שאלה יוחנן נכנס לבית הכנסת במקום שנוהגים שהציבור מתפללים יחד מנחה וערבית ומצא אותם מתפללים ערבית והוא עדיין לא התפלל מנחה והיה סבור שהתפיל' שהציבור מתפללים הוא תפילת מנחה והתפלל עמהם אחר שסיימו הציבור תפילתם ידע שתפלה זולא היתה אלא של ערבית מבעיא לן השתא אם עלתה לו תפילה זו לתפילת מנחה או לתפילת ערבית ויתפלל שנית לתשלומי מנחה או דילמא שלא תעלה לשום אחד מהם:
מי יתן לי כיונה אבר לעוף ולשכון בחדרי העיון להיות בן אל דברי חכמים וחידותם להוציא לאור ולחדש בתורת ה'דינים אמיתיי' והוראות נכונות אמנם אימה גדולה נפלה עלי ומלאו מותני חלחלה צירים אחזוני כצירי יולדה נעויתי משמוע נבהלתי מראות תעה לבבי פלצות את נשף חשקי שם לי לחרדה בעלותי על לבבי שהחכמים ונבוני לב ראשונים ואחרונים כולם היו מתחבאים ונשמטים מיראתם לדבר בפני מי שהוא גדול ממנו בחכמה יהושע בין נון החביא עצמו בבית מדרשו של משה רבינו כדכתיב ויהושע בין נון נער לא ימיש מתוך האוהל שאול מלכא נחבא אל הכלים ורבים מחכמי התלמוד החזיקו במידה הזאת לספרם לא יספיקו אמרים ומילים ולרחבם לא יכילו ספרים ומגילות ואיך אני נבזה וחדל אישים איש מכאובות וידוע חולי ארים ראשי לדבר ומילין לחבר בפני אהובי ורעי אשר כולם חכמים ונבונים מביני דת וטעמיה בפלפולים ובראש' גוברין אשר חנן לון אלודים חכמה ומדע הנה הנם החכמים השלימים הרבנים המובהקים מורינו ורבינו ישראל עטיאס ומורינו ורבינו אבנדנה די בריטו ה' יסגי שלומם וטובתם בתוך העדה הקדושה הזאת עד שיחדיו נזכה לעלות ולראות לפני האדון ה' אלוהי ישראל בבית אשר עליה אתמ' בס' הנבי' ישעיה והיה באחרי' הימי' נכון יהיה הר בית ה' בראש ההרי' ונשא מגבעו' ונהרו אליו כל הגוי' והלכו עמים רבים ואמרו לכו ונעלה אל הר ה' ואל בית אלוהי יעקב ויורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו כי מציון תצא תורה ודבר ה מירושלים אמנם זאת אשיב אל לבי מוכרח אני בחוק המוסר להשיב שואלי דבר וההכרח לא ישובח ולא יגונה ובכן שנסתי את מותני ולקחתי עיטי בידי להפיק רצין אהובי ידידי החכם השואל ורשמתי על נייר חדש מה שמצאתי באמתחות הפוסקים חדשים גם ישנים ואענה חלקי אף אני והאל המלמד לאדם דעת יציליני משגיאות וינחני בדרך אמת אמן כן יהי רצון:
אהובי ידידי פתח דבריך יעידון יגידון כי שלשה דרכים לפניך ומספקא לך איזוהי הדרך הישרה שיבור לו האיש אשר בשם אדם יכונה לעבוד עבודה שלמה לשבת ולפאר ליוצר בראשית אשר ברא יפעה טהורה מכור הצור נגזרה וממקבת בור נוקרה ואצל עליה רוח חכמה וקרא אותה נשמה ובאפו נפחה ודין אינון הספיקות אשר העירוך רעיוניך חדא אם עלתה לו התפילה הזאת לתפילת מנחה כמו שדימה בדעתו ונפטר בשלום יען בהדין צלותא נפק ידי חובת תפילת מנחה ולכשתחשך יתפלל ערבית כי לא הותר להתפלל ערבית מבעוד יום אלא משום טורח ציבור ולאו כולי עלמא מודו או דילמא כיון דהתפלל עם הציבור אבתריהו גריר וכונתו כהדין חירגא דיומא תחשב ויצא ידי חובת תפילת ערבית ויתפלל שנית לתשלומי מנחה:
או כלך לאידך גיסא כיון דבעידן דבלא צלותיה לא הוברר ליה אי דין צלותא קבלי אלא חלה גרמי בדעת מאן דלא ידיע ליה דעתיה איש זה כבר פת מכלל בני ישראל הכשרים אשר לעולם לבם אביהם שבשמים כמאמר נעים זמירות ישראל שיויתי ה לנגדי תמיד ונכנס בכלל אותם אשר עליה מתרעם ישעיה הנביא במאמר האל בפיו ובשפתיו כיבדוני ולבם רחק ממני ובמה יתרצה זה אל אדוניו כי אם בשובו להתפלל בדמעות שליש ולהתחנן אל אלהיו אולי יחנן ה' כולי האי ואולי כי איהו אפסי' אנפשי' וגילה חרפתיה דדרגיה למטה ממדרגת השכוי וכיון דעוד השמש במרומי ליום תמים יחשב ויחזור ויתפלל מנחה מיד וערבית בזמנו בשעה שהכהנים נכנסין לאכול בתרומת דהיינו בתר דטיהר יממא ואתחזיהו תלת כוכבין בינונים כסדר המסודר מפי חגי זכריה ומלאכי ומאה ועשרים הזקנים אשר בשם אנשי כנסת הגדולה נקראו משום שהחזירו העטרה ליושנ' באשר התקינו לומר בתפילה האל הגדול הגיבור והנורא ותירצו על נכון מאי דהוקש' לירמיהו ודניאל וכמבוא' במסכת יומא לא העתקתיו כי אינו צריך לענינינו והאיש אשר יחפוץ לדעת אותו תמן ימצאינו:
ואחרי אשר שלש' הדרכים הללו לפני אמרתי אלך לי אל בני ישש"כר יודעי בינה לעיתים לדעת מה יעשה ישר והם ידריכוני במעגלי יושר ואתחיל ואומר מרגל' בפום רבנן אחרון אחרון חביב ובנדון דידן איהו הצד הפונה קדימה דרך קדמונו של עולם לבל יתרשל איש מעבודתו עבודה שבלב זו הי' התפילה הצריכה כוונה ואך כי בעוונותינו רוב הקוראים ומתפללים אינם מכוונים השתא ומה אם קדושים אשר בארץ המה אשר הורונו דרך התורה ומשפטי אלהינו הנם מעידים על עצמם שתפילתם בפיהם כמצות אנשים מלומדה זה אומר מחזיקנא טיבותא לראשו דכד מטינא למודים כרע מנפשיה וזה אומר דמני דמנסין בגו צלותיה והיה נראה לומר למה נטריח לבלתי מכיון לחזו' ולהתפלל דמאן לימא דבחזרתו יכון יותר מ"מ הרב השליט על כל הארץ המשבי' בר לכל בית ישרא' כבר פסק דמצו' צריכו' כוונה שכן כתב בסימן תקפ"ט ולענין הלכה כיון דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש מסכימי' דמצוות צריכות כוונה הכי נקטינן ובסימן ק"א פסק דכל שלא כיון באבות לא יצא ומי הוא זה אשר יערב את לבו לחלוק על גאוני עולם אשר חובוריהם יתפשטו בכל ישר' ואברא כי ראיתי לבעל מגן אברהם בסימן ס' שחילק בין מצות דאורייתא למצות דרבנן ברם לעניות דעתי אין לסמוך על הוראה זו דהא אליבא דכולי עלמא נוסח התפילה הוא דרבנן ואפילו הכי העלו דכל שלא כיון באבות לא יצא וכן במקרא מגילה כבר פסקו כל הפוסק שצריך שיכון המשמיע להוציא והשומע לצאת ועוד יש לי תמיה גדולה בדברי הרב בעל מגן אברהם שנין להרב אבן זמרא בתוך אינון דסבירא להו לחלק בין מצות דאוריתא למצוות דרבנן והוא לא כן ידמהו לבו לא כן יחשוב כאשר נראה מתשובתו בסימן כ כי שם כתב קושטא דמלתא היא דמצוות אינם צריכות כונה כאשר כתבת אבל נמצא להרמב"ם וכו' עד והיותר נכון שיאמר בזה הוא שהרב ז"ל סבירא ליה מצות צריכו' כונה כדאמרינן בהלכות שופר וגבי מצה יודע שהלילה ההוא הוא ליל פסח ושזו היא מבה שהוא חייב באכילתה ואנסוהו פרסיים לאכול מצה מה שהוא לא היה רובה לאכול כלל וכיון שאנסוהו לאכול מכוין הוא לצאת ידי חובתו ומה שכתב אכל מצה בלא כוונה כלומר בלא כונה לאכול כלל והיינו דאמר רב אשי כגון דכפאוהו פרסיים דאם לא כן לוקמה כגון שאכל מצה נמלא' נפשו כי ירעב ולא נתכוון למצה של מצוה אלא משום דבכי האי גוונא לא יצא ידי חובתו הרי לפי הסברא הזאת אין קושיא ואפילו לדעת האומרים מצות אינם צריכות כוונה שאני קריאת שמע שעיקר המצוה היא הכוונה שיכון לבו ליחוד בוראו וזהו קבלת עול מלכות שמים הרי בבירור דלדידיה מצוות אינם צריכות כוונה ולא אתא אלא לישב דברי הרמב"ם וכיון דכולהו רבוותא סבירא להו דמצוות צריכות כוונה לית לן לפסוק כסברא יחידאה:
וגדולה מזאת כתב הרשב"א הביאו מוהרי"ק בסימן ס"ג זה לשונו וכתב הרשב"א פרק הוה קורא דלכולי עלמא פסוק ראשון בעי כוונה ואפילו למאן דאמר מצות אינם בריכות כוונה דהתם בכוונה לצאת הדברים אמורים אבל צריך כוונת הענין כלומר שלא יהרהר בדברים אחרים כדי שיקבל עליו עול מלכות שמים בהסכמת הלב וכענין שאמרו גם כן בברכה ראשונה של תפילה בפרק אין עומדים והטעם שבשאר מצות שהן מצות עשיה כל שעשה מצותו אע"פ שלא נתכוון לה הרי קיים מצות עשייתו אלא שאין זה מן המובחר וכ"ש שיבא אם כיון לצאת אף על פי שבעוד שהוא עסוק בקיום מצותו הרהר בדברים אחרים אבל אלו שהן קבלת עול מלכות שמים או סידור שבחי' למקום אינו בדין שיהיה לבבו פונה לדברים אחרים וזו היא שחילקו בין ברכת אבות לשאר ח"י ברכות התפילה ובין פסוק ראשון של ק"ש לשאר פרשיותיה שאם הדברים תלויים באם המצות צריכות כוונה או לא מה לי ברכה ראשונה מה לישאר ברכות ומה בין פרשה ראשונה של ק"ש לשאר פרשיותיה:
ומ"מ גם בשאר הברכות ישתדל ללמוד הבנת הדברים שמוציא מפיו והתכלית המכוון בברכה שהוא מברך כמו שכתב רבנו יעקב בעל הטורים בסימן ו' והביאו מוהרי"ק בשולחנו הערוך ומוכן לאכול אכילה ודאית דאיהי מזון לנפש המשכלת וידוע הוא כי המכוון בתפלה איהו שאלת צורכיו מאת בעל היכולת ברוך הוא וברוך שמו והני ח"י ברכות עם ברכת המינים דנתקנה ביבנה אינון אבות לצורכי העולם בכללו ואם יצטרך למלתא אחריתי יסדיר שאלתו בברכה הכוללת ענינו כיצד היה לו חולה מבקש עליו רחמים בברכת רפאינו כפי צחות לשונו היה צריך לפרנסה מוסיף תחינה ובקשה בברכת השנים ועל דרך זה בכל אחת מהם ואם רצה לשאול כל צרכיו בשומע תפילה שואל אבל לא ישאל לא בג' ראשונות ולא בג' אחרונות ומה שאנו נוהגים לומר זכרנו ומי כמוך באבות וגבורות איהו משום דצרכי רבים נינהו ולהם הותרה הרצועה למשאל צורכיהון בין בשלש ראשונות בין בשלוש אחרונות שכן מצינו שתקנו יעלה ויבא בעבודה ועל הנסים בהודאה וכבר שמעתי איזה אנשים אשר חכמים המה בעיניהם ונגד פניהם נבונים ומוסיפים בעל הנסים כשם שעשית וכולי ובודאי כי נטו מדרך השכל וטעות גמור הוא בידם וידעתי כי כדברים הללו פשוטים אינון אשר מרוב פשיטותן כל רואן יצחקו עלי אך יש איתי טעם כמוס אשר הביאני לכתבו דעדיין לא הגיע זמנו לצאת מן המחשבה אל הדיבור כל שכן דעד לא נתן להכתב אמנם לכל זמן ועת לכל חפץ תחת השמים אתמר בקהלת:
נמצינו למדים מכל האמור דכל שלא כיון בברכת אבות שצריך לחזור ולהתפלל ואם כן בנידון דידן האיש הלזה אשר סעיפיו יבהלוהו עד שגברה כל כך חסרון כונתו שהחליף והמר המיר תפילה זו בתפילה אחרת אנן סהדי שלא כיון בפירוש המילות שהוציא בשפתיו בין בשאר ברכות בין באבו' ואם כן דין הוא שתהי' תמורתו חול ולא תעלה לו לא למנחה ולא לערבית ותקנתו הוא שיחזור ויתפלל כדין מנחה וערבית ואף אם דעתך לצאת בעקבו מוהר"ם אסריליס בעל המפה שכתב דהאידנא אין חוזרין בשביל חסרון כוונה או רצונך לומר דהכא בנידון דידן עסקינן שכיון לביאור המילות אלא שנתחלף לו ערבית בעד מנחה גם בזה רואה אני הצד האחרון דוקא כדאי לתקן את אשר עיות ולא נתקררה דעתי בשום אחד מהשנים הראשונים דהצד האמצעי דהיינו שתעלה לו התפילה הזאת לערבי דבתר מוצא שפתיו אזלינן קמה אין לו שכבר הוכחתי בראיות ברורות שדע' מהר"י קארו לפסוק מצוות צריכות כוונה לצאת בעשית אותה מצוה ועל מרכז נקודה זאת סובבים אופני גלגלי כמה דינים מפוזרים ומפורדים בכמה מקומות מהש"ע לא ראיתי להעתיקם משנאת האריכות ללא צורך וכיון שכן אין צד לומר שזה שלא כיון אלא לתפילת מנחה שתעלה לו במקום ערבית ומה שחילק בעל מגן אברהם בין מצות דאוריתא למצות דרבנן כבר הוכחתי ביטולו בראיות שאין בהם דופי ואפילו דהוה חילוק אמתי הניחא לצאת בשלא כיון אבל כשכיון שלא לצאת אין סברא לחלק בין מצוה דאוריתא למצוה דרבנן דכבר פסק הרב בבית יוסף בסוף סי' תקפ"ט דכל שעושה מצוה ואינו רוצה לצא' באותה שעה לא יצא והכא כמתכוין שלא לצאת מקרי כיון דלא ניחא ליה להתפלל ערבית מפני שעדין לא התפלל מנחה:
ועוד כתב הרב רבי יונה דאפילו מי שסובר מצוות אינם צריכות כונה הני מילי דבר שיש בו מעשה אבל מצוה שתלויה באמירה לבד ודאי צריך כוונה שהאמירה היא בלב וכשאינו מתכוין באמירה עושה מעשה נמצא כמי שלא עשה שום דבר מהמצוה ולפי זה הטעם שאפילו נודה דמצות דרבנן אינם צריכים כוונה בנידון דידן צריך כונה כיון דהתפילה אמירה היא ולא מעשה:
וגדולה מזאת אני אומר שאפילו כיון לערבית לא יצא וכמו שכבר כתבתי למעלה וטעמא דכיון דעדיין לא התפלל מנחה ויש עדיין שהות ביום כי הן עוד היום גדול לא הגיע עדיין זמן ביאת החמה ואכתי לא עת להתפלל ערבית הוא אליבא דחכמים והוה ליה לדידיה אחר פלג המנחה כקודם פלג המנחה שודאי מי שהתפלל אז ערבית לא יצא:
אחר כותבי זאת אינה ה לידי ראייה גמורה לקיים כל האמור ואיהו קל וחומר דלא פריכא ממה שכתב הרב בסימן רס"ג סעיף י"ד אם ביום המעונן טעו ציבור וחשבו שחשיכה והדליקה נירות והתפללו תפלת ערבי של שבת ואח"כ נתפזרו העבים וזרחה חמה חין צריך לחזור ולהתפלל ערבית ואם יחיד הוא שטעה בכך צריך הוא לחזור ולהתפלל תפילת ערבית דהשתא ומה הכא דכיון להתפלל ערבית שכבר התפלל מנחה לא יצא משום שטעה שאילו היה יודע שעוד היום גדול אכתי לא היה מתפלל כ"ש בנידון דידן שלא היה מכוון לערבית אלא למנחה ועדיין לא התפלל מנחה ובודאי דבנידון דידן האיש הזה גרוע הוא מכל בד דהא בהני עובדין דכתיבנא הוה לון כוונה מבוררת מעיקרא דהיינו לתפילת שבת ואף על פי כן לא יצאו בהאי תפילה שהתפללו ברם זה האיש דלאו אדעתיה דידי' קא סמיך אלא אדעת אחרים סתם מבלי שנתברר ליה דעתם אליבא דכולי עלמא לא עלתה לו זאת התפילה לא למנחה ולא לערבית כמה דכתיבנא לעיל:
הכלל העולה מכל האמור דהאיש הזה אין לו תקנה לצאת ידי חובתו אלא אם כן יחזו' ויתפלל מנחה וערבית כסדרן דא איהו מאי דהעליתי ממאי דהבינותי בתלמוד ובספרי הפוסקים ולא והארכתי כמה דאצטריך מתרי טעמי חדא כדי שלא להטריח את השומעים תנינא והיא עיקרית מפני שקורות הזמן וחילופיו אינון בעוכרי כי כן נגזר עלי מלפני שוכן שחקים עד ישקיף ה' ממרומים ויטיב אחריתי מראשיתי נכתב ונחתם באמשטילרדם מתא דיתבא בין נהיירייא:
בסדר וה' האמירך היום יום י"ד לחודש השישי שנת הת"ץ בו יותצו בתי שוטנינו ומונינו ופסיליהם יוכתו ויבנה בית קדשינו ותפארתינו וישובו בנים לנוהים על שולחן אביהם אכי"ר:
יונה פרי מעץ הדר החסיד העניו מנשה אברבנאל זל"הה: **(עיין בסוף מסכ' עוקצין ובין תבין את אשר לפניך ואז תשכיל מן מוצא דבר מדוע השין השנית אשר ביששכר לא נותן להבטא בשפתים:)**