שאלה ראובן השכיר בית לשמעון כדין שכירות קרקע ובראות שמעון שהיה צריך איזה תיקונים בבית אמר לראובן המשכיר שאינו רוצה ליכנס בבית בלתי תיקונה ואחר זמן מה השכיר ראובן אותו בית ללוי כדת וכהלכה וכשהגיע זמן הקצוב מטפסרי העיר שכל השוכרים בתים נכנסים בהם באו שמעון ולוי כאחד ליכנס בבית ראובן אומר שלא יכנס בבית כי אם לוי מטעם ששמעון הוא בעצמו ביטל השכירות באומרו שלא היה רוצה ליכנס בבית בלתי תיקונה ועל פי הדברים האלה השכיר הבית ללוי ושמעון טוען שדבריו לא מעלין ולא מורידין שלא היו אלא להכריחו לתקן הבית לא שבהעדרו יהיה השכירות מבוטל וחדא מתרי לא יבצר או יכנס בבית או ישכיר לו לראובן בית אחר וזה היה סיבת רבוי קטטא ביניהם ובאין עכשיו לידע מה יהיה משפטם מי יכנס בבית ואת"ל לוי אם חייב ראובן להשכיר בית אחר לשמעון או לא ונפקא מינה שאם יעלה על השכר שעליו לשלם יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה בטרם תבא משפט שאלתינו אביא המקור אשר משם נובע לנו הדברים הצריכים לגמר השכירות ואחר שהעלינו זה נראה אם יכולין לחזור בהם או לא ואם חכמים הגבילו זמן מה לחזרה ומאחר דנודע אצלינו כל זאת נבוא לנושא שאלתינו שהוא תכלית המכוון לידע אם יש חזרה בדברי שמעון כמו שטוען ראובן או לא הוי חזרה כמו שאומר שמעון ולהוציא דין זה לאמיתו אלך בקצרה אך לא בארובה כפי מה שידי משגת והא לך הא דתנן בקידושין ד' כ"ו נכסים שיש להם אחריות נקנין בכסף בשטר ובחזקה וכו': ובגמרא: בכסף מנא לן אמר חזקיה אמר קרא שדות בכסף יקנו ואימא עד דאיכא שטר דכתיב וכתוב בספר וחתום אי כתיב יקנו לבסוף כדקאמרת השתא דכתיב יקנו מעיקרא כסף קניא שטר ראיה בעלמא הוא אמר רב לא שאנו אלא במקום שאין כותבין את השטר אבל במקום שכותבין את השטר לא קנה ואי פריש פריש כי הא דרב אידי בר אבין כי זבין ארעא אמר אי בעינא בכספא איקני אי בעינא בשטרא איקני אי בעינא בכספא איקני דאי בעיתו למיהדר לא מציתו הדריתו ואי בעינא בשטרא איקני דאי בעינא למיהדר הדרנא בי ובשטר יליף מקרא ואקח את ספר המקנה והשלישית שהיא החזקה הוציא ר' ישמעאל מהכתוב וירשתם אותה וישבתם בה ודרש במה ירשתם בישיבה:
ופירש רש"י שיש להם אחריות היינו קרקעות שאחריות כל אדם הלוה והנושא בחברו עליהן לפי שקיימין ועומדין לפיכך נסמכין עליהם: בחזקה רפק ביה פורתא או דיש אמצרי או נעל או פרץ כל שהוא: גמ' ואימא עד דאיכא שטר בהדי כסף דכתיב וכתוב בספר וחתום: לא שנו דקני בכספא לחודיה אלא במקום שאין רגילין לכתוב שטר מכירה אבל במקום שכותבין לא קנה דכיון שרגילין בהכי לא סמך דעתיה דלוקח עד דנקיט שטרא ועיקר דעתו על השטר הוא ואם פריש אם רצוני יקנה לי כספי או יקנה לי שטרי אי בעיתו וכו'. כדמפרש ואזיל שאם יבא המוכר לחזור בו יאמר לו אני רוצה שיקנה לי כספי ואם הוא בא לחזור יאמר לו איני רוצה שיהא כספי קונה עד שיבא השטר וכל זמן שלא קבלתי השטר אחזור בי ולהכי אמר תרוייהו שיהא הוא יכול לחזור בו אבל המוכר לא יחזור: את ספר המקנה. אלמא יש קנין אף בספר לבדו:
הרי מפורש מהאי סוגיא שהקרקע נקנית בא' משלשה דרכי שהם כסף או שטר או חזקה ועוד למדנו שכיון שנעשית א' מאלו הדברים אינם יכולין לחזור בהם אלא אם כן התנה בפירוש כמו שהתנה רב אידי בר אבין ובשני אלו הדברי הסכימו הפוסקים ז"ל הראשון הוא הרי"ף שכתב נכסים שיש להם אחריות נקנין בכסף שטר ובחזקה וכו' גמ' נכסים שוש להם אחריות נקנין בכסף אמר רב לא שאנו אלא במקום שאין כותבין שטר אבל במקום שכותבין לא קנה עד שיכתוב שטר ואי פריש פריש כי הא דרב אידי בר אבין כי זבין ארעא אמר אי בעינא בכספא אקנו ואי בעינא בשטרא אקני אי בעינא בכספא אקני דאי בעי למיהדר לא מצי הדר ואי בעינא בשטרא אקני דאי בעינא למיהדר הדרנא בי: והר"ן כתב דהלוקח יכול להתנות תנאי זה אבל לא המוכר:
והרמ"בם סובר שגם המוכר יכול לעשות תנאי זה שהביא בהלכות מכירה פ"א שאם נקנה הקרקע בא' משלשה דברים שהוא נקנית בהם קנה הלוקח ואין צריכין עדים כלל ואין א' יכול לחזור ובמה יקנה המקח הקרקעות בא משלש דברים בכסף או בשטר או בחזקה כיצד בכסף מכר לו בית מכר לו שדה ונתן לו הדמים קנה במה דברים אמורים במקום שאין כותבין את השטר אבל במקום שדרכן לכתוב שטר מכר לא קנה עד שיכתוב את השטר ואין קרקע נקנות בפחות משוה פרוטה: התנה הלוקח ואמר אם רציתי אקנה בכסף או אקנה בשטר ונתן הכסף על תנאי זה הרי זה קיים ואין המוכר יכול לחזור בו מפני התנאי והלוקח יכול לחזור בו עד שיכתוב השטר וכן אם התנה המוכר כזה: והאי שכתב הרב בסוף דבריו דגם המוכר יכול להתנות כאמור בלוקח מה שלא שנזכר בגמרא ולא בהלכות הוא מפני הטעם שנתן ה"ה לומר שכל תנאי ממון קיים ומה לי התנה לוקח מה לי התנה מוכר: והטור כתב בסי' ק"צ שגם הוא דעת הרמ"ה וכן פסק הב"י בשולחנו באותו סי' נמצא שהמקח נגמר בקנין אם יהיה בא' מהפרטי' הנזכרים וכן שכירות קרקע נקנית בא' מאלו והיא ברייתא הביאו סתמא מא דתלמודא בפ' השואל ד' צ"ט האומרת כשם שהקרקע נקנית בכסף בשטר ובחזקה כך שכירות נקנית בכסף בשטר ובחזקה שכירות מאי עבידתיה אמר רב חסדא שכירות קרקע: ופירש רש"י קרקע נקנית בכסף או בשטר או בחזקה דנעל ופרץ וגדר כל שהוא ובמס' קידושין ילפינן להו: שכירות קס"ד שכר בהמה או כלים: מאי עבידתיה להקנות עד שימשוך ומאי חזקה בלא משיכה משכחת ליה: ושכירות קרקע היינו שהשכיר לו בית משנתן לו כסף או שכתבו לו בעלים ביתי מושכר לך ומסר לו השטר או שהחזיק בה השוכר אין א' מהם יכול לחזור: ובהאי היקש הסכימו כל הפוסקים הלא הם אנשי שם הרי"ף הרמב"ם והרא"ש וה"ה ועוד אחרים ההולכי' אחריהם: והטור הוסיף עוד מלבד האמור למעלה קנין סודר לאשמועינן שגם המקח נקנית בה ואע"ג דאיכא פלוגתא בין הפוסקים דאיכא מ"ד דלא קניא עד שיתן דמים דהוי כקנין שטר ואיכא מ"ד שקנין אלימתא היא וקניא בלי נתינת דמים אפילו הכי הכריע הרב ב"י שקנין אלימתא היא אע"ג דלא יהיב זוזי וכן סבירא ליה להרמ"בם בפ' ה' מהלכות מכירה הלכה ה' יעויין שם ושכירות שוה למקח כמו שהוכחנו לעיל:
ועם כל זה שגזרנו אומר במאמר הקודם לומר שכיון שנמנו וגמרו המקח או השכירות בקנין כדין וכהלכה אין יכולת בידם לחזור דמשמע לחלוטין כיון שהסכימו בין שניהם זה לקנות וזה להקנות אפילו היה החזרה תוך כדי דיבור אינו כן לפי שחכמים התקינו זמן מוגבל לחזרתם והיא כל זמן שעסוקים באותו ענין דגרסינן ביש נוחלין ד' קי"ד קנין עד אמתי חוזר רבא אמר כל זמן שיושבין ורב יוסף אמר כל זמן שעוסקין באותו ענין: ופירש רש"י עד אמתי יכול לחזור בו מקנינו ולבטלו דקים להו לרבנן דאדעתא דהכי מקני איניש שיתן אחר כך לידע אם אפשר לו בקנין זה לעשותו קנין גמור: והעלו בעלי ההוראה כרב יוסף אמנם בהאי מימרא דרב יוסף ראיתי פירושי' שונים בדברי הפוסקים הרמ"בם כתב שכל זמן שעסוקים באותו ענין יכולין לחזור בהם מה שאין כן בשאר דרכי הקנייה:. וה"ה כתב שמה שהביא הרמ"בם מה שאין כן בשאר דרכי הקנייה זה מפורש דבחזקה ומשיכה לא מהני חזרה בעוד שעסוקין באותו ענין שלא הזכירו אלא קנין משמע מדבריו כיון דנקט אלו השנים רצונו לומר דווקא חזקה ומשיכה הוא דאינו חוזר לאחר כדי דיבור אבל שאר קניינין דהיינו כסף או שטר או סודר והגבהה יכולין לחזור כל ומן שעסוקין באותו ענין והר"אש כתב דווקא בקנין הוא שנתנו חכמים זמן לחזרה כי כן דרך לקיים כל דבר פתאום מקיימין אותו בקנין סודר שלא יחזרו בהם לכך נתנו לו שעה להתבוננות אבל בכל שאר קניינין הגבהה משיכה מסירה כסף שטר וחזקה אין בהם חזרה אחר כדי דיבור וכן כתב רי' בנ"י ח"ב ובנ"טו בשם התוספות והרב אפרים ועוד פוסקים אחרים והרב ב"י הביא סיוע לדברי החכמים הנזכרים הרמ"בם מהאי דין שהבאתי לעיל הבין מדברי שגם הוא סובר דכל מיני קנין אינו יכול לחזור בו לאחר כדי דיבור זולת קנין סודר שיש לו זמן בעוד שעסוקין באותו ענין וזה נראה הפך מפירוש ה"ה שפירש בדברי הרמ"בם כמו שהבאתי לעיל אמנם כיון דפשיטא ליה להב"י דעתו של הרמ"בם דאפילו שאר הקנינין לא יוכלו לחזור בהם לאחר כדי דיבור זולתי קנין סודר אבטל דעתי מפני דעתו ואומר שגם ה"ה סובר כן ולאו דווקא אלו השנים אלא ה"ה האחרים:
הא קמן שאם הקנה הלוקח בכליו למוכר או שוכר למשכיר כסף או שטר או א' משאר קנינין אינן יכולין לחזור תוך כדי דיבור מלבד קנין סודר שיש לו יותר זמן והוא כל זמן שעסוקים באותו ענין:
אחר כל אלה הדברים אעברא נא ואראה את נושא שאלתינו באלו השלשה אנשים הנצבים עלי אשר עיניהם תליות לדעת מי הוא הבודק טענותיו כי אף שלדעתי דבר פשוט הוא שאין בהם כח להסיר חוזק הקנין אם לא בחרטה גמורה ובידים מוכיחות והיה ראוי מן הדין שלא להאריך במקום שאמרו לקבר אכתי להפיק רצון הח"ה נביא איזה ראיות מסברא לזכות ראובן ונאמר נראה לכאורה שהדין עם ראובן שאף על פי שח"ה סתם דבריו ולא פורש אם דבריו של שמעון היו בתוך כדי דיבור או לאחריו מכל מקום מוכרח הוא שהיה בתוך כדי דיבור אם לא היה הקנין בסודר שיש לו שהות יותר אבל כיון שעל הרוב קנין קרקע הוא בכסף ובשטר ובקנין סודר יש מחלוקת אם קרקע נקנית בה או לא נאמר שח"ה לא נכנס במחלוקותם ואם כן דבריו היו בתוך כדי דיבור והוא שתכף ומיד כשנתן הכסף והשטר לראובן וראובן כתב לו השטר שנתחייב לתת לו הבית לזמן הקצוב להכנסתם בבתים הנשכרי' אמר לו שמעון שאינו רוצה ליכנס בבית בלתי תיקונה ובזה הלשון משמע שחזר מהקנין כלומר ידי מסולקות מהאי שכירות ואין לי שום תביעה בבית הזה ועל סמך אלו הדברים הלך ראובן והשכיר הבי' ללוי ומה שטוען שמעון שדבריו לא מעלין ולא מורידין שלא היה אלא להכריחו לתקן הבית לא שבהעדרו יהיה השכירות מבוטל אינה טענה לפי שיש במשמעות דבריו חזרת הקנין ועל זה השיב שאע"פי שיש הוכחה קצת לחזרה כוונתו לא היה אלא להכריחו לתקן הבית הרי מוכח כפי הפירוש הזה שהוא בעצמו מודה שהדברי' מראים חזרה אבל לבו לא כן חשב וכיון שהוציא מפיו הדברים האלה מפיו אנו חיין ועוד מאן לימא לן שהיה בדעתו כך ואפי' אם נאמין שהיה בלבו כשם שהוא אומר אכתי דברים שבלב הן וק"יל דברים שבלב אינן דברים מלבד שיש לחוש לפי דבריו כפי שפירשנו שהוציא בשפתיו מה שלא חישב בלבו כיון לרמאות מה ונאמר שהוא ודאי ביטל השכירות כפי הבנת דבריו ומה שאמר דברים אלו ולא פירש בהדיא שמחל לו הקנין הוא כדי שישאר הדבר תלוי עד הגעת זמן השוכרים ליכנס בבתיהם המושכרים וכשיבא ראובן לתבוע ממנו שיכנס בבית או ינתן לו המעות שהתנו לתת בשביל השכירות או ישלם ההפסד שהפסידו מלשכור בזמן הקצוב לשכירות יאמר לו שמעון אין לי דין ודברי' כי כבר מחלתי לך הקנין ונתחרטתי מהשכירות וכיון שכן אין לך שום תביעה ממני ועכשיו שראה שהלך ראובן בזריזות והשכירו ללוי כדי שלא יפסיד מעותיו אמר שלא נסתלק מהשכירות ולאו כל המינו לסתור זכות לוי ולזכות עצמו ועוד אפילו אם ת"ל שהלשון אינו מוכיח בבירור מחילת הקנין מדי ספק לא יצאנו והואיל והדבר מסופק אצלינו אם חזר מהקנין או לא וקנין לוי היה בודאי כיון שלא ערער דבר מה אנן קי"ל אין ספק מוציא מידי ודאי אם כן לוי זכה בקנינו ושמעון יחזור על פתחים אחרים:
ועוד נראה מלשון שאלתינו ששמעון נתחרט מהקנין לפי שטען ואמר דחדא מתרתי לא ימנע או יתן לו בית זה או ישכור לו בית אחר משמע דלא שאני ליה אם יהיה זה הבית או אחר הרי מוכח שסילק ידיו מבית זה דכוון שסילק ידיו מזה הבית ומהקנין שהקנה נאמר לו כיון שסילקת לגמרי מזה הבית נסתלקת גם כן מהקנין שהקנית לו שפיך הכשילך באומרך שתתפייס בבית אחר שאם היית אומר איני רוצה כי אם הבית הנשכר היינו חוככים בדבר אבל עכשיו לא דלאו כל כמינך לברור בזה אני חפץ וזה איני רוצה אלא ודאי מדאמר שאם לא ירצה לתת לו זה הבית אלא אמר דלא איכפת ליה אם יתן לו בית אחר ש"מ נתחרט בקנין שכירות בית זה ואם כן יכנס לוי בבית זה ולא שמעון כל זה עלה במחשבה:
אמנם אחר הדרישה והחקירה והתמדת העיון בשאלתינו ובספרי הפוסקים נאמר שלא זה הדרך אשר נלך בה אלא שמעון הוא המצדיק טענותיו באומרו שלא היו דבריו אלא להכריחו לתקן הבית ולא שבהעדרו יהיה השכירות מבוטל אלא חייב ראובן לתת לו הבית משורת הדין:
והראיה ממה שכתבו הפוסקים והוא שכל דבר הנעשית בקנין כדקא חזה אינם יכולין לחזור בהם ואע"ג שחכמים הגבילו זמן לחזרת הקנין שהם תוך כדי דיבור או בעוד שעסוקים באותו ענין כפי מה שיהיה הקנין היינו היכא דאיכא חזרה בלי פקפוק אבל נושא שאלתינו דלית בה שום הוכחה דחזרה ולא יש בה דבר מה המוכיח שום חרטה ודאי שהקנין נשאר בחזקתה:
והטענה שטוען ראובן לומר שהדברים מוכיחין שחזר מקנינו מדאמר שאינו חפץ בביתו אם לא יעשה התיקונים דמשמע שמחל לו הקנין אינו כן דיכול להשיבו שמעון אדרבא הדברים מורים הפך ואתה לא דקדקת במה שגמרתי בסוף דברי כי לא אמרתי שאיני רוצה בבית זה ולא יותר דאז משתמע קצת סילוק אלא אמרתי שאיני רוצה בזה הבית בלתי תיקונה כלומר אני רוצה בזה הבית וגם חפצתי שתעשה התיקון הצריך והא דלא פרשתי דברי ולומר אני רוצה בזה הבית שתעשה התיקונים הוא לפי שחשבתי וגמרתי ביני לבין עצמי לאמור לך דברים המאיימים לראות אם בשביל אלה הדברים יכריחוך לעשותם מעצמך ולא לכופך לבא לבית דין ולחייבך על ידם לעשותם ועכשיו שאני רואה שאתה לא עשית במשך זמן השכירות עד זמן הכנסתי בבית הזה מוכרחני לקרוא לך לבית דין כדי לעשותם והיינו אם יהיו מזה המין כגון העמדת דלתות ולפתוח לו חלונות שנתקלקלו ולחזק את התקרה ולסמוך הקורה שנשבר' ולעשות נגר ומנעול וכל הדברים שהם מעשה אומן שחכמים תקנו דברים אלה לפי שעשוים לתקן הבית אמנם נושא שאלתינו מדבר במינים שאינו חייב מן הדין לעשותם כיון שהזהירו על התיקונים שאם היו מאותן החייבים לא היה צריך לאומרם דלא אמרינן מן הסתם נתפייס אלא לעולם חל על המשכיר לעשותם כמו שכתב הבית יוסף בספרו הקצר בסי' שי"ד ס א אם כן כשאמר לו שאינו רוצה הבית בלתי תיקונה היה מן אותן שאינו חייב מן הדין מפני שרצה שיעשה איזה תיקונים יותר כדי שיהא נאה לדור בה כי א' מהדברים המרחיבין לבו של אדם ועכשיו שראה לא שמע לדבריו סבר וקביל אבל לא עלה על דעתו מעולם חזרת הקנין ולא מחילת שעבוד השכירות ועוד ראיה אמיתית שלא נתחרט מהקנין ונתפייס בבית הזה מבלי תיקונה כיון שלא בקש בית אחר אם כן הכל שריר ובריר וקיים בן השכירות בין הקנין:
והטענה שטוען לראובן לומר שהיה מפחד שישאר ביתו ריקם מבלי איש יושב לפי שהבין בדבריו שהיה חוזר מהשכירות ומקנינו מפני זה הלך והשכירו ללוי ועוד סבר כיון שבא בעלילות דברים כשאמר שאינו רוצה הבית הזה אלא בתיקונה נדמה לו שמעשיו היו מקולקלים והוא לכשיבא זמן הכנסתם בבתים וראובן יבא לתבוע משמעון שיכנס בבית או יתן לו הדמים יאמר לו כבר סלקתי ידי מהשכירות ומחלתי לך הקנין ונמצא שראובן אז יפסיד מעותיו לכן היה ראובן זריז ונשכר אינה צודקת מכמה טעמי חדא כמו שאמרנו שאין במשמע דבריו חזרת קנין ועוד אין בידו יכולת לחזור בקנינו עד שיפטרהו המשכיר בפירוש כמו שהביא הרב משה מטראני שאלה קי"ח עיין שם וכאן בנושא שאלתינו לא מצינו שהשיב לו ראובן מאומה על דבריו ועוד לאו ברשיעי עסיקינן כמו שהוא חושש ואפילו אם ת"ל שהיה שמעון איש רע מעללים אפילו הכי לא מהני להוציא עכשיו זכותו שיש לו על הבית הזה דאם היה מכירו רמאי הוה ליה למימר כשאמר איני רוצה בבית בלתי תיקונה אם כן שאינך רוצה ליכנס בבית הזה באשר הוא שם תן לי השטר שנתחייבתי בו והרי הכסף לפניך שהקנית לי בשביל השכירות ומדלא אמר דבר מה לית דין ולית דיין שיוכל לעקור הקנין ואם יהיה בנושא אחר שהבית נשאר ריק מבלי יושב מחוייב שמעון לתת לו הדמים כמו שהתנה עם ראובן לא יוכל שמעון להפטר מקנינו נמצא לפי זה שהפחד שיש לו לראובן אינו כלום דלא מפסיד מידי אם כן טעה ראובן במה שהשכירו ללוי וחוזר מקנינו שקנה ממנו ושמעון יכנס בזה הבית:
ועדיפא מינה כתב הרי"בש בסי' תק"י דאפילו חזר בפירוש השוכר לא שוה מידי וז"ל השאלה מעשה שאירע במונטלבון בשני אנשים שהשכיר א' לחברו קרקע לזמן ידוע בקנין ובשטר ופרע לו השכירות טרם יחזיק בקרקע כדי לעשות בנין הצריך לקרקע ההוא כן עשה אחר כך בקש השוכר מן המשכיר שימסור לו הקרקע והמשכיר היה דוחה אותו וחוזר בו מן השכירות והשוכר בראותו כי אין המשכיר חפץ בשכירות אמר לו אחר שאינך מוסר לי הקרקע החזיר לי מעותי ועתה המשכיר רוצה להחזיר המעות לשוכר כמו שהודה לו השוכר בשני עדים לקבלם והשוכר אמר עתה שאינו רוצה במעות כי אם בקרקע השכור לו וחוזר בו ממה שאמר למשכיר בפני עדים ואומר כי אחרי שלא קנו מידו בזה לא נסתלק משכירתו אע"פי שאמר לו זה בפני עדים הדין עם מי: השיב החכם הנ"ל שהדין עם השוכר שכיון שקנה הקרקע לזמן המושכר לו בקנין גמור ובכסף הרי הוא שלו לזמן ההוא ואינו יכול להסתלק ממנו בדבור בלבד אפי' בעדים כי אם בקנין גמור דשכירות מכירה ליומיה היא כמו שאמרו חכמים ז"ל ואפילו במי שמשכן קרקע לחברו לזמן ידוע סתם ומנהג המקום הוא שאין מסלקין המלוה מן הקרקע תוך הזמן אע"פ שפורע לו מעותיו אמרו בגמרא במס מציאה באיזהו נשך שאם אמר ללוה תוך הזמן אם תפרעני אני אסתלק מן הקרקע אין בדבריו כלום ויכול לחזור בו אלא אם כן קנו מיד שאין זה מנהג לבד אלא שהתנה בפירוש בשטר ובקנין שלא יסתלק כל הזמן ההוא וחם כן כשהודה אחר כן שיסתלק צריך קנין ועוד שהרי בההיא אינו מחזיק בקרקע אלא מפני ההלואה ואף על פי כן אינו יכול להסתלק אלא בקנין כ"ש בכאן שהוא שכירות גמור ומכירה ליומיה שכיון שקנה הקרקע לשכירות הזמן ההוא בקנין גמור מעתה הקרקע קנוי לו ואע"פ שלא החזיק בו ואין מועיל החילוק אם לא בקנין עכ"ד:
דון מינה ומינה אם כשאמר בפני עדים בפירוש שחוזר מהשכירות כיון שאמר לו שיתן המעות שנתן בשביל השכירות אפילו והכי לא מהני להפקיע הקנין הראשון אלא על ידי קנין אחר כ"ש נושא שאלתינו שלא היה שם חרטה כלל ועיקר ולא קנין לסלק הקנין הראשון אלא דברים בעלמא שאינו נקראת חזרת קנין לסתור מה שגמר וקנה שמעון:
ואע"ג שגזרנו אומר ששמעון יכנס בזה הבית אכתי מייתר לנו לידע מה נעשה ללוי בדינו שגם כן שכר בית א מראובן כדת וכהלכ' והח"ה לא הזכיר טענותיו אלא הטענות שיש בין ראובן ושמעון ונראה לי הטעם שהשמיט טענותיו לפי שקנין שהקנה ראובן ללוי אין בו ממש כי שמעון הוא שקדם בקנינו וכל הקודם זכה מידי דהוה ההא שהביא הרמ"בם בפ"ה מהלכות זכייה ומתנה ז"ל שני שטרות שזמנן ביום א' וכתובים על שדה א' והיה כתוב בשטרות קנין כל שקדם לו הקנין זכאי: וה"ה כתב שזה פשוט דמשעת קנין שעבד נפשיה ומבואר בהלכו' שודאי אית ביה קנין הוא קיימא בידי דמאן דקדים אפילו שעה א' עד כה דבריו וכשם שבהאי שדה יש לו שני תובעין הקודם בקנינו זוכה ה"ה נ"ד ועוד מצינו שקנין הנעשית בטעות חוזר דגרסינן בפ"א דגיטין ד' י"ד הנהו גינאי דעביד חושבנא בהדדי הדדי פש חמש איסתירי גבי חד מינייהו אמרי ליה יהבינהו ניהליה למרי ארע' באפי חרי ארעא וקני מיניה לסוף אזל עבד משבנא בין דיליה לנפשיה לא פש גבי ולא מידי אתא לקמיה דרב נחמן אמר ליה מאי אעביד לך חדא דאמר רב הונא אמר רב מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה ועוד הא קנו מינך אמר ליה רבא אטו מי קאמר לא יהיבנא דליכא גבאי קאמר אם כן קנין בטעות הוא וכל קנין בטעות חוזר:
נלמד מהאי מעשה לנושא שאלתינו במה מצינו ונאמר אם יארע ענין מה שנח גלה לנו אונסו של הנקנה כמו בנושא הזה שנודע לכל טעותו כמו שפירשו ר"ח ור' תם חוזר להיות הקנין כעפרא דארעא ואינו חשוב אלא כחרס הנשבר שאין בהם תועלת ה"ה נ"ד: שכשם שהתם לקח הקנין לפי שדימה לו שהיה מעות יתירו' לפי חשבונו ועל דעת כך נטל הקנין ועכשיו שחזר חשבונו נודע לו שטעה ה"ה ראובן זה עלה בדעתו שהבית היה ברשותו ועל דעת כן נטל מלוי הקנין עכשיו שרואה שטעה במחשבתו ונודע לכל טעותו גם כן מימילא בטל הקנין ועוד יש לראובן אמתלא בודקת והיא האומדנא דמוכת דיכול לומר אני היתי סבור ששמעון היה מתחרט על הקנין שהקנה לי ועל זה לקחתי ממך הקנין השני שאם לא היה במשמע דבריו פטור חוב השעבוד לא היתי לוקח הקנין ממך עכשיו שהדין נותן כך ששמעון קדם בקנינו וזכה במקחו מה אתה רוצה שאעשה הלא אין לי בית אחר אלא זה שיש בה המחלוקת וכיון שכן אין בידי לתת זה הבית אלא לא' מכם: וכן מוכח לשון השאלה שהבית שהשכי' מראובן חזר והשכירו ללוי דאם השכיר לוי מראובן בית סתם או שיש לו לראובן בתים אחרים צריך לבקש ללוי בית אחר או שיתן לו א' מן הבתים אם כן כיון שבנושא שאנו בו אין לו בתים אחרים שמעון יכנס בזה הבית ולוי ילך וישוב לבקש לו בית אחר:
וזאת תורת העולה שמעון יכנס בבית הזה ששכר מראובן כיון שהיה הקנין כדין וכהלכה וגם לא מצינו שנתחרט מקנינו שהקנה לו ואפילו חזר מהשכירות בפירוש לא סגי אם לא יעשה מעשה בידים והוא שהמשכיר יקנה לשוכר קנין אחר להפקיע שעבוד הראשון כמו שהבאתי בשם הרי"בש והרב בעל תרומת הדשן הכי סבירא ליה גם כן הגם שיש מן הפוסקים הראשוני' דסבירא להו שמחילה אינו צריך קנין היינו היכא דאיכ' מחילה מפורסמ' מה שאינו כן בעניינינו ומה שנתפייס שמעון לומ' שאם אינו רוצה לתת לו זה הבית ינתן לו בית אחר לא נשמע מדבריו שחזר בשכירות בית זה כאשר חשבנו בתחילה אלא רצה לומר אם תרצה לעשות חסד עם לוי להניחו ליכנס בזה הב' אני אסכים עמך אבל להפסיד זכותי שיש לי בקנייני לא ואם כן אחת מהנה לא נעדר או אכנס בזה הבית או בקש לי בית אחר ובזה גם כן הדין עמו להכריחו ולבקש לו בית ממקום אחר אבל מלוי יכול להפטר מלהניח שיכנס בזה הבית או לבקש לו בית אחר כמו שהוכחתי: נגמר ביום ששי בסדר ובשנת על הארץ הטובה אשר נתן לך לפ"ג:
יעקב חזקיה בן לא"א החכם השלם כמוה"רר דוד ישראל עטיאש נר"ו:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפס מסכת סוכה ויומא עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופ' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: וגם נדפס אצלם מחדש ספר משנת חסידים וגם נדפסים ונמכרים כל מיני ספרים. בזול: