שאלה ראובן הוצרך למעות לשלם חובותיו והיו דוחקים לו עד מאד ולתרופ' מכתו הלך אצל שמעון שהיה מראה לו עצמו כאוהבו ובקש ממנו שילוה לו אלף פלוריניש לשלם לו אחר תשלום שנה ושמעון השיב לו שחרה לו שלא היו לו מעות מזומנים בידו להלוות לו אבל אם היה רוצה לקנות ממנו אבנים טובות ומרגליות בעד הסך הנ"ל לשלם אחר תשלום שנה שיתן לו והסכים על זה ראובן ולקח ממנו בעד הסך הנ"ל ועל הזמן הנ"ל וזקפן עלי במלוה והלך ראובן למכור האבנים טובות ומרגליות ולא מצא מי שרצה לקנותם כי אם בעד שמונה מאות פלוריניש ומרוב דוחקו מכרם ושלם חובותיו ורוח לו אחר תשלום שנה בא שמעון לגבות חובו וראובן אומר לו שאינו רוצה לשלם לו כי אם השמונה מאות פלוריניש כי לא היו שוים יותר האבנים טובות ומרגליות שלקח ממנו והוא העלם חמישית על שוויים בשביל שכר המתנת שנה אחת והוי אבק רבית ואינו רוצה לשלם לו זאת החמישית ושמעון טוען שמכר לו דבר שאין שער לו ידוע ובהיתר עבד מאי דעבד ורבתה הקטטה ביניהם ורוצים לידע הדין עם מי ולכן יורנו המורה איך יהיה משפטם על פי התורה תורתנו הקדושה ומהת"מש:
תשובה תנן בפרק איזהו נשך (מציעא דף ס"ה ע"א) מכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשיו אתה נותן לי הרי היא שלך באלף זוז אם לגורן בשנים עשר מנה אסור: ע"כ:
ובגמרא אמר רב נחמן טרשא שרי איתיביה רמי בר חמא לרב נחמן ואמרי לה רב עוקבא בר חמא לרב נחמן ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור א"ל התם קץ ליה הכא לא קץ ליה אמר רכ פפא טרשא דידי שרי מאי טעמא שכדאי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מלתא גבי לוקח אמר ליה רב ששת בריה דרב אידי לרב פפא מאי חזי מר דקא אולת בתר דידך זיל בתר דידהו דאילו הוי להו זוזי הוו שקלי כי השתא השתא דלית להו זוזי שקלי כיוקרא דלקמיה אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מאי טעמ' ניחא להו דליקו ברשותי' דכל היכא דקא אולי שבקי להו מכסא ונקוט להו שוקא והלכתא כרב חמא ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י ואם לגורן. ואם אמתין לך עד הגורן שתמכו מתבואתך ותתן לי מעותי: טרשא שרי. למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני: קץ ליה. אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל: טרשא דידי שרי עושה שכר תמרים היה ומוכר לו בזמן הזול בתשרי כשער של ניסן וממתין לו עד ניסן: שכראי לא פסיד. אינו מתקלקל והייתי יכול להצניעו עד ניסן: זוזי לא צריכנא. שאני עשיר ואיני דחוק למכור כשער של עכשיו זיל בתר דידהו אחרי הלקוחות דאינהו ודאי אגר נטר יהבו ליה למר דאילו הוו להו זוזי הוה שכיח להו שכרא טובא כשער של עכשיו אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מוכר פרקמטיא היה מוכר במקום הזול כשער שהוא נמכר במקום היוקר וממתין להן והן מעלין אותו למקום היוקר והוא מקבל עליו אחריו דרך בהליכה והלקוחות משתכרים בפרקמטיא שלוקחין שם במעותיו ומביאין לכאן ואחריות החזרה עליהם וכיון דלא מקבלא עלייהו אחריות לאו הויא מלוה גבייהו עד שהפרקמטיא נמכרת והן מקבלין המעות המעות נעשין עליהם מלוה ואין כאן ריבית: נקטי להו שוקא מכריזין שלא יהא אדם רשאי למכור עד שימכרו הם: עכ"ל:
ובפסיקא דהאי דינא מצינו פלוגתא בין הפוסקים הרא"ש כתב שהרי"ף לא הביא טרשא דרב נחמן משום דסבר דלית הילכתא כוותיה דהא טרשא דרב פפא עדיפא מדרב נחמן מדקאמר רב פפא טרשא דידי ודאי שרי וכיון דלית הילכתא כטרשא דרב פפא כל שכן כטרשא דרב נחמן וכן כתב הרב המגיד שבהלכות לא הביאו הא דרב נחמן דאמר טרשא שרי לפי שהוא מקל יותר מרב פפא ואין הלכה כרב פפא ואע"ג דבנוסחת ספרינו איתא בדברי הרי"ף להא דר"נ עדות הני אשלי רברבי תכריע שטעו' נפל בספרינו ודברי הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מה' מלוה ולוה מם מסכימים לפסק הרי"ף וז"ל אסור להרבו' על המכר כיצד המוכר לחברו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בעשרים ומאה הרי זה אבק ריבית שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בה עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו מידו אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לולא תשעים או מחזיר מידו סחורתו אם היתה קיימת וכן כתב ה"ה בשם הרמב"ן שאסור למכור בדמים יתרים בשביל המתנה והנה מדברי הרמב"ם נראה דטרשא דרב נחמן הוא במוכר בדמים יתרים בשביל המתנה אע"פי שלא פירש מתחלה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות לא שמכר סתם על מנת שלא לגבות מעותיו אלא עד ומן פלוני וטעם איסורו הוא מפני שסחורה זו היא יותר בזול בשוק למי שקונה במעותיו מיד ולפי זה מצינו בדבריו שני כתובים המכחישין זה את זה וקשיא מיניה וביה שבפרק ה' הל' ט"ו כתב הפך זה וז"ל יש דברים שהן מותרין ואסור לעשותן מפני הערמת רבית כיצד אמר לו הלוני מנה אמר לו מנה אין לי חטים יש לי במנה ונתן לו חטים במנה וחזר ולקחן ממנו בתשעים הרי זה מותר אבל אסרוהו מפני הערמת רבית שהרי נתן לו תשעים ולקח מנה ואם עבר ועשה כזה הרי הוא מוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק רבית אין כאן ע"כ: הרי לך שנתן לו שוה תשעים במאה שהרי מיד מכר לו בתשעים מה שקנה ממנו בק' וכתב הוא ז"ל שאפילו אבק רבית אין כאן ומוציא ממנו הק' בדין אלא שחכמים אסרו לעשות כן משום הערמת רבית ובדין הראשון כתב שאינו נותן לו אלא תשעים שהוא שווי המטלטלין שמכר לו: ולתרץ זה אפשר לומר שהדין הראשון הוא בדבר הנמכר בשוק וכמעט ששומתו ידועה לכל ומפני כך אסור להוסיף על שוויו דהוה ליה כאלו התנה עמו שיתן לו אותו תוספת בשביל ההמתנה אבל הדין השני הוא בחטים שאין שומתו ידוע כל כך וכל אחד מוכר כפי יכולתו וזהו דבר שיארע הרבה פעמים שאחד קונה דבר בק' ואחר יקנה אותו דבר באותו יום בתשעים ומפני כך כתב בדין השני שמוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק רבית אין כאן כך היה נראה לי לפום ריהטא:
אבל אחר העיון אומר שהתרוץ הנכון לע"ד שאין בדינין או סתירה כלל כי בדין הראשון ודאי שהוסיף לו בשביל ההמתנה שהרי הקונה בשוק במעותיו מיד יקנה בתשעים מה שמכר לו זה במאה ואמנם פירוש הדין השני כך הוא דבר ידוע שיש הפרש גדול בין המבקש והצריך למכור ובין מי שמבקשים ממנו שימכור כי מי שמבקשים ממנו שימכור אינו מוכר אלא בשוויו ואינו מוזיל כלל והמבקש והצריך למכור הוא הפך הראשון כי הוא מוכר כפי מה שימצא כיון שהוא דחוק למעות ולפיכך ראובן ד"מ שהוצרך ללות משמעון ק' זהובים והשיב לו שמעון שאין לו מעות מזומנים אלא אם ירצה יתן לו שוה ק' זהובים חטים או דבר אחר הנה שמעון כיון שהוא מבוקש למכור ודאי שלא יוזיל לו כלום אלא ימכור לו בערכו האמיתי ואחר שכבר קנה או לקח ראובן החטים הללו והם בידו והוא דחוק הרבה וצריך למכור ואין לו פנאי לעכב סחורתו בידו עד יום השוק או לסבב בשוקים וברחובות הצורך לוחץ אותו למכור כפי מה שיזדמן לו והוכרח להוזיל ומפני זה מכר לשמעון בתשעים מה שקנה ממנו בק' והנה אין כאן רבית כלל כי אף הקונה במעותיו בידו יקנה כמו שקנה ראובן וזה דבר אמיתי הוא ויארע פעמים הרבה כי הקונה איזה דבר במעותיו בידו אם יחזור בו וירצה למוכרו על כל פנים בודאי שצריך להוזיל ולעולם לא ימצא שיקנו ממנו כפי מה שקנה הוא כי יאמרו לו לקנות בערכו האמיתי נלך לבית התגרים ושם נבחר כפי רצוננו ונ"ל שלזה כיון רש"י ז"ל בפירוש ההלכה ההיא שכתב על האי בריית' שממנה מקור דינו של הרמב"ם והיא בפרקין (דף ס"ב ע"ב) תני רב ספרא כריבית דרבי חייא יש דברים שהן מותרים וכו' פירש רש"י וחזר ולקח ממנו בכ"ד סלעים דאוזיל גביה סלע שהמנה כ"ה סלעים והוא היה דחוק למער' ואינו יכול להמתין עד יום השוק: מותר שהרי לא העלה לו דמי החטים יותר מדמיהם בשכר המתנת המעות והאי הוא דאוזיל גביה עכ"ל וזה טעם נכון ואמיתי ובזה נתישבו דברי הרמב"ם יפה ואין בהם נפתל ועקש:
ורבותינו בעלי התוספות פירשו דברי רב נחמן באופן אחר והוא כי הם הכריעו מכח מימרא אחרת דרב נחמן שלא דבר אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה וטלת וכיוצא יעויין בד"ה דא"ל יהיבנא לך ה' בזוזא (בפרקין דף ס"ג ע"ב) והם פסקו בשם רבינו תם דהלכה כרב נחמן יעויין בד"ה והלכתא כרב חמא: גם הרא"ש הביא פסקו של ר"ת ואע"פי שלא הכריע יש לומר ממה שהביא דעת ר"ת באחרונה דהכי סבירא ליה וכן כתב ה"ה בשם בעל המאור ובשם הרשב"א דכיון שיש כאן תרתי לטיבותא דהיינו שלא קצץ בתחילה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות אלא מכר סתם וגם הוא דבר שאין שומתו נכרת ואין לו שער ידוע מותר למכור בהמתנה ולהוסיף על שוויו והיינו דרב נחמן: והטור בס' קע"ג נמשך אחר דעת התוספות וכתר שכל שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע כגון טלת יכול למוכרה ביוקר בשביל המתנת המעות והוסיף שנראה שאין היתר אלא במעלהו מעט אבל הרבה שניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מעלהו הוי ליה כמפרש ואסור והרב בית יוסף בשולחנו פסק כרב נחמן וכפירוש התוספות והרא"ש והדין עמו כיון שרוב הפוסקים סברי הכי ואינו אלא איסור דרבנן: ולי נראה דאף הרמב"ם ז"ל יודה כזה כיון שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע שהרי הוא התנ' אם היו שוים בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים נראה שלא דבר אלא על הדברים שיש להם שער ידוע אבל טלת וכיוצא שאין להם שער קבוע אלא כל אחד מוכר כפי יכולתו מותר:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב לשאלת ה"ה אשר שאל על ראובן שהיה דחוק למעות והלך אצל שמעון שילוה לו הסך הצריך לו והוא השיב שלא היו בידו מעות מזומנים ומכר לו אבנים טובות ומרגליות בעד אלף פלוריניש בהמתנת שנה אחת וכו' לזה אשיב ואומר כי לפי דעת הפוסקי' כטרשא דרב נחמן חייב ראובן לשלם האלף פלוריניש כיון שאבנים טובות ומרגליות אין להם שער ידוע ואין שומתן ידוע כ"כ ושמעון לא קצץ עמו בתחילה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות שכבר ידע מתחילה שאין לראובן מעות במצא שלא עשה שום איסור ואין כאן רבית כלל וכבר כתבתי כי לפי דעתי גם הרמב"ם יודה בזה:
ואל תשיבני שאע"פי שאין כאן איסור רבית יש כאן הונאה שהרי שמעון העלה המרגליות חמישית על דמיהם והמרגליות הוא מן הדברים שיש להם הונאה ובהדיא פסק כן הרמב"ם בפרק י"ג מהל' מכירה וז"ל הבהמה והמרגלית והסייף וספר תורה הרי הן כשאר מטלטלין ויש בהן הונייה וכתב ה"ה שדברים אלו מחלוקת במשנה וברייתא בפרק הזהב ופסק כרבנו דמתני' וכן דעת ההלכות ע"כ וא"כ יש לו לראובן לבטל המקח אם ירצה שכן כתב הרמב"ם בפרק מהל' מכירה היתה ההונא' יתירה על השתות בכ"ש כגון שמכר שוה ששים בחמשים פחות פרוטה בטל מקח והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל ע"כ לזה אשיב שתי תשובות חדא מה שכת' הרמב"ם באותו פרק וז"ל עד מתי יהיה לו לחזור ולתבוע ההונייה או לבטל המקח עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ואם שהא יותר מזה אפילו לקח שוה מאה במאתים אינו חוזר ע"כ והנה לפן זה איך יבטל ראובן המקח וכבר עברה שנה תמימה ולא תבע בטול המקח ומסתמא לא היה מחמת חסרון מכירים שהרי בעיר גדולה נמצאים הרבה בקיאים: ועוד שהמרגליות כבר נמכרו ואינם ביד ראובן ומדברי הרמב"ם נראה בבאור שאינו יכול לבטל המקח אלא אם כן יחזיר המתאנה החפץ למאנה שכן כתב בדין שהבאתי לעיל והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל שנראה שאם אין בידו להחזיר החפץ איהו דאפסיד אנפשיה ואינו יכול לחזור בו:
ולרווחא דמילתא אמינא דאפשר שנושא שאלתנו הוא היתר גמור לדברי הכל ואין בו פקפוק כלל וזה למדתי מאותה ברייתא שהבאתי לעיל ועל הדרך שתרצתי הסתירה בדברי הרמב"ם ז"ל והוא כי יש לנו לומר ששמעון מכר לו המרגליות בשוויים האמיתי כדרך התגרים כשמבקשים ליקח מהם וראובן שעני היה באות' ובעלי חובותיו היו לוחצי' אותו מאוד כמו שכתב ה"ה הוצרך למכרם בבהלה ולפיכך צא מצא בעדם כי אם ח' מאות פלוריניש ואם היה אפשר לו לעכב המרגליות בידו עד יום השוק או להמתין עד זמן הראוי למכירת דברים אלו אפשר שהיה מרויח נמצא שלא הסכים ראובן למכור אלא מפני צורכו לשלם חובותיו וזאת היתה הסיבה להפסיד ממונו וזה יארע לכל מי שהצורך דוחקו למכור במהירות שעל כל פנים צריך להוזיל כיון שהוא מוכרח למכור ומעשים בכל יום אנו רואים תמיד בעניינים כאלו ואע"פ שהברייתא אוסרת דבר זה מפני הערמת ריבית ואני כתבתי שהוא היתר גמור ואין בו פקפוק הטעם הוא מפני שהמוכר עצמו אחר שמכר חזר וקנאם בפחות ממה שמכר וזה נראה כהערמת ריבית מפני שגובה ממנו בזמן הפרעון יותר ממה שנתן לו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל כדין הזה אבל אסרוהו מפני הערמת רבים שהרי נתן לו תשעים ולוקח ק' אבל בנדון דידן שלא קנה שמעין המרגליות אלא ראובן מכרם למי שרצה אין כאן הערמת רבית כלל שהרי שמעון אינו גובה מראובן אלא אותו סך בלבד ואינו לוקח ממנו אלא פירעון חובו בלבד:
הכלל העולה מדברינו שראובן חייב לשלם האלף זהובים כיון שלא קצץ עמו שמעון בזמן המכר אם תתן את הדמים מיד תקח בפחות אלא מכר לו סתם והמרגליות הוא דבר שאין לו שער ידוע ודין הונאה אין כאן כמו שכבר הוכחתי ועוד שיש לומר ששמעון מכר לו המרגליות בערכם האמיתי ומזלו גרם להפסיד ממונו כיון שהוכרח למכור על כל פנים זהו מה שעלה מצודתי: ומהאל ית' אשאל שישיבני כימי קדם וירפאני ויסיר ממני כל מיני חולאים וידריכני לעבודתו ויאיר עיני בתורתו אכי"ר:
תם ונשלם היום יום א' ל"א למספר בני ישראל בשנת ובסדר בהר סיני ביד משה לפ"ק:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: