שאלה אסור תורה שטעמו רע ומר ואין החיך נהנה ממנו כלל והרוקחים מערבים אותו בדברים אחרים כדי שיהא ערב לחיך ולא יורגש טעמו הפגום ואומרי' שהוא טוב בחולי פלוני נסתפקתי אם חולה שאין בו סכנה מותר להשתמש ברפואה זו יען כי יש כאן פנים לאסור ולהיתר לאסור שהרי על ידי תערובת זו אין טעם האסור הפוגם נרגש וקי"ל שאין מתרפאין מאסורי תורה דרך הנאתן אלא במקום סכנה ואין לטעון עלינו שככר נתבטל האסור כי מלכד שאין כאן ס' נגד האסור הרוקחים מערבים אותו לכתחילה על פי צוואת הרופא וקי"ל אין מבטלין אסור לכתחילה להיתר שהרי אין החיך נהנה מן האסור עצמו אלא מן התערובת שהוא דבר היתר וקי"ל שמותר להתרפאו' באסורי תורה שלא כדרך הנאתן בתולה שאין בו סכנה לכן אזי אשאלך והודיעני כדת מה לעשות ואיזה מן הצדדים וכשר ומהתמ"ש:
תשובה אחרי ראותי דברי ה"ה שהם סתומי' וחתומים באומרו איסור תורה שטעמו רע ומר וכו' שהוא סוג למיני איסור תורה ולא פירש באיזו מין ממיני איסור תרה רע ומר קאמר אם באיסור תורה דבטבעו ומעיקרו רע ומר קאמר או איסור תורה דבטבעו ומעיקרו היה משובח ונסרח עד שמתוך הסרחון נפגם ונעשה רע ומר עד שאינו נועם לחיך האדם כלל כי יש חילוק לענין דינא בכמות התערובת בין המין הראשון למין השני ויש במה שנשתוו בה לכן חל עלי חובת הביאור להכות בפטיש סלע סוג איסור תורה דקאמר ה"ה עד שיפוצץ לניצוצות שני מינים אלו ולפרש איך יהיה משפט נושא שאלתינו כפי כל מין ומין לפי ההפרש שביניהם או אם יהיה כפי גדר השוואתם ואז נאמר שדברי אסור תורה דקאמר ה"ה דרך כלל אמרן רצוני שנכללו ב' מיני' אלו באיסור תורה דקאמר ולכן אפרש כל מין ומין לבדו וההפרש שביניהם ובמה הם משתנים כדי להשיב לשואלי דבר כהוגן וכהלכה בעזרת צור גואלי:
המין הראשון הוא כשהאיסו' פגו' בטבעו ומעיקרו כגון נמלים זבובים ויתושים שנפשו של אדם קצה בהם כי הנה הם אסורים מן התור' ולוקין עליה' כמו שכתב הרמב"ם בפ"כ מה"מא וז"ל האוכל זבוב שלם או יתוש שלם בין חי בין מת לוקה משום שרץ העוף עכ"ל ואם נפלו לתבשיל או נתערבו כדבר אחר ונמחה גוף האיסור בדבר המותר אם ההיתר רבה עליו מותר הכל דומיא דעכברא דמתא כמבואר בפרק בתרא דע"ז דפוגם ומאיס כל שלא נפלה לשכרא וחלא כמו שפסק הרמב"ם בפט"ו מה"מא דין ל"א וא"כ כשהוא שלם ומכירו זורקו ואינו אוסר בנ"ט מפני שטעמו פוגם ואם נמחה בתוכו גוף האיסור בטל כרוב כמו שכתב הטור בסימן ק"ד בשם הרשב"א וז"ל כתב הרשב"א דברים המאוסים שנפשו של אדם קצה בהם כנחלים וכזבובים ויתושים שכל אדם בדיל מהם למיאוסן אפילו נתערבו בתבשיל ונמחה גופן לתוכו אם ההיתר רבה עליו מותרין ומ"מ כל שאפשר לבדוק ולהעביר במסננת בודק ומסנן וטעמו כמו שכתב הרב ב"י שם מפני שהוא משוה כל הדברים המאוסים שנפשו של אדם קצה בהם למכבר דמיבדל בדילי אינשי מיניה מחמת מיאוסי וכתב עוד בשמו דאפילו יש כזית בכדי אכילת פרס בתערובת דמותר וז"ל ואני תמה דבשלמא שאר איסורין המשובחין כשפגמו בין ע"י עצמן בין ע"י תערובתן הותרו שהרי נשתנו משבח לפגם ולא אסרן הכתוב בפגמן אבל האיסורין הפגומים ושמא סין מעיקרן כל שנתערבו כזית בכדי א"פ אע"פי שההיתר נפגם מ"מ הרי הוא טועם האיסור בעצמו כענין שאסרו הכתוב ולמה הותר על ידי פגם שבתערובתו וי"ל שלא אסרו הכתוב