שאלה עובר שהוציא אבר ונאסר האבר ואח"כ נשחטה האם והוציאו העובר והרי היא נקבה דקי"ל שהחלב שלה אסור לשתותו הואיל והוא בא מכלל האיברים ויש בה אבר א' שהוא אסור והרי זה כחלב טרפה שנתערב בחלב כשרה ואירע שנתערב זה החלב בחלב אחר כשר מי אמרינן דבטיל ברובא כיון שהוא איסור מעורב א"ד צריך ס' לבטלו כאילו כולו איסור ואת"ל דלא סגי ליה ברובא ובעינן ס' נגדו עדיין מבעיא לן אם הוא עצמו יהיה מן המניין כדין הכחל או לא יורנו המורה איך יהיה משפט דין זה ומהת"מש אכי"ר:
תשובה כדי למישחל בניתא מהאי חלבא צריכין אנו למודעי לים התלמוד והפוסקים לידע אי איסורא דהאי אבר והאי חלב ראשון דנ"ד הוי איסורא לאורייתא או אינו אלא דרבנן ומזה יצא לנו דין תערובת שני שנסתפק בו ה"ה:
תנן במסכת חולין ד' ס"ח בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירה מותר: ובגמר' א' ר' יהודה א' רב ואבר עצמו אסור מ"ט א' ק' ובשר בשדה טרפה לא תאכלו כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר תנן בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו לחוץ והחזירה מותר באכילה מאי לאו אאבר לא אעובר אי אעובר מאי אריא החזירה אפי' לא החזירה נמי אה"נ וכו' וכדאמר רב נחמן בר יצחק לא נצרכה אלא למקום חתך ה"נ לא נצרכה אלא למקום חתך ועולא א"ר יוחנן ואבר עצמו מותר וכו' מתיבי ובשר בשדה טרפה לא תאכלו מהת"ל לפי שמצינו במעשר שני ובכורים שאע"פי שיצאו חוץ למחיצתן וחזרו מותרין יכול אף זה כן ת"ל טרפה מאי תלמודא א' רבה כטרפה מה טרפה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר אף בשר כיון שיצא חוץ למחיצתו שוב אין לו היתר תיובתא דעולא תיובתא במערבא מתנו הכי רב א' יש לידה לאברים ור' יוחנן א' אין לידה לאברים מאי בינייהו איכא בינייהו למיסר מיעוט אבר שבפנים ע"כ בגמרא:
ופי' רש"י המקשה לילד בשעת שחיטה והחזירה קודם שחיטה מותר באכילה ובגמ' מפרש מאן מותר:. ואבר עצמו אסור באכילה מאחר שיבא חוץ ממחיצתו קודם שחיטה ואע"פי שהחזירה קודם לכן: א' קרא ובשר בשדה טרפה כלו' חוץ למחיצתו דהיינו לאויר שרחם זה הוה ליה מחיצה להתירו בשחיטה וכיון שיצא הרי הוא כטרפה ולא תאכלו וכן כל מי שיש לו מחיצה ויצא כגון בשר קדשים שיצא נמי מהאי קרא נפקא לן: לא אעובר וכו' ואשמועינן דמשום יד לא הוי כילוד: אי אעובר אפי' לא החזירה נמי דעובר נפקא לן לקמן מבהמה בבהמה אותה תאכלו:.. לעולם מותר דקתני אעובר ודקשיא לך חזרה לא צריכא אלא למקום חתך דמהניא דאם לא החזיר צריך להניח ממה שבפנים לצד החיצון ולחותכו שמקום החתוך הבדלת החיצון והפנימי אסור מפני שהוא עומד על שפת הרחם ולא קרינן ביה בהמה בבהמה דלאו בתוכה הוא אבל החזירו אין צריך לחתוך לצד פנים אלא מצמצם וחותך ומקום החתך מותר דקרינן ביה בהמה בבהמה ומשום בשר בשדה ליכא דהא לא יבא ממחיצתו והא דרב נחמן לקמן ועולא א' וכו' ופליג אדרב יהודה אמר רב וכו' מתיבי וכו' מת"ל אטרפה קאי למה קראו טרפה ומה למדנו בכך הוה ליה למכתב ובשר בשדה לא תאכלו לפי שמצינו מעשר שני ובכורים שנכנסו לירושלים ויצאו וחזרו מותרין אף זה כן דהיינו העובר וכו' במערבא מתנו הכי לפלוגתייהו דרב ור' יוחנן יש לידה לאברי' וכו' אבר שיצ' הרי האבר כילוד דתו לא מהניא ליה חזרה אין לידה ומהניא ליה חזרה מאי בינייהו בין לישנא דמערבא ללישנא קמא וכוי למיסר מיעוט אבר אם יצא רובו ונשאר מיעוט ללישנא בתרא דנקט לשון לידה הוי נולד ומיתסר כוליה וללישנא קמא לא נאסר אלא אבר היוצא ע"כ:
ודע שמה שפי' רש"י ז"ל בלישנא דבני מערבא לא איישר בעיני הפוסקי' פירושו שהוא ז"ל פירש יש לידה וכו' ואבר שיצא הרי הוא כילוד ותו לא מהניא ליה חזרה ור' יוחנן אמר אין לידה ומהניא ליה חזרה ומאי בינייהו דאמר תלמודא בין לישנא קמא ללישנא דבני מערב והר"אש ז"ל חולק עליו בזה והרי לך דבריו פי' רש"י אין לידה לאברים ואף מה שיצא מותר ומאי בינייהו בין לישנא קמא ללישנא בתרא למיסר מיעוט אבר שבפנים ללישנא קמא אליבא דרב אין אסור אלא היוצא וללישנא בתרא כיון דיש לידה לאברים אף מיעוט שבפנים חשוב כילוד ואסור וקשה לפי' דא"כ הך בעיא דהוציא העובר את ידו והחזירה היא דלא כהילכתא דהא ר' יוחנן איתותב לעיל דלר' יוחנן כיון דהוי חזרה להתיר עצמו לאכילה כ"ש לעניין העובר דלא הוי כילוד ועוד דהוה ליה למימר מאי איכא בין האי לישנא להאי לישנא כדאיתא בפ' ק' דנידה ד' ג' הילכך נראה כפי' רב אלפס ז"ל דלהאי לישנא מודה ר' יוחנן דאבר שיצא אסור ואין לו תקנה בחזרה ובעי מאי בינייהו בין רב לר' יוחנן וכו' למיסר מיעוט אבר: שבפנים לרב דאמר יש לידה אסור ולר' יוחנן דא' מין לידה נהי דמה שיצא אסור מ"מ לא שדינן מיעוט מה שבפנים אחר רוב היוצא כיון דאין לידה ובזה פסקינן כר' יוחנן דבהא מילתא לא איתותב וקי"ל רב ור' יוחנן הלכת כר' יוחנן והאי דקאמר לקמן ח"ט דר יוחנן האי אית ליה תקנתא בחזרה היינו אליבא דר יוחנן ללישנא קמא הוא והא דתניא בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירה ואח"כ שחט את אתו מותר באכילה שחט את אמו ואח"כ החזירה אסור באכילה לאו אאבר גופי' קאי אלא אמקום חתך קאי שאם הוציא העובר ידו והחזירה ואח"כ שחט את אמו האבר היוצא אסור ומקום החתך מותר ואם שחט אמו ואח"כ חזיר האבר מקום החתך אסור ושאר העובר מותר ע"כ:
הא קמן מכל הני מילי מעלייתא שאסור אבר היוצא חוץ למחיצתו ולא נולד העובר בחיי אמו אלא שניתר הוא בשחיטת אמו בין שהחזיר האבר היוצא קודם שחיטת אמו ובין לא החזירו אלא לאחר שחיטתה שהכל אסור הוא מן התורה מדכתוב ובשר בשדה טרפה לא תאכלו ואין הפרש בניהם אלא למקום חתך בלבד שאם החזיר אבר היוצא קודם שחיטת אמו מקום החתך מותר ואם לאו מקום החתך אסו' וכל זה הוא דוקא כשניתר בשחיטת אמו כדאמר' אבל אם נולד בחיי אמו שחיטת עצמו מתרת הכל גם אבר היוצא דאל"כ אין לך בהמה מותרת שרובם ככולם מוצאים מקצת אברים קודם לידה ומחזירים אותם ואח"כ נולדים וכתבתי כל זה אע"פי שהוא פשוט לאפוקי ממי שרצה להבין בדברי הרמב"ם דנקט דין וה בפ' ה' מה' מ"א במילת כולד כדלקמן דלאו דוקא הוא אלא נולד קרי לכל שיצא דרך רחם ואף לאחר שחיטת אמו וכו' וכמו שפי האחרונים ז"ל בדבריו דבהאי דינא הוא דקי"ל כרב דבין שהחזיר האבר קודם שחיטת אמו ובין שלא החזירו אלא לאחר שחיטתה האבר אסור ואין הפרש אלא למקום חתך ודלא כר' יוחנן דהא איתותב וכו' ובמחלוקת דיש לידה וכו' הדרינן לכללין רב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן ואין לידה לאברים ומאי דנפק אסור ומיעוט הנשאר בפנים מותר דבהאי מילתא לא איתותב ר' יוחנן ורב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן הרי מדאוריית' אסור וכו':
ואל תשיבני מדברי הרמב"ם ז"ל שכ' בפ"ה מה' מ"א כל אבר עובר שיצא וחתכו קודם שחיטה והוא בחוץ הרי זה אבר מן החי ולוקין עליו ואם נחתך אחר שחיטה האוכלו אינו לוקה וכו' שתבין מאלו הדברי שאין איסור באבר היוצא חוץ למחיצתו אלא מדבריהם ז"ל הואיל וכ' שאין לוקי' על אכילתו אחר שחיטה וכו' ותאמר קרא דאייתי תלמוד' אינו לא אסמכתא בעלמ' דזה אינו אלא איסורא דאוריית' הוא כמו שפי' דבריו כל נאמני ביתו ז"ל רק יש מהם שפירשו דטעמא שאין לוקין עליו הוא מפני שאין לו לאו מפורש בתורה כמו שכ' ה"ה וז"ל דע שרבינו השוה דין אבר זה שיצא חוץ למחיצתו לאבר ובשר המדולדלים בבהמה שנתבאר למעלה שאם נחתכו אחר שחיטה אינו לוקה עליהם ואם מתה הבהמה שלוקה עליה משום אמ"ה דמיתה עושה ניפול ככתוב למעלה והדין עמו חדא דמריבוייא דחד קרא נפקו דהיינו ובשר בשדה טרפה וכיון דגלו לן בחד דכל שנחתך אחר שחיטה אינו לוקה עליו דה"ה לאידך וכו' ודע שדעת רבינו שאע"פי שאין בהם מלקות כשנחתכו אחר שחיטה הרי הן אסורין מן התורה ואין איסורן מדבריהם בלבד אלא הרי הן כחצי שיעור דאתי מרבוייא ואין לוקין עליו ומ"ש למעלה שא' ר' יוחנן אין בהן באבר ובשר המדולדלים אלא מצות פרישה פירושו שהן אסורים מן התורה ואין בהן מלקות וכו כן היא כוונתו ונראה לי עיקר ששם א בגמרא גבי אבר המדולדל שנחתך אחר שחיטה אכלו לזה אינו לוקה ואין לשון זה נאמר באיסורין של דבריהם ועוד נתבאר בגמרא בדין העובר שנחתך אחר שחוטה שהוא אסור מן התורה אבל יש מן המפרשים שפירשו באבר ובשר המדולדלים שאינם אסורים אלא מדבריהם לפי שבהם א ר יוחנן אין בהם אלא מצות פריעה מדבריהם אבל באבר העובר מודו דהוי איסורא דאורייתא עכ"ד יע"ש:
הרי שלדברי הכל איסור אבר היוצא מדאורייתא הוי ולא מדרבנן ולדעת הראב"ד ז"ל אף מלקא לקי האוכלו שהשיג על הרמב"ם ז"ל במ"ש והאוכלו אינו לוקה א"א זה שבוש שהרי א' למעלה אפי' החזירה וחתכה אחר שחיטת לוקה משום ובשר בשדה טרפה וכו': והר' כ"מ הודה לדבריו וכ' שאף רבינו מודה בזה ומ"ש אינו לוקה משום אמ"ה קא' אבל משום טרפה לקי ומה שהקשה דמאי נ"מ הא לקי משום טרפה י"ל דטובה נ"מ דאם התרו בו משום אמ"ה ולא משום טרפה פטור אבל פשיטא דלקי משום טרפה לדעת רבינו שכ' למעלה באיסור האבר כיון שיצא למקום שהוא לו כשדה נעשה טרפה כמו שבארנו וגם הר בעל מ"ע פירש ג"כ דברי הרמב"ם דלא לקי משום אמ"ה אבל אה"נ דלקי משום טרפה וכו' יע"ש:
אכתי פס גבן להוכוחי אי ג"כ איסור חלב עובר זה אסור לן מדאורייתא או מדרבנן דגרסינן במסכת חולין בד' ס"ט בעי ר' ירמיה מהו לחוש לזרעו ה"ד אילימא דאזל אבהמה מעלייתא מאי איריא האי דאיתביה איסור יוצא אפי' בן פקועה דעלמא נמי דא' רב משרשיא לדברי האומר חוששין לזרע האב בן פקועה הבא על בהמה מעליותא הולד אין לו תקנה וכו' הכי קמיבעיא ליה מהו לגמוע את חלבו חלב דעלמא לאו כאבר מן החי דמי ושרי הא נמי ל"ש א"ד התם אית ליה תקנתא לאיסוריה בשחיטה הכא לית ליה תקנתא לאיסוריה בשחיטה תיקו ע"כ בגמרא
ופי' רש"י ז"ל מהו לחוש לזרעו של עובר זה שהוציא ידו ונשחטה אמו והוציאוהו חי וגדל ובא על הבהמה והוליד מהו שיאסור אבר כיוצא בו הנולד ממנו:. אפי' פקועה דעלמא שלא הוציא את ידו וגדל והוליד נמי יאסור כל הולד דא' רב משרשיא וכו' וחנניא היא באותו ואת בנו: אין לו תקנה שמצד אביו אין טעון שחיטה כדתנן וחכ"א שחיטת אמו מטהרתו ומצד אמו טעון שחיטה וסימניו אינן סימנין דהא פלגיה כשחוטין דמו והוה ליה בר סימן א' ובהמה צריכה רוב ב': מהו לגמוע את חלבו אם נקבה הוא וילדה והרי היא חולבת חלבה מהו באכילה והיינו זרעו שאין החלב בא עד שתלד ע"כ:
ודע שבעיא זו פסקוה כל הפוסקים לחומרא אע"פ שהוא השתא מדרבנן משום שהספק בא מחמת אבר שהיה אסור מדאורייתא דהא אין כאן אלא חלב הבא מכח אבר האסור שנתערב עם חלב הבא מכל שאר האיברים המותרים וקי"ל שמן התורה מין במינו בטל ברוב מאחרי רבים וכו' כדגרסינן במסכת חולין ד' צ"ח א"ר חייא בר אבא א"ר יהושע בן לוי משום בר קפרא כל איסורין שבתורה בס' א' לפניו ר' שמואל בר רב יצחק ר אתה אומר כן הכי א"ר אסי א ריב"ל משים בר קפרא כל איסורין שבתורה בק' ושניהם הם לא למדוה אלא מזרוע בשל' מאן דא' בס' קסבר בשר ועצמו' בהדי בשר ועצמות משערינן והוה ליה בס' וכו' ופריך ומי ילפינן מיניה והתניא זהו היתר הבא מכלל איסור למעוטי מאי לאו למעוטי שאר איסורין שבתורה וכו' א' אביי לא נצרכה אלא לד יהודה דא' מין במינו לא בטיל קמ"ל דהכא בטיל ורבא א' לא נצרכה אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסיר קמ"ל דהכא שרי ע"כ:
ופי' רש"י זרוע בשלה של איל נזיר הוא המורם ממנו ומניפין אותו ונותן לכהן ואסור לזרים דלכולי עלמא בהדי איל מבשל ליה דאין מקרא יוצא מידי פשוטו ומקרא משמע שעם האיל מבשלו מ"ד בס' קסבר בשר ועצם דזרוע עם בשר ועצמות דאיל משערינן וקי"ל להו לרבנן דס' איכא ושריה רחמנא ומ"ד בק' סבר עצם לא בעינן לשעוריה דהא לא פליט טעמא מיניה וכי משערת בשר דזרוע בהדי בשר דאיל איכא ק': זהו היתר הניתר מכלל איסור שהרי בלע איל מן הזרוע והתירו לך הכתוב למעוטי שאר איסורין דלא ילפינן מיניה וכו' לא נצרכה האי זהו אלא לר' יהודה שא' במנחות בד' כב' מין במינו לא בטיל ובהאי איל בטיל להכי א' זהו דלא דלא ילפינן מיניה דלבטיל מין במינו אבל מין בשאינו מינו ילפינן מיניה לק' וס' למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה רבא א' לא נצרכה אלא לטעם כעיקר וכו' נ"ט קי"ל שאסור בקדשים כעיקר ממשו של איסור שנא' כל אשר יגע בבשרה יקדש וגו' ולהאי מילתא הוא דקתני זהו למעוטי שאר קדשים אבל חולין שפיר גמרינן מיניה לק' וס' דהא קים לן מאחרי רבים להטות דבטלי ברובא וילפינן מהכא להחמיר דלא לבטיל אלא בק' ורבא לית ליה טעם כעיקר בחולין כדמפרש ואזיל דמדאורייתא ברובא בטיל אלא מדרבנן וה"נ שמעינן ליה לר' יוחנן במסכת ע"ז דף ס"ז שא' כל שטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו והא דילפינן לי בפסחי' ד' מד' מדא' בנזיר משרת ליתן טעם כעיקר ס"ל לאמוראי בתראי דאסמכתא בעלמא הוא ולאו מילף הוא דהוו ליהו נזיר וגיעולו גויים שני כתובים הבאים כא' ואין מלמדין א"נ געולי גוים חידוש הוא כדאמרינן התם ומשרת להיתר מצטרף לאיסור ע"כ:
נמצא לדעתו ז"ל דסוגיא דהכא ודפרק אלו עוברים ס"ל שטעם כעיקר דהיינו במין בשאינו מינו אינו אסור אלא מדרבנן וקראי אסמכתא בעלמא דמדאוריית' בטיל ברובא ונפקא מינה דאזלינן בספיקו להקל היכא דידעינן דרובו היתר אפי' אין ס' נגדו שאין אסור מן התורה לדעתו ז"ל אלא כשהאיסור בעין ולא נמוח אלא שנתערב כמו שפי' הוא ז"ל במסכת ע"ז בד' ס"ז על הא דר אבהו א"ר יוחנן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי א"פ טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו וכו' ופי' הוא ז"ל טעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי א"פ ועל כגון זה נאמר שיעור כזית בכדי א"פ הלכה למשה מסיני שאם יש בשיעור פרס מן התבשיל של היתר כזית ו האיסור לוקין עליו אע"פ שאין כזית של איסור נאכל בבת אחת כיון שאינו שוהא באכילתו משהתחיל לאכלו עד שגמרו א כדי א"פ מצטרפא אכילתו ולוקה אבל אם אין באכילת פרס מן ההיתר כזית מן האיסור הואיל והוא שוהא באכילת כזית מן האיסור יותר מכדי א"פ הוו ליהו כשתי אכילות של ב' ימים ואין לוקין עליו דקים להו לרבנן דאכילת פרס הוי שיעור שהיית אכילה ופרס הוא חבי ככר של ערובי תחומין וכו והוא ד בצים: טעמו ולא ממשו כגון חלב שנפל לקדרה אן חלב שנפל ונמוח שאין ממשו בעין וכו' וכל זה הוא במין בשאינו מינו אבל מין במינו ס"ל כר' יהודה שאמר במס' מנחות ד' כ"ב דלא בטיל גביהא דתניא טפת חלב שנפלה על החתיכה כיון שנתנה טעם בחתיכה חענ"נ ואוסרת כל החתיכות דברי ר' יהודה מפני שהן מינה עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובחתיכות וא"ר נראין דברי ר' יהודה בשלא ניער ולא כסה ודברי חכמים בשניער וכסה וכו' ופסק הוא דכהא דר' יוחנן קי"ל דמין במינו לא בטיל דהא קם ליה ר' בשטתיה ורב ושמואל נמי בשטתיה קיימי דאמרי תרוייהו כל איסורין שבתורה במינן במשהו ותניא כוותייהו במסכת ע"ז בד' ס"ז ואע"ג דאיפליגו עלייהו ר' יוחנן ור"ל התם ותניא נמי כוותייהו הא שמעינן לאביי ורבא דבתראי הוו דקמו כרב ושמואל וכו ובפסחים ד' ל' נמי פסק רב' הילכתא כרב דמין במינו במשהו וכו' יע"ש:
ורבותינו בע"ה חלקו עליו בפ' ג"ה ד' צ"ז וסתרו את דבריו ופסקו שמין במינו בטיל בס' ובד' צ"ח נמי חלקו עליו במה שא' שבחולין טעם כעיקר אינו מן התורה והעלו שבחולין נמי אסור טעם גמור כמו בקדשים שטעם כעיקר דאורייתא והא דאמר ר' יוחנן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו היינו במינו דמדאורייתא ברובא בטיל וטעמו וממשו דלוקין כגון שהאיסור בעין ומכירו א"נ איירי שלא במינו והיכא דאיכא כזית בכדי אכילת פרס קרי ליה טעמו ומששו והיכא דליכא כזית בכדי א"פ קרי ליה טעמו ולא ממשו ע"כ יע"ש ורוב הפוסקים פסקו כרבינו תם שמין במינו כיון שאינו נותן טעם מן התורה בטל ברוב ורבנן הוא שהצריכ' שיעור ס' ושלא במינו כיון שנותן טעם מן התורה אוסר עד ס' שעד כאן שיערו רז"ל שיכול ליתן טעם רק שאין לוקין עליו עד שיהא בהיתר כזית בכדי א"פ מן האיסור וכו ונ"מ אם נתערב מין במינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו אם נתברר לנו שהיה רובו היתר מותר דספיקא דרבנן אזלינן ביה לקולא אבל אם נתערב בשאינו מינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו אסור דספיקא דאוריית' הוא דדילמא יהיב ביה טעמא הילכך אזלינן בספיקו להחמיר וכמו שפסק הר' בש"ע י"ד בס' צ"ח בארוכה יע"ש ובב"י הביא כל אלו הסברות יע"ש:
וז"ל הרשב"א ז"ל הראב"ד ז"ל ס"ל כר"ת שטעם כעיקר דאורייתא במין בשאינו מינו ושכן דעת הרב בעל ההלכות וכו ובסוף דבריו כתב ולענין הלכה על מי נסמוך בואו ונסמוך על דברי ר"ת ור"י ובעל ההלכות והראב"ד ז"ל שרבים הם וא' להחמיר בשל תורה ע"כ בתורת הבית הארוך ובקצר כ' מין בשאינו מינו אם יש כזית חן האיסור בכדי א"פ אסור ולוקין עליו וזהו שקראו דז"ל טעמו וממשו וכו' פחות מכאן אסור דבר תורה ולזה קראו טעמו ולא ממשו ע"כ:
הרי לך שבעיית הגמר' במהו לגמוע חלבו דסלקא בתיקו שאינה אלא ספק איסורא דרבנן דשמא לא יש כ"כ מחלב ההיתר של שאר אברים עד כדי שיעור ס' נגד חלב שיבא מאבר זה האסור ולכך אסור לשתותו מספק זה שמן התורה די לנו שיהיה רובו היתר דהא קי"ל כרבינו תם שמין באינו בטל מן התורה ברוב כדאמרן: וכן משמע לשון הרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ה מה' מ"א עובר שהוציא אבר ונאסר האבר ואח"כ נולד והרי הוא נקבה החלב שלה אסור לשתותו מספק הואיל והוא בא מכלל האיברים וישבה אבר א' אסור והרי זה כחלב טרפה שנתערב בחלב כשרה ע"כ: וכבר כתבתי לעיל שמילת נולד שכ' הרמב"ם דלאו דוקא היא אלא כל שיצא דרך רחם מקרי נולד ואפי לאחר שחיטת אמו וכו' והרב פסק דין זה בש"ע י"ד בסי' י"ד ובאר פירוש הבעיא בב"י כך מה לגמוע חלבו כלו כיון שישבה אבר א' אסור והחלב מתגדל מכל איברי הבהמה והרי אותו חלב נתערב בו חלב אותו אבר ומהו לגמעו חלב דעלמא לאו כאבר מן החי דמי ושרי ה"נ ל"ש א"ד התם אית ליה תקנתא לאיסוריה בשחיטה הכא לית תקנתא לאיסוריה בשחיט' ופסקו בעיא זו לחומרא הרמב"ם והרשב"ם והרשב"א והר"ן ז"ל:
והר' ב"ח כ' על דין זה דאע"ג דלא ידעינן כחה חלב יצא מאבר זה מ"מ אם נוכל לשער שיש ס' בשאר איברי הבהמה שלא יצאו בבשר וגידים ועצמות נגד אבר היוצא מותר לשתות כל החלב מטעם תערובת שבטל בס' ושכן כ' ג"כ הר' בע' ת"ח והט"ז חלק עליהם והר' בעל פ"ח קיים דבריהם ודחה סברת הט"ז במה שהשיג עליהם שאין כל האיברים שוים בנתנת החלב יע"ש:
ומעתה נבא לנדון שלפנינו במה שנסתפק הח"ה במה שאירע שנתערב חלב זה בחלב אחר הכשר ובעי מי אמרינן דבטיל ברובא כיון שהוא איסור מעורב א"ד צריך ס' לבטלו כאילו כולו איסור וכו' הנראה לי עיקר בזה הוא הצד הראשון שכיון שהוא איסור מעורב בטל ברוב ואין צריך ס' נגד כל החלב מפני שלא היה בחלב זה קודם שנתערב תערובת שני אלא ספק איסור דרבנן שהרי לא היה כאן בתחילה אלא אבר א שאסור מטעם יוצא ושאר האיברים דהוו רובא מותרים וכיון שיצא מעורב נתבטל מן התורה ברוב דהא תערובת מין במינו הוא דקי"ל בו שמן התור בטל ברוב שחלב עס חלב הוא ולא נאסר לשתותו אלא מדבריהם ז"ל דשמא לא יצא מחלב שאר איברים ס' נגד חלב אבר זה והם ז"ל הוא שהצריכו ס' לבטל האיסו' במין במינו וכו' ואילו ידעינן שהיה כאן ס' אף מדבריהם ז"ל היה מותר לשתותו וכו':
הילכך הולכין בספקו להקל וכמו שפסק הרב בש"ע י"ד בסי' צ"ח בעניין תערובת מין במינו שנשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו שאם נודע שהיה רובו היתר מותר וכ"ש בנ"ד שאם הם הקלו בתערובת ראשון למה לא נקל אנו בתערובת ב' שהרי בתחילה כשיצא החלב מבהמ' זו יצא מעורב ומבוטל מן התורה ברוב שמין במינו הוא חלב עם חלב דקי"ל בו שהוא בטל ברוב מדאורייתא רק שאוסרים אותו רז"ל מספק דדבריהם דשמא לא היה כאן ס' נגד האיסור ועכשיו האיסור שנתערב שנית שאף את"ל שהיה ודאי איסור דדבריהם כבר נתבטל השתא ברוב דקי"ל ספיקא בדרבנן אזלינן ביה לקולא כמו שתמצא ספרי כל הפוסקים מלאים מזה ובפרט הר' פ"ח שהאריך בכל זה בספרו בדיני ס"ס יע"ש וגדולה מזו פסק הר' בסי' פ"א בדין חלב טרפה דקי"ל בו שהוא אסור מן התורה שאם היתה בהמה זו בעדר עם בהמות אחרות ונתערב חלבה עם חלב אחרות הולכין בו אחר שיעור ס ואם יש ס' בהמות בעדר ולא ידעינן בודאי שחלב שיצא מן הטרפה הוא יותר מחלב אחת מהאחרות דאמרינן דמסתמא איכא ס' ומותר וכו וכ' הר' פ"ח שאע"פ שהחלב מודאי טרפה מ"מ משערים בס' בהמות ולא דמי לדין ביצים דלקמן בסי' פ"ו דמצריך סא' דשאני הכא דלא ידעינן כמה חלב יצא מן הטרפ' וכמה יצא מן הכשרות הילכך אמרינן מן הסתם כולם שוות מש"כ בביצים שיש קטנים וגדולים והבא לבטל אינו משגיח לראו' בזה ולפיכך הוסיפו אחת וכו' הרי לך שכל זמן שלא ידענו בודאי שחלב הטרפה הוא יותר מא' מהכשרות דאמרינן מסתמא יש ס' ומקילינן ומינה לנ"ד דמה שהצריך כאן ס' בהמות הוא מפני שהא' כולה טרפה ובנ"ד אין כאן אלא אבר א' טרפה ושאר האברים מותרים וג"כ בנ"ד אנו מצרכן ס' בתערובת ראשון דמהאי טעמא אמרינן שאסור לשתותו דשמא לא היה כאן ס' אבל השת' דאתערב הוה ליה ס"ס ספק לא הוה ביה ס' ואת"ל לא הוה ביה ס' הרי נתבטל ברוב:
הלא תראה כמה ספיקות שפסק בהם הר' להקל במין במינו ורביית היתר על האיסור בסי' קי"א שכ' ב' קדירות א' של היתר וא' של איסור ולפניהם ב' חתיכות א' של היתר וא' של איסור אם החתיכה היא מאיסור דרבנן כגון שומנו של ג"ה ונפלו אלו לתוך אלו מותרים שאנו תולים לומר האיסור נפל לתוך האיסור ואפי' אין ההיתר רבה וכו' וכן הדין אם לא היה כאן אלא קדירה א' של בשר שחוטה ונפל בה א' מאלו הב' חתיכות ואין ידוע אי זו היא אנו תולין דשל היתר נפלה אפי אין ההיתר רבה על האיסור וכו' היה ההיתר רבה על האיסור כדי שיתבטל בתוכו מד"ת תולין להקל כיצד ב' קדירות א' של בשר שחוטה וא' של בשר נבלה ונפלה חתיכת נבילה לתוך א' מהם אם ההיתר שבקדיר' ההיתר רבה קצת על חתיכת הנבלה תולין להקל לפי שדבר תורה מין במינו בטל ברוב אלא שחכמים הצריכו ס' היו ב' הקדירות חמין א' והאיסור ממין אחר אין תולין להקל עד שירבה ההיתר ס' על האיסור וכו' הרי לך כמה הקילו באיסור דרבנן במין במינו וכו' וה"ה בנ"ד שאין כאן איסור אלא ספק איסור והשתא שנתערב במין במינו ויש כאן רביית היתר שמותר הוא בלי ספק ועדיפא מינה נוכל לומר בנ"ד שגם ס' נגד האיסור איכא השתא שהרי נתרבה ההיתר על האיסור ואף את"ל שלא היה שם בתערובת ראשון ס' הא איכא ס' דלא מבעיא לדעת הרב שפסק דלא אמרינן חענ"נ אלא בבשר בחלב שבסי' קו' כ' חתיכה שבלעה איסור ואין בה ס' לבטלו שנפלה לקדירה אינה אוסרת אלא לפי חשבון איסור שבה שאם יש במה שבקדירה מצורף עם החתיכה עצמה ס' כנגד איסור הבלוע בה מותר מה שבקדירה אבל החתיכה עצמה אסורה לפי שהאיסור שבה אינו נפלט ממנה לגמרי מש"כ בדבר הנבלל ונימוח שאם נפל דם וכיוצא בו לתוך רוטב של היתר ואסרו מחמת מיעוטו ואח"כ נתרבה הרוטב של היתר עד שיש בין כולו ס' לבטל הדם כולו מותר שהכל נבלל ונתערב וכו' ובנ"ד גם כן דבר לח הוא שנבלל ונתערב הכל מעיקר' ואף את"ל שלא היה שם תחילה ס' נגד האיסור השתא נתרב' ואם הקילו כ"כ במין בשאינו מינו כ"ש בנ"ד דהוי מין במינו וכו' ואף לדברי בעל ההגה' דס"ל חענ"נ מודה הוא בדבר לח' וכו שכ' ולפי מה שאנו נוהגי' לומר בכל האיסורים חענ"נ וכו אם הוא דבר לח הכל מותר מאחר דאיכא ס' נגד מה שנאסר תחילה ר"ל נגד האיסור שנפל תחילה כמו שכ' בהדיא בסי' צ"ב בסעי' ד' שאם נתערב איסור לח בהיתר לא ואח"כ נתערב הכל בהיתר אחר אין צריכי' רק ס' נגד האיסו' שנפל ואלו אינם דבריו ז"ל כ"א דברי הר"ן והמרדכי ורשב"א כו' דדוקא כשנתערב איסור לתוך ההיתר כגון חתיכה שהיא נכרת ונבדלת ומטעם חשיבות לכך נעשית נבילה אבל לח ולח כגון חלב וחלב דנ"ד שהאיסור וההיתר היה דבר צלול ומתערב יפה דלא אמרינן ביה חענ"נ והשתא דאתרבה היתר עליו יצא מספק ראשון והותר: ולדע' הרמב"ם ז"ל אף אם לא נתערב חלב נד"ד היה מותר לערבו בידים כדי לבטלו שכ' בפ' ט"ו מה' מ"א אסור לבטל איסורין של תורה לכתחילה ואם בטל הרי זה מותר כיצד הרי שנפלה סאה של ערלה לתוך ק' סאה שהרי נאסר הכל לא יביא ק' סאה אחרת ויצרף כדי שתעלה בא' ור' ואם עבר ועשה כן הכל מותר אבל באיסור של דבריהם מבטלין האיסור לכתחילה כיצד חלב שנפל לקדירה שישבה בשר עוף ונתן טעם בקדירה מרבה עליו בשר עוף אחר עד שיתבטל הטעם וכן כל כיוצא בזה ע"כ: וכ"ש בנד"ד שהחלב של עובר זה לא נאסר אלא מספק כמו שכ' הוא ז"ל וגם נתערב ממלא דשרי הוא כן נראה לע"ד:
כלל העולה שחלב של עובר זה שהיה בו איסור אבר א' שיצא חוץ למחיצתו שנתבטל כבר מן התורה ברוב חלב שאר האיברים המותר דהא מין במינו הוא כדאמרן ולא נאסר עלינו לשתותו אלא מספק דשמא לא היה שם ס' מן ההיתר שהצריכו רז"ל נגדו וכו והשתא אירע שנתערב בחלב אחר המותר שבטל הוא ברוב היתר שאף את"ל שתחילה לא היה שם ס' נגדו מ"מ השתא נתרבה היתרא שדבר לח בלח הוא וצלול שנתערב הכל יפה שלדברי הכל מותר זהו מה שעלה במצודתי היום נשלם ונגמר בסדר ובשנת ולהורות את בני ישראל את כל החקים לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט אכי"ר:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: