שאלה ראובן היו לו מעות בעיר אחרת ובקש משמעון שילך לשם ויביא מעותיו וקצץ עמו שכר על זה וגם התנה עמו שנותן לו רשות שיוכל להשתמש במעותיו. והשיב לו שמעון. כן אעשה ובלבד בתנאי שלא אתחייב ואחריות ונתרצה ראובן לזה. והלך שמעון לעשות שליחותו וקבל המעות ממי שהיו בידו. ובמקצת המעות קנה סחורה לעצמו והשאר שם באמתחתו. בבואו לביתו ויפתח את שקו כסבור ששלמים הם או ליתנם לראובן משלחו והנה בהאי שיור המושם באמתחתו חסרים חמישיתו. ואינו יודע אם טעה כשקיבל המעות ממי שהיו בידו. או אם נתנם למי שלקח ממנו סחורתו או אם נגנבו בדרך מידו. ויש פנים לכאן ולכאן ולא ידע אמיתתו. ועתה רוצה שמעון לפטור את עצמו. בטענה שהתנה עם ראובן שלא יתחייב באחריותו. וראובן טוען בטל אחריות הדרך היתה כוונתו. או בטוען שודאי נגנבו מידו. אבל איני יודע פשיטה היא ומזה לא פטרו. ולהשקיט המריבה מביניהם גמרו בלבם לבוא לבית מדרשו של ש"ם. כי משם תצא תורה שיורה המורה כדת מה לעשות ושכ"מה:
תשובה בהיותי מתבונן בהאי שאלתא העלני לבי לומר לכאורה היות שמעון דהאי נדון מחוייב לשלם האי חיסרון הנחסר לראובן חבירו מהאי גיסא ומהאי גיסא רצוני וזר הן מטעם היותו שמירתו גרועה ובלתי מועילה הן הטעם היותו שומר שכר כפי מה שדקדקתי במיעוט עיוני וקוצר שכלי משטחיות לשון שואלי באומרו וקצץ עמו שכר על זה הן מטעם טענת ראובן האומר היות האי מילתא איני יודע דשמעון המתנצל פשיטה כדלקמן אבאר בסיעתא דשמיא אשר על כן אמרתי להפריש מצודתי בימא דתלמודא ונהרייא דחכימייא הלא המה ספרי אמתחות הפוסקים המרוים נפשות עיפים ומהאל שוכן מעונים אחלה ידריכני בשבילים ישרים ותמימים בל אבוא לידי מכשולים וזה החלי בעזר האל המשיח אלמים:
תנן בבבא מציעא פרק המפקיד (דף מ"ב) המפקיד מעות אצל חבירו צררן והפשילן אחוריו או שמסרם לבנו ולבתו הקטנים ונטל בפניהם שלא כראוי חייב שלא שמר כדרך השומרים ואם שמר כדרך השומרים פטור ע"כ:
ובגמרא בשלמא כולהו שלא שימר כדרך השומרים אלא צררן והפשילן מאי הוה ליה למעבד אמר רבא אמר ר' יצחק אמר קרא וצרת הכסף בידך אע"פ שצרורין יהיו בידך וכו עוד שם אמר שמואל כספים אין להם שמירה אלא בקרקע אחר רבא ומודה שמואל בערב שבת בין השמשות דלא אטרחוה רבנן ואי שהא למוצאי שבת שיעור למקברינהו ולא קברינהו מיחייב ואי צורבא מרבנן הוא סבר דילמא מיבעי ליה זוזי לאבדלתא והאידנא דשכיחי גשושאי אין להן שמירה אלא בשמי קורה והאידנא דשכיחי פרומאי אין להם שמירה אלא ביני אורבי אחר רבא ומודה שמואל בכותל (אי נמי בין הקרנות) והאידנא דשכיחי טפוחאי אין להם שמירה אלא בטפח הסמוך לקרקע או בטפח הסמוך לשמי קורה אמר ליה רב אחא בריה דרב יוסף לרב אשי התם תנן חמץ שנפלה עליו מפולת הרי הוא כמבוער רשב"ג אומר כל שאין הכלב יכול לחפש אחריו ותנא כמה חפישת הכלב שלשה טפחים הכא מאי מי בעינן שלשה טפחים או לא אמר ליה התם משום ריחא בעינן שלשה טפחים הכא משום איכסוי מעינא לא בעינן שלשה טפחים וכמה אמר רפרם מסיכרא טפח וכו' ע"כ:
ופירש רש"י צררן. בסודרו והפשילן לאחוריו: מאי הוה ליה למעבד. הרי צררן: אין להם שמירה כו'. דאם לא שמרן ונגנבו פשיעה היא: ואי צורבא מרבנן הוא. המפקיד שהוא חרד על מצות הבדלה על הכוס אמר השומר דילמא מיבעי ליה זוזי לאבדלתא להכי לא קברינהו ופטור: גשושאי. מגששין בקרקע בשפודין של ברזל להכיר מקום שתחתיו חלל: בשמי קורה. בגג מתחתיו: פרומאי. שוברי התקרה: בני אורבי. בין שורות הבניין בכותל: טפוחאי. מטפחי' בכותל לידע אם יש שם חלל. או בטפח הסמוך כו' וכולן בכותל. הרי הוא כמבוער. ואין צריך לבערו דאין כאן עוד בל יראה: הכא מאי. לעניין שמירת כספים: משום ריחא. שהכלב מריח וחופש אחריו והרי הוא מוציאו ונראה: מסיכרא. שם מקום:
והרמב"ם בפרק ד דשאלה מלבד שפסק כהאי סוגיא עדיין הראה לנו רבותא אחרינא שכתב ז"ל השומר שהניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו ונגנב משם או אבד אפילו נאנס שם כגון שנפלה דליקה ושרף כל הבית הרי זה פושע וחייב לשלם. ואע"פ שהניח הפקדון עם שלו אם ראוי לשמירה פטור ואם אין המקום ראוי לשמירה חייב. בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים: עכ"ל והטור בחשן המשפט (סי' רצ"א) בההוא שביל עצמו דרך יעויין שם:
ודע דהאי מאי דקשה על הרמב"ם שסתם דבריו באומרו כספים אין להם שמירה וכו'. ולא חשש להאי מה דאמרו בגמרא והאידנא וכו' כבר דקדק עליו הרב בית יוסף והדרישה דגם כן לדרכו פנה בעשותו תמיהא הן על הרמב"ם הן על הטור וביען לא יהיו דבריהם בלתי מובנים טרח ויגע וישבם בדברים נעימים כדבסמוך עין כל מעיין תחזינה משרים בהעתקת לשונו וז"ל והרמב"ם בפרק ד' דשאלה כתב כדברי רבינו שבכאן וסיים בזה אבל לא באמצע הכותל שמא יחפרו הגנבים שם וימצאו וכתב בית יוסף וז"ל ואיכא למידק כשם שחשש הרמב"ם לטפוחאי. ומשום הכי כתב אבל לא באמצע הכותל למה לא חשש לגשושאי ולא הוה ליה לסתום ולכתוב שכספים אין להם שמירה אלא בקרקע עכ"ל וגם על שהביאו וסתם דבריו יש להקשות קושיא זו ואיכא למימר דמה שכתב וכספים אין להם שמירה אלא בקרקע לא רצה למימר דסגיא בהטמנת קרקע אלא הדלעיל קאי והכי קאמר כל הדברים סני בשמירתן בבית או בתיבה וכיוצא בו חוץ מבכספים שאמרו חז"ל שאין שמירתם כשמירת שאר דברים אלא צריך הטמנת קרקע והיינו מחשש גניבה היכא דליכא רמאים או יתנם וכו' ר"ל במקום דיש לחשוש לרמאי יתננה בטפח כו' והיינו או דקאמרי דס"ל לעולם לא ישנו מאלו שני מקומות דהיינו בקרקע היכא דליכא רמאי ובטפח כו' היכא דאיכא רמאי דסבירא להו לאחר שתקנו רבנן לבסוף לתתם בכותל בטפח הסמוך לקרקע וכו' לא ישנה ויעשה התקנה היותר טובה מהרמאין אם לא במקום דליכא רמאין דאז סגי בקרקע וק"ל עכ"ל:
נמצינו למדין ממאי דשנינו בהאי משנה ובריתא ומהני אילין אריוואתא איך יתנהגו השומרים בשמירתם להיותם פטורים ובזולתם חייבים ובפרט למעות וכספים הצריכים שמירות מעולים. דהיינו שיהיו תדירים בידם הגם שהם צרורים או שיהיו בקרקע טמונים היכא דליכא חשש רמאים או בטפח סמוך לו או שמי קורה אם ברמאים יהיו חוששים באופן דלפי דעתי הקצרה נראה לי לכאורה דדברי האי בריתא לחודא הם המספיקים להביא מהם הוכחה לנ"ד לומר היות ראובן הוא הזכאי ושמעון הוא החייב מטעם היות שמירתו עשוייה הפך המובן מלשונה אשר אחריה דרכו לפסוק כמותה הנהו אילין עמודי ההוראה הלא המה הרמב"ם והטור ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם:
זאת ועוד אחרת דכד דייקינן שפיר נראה דלכאורה לפום ריהטא יש להאי שאלתא דנ"ד אי זה דמיון והשוויה להאי משנה דהמפקיד שקדמנו זכרה המביא לנו גם כן האי הוכחה עצמה רצוני לומר היות שמירת שמעון דהאי נדון שמירה גרועה בלתי מועילה המביאו לידי חיובא וזה העליתי ממה שמצאתי להרב בית חדש שכתב על מה שכתב הטור בההוא סי' עצמו שקדמנו זכרו ז"ל צרר המטות בסדינו כו' וביען יראה המעיין וישפוט אם שגיתי בדרכו אעשה מדבריו העתקה כדבסמוך בסיעתא דשמיא:
כתב הבית חדש חדש בחשן המשפט (סי' רצא) ז"ל צרר המעות בסדינו וכו'. משנה ובריתא פרק המפקיד ופירש הרא"ש דמדכתיב וצרת הכסף בידך נפקא לן דיהיו כמו בידך שעינך תמיד עליהם כגון צררן בסדינו התלוי לפניו ואיכא לתמוה הלא קי"ל כספים אין להם שמירה אלא בקרקע ואפשר דכאן איירי כשמוליכם בדרך להביאם לביתו אי נמי מוליך כספים ממקום למקום דאורחא דמילתא הכין וקרא נמי בדרך הוא דכתוב וכך מבואר מדברי הרמב"ם בפרק ד' דשאלה ורבינו דקדק וכתב שצריך שיהיו בידיו עד שיטמנם כלומר אם הוא בדרך צריך שיהיו בידיו עד שיבוא לביתו ויטמנם מיד ואם בא לביתו ולא טימנם אפילו היו בידיו או צרורים לפניו על בטנו ונאבדו מחייב ומהרי"ק בשורש (ו') בשם בטל העיטור מפרש דהך וצרת איירי נמי בביתו ומיירי במעות כגון פרוטות שניתנו להוצאה סגי בצרורין בידו אבל כספים וזולתם שלא ניתנו להוצאה קי"ל דאין בהם שמירה אלא בקרקע והא דגרסינן בירושלמי נתנו בשידה תיבה ומגדל פטור הוא במעות עכ"ל מיהו אין כל הפוסקים מודים לו אלא אין חילוק בין מעות לכספים דבכולם צריך שמירה בקרקע וההיא דוצרת איירי בדרך כדפירשתי עכ"ל:
הא קמן מבואר מהאי הצעה לפי דעתי העניה היות להאי שאלתא דנ"ד קירוב והשוויה להאי משנה דפרק המפקיד שקדמנו זכרה יען האי שמעון דנ"ד גם כן היה מביא מעות ראובן מעיר לעיר וכמו שנראה ממה שצידד ה"ה באומרו שראובן היו לו מעות בעיר אחרת וביקש משמעון שילך לשם להביאם אשר על כן לפי מיעוט עיוני נראה לי היות שמעון דנ"ד חייב לשלם האי חיסרון הנחסר לו לראובן חבירו מידי דהוה אהאי משנה דהמפקיד שפירש עליו הרא"ש דמדכתיב וצרת וכו' וכחו שהוכחנו מדברי הרב בית חרש במה שיישב על תמיהתו באומרו ואפשר דכאן איירי וכו באופן דמכל מאי דכתיבנא נראה לכאורה היות לנו הוכחה לנ"ד לומר היות ראובן הוא הזכאי ושמעון הוא החייב מכל צד ופינה מטעם היות שמירתו עשוייה הפך המובן מלשון האי משנה ובריתא שקדמנו זכרה אשר אחריהם דרך הנשר הגדול הרמב"ם לפסוק כמותם וכמו כן שאר הפוסקים הנמשכים אחריו וכחו שהוכחנו:
אחר כותבי כל זאת והאלהים אנה לידי בעוד הקולמוס בידי ביאור הטעם השני הלא היא היות חיוב שמעון דהאי נדון להשלים האי חיסרון מטעם היותו שומר שכר כבסמוך יבוא מבואר ממשנה ערוכה בכל ושמורה הלא היא שנוייה בבבא בתרא פרק המוכר את הספינה (דף פז) וזה לשונה החוכר יין ושמן לחבירו וכו' ואם היה סירסור ביניהם נשברה החבית נשברה לסירסור וכו':
ופירש רשב"ם היה סירסור ביניהן. והמידה שלו כדמפרש בגמרא ודרך הסירסור לקנות מבעל הבית ומוכר לאחרים ומרויח: נשברה לסירסור. דקני ליה כליו של סירסור לסירסור כדתניא לעיל ואם היתה מידה של אחד מהם ראשון ראשון קנה וקמ"ל דלא אמרינן דסירסור אינו אלא שילוחו של לוקח וכשנתמלאת נשברה ללוקח: וכו' ע"כ:
וכן פסק הרמב"ם בפ' ב' מהלכות שלוחין ושותפין (ה' ז') וז"ל כל סירסור שאבד החפץ מידו או נגנב או נשבר חייב לשלם מפני שהוא נושא שכר עכ"ל וכן גם כן הטור בחשן המשפט (סי' קפ"ה) לדרכו פנה יעויין שם באופן דבנ"ד נמי נראה לי לומר לכאורה לפי דעתי החלושה היות שמעון הוא החייב לשלם האי חיסרון הנמסר לו לראובן חבירו מטעם היותו שומר שכר דלא עדיף מהאי סירסור השנוי בהאי משנה שקדמנו זכרה דאינו אלא איש הקונה מזה ומוכר לזה כחו שהוכחנו מפירוש רשב"ם ועם כל זה חייב הוא לשלם מטעם היותו שומר שכר וכמו שהוכחנו מהני אילין אריוואתא הרמב"ם והטור והנמשכים אחריהם:
ואחר החיפוש בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי עוד ריבותא אחריתי המובא בבבא מציעא פרק ששי הלא היא מהרב המרדכי המביאה מתשובת הרב רבינו מאיר ז"ל וז"ל השיב רבינו מאיר על ראובן שמסר טבעת לסירסור למכור והפסיד האבן מן הטבעת נראה דהסירסור שומר שכר הוי ואפילו בשטת הליכה אע"ג דאכתי לא מכר החפץ ושמא לא ימכרנו ולא יטול שכר כלום אפילו הכי הוי ש"ש כדאמרינן הכא כל האומנין ש"ש הם ומסקינן טעמא בההיא הנאה דתפיש ליה אאגרי הוי עליה שוחר שכר וכו' ע"כ באופן דמתשובת האי גברא רבא נראה לי לפי קוצר שכלי דבמכ"ש אתיא היות שמעון דנ"ד ש"ש דהשתא ומה אם האי סירסור דנדון רבינו מאיר שקדמנו זכרו ש"ש הוי אף בשטת הליכה בלתי מכירה ואף באפשרות שלא יזדמן לו מכירה היותו מחוסר שכרו מכל צד ופינה ואפילו הכי שומר שכר הוי מטעם מסקנת הגמרא דבההיא הנאה דתפיש ליה אאגרי וכו' וכמו שהוכחנו מתשובת האי גברא רבא בתשובתו הרמתה כל שכן בנ"ד ששמעון זה בלי ספק ש"ש הוי מתרי אנפי חדא דמשמעות לשון האי שאלתא דנושים אנו בה הוא המורה לפי דעתי החלושה וקלושה היות תכלית כוונת ראובן בהני אילין מעות דשמעון יביא אותם ממקום שהם שם שישמור אותם בתכלית האפשרות שיביאם שלמים ולא מחוסרים דלהכי קצץ לו שכרו וכמו שנראה ממה שצידד ה"ה באומרו וקצץ עמו שכר טל זה כלומר על השמירה זאת ועוד אחרת האי רשות והורמנא שנתן לו היותו יכול להשתמש במעותיו דלכאורה האי רשות והורמנא לחודה היא המספקת להחזיק האי הנחה הטעם דבההיא הנאה אם יזדמן לו אי זה סחורה שיוכל לבוא לידי קנייה וכמו שהוכחנו מהאי מה שהביא הרב מרדכי מהאי נדון דרבינו מאיר בתשובתו הרמתה ומה גם דהכא בנ"ד נהנה שמעון במעות ראובן וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים במה שצידד ה"ה באומרו שבמקצת המטות לקח סחורה אשר על כן לפי מיעוט עיוני נראה לי היות דגרי האי תשובה דרבינו מאיר מעידים ומגידים היות האי שמעון דנ"ד ש"ש ולעולם הוא עומד בדינו עד ישלים חמישיתו הנחסר לו לראובן חבירו כיון דהאי הנייה הבאה לו מהאי רשות והורמנא הנתונה לו בתורת שומר שכר הוא אצלו וכדכתיבנא:
ולהחזיק עוד יותר האי הוכחה הוכרחתי להציע תשובה אחרינא נא הלא הוא מהרשב"א רסי' (אלף ט') דלפום ריהטא נראה לי לכאורה היותה מחזקת האי הנחה המוכחת מהאי הצעת תשובת רבינו מאיר בנדון שלו שקדמנו זכרו וז"ל:
נשאל עוד המלוה את חבירו על המשכון דקי"ל דהוי שומר שכר משום פרוטה דרב יוסף אם אחר שפרע נאבד אם הוי שומר שכר. והשיב דהוי הוא שומר שכר לעולם עד שיחזירנו לבעלים שהרי הוא כנושא שכר בשעת ההלואה ומחמת אותו שכר הוי עליה ש"ש לעולם שכך כל השומרים שמקבלין שכר בסופן או בתחילתן נעשין שומרי שכר לעולם מחמת אותה פרוטה שקבלו שכר בתחילה מחמת שמירתן עכ"ל. ובבבא קמא פרק הכונס (דף נ"ו ע"ב) גבי שומר אבידה איתא נמי להאי טעמא שטעם הרשב"א בנדון שלו וביען היות ההיא דהכונס מימרא מפורסמת וגלויא אציע לשונה לעדות ברורה:
איתמר שומר אבידה רבה אחר כש"ח דמי רב יוסף אמר כש"ש דמי רבה אחר כש"ח דמי מאי הנאה קא מטי ליה רב יוסף אמר כש"ש דמי בההיא הנאה דלא בעיא למיתבי ליה ריעתא לענייא הוי כש"ש וכן הובא בהרמב"ם (פרק י"ג) מהלכות גזילה ואבידה הלכה (ו') ובטור ח"מ סי' (רס"ז) יעויין שם בא פן דמהני אילין חרי תשובות דהני אילין גוברין רברבין נמצינו למדין ריבותא רבא דאף בעניין המחוסר קבלת שכר כמו האי נדון דרבינו מאיר ודהרשב"א שקדמנו זכרם עם כל זה האי סירסור או המלוה שומרי שכר הוי מטעם דבההוא הנאה וכו'. או משום פרוטה דרב יוסף וכדכתיבנא אשר על כן בנדון דידן נמי הלב גומר ונותן היות שמעון הוא החיוב להשלים האי חיסרון הנחסר לו לראובן משלחו מטעם היותו ש"ש וכדהוכחנו מהאי נדון דרבינו מאיר ודהרשב"א דבר כ"ש אתיא יען כבר בא לו האי הנייה שנשתמש במעות ראובן שקנה סחורה וכמו שטין כל מעיין תחזינה משרים משטחיות לשון השאלה וכמו שצידד ה"ה:
וכבר הגיע זמן ביאור האי טעמא בתריתא הלא היא היות טענת ראובן דנ"ד חזקה ומעולה היות האי לא ידענא דשמעון המתנצל פשיטותא המחייבו לשלם האי חיסרון הנחסר לו לראובן חבירו כדבסמוך אבאר בעזר האל שוכן במעונו מהאי מימרא המובא (בדף כ"ה) דההוא פרקא תליתאה דבבא מציעא שקדמנו זכרה וז"ל ההוא גברא דהפקיד כפי גבי חברים אמר ליה הב לי כפי אמר ליה לא ידענא היכא אותבינהו אתא לקמיה דרב נחמן אמר ליה כל לא ידענא פשיעותא היא זיל שלים לא שילם אזל רב נחמן אגביה לאפדניה מיניה ע"כ עוד שם (בדף מ"ב) ההוא גברא דהקפיד זוזי גבי חבריה אחר ליה הב לי זוזי אמר ליה לא ידענא היכא אותבינהו אתא לקמיה דרבא אמר ליה כל לא ידענא פשיטותא היא זיל שלים ע"כ:
וכן פסק הרמב"ם כהנהו תרו עובדא דכפי וזוזי בפרק ד' דשאלה ופקדון הלכה ז' יעויין שם והרב בית חדש בחשן המשפט (סי' רצ"א) גם כן לדרכו פנה וכתב עוד שגם הסמ"ג והמרדכי בהאי שביל הלכו היותם סוברים כמותו יעויין שם נמצא דהמורם מן האמור הוא דכל האומר איני יודע פשיטה היא וחייב לשלם וכמו שהוכחנו מהנהו תרי עובדא דכפי וזוזי דאחריהם דרך לפסוק כמותם הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל ושאר פוסקים הנמשכים אחריו וכדכתיבנא באופן דבנ"ד נמי אמינא היות שמעון הוא החייב לשלם האי חיסרון הנחסר לראובן חבירו יען פיו הכשילו על אומרו איני יודע ושומר פיו ולשונו שוחר מצרות נפשו:
ובחופשי בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי את שאהבה נפשי להחזיק את דעתי מעדות גברא רבא הלא הוא מוהר"ם טראני תשובותיו (חלק ב' סי' ק"מ) שהשיב על מה שנשאל קרוב לנ"ד דלפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי דברי האי חשובה היא העוזרת אמרי פי כדבסמוך אעשה מדבריו העתקה שיראה המעיין וישפוט אם דברי האי תשובה תשובה היא להאי שאלתא דנושים אנו בה היותו מכוין לדעתו הגדולה או לא וזה לשון השאלה:
שאלה ראובן היה דר בעיר אחת והיו לו מטות אבל שמעון בעיר אחרת ומפני סכנת הדרכים כתב שמעון לראובן שיכתוב לו עם מי ישלח לו מעותיו וכתב לו ראובן שימסרם ביד לוי ולוי ישלחם בתוך סחורותיו והיה מוסר שמעון ללוי ממעות ראובן ולוי היה שולחם לראובן עם כתבו אחר זמן שלח ראובן לשמעון לומר שעדיין חסרי' לו ממעותיו קרוב לעשרה סולטנים והשיב לו שמעון איך כל מה שהיה בידו ממעותיו מסרם ללוי כאשר צוה וכתב ראובן על עניין המעות ללוי והשיב לו לוי לאחר איני יודע החשבון שיש בינך ובין שמעון אבל כל מה שמסר לי שלחתים לך והוכרח ראובן ללכת אצלם לברר מעותיו והראה שמעון פנקסו שמסרם ללוי וללוי אין לו פנקס ולא כתב אלא אומר כל מה שמסר לי שמעון שלחתי לך וראובן אומר ללוי כל מה ששלחת לי על פי כתביך קבלתים וכתביך לעדה ושמעון אומר שישבע על פי פנקסו שמסרם ללוי ולוי אומר שישבע איך שלח אותם לראובן אבל אינו יודע מה מסר לו שמעון ואינו יודע עם מי שלח אותם וכו' ע"כ:
תשובה שמעון חייב לתת חשבון ללוי מה שחסר לו ממטות ראובן בכמה פעמים עד תשלום כל מה שהיה בידו ממעות ראובן כדי שיתברר כי כל המעות שהיו בידו מסרם ללוי כפי דיבורו או פנקסו וכיון שלוי אינו מכחיש לשמעון אלא שאומר שכל מה שאסר לו שלח הוא לראובן אינו חייב שמעון שבועה אבל חייב לקבל חרם שכל המעות שהיו בידו מראובן סך כך מטות כולם חסר ללוי ועתה חייב לוי לברר ששלח לראובן כל המעות שמסר לו שמעון ולומר על יד פלוני שלחתי סך כך ועל יד פלוני סך כך עד תשלום כל המעות שאמר שמעון שחסר לו ומה שטען שכל מה שחסר לו שמעון שלח לראובן אינה טענה אלא שצריך לידע להודיע טל ידי מי שלח כדי לדעת אם היה נאמן השליח או לאו ואם אומר לא ידעתי על ידי מי שלחתי הוי פשיעותא כדאמרינן בגמרא כל לא ידענא פשיטותא הוי דהוי כחו כשאמר לא ידעתי באיזה זה מקו' הנחתי הפקדון דהוי פשיעותא ודרך הסוחרים הוא שולחים פקדון אפילו על ידי נאמן ששולחים הכתב על ידי אחר והיה לו ללוי לכתוב לראובן טל ידי אחר ששלח לו סך כך על ידי פלוני ולא היה לו לסמוך על השליח אפילו שהיה נאמן בעיניו אלא שמצד הדין אי היה יודע על ידי מי שלח שהיה נאמן והשליח היה מכחישו היה פטור אראובן בשבועה שעל ידו שלחם וגם כן השליח שלא נתן לו שום דבר והיו שניהם פטורים כדין חנוני טל פנקסו אבל כיון שלוי אומר שאינו יודע על ידי מי שלח מה שחסר מן המעות הויא פשיעה וחייב לשלם וראובן יקבל חרם שלא קבל שום דבר אחר משום אדם אנא מה שהוא מודה עכ"ל באופן דמתשובת האי גברא רבה דסליקנא מינא ומכל מאי דכתיבנא ברישא נראה לי לכאורה לפי דעתי הקצרה היות שמעון דהאי שאלתא דנושים אנו בה חייב לשלם האי חיסרון הנחסר לו לראובן משלחו מכל צד ופינה רצוני לומר הן מטעם היות שמירתו גרועה בלתי מועילה וכמו שהוכחנו מהבנת לשון האי משנה ובריתא דפרק המפקיד שקדמנו זכרה דאחריה פנו הנהו אילין חכימייא בדעתם הנכונה הלא הם הרמב"ם הטור וסיעתם הן מטעם המובא מהוכחת לשון האי משנה דבתרא פרק המוכר את הספינה שקדמנו זכרה הלא הוא היותו בדין ש"ש המביאו לידי חיוב האי חיסרון הנחסר וכמו שראינו מבואר בדברי הני אילין גוברין רברבין הנזכרים הן מהאי טעמא בתריתא דסליקנא מינא הלא היא היות טענת ראובן דהאי שאלתא דנושים אנו בה חזקה ומעולה היות האי לא ידענא דשמעון המתנצל פשיטותא המחייבו בלי ספיקא וכמו שהוכחנו מהני אילין תרין מימרות המובאות בההיא פרקא תליתאה דבבא מציעא שקדמנו זכרה מהני תרי עובדא דכפי וזוזי היות כל האומר לא ידענא פשיטותא וכמו שהאיר כנו האי בוצינא דנהורא אחד מעמודי ההוראה הלא הוא הרמב"ם ז"ל ושאר פוסקים הנמשכים אחריו בהיות אחד מהם עדות האי גברא רבא הלא הוא מוהר"ם טראני בנדון שלו שקדמנו זכרו וכדכתיבנא:
וכל זה איננו שווה לי וכמדומה לי דגם לכל שומעי לא יהיו לו לרצון אמרי פי יען אחר היותי עומד ומתבונן בכל האי מה דכתיבנא לעילא ולתתא העלני לבי לומר לפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי היותו כולונמקשה יען לכולהו אילין ראיות המובאות לכל חדא וחדא חברא בצידה ואען ואומר דהאי מאי דסליק אדעתין מעיקרא לומר היות חיוב שמעון דנ"ד מטעם הוכחת האי משנה ובריתא דפרק המפקיד שקדמנו זכרה האי הוכחה היא הוכחה דאין בה העמדה יען האי מאע דאמר שמואל כספים אין להם שמירה וכו' אינו אלא בזמן חכמי הגמרא דשכיחי גנבים או רמאים דמשום הכי אמר שמואל והאידנא דשכיחי גשישאי וכו' מה שאין כן בזמננו זה דליכא האי חששא יען אין דירה שלנו כדירת חכמי התלמוד שהיו בתיהם בשדות גם לרבות היותם רעועים בלי דלתיים ובריחים דמשום הכי שכיחי גנבים ורמאים דפירצה קוראה לגנב וטל זה וכדומה לזה אמר שמואל והאידנא וכו' דבזמננו זה דבתינו הם בנויות באבני בניין חזקות ובריאות ובעיירות הם עומדות ודאי הלב גומר ונותן היות כל השומר כדרך ששומר את שלו היות האי שמירה שמירה מעולה בלתי ספיקא דלא עדיף מדידיה:
והעידה לי עדים נאמנים עדת קדושים דכולם פה אחד בסגנון אחד מתנבאים והמה מובאים בביתו ביתה יוסף חשן משפט (סי' רצ"א) וז"ל כתב ה"ר יהודה ברצלוני ודאי כך הלכה וכו' אבל כך קבלנו מרבותנו שלא נאמר זה אלא בשעה שגנבים מצויים וכו' וכתב א"א וראוי לסמוך על קבלתו דהכי איתא בירושלמי וכו' בפרק המפקיד ועוד הביא הרא"ש ראיות לדבריו ובסוף כתב וכן ראוי לדון והרמב"ן גם כן כתב טל דברי ה"ר יהודה ברצלוני כיון שקבלה היא נקבל בסבר פנים יפות והביא ראיות לדבריו מגמרא דידן ומהירושלמי דכספים נמי אם נעלם כראוי כדרך כל אדם בשלו פטור והיינו דאמרינן האידנא דשכיחי גשושאי וטפוחאי ופרומאי אין להם שמירה וכו' אלמא הכל לפי הזמן הכל לפי המקום ודברי שמואל אינם גזירה אלא דברי טעם שכך דרך שמירתן באותו הזמן באותו המקום ואמרו בירושלמי אימתי ש"ח נשבע ויוצא בזמן ששמר כדרך השומרים נטל כראוי קשר כראוי נתן באפונדתו צררן בסדינו והפשילן פניו ונתנם בשידה תיבה ומגדל נגנבו או אבדו פטור מלשלם וחייב בשבועה וכו' עד נתנם במקום הרגיל ליתן את שלו אם היה ראוי לשמירה פטור ואם לאו חייב ורבינו הגדול כתבו בהלכותיו אלא שדילג בו ולא כתב אלא נתנן במקום הרגיל ליתן את שלו ולא ידעתי אי משום דדחי ליה מדשמואל דהא דירושלמי ודאי בכספים היא או שקצר כמנהגו ומיהו מה שכתב ממנו ראיה לדבריו דאמר נתנם במקום הרגיל ליתן את שלו אם ראוי לשמירה פטור דהכספים קאי בירושלמי ואיהו נמי המתניתין מייתי לה ועוד לשון נתנם במעות אלמא במקום שרגיל כל אדם ליתן את שלו פטור שזהו ראוי לשמירה ולא נאמרו דברי שמואל אלא באותו זמן ובאותו מקום דהוו שכיחי אנסי בכספים כדברי ה"ר ברצלוני שקבל מרבותיו עכ"ל וכן כתב נמקי יוסף בשם הר"ן ז"ל וכן כתבו תלמידי הרשב"א כדברי ה"ר יהודה ברצלוני וכתבו עוד ובזמן שהגנבים מצויים אין להם שמירה אלא בקרקע והיינו דשמואל ומשום הכי כתבוה כל המחברים להא דשמואל עכ"ל ומדברי הרמב"ם לא משמע הכי שכתב סתם להא דאמר שמואל ולא חילק בין זמן לזמן ונראה דמשום הכי לא הזכיר הרב המגיד הא דה"ר יהודה ברצלוני. ומכל מקום נראה לי דהשתא לדידן להרמב"ם נמי אין כספים צריכים שמירה בקרקע שהרי הדבר ידוע שאין דרך בני אדם עכשיו לשמור כספים בקרקע וכל המפקיד על דעת שישמור כדרך שבני אדם רגילין באותו זמן הוא מפקיר. והמרדכי כתב בשם ר"ת דהא דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע דוקא לדידהו שהיו להם בתים רעועים בשדות אבל לדידן האידנא אין צריכים שמירה בקרקע והביאו מהרי"ק בשורש (קל"א) וכתב עוד בשורש (ו') נראה לעניות דעתי דאפילו בזמן התלמוד לא אמרו שיצטרך הנפקד לקברם בקרקע אלא בסתם מפקיד אצל חבירו לשומרם אבל מפקיד אצל חבירו מטות כדי שיתעסק בהם וירויח בהם פשיטא דהוי כמו אחר לו בפירוש שאין מצריכו לקוברן בקרקע דאטו בכל פעם שירצה להתעסק ולעשות בהם סחורה יצטרך מרא וחצינא כדי להוציאם מן הקרקע פשיטא דכל דיינא דדאין כי האי גוונא לאו דיינא הוא עכ"ל:
נקטינן מכל האי מאי דכתיבנא מהאי עדה קדושה דהאי הוכחה דהוה סליק אדעתין לומר מעיקרא היות חיוב דהאי שמעון דנ"ד מטעם היות שמירתו גרועה ובלתי מועילה היא הוכחה דאין בה אחיזה ולא ממשא דאדרבה דברי האי פה קדוש דה"ר יהודה ברצלוני וסיעתיה הם המביאים לנו ראייה ברורה היות שמירת שמעון דנ"ד שמירה מעולה יען היא עשויה בזמננו זה ולא בזמן חכמי הגמרא כההיא דשמואל דעל זה וכדומה לזה הוא דאמר שמואל והאידנא דשכיחי גשושאי וכו' וכמו שהוכחנו באופן דלפום ריהטא נראה לי לומר לכאורה לפי דעתו הענייה היות שמעון דהאי נדון פטור מלשלם האי חיסרון הנחסר לו לראובן משלחו מהאי טעמא דסליקנא מינה היות שמירתו מעולה וכמו שהוכחנו מעדות האי גברא רבא ה"ר יהודה ברצלוני ודעימיה וכדכתיבנא:
ואם אמר יאמר האומר היות אף להאי הוכחה דפיטורא המוכחת מדברי האי עדה קדושה תברא יען אין המשל דומה לנמשל דהא אין הני אילין מילין דהני אילין גוברין רברבין אמורים אלא בעניין מפקיד ונפקד וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים מהבנת לשון האי משנה ובריתא דפרק המפקיד שקדמנו זכרה דעלייהו קאי עדות הני אילין אריוואתא מה שאין כן בנ"ד דלא ראובן הוא המפקיד גם לא שמעון הוא הנפקד אשר לזה ירצה האי מקשה להניח בדעתו היות גם כן האי השוייה דהוה סליק אדעתין מעיקרא להוכיח מדברי הרב בית חדש דחוייה היא ממילא מהאי טעמא עצמה שקדמנו זכרה ללא היות ראובן הוא המפקיד ולא שמעון הוא הנפקד באופן דהסברא מכרעת לומר ללא היות לנו מכל האמור שום ראייה וגילוי מילתא להאי שאלתא דנושים אנו בה הן לחיובא הן לפיטורה יען עדיין כולו מקשה מהאי גיסא ומהאי גיסא לזה אשיבנו דאף גם זאת היות הנחתו מיוסדת בסברא נכונה לא מפני זה יחסר לנו תשובה בעזר האל שוכן מעונה מפינה אוחרא להצדיק להאי שמעון דהאי שאלתא דנושים אנו בה להצילו מעמק הבכייה יען לא יהיה ספיקת ה"ה שכולה בלי שום חשובה כדבסמוך אבאר בסיעתא דשמיא:
ברם קודם שנבוא אל תכלית המכוון נברר האי מאי דקשה להאי טעמא תניינא דאתא לידן היות חיוב שמעון דנ"ד מטעם שומר שכר יען כמדומה לי לפי מיעוט עיוני דמברירת האי קושייא יבואהו עד הפשיעה לא ישלם ואען ואומר דאף גם זאת היותו ש"ש לפי האי דיוקא המונחת בדעתנו הקצרה במה שצידד ה"ה באומרו וקצץ עמו שכר על זה וכו' לא מפני זה האי ראויה דהוה סליק אדעתין מעיקרא להביא מהאי משנה דבבא בתרא פרק המוכר את הספינה דואם היה סירסור וכו' היא הוכחה ברורה להאי שאלתא דנושים אנו בה להביאו להאי שמעון לידי חיובא דרחוק הוא המשל מהנמשל כרחוק מזרח ממערב וכחו שטין כל מעיין תחזינה משרים במשמעות לשונם היותם חלוקים בעניינם דהאי מה ששנינו בהאי משנה שקדמנו זכרה היות האי שבירת החבית לסירסור ולא למי שלקחה הוא משום דאין בה שום תנאי אחריות דמשום הכי שייך שפיר למימר היות חיוב דהאי סירסור מטעמא דההיא אגרא העתידה לבוא לו ברישא או בסיפא וכמו שהוכחנו מדברי הני אילין אריוואתא ההולכים שבילה לפסוק כמותה הלא המה הרמב"ם והטור והנמשכים אחריהם בעדויות ברורות ונאמנות הלא המה אילין תרין גוברין רברבין הרב רבינו מאיר והרשב"א זכר כולם לברכה מה שאין כן בנ"ד דאית בה האי תנאה וכמו שנראה משטחיות לשון השאלה במה שצידד ה"ה באומרו דלאחר האי רשות והורמנא הנתונה לו מראובן חבירו התנה שמעון עמו בל יתחייב באחריותו תנאי הדוחה להאי טעמא דחיובא דהוה סליק אדעתין לומר מעיקרא דחייה גמורה וכמו שהוכחנו מהאי תברא הנמשכת בצידה שקדמנו זכרה המבררת ממילא היות שמעון דהאי שאלתא דנושים אנו בה פטור מדיני שמירה גם מפשיעה מכח האי תנאי הנעשה שקדמנו זכרה וביען לא יהיה האי טעמא דפיטורא שכולה וגלמודה בלי שום הוכחה הוכרחתי להציע העדאה חדא דלפי דעתי הקצרה היא המחזקת ועוזרת להאי טעמא דפיטורא היות שמעון דנ"ד בהשקט ובשלוה בלי שום חיוב דין שמירה ופשיעה:
ופוק חזי מאן ברא רבא דקא מסהיד עליה על פי הראיה הלא הוא הרב מרדכי המובא בבבא מציעא פרק ששי המביא לו להאי שמעון דנ"ד האי גאולה משם האומרה המוציא לנו לאור תעלומה בתשובתו הרמתא היות האי שמעון דנ"ד הוא הזכאי בדינו מכח האי תנאי הנעשה עם ראובן משלחו כדבסמוך יראה המעיין בצחות לשון, תשובת שאלתו וזה לשון השאלה:
נשאל לרבינו מאיר על המלוה על המשכון והוא ש"ש ובשעת קבלת המשכון אמר איני מקבל אחריותו מי הוו כאומנין שאמרו טול את שלך והוי כש"ח ולא סילק עצמו לגמרי כי התם או הוי כאלו אמר הא ביתא קמך שנסתלק לגמרי:
והשיב נראה לי דאפילו ש"ח לא הוי דכל היכא דאחר מעיקרא שלא באחריות לא מבעיא היכא דלא אחר הכי לא מחייב אלא כש"ש אם כן כי אמר בהדיא שלא באחריות פטור מכלום דמשמע מכל וכל דאפילו בפשיעה נמי לא כדמשמע פרק בתרא דמנחות הרי עלי עולה טל מנת שהקריבנה בבית חניו כו' עד ואם הקריבה בבית חניו יצא ופריך והא מקטל קטלא ומשני נעשה כאומר הרי עלי עולה על מנת שלא אתחייב באחריותה אלמא אף טל גב דכי אמר הרי עלי מחייב אפילו באונסין אפילו הכי כי הדר אמר על מנת שלא אתחייב באחריותה לא מבעיא דבאונסין לא מחייב אלא אפילו פשיטה לא מחייב כגון תנא דמקטלא קטלא וליכא למימר דוקא כי אמר על מנת שהקריבנה בבית חניו דהוי כאומר ע"מ שההרגינה אבל אמר סתמא על מנת שלא אתחייב באחריותה לא מפטר בפשיעה דהא ליתא דמתלי טעמא נעשה כאלו אמר על מנת שלא אתחייב באחריותה אלמא דההוא נמי הוי דינא הכי ועוד מטעם אחר דלא דמי לטול את שלך והבא מעות דהתם לא אמר ליה אלא להודיעו דלא תפיס ליה אאגריה וכו' ע"כ:
תו מייתינא סייעתא אחרינא כי האי גייגא המובא בביתו ביתה יוסף (ח"ה סי' שי"ג) דלמען היותה קצרה אעשה ממנה העתקה יען תהיה האי טעמא דפיטורא מקויימת על מימר תרין סהדין וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים בדברי הרב המביא האי סייעתא משם האומרה וז"ל כתוב בתשובות מימונית דספר משפטים (סי' י"א) ש"ש או שואל שאמרו מעיקרא איני מקבל עלי אחריותו פטור מכלום אפילו שומר חנם לא הוי וכו' ע"כ:
תא חזי מהנו אילין מילי מעלייתה דאמור הני אילין חכימייא הלא המה מוהר"ם והרמב"ם דלכאורה הם דומים לנ"ד וכי היכי דהתם כל אחד בנדון שלו גומר ומסכים היות כל האומר איני מקבל עלי אחריות פטור מכלום ואפילו ש"ח לא הוי אם כן בנ"ד נמי יהיה בהוא הדין היותו שמעון פטור מכל דיני שמירה גם מפשיעה מטעם האי תנאי העשוי עם ראובן חבירו בל יהיה חייב באחריותו דלא גרע מהאי נדון דמוהר"ם והרמב"ם שקדמנו זכרם הגומרים ומסכימים היות כל האומר איני מקבל עלי אחריות פטור מכלום וכדכתיבנא:
ודע דהגם דעדיין אייתר לן האי טעמא בתראה הלא היא היות כל לא ידענא פשיטותא לא מפני זאת יחשוב האומר לומר היות האי טענת דשמעון המתנצל דנ"ד טענא גרועה מכח האי טעמא שקדמנו זכרה יען גם בזה בעזר האל מריה שמייא וארעא לא יחסר לנו תשובה מדברי האי שאלה עצמה דנושים אנו בם דלפי דעתי הענייה ממשמעות לשון שואלי יבורר לנו היות הנחת האי מערער מסולקת ודחוייה כדבסמוך אבאר בסיעתא דשמיא בביאור האי סברא היות לה להאי טעמא דחיובא דגם כן הוה סליק אדעתיך לומר מעיקרא מטעם היות כל לא ידענא פשיעותא:
ואען ואומר דהגם דהדין דין אמת היות כל האומר איני יודע היות פושע וכמו שהוכחנו מהני אילין מימרות דזוזי דכיפי ומהני אילין אשלי רברבי שקדמנו זכרם לא ועני מפני זה יחוייב האי שמעון דנ"ד מהאי טעמא יען אין המשל דומה לנמשל דהאי מה ששנינו בהנהו אילין מימרות דזוזי וכפי ובמיליה הני אילין אפי רברבי היות חיוב כל האוחר איני יודע מטעם היות פושע הוא משום דבהדיא פרושי קא מפרשי להו למילתייהו היות חיובם מטעם אומרם איני יודע וכמו שהוכחנו מתשובת מוהר"ם טראני בנדון שלו שקדמנו זכרו וכמו כן מהנהו אילין מימרות דכפי וזוזי שקדמנו זכרם מה שאין כן בנ"ד דמעולם לא עלה על דעת האי שמעון המתנצל לומר איני יודע לחושבו כפושע וכמו שנראה משטחיות לשון השאלה במה שצידד ה"ה באומרו ועתה רוצה שמעון לפטור את עצמו בטענה שהתנה עם ראובן שלא תחייב באחריותו לשון המורה ללא היית התנצלות האי שמעון בלשון איני יודע אלא מטעם האי תנאי הנעשה עם ראובן משלחו בל יתחייב באחריותו דהאי מה שצידד ה"ה באמצע השאלה בעשותו זכירה מהאי מילה דלא ידענא באומרו ואינו יודע אם טעה כשקיבל המעות ממי שהיו בידו וכו' אינו אלא סיפור דברים כנוהג שבעולם לגל מי שנאבד לו אי זה חפץ או ממון יהיה מה שיהיה דאומר בינו לבין עצמו היות אבידתו בלתי ידיעתן באופן דמהאי דיוקא עניא היוצאת משטחיות לשון האי שאלה נראה לי לומר לכאורה היות האי טעמא דחיובא דהוה סליק אדעתין לומר מעיקרא מטעם היות כל לא ידענא פשיעותא דחוייה דחייה גמורה וכמו דכתיבנא מהאי דיוקא שקדמנו זכרה הכוללת ממילא היות לו להאי שמעון דנ"ד האי הצלה היותו פטור מכלום גם מפשיעה וכמו שהוכחנו מהני אילין תרין תשובות דהני אילין חכימייא כלא המה מוהר"ם והרמב"ם ז"ל הגומרים ומסכימים היות כל האומר איני מקבל עלי אחריות פטור מכל כל גם מפשיעה וזהו היותר מכוון אצלי ולזה דעתי נוטה:
העולה לנו מכל האי מה דכתיבנא מהני אילין מילי מעלייתא הוא היות האי שמעון דנ"ד זכאי בדינו מטעם האי תנאי שהתנה עם ראובן חבירו באומרו בל יתחייב באחריותו וכחו שהוכחנו מהני אילין תרין עדויות המובאות מהני אילין תרין תשובות דהני אילין גוברין רברבין הלא המה מוהר"ם והרמב"ם באומרם היות כל האומר יהיה חי שיהיה סירסור או ש"ש איני מקבל עלי אחריות היותו פטור מכלום אף מפשיעה דברים המורים לפי דעתי החלושה וקלושה היות האי טענת ראובן המנגד להאי שמעון המתנצל טענה בדויה ובנויה טל קו תוהו ואבני בוהו יען יכילנא למימר דהשתא דחזי האי חיסור חמשית מעותיו הוא דקא טעין הכי להביאו לידי חיובא מדין פשיעה מטעם היות כל לא ידענא פשיטותא מה שמעולם לא עלה על דעת האי שמעון המתנצל האי אמירה שיחוייב מהאי טעמא דהאי מילת' אינו יודע המצודד באמצע לשון השאלה אינו אלא סיפור דברים וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים בהאי מה דכתיבנא לעיל מהאי דיוקא היוצאת משטחיות לשון השאלה דנושים אנו בה וכדכתיבנא אשר על כן לא יחרוך רמייא צידו ולא יהנה לרמאי רמאותו לטעון טענה דכחרס הנשבר היא חשובה וכמו שנראה מטענת שמעון המנגדה וסותרה סתירה גמורה מטעם ללא היות התנצלותו עמו בהאי אמירה היות לו האי חיסרון הנחסר לו בלתי ידיעה זולת מטעם אומרו היות התנאי שהתנה עמו טעם פיטורו תנאי המחזיקו ותומכו היותו זכאי בדינו וכמו שהוכחנו מהני אילין תרין עדויות דמוהר"ם והרמב"ם שקדמנו זכרם המבשרים לו האי גאולה היותו פטור מהאי הזיקא אשר לו נזדמנה ואף מפשיעה זה מה שהבאתי מאר"ש ענ"יי ממה שהעלה מצודתי עד אבוא להתראות בתשובתי מול הדרת כבוד הרב המוכתר בכתרה של תורה היושב על כסא המלוכה כי לו נאה כי לו יאה משפט ההוראה הלא הוא מורינו ורבינו שלמה שלם נר"ו שבעונם חכמתו ופלפולו יברר אוכל מתוך פיסולת ויאכילני מחלב חיטה קמח סולת ואם יוצדקו לפניו אמרי פי וענתה בי צדקתי ואם לאו יהיו אך למחסור ישכבון בין שפתיים אשר בהם אחלה בפרישות כפיים למי שאמר יקון המים בעד מורינו הרב היושב על עי"ן המים ממי התורה הוא ירפאהו רפואה שלימה בהעמדה טובה חזקה ובריאה שיהיה בהתמדה עד עת וזמן בנין דביר וההראל ובא לציון גואל אכי"ר:
בשנת הולך בתם ילך בטח ומעקש דרכיו יודע ליצירה
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלבירגי תמ"ך