שאלה ראובן חלה את חליו אשר ימות בו וקודם פטירתו קרא לאשתו ואמר לה אנכי הולך בדרך כל הארץ רצוני הוא שלא תהיי לאיש אחר אחר מותי והנני משביעך על כך על דעת המקום ועל דעתי ואם תעשי זאת הא ליך הכיס הזה שהוא מלא זהובים ועל אלה הדברים קיבלה האשה השבועה ונטלה הכיס אחר שעברו אלו הדברים אסף רגליו אל המטה ומת וח"ליש ומיד אחר שעברו עליה ב"א יום מיום פטירתו הלכה אצל חכם ואמרה לו אני נשבעתי שלא אנשא לאחר מיתת אישי הראשון ועכשיו נתחרטתי החכם שמע לדבריה והתיר השבועה וכאשר ראתה שהשבועה נתבטלה הלכה ונשאת לשמעון אחר ומן מה נודע הדבר שראובן השביע לאשתו על דעתו שלא תנשא וקיבל האשה הנאה מבעלה על תנאי זה עכשיו באת האשה לידע מה לעשות בדינה כי אומרת שהיא לא ידעה משפטי פרטי הנדרים כי עלה בדעתה שאין חלוק בין נשבע מעצמו או נשבע על דעת חברו מלבד שיש לה טענה בודקת והוא כיון שלא היה לה בנים מראובן מוכרחת היא לבקש לה מנוחה לעת זקנתה דהיינו חוטרא לידה ומרא לקבורה והשבועה שנשבעה לבעלה היתה כדי שלא תטרף דעתו אבל לא עלה בלבה מעולם שתשאר עגונה כל ימיה אם כן יש לה תקנה והחכם יתיר לה השבועה אפילו שלא מדעת המשביע כיון שנשאת מידי דהוה אאחד שנשבע לחבר שלא יצא מן העיר ועבר ויצא מתירין לו שלא מדעתו או דילמא כיון דקי"ל שמי שבא להתיר נדר או שבועה צריך שיפרוט לחכם קודם שיתירנו הנדר והסיבה שבשבילה נשבע או נדר ואם לא פירש אין התרתו התרה וכאן נמי הטעתו הואיל ולא פירשה לו פרטי השבועה מלבד שחכמים החמירו במקבל הנאה יותר משאר שבועות אם כן תצא מבעלה או דילמא לא העמידו דבריהם כנושא כזה להוציאה מבעלה: הספק הזה נסתפקתי ולא ידעתי מה אדון ביה ואיזה דרך אלך גמרתי בלבי ואמרתי אלך אל מי שעמלו בתורה בפלפול ישרה סולת נקיה לו זרוע עם גבורה ללחום במלחמתה של תור' אחד מבני עליה היושבים במל"כות ראשונה לו נאה ויאה לשבת בשבת אנשים חכמים יקרים ונעימים זה דודי ווה רעי סיני ועוקר הרים החכם הנעלה כה"ר משה אלואריש נר"ו אכן איש עמיתי ואמיתי שאלתי ובקשתי היא שתגלה עפר מעיני ותוציא לאור תעלומה כי ידעתי בדק תשיבני ובדרך אמת תנחני ומהתמ"ש:
תשובה משלך אתן לך הילל בן שחר. ארי שבחבורה. אותר התורה וצרור התעודה. דולה מים חיים מבורות עמוקים. מפלפל ביושר. ומדבר בכושר. שלם בכל מדה טובה ומעולה. לו נאוה תהלה. לא פסיק גירסא מפומיה. וכל רז לא אניס ליה. ה"ה אהובי אשר כנפשי זה דודי וזה רו"עי החכם הנעלה חריף ובקי בר אוריין ובר אבהן כה"רר יעקב חזקיה בן החכם השלם כמוהר"ר דוד ישראל עטיאש נר"ו. ראיתי דבריך היקרים והנעימים מתוקים מדבש ונופת צופים וכיון ששאלתך סובבת על פרטים רבים אביא אחד לאחד למצוא חשבון כפי קוצר שכלי ואלקטה בשבלים בספרי הפוסקים והנני מתחיל בעזר האל יתברך:
גרסינן בנדרים פרק תשיעי (דף ס"ה ע"א) תניא המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו מנהני מילי אמר רב נחמן דכתיב ויאמר ה' אל משה במדין לך שוב מצרימה כי מתו כל האנשים אמר לו במדין נדרת לך והתר נדרך במדין דכתיב ויואל משה אין אלה אלא שבועה דכתי' ויבא אתו באלה וגם במלך נבוכד נצר מרד אשר השביעו באלהים מאי מרדותיה אשכחיה צדקיה לנבוכד נצר דהוה קאכיל ארנבא חייא אמר ליה אישתבע לי דלא מגלית עילוי ולא תיפוק מילתא אישתבע לסוף הוה קא מצטער צדקיהו בגופיה איתשיל אשבועתיה ואמר שמע נבוכד נצר דקא מבזין ליה שלח ואייתי סנהדרין וצדקיהו אמר להון חזיתון מאי קא עביד צדקיהו לאו הכי אישתבע בשמא דשמיא דלא מגלינא אמר לי' איתשילי אשבועתא א"ל מתשלין אשבועתא אמרי ליה אין אמר להו בפניו או אפילו שלא בפניו אמרי ליה בפניו אמר להון ואתון מאי עבידתון מאי טעמא לא אמריתון לצדקיהו מיד ישבו לארץ ידמו זקני בת ציון אמר רבי יצחק ששמטו כרים מתחתיהם ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י אין מתירין לו. לנודר אלא בפניו של מדיר: במדין לך. מהו במדין לך אלא הכי קא"ל במדין נדרת לפני יתרו לך והתר בפני יתרו שאין מתירין לו לאדם אלא בפניו ויתרו הדירו למשה שלא לשוב מצרים מפני אותן אנשים המבקשים להורגו ואמר רבי תלמיד חכם מפר לעצמו: ארנבא חיה. שאינה מבושלת ואית דאמרי חיה ממש שאוכל אותה כשהיא חיה: הוה מצטער צדקיהו בגופיה. שהיה רוצה לגלות הדבר שיהו מבזין אותו בני העולם: איתשיל אשבועתיה. נשאל על שבועתו: מאי עבדיתון. דשיריתון ליה מ"ט לא אמריתון ליה לצדקיהו דלא מציתו למשריה אלא בפניו: ע"כ:
וראיתי בהאי סוגיא שתי סברות כי הרמב"ם כפי הנראה הבין ההלכה על פשטה שכל המדיר לחבירו צריך התרה בפניו בין שיהיה הנדר לצורך חבירו ובין שיהיה שלא לצרכו שכן כתב בפרק ששי מהלכות שבועות וז"ל ראובן שהשביע לשמעון וענה אמן או קבל השבועה ונחם שמעון על שבועתו ונשאל עליה אין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון או שלא יהנה בו שמעון ונחם ונשאל לחכם אין מתירין לו אלא בפני שמעון שנדר ממנו הנייה ואפילו היה שמעון קטן או גוי אין מתירין לו אלא בפניו כדי שידע הנידר שהתיר וה נדרו או שבועתו ולפיכך יהנה ממנו או יהנה לו עכ"ל: וכן כתב הטור בשמו וכן פירש דבריו הרב כסף משנה שכתב נמצא כללן של דברים שמי שהשביע את חבירו בין שיהיה בדבר הנוגע למשביע בין שיהיה בדבר שאינו נוגע לו אין מתירין לו אלא בפניו ועוד דקדק מדברי הרמב"ם שהנשבע או נודר מעצמו בפני חבירו בדבר הנוגע לחבירו אין מתירין לו אלא בפניו אבל הנשבע או נודר מעצמו בפני חבירו בדבר שאינו נוגע לחבירו מתירין לו שלא בפניו עכ"ד:. אכל הר"ן הביא סברא אחרת שאם היה הנדר לתועלת חבירו אז אין מתירין לו אלא בפניו אבל אם לא היה הנדר לתועלת חבירו מתירין לו שלא בפניו וז"ל בפירושו איכא מ"ד דדוקא כשהנדר לצורך חבירו כנדר שנדר משה ליתרו לישב עמו להנאתו וכשבועת צדקיהו לנבוכד נצר דמייתי בסמוך שהיתה לתועלתו כדי שלא יבזוהו אבל נדר שנדר שלא לצורך חבירו מתירין לו שלא בפניו ומסתברא דהא מילתא תליא במאי דפליגי בירושלמי בטעמא דאין מתירין לו לא בפניו דאיכא מ"ד התם דטעמ' דמילתא מפני הבושה כלומר שיתבייש מחבירו שהנדר היה להנאתו ועכשיו רוצה שיתירו לו והאי טעמא לא שייך אלא כשהנדר היה להנאתו הא לאו הכי משמע דמתירין אותו אפילו שלא בפניו מיהו איכא דיהיב טעמא התם מפני החשד כלומר שחבירו שהוא מודר ממנו לא ידע בהיתרו וכשהוא נהנה ממנו יחשדנו שהוא עובר על נדרו ולהאי טעמא אפילו נדר שהוא שלא להנאת חבירו אין מתירין לו אלא בפניו דאיכא חשדא ותו איכא בין הני תרי לישני דלמ"ד מפני הבושה אפילו הודיעוהו דוקא בפני דכל שלא בפניו ליכא בושה עכ"ל: וכן כתב הרא"ש בשם רבינו תם וז"ל ועוד היה אומר רבינו תם ז"ל דאין בריך בפניו היכא שהנודר עשה מדעתו ולא מחמת טובה שעשה לו אלא דווקא דומיא דמשה דמחמת הנדר נתן לו יתרו בתו וכן צדקיהו היה מסור ביד נבוכד נצר להורגו כדי שלא יתגלה קלונו ועל ידי השבועה הניחו ודווקא כי האי גוונא בעי בפניו. וכן מוכיח בסוטה פרק ואלו נאמרים (דף ל"ו) דאמר ליה יוסף לפרעה אבי השביעני ואמר לי' זיל איתשיל אשבועתך אלמא היה יכול להתיר שלא בפני יעקב ואי לאו הילכתא לא הוה קבע ליה בהש"ס וכן כתב הטור בסי' רכ"ח וז"ל נדר על דעת חבירו אין לו התרה אלא מדעת אותו שנדר על דעתו ודוקא שנדר על דעתו בשביל שום טובה שעשה לו כמו משה שנדר על דעת יתרו בשביל שהשיא לו בתו אבל אם מעצמו נדר על דעת חבירו יכולין להתיר לו בלא דעתו עכ"ד: ולא אאריך כזה כיון שאין לנו נפקותא בדבר וה שהרי בנדון דידן קבלה האשה הנאה מבעלה בשביל שבועתה וכ"ש שהרב בית יוסף הסכי' לדברי הרא"ש והטור שכן פסק בשולחנו בסי' רכ"ח ע"ש:
ועכשיו נבוא לדבר על ענין ההתרה שהלכה האשה הזאת להתיר שבועתה אבל חכם ולא הודיעתו שנשבעה לבעלה וקבלה ממנו על זה כיס מלא זהובים איתא במסכת גיטין בפרק השולח (דף ל"ד ע"ב) אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה נמנעו מלהשביעה התקין רבן גמליאל הזקן שתהא נודרת ליתומים כל מה שירצו וגובה כתובתה: ובגמרא אמר רב הונא לא שנו אלא בשלא ניסת אבל ניסת אין מדירין אותה ניסת מאי טעמא דמפר לה בעל כי לא ניסת נמי לכי מינסבא מפר לה בעל אין הבעל מיפר בקודמין וניחוש דילמא אזלה לגבי חכם ושרי לה קסבר צריך לפרט את הנדר: ופירש רש"י לא שנו דגביא בהדרה. אלא בשלא ניסת לאחר בשעת גביית כתובה: דמיפר לה בעל. והיא סומכת על כך ונודרת וגובה על שקר: בקודמין. בנדרים שקדמו לנישואין: צריך לפרט את הנדר. הנשאל לחכם על נדרו צריך לפרט היאך נדר הנדר הזה וכי מפרט קמיה דליתומים נדרה וכן נדרה אם נהניתי מכתובתי כלום לא שרו לה: והקשו כתוספות דילמא אזלה לגבי חכם ושרי לה ואם תאמר בין חכם בין בעל איך יכולין להפר שלא בפני היתומים הא אמרינן בנדרים בפר' ר' אליעזר דהמודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו ויליף ממשה וצדקיה במדין נדרת במדין לך והתיר נדריך וי"ל דבדיעבד אם הפר מופר תדע מדסמיך צדקיהו שהיה חסיד גמור על מה שהתירו לו סנהדרין שלא בפני נבוכד נצר ע"כ וכיוצא בדברים אלו כתב הרא"ש ז"ל נמצא כפי תירוץ זה שאשה זו תשאר עם בעלה ביון שבדיעבד התירו לה הויא התירה מעליא וכן כתב הטור בפירוש וז"ל ואפילו נדר על דעתו בשביל טובה שעשה לו אם בדיעבד התירו לו בלא דעתו הויא התר וכתב הרשב"א בחידושיו שזוהי דעת רבינו תם ושהראב"ד השיב עליו מדאמרינן בנדרי גבי צדקיהו אם לא אלתי אשר בזה ובריתי אשר הפר ואם בדיעבד מותר הרי לא בזה ולא הפר ותירץ הוא ז"ל דכיון שיש חלול השם הוא והם פשעו: והסמ"ג גם כן הסכים לדברי רבינו תם וכן פסק הרב בשולחנו בסי' הנ"ל ע"ש:
ברם כד מעיינן שפיר חזינא דאיכא למישדי ביה נרגא דהיינו שהאשה הזאת עברה על נדרה ואין התרתה התרה וזה יתבאר לך ממה שאמרו בגיטין בפ' השולח סוף ההיא גמרא שהבאתי לעיל איבעיא להו צריך לפרט הנדר או אינו צריך רב נחמן אמר אינו צריך רב פפא אמר צריך רב נחמן אמר אונו צריך דאי אמרת צריך זימנין דגייז ליה לדיבוריה וחכם מאי דשמע מפיר רב פפא אמר צריך משום מילתא דאיסורא ע"כ: ופירש רש"י דגייז ליה לדיבוריה. ואינו מפרש הכל: וחכם. אינו מיפר אלא לדעת מה שישמע הלכך לא יפרש על מה נדר אלא יאמר כך נדרתי ואסרתי עלי פירות מין פלו': משום אסורא. שמא על דבר אסור נדרה כגון על גיבוי כתובה וכגון יאסרו עלי כל פירות שבעולם אם אעבור עבירה פלו' ובא להתיר את נדרו סתם ורוצה לעבור העבירה: ע"כ: וכתבו התוספות בירושלמי משמע דהכי קיימא לן דההוא דאתא קמיה דרבי בון אמר ליה התיר לי נדרי אמר ליה מאי נדרת אמר ליה נדרית דלא מרווחנא אמר ליה וכי עבדין כדין אמר ליה לצחק בקוביא קאמינא אמר ליה ברוך שבחר בדברי חכמים שאמרו צריך לפרט את הנדר דאי לאו דפרטת לנדר התרתיהו לך. עכ"ל: והרא"ש גם כן הכי סבירא ליה שכתב והלכה כרב פפא דבתראה הוא וגם רב הונא סבר כוותיה וכן משמע בירושלמי דנדרים פרק השותפין דגרסינן התם אית תנויי תני צריך לפרט את הנדר ואית תנויי תני אין צריך לפרט את הנדר והביא המעשה הנזכר שם כמו שהובא בדברי התוספות וכדי שלא לכפול הדברים לא העתקתיו גם הרשב"א והר"ן והמרדכי פסקו כן וכולם הביאו דאיה מן הירושלמי וכתב הרב בית יוסף ומשמע דלא מסתייה שיפרוט הנודר שנדר אלא שיפרט גם כן על מה גדר והביא ראיה מדברי רש"י שכתב בפרק השולח צריך לפרט הנדר הנשאל לחכם על נדרו צריך לפרט היאך נדר נדר זה וכי מיפרשא קמיה דליתומים נדרה וכך נדרה אם נהנתי מכתובתי כלום לא שרי לה: וגם מה דיהיב טעמא בגמרא דצריך לפרט הנדר משום מילתא דאיסורא כתב שמא על דבר איסור נדרה כגון על גבוי כתובה וכגון יאסרו עלי כל פירות שבעולם אם אעבור עבירה פלונית ובא להתיר את נדרו סתם ורוצה לעבור את העבירה וכן כתב הרשב"א בתשוב' שצריך לפרוט הסיבה שנדר בשבילה והוא העיקר בדבר זה ע"כ. וכן פסק הטור ולזה הסכים הרב בשולחנו ע"ש וכיון שכן פשיטא לו שהאשה עברה על נדרה וההתרה חספא בעלמא היא כיון שלא פרטה נדרה בפני החכם שהרי הגידה מקצת הדברים והעלימה מקצתם והטענה שהיא טוענת שלא ידעה משפטי פרטי הנדרים אינה אלא להקל עליה מדין שמים שעברה על נדרה בשוגג ואם דעתך לומר שמה שאמרו שצריך לפרט הנדר היינו דוקא לכתחילה אבל בדיעבד שפיר דמי אף על פי שלא נפרט הנדר זה אינו שהרי כתב הרא"ש שבפסקיו אהא דקאמר קסבר צריך לפרט הנדר שאם לא פרט הנדר אין התרתו התרה וכן כתב הרשב"א גם כן שם דכל שלא פרט הנדר אפילו בדיעבד אינו מותר וכך הם דברי הריב"ש בח"א סימן י"א וכן פסק הרב בשולחנו וז"ל קודם שיתירו לו צריך שיפרט להם הנדר והסיבה שבשבילה נדר ואם לא פרט אין התרתו התרה:
אכתי פש גבן לברורי אם וכולה האשה להתיר נדרה מחדש מכח הטענה שהיא טוענת שמוכרחת היא לבקש לה מנוחה לעת זקנתה דהיינו חוטרא לידה ומרא לקבורה נראה שיש להתיר נדרה מכמה טעמי חדא דטעמא דא אלימא דהא כייפינן ליה לבעל לגרש את אשתו בטענה זו כמו שאמרו במסכת יבמות (דף ס"ה) ההיא דאתי לקמיה דרב נחמן אמר לה לא מפקדת אמרה ליה לא בעיא הך אתתא חוטרא לידה ומרה לקבורה אמר כי הא ודאי כפינן ע"כ. ופירש רש"י חוטרא לידה. עץ שתשען עליו לעת זקנתה ואם תמות יקברנה: וכן פסקו הפוסקים וז"ל הרמב"ם בפרק ט"ו מהלכות אישות האשה שבאה לתבוע מבעלה לגרשה אחר עשר שנים מפני שלא ילדה והיא אומרת שאינו יורה כחץ שומעין לה אף על פי שאינה מצווה על פריה ורביה צריכה היא לבנים לזקנותה וכופין אותו להוציא ויתן עיקר כתובה בלבד שלא כתב לה התוספת על מנת שתצא לרצונה ותטול עכ"ל ונראה שכיון שהדין נותן שכופין אותו לגרש כדי שתנשא לאחר הוא הדין שכופין אותו גם כן אלו היה בחיים לתת לה רשות להתיר נדרה וכיון שכבר נפטר אנן סהדי שימחול ויסכים למה שהיו כופין אותו אלו היה בחיים ועוד שהיא אומר' שלא הית' יודעת שיש חלוק בין נשבע מעצמו אנסב' על דעת חבירו ונראה שבאמת כך היתה דעתה דלאו כולי עלמא דינא גמירי וכל שכן הנשים שאינן יודעות מזה כלום ולא היתה נשאת לשמעון באיסור לאו כיון שסופה להתגרש ממנו אלא ודאי נראה שטעתה בדבר זה ואנן קיימא לן דנדר בטעות לא הויא נדר: ועוד נראה כיון שכבר נפטר בעלה המשביעה שמותרת להשאל על שבועתה וזה יתבאר לך ממה שאמרו בירושלמי בפרק השותפין שאמרו שם הטעם שאין מתירין למודר הנאה מחבירו אלא בפניו רבי יוחנן אמר מפני הבושה ור' יהושע בן לוי אמר מפני החשד והרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שבועות תפס לעיקר טעמו של ריב"ל שכך כתב אין מתירין לו אלא בפניו כדי שידע הנידר שהתיר זה נדרו או שבועתו ולפיכך יהנה ממנו או יהנה לו וכתב הרב בכסף משנה פשוט הוא דהיינו כמאן דאמר בירושלמי דטעמא מבני החשד ע"כ ולפי זה כיון שאין הטעם אלא כדי שלא יחשדנו שעבר על נדרו הכא שכבר נפטר המשביע מה חשד איכא וכי יחשדנה בקבר גם לפי דעת ר' יוחנן שאמר מפני הבושה פירש הרא"ש כלומר שצריך שיתבייש בפניו בהתרה ובנדון דידן שכבר מת הבעל לית כאן בושה ולא שייך הכא האי טעמא:
עוד נראה שיש להביא ראייה ממה שאמרו נדר על דעת רבים אין לו הפרה ואף על פי כן אמרו חכמים שלדבר מצוה מתירין לו הנדר כמו שאמרו במסכת גיטין בפרק השולח (דף ל"ו) אמר אמימר הלכתא אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה והני מילי לדבר הרשות אבל לדבר מצוה יש לו הפרה כי ההוא מיקרי דרדקי דאדריה רב אחא על דעת רבים דהוה פשע בינוקי ואהדריה רבינא דלא אישתכח דדייק כוותיה ע"כ: ופירש רש"י וה"מ דאין לו הפרה. לדבר הרשות. שאין צריכים להפרתו לצורך דבר מצוה: דאדריה. שלא ילמד עוד תנוקות: דהוה פשע בינוקי. חובטן יותר מדאי: וכן פסקו הפוסקים שלדבר מצוה מתירין נדר שהודר על דעת רבים והטעם פירש רבינו תם משום דסתמא ניחא להו לרבים משום מצוה והכא נמי הא איכא מצוה בדבר דהא כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ט"ו מהלכות אישות ז"ל וכן מצות חכמים היא שלא ישב אדה בלא אשה שלא יבוא לידי הרהור ולא תשב אשה בלא איש שלא תחשד ע"כ וכן כתבו הגהות אלפסי בפרק הבא על יבמתו בשם אור זרוע הא קמן שהאשה מצוה מדברי חכמים שלא תשב בלא איש וכיון שכן אנן סהדי שאם היה יודע כן לא היה משביע לאשתו להחטיאה לעבור על דברי חכמים וכמו שנדר על דעת רבים אין לו הפרה ולדבר מצוה מותר כן בנדון דידן כיון שיש מצוה בדבר מתירין לה שבועתה ואין לומר דדוקא במצוה רכה התירו חכמים להתיר הנדר כי הא דתלמוד תורה אבל לא מצוה קלה כזו לזה אשיב שתי תשובות חדא דהא המשל שהביאו בגמרא אין שם מצוה גדולה כי אם הדור ושלימות ודקדוק מצוה דהא מלמדים רבים היו להם ולא הוצרכו לזה מחמת חסרון מלמד אלא שלא מצאו דדייק כוותיה ועוד מצאתי בהגהות מיימוניות פרק שמיני מהל' תפילה שנשאל ר"י על אחד שהדיר את חבירו מליכנס לביתו על דעת רבים ובית הכנסת בביתו אם יכול להתיר את נדרו לילך לבית הכנסת להתפלל אף על פי שאין מניין בעיר אפילו עם המודר והשיב נ"ל כי דבר מצוה הוא ולא מבעיא היכא דאיתא מניין לפרקים אלא אפילו לא היה מניין לפרקים מצוה הוא שישתפכו לתפלה ובית אלה' יהלכו ברגש כיון שכבר קבעו שם מקום לתפלתם ומתוך כך קובעין עצמן יותר לתפלה ומכוונים את לבן לאביהן שבשמים וקובעין יותר מקום לתפלתן מתוך שמתפללין במקום המיוחד להם להתפלל ויכול להתיר את נדרו כלי לילך לבית הכנסת להתפלל עם חבירו ותפלתו של אדם נשמעת כבית הכנסת ע"כ הרי שהתיר ר"י למודר על דעת רבים להתיר נדרו כדי שישתתפו להתפלל ביחד אף אם אין מנין קבוע בעיר ונראה ודאי שלא תהיה מצוה זו גדולה ממצות חכמים שכתב הרמב"ם ז"ל שלא תשב אשה בלא איש שלא תחשד:
עוד ראיתי להביא סיוע מן הדין שהזכיר החכם השואל והוא מדברי הר"ן שכתב בתשובה שמי שנשבע לחבירו שלא יזוז מעיר פלוני ועבר ויצא מתירין לו אפי' מדעתו כיון שאין הנאה שוב למשביע בדבר והביא ראיה מדברי התוספות בפרק השולח וכן כתב הרשב"א בתשובה וכן פסק הרב בשולחנו בסימן הנ"ל וכן אני אומר בשאלתינו כיון שהאשה כבר עברה על נדרה ונשאת לשמעון שוב אין הנאה לבעלה בשבועתה ומתירין לה ואף על פי שידעתי שכל הראיות האלו אינן כדאין בפני עצמן מכל מקום נראה לי שעל ידי שתוף כולם יש לסמוך עליהם:
אכתי נשאר עלינו מקום עיון כי כתוב בששה שבעלה השביעה על דעת המקום ועל דעתו ובמסכת שבועות פ"ג (דף כ"ט) נראה דאין היתר לשבועה זו והוי ליה כנדר שהודר על דעת רכים דתניא התם כשמשביעין אותו וכו' וכן מצינו כשהשביע משה את ישראל אמר להם דעו שלא על דעתכם אני משביע אתכם אלא על דעת המקום ועל דעתי והקשו ולימא להו על דעתי ועל דעת המקום למה לי אלא כי היכי דלא תהוי הפר' לשבועתייהו ע"כ ופירש רש"י אלא הכי קאמ' להו לא על דעתכם. כי היכי דתהוי שבועתכם על דעת אחדים ולא יוכלו הם להתירה דנדר שהודר על דעת רבים אין לו הפרה עכ"ל נראה מכאן דהמשביע על דעת המקום על דעתו דאין לו הפרה והתוספות במסכת גיטין בפרק השולח (דף מ"ו) כתבו דלפי זה לא היה היתר לחרמות בזמן הזה (פי' כי הם מקבלים עליהם על דעת המקום ועל דעתם) ותירצו דנרא' דלא אמר משה כן אלא שלא יערימו כדמפרש התם משום קניא דרבא וכן עתה אין עושין אלא בשביל כך הנה כי כפי תירוץ זה הא דאמרינן האידנא על דעת המקום אין דעתם שלא תהיה להם התרה אלא כדי שלא יערימו בדבר ויהיה פיהם ולבם שוין והרא"ש כתב דעל דעת המקום שאני דמצות המקום להשביע על דעתו כדי שלא תהיה להם התרה הילכך חרמות שאנו מחרימין אע"פי שאנו אומרים על דעת המקום יש להם התרה ואין אנו אומרים על דעת המקום אלא כדי שינהגו חומר יותר ע"כ והר"ן כתב כדברי הרא"ש וכתב עוד ויש אומרים דכי אמרינן על דעת המקום אין לו הפרה בתורה ובמצות לפי שאין הקב"ה נסכם להתירם לעולם אבל בדבר הרשות אפי על דעת המקום יש לו הפרה נמצא כפי דברים אלו הנודר על דעת המקום לא הוי כנודר על דעת רבים ומתירין לו ואע"פי שמצינו חולקים על זה וכתבו דעל דעת המקום הוי כנודר על דעת רבי' ואין לו התרה הני מילי לדבר הרשו' אבל לדבר מצוה מתירין לעולם דהא הם אמרו דהנודר על דעת המקום הוי כנודר על דעת רבים וכשם שעל דעת רבים מתירין לדבר מצוה הכי נמי על דעת המקום מתירין לדבר מצוה וזה פשוט וכבר כתבתי דנושא דידן הוי דבר מצוה ועדיין מצאתי לזה ראיה מדברי הר"ש בר צמח שכתב הב"י על מי שנשבע על דעת רבים שלא למכור יין ונתחרט שמתירין לו דדבר מצוה הוא כיון שהוא צורך פרנסתו ע"כ והריטב"א כתב הובא בכ"י דהילכתא על דעת רבים יש לו הפרה ואפילו במצוה של של דבריהם והרשב"א כתב על מי שנדר על דעת רבים שלא יהנה מאביו ועכשיו מתחרט מסתברא כי בזה נשאל ומתירין לו ואפילו לדברי ר"ת דזו מצוה הידועה לכל היא שהכעס גרם להחציף על עצמו לכעוס ולנדות מאביו ובמקום כזה ראוי להתיר שיש לסמוך בשעת הדחק על הגדולים המתירין עכ"ל ובודאי שדברים אלו לפי עניות דעתי קלים הם ביותר לכשיתקראו דבר מצוה שהרי מי שנשבע שלא למכור יין אע"פי שהיה משתכר בזה הנה יכול לבקש אופן אחר לפרנסתו או ילך לו למדינה אחרת ויתעסק שם במה שיוכל גם מי שנשבע שלא ליהנות מאביו יכבד את אביו ולא יהנה ממנו ואע"פי כן החכמים הגדולים האלו אמרו דבכלל דבר מצוה הם ולא יהיה נושא שאלתנו פחות מאלו:
הכלל העולה מדברינו הוא שהאשה הזאת עברה על שבועתה בשוגג כיון שלא פרטה שבועתה בפני החכם שהרי הגידה מקצת הדברים והעלימה מקצתן אבל מותרת מחדש להשאל על שבועתה מכל הטעמי' שכתבתי זהו הנראה לע"ד כתלמיד המתלמד ואם ייטבו דברי בעיני רבותי וחבירי אשמח בזה כמוצא שלל רב ואם לאו יהיו כל דברי אלה מבוטלים מעיקרם:
תם ונשלם היום יום ד' שנים עשר יום לחדש ניסן בשנת ובסדר ויאמר משה וה הדבר אשר צוה ה' תעשו לפ"ק:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: