שאלה יונה הלך למדינת הים ויהי צער גדול בים והאניה חשבה להשבר ואותו היום שבעה עשר בתמוז היה וידר נדר ויאמר אם ה' יצילנו מצרה זו בכל שנה ושנה אתענה צום תמוז בכל החומרות של ט"ב ובכל בין המצרים לא אוכל כל דבר היוצא מן החי וקבלו עליהם בניו ובנותיו הנמצאים עמו בספינה לעשות כן ויצילם ה' והגיעו למחוז חפצם לחיים ולשלום והנהיגו כן כמה שנים ועכשיו האב זקן והבנות נשואות לאנשים ופעם הן מעוברות ופעם הן מניקות ועכשיו שואלים התרה חלותי היא לידע כיון שנדרו בעת צרה לא יהיה להם היתר או דילמא כיון דעכשיו מצטערות מזה אם יהיה להם התרה עוד אשאלך הבנים מתמידים בנדרם אמנם שואלים אם דבש דבורים נכנס תחת סוג נדרם כיון שיוצא מן החי או דילמא כיון דעיקר הדבש הוא מהפרחים יהיה מותר ועל הכל תגזור אומר ועל דרכיך יגיה אור החכמה ושכרך כפול חן השם יתעלה אכי"ר:
תשובה כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ד דנדרי' וז"ל מי שנדר וניחם על נדרו הרי זה נשאל לחכם ומתירו ודין היתר נדרים כדין היתר שבועות שאין מתיר אלא חכם מובהק או ג' הדיוטות במקום שאין חכם ובלשון שמתירין השבועה מתירין הנדר וכן שאר העניינות שפירשנו בשבועות כלם בנדרים כדרך שהן בשבועות עכ"ל וזה מה שכתב בפ"ו דשבועות חי שנשבע שבועת ביטוי וניחם על שבועתו וראה שהוא מצטער אם קיים שבועה זו ונהפכה דעתו לדעת אחרת או שנולד לו דבר שלא היה בדעתו בשעת השבועה וניחם בגללו הרי זה נשאל לחכם א' או לג הדיוטות במקום שאין שם חכם ומתירין לו שבועתו ויהיה מותר לעשות דבר שנשבע שלא לעשותו או שלא לעשו' דבר שנשבע לעשותו וזהו הנקרא היתר שבועות ודבר זה אין לו עיקר כלל בתורה שבכתב אלו כך למדו ממשה רבינו מפי הקבלה שזה הכתוב לא יחל דברו שלא יחלל הוא בעצמו דרך קלות ראש בשאט נפש כענין שנאמר וחללת את שם אלהיך אבל אם ניחם וחזר בו חכם מתיר לו עכ"ל:
נמצינו למידין מכל האמור למעלה שכל מי שנדר או נשבע אם אח"כ נתחרט או נולד לו איזה דבר שלא היה בדעתו בשעת הנדר או השבוע וניחם בגללו לפי שהו מצטער בקיומו אותו שאז יש לו התרה על ידי חכם או ג' הדיוטות ואין לך שום נדר שאין לו התרה כי אם מי שנשבע על דעת רבים ואפי' הכי אם יש שם איזה צד של מצוה מתירין לו נדרו כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר לעיל וז"ל אחד הנשבע בינו לבין עצמו ואחד הנשבע ברבים ואפילו נשבע בשם המיוחד ב"ה אלהי ישראל וניחם הרי זה נשאל על שבועתו ומתירין לו נשבע על דעת רבים או שנדר על דעת רבים אין מתירין לו לעולם אלא לדבר מצוה עכ"ל:
העולה לנו מכל האמור למעלה לענין הצד הראשון של נ"ד שהושאלנו עליו מה"ה שמנה הזקן ובנותיו הנשואות שנדרו בעת צרתם ועכשיו אינם יכולים לעמוד על נדרם האב מחמת הזקנה ובנותיו מחמ' העיבור והיניקה ומצטערים הרבה אין לך פתח גדול חזה ואע"פ שאין פותחין בנולד כדקי"ל הני מילי בנולד דלא שכיח אבל בכי האי גוונא דנ"ד שכיח ושכיח והראיה לזה מה שכתבו הגהות מיימוניו' בפרק הנז' לעיל וז"ל אהובי הרב רבי מנחם לענין נדרך שנדרת לעלות לא"י יש לך הפרה אחרי שאשתך הרה דאין כל איסור עומד בפני פיקוח נפש ויש סכנה להוליכה עוברה וגם הילד עד שיתגבר ויכנסו ימות הקיץ אע"פ שאין פותחין בנולד מילתא דשכיחא הוא דרוב נשים מתעברות ויולדות ומילתא דשכיחא מודו ביה רבנן כהאי דירדו מנכסיהם בפרק ר' אליעזר פותחין וכו':
ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקי' ז"ל מצאתי הון לי שאע"פ שמחמירין בנדר בעת צרה לומר שאין לו התרה עכ"ז אם יהיה להם איזה צער בקיום הנדר שיש להם התרה בפתח או חרטה כמו שהוכיח בבירור הרב בנימן זאב בשאלותיו סי' רס"ו שהשיב על ענין דומה לנ"ד וז"ל נראה לעניות דעתי דאין להתיר לו דנדר דהודר בעת צרה אין לו התרה והראיה מנדרים פרק ר' אליעזר המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו ומוכח התם מויאמר ה' אל משה במדין נדרת במדין לך והתר את נדרך ותו מייתי ראיה ממה דכתיב גבי צדקיהו וגם במלך נבוכדנצר וגו' מאי מרדותיה וכו' עד א"ל בפניו או אפי' של בפניו א"ל בפניו ופירש הר"אש משם ר' אליעזר ממיץ אין מתירין לו אלא בפניו פי' בפניו מדעתו כמו אין חבין לו אלא בפניו דהיינו מדעתו ונראה דבעי מדעתו ממש דאם מתירו שלא מדעתו ממש נעשה כגוזלו ומדאמרינן דנעשה כגוזלו יש ללמוד מכאן דגם מי שנדר בעת צרה ונענה וניצל מאותה צרה שהשי"ת ענהו ואם אח"כ ישאל על נדרו הרי הוא כגוזל וגונב דעת עליונה בהיותו נודר לש"י בעת צרה והש"י עשה לו טובה והצלה והטוב יקבל והנדר לא יקיים: וכתבו שם התוספות דהמודר הנאה מחבירו שנדר בפניו וכו' אין מתירין לו אלא בפניו לכאורה משמע דלפניו היינו דבעי מדעתו א"כ היכא דנדר לפני הש"י דהכל צפוי לפניו איך יתירו לו אם לא מדעתו דהיינו היכא דאיכא אונס גדול על ידי החכם בדבר גדול דומיא דצדקיהו וכדלקמן ויש לשאול מה עלה בדעתו של צדקיהו לגלות על שהיה אוכל נבוכדנצר ארנבא שאינה מבושלת כדפרש"י ועוד למה הוזקקו סנהדרין להתיר לו דבר שלא היה מועיל לצדקיהו ומתרץ שם תלמודא בשביל שהיה מצטער צדקיהו בגופיה שהיה רוצה לגלו' הדבר בשביל שיהיו מבזין אותו העולם ועוד יש לומר מה שהתירו לו הסנהדרין בשביל שהיה שלא בפני נבוכדנצר בשביל שהיו יריאים מהמלך צדקיהו ומצות המלך עליהם היא מצוה לקיים מצותו והכי משמע מדברי הר"ן ז"ל דהיכי שרו סנהדרין לצדקיהו אלא דאיכא למימר דלדבר מצוה מתירין וצדקיהו היה מצטער ביותר על שלא היה יכול לגלות ומתבטל ע"י כך ממלאכת שמים וגם מצות המלך שמצוה עליהם להתירו מצוה היא עליהם לקיים ועוד נראה טעם אחר שלא יתבטל ממלאכת שמים והוי כמו לדבר מצוה ולדבר מצוה מתירין כדפרישית ובפניו דאמר לעיל צריך בפני ג' מומחים דלא יהא כח הדיוט גדול מכח שמים הגם כי עיניו פקוחות והכל הוא גלוי לפניו ואם לא יהיה שם לדבר מצוה או אונס ומלאכת שמים אין להתיר כלל ובתנחומא פ' ויצא אנכי האל בית אל אשר משחת שם מצבה אשר נדרת לי שם נדר אחר ר' אבא בר כהנא א"ל הקב"ה ליעקב בשעת עקו נדריה ובשעת רווחא שמטי כלומר כשהיית בעת צרה נדרת וכשאתה בריוח נשמטת מיד אמר יעקב אל ביתו קומה ונעלה בית אל הוא הדין נימא הכא דכשיהיה בעת צרה נודר וכשיהיה בריוח ישתמט ומבקש התרה ומאן לימא לן דק"בה מסכים באותה התרה לא יהא פחות הגבוה מההדיוט דהא מי שנשבע לחבירו בפניו בשביל טובה שעשה לו כגון יתרו למשה אין מתירין לו אלא בפניו כלומר מדעתו כ"ש וק"ו לגבוה שענהו בעת צרה דאין לך עשה לו טובה יותר מזה דענהו בעת צרה והצילו וכן כתב הרשב"א דפשיטא דאין לך עשה טובה יותר גדול מזה שענהו בעת צרה והצילו וגם פשיטא דלא שייך למימר לגבי הש"י שלא בפניו דעיניו פקוחות על דרכי בני האדם ואין נסתר מנגד עיניו וכל אשר נעשה תחת השמש נעשה בפניו ואשכחן שיעקב אבינו ע"ה קיים נדרו דהתוספו' כתבו ריש פ"ק דחולין בד"ה אבל אמר הרי עלי וכו' עד ואם תאמר והכתיב וידר יעקב נדר וכתיב אשר נדרתי אשלמה ויש לומר דבעת צרה שרי כדאמרינן בבראשית רבא וידר יעקב נדר לאמר מאי לאמר לאמר לדורות שיהיו נודרים בעת צרה ויעקב קיים נדרו ולפי זה יראה דנדר בעת צרה לא יהיה לו הפרה אלא א"כ יראה לחכמי הדור דהנודר לא יוכל להתקיי' על אותו נדר או שהוא אנוס או שבהתרתו יהיה דבר מצוה אז יוכלו להתיר לו בג' מומחים דומיא דסנהדרין לצדקיהו כדפרישית לעיל זה מה שנראה לי וכו' עכ"ל:
הא קמן דמשום צער שהיה לו לצדקיהו קארו ליה מצוה והתירו לו נדרו ואע"פ שמדמה אותו לנדר בעת צרה א"כ זכינו לדין בנ"ד הואיל ומצטערים מחמת נדרם אע"פ שהוא נדר בעת צרה יש לו התרה כנ"ל:
וגדולה מזו מצאתי בשו"ת מוהר"ם מינץ ז"ל סימן ע"ט דהנודר בעת צרה אם מתחרט מתירין לו נדרו ולא עוד אלא אם מקיימו נקרא חוטא וכמו שמביא הראיה מן התלמוד ומספר האגודה שאע"פ שמקיימו נקרא רשע כסברת יש מפרשים דקאי אכל הנדרים אפי' בנדר בעת צרה יעויין שם ותרוה צמאונך. כ"ש בנ"ד שהם מצטערים ואינם יכולים לסבול שבודאי הגמור יש להם התרה בלי שום פקפוק:
ולשאלה השנית ששאל ה"ה ונסתפק אם דבש הדבורים נכנס תחת סוג נדרם או לא זה הדבר תלוי במחלוקת עמודי ההוראה כמו שנוכיח לקמן בע"ה גרסינן בבכורות דף ז' בעו מיניה מרב ששת מי רגלים של חמור מהו ותבעי ליה דסוסים וגמלי' דסוסים וגמלים לא מבעיא להו דלא עכירי ולא דמו לחלב מיא עול מיא נפיק כי קא מבעיא להו דחמור דעכירי ודמו לחלב מאי מגופיה קא ממצי ואסירי או דילמא מיא עול מיא נפיק והא דעכירי הבליה דבשרא הוא אמר להו רב ששת תניתוה שהיוצא מן הטמא טמא מן הטהור טהור מטמא לא קאמר אלא מן הטמא והני נמי מינא דטמא הוא ואיכא דאחר דסוסים וגמלים לא קא מבעיא להו דלא שתו אינשי כי קא מבעיא להו דלא שתו אינשי כי קא מבעיא להו דחמור דשתו אינשי ומעלו לרוקנא מאי אמר לו ורב ששת תניתוה היוצא מן הטמא טמא והיוצא מן הטהור טהור והני נמי מטמא קאתו מתיבי מפני מה אמרו דבש דבורים מותר מפני שמכניסות אותו לגופן והן ממצות אותו מגופן הוא דאמר כר' יעקב דאמר דובשא רחמנא שריה דתניא ר' יעקב אומר אך את זה תאכלו מכל שרץ העוף זה אתה אוכל ואי אתה אוכל שרץ עוף טמא שרץ עוף טמא בהדיא כתיבי אלא שרץ עוף טמא אי אתה אוכל אבל אתה אוכל מה שעוף טמא משריץ ואי זה זה דבש דבורים יכול אף דבש הגזין והצרעין אמרת לא ומה ראית לרבות דבורים ולהוציא הגזין והצרעין מרבה אני דבש דבורים שאין לו שם לווי ומוציא אני דבש הגזין והצרעין שיש לו שם לווי כמאן אזלא הא דתנן דבש הגזין והצרעין טהור ומותר באכילה דלא כר' יעקב ע"כ לשין הגמרא:
ופרש"י מיא עול מיא נפיק והאי דעכירי הבלא דבשרא הוא מחמת חמימו' וסרחון הבשר מטמאי הוי משמע מגופיה דטמא מן הטמא משמע מינו של טמא הן דדמו לחלב והני נמי מטמא קאתו שבתוך הטמא היו ואע"ג דלאו מגופי' מימצץ אסירא: שמכניסין אותן לגופן שאוכלין מפרחי האילן ומהן נעשה הדבש במעיהן ואין ממצות אותו דובשנו מגופן וקשיא לר"ש דהא הכא כיון דלאו מגופיהו מימצו שרי: רב ששת אמר כל שהיה בתוך הטמא דאמר כרבי יעקב וטעמא דדבש לאו משום שמכניסות אותן לגופן הוא אלא דרחמנא שרייה בהדיא וגזירת הכתוב היא: שרץ העוף טמא הוולד ממש בהדיא כתב בו (ויקרא יא) את אלה תשקצו מן העוף: אלא שרץ עוף טמא שאתה אין אוכל דלהכי דייקא ואי אתה דתיהדר ותידוק מיניה אבל אתה אוכל מה שעוף טמא משריץ שאינו ולד דוגמתו כגון דבש ל"א אלא שרץ עוף טמא אי אתה אוכל ומאידך קרא נסיבה לה מכל שרץ העוף וגו' הגזין והצירעין. מין ארבה: דבש דבורים דבש סתמא הווי קרו ליה דבש הגזין הכי הוא דמיקרו:
והרמ"בם פסק דלא כר' יעקב אלא כמתניתין דמכשירין וז"ל בפ"ג ממאכלות אסורות דבש דבורים ודבש צרעים מותר חפני שאינו מתמצית גופם אלא כונסין אותו מן העשבים בתוך פיהם ומקיאין אותו בכוורת כדי שימצאו אותו לאכול ממנו בימות הגשמים עכ"ל וטעמא דמלתא כמו שכתב הרב המגיד שם דהוה ליה סתם במתניתין ומחלוקת בברייתא וקי"ל הלכה כסתם דהיינו מתניתין דמכשירין כמו שהאריך שם למעניתו לתת טעם לדברי רבינו ז"ל וכן פסק ר"ת ז"ל והכל בו פוק חזי בספריהם וכן פסק מוהרי"ק בשלחנו הטהור י"ד סי' פ"א וז"ל דבש הצרעין והגזין מותר ויש מי שאוסר עכ"ל והאוסר הוא הרא"ש ז"ל שפסק כר' יעקב דמפיק ליה מקרא:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבא לנ"ד והנה לדעת הרא"ש דסבר דדבש דבורים מותר הוי מטעם גזרת הכתוב אף שאינו ממצות מגופן משום דהוי דבר היוצא מן הטמא ולכן צריך קרא להתירו אבל דבש הגזין והצרעין באיסורו עומד א"כ דבש דבורים נקרא דבר היוצא מן החי ולדידיה לענין נדר באיסורו עומד דומיא דדבש הגזין והצרעין דהוי יוצא מן הטמא ולכן יכנס תחת סוג דבר היוצא מן החי אבל לפי סבר' הרמב"ם ור"ת והכל בו שפוסקים דדבש הגזין והצרעין כמו דבש הדבורים ומותר דלא כרב ששת ודלא כר' יעקב אלא כסתם מתניתין דמכשירין וטעמא מפני שאינן ממצות מגופן אלא דובשא עייל דובשא נפיק ולא נפק להו היתרא מקרא אלא מסברא שאינן ממצות מגופן א"כ הוא הדין והוא הטעם לענין נודר דלא נכנס תחת דבר היוצא מן החי דאי דהוה אסור לנודר משום דבר היוצא מן החי היה נמי אסור בלאו הכי משום דבר היוצא מן הטמא אלא היינו טעמא דאינן ממצות מגופן לא מקרי כלל דבר היוצא מן החי:
כלל העולה מכל הני מילי מעלייתא ומחכמות בקיאות רבוואתה הנ"ל ומכל הסוגיות והדיוקים ושקלא וטריא של הפוסקים ז"ל נראה לע"ד להוציא לאור משפט שתי השאלות אשר שאל ה"ה אם לראשונה שהזקן יונה אינו יכול לסבול הצער לקיים נדרו מחמת אפיסת הכחות אשר בהם יתנהג כנער הלא הוכחנו מהרמ"בם ז"ל והנמשכים אחריו ז"ל שיונה הנ"ל רשאי לישאל על נדרו לחכם או לג' הדיוטות ויתירו לו נדרו והוא הדין והוא הטעם לבנותיו הנשואות דטעמא חדא איכא לכולהו ואם לשאלה השנית דהיינו אם דבש דבורים נקרא דבר היוצא מן החי או לאו כבר עלה זכרו למעלה שלפ"ד נראה דלסברת הרמב"ם ורבינו תם והכל בו ז"ל דלא נפקא להו היתרא מקרא שלא מסברא בודאי הגמור דאינו נכנס תחת סוג נדרם ואינו נקרא דבר היוצא מן החי זהו מה שנראה לעניות דעתי ולקוצר שכלי עד בוא דברי אלה לפני מעלת רבינו הרב נר"ו היושב על כסא ההוראה כי לו נאה כי לו יאה הדין והמשפט ונשאל מהעוזר ממעונו יאיר עינינו בתורתו וישגיח עלינו בעין חמלתו וידריכנו לעבודתו וליראתו ית' אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום י"ג לחדש אלול בסדר ובשנת כי קרוב אליך הדבר מאד לפ"ק:
נאם משרת ה' מאיר בן ל"א אברהם הכהן אלפסי סי"ט אכי"ר