שאלה ס בני העיר שיש להם בית כנסת  ורצו להרחיב ולהגדיל אותו אבל לא היו להם מעות לקנות דברים הצריכים באופן שלא היו יכולים למלא תאותם ולעשות כרצונם אבל מה עשו נמנו וגמרו כלם כאחד להתנדב נדב' כל אחד כפי עשרו ולפי ממונו כדי שיוכלו לעשות הבנין והתנדבו כלם בשמחה גדולה ובלב שלם אחר כך קנו באותם המעות קורות ועצים ואבני' וכל מיני הצריך לבנין בית הכנסת ויהי אחר הדברים האלה כשמוע המלך (או השופט) את הדבר הזה לא ישרו בעיניו ולא רצה לתת להם רשות להגדיל ולהרחיב אח בית הכנסת אדרב' עכב אותם ואסר להם והשתא נפלה מחלוקת ביניהם יש מהם אומרים כיון שכבר קנו הקורות והעצים חלה קדושה עליהם ואסור למכרם ויש מהם אומרים כיון שהעצים והקורות נרקבים והולכין לאיבוד מותר למכרם ולהוציא המעות לסדור הכנסת יורנו המורה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה ראה ראינו דברי השאלה שנסתפק ה"ה אם מותר למכור הקורות והעצים שקנו להרחבת בית הכנסת ולהוציא המעות לסדור הכנסת ומפני שאדני השאלה הזאת הוטבעו על ענין שנוי מעות שגבו לבנין ב"ה אם מותר להוציאם לקדושה קלה גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להפיק רצון ה"ה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן במגילה ריש פרק בני העיר שמכרו רחובה של עיר לוקחין בדמיו בית הכנסת בית הכנסת לוקחין תיבה תיבה לוקחין מטפחות מטפחות יקחו ספרים ספרים לוקחין תורה אבל איפכא לא:
ופירש רש"י ז"ל שמכרו רחובה של עיר יש בו קדושה כדמפרש בגמרא הואיל ומתפללין בו בתעניות ובמעמדות לוקחין ספרי' נביאים וכתובים אבל מכרו תורה וכו' שמעלין בקודש ולא מורידין הרי לך בהדיא מהאי סוגיא  דגמרא דבכל דבר של קדושה אין מוציאין אתם  המעות אלא לקדושת חמורה:
והרמב"ם כתב בפרק י"א מהלכות תפלה  ז"ל בני העיר שמכרו ב"ה יש  להם ליקח בדמיו תיבה וכו' אבל אם מכרו ספר תורה אין לוקחין בדמיו אלא ספר תורה אחר שאין שם קדושה למעלה מקדושת ספר תורה וכן במותריה:
עוד כתב וכן אם גבו העם מעות לבנות בית המדרש או לבית הכנסת או לקנות תיבה או מטפחות ותיק או ספר תורה רצו לשנות כל מה שגבו אין משנין אותן אלא מקדושה קלה לקדושה חמורה ממנה אבל אם עשו מה שגבו לעשות והותירו משנין המותר לכל מה שירצו ע"כ לשון הרמב"ם ז"ל:
הנה למדנו מדברי הרמב"ם ז"ל שאם גבו מעות לדבר קדושה אין משנין אותן אלא מקדושה קלה לקדושה חמורה:
עוד כתב הרמב"ם ז"ל בהלכות מתנות עניים ז"ל אנשי העיר שגבו מעות לבנין בית הכנסת ובא להם דבר מצוה מוציאין בו המעות קנו אבנים וקורות לא ימכרום לדבר מצוה אלא לפדיון שבויים אע"פ שהביאו אח האבנים וגדרים ואת הקורות ופסלום והתקינו הכל לבנין בית הכנסת מוכרין הכל לפדיון בלבד אבל אם בנו וגמרו לא ימכרו את בית הכנסת אלא יגבו לפדיונן מן הצבור ע"כ ומדכתב הרמב"ם מוציאין משמע דלמצוה חמורה אפי' לכתחילה שרי ואע"פ שהש"ע בי"ד סימן רנ"ב כתב הלכך לכל דבר מצוה שגבו מעות בשבילו יכולין לשנותו לפדיון שבויים עכ"ל דמשמע דוקא לפדיון שבויים אבל לשאר מצוה אפי' חמורה לא כבר פירש הטור שם וז"ל זה מותר לשנותו אפי' למצוה בלא פדיון שבויים כמ"ש הב"י בשם הרמב"ם ולא נקטינן כאן פדיון שבויים אלא משום סיפא שהקנו עצים והקצום ע"כ הרי לנו מכאן שאון משנים המעות אלא לקדושה חמורה:
והטור כתב בהלכות ב"ה ז"ל בני העיר שמכרו ב"ה יכולין לקנות בדמים תיבה מכרו תיבה יכולין ליקח בדמיה מטפחת מכרו מטפחת לוקחין בדמיה חומשין מכרו חומשין לוקחין בדמיה ס"ת אבל איפכ' להורידן מקדושתן לאו ואפי' אם קנו בקצת המעות דבר שקדושתו חמורה אין יכולין לשנותו לקדושה קלה וכו' אם גבו מעות לבנות בית המדרש או בית הכנסת או לקנות תיבה או מטפחת או ס"ת ורצו לשנותן מלצורך שגבו אותן אין משנין אותו אלא מקדושה קלה לקדושה חמורה אבל אם עשו הדבר שגבו אותם בשבילו משנין המותר לכל מה שירצו ע"כ לשון הטור ז"ל:
וב"י כתב שכתב הר"ן ז"ל אבל אם מכרו תורה לא יקחו ספרים משום דאין מורידין בקדושת דמים הא תורה לוקחים מיהו איבעיא לן בגמרא אי שרי לכתחילה למכור ס"ת ישן ליקח בו חדש או אסור ונקטי בך רבותי לחומרא התא ומדאיבעיא לן בס"ת דליכא לעלויי בה מכלל דפשיטא לן דהנך אחריני דאיכ' לעלויי בם ואסור למכרן וליקח כיוצא בהם ע"כ:
ורבינו הגדול מהרי"א ז"ל כתב שמדברי רבינו שכתב אבל איפכא להורידן מקדושתן לא משמע דלא קפדי' אלא שלא יורדידן מקדושתן אבל לקנות כיוצא בהם שרי ושכן כתוב בשם ה"ר יונה ז"ל:
וכתב עוד הב"י וכן אם גבו מעות לבנות .בית הכנסת וכו' כלומר כשם שאם מכרו א' מדברים הללו אינם רשאים לקנות דבר שקדושתו פחותה ממנו כך אם גבו מעות לצורך אחד מאלו הדברים אינם רשאים לשנותם אלא מקדושה קלה לחמורה ומיהו יש חילוק בין מכרו לגבו דבמכרו אפי' קנו מהמעות דבר שקדושתו חמור' והותירו אינם רשאים לשנות המותר והוזלו דתנן וכן במותריהן. אבל אם גבו מעות לצורך אחד מאלו הדברים וקנו מאותם המעות הדבר שגבו אותם בשבילו משנין לכל מה שירצו והכי איתה בגמרא אהא דתנן וכן במותריהם אמר רבא לא שנו אלא שמכרו והותירו אבל גבו והותירו מותר עכ"ל לשון הב"י ז"ל:
אבל אחר העיון והדרישה מצאתי שיש דעות חלוקו' על ענין זה בין הפוסקי' ז"ל ולא ידעתי היכן הדין נוטה שהרי הרמב"ם ז"ל פי"א מהלכות תפלה סתם דבריו ולא גילה דעתו בדין העצים שנקנו ממעות בה"כ ועל המעו' עצמן כתב שאם רצו לשנות כל מה שגבו אין משנים אלא  מקדושה קלה לחמורה ואחריו נמשף הש"ע בא"ח  סי' קנ"ג ולפי שמדבריהם נראה שחלה קדושה  על המעות משעת גבייה ולפיכך אסור לשנותם  מצא המגן דוד מקום לחלוק ולומר דהזמנה כי האי ר"ל גבייה ודאי לאו כלום היא ולעולם יכולים לשנות המעות אפי' למצוה קלה כל שמביאים אחרים תחתיהם לקיים נדרם משום דאין קדושה במעות הללו ומחללין אותם על מטות אחרים: ומ"ש הש"ע אין משנים אלא מקדושה קלה לחמורה: היינו לדעת המג"ד באם רוצים לקיים נדרם שגבו לבה"כ לעשות מן המעות מצוה אחרת אבל לומר שיצאו בזה מחיוב שלה' הא לא אמרינן אלא לא יצאו י"ח עד שיוציאו דוקא לבה"כ ואם רוצים להוציא אלו המעות לדבר אחר וליתן אחרים תחתיהם לבה"כ ודאי מותר דאין כאן קדושה בגוף המעות שגבו אלא דהמצוה לא קיימו מה שהם חייבים עד שיבנו בית הכנסת ועל דברי הרמ"א שם בהג"ה שכתב ואם קנו במקצת דמים אלו עצים ואבנים חלה קדושת דמים על העצים והאבנים ואסור לשנותן לקדושה קלה דמשמע דהזמנה כי האי מילתא היא ולכך חלה קדושה על המטות הקשה המג"ד הרבה קושיות והניח דברי הגה"ה בצ"ע ואף כי הרב בטל עולת שבת חשב להציל הנתפס באומתו דהיינו קמשמע לן הרמ"א דאע"ג טח בסעיף ח' דאפילו בנאוהו לשם בה"כ בעינן דוקא שהתפללו בו אורחים אבל כל זמן שלא התפללו בו אורחים יכולים לשנותם דהתם מיירי כשעדיין לא בא ליד גבאי וכו' מ"מ דברי הרמ"א עדיין תמוהים הם משום דאיהו קסבר גבייה מילתא היא א"כ היאך יעלה על הדעת שבקנין העצים והאבנים פקעה לה הקדוש' וכי מפני שנתקרבו העצי' יותר למלאכת הקדש יתחללו ולדעת המג"א שם אות ח' כל שלא באו העצים ליד גבאי וה"ה המעות יכולין לשנותו היינו ללוותן וליתן אחרי' תחתיהן אבל אם גבו עצים ואבנים אסור לשנותם ולדעתי ודאי לא גריעי העצים שנקנו במעות הללו הרי לפניו שתי דעות חלוקות ונפקא לן מפלוגתייהו טובא לענין דינא שהרי לדעת המג"ד המעות שנגבו אין בהם קדושה כלל וה"ה העצים שנקנו בהם א ולפיזה כל שמשנה אותם דרך הלואה שרי אפילו למצוה קלה ואם באים לצאת ידי נדרם יכולין לשנומן למצו' חמורה דוקא ולדעת הרמ"א והמג"א וסיעתעייהו גביית המעות חשיב מעשה והרי המעות הללא קדש הם ואם קנו בהם עצים ואבנים חלה קדושת המעות על העצים ואסור לשנותן פירוש ללוותן וליתן אחרים תחתיהם אלא למצוה חמורה:
נפקא לן מינה לענין השאלה דבין למג"א דסבר גבייה לאו הזמנא היא בין למאן דאמר דמעש' ממש הוא וחלה קדושת המעו' על העצים כשקנו מהם הרי הקורות הללו שאנו דנים עליהם שנקנו להרחבת בית הכנסת דהיינו תשמישי קדושה וכבר באו ליד גבאי אם באים לשנותם היינו ללוותם ולתת אחרים תחתיהם למצוה חמורה שרי אבל לא למצוה קלה הימנה וגם לכשכמותה כמבואר בא"ח סימן קנ"ג וכבר דחה המג"א סברת היש מתירין ואפשר שהטעם היא משום שאע"פ שירידה ליכא אכחושי מצוה איכא ויש קצת הוכחה לזה מדאמרו הפוסקים ז"ל אין משנים אותם לקדושה קלה אלא לקדושה חמורה ולא חלקו במצוה עצמה לומר לא שנו אלא למצוה דגריעא מינה אבל למצוה דחשיבה במותר מותר ש"מ דדוקא למצוה חמורה משנים ולא למצוה דחשיבה כמותה:
באופן שבנ"ד שהקורות והעצים הולכים ונרקבים יכולים למכרן ולקנו' בהם מצוה חמורה ולא למצוה קלה כמו שהוכחנו מרוב הפוסקים ז"ל:
אבל אכתי פש גבן לחקור אם יש איזה נפקות' דדינא בנ"ד למכור את הקורו' והעצים על ידי זט"ה במעמד אנשי העיר או לא אני אומר לעניות דעתי דה"ה מפני שלשון השאלה מורה שהיו זט"ה במעמד אנשי העיר ושאלו ברבים אם יש כח בידם למכור העצים והאבנים להידור הכנסת הואיל וגזרת מלך היא שלא להרחיב אותה כאשר חשבו לעשות:
ועדיפא מינה דכוותה קא אמינא בנ"ד טעמא רבה איכא דהעצים היו נרקבים והולכים לאיבוד ואם כן מתרצים כל העולם שימכרום ובפרט למצוה חמורה ובלי ספק ניחה להו בהכי דזכות הוא להם דמה חפצם שילכו העצים לאיבוד זה אינו נהנה וזה חסר איכא ודכוותה כתב המשאת בנימין שם דכשסותרין בית הכנסת מפני תיוהא או מפני קטנה ובונין בית הכנס' חדש טוב מהראשון במקומו ודאי כ"ע ניחה להו בזה וזכין לאדם שלא בפניו וה"ה בנ"ד דרשאין למכור מש"ה למצוה חמורה אף אמנם דמקום י"ל דאין להם לבני העולם הנאה באותה מצוה ואינם חפצים במצוה אחרת אפילו חמורה משום דניחה להו שיהיה להם בית הכנסת מזומן להתפלל בתוכו כשיבואו שם כמ"ש המשאת בנימין שם מעיקרא ודכוותה הכא אף דאיכא בית הכנסת עכ"ז כיון דבעצים הללו היו מרחיבין ומגביהים אותו הוה ניחה להו בהכי מ"מ בכה"ג ודאי מרוצים הם דהרי אם לא כן ילכו העצים לאיבוד ומה יועילו בתקנתם:
קנצי למילין דבנ"ד העצים והאבנים הללו מותר להוציאן למצוה חמורה והוא ברור כל זה כתבתי להלכ' ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבוא ינון אכי"ר:
נגמר בחדש טבת שנת התקנ"ז ליצירה:
אלה דברי הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט:
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מארק עש זיבינטי הויז פון דיא נייאי גאס