שאלה ראובן היה עשיר גדול וקנה שפחות לשמש לאשתו וכמו שנה קודם מותו נתנם במתנת בריא לבנו חנוך בקנין סודר ובכל התנאים שתהיה גופם קנוים לו מעכשיו ושלא יהיה ראובן הנזכר רשאי למוכרם זולתי שכל ימי חייו יהיו ברשותו לשמש לאשתו כמו שהיתה רגילה לעשות עד עתה אמנם תכף אחר מותו יקח אותם חנוך שהם שלו למפרע מהיום ויהי לעת מיתת ראובן עיכבם אלמנתו ורצתה לזכות בהן בשביל מזונותיה ולפריעת נדונייתה כדין אלמנה שתפסה וכו' וחנוך טוען שאלו השפחות הם קנוין לו ולא תועיל תפיסתה אלא בנכסים שנמצאו לראובן בשעת מיתתו אבל זה שנתן קודם מיתתו שלו הם והאלמנה תשיב אמריה שבביתו וברשותו נמצאו ואינון אחראין וערבאין למזונותיה ולנדונייתה ועתה לשאול הגיעו הדין עם מי ואת"ל כיון שיש לראובן נכסים אחרים אין תפיסתה כלום עדיין תבעי לך במקום דליכא נכסים אחרים מה דיני על הכל הגד לנו דעתך הנכונה והרחבה ושכ"מה:
תשובה טרם אשיב לשואלי דבר צריכים אנו לידע אם הכתובה ונדוניא יש להם דין אחד או יוחלקו בדיניהם דהנה לדעת הרמב"ם לא יוגדר בשם נדוניא אלא הנכסים שהביאה האשה מבית אביה ומקבל הבעל אחריותם עליו דאז דינם כדין חוב אבל מנה מאתים ותוספת הם נגדרים בשם כתובה ויש אחרים שחולקים עליו סוברים שהכל נכלל תחת שם כתובה או נדוניא אבל לענין דינא כיון שכולם הסכימו שדין הכתובה  כדין הנדוניא לטרוף ממש עבדים לא ראיתי להאריך בדבר כיון דלא נפקא לן מידי בנדון שלפנינו:
וגם יש לי להקדים אם העבדים והשפחות יש להם דין מטלטלין או קרקעות נהי ודאי דעבדא כמקרקעי דמי לענין שבועה וקנין בכסף ובשטר והחזקה דכל מילי דאורייתא דין מקרקעי יש להם מוהתנחלתם אבל לענין לשון בני אדם מי קרו להו מטלטלין וישנו בכלל מתנות מטלטלין שהרי מטלטלי הוא או לא זהו בעיא בפרק מי שמת דף ק"נ ולא אפשיטא אבל בהלכות כתוב כמטלטלי דמי דגרסינן בפרק יש נוחלין אין גובין מן העבדים  והפסיקא הלכתא כותיה בהדיא אלמא עבדא כמטלטלין דמי וכן כתב הרא"ש וכן פירש הרמב"ם בפרק י"א מהלכות זכיה ואע"פ שנמוקי יוסף כתב דמההיא דרב נחמן לא מיפשטא בעין וכן משמע מדברי רשב"ם כיון דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל הסכימו כן הכי נקיטינן וכדי שנוציא לאור משפט שאלתינו אציע לפניך סוגייות הגמרא אשר מהם יצא לאור משפטינו וזו היא:
תנן בהניזקין דף נ' אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין: ובגמרא בעי רב אחדבוי בר אמי במתנה היאך תקנתא הוא דעבוד רבנן משום פסידא דלקוחות אבל מתנה דליכא פסידא דלקוחות לא או דלמא מתנה נמי אי לאו דאית ליה הנאה מיני' לא יהיב ליה מתנה והלכך כי פסידא דלקוחות דמי א"ל מר קשישא בריה דרב חסדא לרב אשי תא שמע שכיב מרע שאמר תנו מאתים זוז לפלוני ושלוש מאות לפלוני וארבע מאות לפלוני אין אומרים כל הקודם בשטר זכה לפיכך יצא עליו שטר חוב גובה מכולן אבל אם אמר תנו ר' זוז לפלוני ואחריו לפלוני ואחריו לפלוני אומרים כל הקודם בשטר זכה לפיכך יצא עליו שטר חוב גובה מן האחרון אין לו גובה משלפניו אין לו גובה משלפני פניו ואע"ג דקמא בינונית ובתרא זבורית מזיבורית גבי מבינונית לא גבי ש"מ במתנה נמי עבוד רבנן תקנתא הכא במאי עסיקינן בבעל חוב והא תנו קאמר תנו בחובי וליחזי שטרא דמאן קדים דליכא שטרא והא כל הקודם בשטר קאמר בשטר פקדתא איבעית אימא אפילו מתנה נמי ולא קשיא מאי גובה מן האחרון אין נפסד אלא אחרון ואיבעית אימא דשוו כולהו להדדי: ופירש רש"י ז"ל במקום שיש דאתו לקוחות לאינצויי ולמימר מיניה גבי שהרי יש לך מקום: במתנה היאך אם שעבוד של משועבדים הללו אינו מחמת מכר אלא שנתנם מתנה לאחר שלוה מזה ושייר זיבורית לפניו היאך מיגבי מזיבורית בני חורין או מבינונית משועבדים: אין אומרים כל הקודם בשטר צואה זכה ליקדם שלא יטלו אחרונים אלא מה ששייר הראשון שאם יחסר שלא ימצאו שם כל כך לא יהא נפסד הראשון הא לא אמרי דכיון דלא אמר אחריו לפלוני לאו דוקא אקדמי' אלא שא"א להוציא שני דברים כאחד: יצא עליו שטר חוב המת לאחר שגבו אלו: גובה מכולם כלומר כולן נפסדין בדבר איש איש לפי חלקו בעל ארבע מאות נפסד יותר מכולן שהדין לחזור ולחלוק לאחר שיפרעו לזה מחלקו של אחד מהם שאם יצא עליהן חוב של מכה חולקין אותו לט' חלקים וישלם זה שני חלקים וזה ג' וזה ד': גובה מן האחרון שאפילו יצא שטר חוב קודם שגבו הן וגבה בעל חוב את חובו הוה הראשון לצוואה קודם לגבות את הנמצא עד שיגבה כל חובו ואחריו יטול שני והשלישי יפסיד והשתא נמי לא שנא: אין לו אין בשל אחרון כדי חיוב השטר: מזיבורית גבי מבתרא כדאמרן דקמא קדים וא"ל בשנשתעבדו לי תחילה קודם שאמר ואחריו לפלוני היו שלי משועבדים והשאר בני חורין והוטל דינך עליהן הלכך בתרא שקל דינך אלמא במתנה נמי אמרינן אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין: בבעל חוב אות' שאמר עליהם תנו להם כך וכך מלוי' היו: וליחזי שטרא דהלואה דמאן דקדים אמאי אזלינן בתר דקדים ומאוחר דצוואה אי נמי ברישא כי לא אמר ואחריו אמאי גובה מכולם: דליכא שטרא דהלואה דמלוה על פה הואי: פקדתא צוואה: וא"א לעולם אי קמא בינונית ובתרא זיבורית מקמא גבי דשקיל דיניה ולא אמר במתנה אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ומאי גובה מן האחרון אינו נפסד אלא אחרון דכי נמי גובה מקמא חוזר על האחרון וגובה ממנו דאמר ליה לית לך למשקל מקמאי: ואיבעית אימא דוקא גובה מן האחרון קאמר ואפילו הכי לא תפשוט מינה דאין נפרעין וכו' והכא במאי עסיקינן דשוו כולהי קרקעות או כולן בינונית או כולן זיבורית או כולן עידית עכ"ד ואעג"ב דלא אפשיטא הבעיא בגמרא כל הפוסקים ז"ל הסכימו דלענין זה המתנה ומכר שוים הם וכשם שאין המלוה גובה מנכסים המשועבדים מחמת שמכרם הלוה כשיש שם בני חורין ואפילו זיבורית הכי נמי אינו יכול לגבות חובו מנכסים המשועבדים במתנה כשיש אחרים בני חורין כדמוכח מדברי הרי"ף שכתב וז"ל אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ולא שנא מכר ולא שנא מתנה דתניא שכיב מרע שאמר מאתים וכו' שמעינן מינה דבמתנה נמי עבוד רבנן תקנתא וכן הלכתא ואע"גב דדחינן ואוקימנא בבעל חוב אי נמי אין נפסד אלא אחרון אי נמי בדשוו קרקעות להדדי ההוא דחייתא בעלמא היא ולא סמכינן עלה עכ"ד:
וכן כתב הרמ"בם בפרק י"א מהלכות מלוה ולוה המלוה אתחברו סתם הרי כל נכסיו אחראין וערבאין לחוב זה לפיכך כשיבא לגבות תובע את בעל חובו תחילה אם מצא עמו נכסים בין מטלטלין בין קרקעות גובין מהם ברצון הלוה ואם לא נתן הלוה מדעתו מגבין אותו בבית דין לא הספיק לו כל הנמצא כנגד שטר חובו הרי זה גובה מכל קרקעות שהיו ללוה אע"פי שהן עתה מכורים או נתונים במתנה הואיל ומכר הלוה או נתן במתנה אחר שנשתעבד בחוב זה הרי זה מוציא מיד הלקוחות או מיד מקבלי המתנות ע"כ וכן הביא נמי הטור בח"מ ס' קי"א:
ודין זה שוה בין לגבות חוב בין לגבות כתובה דאין גובין לאשה כתובתה ובתה מהלקוחות או ממקבילי מתנה בזמן שיש ללוה נכסים אחרים בנו חורין כמו שכתב הרמ"בם בפרק י"ו מהלכות אישות וז"ל ועוד תקנו חכמים שיהיו כל נכסי הבעל אחראין וערבאין לכתובה אפילו כתובתה מנה ויש לו קרקע באלפים זהובים הכל תחת שעבוד הכתובה וכל שימכור אחר הנשואין מנכסיו אף על פי שממכרו קיים ויש לו למכור כל נכסיו אם ירצה יש לה לטרוף אותן בכתובתה כשיגרשנה או כשימות אם לא תמצא נכסים בני חורן ע"כ וכן הביא נמי הטור ובית יוסף בא"ה סי' ק':
ודבר ידוע דכפי דין הגמרא אין שעבוד במטלטלין לעולם ואע"גב שאם בא המלוה לגבות חובו בחיי הלוה גובה הוא מכל מה שימצא הן מטלטלין הן קרקעות כמבואר במי שמת ואפילו מגלימא דעל כתפיה מ"מ אם מכר הלוה אותן המטלטלין או נתנם במתנה ואין לו נכסים אחרים אין כח במלוה לטורפם מהלקוחות או ממקבלי המתנות לפריעת חובו וכן אם מת הלוה והניח מטלטלין ובא בעל חוב ליפרע מהיתומים אין חייבים לשלם אלא משום מצוה אבל אם לא רצו אין כופין אותם כיון שאין המטלטלין תחת שעבוד חוב מן התורה אבל הגאונים תקנו שיגבו הבעל חוב והאשה מהמטלטלין שהניח מורישם זהו ברור בהרמ"בם בהלכות אישות בפ' י"ו וז"ל תקנו הגאונים בכל הישיבות שתהיה האשה גובה כתובתה אחרי מות בעלה אף מן המטלטלין כדרך שהתקינו לבעל חוב לגבות מן המטלטלין ופשטה תקנה זו ברוב ישראל וכן שאר תנאי כתיבה וכי וכן הביא נמי הטור ומהרי"קא בח"ה ס' ק' ובח"מ ס' קי"א:
הנה למדנו מכל זה שני דברים הא' דאין נזקקין בשום ענין לנכסים המשועבדים בזמן שיש שם בני חורין ר"ל שאין מגבים לבעל חוב או לאשה בכתובתה מהלקוחות או ממקבלי מתנת בריא כל זמן שהניח המת נכסים אחרים שאינן משועבדים הן קרקע הן מטלטלין והב' אם לא נמצאו בני חורין אחר מות הלוה או הבעל הפסידו הבעל חוב ואשה ואינם גובים ממקבלי מתנת בריא ממטלטלין אבל אם הניח והם ביד היורשים ואינם רוצים ליתנם  כופין בכח תקנת הגאונים:
נמצינו למדין לענין נדון שלפנינו מה יהיה משפט אלמנת ראובן בשפחות שנתן בעלה בחייו לבנו חנוך במתנת בריא ואחר מותו קדמה היא ותפסה אותן וטוענת שרצונה לעכבם אצלה כדי לגבות מהן מזונותיה ולפריעת נדונייתה וכו' ומהנראה נסתפק החכם השואל בנדון זה ב' ספקות הא' בענין שהניח ראובן נכסים אחרים ואינה רוצה לגבות נדונייתה מהם כי אם מאותן שנתן בעלה לחנוך שעכשיו הן ברשותה והב' אם לא נמצאו לראובן שהניח שפחות לבד ולזה תפסה אותן ועכבתן בין למזונותיה בין לנדונייתה ולספק הא' נראה לנו ברור כשמש בצהרים שהדין עם חנוך לפי העיקר שהשרשנו דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין אם כן אין אלמנתו של ראובן יכולת לעכב המתנה שנתן לו אביו במתנת בריא בטענה חלושה שטוענת דרצונ' לעכב השפחו' למזונותיה ולנדונייתה שהרי הניח לה בעלה נכסים אחרים דיכולה היא שתגבה משם המזונות והנדונייא בלא שיפסיד חנוך מה שנתן לו אביו וכיון שתפסה שלא כדין מוציאים איתן מידה ליתנם לחנוך שיזכה בהן כפי תנאי המתנה: והטענה שטוענת דכיון שבביתו וברשותו נמצאו אינון אחראין וערבאין למזונותיה ולפריעת נדונייתה אין זו טענה כלל שלא נאמר דין זה אלא בנכסי בעלה אבל שפחות אלו הם חפצי חנוך ונקראים על שמו משעה שקבלם מאביו בתורת מתנה וקנאם בכל התנאים שהמתנה נקנית בהן ולא נשארו שם אלא משום התנאי שהתנו ביניהם שיהיו שם כל ימי חיי ראובן אבל לא היה יכול ליתנם אחר כך לאחר או למוכרם נמצא שהיו שם כפיקדון בעלמא ובודאי שלא יעלה על דעת שום אדם דיסבור שיש כח ביד האלמנה לתפוס הפיקדון שהופקד בבית בעלה ולהחזיק בה כדי שתגבה ממנה כתובתה ויפסיד בעל הפיקדון את פקדונו הכא נמי לא שנא:
באופן שיש לחנוך זכות לקיים המתנה ולהוציא השפחות מאלמנתו של אביו נבוא עתה לבאר הספק הב' שהוא בענין שלא הניח ראובן נכסים אחרים מה דינו ובזה הענין נראה לנו שהדין עם האלמנה כפי העיקר שכתבנו למעלה שיש כח לבעל חוב ולאשה לגבות חובם מהמטלטלין שמכר או נתן הלוה או הבעל אחר שלוה או נשא אם לא מצאו שם נכסי' בני חורין כפי תקנת הגאונים. ודבר ידוע שבזמננו נהגו לכתוב בכל הכתובות שעבוד מטלטלין וקרקעות שקנה ושיקנה שתגבה מהם האשה העיקר ותוספת ונדונייתה וכפי זה נמצא שהיו כל נכסי ראובן תחת שעבוד נדוניית אלמנתו ובכללם שפחות אלו שנתן לחנוך ומאחר שמת ולא נמצאו לו נכסים אחרים יכולה היא לגבות מהן ולטרוף אותם מחנוך ברשות בית דין אפילו קדם הוא והביאם לביתו והיה קודם מוחזק בהם כ"ש בנדון דידן שקדמה האלמנה ותפסה אותן שבודאי זכתה בתפיסה זו:
ועוד יש לנו ראיה אחרת לטעון בעד האלמנה הה מרדכי בשם מוה"רם פ' נערה תוספות והגהות מימוניות דמה שאמרו מתנה כמכר להוציא מדי שעבוד היינו דוקא בנותן מתנה לאחר שאינו ראוי ליורשו אבל הנותן מחנה לבנו אפילו במתנת בריא אין דינה כמכר לבוא בכלל נכסים המשועבדים מאחר שמקבל מתנה זו ראוי ליורשו ודינה כדין ירושה בעלמא שמגבין לבעלי חובות כן נראה לי לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד:
נכתב ונגמר בסדר ובשנת אשר ימצא אתו יהיה לי עבד לפ"ק:
כ"ד הצעיר יצחק אינריקץ פארו ס"ט: