שאלה פ ראובן ושמעון היה להם ספינה בשותפות ובהיותה בלב ים קמה רוח סערה שכמעט נשברה אך בראות ה' בצרת אנשי הספינה הקים סערה לדממה ויגיעו אל מחוז חפצם אך הספינה נשארה רעועה וצריכה תקון גדול והוצאה מרובה ובראות ראובן ושמעון את הדבר נתוועדו יחד לראות מה יעשו בספינה אם לתקנה או למכרה ולבסוף גמרו ששמעון יוציא הוצאות מכיסו לתקן הספינה כי ראובן אין לאל ידו לשלם חלקו מיד אמנם בקרב שנתים ימים חייב עצמו לשלם ובגלל זה יקח שמעון לעצמו שכירות הספינה שתי שנים והנה שמעון הוציא הוצאות ותקן הספינה וקבל כל שכרה הוא לבדו השתי שנים ובהגיע תור ראובן שחייב עצמו לשלם לשמעון חלקו כאמור רצה לנכות חצי שכירות הספינה שקבל ושמעון טוען הלא תנאי בינינו שאעכב לעצמי כל השכירות עד הנה וראובן טוען שכוונתו היה שבשתי השנים יעלו דמי השכירות כל כך שמחציתו יגיע לדמים שחייב על ההוצאה ואם לא כן יש בזה חשש רבית ושמעון אומר אין כאן חשש רבית כי אינך חסר דבר מכיסך ואלמלא תקנתי הספינה לא היה שוה כי אם דמי עצים וכו' יורנו המורה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה דבר ידוע ומפורסם וגלוי לעיני כל דדא שאלתא ודא בעיא הוטבע ומיוסד על דיני הרבית ולכן קודם שאתחיל לחוות דעתי החלושה וסברתי הקצרה מוכרח אני לעיין בגמרא ולחפש ולתור בדברי הפוסקים המדברים במילתא דא ואחר כך אתרץ תשובתי אבקש מאל עליון שיעזרני וידריכני בדרך האמת כדי להוציא הדין לאורה ויפיק לאור תעלומה להורות כדת וכהלכה:
גרסינן בבבא מציעא פרק איזהו נשך דף ס"ד עמוד ב' אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אף על פי שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר הלוהו ודר בחצירו צריך להעלות לו שכר מאי קא משמע לן תנינא המלוה את חבירו לא ידור בחצירו חנם ולא ישכור ממנו בפחות מפני שהוא רבית אי ממתניתין הוה אמינא הני מילי בחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר אבל חצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר אימא לא קא משמע לן איכא דאמרי אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אף על פי שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך לעלות לו שכר הלויני ודור בחצרי צריך להעלות לו שכר מאן דאמר הלוהו כל שכן הלויני ומאן דאמן הלויני אבל הלוהו לא מאי טעמא כיון דמעיקרא לאו אדעתא דהכי אוזפיה לית לן בה עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל אף על פי שאמרו בבא קמא פרק שני: אינו צריך להעלות לו שכר ואוקימנא בחצר דלא קיימא לאגרא אבל האי גברא שדר בה עביד למיגר ביה לדירתו דהוה ליה זה נהנה וזה לא חסר: בחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר המלוה הזה היה שוכר אחרת אם לא מצא זה דהוה ליה הוא נהנה ובעל החצר חסר דהא קיימא להכי שהיה משכירה לאחרים: אבל חצר דלא קיימא לאגרא דהוה ליה זה לא חסר: וגברא דלא עביד למיגר. דהוה ליה זה לא נהנה דבלאו הכי נמי לא הוה מיגר שיש לו אחרות: קא משמע לן דמיחזיא כרבית ויש ללמוד מכאן שאסור להלוות על בית ולדור בו אפילו בנכייתא דתנן לא ישכור ממנו בפחות ולא דמי למשכונא של כרם דהתם זימנין דלא שקיל ביה מידי ואפי' הכי מנכי ליה והוה ליה קונה את הפירות בנכייתא זו על ספק אבל כאן זה נהנה תמיד ואין כאן ספק נמצא שוכרה בפחות: מאן דאמר הלוהו. ולא קצץ עמו על מה לדור ואפילו הכי אסור: כל שכן הלויני דקצץ לו דירת הבית בתורת רבית: אבל הלוהו לא ומתניתין בדקצץ ליה או בשעת מתן מעות או לאחר כן עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
העולה לנו מזאת הסוגיא שהמלוה את חבירו סתם ואחר כך אחר ההלואה הלך המלוה וקבע דירתו בחצר הלוה אפילו דלא קיימא לאגרא והמלוה נמי לא עביד למיגר שצריך לעלות לו שכר ואם לא העלה הוי אבק רבית דלא מפקינן מיניה בדייני אבל לצאת ידי שמים צריך לתת לו ואם אמר לו הלוני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה ומפקינן מיניה בדייני ואף דזאת המסקנא אינו אלא כי אם לפי הלישנא קמא ועל הרוב בדאיכא תרי לישני אנו פוסקים כלישנא בתרא הכא שאני משום דבעלמא כדאיכא תרין לישני בגמרא רובא דרוב' לישנא קמא לקולא ולישנא בתר' לחומר' ולכן פסקינן כבתרא לחומרא אבל הכא חזינן איפכא דלישנא קמא לחומרא ולישנא בתרא לקולא ולכן שבקינן לישנא בתר' דהוא לקולא ואזלינן בתר לישנ' קמא דהוא לחומרא ואל תעלה בדעתך ותדמה במחשבתך שמדעתי ומסברתי אני אומר כן אינו אלא דעת וסברת כל עמודי ההוראה וגאוני עולם שכלם פסקו כלישנא קמא וסברו דהילכתא כוותיה הראשון שבכלם וראש המדברים בכל מקום הרב אלפסי ז"ל שכן פסק בפרק איזהו נשך בתר דנקט לישנא דגמרא דמוקי אפילו בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר מסיק הכי והילכתא כלישנא קמא דאפילו הלוהו ודר בחצרו צריך להעלות לו שכר אבל להוציא ממנו בדיינין בהלויני ודור בחצרי מפקינן מיניה אגרא דהויא ליה רבית קצוצה אבל הלוהו ודר בחצרו דלאו אדעתא דהכי אוזפיה אבק רבית היא ואינה יוצאה בדיינין וכו' חזינן מהכא דהרי"ף ז"ל סובר דקאי מה שפסק אפילו בחצר דלא קיימא לאגרא כיון דהכי מוקים הגמרא:
גם הרמב"ם ז"ל הלך בדרך אשר דרך בה הרב אלפסי ז"ל שכן כתב בפרק ששי מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' המלוה את חבירו לא ימשוך את עבדו כדי שיעשה בו מלאכה אף על פי שהעבד יושב ובטל ולא ידור בחצרו בחנה אף על פי שאין החצר עשויה לשכר ואין דרך בעל החצר להשכיר ואם דר צריך להעלות לו שכר ואם לא העלה הרי זה אבק רבית לפי שלא התנה עמו שילוהו וידור בחצרו עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל לעניינינו:
וכתב עליו המגיד משנה ז"ל המלוה את חבירו וכו' מעשה שם ולא ידור בחצרו וכו' גם זה מימרא שם ואם לא העלה וכו' מבואר בהלכות ופירוש אם חצר זו אינה עשויה לשכר הוי אבק רבית אפילו דר בה שלא מדעת בעלים אבל בחצר העשויה לשכר אם דר בה מדעת בעל החצר הוא אבק רבית אבל אם דר בה שלא מדעת בעלים פשוט הוא שחייב להעלות לו שכרו משלם ומוציאין ממנו דלא גרע מאם לא הלוהו כלל דליכא איסורא וכן כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל עד כאן לשון הרב המגיד משנה ז"ל:
הרי לך דמשמע מדברי הרמב"ם ז"ל דכיון שאמר בהלוהו הרי זה אבק רבית לפי שלא התנה עמו בתחילה שידור בחצרו אם כן נפקינן מינה שאם התנה עמו בתחילה שידור בחצרו דהויא רבית של תורה ויוצאה בדיינין אף שהחצר לא קיימא לאגרא ועוד ראיה אחרת שכתב רבינו בהלכה הקודמת שדבר ברבית של תורה וכן המלוה את חבירו והתנ' עמו שידור בחצרו חנם עד שיחזיר לו הלואתו או ששכר ממנו בפחות וקצב הדבר שפוחת לו מן השכר עד שיחזיר לו הלואתו וכו' ואם איתא היה לו לפרש דדווקא שהחצר קיימא לאגרא וגברא עביד למיגר אלא ודאי כיון שאמר סתם נראה שהוא סובר דבכל גוונא הויא רבית קצוצה:
אבל הטור ז"ל כתב בהלכות רבית סימן קס"ז שהרמב"ן ז"ל חולק על זה וז"ל וכתב הרמב"ן דווקא לכתחילה שבא לדור בו אבל אם דר בו כבר כיון דחצר לא קיימא לאגרא אפילו הוא גברא דעביד למיגר אם הלוהו ודר בו אין כאן שום צד רבית ואפילו לצאת ידי שמים אין צריך לתת לו ומכל מקום אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי אבק רבית ולא מפקינן מיניה ובחצר דקיימא לאגרא אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה והלוהו ודר בו הוי אבק רבית וכו':
והרשב"א נמי סובר כן דהכי כתב הרב המגיד על הדין של רבינו שכתבנו לעיל וכן המלוה את חבירו והתנה עמו וכו' משנה שם ומבואר בהלכות שכל שהתנה בשעת הלואה הוא רבית קצוצה וכתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל דדווקא בחצר שהיא עשויה לשכר אבל בחצר שאינה עשויה לשכר שהדר בה שלא מדעת בעלים אין צריך להעלות להם שכר כמו שנתבאר פרק שלישי מהלכות גזלה אף כאן אינו רבית קצוצה ואין מוציאין ממנו וסוגית הגמרא מוכחת כן עד כאן:
הלוא עינינו רואות הפלוגתא והמחלוקת שיש בין הני אשלי רברבי והדעות חלוקות שמצינו בזה העניין הרי"ף ז"ל והרמב"ם ז"ל סוברים דאפילו שהחצר לא קיימא לאגרא וגברא לא עביד למיגר אם הלוהו ודר בו הוי אבק רבית וצריך להחזיר אם בא לצאת ידי שמים ואם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינין אבל הרמב"ן והרשב"א וסיעתיה רוח אחרת יש עמהם וסוברים שאם החצר לא קיימא לאגרא אפילו הוא גברא דעביד למיגר אם הלוהו ודר בו כבר אין שם שום רבית ואפילו לצאת ידי שמים אין צריך לתת לו אבל לכתחילה לא ידור בו ובחצר דקיימא לאגרא מודים שאם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה והלוהו ודר בו הוי אבק רבית וצריך להחזיר אם בא לצאת ידי שמים:
ואחרי הודיע אלוקים אותנו את כל זאת דכל הני הררי עולם ועמודי ההורא' מודים שאם החצר קיימא לאגרא אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית דאורייתא נבוא בנקל להשיב על נושא שאלתינו שראובן לא היה לו. מעות בידו לתת חצי ההוצאה לשמעון לבנות הספינה הנ"ל ובשביל כך אמר לשמעון שיוציא הוא כל ההוצאות ובגלל זה יקח כל השכירות של הספינה לעצמו עד תשלום שתי שנים שאז ישלם לו חצי ההוצאה שהוא חייב ליתן ואחר שבא ראובן אצל שמעון לשלם חלקו מההוצאה רצה לנכות לו חצי השכירות שקיבל מהספינה הנ"ל ושמעון טוען ואומר שכבר התנה עמו שיקח לעצמו כל השכירות של השתי השנים וראובן השיב שלא עלה על דעתו זה הדבר אלא שבאותן שתי שנים יעלה חצי השכירות לחשבון חלקו מההוצאה דאם לא כן יש כאן חשש רבית ונאמר שהדין עם ראובן שינכה לו חצי השכירות שקיבל מהספינה הנ"ל מפני שהוא רבית קצוצה שהוא דומה בדומה לדין שכתבנו כשהחצר קיימא לאגרא ואמר לו הלויני ודור בחצרי שהוא רבית של תורה מפני שהניח לו שכר החצר בשביל ההלואה אף הכא בנדון דידן דאמר לו שבשביל שיוציא כל ההוצאות וימתין שתי שנים שישלם לו חלקו שבגלל זה יקח כל השכירות של השתי השנים הללו הוי רבית גמור כיון שהתנה עמו בתחילה:
אמנם מה שטוען ראובן שלא עלה על דעתו זה הדבר אלא שבאותן שתי שנים יעלה חצי השכירות לחשבון חלקו מההוצאה ודאי דאינו כן שהרי בפירוש אמר לפי שאין לו יכולת לשלם לו חלקו עד אחר שתי שנים שבשביל כך יקח כל השכירות של הספינה הנ"ל שתי שנים הללו אם כן נראה מדבריו שהיה בדעתו ליתן לו הריוח בשביל המתנת מעותיו אלא ודאי הטעם שינכה  לו חצי השכירות מאותן שתי שנים הוא משום רבית של תורה ולא חשש רבית כמו שהוא אמר:
ומה שטוען שמעון שאין כאן חשש רבית בעולם דהא אינו מפסיד כלום מכיסו שאם לא היה הוא היה נשאר הספינה בלתי תועלת כמקודם זה אינו טענה ודברים של הבל הם דאם כן אין רבית מעולם שכל המלוים יאמרו ללווים שאינם מפסידים כלום שאם לא היו נותנים להם המעות לא היו עושים מה שהם צריכים לעשות ואפילו הכי אסר לנו התורה ליקח רבית מאחינו בני ישראל ואף בנדון דידן כן:
העולה מכל מאי דכתבנו מהגמרא ומהפוסקים שהדין עם ראובן ולא מבעיא שאם עדיין לא שילם לו ההוצאות המגיע לחלקו שינכה לו חצי השכירות מאותן שתי שנים אלא אפילו שילם לו הכל יכול ראובן להוציאו בדיינין כדין כל רבית שיוצא בדיינין:
כל זה כתבתי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה לצדקה שיחיה עד כי יבוא ינון אמן:
תם ונשלם ביום שנכפל בו כי טוב יום אחד לחדש ניסן שנת התקס"ד:
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה:
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס