שאלה א ראה ראיתי בתוך אמוני עם סגולה שבליל ש"ק בהיותם מסובין על שלחן ערוך יש מהם נוהגים שכשפתילת מן הנרות נוטה להתעקם והגויה שוהה לבא לחתכן ולתקנן להיות חסים על התוך חלב הנרו' גם יראים על שריפת בגד שעל השלחן מצאו תועלת להם בלקיחת פת חתוכה ולשום אותה קרוב לפתילה וכל הקרוב קרוב קודם ואז מתיישרת הפתילה מעצמה או נופל הפחם כבוי למטה בלתי עשות שום נזק. ואני בראותי זאת הפעולה נפלאת בעיני תועלת המעשה אבל נכנסתי לפקפק בהיתר הדבר משני צדדים ראשונה לפי שאף שמצינו עושה אדם צרכיו בפת היינו מידי דלא ממאיס ביה אבל מידי דממאיס ביה לא וכדפסק מרן בא"ח סימן קע"א ואם כן בפעולה הנ"ל קרוב להתיז על החתיכה מעט חלב מן הנר מחמת הקירוב ואז בודאי יש הפסדה באותה חתיכה אי משום איסור אי משום מיאוס ומהאי טעמא אף בחול יש לאסור הפעולה הנ"ל. שנית משום גרימת הדלקה וכיבוי האסורה בשבת. וגם שמצינו בשוכח נר על הטבלא שפסק מרן בסי' רע"ז היתר לנער הטבלא והיא נופלת גם הוא ז"ל כתב שם שצריך שני תנאים בדבר. א' שלא יתכוון לכבות ב' שלא יהיה נר של שמן לפי שהניעור מקרב השמן אל הפתילה ונמצא מבעיר בשבת. והנה בנ"ר לפום ריהטא יש בו שנים אלו להרע לפי שהוא מתכוון להבעיר בנפילת הפחם שאז דולקת הפתילה באור יפה גם מתכוון באותה סגולה לכבות הפחם ההוא שלא יזיק למפה שעל השלחן והחוט המשולש בשביל היתוך החלב והיא משנה שלימה כחס טל השמן וכו' הילכך מהני טעמי באתי לגמגם בסגולה הנ"ל ולפי שהאהבה מקלקלת השורה יצאתי ברשות ממחיצתי להביא החקירה הזאת אל מגמת פני עמיתי כנפש יונתן אל דוד אהבתיו הוא גבר הוקם על כל תהילה וכבוד איש נבון עד אין חקר יקר מפנינים רחימא דנפשאי ה"ה החכם הנעלה במעלות החכמה ר' שמואל מינדיש די סולה נר"ו אשר מאהבת הבורא על ההולכים בדרכיו גזר עליו סיבה יסוב על מי מנוחות להשיבו על מכונתו הראשון בתוך עמודי הוראה של בית מדרשנו ה"י כי שם ביתו. לכן קודם כל תפלתי מבשרת לו על מקומו המחודש שרוכב שמים יהיה בעזרו להעמידו טל כן הבריאות שיהיה לו כח לעסוק כמנהגו הטוב בחקירת עמיקתא ומסתרתא ואז אור תורתו יאיר יזהיר כקדמת דנה להוצאת דין נ"ד לאמיתו ובעל האמת והצדק יאריך ימיו גם שנותיו יהיו דשנים ורעננים מלאים כל טוב ויקוים בו ויגדל שמואל וגו' אכי"ר:
תשובה שש אנכי על אמרת אלוה צרופה אמרות טהורות מפה מפיק מרגליות והיו למאורות הלל בן שחר בהיר הוא בשחקים כיומא דאסתנא יפה נוף המגביהי לשבת בשבת תחכמוני במשנה וגמרא ובכל מילי דחכמתא וליוסף אמר מבורכת ה' ארש'ו הוא השליט על האר'ש אר'ש יצא ממנה לחם לחמה של תורה הוא המסב"יר סברא ישרה בקי בתלמוד בספרי וספרא ה"ה ידידי ואהובי שאהבה נפשי החכם הנעלה לשם טוב ולתהלה כהר"ר יוסף נר"ו בן להחכם השלם הדיין המצויין החסיד ועניו הישיש הנכבד הגביר הנעלה כמוהר"ר משה אלואריש נ"ע חתן המלך מ"ו שלם זצ"ל אשר בשכלו הרמה ודעתו הרחבה העמיק שאלה לעמוד על דעתי החלושה והקצרה. ואף כי לעת עתה ידי עצור"ות מלעלות על ספר מעט קט אשר עם לבבי מכמה חליים היו עלי לטורח. מ"מ אחרי אשר שפתי תבעיון בעיו לפני ה' יעלהו בגרם המעלות ויצליחהו בכל דרכיו וישלח ברכה בכל מעשה ידיו כמשפט הראשון ויהי ה' את יוסף ויהי איש מצליח זאת אומרת להשיבו מפני הכבוד כבוד חכמים ינחל ואבוא היום אל העין עין הבדולח להתבסם לריח שמניו ולהשתעשע בדברות קדשו ה"ן סדר למשנה ככל היוצא מפיו על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון:
ואען ואומר דודאי לכ"ע מלתא דפשיטא והלכה פסוקה היא דהא דעושה אדם כל צרכו בפת הוי דוקא במידי דלא ממאיס אמנם בנ"ד דכל עצמה של סגולה זו אינה אלא לעכב היתוך החלב נ"ל דליכא למיחש למיאוס. ואי משום נפילת חתיכת חלב שפעמים ממילא נפיל ואפשר שיפול על הפת חששא רחוקה היא ולא חיישינן דאי חיישינן יהא אסור לנו לעולם לשום פת על השלחן בעוד הנרות דולקות וכ"ש בליל ש"ק שנר שבת שלנו תלוי מעל גבי השלחן מלא מים ושמן על כל גדותיו ומעשים בכל יום שאחר מן המסובין נוטה ידו בבלי דעת ומפיל אחד מן הנרות הללו על השלחן ואפשר שיפול מן השמן או מן החלב טל הפת מלבד מה שממילא אפשר שיפול וממאיס ואיסור זה לא מצינו בשום פוסק ואין לחלק ולומר דשאני נ"ד להנחת הפת על השלחן דהתם אינו עושה צרכו בפת ואינו נוגע בו ובנ"ד עושה צרכו בהשמת הפת אצל הנר דא"כ מה נאמר בההיא (דפ"ג שאכלו ד"נ) דת"ר ד' דברים נאמרו בפת וא' מהם אין מעבירין כוס מלא יין על הפת ופרשו המפרשים טעמא שמא ישפך היין טל הפת וממאיס דהתם נמי אינו עושה כלום עם הפת ואינו נוגע בו. ואי משום שמביא הכוס אצל הפת והיינו הך דמה לי הפת אצל הנר או הכוס אבל העת בהנחת הפת טל השלחן נמי כמה פעמים נותנים אותו תחת המנורה או אצל הנרות. ואי משום הקירוב אדרבא כל הקרוב הקרוב ניצול מנפילת החלב שכן דרכו ליפול רחוק מעט ממקומו. ואי משום דא"א בלאו הכי כיון שדרכו של פת לבא על השלחן בשטת אכילה יין נמי דרכו לבא על השלחן והמסובין מושיטין הכוס מיד ליד ואפ"ה אסור אלא ודאי דבהא לא תליא מילתא אלא דחששא קרובה כההיא דיין וכיוצא בו דכיון שמעבירו טל הפת ודאי אם ישפך א"א שלא יפול על הפת חיישינן ואסיר אבל חששא רחוקה כההיא דנפילת חלב ממילא דאפשר שלא יפול ואם היו יהיה שיפול כמו שפעמים הנצוצות נופלים אפשר שלא יפול על הפת נלע"ד דלאו מידי דממאיס אקרי ולא חיישינן ומותר כהנחת הפת על השלחן דליכא מאן דאסר ופוק חזי מאי טמא דבר:
ועתה אלכה נא לחפש בחיפוש אחר חיפוש בהלכות שבת להמציא תשובה לצד השני שצידד ה"ה. וכיון שיסודו בנוי בדיני גרם הבערה וכיבוי אביא בקוצר האפשרית המוכרח לנ"ד להוציא דין אמת לאמיתו:
תנן במסכת שבת (דף ק"כ ע"א) ר"ש בן ננס אומר פורסין עור של גדי על גבי שידה תיבה ומגדל שאחז בהן האור מפני שהוא מחרך ועושין מחיצה בכל הכלים בין מלאים בין ריקנים בשביל שלא תעבור הדליקה ר' יוסי אוסר בכלי חרס חדשים מלאים מים לפי שאין יכולין לקבל את האור והן מתבקעין ומכבין את הדליקה: ובגמרא א"ר יהודה א"ר טלית שאחז בה האור מצד אחד נותנין עליה מים מצד אחר ואם כבתה כבתה. מתיבי טלית שאחז בה האור פושטה ומתכסה בה ואם כבתה כבתה וכן ס"ת שאחז בו האור פושטו וקורא בו ואם כבה כבה הוא דאמר כר"ש בן ננס אימר דאמר ר"ש בן ננס מפני שהוא מחרך גרם כיבוי מי אמר אין. מדקתני סיפא ר"י אוסר בכלי חרס חדשים מלאים מים שאינן יכולין לקבל את האור והן מתבקעין ומכבין את הדליקה מכלל דת"ק שרי: ת"ר נר שעל גבי הטבלא מנער את הטבלא והיא נופלת ואם כבתה כבתה: תנא נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו ואם כבתה כבתה לייט עלה רב א"ל רבינא וכו' לרב אשי מאי טעמא לייט עלה רב אילימא משום דרב סבר לה כר"י ותנא קתני לה כר"ש משום דרב סבר לה כר"י כל דתני כר"ש מילט לייט א"ל בהא אפי' ר"ש מודה דהא אביי ורבא דאמרי תרוויהו מודה ר"ש בפסיק רישיה ולא ימות: א"ר יהודה פוחח אדם דלת כנגד מדורה בשבת לייט עלה אביי במ"ע אילימא ברוח מצויה מ"ט דמאן דאסר אי ברוח שאינה מצויה מ"ט דמאן דשרי לעולם ברוח מצויה מ"ס גזרינן ומ"ס לא גזרינן ע"כ:
והרי"ף ז"ל אחר שהביא האי מתניתא דידן כצורתה כתב ולית הלכתא כר"י דקסבר גרם כיבוי אסור אמנ' ההיא דנתינת מים בטלית שאחז בה האור שהביא הגמרא השמיטו ולא הביא אלא ההיא דפשיטת טלית וס"ת וכבר תמה עליו הר"ן וגם ה"ה ז"ל בפ' י"ב מהל' שבת הל' ו' ותרצו בשם הראב"ד והרמב"ן וכיון שכל דבריהם מצאתי בדברי מרן בטור א"ח סי' של"ד גמרתי להביא דבריו ז"ל שבכלל דבריו דבריהם וז"ל והרי"ף השמיט הא דנותנים עליה מים ולא כתב אלא ההיא דפושטה ומתכסה בה ותמה עליו הר"ן וגם ה"ה בפ' י"ב ותרצו בשם הראב"ד והרמב"ן שסובר הרי"ף דהא דרב יהודה אינה הלכה לפי שהוא מדמה מחיצת מים ממש למחיצת כלים מלאים מים ואינו כן אלא אפי' ר"ש בן נכס אוסר מחיצת מים ממש כדאסיק רב אשי בפ' כירה דהא דתנן נותנין כלי תחת הנר לקבל בו ניצוצות ולא יתן לתוכו מים מפני שהוא מכבה אפי' כרבנן דפליגי אדר"י וסברי גורם כיבוי שרי אתיא. דשאני הכא שהוא מקרב כיבוי כלומר לפי שנותן מים להדיא. ונמצאו רב יהודה ורב אשי חולקין וקי"ל כרב אשי שהוא בתרא ויש לזה הוכחה מן הירושלמי ע"כ. והרא"ש העתיק דברי הרי"ף בלא תוספת וגרעון ומשמע דכותיה סבירא ליה דאין הלכה כרב יהודה אבל דעת הר"ן לפסוק כרב יהודה דשרי ליתן מים מצד אחר וכתב שכן הסכמת הרמב"ן וכן פסק הרמב"ם בפ' י"ב וכתב שם ה"ה שכן דעת הרשב"א וחילק בין ההיא דפ' כירה להא דרב יהודה דהתם אין דבר מפסיק בין הניצוצות והמים אלא האויר והמים תחת הניצוצות ממש אבל בטלית אין המים תחת האש כדי לכבותו כשיפול אלא מן הצד ואין האש נופלת לתוך המים להדיא עכ"ל וגם הר"ן בס"פ כירה כתב לחלק ביניהם דטלית שאחז בה האור היינו טעמא לפי שאין המים מכבין את הדולק אלא מונעין שלא יתפשט האור אבל ההיא דפ' כירה טפי מגורם הוי וגם בהגהות מרדכי פ' ב"ט (צ"ל פ' כירה) חילקו ביניהם בענין אחר עכ"ל מרן וז"ל ההגהות ותימה מ"ש דאסרינן קירוב כיבוי אפי' מט"ש ובפ' כל כתבי אר"י טלית שאחז בה האור נותן עליה מים מצד אחר ותירץ הר"ר ישראל בה"ר אורי שרגא דהתם טעמא כיון שכבר הדליק הטלית אי לא שרית ליה ע"י שינוי אתי לכבויי ונ"ל דלפי מה שפי' ר"י הטעם לעיל דלפעמים יהיה כיבוי בידים אם היה עושה בשבת שמא עם נתינת המים יפלו ניצוצות בתוכה לא קשה מידי מר"י ע"כ:
אמנם הרב בעל שלטי הגבורים רוח אחרת עמו בההיא דהרי"ף שהרי על ההיא דרב יהודה כתב באות א' ז"ל והרמב"ן והרשב"א הוא דדעת רבנו לאסור דאשתמיטתיה לההיא דרב יהודה בשביל כך דס"ל בכה"ג הוי קריבי כיבוי וקרובי כיבוי אסור ולפי זה ל"ש נותן עליו מים או שאר משקין אסור והתוספות והטור א"ח סי' של"ד והג' מימ' פי"ב מהל' שבת כתבו דכל משקין זולת מים מותר לתת עליו והטעם באיסור נתינת המים הוא מפני שהוא מלבן וסמ"ג לאוין ס"ה הביא מימרא דר"י כצורתה ולא חילק כלל בין מים לשאר משקין ואפשר דלדידיה ס"ל דבכה"ג הוי דרך לכלוך ולא דרך ליבון. והרא"ש הביא דברי רבנו כצורתה ולא הזכיר כלל מימרא דר"י ואעפ"כ הטור א"ח סי' של"ד פסק כרב יהודה לתת עליו שאר משקין וקשה הוא שיהיה הטור חולק עם אביו ולא יביא דבריו כלל הילכך לבי אומר לי דבין רבנו ובין הרא"ש ס"ל כר"י דבכה"ג הוי גרם כיבוי ושרי ולא השמיטו דר"י אלא משום דר"י אמר שנותן עליו מים מצד אחר שנראה מדבריו דמותר לתת עליו מים וליכא משום ליבון ובזה לא סלקו דבריו להלכה כי נתינת מים אסור משום ליבון והילכך השמיטו רבנו והרא"ש מימרא דר"י אבל לעולם אם נותן עליו שאר משקין דליכא למיחש משום ליבון שרי דבכה"ג נמי גרם כיבוי הוי והיינו דכתב הטור שמותר לתת עליו כל משקין חוץ מהמים ואעפ"י שאביו לא הזכיר כלום מזה כך דעתי נוטה עכ"ל הרי שלדברי הרב ז"ל אפי' הרי"ף והרא"ש מודו בההיא דר"י דלענין גרם מותר ולא אסרי המים אלא משום ליבון. והגם שיש להקשות ולמה לא פרשו דבריהם כמו שהרגיש הרב ז"ל והשיב כי כן דעתו נוטה בלי נתינת טעם לדבריו. מ"מ אפשר לומר דכיון שדרכם ז"ל להביא המימרות כצורתן ולא לשנות דברי האומרם לא רצו לשנות דברי ר"י והשמיטוהו משום דס"ל דבמים אסור משום ליבון והיתר שאר המשקין דבר הלמד מעניינו הוא והוי כמו הנך דמתניתין המעכבין עבור הדליקה דגרם כיבוי הוו ומותרים ושאר הפוסקים דס"ל דאף במים מותר אפשר דסברי כדברי הסמ"ג דבכה"ג הוי דרך לכלוך ולא דרך ליבון: וגם הראב"ד ז"ל נראה דפסק כר"י כיון שלא השיג על הרמב"ם בדין נתינת המים על הטלית ושתיקתו כהודאתו והודאת בעל דין כמאה עדים דמי:
והנה קודם כתבי כל זאת היה דעתי לומר דהא דהשמיט הרי"ף ההיא דרב יהודה לאו משום דס"ל דאין הלכה כותיה אלא משום שלא הי' בגירסתו כן וההכרח שהי' לי על זה הוא דההי' דפשיטת טלית וס"ת הביאה הרי"ף בשם רב יהודה ובגמרא שלנו אינו אלא מלשון הברייתא שהקשו ממנה לר"י וא"כ נראה שלא היה גירסתו כגירסתינו  ולפי גירסתו אי קושיא ליכא תירוצה נמי ליכא ודל מהכא דמיון מחיצת מים ממש למחיצת כלים מלאים מים שכתבנו לעיל דלהרי"ף לא דמי ונפקא מינה דאם היה גירסתו כגרסתינו אפשר שהיה פוסק כשאר הפוסקי' ומהרי"ף שמעינן להרא"ש ואי משום שהרמב"ם הביאה הא לאו מילתא היא שהרי כמה פעמים אין גירסתם שוין ומה שהביא זה לא הביא זה ואפי' הכי אינם חולקים כמו שבהרבה מקומות מתרץ ה"ה ועוד דאפי' אם נאמר שהיה גירסתו כגירסתינו היה אפשר לומר שלא הביאה משום דסבירא ליה דדמי למחיצת כלים דמתניתין ודבר פשוט הוא מה שאין כן ההיא דפשיטת טלית וס"ת אלא שאחר שמצאתי בדברי כל הני אשלי רברבי שהרגישו בדבר ותירצו בענין אחר אמרתי אבטל דעתי מפני דעתם הרחבה ועוד שמדברי ה"ה נראה שלא היה גורס בדברי הרי"ף בההיא דפשיטת טלית וס"ת אר"י אלא תניא שכן כתב בפ' י"ב מהל' שבת הל' ו' ז"ל אבל בהלכות לא הביאו אלא הברייתא והשמיטו הא דר"י ע"כ ומכל מקום נקיטינן דלדעת כל הני רבוותא הלכ' פסוקה היא דגרם כיבוי מותר בשבת וא"כ נ"ד שכל עצמה של סגולה זו אינו אלא לעכב הדליקה ולהגין טל הנר שלא יתפשט אותו העקמימות להתיך החלב ודאי דדמי לכ"ע להנך דמתניתין וגם לההיא דנתינת מים לדעת הרוב שכן הלכה וכ"ש לפי השלטי הגבורים שאפי' הרי"ף והרא"ש מודו דמשקין מותרין אך לא מים משום ליבון וא"כ נסתלק הספק שנסתפק החכם השואל בדין הגרם ומותר גמור הוא:
ולענין מה שהניח ה"ה דכל גרם אסור במתכוין מההיא דפסק מר"ן בא"ח סי' רט"ז לאו מלתא פסיקתא היא בכל גרם שהרי בטור א"ח סי' של"ד כתב מרן ז"ל טל ההיא שכתב הטור וטלית שאחז בה האור פושטה ומתכסה בה ואינו חושש אם תכבה כיון שאינו מכוין לכך וכן יכול ליתן עליו משקין כגון יין שאינו דרך כבוס אך לא מים משום כיבוס ז"ל ונראה מדברי רבנו דדוקא בשאינו מתכוין לכבות על ידי כך אלא שאם הוא צריך להתכסות בטלית ולקרות בספר מתכסה וקורא ואינו נמנע ואע"פ שעי"כ תכבה לית לן בה דדבר שאינו מתכוין הוא ומותר אבל אם הוא מכוין לכבות עי"כ ודאי אסור ואע"פ שנותן משקין על הטלית מתכוין לכבות הוא ושרי התם שאני דלא הוי אלא גרם כיבוי שהרי אינו עושה שום מעשה בגוף הדליקה אלא לכשיגיע האש למקום המים לא יוכל לשלוט שם ויכבה מאיליו אבל הכא כשמתכסה בטלית ופותח הספר שמנענע האש עצמה ועי"כ היא נכבית אם היה מתכוין לכך היה אסור כנ"ל לדעת רבנו אבל מדברי שאר הפוסקים אין נראה כן אלא אפי' אם אינו צריך לטלית ולספר אלא שמתכוין לכבות האש ע"י שמנענע מצד כסויו בטלית ואחיזתו בספר שרי דלא הוי אלא גרם כיבוי  שהרי כתבו דינים אלו סתם ומשמט מפשט הלשון שהוא מתכסה בטלית וקורא בספר כדי שלא יראה כמתכוין לכבות אבל הוא ודאי מכוין לכבות ואפ"ה שרי וכן משמע בירושלמי פרק כל כתבי ובתוספתא פי"ד ונראה דטעמא משום דלאו פסיק רישיה הוא שהרי אינו בודאי שיכבה עי"כ ועוד דהוי כיבוי כלאחר יד הילכך לא גזרו ביה רבנן משום פסידא עכ"ל מרן:
והרב שלטי הגבורים אחר שהביא דברי הטור הנ"ל לענין הכונה כתב בפ' הכותב אות ב' ז"ל ואין שום אחד מן הפוסקים שיזכיר דבר זה כי מדברי כולם מוכח דגרם כיבוי שרי אפי' מכוין לכך ומ"מ נראה דודאי כל גרם כיבוי דשרינן בעינן שאינו מכוין לכבות אלא הוא עושה שום דבר לחצות בפני הדליקה ועי"כ בא הכיבוי כההיא דפריסת עור או מחיצת כלים מלאים מים או נתינת כלי ריקן תחת הנר וכיוצא באלו שאינו מכוין לכבות אלא להגין הילכך אי בהאי מעשה שעושה בא ממילא הכיבוי שפיר דמי דלא הוי אלא גרם כיבוי בלא מתכוין דאי מכוין לכך אפי' ע"י גרם אסור כמו שכתב הטור ומיהו בשאינו מכוין לכך אע"ג דהוי פסיק רישיה שרי ע"י גרם שהרי התירו לחצות בכלים חדשים מלאים מים אע"פ שבודאי יתבקעו ויכבו והוי פסיק רישיה מ"מ שרי כיון שאינו אלא גרם ואינו מכוין לכך ע"כ: וקשיא לי טובא בדבריו חדא דאיך אפשר לומר דהיתר גרם כיבוי אינו אלא דוקא שלא במתכוין: הא ההיא דמחיצת כלים מתכוין לכבות הוא ואפ"ה שרי ועוד דהיתר הפסיק רישיה בגרם כשאינו מתכוין לא מצינו בשום מקום בגמ' ואי מההיא דמחיצת כלים לאו ראיה היא דההיא אפי' במתכוין מותר ואדרבא גבי נר המונח אחורי הדלת דאסרינן פתיחת ונטילת הדלת אינו אלא משום דהוי פסיק רישיה ואפי' לדעת המתירין הגרם אפי' במתכוין אינו אלא משום דס"ל דלא הוי פסיק רישיה כמו שכתב מרן בסי' הנ"ל והתימא על הטור שכתב גבי הנר שמא יכבנו הרוח ואי שמא הוא לא הוי פסיק רישיה ובגמרא אמרינן דהוי ועוד דאי לאו פסיק רישיה הוה הים מותר כפי דברי השלטי הגבורים ועל כלם שאפי' הטור לא חולק בין מתכוין לאין מתכוין אלא בההיא דפשיטת טלית וס"ת אבל בההיא דפריסת העור ומחיצת כלים ונתינת מים על הטלית לא חילק וכן הבין הרב ב"י מדבריו שכתב ואע"פ שנותן משקין על הטלית מתכוין לכבות הוא ושרי התם שאני וכו' עד כנ"ל לדעת רבנו כמו שכתבתי לעיל ואיך כתב הרב ז"ל בשם הטור דכל גרם אסור במתכוין: בכך נראה לי לומר דבמחילה מכבוד הרב לאו כל גרם אסור במתכוין ומותר שלא במתכוין ואפי' בפסיק רישיה אלא כל גרם הנוגע בגוף האש עצמה וכשהכיבוי בא מכבה דבר הדלוק עתה במתכוין אסור שלא במתכוין מותר אי לאו פסיק רישיה הוא כההיא דנר על גבי הטבלא וכיוצא בו שמכבה הנר עצמו ואי פסיק רישיה הוא כההיא דנר שאחורי הדלת אסור מ"מ אבל כל גרם שאינו אלא לחצות בפני הדליקה ואינו נוגע כלל בדבר הדלוק אלא מעכב שלא תעבור הדליקה מותר אפי' במתכוין ובפסיק רישיה כהנך דמתני' וכההיא דנתינת מים על הטלית. והני שממהרין הכיבוי לאו גרם מיקרו ודינם כדין כיבוי גמור דבמתכוין חייב שלא במתכוין פטור אבל אסור:
ובזה יצא לנו תירוץ לספק שנסתפק הרב הנזכר בסוף דבריו באות ב' אי בכל מלאכת שבת הגרם מותר או דוקה בדליקה הקילו. וכפי האמור נראה לי דהיא היא דאי לא תימא הכי איך אמרינן גבי הליכת אדם על גבי עשבים בשבת דדבר שאין מתכוין הוא ומותר וגבי עושה מלאכ' שלא במתכוין אמרינן דפטור דהוי פטור אבל אסור וכמו שכתב הרמב"ם בפ' א' מהל' שבת הא ההיא דהליכת ע"ג עשבים גרם הוי דדמי לנר המונח ע"ג הטבלא ולנר המונח אחורי הדלת: ואי  כשאר מלאכות לא התירו הגרם לא היה מותר אלא פטור כמלאכה עצמה: אלא ודאי כל מלאכה הנעשית ע"י דבר המותר בין בדליקה כההיא דנר ע"ג הטבלא וכיוצא בו בין בשאר מלאכות כההיא דהליכה ע"ג עשבים וכיוצא גרם איקרי ומותר שלא במתכוין כיון דלאו פסיק רישיה נינהו ואי פסיק רישיה הוו כההי' דנר שאחורי הדלת וכההיא דראש עוף אפי' שלא במתכוין אסור מה שאין כן במלאכה עצמה דהתם לעולם איסורא איכא אלא שבמתכוין חייב שלא במתכוין פטור אי לאו פסיק רישיה הוא:
ואם אמור יאמר האומר ולמה האריכו חכמים  כ"כ לפרש דיני גרם הכיבוי נילף משאר מלאכות דכל גרם מותר נאמר לו דכיון שבדיני הכיבוי יש דברים הנראים כגרם ואינן אלא קריבי כיבוי דאסור כדי שלא נטעה בדעתנו להשוותן ולהתירן הוצרכו לפרש כל דבר ודבר מהו הנקרא גרם ומהו הנקרא קירוב ועוד דכיון דכיבוי ממש אסור אפי' במקום דאיכא פסידא הוצרכו לפרש בגרם דהיכא דאינו אלא לעכב ואיכא פסידה כהנך דמתני' שמותר אפי' במתכוין ובפסיק רישיה ומינה ילפינן לשאר מלאכות נמי דגרם כהאי גוונא במקום פסידא דמותר אפילו במתכוין ובפסיק רישיה דמ"ש דליקה משאר מלאכות הא כולהו מלאכות נינהו וכיון דלעניין פקוח נפש שוין הן פשיטא דה"ה לענין פסידא וכל זה לא כתבתי אלא להראות הכרח החילוק שעשינו לעיל מוכרח מדין שאר המלאכות ואז אתי נמי שפיר דברי הטור והב"י שבההיא דפשיטת טלית וס"ת ובההיא דנר ע"ג הטבלא חילקו בין מתכוין לאין מתכוין ובהנך דמתני' לא חלקו להיתירא ובההי' דנר המונח אחורי הדלת לא חילקו לאיסורא ואף שאינו עולה לדברי השלטי הגבורים. מ"מ כיון שכלל דבריו לא מצינו בשום פוסק מוכרחי' אנו לפרש לדברי הרוב כי אחרי רבים להטות:
ואל תקשה לן מההיא דפשיטת טלית וס"ת דנוגט באש עצמה ומשמע מפשט הלשון דאפי' במתכוין מותר וכמו שכתב מרן שכן נראה מדברי הפוסקים דהתם פלוגתא היא בין הטור והפוסקים דלדעת הטור כיון שמנענע באש עצמה ומכבה דבר הדלוק עתה דמי לנר שע"ג הטבלא כיבוי כלאחר יד ואיכא פסידא מה שאין כן בנר ואסור במתכוין ולדעת שאר הפוסקים כיון דהוי שע"ג הטבלא דמי טפי להנך דמתני' ועדיפא מינייהו דלאו פסיק רישיה היא ומותר אפי' במתכוין ולעולם דלכ"ע נשאר חילוקנו קיים אלא דמר מדמי ליה להא ומר מדמי ליה להא:
הא קמן דלכ"ע כל גרם כיבוי שלא במתכוין. מותר בשבת אי לאו פסיק רישיה הוא ואי הוי כהנך דמתניתין שאינו אלא לחצות בפני הדליקה ואיכא פסידא מותר אפילו במתכוין ובפסיק רישיה ואפי' לדעת הר"ר ישראל שהביא המרד' שחילק בין ההוא דנתינת מים לההיא דפ' כירה מטעם שכבר הדליק הטלית דנראה דמשום גרם אסור מ"מ לא חילק אלא בההיא דנתינת מים דדמי קצת לקירוב כיבוי וכמו שכתבנו לעיל אבל בהנך דמתני' דגרם גמור הוו לא צריכנא להאי טעמא ומותרין מדין גרם וא"כ נ"ד נמי דדמי להנך דמתני' כיון שאינו אלא לחצות בפני הדליקה מותר ואפילו במתכוין לכבות הפחם הנופל וכ"ש הוא כיון דלאו פסיק רישיה הוא דאפשר שלא יפול הפחם וא"נ יפול אפשר שלא יכבה מיד דאז לא הוי מכח הפת וק"ו בן בנו של ק"ו שאין כונתו לא להבעיר ולא לכבות אלא להגין בעד התכת החלב דאיכא נמי פסידא דנר:
ומעתה נתברר לנו דין גרם ההבערה נלמד מדין גרם שאר המלאכות ועוד דבלאו הכי נמי ליכא לספוקי בהיתירה נלמד מדין גרם הכיבוי כיון שבגמ' בחדא מחתא מחתינהו בההיא (דפ' ב' דביצה ד' כ"ב) הנותן שמן בנר חייב משום מבעיר והמסתפק ממנו חייב משום מכבה וכתב הרא"ש עלה ז"ל הא דחשיב ליה מכבה היינו משום דכשממעט השמן ומרחיקו מפי הנר שהוא דולק מיד כהה אור הנר ואין דולק יפה כבתחילה והוה ליה מכבה ואין לפרש משום שממהר כביית הנר כשיכלה השמן דהיינו גרם כיבוי שנחלקו ר' יוסי וחכמים דתנן עושין מחיצה בכל הכלים בין מלאים בין ריקנין בשביל שלא תעבור הדליקה ר"י אוסר בכלי חרס חדשים מלאים מים שאין יכולין לקבל האור והן מתבקעין ומכבין את הדליקה וקי"ל כרבנן דגרם כיבוי מותר ומיהו ההיא דשפופרת ע"פ הנר דאסיר דילמא אתי לאיסתפוקי מניה היינו על כרחין מפני שממהר כיבוי שאינו מכחיש מאור הנר כלל שהרי הנר לעולם מלא שמן כי מן השפופר' מטפטף תמיד לאור הנר ואף אם יסתפק מעט משמן שבתוך השפופרת אינו מכחיש מאור הנר הילכך נ"ל טעמא דמסתפק מן הנר משום שממהר כיבויו ואף רבנן דר"י מודו בהאי גרם דחייב דע"כ ל"פ התם אלא משום דאינו נוגע בדבר הדולק אלא עושה דבר חוצה לו הגורם את הכיבוי כשתגיע שמה הדליקה אבל הכא השמן והפתילה שתיהן גורמים את הדליקה והממעט מאחד מהם וממהר הכיבוי חייב והיינו טעמא דנותן שמן בנר משום דמאריך בהבערתו. דאילו לא נתן שמן בנר היה כבה כשיכלה השמן שבנר ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו. וכן לענין כיבוי נמי ממהר הכיבוי ע"י שנסתפק מן הנר והוי כאילו כבה הוא עכ"ל: שמעינן מינה דטעמא דאיסורא לאו משום גרם הוא אלא משום קירוב דלכ"ע אסור דאי משום גרם פשיטא לית דמותר בין הכיבוי בין ההבערה והשתא אי הוה איסורא בגרם ההבערה כדקא ס"ד בשאלתינו איך כתב בהבערה דמשום אריכות זמן הבערתו חשבינן כאילו הוא הדליקו תפוק ליה משום גרם ותו לא: ואין לומר דהיינו פירושא דגרם דא"כ איך כתב לשון וכן לענין כיבוי נמי הא לא דמי כיבוי להבערה דבכיבוי הגרם מותר ואסור בהבערה ולתרץ ולומר דדוקא ההיא דהבערה נקרא גרם ולא ההיא דכיבוי לאו תירוצא הוא דמה לי נותן שמן מה לי נוטל כולהו חדא מעשה נינהו בגוף אחד אלא ודאי דשוין הן בין לאיסורא בין להתירא וכל מה שמותר בגרם הכיבוי מותר נמי בגרם ההבערה בכל הני תנאים שהנחנו לעיל:
בינו לדין דלכ"ע כל גרם הנעשה מחוץ להגין ולעכב הדליקה שלא תעבור מותר אפי' במתכוין. וא"כ בנ"ד נראה דמותר גמור הוא כיון שנתינת הפת אצל הנר מבחוץ אינו אלא ליישר הפתילה ולעכב האור שלא תעבור ומינה שמעינן דאין כונתו לכבות ולהבעיר אלא להגין בעד התכת החלב ואי משום משנת כחס על הנר וכו' לאו משום איסור חסיית על החלב נגעו בה דאיסור זה לא מצינו בשום מקום אלא משום מלאכה שאינה צריכה לגופה ורבותא קמ"ל דמהו דתימא כיון שאינו צריך לגוף הכיבוי אלא להצלת השמן (וה"ה חלב) מלאכה שאינה צריכה לגופה היא ופטור כר"ש קמ"ל דהלכה כר' יהודה וחייב וזה אינו אלא במכבה עצמו דאילו לגרם אפי' במלאכה הצריכה לגופה מותר וכפי התנאים שכתבנו לעיל ועוד דלענ"ד נראה דבנ"ד אפי' גרם ליכא דהא אינו עושה שום דבר שע"י ימשך או ימעט זמן הבערת הנר דהנר כדקאי קאי ואי משום שבנפילת הפחם הפתילה דולקת יפה יופי זה אינו יותר ממה שהיה בעוד שהפחם אחוז בפתילה ובודאי שאם לא היה בשביל היתוך החלב בשביל האי יופי לא היו נותנים הפת וכמה פעמים דולק יותר יפה ממה שאנו רוצים בעוד שהפחם בנר ואי משום כיבוי הפחם מי יימר לן דכיבוי זה בא ע"י הפת והא מעשים בכל יום שהפחמים נופלים מן הנר בלי נתינת פת ופעמים נופלים כבויין ופעמים בעודן דלוקין ואפשר שיארע כמו כן עם הפת שכחו לא יהיה אלא להמשיך הפחם למטה ולא לכבותו. ועוד שכמה פעמים עשיתי הניסיון ועד עתה לא עלתה בידי נפילת הפחם למטה. ואעפ"י שלא ראיתי אינה ראייה מ"מ שתיהן א"א להיות כפי דרכי הטבע דממ"נ אם טבע הפת הוא להעלותו למעלה כמו שראיתי א"א שימשכהו למטה ואם טבעו הוא למשוך הפחם למטה כמו שמעיד ה"ה שראהו א"א שיעלהו למעלה להיישיר הפתילה כמו שמעיד נמי ה"ה שראהו שכן כתב בתחילת דבריו ואז מתיישרת הפתילה מעצמה או נופל הפחם כבוי למטה ואם הדבר כן שפעמים מעלהו ופעמים ממשיכו למטה אזי נאמר שאין בסגולה זו שום ממשות כלל ועיקר והפת אינו מעלה ואינו מוריד אלא הדבר ממילא אתיא ופשיטא דמותר גמור הוא וכל מה שכתבנו אך למותר:
העולה מכל האמור שסגולה דנ"ד אף אם נאמר דסגולה גמורה היא מ"מ מותרת היא מכל שני הצדדין שצדד ה"ה דאי מן הצד הראשון שעושה צרכו בפת האי צורך לאו מידי דממאיס הוא אי מטעם שמעכב היתוך החלב אי משום שחששת נפילת החלב שממילא נפיל מן הנר חששא רחוקה היא ולא חיישינן: ואי מן הצד השני דגרם כיבוי והבערה כבר הוכחנו דאפי' גרם לא הוי ואי נמי הוי הלכה פסוקה היא דגרם כיבוי שרי וה"ה להבערה כמו שכתבנו וכ"ש גרם כה"ג דדמי להנך דמתניתין דלכ"ע שרי ואפי' במתכוין ובפסיק רישיה: זהו מה שהעלה מצודתי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה שיחיה ויאריך ימים על ממלכתו לעמוד לשרת בשם ה' ככהן כמלאך ה' עד כי יבא שילה ותחזינה עינינו מקדש ואפיריון ומלך ביופיו שיהיה במהרה בימנו אמן:
תם ונשלם באמשטרדם היום ביום רביעי בשלשה עשר לחדש אדר בסדר ובשנת ושמרו בני ישראל את השבת לפ"ק:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא גייאי גאס