא ואנה עד שישלח להודיעו מה יעשה בפקדונו יש לומר שהיה לו להניחו בב"ד ובית דינו יפקדו אותו ביד נאמן:
וכן כתב הרמב"ם פרק ז' מהלכות שאלה ופקדון ז"ל המפקיד אצל חבירו והלך בעל הפקדון למדינת הים והרי השומר רצה לפרש מיבשה לים או לצאת בשיירה יש מי שהורה שאם בא השומר והביא הפקדון לבית דין נפטר מאחריות שמירתו ודברים של טעם הם שאין אוסרין זה במדינה זו מפני פקדון של זה שהלך ואי אפשר לו הוליכו עמו שמא יארע לו אונס ויהיה חייב באחריותו ובית דין מפקידין אותו ביד נאמן אצלם משום השב אבידה לבעלים עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
הרי שכתב בפירוש שאם היה מוליכו עמו היה פושע וחייב באונסים וכן כתב שאין אוסרין אותו במדינה זו מפני הפקדון אלא ילך לו ויפקדנו ביד ב"ד והם יפקדוהו ביד נאמן:
ואין לומר דשאני התם שנתן הפקדון בידו והלך לו בעל הפקדון הלכך כתב כיון שהלך לו בעל הפקדון ולא חשש על פקדונו לקחתו או להודיעו מה יעשה בו איהו דאפסיד אנפשיה בהליכתו אמנם הכא לא שייך למימר הכי דייקא נמי שכתב הרמב"ם ז"ל ודברים של טעם הם שאין אוסרין אותו במדינה זו מפני פקדון של זה שהלך וכו' הרי דתלה טעמא מפני שהלך אבל בנ"ד דלא הלך לא שייך הך טעמא הא ליכא למימר משום דהכא נמי עדיף טפי דשלחו ראובן ליד שמעון לעיר אחרת הלכך אין ראוי שיתעכב שמעון בשביל פקדון ששלח לו ראובן מעיר אחרת בלא ידיעתו ואילמלא היה מונע עצמו ולא היה מקבל הפקדון היה פטור והשליח היה מחזירו לו ואם נגנב או אבד לא היה מתחייב לפי שאינו מחויב לקבל הפקדון בעל כרחו אמנם כיון שכבר קבלו ונתרצה למוכרו הרי נעשה שומר חנם וכיון שכן אם פשע והוליכו חייב אבל לא מפני זה נאסור אותו במדינה זו שלא ילך למקום שצריך ללכת למשאו ומתנו עד שישלח לארץ אחרת למקום ראובן להודיעו מה יעשה בפקדונו ובין כך ובין כך יתעכב ממשאו ומתנו בשביל שקבל פקדונו של זה ששלח לו פקדונו מעיר אחרת שיכול לטעון לא נתרציתי לקבלו על מנת שאהיה אסור ברהטים אלא בתנאי קבלתיו על מנת שאם ארצה ללכת לא אמנע בשביל הפקדון וזה פשוט אע"פי שלא התנה כמאן דהתנה דמי באומדן דעתא:
ואין לומר נמי דכיון שהוא שלח לו הפקדון מארץ אחרת וסיכנו בדרכים אבידה מדעת היא דהא ראובן עצמו שלח הפקדון בדרכים בחזק' סכנה וכיון שכן הוה ליה אבידה מדעת ועוד דהא ציוה לו שימכרנו ובודאי שאם ימכרנו ישלח לו המעות בדרכים ואם כן מה לי הן מה לי דמיהן. הא ליכא למימר הכי משום דאיכא למימר דאף על גב ששלח לו שימכרנו לא הרשהו שישלח לו המעות בדרכים בחזקת סכנה אלא שעכבם בידו עד שיראה מה יעשה בהם שמא תאמר הרי מתחלה שלח הפקדון בדרכים בחזקת סכנה והוה ליה אבידה מדעת הא ליכא למימר דכיון שהגיעה לידו הרי נעשה שומר ולא היה לו להוליכו או לשלוח דמיו בדרכים אפילו ימכרנו עד שיכתוב לו מה יעשה  בדמיהן:
באופן שנמצינו למדין שטענת ראובן טענה נכונה היא שכל הדרכים בחזקת סכנה הם וחייב שמעון בפשיעה כדין שומר חנם שחייב בפשיעה שמא תאמר וכי מה יעשה שמעון שהוכרח ללכת למסעיו והיכן יניח פקדונו של ראובן וכי נאסור אותו בבית כלוא ולא יצא אנה ואנה עד שישלח להודיעו מה יעשה בפקדונו יש לומר שהיה לו להניחו בב"ד ובית דין יפקדו אותו ביד נאמן:
אכתי פש גבן לחקור למה לא מצא הרמב"ם  תקנתא אחרת אלא שיניחנו ביד בית  דין יניחנו בביתו ביד אשתו ובניו דאמרינן כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד יש לומר באחד משני פנים או שנאמר דהתם מיירי באדם שאין לו אשה ובנים או נוסע הוא וביתו ללכת או שנאמר דמאי דאמרינן כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא המפקיד היינו דוקא כשהוא שרוי עמהם בעיר אבל כשהוא הולך לארץ אחרת אין לו רשות להניח ביד אחר אפילו אשתו ובניו ולהניח לא אשכח הרמב"ם ז"ל תקנתא אלא להניח ביד בית דין:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם ראובן וחייב שמעון לתת לו הפקדון או דמי הפקדון מפני שטענת ראובן שלא היה לו להוליכו בדרך שכל הדרכים בחזקת סכנה הוא טענה נכונה כמו שאמרנו לעיל וטענת שמעון שטען שהוכרח ללכת למסעיו למשאו ומתנו ואם כן היכן יניח פקדונו יניח ביד בית דין ובית דין יפקדו אותו ביד נאמן וכיון שלא עשה זה אלא הוליכו עמו איהו דאפסיד אנפשיה:
כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
תם ונשלם ראש חדש סיון שנת התק"א ליצירה
נאם הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס