שאלה ראובן חלה וכראות הרופאים כי חליו חזק מאוד חששו שמא יבוא לידי סכנה וצוו שישתה תלב אתון פעמים בכל יום וראובן לא רצה לשמוע לדבריהם באמרו שדבר אסור לא יבוא אל פיו והפצירו בו הרופאים והגידו לו שהוא בסכנה עצומה ושמותר להתרפאות באיסורי תורה במקום סכנה והתרו בו שדמו בראשו ושהוא מאבד עצמו לדעת אם לא יקח הרפואה הזאת והוא לא חשש להם כלל וכראות הרופאים קשת ערפו אמרו לו שיקח חלב עז תמורת חלב אתון וצוו לבני ביתו לרמותו וליתן לו חלב אתון ויהי כאשר הקריבו לפניו חשש שמא מרמה יש בדבר ולא רצה לשתות וקרא לבנו הגדול ואמר לו דע בני באמת שלא אכלתי דבר אסור מנעורי ועד עתה ולא אטמא את נפשי בסוף ימי ולכן אם אין תחבולה בדבר רצוני הוא שתשתה אתה מקודם ואחר כך אשתה אני הנשאר וכן תעשה פעמים בכל יום ובזולת זה לא אשתה בשום פנים והשיב לו בנו שכן יעשה אמנם היום אין ביכלתו לעשות רצונו מפני שהוא מתענה ותכף ומיד הלך לבית לימודו לעיין בדברי הפוסקים לדעת איך יעשה ונסתפק בדבר מפני שמצא שהבריא מותר לו לחלל את השבת על חולה שיש בו סכנה כיון שאי אפשר להכין לו צרכיו בלתי חילולו ה"ה בנדון זה נראה לו שמותר לו לשתות חלב טמא כיון שא"א זולת זה שיתרפא אביו או אפשר דשאני התם שאין שם המצאה אחרת אלא שיחללו עליו את השבת כיון שהוא נצרך לאותו דבר אבל בנדון שלפנינו ישמע לדברי החכמים האומרים לו שמותר להתרפאות באיסורי תורה במקום סכנה וישתה הוא דלגבי דידיה היתר גמור הוא ולא ישתה אדם בריא איסור תורה ולא רצה לפסוק הדין בעצמו מפני שלא רצה לסמוך על דעתו הקלושה ועוד כי הוא נוגע בדבר ובקש לו איש כלבבו איש נבון וחכם איש אשר רוח בו כדת מה לעשות ומהתמ"ש:
תשובה קודם שנרד לעומקא דהאי דינא צריך לשוטט בתחילת המחשב' לדעת ולהודיע כל חלוקי האפשר בכור הבחינה אם יש שום רמז בתלמוד ובפוסקים בנדון כי האי ואף כי לפי קוצר בקיאותי וידיעתי הקלושה דברים כאלו תלויים על בלימה מ"מ היכא דלא בריר לן מילתא כדי להוציא לאור הדין לאמיתו מסרו לנו הכלל ללמוד דבר מדבר וכמו שכתב הרא"ש כלל ע"ח ס"ס ז' וז"ל ואנו נדון דבר מדבר ונלמוד דבר מדבר כי חכמי התלמוד לא הספיקו לכתוב כל העתידות הנולדות המחדשות לבא בכל יום אלא שהבאים אחריהם יוצאים בעקבותיהם ומדמין מלתא למלתא ע"כ:
אחר הצעה זאת היה דעתי נוטה לכאורה להקל בדבר ושיתחייב בן ראובן הנ"ל מפאת היות אביו בסכנה עצומה לקיים צוויו ומאמרו ושישתדל בכל עוז ותעצומות להציל את אביו ממות נפשו יהיה באופן שיהיה ואף אם שתייתו זאת מקודם האיסור הוא בעצם נגד מה שהזהירנו תורתנו הקדושה כיון שהוא לתכלית הטוב ולתועלת הגמור שישיגהו לאביו תרופה למכתו מסתברא לן דאין לאסור בדבר משום דקי"ל אין לך דבר שעומד בפני פיקוח נפש ומשום שמדמין מלתא למלתא היכא דלא בריר לן כמו שכבר זכרנו אומר משם הרא"ש אמרינן דההיא דשבת משוינן בנין אב להאי נדון ומה מצינו התם לגבי חולה שיש בו סכנה דמותר לבריא להכין לו צרכיו בשבת כאשר צדד לנו ה"ה בנופת שכלו הזך והבהיר בצד הראשון של השאלה ה"ה והוא הטעם עצמו בהאי חולה שאנו דנין עליו דאין לך פיקוח נפש גדול מזה ולפי זה אין להתעצל ולהתעכב הרבה מחמת שהרופאם כבר האריכו למעניתם בסיבת הדבר והכלל העולה בטעמיהם שדמו בראשו אם לא ישתה חלב אתון פעמים בכל יום הילכך כל שיש לחוש שעל ידי מניעת החולה זאת התרופה יסתכן ואולי תחלשנה כוחותיו כל כך או תשתרש ותתחזק סיבת החולי עד שכשנרצה לרפאתו להצילו מרעתו תהיה הרפואה לא לעזר ולא להועיל אם כן אין לאחר בדבר כדרך שאין מאחרין לענין חולה שיש בו סכנה בחילול שבת:
ולרווחה דמלתא יש להוכיח דהאי נדון אתיא במכ"ש מההיא דהתם שהרי חייב אדם להיות זהיר שלא לחלל את השבת שעונשו גדול מאוד ואף ע"פ כן מפאת היות משפטי התורה חסד ורחמים ודרכיה דרכי נועם הותר לנו לעשות מלאכה גמורה להציל את החולה ממכת מות וכדי שלא יכביד עליו החולי אסור לאחר כמו שפסק הרמב"ם בהלכות שבת פ"ב שכתב ואסור להתמהמה בחילול שבת לחולה שיש בו סכנה שנ' אשר יעשה אותם האדם וחי בהם ולא שימות בהם הא למדת שאין משפטי התורה נקמה בעולם אלא רחמים וחסד ושלום בעולם וכו' וגם הטור כתב בשם הירושלמי הנשאל הרי הוא מגונה והשואל הרי הוא שופך דמים ע"כ נמצא כפי זה ק"ו ובן בנו של ק"ו בנ"ד דהוי איסור קל דשתיית חלב טמא לגבי איסור שבת קל הוא דהא התם איסור סקילה והכא אף שהוא איסור תורה אין לוקין עליה' כמו שבהדיא פסק הרמב"ם בפ"ג מהלכות מ"א שחלב בהמה טמאה האוכל אותו כאוכל חצי שיעור שהוא אסור מן התורה ואינו לוקה אבל מכין אותו מכת מרדות ע"כ:
וכפי זה לפום ריהטא הוה סליק אדעתין דאין סברא לחלק בין חולה שיש בו סכנה לענין שבת לזה החולה שאנו דנין עליו דתרוייהו כי הדדי נינהו לענין פיקוח נפש וכיון שכן מוטל על הבן כבן יכבד אב לעשות השתדלות נמרץ לקיים מאמר אביו ושישתה הוא מקודם כדי שימשך מזאת השתיה רפואה לאביו וזולת זה יצדק נמי להכריע לצד היתר מכח חששא אחרת והוא דאיכא למיחש הואיל וזה החולה עודנו מחזיק בתומתו ואינו רוצה לשמוע כלל ועיקר לעצת הרופאים חיישינן שמא יקוץ בזאת השתיה ויבא להסתכן ודכוותה כתב הטור לגבי שבת וז"ל היה החולה צריך לבשר שוחטין לו ולא יתנו לו בשר נבלה כדי שלא יצטרכו לחלל שבת בשחיטה ע"כ:
והנה דין זה הוא קשה ההבנה והלא הנבלה אין בו אלא איסור לאו והשחיטה איסור סקילה ומוטב שיעבור הוא על לאו דנבלה משיעברו אחרים על איסור סקילה ויתורץ זה דאה"נ לסברת האוסרים דהכי הוא וכמו שהשמיענו משם הראב"ד בפרק בתרא דיומא והביאו הרב ב"י בסימן שכ"ח ע"ש וכתב הוא ז"ל שדבריו מכווני' הם ואחר שהאריך בראיות נכוחות בביטול זה הדעת כתב בסיום דבריו ואני שמעתי משום דחיישינן שמא יהא החולה קץ באכילת איסור ויפרוש ויסתכן עכ"ל הרי שהורה לנו דמשום דילמא יקוץ החולה בנבלה דהויא איסור קל התירו לו לבריא לעשות מלאכה גמורה דהיינו שחיטה והנה האי חששא שייך נמי בענין שלפנינו וקרוב לודאי שיסתכן החולה הואיל והוא מסרב מחמת האיסור דרביע עליה וכיון דחיישינן שמא יקוץ יש לנו הוכחה ללמוד דבר מדבר מסכים מכל צד להקל בזאת השתיה ואגב ארחין אמרינן שאף שיחוייב זה הבן כדי להשקיט דעת אביו שיוציא שקר מפיו ויכזב בדבר באמרו שמה ששתה הוא חלב עז אין בכך כלום שאותו דבור עם שהוא כזב יאמר שהוא טהור ונקי מכל סיג להיותו שלם כפי הזמן והנושא כי לפעמים יצטרך להעלים האמת כמו שאמרו חז"ל מותר לשנות מפני השלום:
ואפשר להתיר השתיה הזאת מסיבה אחרת והוא הנכון אצלי יותר מסכים למה שאמרתי לעיל שלהיות שהחולה הנ"ל אין דעתו מיושבת עליו אין להצטדק הרבה ולהתחכם יותר למה ישומם החולה ויטרף דעתו וימות בלא עתו תדע שהתירו להדליק את הנר ליולדת סומא ליתובי דעתא וכמו שהוא פשוט בתלמוד ובספרי הפוסקים וא"כ למה יגרע נדון שלפנינו אחר שזה הבן אשר מצד היחס והקורבה שיש לו עם אביו נוסף עליו החיוב לעשות נחת רוח לאביו שיחוייב להשתדל כל האפשר להמציא התרופה וההצלה לאביו הילכך כיון שנתאמת לנו שיתיישב דעת החולה בהשקאת בנו תחילה אף שישתה דבר איסור לא אריא כיון שימשך מזאת השתיה ישוב דעת לחולה ולדעתי ה"ה בכוונה מכוונת ספק צרכנו במדבר בשאלה שקרא לבנו הגדול ביחוד ואמר דע בני באמת שלא אכלתי דבר אסור מנעורי ועד עתה וכו' והיינו שכבר אמרנו שמצד ההתיחסות והקשר שיש בינו לאביו הוא חייב ביתר שאת להציל את אביו ממות ואף שיהיה על ידי איסור ודרך תחבולה מה בכך וכי יניחנו שימות הלא כמו נר נחשב אם יתעכב בדבר:
כל זה שכתבתי עד הנה עלתה בדעתי לכאורא אמנם אני בתומי ימים רבי' עמדתי מרעיד משתאה מחריש לדעת מפי סופרים או מפי ספרים כדי לעמוד על מקור דין זה כי הוקשה בעיני להקל באיסורא דאורייתא משום דאין לנו לבדות חילוקי דינים מסברתנו אשר לא שערום קדמונינו דהיכא דאתמר אתמר והבו דלא לוסיף עליה וכל אלו הראיות שכבר זכרנו אומר יראה המשכיל בעיון קל שהם חלושות ואין לסמוך עליהם משום דתברא בצדם אשר מתוך כך נראה לפום קושטא דמלתא שהצד השני שהובא בשאלה היא הדעת הנכונה ויותר מכרעת וזה מכמה טעמי חדא דלאו כל כמיניה דראובן הנ"ל לדחות בשתי ידי' האיסור שהתיר לו תורתנו הקדושה משום פיקוח נפש וחכמינו הקדושים והאמונים עלי תול"ע כבר השרישונו שמותר להתרפאות באיסורי תורה ואם לחשך אדם לומר אפשר שיקוץ החולה בחלב האתון ועל כל פנים יבא להסתכן לאו מלתא היא ומבוארת הביטול דבשלמא התם דאיכא תקנה אחרת והיינו שחיטת הכשרה איכא למיחש שמא יקוץ בנבלה אמנם בנ"ד אין לומר שיתנו לחולה תרופה אחרת בהיתר דהא כבר החליטו והסכימו הרופאים המובהקים כולם פה אחד ענו ואמרו שרפואתו תלויה בהשקאת חלב האתון והואיל ועינינו הרואו' שרפואה זו היא ידועה ומפורסמת כאשר הוכיח הנסיון ורז"ל הורונו שבכל איסורין שבתורה מתרפאין בחולי שיש בו סכנה משום הכי אין לו לחולה להתאחר יותר מדאי דילמא בין כך ובין כך המות יפריד וכי תימא דעל כל פנים מידי חששא לא יצאנו ומוטב שישתה הבן מקודם כדי שלא יקוץ ויסתכן אביו הא נמי ליתא ומבוארת הביטול תדע דגם לגבי שבת אם היה החולה צריך לאכילה לאלתר והנבלה מוכנת מיד והשחוטה מתאחרת מאכילין אותו הנבלה ולא חיישינן לשמא יקוץ כאשר פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור ע"ש נמצא דאין לחוש לשמא יקוץ באיסור כל זמן שאינו יכול להמתין החול' מפאת החולי שמכביד עליו ואף שיהיו צווח ככרוכיא שלא ישתה בשים פנים דבר איסור אין משגיחין על זה כדי שנאמר שיחויב בנו מחמת היות אביו בסכנה עצומה שיתירו לו איסור תורה והטעם מבואר בעצמו דאם הוא על עצמו לא חש מה יש לנו לעשות ומכל שכן אם כבר הגיע החולי למדרגה שמתחזק בגוף החולה עד שכל ליחותיו כמוקד ניחרו ולא נשארו בלתי העצמות היבשות חייב החולה בעצמו למהר ולהשתדל ברפואתו ואף שיהיה על ידי איסורי תורה מה בכך דוחי בהם אמר רחמנא ולא שימות בהם:
והנה על כן אמרתי וגמרתי בלבי שאין להקיש מההיא דפקוח נפש לענין שבת להאי נדון דההפרש מובן בעצמו ועוד דחפשתי בחיפוש נר האבוקה לבדוק בים התלמוד ולא משתמיט שום תנא או אמורא או שום פוסק שישמיענו חדוש גדול כזה אדרבה גזרו אומר וכי אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך וקוטב יסוד זה סובב לההיא דהדביק פת בתנור דשקיל וטרי שם בשבת דף ד' דמבעיא להו אם התירו לו לרדות קודם שיבא לידי חיוב חטאת ובעי שם למאן התירו וכו' אמר רב שילא לעולם בשוגג ולמאן התירו לאחרים מתקיף ליה רב ששת וכי אומרים לאדם חטא כדי שיזכה חבירך ותירץ שם הגמרא בהודאת הקושיא דאין הכי נמי דאין אומרי' לאדם חטא וכו' והכא במאי עסיקינן דהדביק פת בתנור במזיד והתירו לו לרדותה קודם שיבא לידי איסור סקילה:
ומתוך הנחה זאת השוברת וסותרת כל מאי דהוה סליק אדעתין מעיקר נראה לדעתי להוכיח ולהכריח בביאור דאין להתיר בשום צד לבן החולה שישתה חלב טמא פעמים בכל יום עד אשר יעתיק החולי מגוף החולה ורפא ירפא דהא איסורי תורה לא הותרו לבריא אלא לחולה דוקא כאשר כבר השמיענו אבי התעודה הרמב"ם בפ' ה' מהלכות יסודי התורה ע"ש ועל פי מה שקדם יש לנו טעם לשבח לחלק בין לההיא דשוחטין לחול' ואין נותנים לו נבלה בזולת מה שכבר גזרנו אומר בשם הרא"ש ז"ל דמקום הניחו לנו רבותינו הקדושים והיינו דטעמו של דבר הוא כי אין דיחוי שבת מוטל' על החולה אלא על כל ישראל העומדים עליו וכיון שכן ההיא דנבלה אינם רשאים להאכילו בידים דבר איסור כדי להקל חילול שבת מעליהם והיינו מצד זאת ההנחה דאין להתיר שום איסור אף שיהיה איסור קל כדי למנוע התקלה שיוכל להזדמן לאחרים וכי תימא דבנ"ד שאני משום דהוי דבר זר מאוד וינגדהו השכל דאיך יצוייר מפאת ההתיחסות והקשר שיש לבן עם אביו איך יתכן שיוכל לראות אביו בסכנה עצומה ויניחנו שימות הא לאו מלתא היא משום דזה החיוב מוטל על החולה עצמו ואם הוא רוצה לאבד עצמו שלא לדעת מה יכול הבן לעשות ישמע לחכם ויוסיף ליקח התרופה קודם שיתחזק החולי ולא יוכל אחר כך להתרפאות אשר על כן בלי ספק הוא מתחייב בנפשו ודמיא לההיא דקי"ל כל מי שנאמר בו יעבור ואל יהרג ונהרג ולא עבר הרי זה מתחייב בנפשו ואין להרחיב הדיבור במה שהוא פשוט בכל ספרי הפוסקים אלא שעדין לבי נוקפי משום שיש לבעל דין לחלוק ולהשוות האי נדון לההיא דיולדת סומא שהתירו להדליק את הנר ליתובי דעתא הא נמי לאו מלתא היא דאיכא למימר דהתם שאני כדקתני טעמא בגמרא בשבת (ד' קכ"ח) וז"ל מדלקת לה את הנר פשיטא לא צריכא בסומא מ"ד כיון דלא חזיא אסור קמ"ל איתובי מיתבא דעתא סבר' אי איכא מידי חזיא חבירתא ועבדה לי ע"כ ואחר שכבר הוכחנו שאין דיחוי שבת מוטל על החולה אלא על כל ישראל העומדים עליו חבירתה נמי העומדת שס מדלקת את הנר משום דחיישינן שיכולה היולדת להסתכן על ידי פחד שתתפחד שמא אין עושה יפה מה שהיא צריכא וכמו שבהדיא כתבו רבותינו בעלי התוספות שם לחלק בין ההיא דיולדת סומא לההיא דפר' בתרא דיומא דקאמר חולה אין מאכילין אותו אלא על פי מומחה ע"ש:
כללא דמלתא אמינא שאין צריך לומר שהטענות אשר חשבנו לראיה בצד הראשון של השאלה שהם בטלות מעצמן בנקל אלא שהן עצמן יחזיקו במעז הסברא האמיתית שלחולה דוקא הותר האיסור ולא לבריא ואם החולה שיש בו סכנה יסרב ולא ירצה לשמוע לעצת הרופאים הבקיאים מפאת החסידות באמרו שדבר איסור לא יבא אל פיו אמרינן דתונבא הוא דנקטיה כי היכי דקי"ל בפרק ב' דיומא לגבי חולה בי"ה דאם רופא אומר צריך לאכול וחולה אומר אינו בריך מאכילין אותו והיינו בעל כורחו מאי טעמא תונבא הוא דנקטיה ופרש"י תונבא שטות ע"כ ובנ"ד נמי שראובן הנ"ל אינו רוצה להקשיב למאמד הרופא חסיד שוטה קרינן ליה ואף שמהות החסיד הוא הפועל ועושה לפנים משורת הדין וקו היושר לא יצדק זאת ההנחה בחולה שיש בו סכנה כלל ועיקר אדרבה סכלות הוא כשירצה לפעול פעולות החסידו' בעת שצריך לבקש תרופה למכתו הילכך לדעתי החלושה אין לנו תקנה אחרת ואופן יותר נאות מסכים אל האמת כפי הדעת הנכונה אלא שישתדלו בניו ואנשי ביתו לפייסו בדברים עד שיסכים לדבריהם ויקח התרופה בעצמו להנאתו ולטובתו ואם לח יועיל בהיותו עדין מתמיד בדמיונו הכוזבת והנפסד יכריחוהו לקבל התרופה:
דע כי כבר הורה זקן הרב הגדול בעל מ"א בסימן שכ"ח שכתב וז"ל רופא א' אומר צריך אם לא רצה החולה לקבל התרופה כופין אותו ע"כ הרי שאין להשגיח בדברי החולה כשאינו רוצה לקבל התרופה וכי היכי דהתם כופין אותו ה"ה בנ"ד דמאי שנא ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקים מצאתי ראיתי בתשובות הרד"בז ס' ס"ז סעד לדברי וז"ל שאלת ממני אודיעך במי שאמדוהו שצריך לחלל עליו את השב' אינו רוצ' שיתחלל שבת בשבילו מפני חסידות היש בזה חסידות ושומעין לו או אין שומעין לו תשובה הרי זה חסיד שוטה והאלקים את דמו מידו יבקש והתור' אמר וחי בהם ולא שימות בהם ולא מבעיא לדעת הרמ"בם ז"ל שכתב בפ"ה מהלכות יסודי התורה כל מי שנאמר בו יעבור ואל יהרג ונהרג ולא עבר הרי זה מתחייב בנפשו אלא אפילו לדעת האומרים שמי שהיה דינו יעבור ואל יהרג ונהרג ולא עבר הרי הוא במחיצת הצדיקים ומדת חסידות הוא ולזה דעתי נוטה אפי' הכי בנ"ד כולי עלמא מודו שמתחייב בנפשו דבשלמא התם איכא קידוש השם וגדולה בדת הקדושה שמסר נפשו עליה כאשר מפורסם במעשה דדניאל שמסר נפשו על התפלה וחנניה מישאל ועזריה וכמה חסידים שמסרו נפשם ונתקדש השם על ידם ואפילו בצינעא יש קדוש השם שהוא פרהסיא אצל נכרים אבל בנ"ד אין כאן קדוש השם כלל כי מי יודע מה עושה בתוך ביתו וכו' ועוד האריך הרב הנ"ל להוכיח בראיות חזקות ונכוחות שזה החולה מתחייב בנפשו שהרי בסיום דבריו כתב כללא דמלתא איני רואה במעשה הזה שום חסידות אלא איבוד נשמה הילכך מלעיטין אותו בעל כרחו או כופין אותו לעשות מה שאמדוהו והשואל הרי זה שופך דמים ופשוט הוא וגם הכריח הרב הנ"ל מדברי הר"ן שכתב ביומא וכי חולה שיש בו סכנה ואמרו בקיאין לחלל את השבת מדת חסידות הוא לו שימנע עצמו אינו אלא שופך דמים הזריז הרי זה משובח והנשאל מגונה והשואל שופך דמים וכל שכן המונע עצמו שמתחייב בנפשו ע"כ ועם כי דברי הרב הנ"ל אינם צריכים חיזוק מ"מ אבוא בעקבותיו להשתעשע במילי דאורייתא ומייתינא לה נמי בנ"ד דשוין הם בתכלית השווי לענין דכופין את החולה לעשות מה שאמדוהו הרופאים דלגבי דידיה התר גמור הוא זאת ההשקאה ולא לגבי בנו כל זה נראה לע"ד פשוט:
אלא שעדין צריכין אנו למודעי אם יוכל הבן לבא לתכלית המבוקש על ידי טעימה בלבד דשמא כולי האי לא חיישינן והיינו שיטעום בנו תחילה מזאת ההשקאה שיעור מעט ואם אינו בולע אותו אלא רוקק מיד היה נראה בתחילת המחשבה דאין להקפיד בזה אמנם אחר העיון וההשקפה איכא למשדי ביה נרגא ואיסור גמור הוא דהכי משמע פרק היה קורא (דף י"ד) דמסיק התם השרוי בתענית טועם ואין בכך כלום משום דאכילה קביל עליה טעימה לא קביל עליה וכו' משמע דוקא בתענית שרי טעימה משום דבקבלתו תליא מלתא ואכילה קביל עליה טעימה לא קביל עליה דלא מחית נפשיה למיסר כולי האי אבל איסורי אכילה דלא תליא בקבלתו אפילו טעימה אסורה והובא בש"ע מטור יורה דעה סי' ק"ח משם הריב"ש:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא דאין ראיה לחלק בין טעימה בלבד לשתיה באיסורי תורה אדרבה תרווייהו כי הדדי נינהו לאיסור וכבר ביארנו שאינו מוטל על הבן להשתדל על ידי עבירה בשום פנים אף שתהיה העבירה קלה ולתכלית התרופה שישיגהו לאביו עם זה אין לנו כח להתיר האיסור לאדם בריא לעולם דדוקא לחולה שיש בו סכנה רמיא עליה להקל בשתיית האיסור מן הטעם דוחי בהם אמר רחמנא ולא שימות בהם ואם יסרב בדבר מפאת האיסור דרביע עליה פשיטא לן דתונבא הוא דנקטיה ואם נוכל לפייסו עד שיסכים לעצת הרופאים מוטב אמנם אם עודנו מחזיק בתומתו ולא ירצה לשמוע לדבריהם כופין אותו כמדובר ואף גם זאת אין להתיר שתיית האיסור לבריא מחמת הכלל המסור בידינו והוא שדרכן של הפוסקים הוא לפרש ולא לסתום דדוקא לענין שבת אתמר ובנ"ד לא גמרינן מינה כאמור באופן שהאמת יורה דדכו דבן החולה שנסתפק בדבר ולא רצה לסמוך על דעתו מפני שנוגע בדבר דמשמע שכוונתו היה נוטה להקל ולהכריע לצד ההיתר לדעתי לא יפה כיון ולא הוה ליה לפקפק דזיל קרי בי רב הוא דחייב אדם להיות זהיר הרבה מאוד באיסורי תורה ולאסור איסר על נפשו כדפירישית לעיל בכל הני ראיות דכל חד וחד באנפי נפשא סגי וכל שכן בהצטרפות כולם יחד הנלע"ד כתבתיו וה' יצילני משגיאות:
בשנת ובסדר ונפשו קשורה בנפשו לפ"ג:
נאום הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצוא: