שאלה ראובן ושמעון נשתתפו לזמן קצוב ביניהם ולא הוציאו מעות כלל רק התנו ביניהם שכל מה שירויחו בגופ' תוך הזמן הקצוב הנ"ל שיחלוקו לחצאין ואפילו מציא' בדרך וכל זה היה בקנין ושבועה ביניהם וכל זמן השותפות היו מוציאים הוצאות זה לעצמו וזה לעצמו ולא היו מקפידים זה על זה כלל ויהי היום שמעון עשה מעשה א' להרויח ושם עצמו בעובי הקורה להסתכן בנפשו ממש והרויח במעשה ההוא סך גדול ולא אמר דבר מזה לראובן שותפו וגם אחר כך כשנודע לו לראובן הנ"ל לא דיבר מאומה לשמעון אלא היו חולקים הריוחים כמאז ומקדם בלי הזכרת מהריוח הנ"ל אחר איזה ימים נפטר ראובן הנ"ל לבית עולמו והניח יתומים וכשבאו לחלוק איזה ריוחים עם שמעון תובעים ממנו חלק מהריוח שהרויח מאותו מעשה שעשה כיון שהשבועה היתה ביניהם שיחלוקו בשוה אפי' מציאה בדרך ושמעון טוען שמהריוח הנ"ל אינו חייב לתת להם מאומה כיון ששם נפש בכפו על הדבר ושכמעט נסתכן ושדבר כזה לא נכנס תחת תנאי השותפות ושראיה לדבר שאביהם בחיים חייתו לא תבע לו חלקו בדבר הנ"ל יורינו הדין עם מי ושכומ"ה אכי״ר:
תשובה קודם שנתחיל לשאת ולתת בנושא שאלתנו בס"ד צריכים לעמוד על האמת ולידע אם כי האי גוונא דשותפות דנ"ד שלא נשתתפו לא במעות ולא בפירות ולא במטלטלים ולא בשום דבר בעולם כי אם בגופם בלבד אם הוא שותפות מעלייתא אם לא ובודאי הגמור שלפום ריהטא נראה לכאורה דאין ממשות בהאי שותפו' דהא כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ד משותפין כשירצו השותפין להשתתף במה יקנה כל אחד מהם ממון חבירו להשתתף בו אם במעות נשתתפו יביא זה מעותיו וזה מעותיו ויטילו לכיס א׳ ויגביהו את שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פ שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתתפו בהם לא קנו וג״ו עוד שם האומנין שנשתתפו באומנות אע"פ שקנו מידם אינן שותפין כיצד שני חייטין או שני אורגים שהתנו ביניה׳ שכל שיקח זה וזה במלאכתו יהיה ביניה' בשוה אין כאן שותפות כלל שאין אדם מקנה לחבירו דשב"ל וכו עכ"ל: ונמשכו אחריו הרבה מהפוסקי' ז"ל ואע"פ שהראב"ד ז"ל השיג עליו וכתב ורבותי הורו שאדם יכול להקנות עצמו כדין העבדים וכשם שמצינו יקדשו ידי לעושיהן ומקצת פוסקים הלכו לאור סברתו כבר הכריע בין שתי הסברות מאסף לכל המחנות מהר"י קארו ז"ל בח"מ סי' קע׳ ופסק כהרמב״ם ז״ל א"כ לפי זה השותפות דנ״ד דלית בה לא מעות ולא פירות ולא מטלטלים אלא מה שירויחו בגופם הוי דומיא לשותפות האומנים הנ"ל שאע"פ שקנו מידם כנ"ד ליתא לשותפות כלל דהוי מקנה דשב"ל אם כן דל מהכא שותפות ואין כאן לא תביע׳ ולא טענ' ואין לנו על מה לסמוך בנ"ד כדי לשאת ולתת ולדון אם לחייב לשמעון חצי הריוח הנ"ל אם לפטור אותו מטענת יתומי ראובן הנ"ל לפי דליתא לשותפותא ליתא לשאלתא כמו שהוכחנו:
אמנם הואיל והאי דינא אית בה תועלתא להנהו יתמי אמינא דלא מזיגנא רישי אבי סדיא כמה דלא מהפיכנא בזכותיהו ואען ואומ' שאע"פ שהרמב״ם ז״ל וסיעתו הסכימו לדעת אחת בהאי שותפות דהאומנים והחייטין דליתא לשותפות יודו לנו בנ"ד דאיתא לשותפות מכמ' טעמי חדא דאינהו לא אמרי דבכה״ג לא הוי שותפות לא לענין שיכולים לחזור בהם אע״פ שהשותפות היתה לזמן קצוב כמו שהעתיק הטור ז"ל לשון הרמב״ם ונקט ביה לשון חזרה או לעקור השותפות מעיקרו למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה כדמוכח בבית יוסף ז"ל בסימן הנ״ל אבל כשהשותפין רוצים בקיום השותפות אלא שיש ביניהם איזה הפרשים כנ"ד שהספק שנפל בא הוא אם הריוח הנ״ל נכנס תחת סוג השותפות או לא בודאי הגמור שכל הפוסקים ז"ל יודו לנו שהיא שותפות מעלייתא ועוד דבנ"ד איכא מילתא אחריתי דהיינו שבועת ה' ביניהם שאע״פ שאם היה רוצה שום אחד מהם לחזור בו לא היה יכול מחמת השבועה עד תשלום זמן הקצוב לשותפותם אם לא יסכימו שניהם הלא ידעת חומר השבועה מהרמב״ם ז"ל בהלכות שבועות ובהלכות תשובה ועוד מטעמא אחרינא אמינא ולא משתפינא דהא איכא הפרש גדול בין האי שותפות דהאומנין לשותפות דנ"ד דהאומנין והחייטין לא שעבדו גופם להדדי בהדיא אלא כל מה שירויחו יהיה לאמצע דבכ"הג שייך למימר מקנה דשב"ל דהא לא שעבדו גופם זה לזה דאיתנהו בעולם איברא בנ"ד שעברו גופם זה לזה דהא כתב החכם השואל התנו ביניהם שכל מה שירויחו בגופם ולא נקט שירויחו סתם דהוי דומיא דהאומנין וראיה לדברי אלה מהרב בית יוסף ז״ל בח״מ סי' קע"ו בהליצו בעד הרמב״ם ז"ל מהשגת הראב"ד ז"ל זה לשונו ואפשר דסבירא ליה להרמב"ם ז"ל דשאני התם שהוא משעבד גופו בהדיא עכ"ל א"כ זכינו לדין בהאי מילתא דנ"ד שאע"פ שלא הטילו מעות לכיס ולא נשתתפו במטלטלים הוי שותפות מעלייתא יען שעבדו גופם זה לזה:
ואחרי הודיע אלהי' אותנו כל זה וחזקנו יסודות השאלה והושבנוה על מכונותיה מעתה נבוא לשאת ולתת בטענות האנשים האלה ומה יהיה משפטם וזה החלי בעזרת צורי וגואלי: ואען ואומר אחר החקירה והדרישה נראה לעניות דעתי שיתומי ראובן זכו בדין ושמעון שותף אביהם חייב לתת להם חצי הריוח מכל מיני ריוחי׳ שבאו לידו בעוד אביה' חי בין על ידי מציאה בין ע"י עמל וטורח בין ע"י סכנה הואיל ובאו לו באמצעו' גופו שהוא משועבד לשותפו והאי מילתא אתיא מכמה אנפי איבעית אימא סברא איבעית אימא קרא איבעית אימא גמרא ופוסקים ז"ל:
איבעית אימא סברא מהאי טענה גופה דשמעון קא טעין ואומר שהוא הכניס עצמו בעובי הקורה להסתכן בנפשו כדי להרויח ומשום הכי אינו רוצה לתת ליתומי ראובן חצי הריוח הנ"ל האי טענה אינה טענה ורוח ישאנה לפי שסברא היא שכל שותף מוסר עצמו בסכנות והולך בדרכים ימים ונהרות כדי להשתכר ולהרויח שכל הדרכים בחזקת סכנה הם ואם הוא נסתכן באותו מעשה מן הסתם גם שותפו סכן עצמו במעשים אחרים כמוהו ואנן סהדי דבכהאי גוונא דשותפות דלית בה לא מעות ולא מטלטלים ולח פירות כדי לחול עליו ברכה בודאי הגמור שכדי להרויח איזה דבר צריכים להכניס עצמם בסכנות עצומות וכולי האי ואולי ואע"פ דהני יתמי לא קא טעני הכי אילו הוה אבוהון חי הוה טעין הכי והואיל ואיהו הוה טעין הכי אנן נמי טענינן ליתמי:
איבעית אימא קרא הלא ידוע ומפורסם מה שקרה לדוד המלך ע"ה בשובו ממלחמת עמלק ברכוש גדול (שמואל א׳ סימן ל') שלא הלכו עמו למלחמה כל אנשיו כי אם ד' מאות והמאתים עמדו במקומם לשמור הכלים ובהיות קצת מהאנשים אשר הלכו עמו רחבי נפש וצרי עין חשבו שלא לתת לאנשים שלא הלכו אתם למלחמה כי אם איש את אשתו ובניו ומהשלל ולא כלום עבור הסתכנם במלחמה להם לבדם נתן העושר ולא לאשר לא נסתכנו אע"פ שהיו חברים ושותפין פקח עיניך וראה השם שהעלה להם הכתוב והט אזניך ושמע פסק דינו של משיח ה' ויען כל איש רע ובליעל מהאנשים אשר הלכו עם דוד ויאמרו יען אשר לא הלכו עמי לא נתן להם מהשלל אשר הצלנו כי אם איש את אשתו ואת בניו וינהגו וילכו עד כאן דברי יצר הרע: מכאן ואילך דברי יה"ט ויאמר לא תעשו כן אחי את אשר נתן ה' לנו וישמור אותנו ויתן את הגדוד הבא עלינו בידנו: ומי ישמע לכם לדבר הזה כי כחלק היורד במלחמה וכחלק היושב על הכלים יחדיו יחלוקו: ויהי מהיום ההוא ומעלה וישמה לחק ולמשפט לישראל עד היום הזה: ורבותינו ז״ל דקדקו מלת ומעלה ולא נאמר והלאה לומר שכבר הנהיג אברהם אבינו בחק זה שנאמר בלעדי רק אשר אכלו הנערים וכ״ו הם היושבים על הכלים וחלק האנשים ההולכים למלחמה בבראשית רבה מרש״י ז"ל ודברי הרלב״ג ז"ל אחרי אומרו הפשט מסכימים גם הם כוונתינו אכתוב אותם יען הם בקצור וז"ל מצורף לזה שזה לא היה בעוצם ידכם אבל היה בעזר אלהי בזכות כלנו אשר הלכו ואשר נשארו עכ"ל הא קמן מילתא דפשיטא כביעתא בכותחא דדמיא לנ״ד דאע"ג דקצת מן החבירים או שותפין שסיכנו עצמן כדי להרויח או לשלול שלל או לבוז ביזה דלא לבדם יהיה הריוח אלא יחדיו יחלוקו ואין זאת צריכה לפנים:
ואיבעית אימא גמרא גרסינן בבבא  קמא דף קי'ו ע״ב ת"ר שיירא שהיתה מהלכת במדבר ועמד גייס וטרפה ועמד אחד מהן והציל הציל לאמצע ואם אמר אני אציל לעצמי הציל לעצמו היכי דמי אי דיכולים להציל אפילו סיפא נמי לאמצע ואי דלא יכולים להציל אפילו רישא נמי לעצמו אמר רמי בר חמא הכא בשותפי עסקינן וכגון זה שותף חולק שלא לדעת חבירו אמר פליג לא אמר לא פליג: פירוש רש״י ז״ל הציל לאמצע כל אחד מכיר את שלו ונוטל: אי שיכולין בעלים להציל לא אייאוש ואפילו אמר לעצמו גזלן הוא: הכא בשותף ובין יכולים להציל ובין אין יכולים להציל: וכגון זה במקום איבוד ממון שותף חולק אפילו לא ירצה חבירו: אמר פליג ומעכב לחלקו את מה שהציל: לא אמר לא פליג ושפיר עבד דמסר נפשיה אעיסקא דתרווהו הואיל והוא שותף עמו אורחיה למטרח אכולא עיסקא עכ"ל:
וכהאי אוקמתא פסקו כל הפוסקי' ז"ל הרי"ף ז"ל בפ' הנ"ל הרמב"ם ז"ל בפ׳ י"ב מהלכות גזלה הלכה י' ובפ' ה' משותפין הלכה ז' והרא"ש ז"ל בפ' הנ"ל ושאר פוסקים ז"ל הרי דבר פשוט שאע"פ שא' מהשותפין שם נפשו בכפו על איזה דבר הנוגע לשותפות אע"פ שסכן עצמו על הריוח ההוא הכל לאמצע הואיל ולא אמר לעצמי אני מציל ובהאי טעמא אתאן לכ"ד דהואיל ושמעון בעשותו המעשה ההוא לא אמר כלום בודאי הגמור שכל הריוח הנ"ל צריך לחלוק אותו עם יתומי ראובן שותפו כשאר כל הריוחים כדכתיבנא לעיל:
עוד מצאתי און לי בשאלות ותשובות מוהר"ם ז"ל סי' ש"ו ז"ל על הטעות שהטעה ראובן את השר וכתבתי שהוא לאמצע וראייתי מהשותפין שמחלו להם מוכסין מחלו לאמצע ומפרש רבינו שמחה שמחלו לו על ידי בקשתו שבקש מהם למחול לו לעצמו אפילו הכי מחלו לאמצע דאין שותף חולק שלא לדעת חבירו אבל אם מחלו מעצמן בלא בקשתו מה שמחלו מחלו לו ובאתם לחלק דמוכסי ידעי ומחלי מדעתם אבל בטעות השר לא ידע השר שהטעהו ולא מחל: מה חילוק הוא זה דאדרבא נראין הדברים ק״ו מהאי טעמא השתא ומה גבי מוכסין דאיכא דעת אחרת מקנה לו לבדו ואפילו הכי חולק עם חבירו הכא דליכא דעת אחרת מקנה לו לבדו לא כל שכן שיחלוק כיון דשותפין לכל עניין הבאה והיוצאה מיהו אם היה בא עלילה עליו מן השר מצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ולא היו צריכי׳ לפרוע דמי העליל׳ ועוד הרי כתבתי לכם דשותף כיורד ברשות דמי לומר שנוטל בשבח המגיע לכתפים ופי' ר"ח שאותו שלא טרח נוטל כל כך כמו אותו שטרח הרי אע"פ שמסר נפשו ונתלה לה באילן וחביריו לא טרחו לאשר לא עמל בו יתננו חלקו כיון דשותפין ה"נ נינהו בנדון זה אע"פ שסיכן בעצמו יחלוקו עמו בטעו' עכ"ל:
וגדולה מזו כתב הרשב"א ז"ל בתשובה הביאה מהרי קארו ח"מ סוף סי' קע"ז וז"ל כתב הרשב"א ז"ל שאפילו אמר שותף לחבירו גנוב וכל נזק שיגיע לך אשלם לך פטור דאין זה שלוחו לדבר עבירה ובמה נתחייב לו ואע"פ שנהנה מאותו גניבה פטור דמצי אמר בהיתרא ניחא לי באיסורא לא ניחא לי כמו שאמר בר"פ אין בין המודר עכ"ל:
נמצינו למדים מן הרבנים ז"ל שאם א' מן השותפין הרויח איזה דבר בין מדעת עצמו לבד בין מדעת חביריו בין על ידי סכנה בין בדרך איסור בין בדרך היתר הכל לאמצע וה"ה לנ"ד:
עוד פש גבן האי טענה דשמעון שאומר שהדין עמו בשביל שלא תבעו חבירו ראובן מהריוח הנ"ל בהיותו בחיים חייתו לע"ד נראה שאינה טענה חדא שהחכם השואל כתב שהשותפין הנ"ל לא היו מקפידין זה על זה כלל והיו מוציאים הוצאות זה לעצמו וזה לעצמו ומפני זה אפשר שראובן לא תבעו בחושבו שראובן חבירו הוצרך לאותו ריוח הנ"ל לאיזה דבר מוכרח ולפי שלא היו מקפידים זה על זה חשב אם לא יתן חשבון עכשיו יתן פעם אחרת ועוד שזמן הקצוב לשותפות עדיין לא הגיע ואפשר דעליו קא סמיך כמו שכתב הרא"ש ז"ל כלל פ"ח סי' ד' והסכימו עמו הרמב"ן ז"ל ובעל העיטור ז"ל כמוכח בטור ובית יוסף ז"ל ח"מ סי קע"ז וז"ל:
שאלה ראובן ושמעון היו שותפין ונשבה ראובן ופדאהו שמעון ומתו ראובן ושמעון ובאו נשיהם לחלוק ותובעת אלמנת שמעון כשיעור פדיון ראובן שנטל מן האמצע והשיבה אלמנת ראובן בעליך פדאהו מהאמצע וחיה אח"כ כמה שנים ולא תבעו ועוד כשנשבה הלך בעסק השותפות וחייב לפדותו מהאמצע:
תשובה יראה לי כדברי אלמנת שמעון כי לא נתחייב שמעון בפדיון ראובן דדוקא גבי רפואה שאין לה קצבה אמרינן שהוא כמו מזונות אונס תפיסה ושביה אין זה כמו מזונות ושותף אינו חייב באחריות חבירו דשותפין הן שומרי שכר זה לזה בעסק הממון אבל בעסק שמירת גופי כל ח' שמירת גופו עליו ואין חייב בשמירת חבירו ואע"פ שלא תבע שמעון כל ימיו בשביל זה לא מחל כי רצה להמתין עד שעת חלוקה עכ"ל:
הכלל העולה מכל הני מילי מעליתא דהני רברבתא והוכחות וסברות נראה לעניות דעתי ששמעון חייב לתת ליתומי ראובן שותפו חבי הריוח הנ"ל אע"פ שבא לידו מחמת סכנה הואיל ובא לידו באמצעות גופו המשועבד לחבירו בשבועה לזמן קצוב כמו שהוכחנו הנראה לעניות דעתי כתבתי ומהעוזר האמתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
תם ונשלם יום שנכפל בו כי טוב י"ג לניסן בשנת
ובסדר לכל בני אהרן תהיה איש כאחיו לפ"ג:
נאם משרת ה' מאיר בן לא"א כהה"ר אברהם הכהן אלפסי סי"ט: