שאלה יעקב הלך למדינת הים ויום אחד קודם נסיעתו נתעברה אשתו והם לא ידעו אח הדבר ובהיותו בלב ים נשברה האניה ואבד כל ממונו אך ה' בחסדיו הציל ממות נפשו ובא אל עיר גדולה וכמלאת ט' חדשים ליציאתו מביתו היה מתהלך ברחוב העיר ועמד לפניו בחור אחד בן דודו ושמו יוסף ויאמר לו שמעתי שיש לך בת קטנה תנה אותה לי לאשה ומעתה קח טבעתי זאת לקדושיה ויקרא לב' אנשים כשרים מההולכים ברחוב ההוא ויאמר להם אתם עדי שאני נותן טבעתי זאת אשר אבן טובה קבועה בה לקדושי בת בן דודי זה ויעקב שמח שמחה גדולה בראותו אבן טובה קבועה בה ויען ליוסף הן תהיה לך לאשה וילכו איש לדרכו ויודע ליעקב אחרי כן שמתה אשתו בלדתה בת אשר קראו שמה רחל וישב לביתו עתיר נכסין כי ה' הצליח לו וינחם בבתו אחרי מיתת אשתו וישאל לכל אשר עמדו שם לעת אשר בה נולדה בת ולא יכלו להגיד אם נולדה בבוקר או בערב בעבור שהיו טרודים בפטירת אמה אכן אמרו שידעו היות יום מלאת ט חדשים ואחר שנים שנים עשר בא יוסף ויאמר ליעקב הבה את אשתי אשר ארשתי לי בטבעתי וירע ליעקב מאד הדבר אשר עשה יען סני שומעני ויאמר אינני נותנה לך כי מתנה הייתי על דבר שלא בא לעולם כי אני אומר שנולדה אחר שקבלתי קידושיך וגם שאין שומת הטבעת ניכרת ויוסף אומר כבר היתה בעולם כשנתתי טבעתי ולפחות היה בה שוה פרוטה השתא מבעיא לן אם יחוייב יעקב לישא בתו ליוסף או לא: לכן בחן חכם ומבין ספר. השב שאלתי בהוד ובשפר. כי עד מאד אשמח בעת עטך יענה תשובה לי כחכמתך אעתיר ליה יהיה בעזרתך. ושכרך יוסיף כטוב מעשיך:
תשובה הנה לך חכם ומבין ספר. אשיב  שאלתך ובלתי שפר. כי אין בפי דבר כחן ערכך. לענות תשובה לך כחכמתך. אכן ביה אפגע תמים היושר. ישים בפי מענה כפי הכושר:
תנן בקידושין (בפרק ג') האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי זו מקודשת לי אינה מקודשת אם אשת חבירו מעוברת והוכר עוברה דבריו קיימין ואם ילדה נקבה מקודשת ובגמרא תנן התם אין תורמין מן התלוש על המחובר ואם תרם אין תרומתו תרומה בעא מיניה רב אסי מר' יוחנן אמר פירות ערוגה זו תלושות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברות פירות ערוגה זו מחוברות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושות לכשיתלשו ונתלשו מהו א"ל כל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי תניא כוותיה דר יוחנן אין תורמין מן התלוש על המחובר וחם תרם אין תרומתו תרומה כיצד אמר פירות ערוגה זו תלושות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברות פירות ערוגה זו מחוברות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושות לא אמר כלום אבל אמר לכשיתלשו ונתלשו דבריו קיימין יתר על כן אמר ר' אליעזר בן יעקב אפילו אמר פירות ערוגה זו תלושות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברות פירות ערוגה זו מחוברות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושות לכשיביאו שליש ויתלשו והביאו שליש ונתלשו דבריו קיימין אמר רבה לא אמר ר' אליעזר בן יעקב אלא בשחת אבל באגם לא רב יוסף אמר אפילו באגם מאי משמע דהאי אגם לישנא דבוצלנא הוא א"ר אלעזר דאמר קרא הלכוף כאגמון ראשו כמאן אזלא הא דתניא האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לי לא אמר כלום א"ר חנינא לא שנו אלא שאין אשתו מעוברת אבל אשתו מעוברת דבריו קיימין כמאן אי כרבה כשהוכר עוברה אי כרב יוסף אע"פי שלא הוכר עוברה ואיכא דאמרי אמר רבה לא אר"א בן יעקב אלא בשחת דבי כבשי אבל בשחת דבי שקיא לא רב יוסף אמר אפילו בשחת דבי שקיא כמאן אזלא הא דתניא האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לי לא אמר כלום וא"ר חנינא לא שנו אלא שאין אשתו מעוברת אבל אשתו מעוברת דבריו קיימין כמאן שהוכר עוברה ודברי הכל אמר אביי ר"א בן יעקב ור' ור"מ כולהו סבירא להו אדם מקנה דבר שלא בא לעולם: ופירש רש"י ז"ל אינה מקודשת דהוה ליה דברי' שלא באו לעולם ועכשו אין בידו לקדשה: מחובר אינו חייב בתרומה דראשית דגנך כתיב מידי דמדגן שנאסף בכרי הילכך לא חל שם תרומה על החלוש שהופרש עליו וטבל הוא ביד כהן ויכול לתרום עליה ממקום אחר וכולה חולין והמחובר שהופרש עליו לא נתקן ולכשיתלוש צריך לתרום: ופירות ערוגה זו מחוברות כלומר או שאמר פירות ערוגה זו מחוברות יהיו תרומה וכו': ונתלשו מהו שתהא תרומה למפרע מי הוי כמקדיש דבר שלא בא לעולם או לא: כל שבידו כי האי שבידו לתלוש ולהפריש מיד תניא כוותיה דר' יוחנן בכל שבידו לאו כמחוסר מעשה דמי אבל אם אמר לכשיתלשו תרומה ונתלשו דבריו קיימין הואיל ובידו לתלוש ולהפריש: יתר על כן אפילו מה שאין בידו דקסבר אדם מקדיש ומקנה דבר שלא בא לעולם לכשיביאו שליש שעדיין לא הביאו שליש ואין בידו לתלוש ולהפריש דתבואה שלא הביאה שליש לאו תבואה היא כדגמ' בר"ה מועשת את התבואה לשלש אל תקרי לשלש אלא לשליש: אלא בשחת שאע"פי שלא נתבשלו הגרעיני' שליש או אפי' עדיין לא לבלבו החיטים שחת מיהא הוי וראוי לקצור ולהאכיל לבהמה דמידי דמנכר וחשיב הוא: אבל באגם שאינה אלא צמחים רכים ולקמן מפרש מאי לשון אגם: לא דכיון דלא חשי' לא חייל עליה שם תרומה למפרע: דבוצלנא שהוא מבצל ועולה מן הארץ ויש בו כדי לכוף וחבירו בערובין דלא אינצול זירתא שלא גדל זרת כמאן אזלא אדר' חנינא קאי כמאן פריש ר' חנינא המתני' דאם אשתו מעוברת דבריו קיימין אלמא דבר שלא בא כלל לעולם הוא דאין מקנה אבל בא מקצתה מקנה כמאן אי כרבה ס"ל דאוקמא לר"א בן יעקב בשחת הא מעוברת נמי בשהוכר עוברה וכדר"א בן יעקב ואי כרב יוסף ס"ל דאפי' באגם אמרה ר"א הכא אפילו לא הוכר אמר ר' חנינא מקודשת לדברי ר"א בן יעקב וכדר"א בן יעקב ק"ל דמשנתו קב ונקי: דבי כבשי שדה של בית הבעל שדיה במי גשמים אבל בשחת דבי שקיא של שדה בית השלחין שצריכה להשקות לא קאמר דעבידא דפסידא כי לא משקה לה כדמיבעי לה הילכך כמי שלא באה לעולם כלל הוא:, אפי' שחת דבי שקיא הואיל והגיע לכלל שחת:. ודברי הכל בין לרבה בין לרב יוסף הוכר עוברה בעינן דומיא דשחת דהא נמי כשחת דבי כבשי הוא שגמרו בידי שמים שלא בא לעולם ביאה גמורה כי הכא דלא הביא שליש עכ"ל:
והנה יש להעיר בזאת הסוגיא הערות רבות ההערה ראשונה היא בדעת ר' אליעזר בן יעקב אשר לפי טבע החלוקה אינה סובלת כי אם שני ביאורים ובכולם יש בהם מן הקושי הביאור הראשון שנאמר שדעתו הוא אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכמו שביאר רש"י ז ל ועבור זה אם אמר לכשיביאו שליש ויתלשו דבריו קיימין הביאור השני שנאמר שדעתו גם כן כחכמים שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וטעם אומרו דברייו קיימין הוא מפני שסובר שנקרא זה דבר שבא לעולם כיון שהוא ראוי כבר באופן מה אם נאמר שדעתו הוא שאדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכפי ביאור הראשון יקשה לזה מאד חומרו אפילו אמר פירות ערוגה זו דנראה מדבריו אלה שצריך שיהיו הפירות כבר במציאות בערוגה באומרו זה והוא ללא דבר דכיון שיוכל אדם להקנות דבר מה שאינה במציאות עדיין אף שלא יהיו פירות כלל בערוגה דבריו קיימין ולא עוד אלא שרבה ביאר דבריו בשחת אבל באגם לא וזה מנגד בהכרח לביאור הלז ועם היות שרש"י ז"ל הרגיש בזה ולזה ביאר בדברי אביי שאמר ר א בן יעקב ר' ור"מ כולהו סבירא להו אדם מקנה דבר שלא בא לעולם שלא בא לעולם ביאה גמורה כי הכא שלא הביא שליש וכאלו רצה בזה לומר שר אליעזר אינו חולק על דעת חכמים כי אם בצד מה לומר שאינו צריך שיהיה דבר הנקנה כולו במציאות אלא די שיהיה מקצתו אמנם אם אינו כלל במציאות אף ר אליעזר יודה שאין אדם יכול להקנותו ומפני זה גם כן ביאר רבה דברי ר"א בן יעקב בשחת אלא שזה לא ידענו מאין לו ועוד שר"מ סובר שאדם מקנה דבר שלא בא לעולם כלל כנראה ממוכר פירות דקל וכמו שהובא במציעא פ' המפקיד ואביי השוה דעת ר' אליעזר לדעת ר"מ ואם נאמר שדעתו הוא שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכפי ביאור השני וטעם אומרו דבריו קיימין הוא מפני שסובר שהתבוא' או פירות אף קודם הבאת שליש הוא דבר שבא לעולם אם כן בריך לומר שאביי חולק על דבר רבה ורב יוסף בדעת ר' אליעזר שלדעתם ר' אליעזר סובר אין אדם מקנה דבר שלב"ל אלא שזה נקרא בא לעולם ולדעת אביי ר' אליעזר סובר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אלא שזה נראה בתחלת העיון והמחשבה דבר בלחי נאות שאם כן היה לו לאביי לחלוק בבירור על דברי רבה ורב יוסף שרבותיו היו ומן הנראה הוא שידע מה היה דעתם בדבר זה ועוד שהיה לבעל התלמוד לומר אביי אמר במקום אמר אביי אם אמת היה הדבר שחולק כמשפט הלשון בהרבה מחומוח ההערה השנית היא על מה ועל מה טרחו רבה ורב יוסף לבאר דברי ר"א בן יעקב כל אחד לפי דרכו אם מפני שסוברים שהלכה כמותו משום שהושרש אצלם משנת ר' אליעזר ב"י קב ונקי וכמו שפסק רש"י הכא אביי שלפי הנראה אינו חולק על דבריהם הביא דבריו בשטה ומקובל הוא ביד הגאונים ושרשו ועיקרו בתלמוד (באיזהו נשך) שאין הלכה כשטה:
ההערה השלישית והיא עצומה מאד לדברי ר' חנינא שביאר הברייתא דהאומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לא אמר כלום בשאין אשתו מעוברת אבל אם אשתו מעוברת דבריו קיימי וגם לבעלי התלמוד שמסתפקים בדברי ר' חנינא מה יהיה דעתו בהם אם לר' חנינא מה ראה על ככה לבאר בלא צורך הברייתא הזאת הלא משנתינו היא ואם כוונתו היה כדי שלא יעלה על הדעת שזאת הברייתא חולקת על המשנה עבור השמיטה החלוקה השנית הנזכרת במשנה ולזה ביאר דבריה באופן שהסכים עמה היה לו לבארם בבירור כדברי המשנה והוא באשתו מעוברת והוכר עוברה ולא היה אזי מקום להסתפק בם אם לבעלי התלמוד איך נסתפקו בדברי ר חנינא שעם היות שדבריו סתומים וחתומים וסובלים הביאורים אשר נאמרו עליהם מכל מקום הבנת דבריו בהכרח צריך שתהיה כפי המשנה ובזה וכדומה לזה נאמר סתמו כפירושו ויותר קשה שהעמידו אותם כפי דעת רב יוסף באע"פי שלא הוכר עוברה וזה סותר בהחלט לדברי המשנה:
ההערה הרביעית והיא האחרונה למה ביארו בעלי הגמרא דברי ר' חנינא כדעת רבה ורב יוסף אשר כל מגמתם לא היה כי אם לבאר דברי ר"א בן יעקב והיה מן הראוי כפי הביאור הראשון שבארנו בדעתו שיכוונו דברי ר' חנינא כדעת חכמים לומר שאם הוכר העובר מודים שדבריו קיימין ואף לפי הביאור השני לא היה להם להזכיר כלל בדברי ר' חנינא רבה ורב יוסף אלה הם הספקות הנופלו' בזאת הסוגיא:
ואולם קידם שנחזור בהתרם נביא דברי הרמב"ם ז"ל בפרק שביעי מהלכות אישות וז"ל האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי היא מקודשת לי בזה לא אמר כלום ואם היתה אשת חבירו מעוברת והוכר העובר הרי זו מקודשת ויראה לי שצריך לחזור ולקדש אותה אחר שתלד ע"י אביה כדי שיכניס אותה בקידושין שאין בהם דופי והראב"ד השיג עליו לפי ההלכה לא נאמר הוכר עוברה מקודשת אלא לדעת רא"בי דאחר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ולית הלכתא כוותיה נראה שדעתו בביאור ההלכה כדעת רש"י שביאר טעם ר' אליעזר באומרו פירות ערוגה זו תלושות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברות או בהפך לכשיביאו שליש ויתלשו דבריו קיימין מפני שאדם מקנה דבר שלא בא לעולם ושרבה ורב יוסף שביארו דבריו אינם חולקים על דברי אביי אלא שלענין פסק הלכה חלוק עליו וסובר שאף שטרחו החכמים האלה להעמיד דברי ר"א בן יעקב כל אחד לפי דעתו וגם דברי ר' חנינא הם כדברי ר"א בן יעקב מ"מ אין הלכה כמותו לפי שאין הלכה כשטה אמנם הרב המגיד כתב לחזק דברי הרמב"ם שיש מפרשים הסוגיא באופן אחר ושדעתו הוא שאף מי שסובר שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם בהוכר עוברה מודה ושדבר זה הוא מחלוקת בין הראשונים גם כן אלא שלא פירש הוא ז"ל אופן זה הביאור אמנם הרשב"א ז"ל בחידושיו על קידושין אשר הם חדשים מקרוב באו לא שערום הקדמונים כי זה לנו עשרים שנה שנתגלו כתב וז"ל הא דתניא האומר לחבירו אם ילדה אשתך כו' משום דר' חנינא כר' אליעזר ב"י ס"ל קא מהדר לפרושה לברייתא אליבא דידיה ותמיהא לי דהא לא שמעי' ליה לר' אליעזר בן יעקב אלא בכשיתלשו אבל האומר פירות ערוגה זו מחוברות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו תלושות אף לר' אליעזר בן יעקב לא אמר כלום וי"ל דאם ילדה אשתך נקבה תהיה מקודשת לי משמע אם ילדה נקבה תהיה מקודשת לי לכשתלד והא דמפרש לה ר' חנינא אברייתא ולא מפרש לה אמתניתי' דקתני נמי וכו' מסתברא דמשמע ליה מתני' דלא כר' אליעזר וכו' והא דאמר אביי ר' אליעזר בן יעקב ר' ור"מ כולהו ס"ל אדם מקנה דשל בל איכא מאן דמפרש דאביי לית ליה הא דרבה ורב יוסף אלא לאביי ור' אליעזר אפי באגם קאמר דאלו לרבה ורב יוסף כי היכי דלא נוקים ר' אליעזר ב"י כר"מ דאמר אדם מקנה דשל"בל הוא דדחקי ומפרשי לה בשחת א"נ בשחת דבי כבשא ולומר דשחת דש"ל הוא ומשום דמשנת ר' אליעזר ב"י קב ונקי קא מהדרי לפרושה הכי דאי לאו הכי מאי דוחקייהו לאוקמא בהכי ור' חנינא נמי אליבא דכולהו תנאי קאמר דלא שביק רבנן ואמר כיחידאה דשטה וכ"ו עכ"ל והר"ן גם כן כתב וז"ל וגרסי' תו עלה בגמרא אמר אביי וכו' לא פליג בהדי רבה ורב יוסף בדינא דכולהו מודו דשחת דבי כבש' דבר שבא לעולם הוא ומהני בתרומה ואשתו מעוברת נמי בשהוכר עוברה מקודשת וכו' וזה נראה דעת הר"מ במז"ל בפרק הנזכר שפסק כר' חנינא דבשהוכר עוברה מקודשת ולפי' זה מזכה לעובר כשהוכר עוברה קנה וכו' הילכך ליתא לדר' אליעזר בן יעקב כלל ואפילו בשחת דבי כבשא והאומר אם ילדה אשתך נקבה מקודשת לי ואע"פי שהוכר עוברה אינה מקודשת ומזכה לעובר לא קנה עד שיבא לאויר העולם אלא בעובר דידיה לפי שדעתו של אדם קרובה אצל בנו וכדאיתא התם עכ"ל:
הנה מדברי הרשב"א והר"ן ז"ל נתגלה לנו ביאור הסוגיא באופן אחר שהעלימו ממנו הרב המגיד ועם היות שהם ז"ל רחקו ממנו ודחאוהו בשתי ידים אנחנו נבחר בו כי בזה יותרו כל הספקו' הנופלות על הסוגיא הזאת כאשר נבאר עתה והוא כך שטעם אומרו ר' אליעזר בן יעקב בפירות ערוגה זו תלושות יהיו תרומה על פירות ערוגה זו מחוברות או בהפך לשיביאו שלי' ויתלשו דבריו קיימין אינו מפני שסובר שאדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכמו שפירש רש"י אלא משום שלדעתו כשהפירות מתחילים להיות במציאות באופן שביארו רבה ורב יוסף נקראים דבר שבא לעולם ולזה הצריך ר' אליעזר שיהיו הפירות כבר במציאות בערוגה אבל אם לא יהיו בה כלל אין דבריו קיימין כי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ובעבור שדבריו אלה הם כפי הלכה הזאת המוסכמת טרחו לבאר דבריו ולהעמידם באופן שיסכים לזה ואולם דברי ר' חנינא נוכל לבארם בשני אופנים אם שנאמר שביאר הברייתא לדעת ר' אליעזר לבד אם שנאמר שביארה אף לדעת חכמים אם נאמר שהוא לדעת ר' אליעזר לבד צריך לומר שסובר שאשתו מעוברת אינו דומה כי אם לשחת שלדעתו נקרא דבר שבא לעולם ואם אין אשתו מעוברת אף הוא יודה שאין בדבריו כלום מפני שהוא דבר שלא בא לעולם ולפי שמשנת ר אליעזר בן יעקב קב ונקי העמידו בעלי התלמוד דברי ר' חנינא כביאור רבה ורב יוסף בדברי ר' אליעזר אם נאמר שהוא אף לדעת חכמים בהכרח נאמר שהחכמים סוברים שאשתו מעוברת הוא כתבואה שהביאה שליש שנקרא דבר שבא לעולם לדברי הכל אמנם יהיה באופן שיהיה דעת ר אליעזר לדברי ר' חנינא גם כן הוא שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אמנם אביי חולק על כל זה וסובר שלדעת ר' אליעזר אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ואף שלא בא לעולם כלל ולא כדברי רש"י ובזה יבא על נכון שהעמיד דברי בשטה והשוה דעתו לדעת ר"מ ועם היות שהר"ן פה בקידושין ובפרק ראשון מסוכה הוכיח בטוב טעם ודעת שאינו מן ההכרח שכל בעלי השטה יסכימו בכל חלקי הדרוש ההוא אשר הם עליו עם כל זה כל מה שנוכל לקרב הסברות שיושוו בכל חלקי הנושא הוא יותר נאות לפי משפט לשון השטה ולפי זה טעם ר אליעזר בפירות ערוגה הוא מה טעם שאדם מקנה דשל"בל ואף שלא יהיו פירות כלל בערוגה דבריו קיימין ואביי לא שמע בזה דברי רבה ורב יוסף כי עם היות שרבותיו היו לא היה מחוייב שיוגד לו כל מה שאמרו הם ולשון אמר אביי הוא מפני שבעיקר נושא הסוגיא הזאת שהיא בפירות ערוגה שהעמידה רבה ורב יוסף בשחת דבי כבשי בחשבם שהוא דבר שבא לעולם אף אביי לפי ביאורינו מודה בזה ואינו חולק עליהם כי אם בכוונת דעת ר' אליעזר מלבד שלשון הזה אינו שולל לעולם המחלוקת כי כן מצאנו ראינו בהרבה מקומות בתלמוד שאומר בלשון זה אף שחול' ובזה הותרו ההערה הא הב' והד' אמנם עדיין ההערה השלישית במקומה עומדת ובלי ספק שלא היה מקום להיתרה אם לא שנתבאר לנו מדברי כל הפוסקים והמפרשים חדשים גם ישנים זולתי הרמב"ם והרב עובדיה מברטנורה כמו שנבחר במה שיבוא שגרסתם במשנתינו אינה כגירסא שלנו ר"ל שלא היה בגרסתם במשנה כי אם החלוקה הראשונה והיא האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי זו מקודשת לי לא אמר כלום אבל החלוקה השנית והיא ואם אשת חבירו מעוברת והוכר עוברה דבריו קיימין ואם ילדה נקבה מקודשת לא היתה בגרסתם כלל ולזה הוצרך ר חנינ' לבאר דברי הברייתא שהם הם הדברים הנאמרים במשנה כשאין אשתו מעוברת והיה גם כן מקום לבעלי התלמוד להסתפק בדברי ר' חנינא אלא שיש להקשות למה לא ביאר ר' חנינא זהו על דברי המשנה אלא שהרשב"א ז"ל בחידושיו כבר דקדק זה כאשר תמצא שם והנה הרשב"א והר"ן הוצרכו להעמיד דברי הרמב"ם לפרש דברי הגמרא באופן שבארנו ואולם בעבור שהיה קשה בעיניהם דעתו ז"ל מההיא דמזכה לעובר לא קנה כאשר יוכל לראות המעיין בארוכה דבריהם חלקו עליו וביארו הגמרא כדברי רש"י:
אכן נוראות נפלאנו וכמי זר נחשב בעינינו דברי החכמים האלה שלמים הם אתנו אשר קטנם עבה ממתנינו איך לא ראו דברי הרמב"ם ז"ל בביאוריו על המשנה כי הם נכוחים למבין וישרים למוצאי דעת ובהם טעם מספיק ימצאו על מה אדני דבריו הטבעו לפי גרסתו בה שהיא כגרסתינו ולא היה מקים לקושיותם שהקשו עליו אשר בעבורם רחקו מנתיבו נתיב היושר וז"ל שם ומה שמתחזק אצלי שצריך שיקדש אותה אחר שנולדה ואז מותר לבא עליה לפי שמן העיקרים שבידינו אין אדם מקנה לחבירו דבר שלא בא לעולם ואמנם אמרנו דבריו קיימין להחמיר שהיא נעשית כאשת איש עכ"ל הורה לנו בזה בתכלית הביאור שהיה גורס במשנה החלוקה השנית ועבור ראותו שרבינו הקדוש הביא דבריו אלה בלי חולק לא נראה לו ז"ל דבר נאות לבארה ולהעמיד' כדעת האומר אדם מקנה דשל"בל שהוא נגד העיקר שבידינו ועוד שהיה מן הראוי לפי זה שבעלי התלמוד יגזרו אומ' מתני' ר' אליעזר בן יעקב ואולם מפני שנראה בתחלת העיון שזאת המשנה עוקרת העיקר הזה באומרה דבריו קיימים לכן הוא ז"ל בחכמתו הנשגבה הטיל שלום ביניהם וביאר לנו שעם היות שהאמת כן הוא בכל דיני התור' ומשפטיה שאין אדם מקנה דבר של"בל לענין קידושים החמורים חששו בעלי המשנה בבד מה לדעת האומר מקנה אדם דבר של בל ולא מבד הדין אלא להחמיר שתהיה כאשת איש למי שיבא עליה אבל המקדש עצמו אסור לבא עליה מכח הדין כי הקידושים הם קידושי דופי לפי האמת וכמו שקראם הוא ז"ל בחיבורו הטוב בפרק אשר זכרנו.
ויותר מזה יש לתמוה איך לא דקדקו החכמי' האלה בדברי החיבור שאחר שכתב שהיא מקודשת הצריך לחזר ולקדש אותה ואיך יתכנו דברים האלה כפי דעתם שכתבו שהוא ז"ל פסק כר' חנינא דבשהוכר עוברה מקודשת שאם כן לא היה צריך קידושין אחרים שהרי מדברי ר חנינא נראה בבירור שבהחלט הוא מקודשת וזה הקושי יש גם כן בהשגת הראב"ד שאמר לפי ההלכה לא נאמר הוכר עוברה מקודשת אלא לדעת רא"בי וכאלו רצה בזה להשיג ולומר שהרמב"ם פסק כר אליעזר שאין הלכה כמותו ואילו היה כן איך כתב שהקידושים הם קידושי דופי ועבור זה הצריך לחזור ולקדש אותה הלא לפי דעת ר' אליעזר ב"י הם קידושים גמורים לפי שאדם מקנה דשל"בל אלא שבלי ספק נמשך הוא אחר המשנה סתמית וכפי ביאורו שם הלא תראה מה שכתב הוא ז"ל בפרק שלישי מהלכות אישות וז"ל האב מקדש את בתו שלא לדעתה כל זמן שהיא קטנה וכן כשהיא נערה רשותה בידו שנאמר את בתי נתתי לאיש הזה לאשה וקידושיה לאביה וכו' לפיכך מקבל האב קידושי בתו מיום שתולד עד שתבגר וכו' עכ"ל הנה אתה המעיין ראה גם ראה שהגביל זמן רשות האב על בתו לקבל קידושים מיום שתולד ולא קודם זה כי לפי הדין כן הוא אלא שמשום חומרת אשת איש אמרו שהיא מקודשת ובזה סרה מעליו תלונות המפרשים מההיא דמזכה לעובר לא קנה אף כשהוכר העובר שכדבריה' כן הוא וכן פסק הוא ז"ל בפרק שנים ועשרים מהלכות מכירה כשם שאין אדם מקנה דשל"בל כך אין אדם מקנה למי שלא בא לעולם והמזכה לעובר לא קנה ואם היה בנו הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו קנה גם בפרק חמישי מהלכות תרומות פסק כחכמים שמצריכים בפירות ערוגה שכבר הביאו שליש בעת שאמר אלא שזה איננו ממה שיקשה לפי גרסתו וביאורו הטוב והישר שבכל משפטי התורה אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וגם בקידושין הדין כן אלא שלהחמיר למי שיבא עליה אמרו שהיא מקודשת וזהו כוונת דבריו ז"ל בחיבורו הרי זו מקודשת לא שתהיה מקודשת בהחלט ולפי זה אין דבריו מיוסדים על דעת רא"בי כמו שחשב הראב"ד גם לא על דעת ר' חנינא כמו שכתב הר"ן אלא על דברי המשנה סתמים כפי גרסתו בה אמנם בריך שנניח שהיה לו גרסא אחרת בדברי ר' חנינא כי לא יתכנו דבריו עם גרסתו במשנה כלל ולכן טעו המדפיסים טעות גמורה בהעלותם על ספר גרסת הרמב"ם ז"ל במשנתינו והביאם גם כן דברי הגמרא כאשר כתבנו כי הם שני כתובים המכחישים זה חת זה ולא יעמדו יחדו:
ואולם לענין פסק הלכה צריך לשים על לב הלכה כדברי מי שאף שרבים וגדולים חולקים על הרמב"ם והם רבינו האיי הר"אש הראב"ד הרשב"א והר"ן הטעם הוא בעבור שלא שנו במשנתם החלוקה השנית שהיתה בגירסת הרמב"ם ובביאו' דברי הגמרא לא מצאו מנוח כפי דעתם להליץ בעדו ואולם אם היו רואים גרסת הרמב"ם אולי היו מודים לדבריו ועוד שבזולת זה הרב המגיד כתב שראוי לחוש לדברי הרמב"ם גם הרב בית יוסף אחר שהעלה בשולחנו הטהור דעת הפוסקים כתב דעת הרמב"ם ז"ל נראה שחושש לדבריו אמנם עם היות שהחכמים האלה חששו לדבריו וגם יקרה בעינינו במאד מאד מעלת הרמב"ם ולא עוד אלא שהיא שקולה אצלנו נגד רוב חכמי ישראל עם כל זה לא נשמע אליו בדבר הזה ולא מטעם החכמים החולקים עליו כי כבר הוכחנו יושר אמריו לפי גרסתו במשנה אלא משום שהורונו מן השמים דברי הירושלמי שנביא עתה אשר משם תראה בבירור שגרסא משובשת נזדמנה לו ז"ל במשנתינו לכן הוצרכ' לנטות מעליו תנן בירושלמי האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי היא מקודש לי לא אמר כלום ובגמרא תני ר' חייא בת יומה מתקדשת בכסף בת שלש שנים ויום אחד מתקדשת בביאה אמר ר מנא מתניתין אמרה כן וכן האומר לחבירו אם ילדה אשתך נקבה הרי היא מקודשת לי לא אמר כלום מפני שאינה בעולם הא אם היתה בעולם הרי זו מקודשת הרי לך בבירור שר' מנא הביא ראיה ממשנתינו לדברי ר' חייא בת יומה מתקדשת בכסף ושלל בזה העובר שהרי נתן הטעם מפני שאינ' בעולם ומאחר שמדברי הירושלמי הלז נראה בתכלית הביאור שהגרסא במשנתינו אינה כגרסת הרמב"ם ודברי תלמוד שלנו באים כפי זה על נכון נפסוק כדעת שאר הפוסקים שאינה מקודשת בהחלט וכמו שפסק הר"ן:
ומעתה נבא לנושא שאלתינו שהוא התכלית המכוון בדרוש הזה אשר הארכנו בו ונאמר שמאחר שכבר הוכחנו שאין הקידושין תופסין כלל בעובר ונולד ספק בזמן הקידושים מתי היו ר"ל אם יעקב אבי הנערה קבל אותם קודם שהיתה בתו בעולם או אחר זה הקידושים האלה הם קידושי ספק ולא תמנע אחת משתים או שיקבל קידושים אחרים אם רוצה לתת בתו ליוסף או שיבקש ממנו בשפל קול התחינה לתת לה גט:
אמנם מה שטוען יעקב לפסול הקידושים מטעם שאין שומת הטבעת נכרת עבור אבן הטובה שיש עליה אינו צודק ולעמוד על עיקרם של דברים נציע דברי התלמוד בקידושין דף ח') גרסינן התם הוא גברא דאקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכי שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר להו בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא אי דאמר להו חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אמר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומא כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכא דעתא איכא דאמרי בכלדהו נמי פליגי רב יוסף אמר שוה כסף ככסף מה כסף דקייץ אף שוה כסף נמי דקייץ ופירש רש"י ז"ל צריכי שומא וכיון שלא שמאום תחלה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו התקדשי לי בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה לא שוו:. אי דאמר התקדשי לי בחמישים זוז והרי לך אלו בדמיהם ושוו חמישים מיהו לא שמאוה בקיאים קודם לכך: לשוה כסף ככסף גבי קידושים כסף כתיב ושוה כסף איתרבי ככסף כדאמרי' לקמן ישיב לרבות שוה כסף הילכך כי כסף בעינן דקייץ עכ"ל וגרסינן עוד התם (בדף ט') והלכתא שיראי לא צריכי שומא וכתבו שם התוספות ואם תאמר אמאי איצטריך לפסוק כרבה לגבי רב יוסף וכו' מיהו קשיא אמאי לא קאמר בההיא הלכתא כוותיה דרבה ואר"ח דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי הוא דלא צריכי שומא לפי ששומתם ידוע קצת ואין רגילים לטעות בהם כ"כ אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליות שיש שאינם טובות אלא מעט ורגילים לטעות בהרבה יותר משוויה צריכי שומא משום דלא סמכה דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן וכו' וי"מ משום הכי איצטריך לפסוק כרבה לגבי רב יוסף משום דרב יוסף הביא לעיל כמה ראיות לדבריו עי"מ מ"ה לא קאמר הלכת' כרבה דלא תימא דהיינו רבה דאיכא דאמרי דבכל דהו לא צריכי שומא אבל אמרי לה חמשין ושוו חמשין בעי שומא לפיכך פסק דבשום ענין לא בעי שומא לפי זה הטעם יתישב הא דאיצטריך לפסוק כרבה אע"ג דבכל דוכתא ק"ל כותיה עכ"ל:
והנה נראה לכאורה מדברי ר"ת שגזר המאמר והנה באבנים טובות ומרגליות שצריכים שומא משום שאין האשה סומכת דעתה בהם עבור ההבדל שיש בשוויים ושלזה נהגו העולם לקדש בטבע' שאין בה אבן שבנושא שלנו אשר יעקב קבל בעבור קידושי בתו טבעת שהיה בה אבן טובה ובטל הקידושים בגלל הדבר הזה אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה נמצא שטענת יעקב בזה לפסול הקידושים מסבתה היא הבל וריק וזה מטעמים הטעם הראשון היא שדברי ר"ת אינם מוכרחים בדברי הגמרא שהרי התוספות עצמם אחר שכתבו דבריו הביאו באחרונה דעת י"מ שנתנו טעם הגון וישר למה פסק התלמוד בזה הלשון והלכתא שיראי לא צריכי שומא ולא אמר בברור הלכה כרבה ולפי טעם ההוא לא בא להוציא אבנים טובות ומרגליות כדעת ר"ת ואם כן נאמר שגם הם אינם צריכים שיוי בעבור שהאשה מתאוה להן ומחמדת' ומתוך תשוקתה אליהן גמרה סומכת דעתה יהיה השווי באופן שיהיה הלא תרא' מה שכתב הרמב"ם זל בפרק שביעי מהלכות אישות וז"ל אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהם שוים חמישים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן אם היו שוים חמישים הרי זו מקודשת משעת לקיחה ואינם צריכים שומא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והן שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעה ראשונה ואם אינם שוים אינה מקודשת וכתב הרב המגיד שמדבריו ז"ל שכתב והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן נראה שהוא סובר שאין הדין כן בכל דבר וזהו שאמרו שיראי לא צריכי שומא ולא אמרו כל מידי לא צריכי שומא וכו' עכ"ל הן אמת שדקדוקו בדברי הרמב"ם הוא טוב וישר ואולם הראיה שהביא מדברי התלמוד אינה נכונה אצלנו שכיון שהנושא אשר נפל בו מחלוקת האמוראים הם השיריים היה מן הראוי שיאמרו בעלי התלמוד בזה הלשון וא נו מוכר' שיש לו בזה דברים אחרים אבל מ"מ דעת הרמב"ם מבוארת שבכל דבר שהאשה מתאוה לה סומכת דעתה עליה ואין צריך שומא והדבר ידוע שהנשים מתאוות הרבה לאבנים טובות ומרגליו' ולפי זה טעם המחלוקת בשיראי הוא להוציא דברים שאין האשה מחמדתן ולזה לא אמר התלמוד והלכתא כרבה אלא והלכתא שיראי לא צריכי שומא וכן כתב ז"ל לדעתו:
והטעם השני הוא שאף ר"ת לא דבר כי אם במי שרוצה להגיד לאשה ערך הקידושים קודם חת אותם לה שבזה סובר שבאבנים טובות ומרגליות שרגילים בני אדם לטעות בהרבה יותר משוויים שצריכים שומא משום שהאשה אינה סומכת דעתה למה ששוה אותם המקד' אמנם הם אמר לה התקדשי בהם כמו שהם ונתרצית בזה נראה בלי ספק שתהיה מקודשת שהרי לפי לשון הראשון של התלמוד אף בשיריים אינם חולקים האמוראים בכל שהוא וגם לפ' לשון האחרון כיון דאנו פוסקי' דשיראי לא צריכי שומא אף שבאבנים טובות לפי דעתו צריכי' שומא מה טעם שלא סמכה דעתה בעבור ההבדל שיש בערכם אם אמר לה בביאור התקדשי בהם כמו שהם תהיה מקודשת ולא עוד אלא אפילו בסתם שלא אמר לה כלום נראה לפי הסברה שתהיה מקודשת הלא תראה מה שכתב הרשב"א ז"ל בחידושיו על מה שאמר התלמוד אי דאמר לה בכל דהו וז"ל ולאו דווקא כדאמר לה בפ' בכל דהו אלא נתן לה סתם היינו בכל דהו והכי מוכח לקמן מדאמר רב יוסף מנא אמינא לה דתניא עגל זה לפדיון בני כו והתם לא קאמר לה בכל דהו בפי אלא עגל זה סתם ואי הכא כדאמר לה בכל דהו דווקא מאי קושיא התם בדלא אמר לה בכל דהו ומקודשת עכ"ל ומן הטעם הזה חמה הר"אש על דברי ר"ח שאמר שלכך נהגו העולם להסי' האבן מן הטבעת וכמו שתראה בטור אבן העזר (סי ל"א) ועם היות שנראה מדבריו שם שגרסא אחרת היתה לו להר אש ז ל בדברי כבר הוכחנו שאף לפי גרסתינו בדבריו הדין כן גם מדברי הרמב"ם בשיריים נרא' בברור שדעתו כן שהרי כתב אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו מוכיח שבסתם תהיה מקודשת ואם כן בנ"ד שיוסף נתן הטבעת ליעקר עבור קידושי בתו בלי שיגיד לפנים ערכו ויעקב קבלם כך בלי ספק שהקידושים מטעם זה לא יסופו לעול' יתר על כן כתב הר"ן והוא שמדברי הרמב"ם נראה דסבירא ליה דאפילו רב יוסף לא פליג אלא לומר שאינה מקודשת משעה ראשונה אבל לאחר שומא מודה דמקודשת ואע"גב דבשיראי לא נפקא לן מידי דהא איפסיקא הלכתא דלא צריכי שומא נפקא מיהא לאותם הדברים שכתבנו למעלה דצריכי שומא עכ"ל ולפי זה אף שאבנים טובות יוכללו בסוג הדברים שצריכי' שומא כפי דעת ר"ת אם הטבעת היא בעולם עדיין נוכל להעריכו ותהיה מקודשת מכאן והלאה:
והטעם השלישית הוא שנראה לנו כפי דעת הצודקת שכל זה שאמרנו מהדברים שצריכים שומא הוא בגדול שמקדש אשה אחת והיא ברשותה ובחפצה לקבל' מיד המקדש שהרי ביאר התלמוד הטעם דאיתתא לא בקיאה בשומא וכאלו רצה בזה לומר שמן העיקרי' שבידינו שהאשה אינה מתקדשת אלא ברצונה ואם אינה יודעת שיוי הקידושי' מקודם לא תסמוך דעתה עליה שאולי לא יהיו כל כך חשובים ויקרים כמו שחשבה בתחלה ונמצא שנתקדשה בזולת חפצה אבל כשהאב מקבל קידושי בתו הקטנה שהוא מקבלם בלתי דעתה אם הוא מקבלם סומך דעתו עליהם שמלבד שעל הרוב האיש הוא יותר בקי בשווי הדברים מהאשה הוא מקבל הקידושים עבור בתו יהיה באופן שיהיה ר"ל אף שאין בהם כי אם שוה פרוטה ומכ"ש בנושא שאלתינו שיעקב אבי הנערה שמח שמחה גדולה בראותו אבן טובה קבועה בה שנראה שהיה יודע גודל ערכה או לפחות ידע שהיתה חשובה:
אמנם עדיין יש לפקפק בקידושים אלה מצד אחר והוא שיעקב מאן ימאן לתתה לו לאשה בעבור שיש לו שם רע והוברר הדבר למפרע שלא קבל הקידושים כי אם בחשבו שהיה טוב וישר בעיני אלקים ואד' ואולם אם היה יודע בתחלה שלא היה הולך בדרך טובים לא היה מקבל הקידושי' ודומה זה למה שאמרו בפרק מרובה (דף פ') וכן מי שנדר ליקח בית וליקח אשה בא"י אין מחייבי' אותו ליקח מיד עד שימצא את ההוגנת לו ומעשה באשה אחת שהיה בנה מיצר לה וקפצה ונשבעה כל מי שיבא איני מחזירתו וקפצו עליה בני אדם שאינם מהוגנים וכשב' הדבר אצל חכמים אמרו לא נתכוונה זאת אלא להגון לה ומזאת הסוגיא למד הרשב"א ז"ל בתשובה בספר תולדות האדם במי ששדך בתו לשמעון וקבעו זמן לנשואים ותוך הזמן קלקל המשודך מעשיו ומפני כך אין אבי הבת רוצה לתת לו בתו שהדין עם אבי הבת אם כן בנ"ד נאמר שלא נתכוון יעקב ליוסף אלא אם יהיה הגון אמנם אם נחקור היטיב הדבר נמצא שיש הבדל עצמי בין מעשה התלמוד גם אותו שהביא הרשב"א למעשה שלנו אם במעשה התלמוד בעבור שענינו היה דבר נדר או שבועה וכבר הושרש אצלנו שבנדרים ושבועות אנו הולכים אחרי דעת הנודר או הנשבע אם במעשה של הרשב"א ענינו היה שדוכים לבד והתנו הנשואים בזמן מוגבל ונקל הוא הדבר ככל משפטי התנאים הנעשים בדבר מה ובזה וכדומה לזה אנו הולכים אחר אומד הדעת אבל בענין קידושי' שהוא דבר איסור חמור לא מצאנו בתלמוד חדשים גם ישנים שדנים אותם על פי אומדנות אלא כיון שהאשה קבלה קדושים או האב קבלם על בתו בפני שנים אנשים כשרים אין בידם לומר אחר זה לא קבלתי הקידושים האלה כי אם על דעת כך וכך והוא דבר ראוי וצודק לפי משפט התוריי שאם נמסרה ביד כל אדם לבטלם בשביל כוונה מה לא יהיו קידושים מעולם ויצא מזה משפט מעוקל והרשע יפרוץ וירבה בעולם חלילה לנו מדבר זה לכן בנ"ד כיון שיעקב קבל קדושי בתו בפני עדים כשרים אין הרשות נתונה שיבא לפסל באמרו שלא נתכוון לזה ואולם כבר אמרנו שזאת האשה היא ספק מקודשת מהטעם שלא נתברר לנו אימתי היה זמן הקידושים אבל אם היינו יכולים לעמוד על אמיתת הדבר שכבר היתה בתו לעולם בשעה שקבל הקידושים בלי ספק שתהיה מקודשת ככל משפט התורה וזה פשוט והאריכות בו למותר בסדר ובשנת תורה אחת ומשפט אחד לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמהו"רר יעקב די מיזה מ"כ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: