שאלה ט לאה אשת יעקב נפלה לה ירושה מאמה קרקעות ומטלטלין ואומרת לאה שהמטלטלין נתנן אמה במתנה לבתה ובעלה אינו מאמינה אם נאמנת או לא. עוד שאל השואל שלאה רוצה להשיא את בתם כפי כבודם ואין לאל יד בעלה להשיאה ולא להרויח ודורשת האשה מבעלה שתתן היא מנכסי נדונייתה עשרה אלפים פלוריניש ויכתוב בעלה בשטר כתובתה איך קבלתם לחשבון נדוניתה ובעלה מעכב שאינו רוצה שתתן רק ה' אלפים פלוריניש והשאר רוצה לאכול מהם כי לא ניתנה כתובה ליגבות מחיים הדין עם מי ושכרו כפול ומכופל מן השמים:
תשובה לענין מה שאומרת רחל שאותן המטלטלין נתנתן אמה לבתה לכאור' היה נראה שהיא נאמנת לומ' שנתנתן לבתה שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ב מהלכו' אישות זה לשונו הרי שנמצאו מעות או מטלטלין ביד האשה היא אומרת במתנה ניתנו לי והוא אומר ממעשה ידיך הם שהם שלי הרי זו נאמנת ע"כ וטעמא דמלת' היא כמו שכתב הרב המגיד וזה לשונו ודין זה שכתב רבינו בכאן שהיא נאמנת לומר על מעות שהם בידה שהם מתנה כן מוכיח בירושלמי פרק מציאת האשה שאמרו שם גבי מציאת האשה לבעלה אמר ר' יוסי לא אמרו כן אלא כדי שלא תהא אשה מברחת זהובי' משל בעלה ואומרת מציאה מצאתי והקשו הגע עצמך שנתן לה אחר מתנה פירו' שהיא טוענת שנתן לה אחר במתנה שהיא נאמנת לומר ושמא הבריח משל בעלה ותירצו קול יוצאת למתנה ואין קול יוצא למציאה פירוש ולפיכך לא תקנו בטוענת מתנה שלא תהיה נאמנת לפי שלא תעיז פניה לומר ניתנו לי אלא אם כן הוא אמת לפי שקול יוצא למתנה וכיון שכן היה נראה דה"ה הכא בנ"ד שאומרת שניתנו אותן המטלטלין לבתה במתנ' דנאמנת מזה הטעם עצמו לפי שקול יוצא למתנה:
אכן יש לחלק מהתם להכא ולומר דבנ"ד שאש' זו אומרת שהמטלטלין הנזכרין נתנתן אמה במתנה לבתה אינה נאמנת יען אשר ראיתי שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר וזה לשונו ואם אמרה על מנת כן ניתנו לי על מנת שלא יהי' לבעלי רשות בהן אלא אעשה בהן כל מה שארצה עליה להביא ראיה שכל ממון שנמצא ביד האשה בחזקת הבעל הוא שיאכל פירותיו עד שתביא ראיה עכ"ל וכתב הרב המגיד כך הוא דעת הרמב"ן ז"ל והביא ראיה מהדין שיתבאר בסמוך במי שקבל פקדון מן האשה ובשעת מיתה אמרה של פלוני הוא שאם אינה נאמנת לו יתן ליורשי' ואם איתא דבחייה היתה יכולה להפקיען מבעלה לגמרי אפילו מתה יעשו כדבריה מגו דבחייה היתה יכולה להפקיען ממנו אלא לאו שמע מינה שאינה יכולה לומר שלי הם על מנת שאין לבעלי רשות בהם ע"כ ואם כן נראה דבר ברור דהכא בנדון דידן נמי שזאת האשה אומרת שאמה נתנה מטלטלין אלו ובאה להפקיען מבעלה אינה נאמנת:
איברא הוא דעל מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק שביעי מהלכות שאלה ופקדון דין י' אין מקבלין פקדונות לא מן הנשים ולא מן העבדים כו' קבל מן האשה יחזיר לאשה וכו' כתב הר' המגיד וז"ל ועוד כתבו קצת המפרשי' ז"ל שממה שאמרו יחזיר לאשה למדנו שאם יש מעות ביד האש' שנאמנת לומר של נכסי מלוג הם שירשתים או שתאמר ניתנו לי על מנת שאין לבעלי בהם כלו' וכו' וכן נמי על על מה שכתב הרמב"ם בסוף הלכות מלוה ולוה דין ח' הרב שלוה מעבדו ואחר כך שחררו או לוה מאשתו ואחר כך גרשה אין להם עליו כלום שכל מה שקנה עבד קנה רבו. וכל המעות שביד האשה בחזקת בעלה אלא אם הביאה ראיה שהם מנדוניית' כתב הרב המגיד כל זה נראה מפשטה של הבריתא שהזכרתי אבל יש שהעמידה בשטוען בריא שאותן מעו' היו משלו והיא גנבתם וכיון שהוא תופס וטען בריא עליה להביא ראי' אבל כל שלא תפס או שתפס ולא טען בריא מחזיקין אותן בנכסי מלוג ויש לבעל בהן אכילת פירות בלבד וכבר כתבתי סוף פרק ז' מהלכות פקדון סברת קצת המפרשים ז"ל כל זמן שהמעות ביד האשה והעבד נאמנין לומר ניתנו לה' על מנת שאין לבעל ולאדון רשות בהן עכ"ל ואם כן היה נראה כי על פי הדברים האלה שכתב הרב המגיד בשמם דיש לומר הכא נמי בנדון דידן שתהיה האש' הזאת נאמנת לומר שאמה נתנתם לבתה במגו שהיתה יכולה לומר על מנת כן ניתנו לי על מנת שלא יהיה לבעלי רשות בהן:
אבל כד מעיינינן שפיר יראה דלאו הכי הוא אלא שאפי' אליבא דהני רבוותא אינ' נאמנת לומר שאמה נתנה אותן מטלטלין לבתה יען אשר כיון שהוחזקו המטלטלין הנז' שירשה אותן מאמה קל הוא בעיניה להבריחם מבעלה ולומר שאמה נתנתן לבתה וכיון שלא יצא הקול שנתנתם לבתה אינה נאמנת לומר כך ואין לומר שנאמינה מגו דאי בעיא היא אמרה על מנת כן ניתנו לי על מנת שאין לבעלי רשות בהן. משום דמגו במקום עדים לא אמרינן והכא הוי מגו במקום עדים דאנן סהדי שלא נתנה אותם לבתה דאם איתא שאמה נתנה אותן מטלטלין לבתה היה הקול יוצא למתנה באופן שנראה דבר ברור שאין האשה הזאת נאמנת לומר שהמטלטלין הנזכרין נתנתם אמה לבתה.
גם על הענין האחר שנשאלנו עליו והוא שאשתו אומרת שרוצה להשיא את בתם כפי כבודם ולתת לה בנדוניא עשרה אלפים פלוריניש מנכסי נדוניתה שיש לה ובעלה מעכב שאינו רוצה לתת הסך הנזכר וטוען שלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים: בזה היה נראה דהדין עמה שאף על פי שבכתובה אמרו שלא ניתנה ליגבות מחיים אין הנדוניא בכלל הכתובה כמו שכתב הרמב"ם בפרק י"ו מהלכות אישות וזה לשונו הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין בין עבדים אעפ"י שהן נכתבין בשטר הכתובה אין נקראין כתובה אלא נדוניא שמם ואם קבל הבעל אחריות הנדוניא עליו ונעשית ברשותו אם פחתה פחתה לו ואם הותירה הותירה לו הרי זו נקראת נכסי צאן ברזל ואם לא קבל אחריו' הנדוניא עליו אלא הרי היא ברשות האשה אם פחתה פחתה לה ואם הותירה הותירה לה הרי זו נקראת נכסי מלוג עכ"ל ובפרק הנזכר בסוף דין ב' כתב הוא ז"ל ואין נקראין כתוב' אלא עיקר כתובה שהוא מאה או מאתים עם התוס' בלבד ע"כ ואם כן היה נראה דדוקא במה שנקרא כתובה הוא דאמרו שאינו נגבה מחיים ולא בנכסי' שמכנסת האשה לבעלה שאין נקראין כתובה אלא נדוניא ונגבים מחיים:
אכן יראה דלאו הכי הוא דודאי גם הנדוניא אינה נגבית מחיים כמו הכתובה עצמה שהרי על מה שכתב הרמב"ם ז"ל בזה הפרק דין ג' ולא תקנו לגבותה כל זמן שתרצה אלא הרי היא כחוב שיש לו זמן. ואין הכתובה נגבת אלא לאחר מיתת הבעל או אם גרשה כת' הרב המגיד על זה זה פשוט דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים ובהרבה מקומות פשוט הוא שכל נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג כן כמו שיתבאר פרק כ"ב בדין המתחיל כל נכסים שיש לאשה בין נכסי צאן ברזל וכו' עכ"ל הרי מבואר דדוקא כשמתה הבעל בחיי אשתו או שגרשה גובה כתובתה אבל לא קודם זה לא שנא עיקר כתובה ותוספת לא שנא נדוניתה. ואף על גב דכתב בעל העטור דנידוניתה ניתנה ליגבות מחיים כבר דחו סברתו כל הפוסקים ולית דחש לה כמו שכתב רבנו ירוחם ז"ל וז"ל ומה שכתב בעל העטור דנידוניתא ניתנה ליגבות מחיים אין דעתי נוטה כך שכלן מכניסות לבעל שלא יפרע ממנו אלא באלמנות או בגרושין ועוד מספר כתוב' נלמוד שכוללים נדוניא ותוספת יחד ואין מחלק בזמן פרעון וזה נראה לי ברור עכ"ל באופן דנמצינו למדין מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא דאין שום זכות לאשה הזאת על בעלה בטענותיה לא בטענת המתנה שהיא טוענת שהמטלטלין נתנן אמה לבתה במתנה ולא ג"כ במה שטוענת שרוצה לתת לבתה בנידוניתה עשרה אלפים פלוריניש: הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יראה בעיני אדונינו הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
אמשטרדם כ"ז לחדש תמוז שנת התקמ"ח
משה בן לא"א דוד דודריגיז לופיס מנוחתו כבוד
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויו פון די נייאי גאס