בפגימותו אלא לאכלו בפני עצמו אבל כשנתערב עם ההיתר שהולכים אחר נתינת שיעורו כיון שהוא נ"ט לפגם בתערובתו מותר לפי שאינו נ"ט אלא אדרבא פוגם וכתב עוד דהא דשרינן דוקא כשההיתר רכה על האיסור שהאיסור המועט בטל אבל ההיתר המרובה דבכל התורה כלה הולכין אחר הרוב ואי משום טעמו של איסור שהוא טועם ונרגש בו כאלו הוא בעינו טעם כזה אינו טעם לאסור ההיתר המרובה דאדרבא הוא פוגמו כמו שאמרנו ונראה דאפילו נפל לתוך היתר מועט ומכירו וזורקו הרוטב מותר לפי שאין כאן אלא טעמו ולא מששו ואע"ג דמשערים בכלו משום דמאי דנפיק מיניה לא ידעינן השתא דאין בו בהנאתו בנ"ט אינו אוסר תערובתו כלל עכ"ל וכתב עוד הב"י שם שאפ"פי שהר"ן חולק על הרשב"א כשאר נותני טעם לפגם ואין דעתו נוחה להתירם בהיתר מרובה על האיסור נראה דבדברי' הפגומים מעצמם בעכבר וכיוצא בו במודה להרשב"א ז"ל וטעם גדול יש לחלק ביניהם וק"ל והטעם נראה דפשוט הוא דבשלמא גבי נט"ל הרי האיסור מושבח מצד עצמו ואף שפוגם קצת בתבשיל מ"מ הא קמתהני מאיסורא אבל היכא דהאיסור פגום מצד עצמו לא מתהני מאיסורא כלל וכיון דאיכא רובה דהיתירא לכ"ע שרי:
ולכאורה נראה שדברי הרב ב"י בסי' ק' בדין בריה סותרין למה שכתב כאן שכאן פסק דבנמלה וזבוב וכיוצא אינם בנ"ט ואף אם נמחה גוף האיסור בטל ברוב ובסימן ק' כתב דנמלה דין בריה יש לה (כמו שהוא האמת) ושם בס' ב' בבריה שנתבשל עם ההיתר כתב דאם אינו מכירו הכל אסור והרוטב בנ"ט ואם מכירו זורקו והאחרי' והרוטב צריך שיהא ס' כנגדו דמשמע דנמלה שנתערב בתבשיל עד שאינו מכירו הכל אסור מלבד הרוטב בנ"ט ואם מכירו זורקו ולתבשיל הצריך ס' א"כ נגדיי הוא אבל התירוץ הוא דמה שכתב בסימן ק' ס' בתערובת בריה אשארא מיני בריה דכתב בריש הסימן קאי דחשובין הן כגון עוף טמא וכו' אבל לא הנמלה קאי דהויה סרוחה ומאוסה מעיקרא ואינה אוסרת התבשיל כשאינו מכירה אלא בטלה ברוב היתר וכשמכירה זורקה והתבשיל מותר ואינו צריך ס' לבטל הטעם כיון שהוא פגום וכמו שפסק נמי בס"ס ק"ז וכל דבריו מיוסדים על אדני פז וזה התירוץ הבנתי מתוך תשובה שהשיב הרשב"א לשואל בסי' ק"א וז"ל:
שאלת קדרה של מרק שנפל בה יתוש ולא נמצא אם פירש מן המרק לכף או בקערה וראה שאינו שם אף על פי שהמרק שבקדרה אסור שאין ביטול לבריה מה שבכף או בקערה מותר או אסור ואת"ל מותר נידון בו להיתר את הקדרה עצמה אע"פי שבלועה מאותו מרק או לא:
תשובה ברור הוא שאין הבריה אוסרת בכל מה שהיא מחמת פליטתה אלא מחמת מששה והוא שתהיה שלימה ושלא נפסדה בצורתה הא אם נחתך ממנה אבר או אפילו היא שלימה ונתרסקה ונפסדה צורתה אבד שמא והוי כשאר איסורין ובטלה ומעתה מה שנבדק מן המרק ובידוע שאין בו גוף הבריה כמו שנפל שם מותר ואין כאן משום ספק והקדרה עצמה מותרת בידוע שלא בלעה את הבריה כמו שהיא גם לא תפלטנה כחו שהיא ולפי שאמרת שפליטתה אינה אוסרת אלא בס' וכמדומה שאמרת כן מדתנן ביד הנשה שנתבשל עם הגידים וכו' והרוטב [בנ"ט ועלה בדעתך שאפילו היתוש וזבוב צריך ס' לבטל טעמו אומר אני שלא אמרו כן אלא בבריה שאינה מאוסה ולא בדילי אינשי מיניה כגיד וצפור אסורה וכיוצא באלו אבל כל דבר הנמאס ושבדילי אינשי מיניה אינו אוסר בטעמו שהרי הוא נ"ט לפגם ואינו אוסר תערובתו אלא בטל ברוב כדאמרינן בההוא עכברא דנפל לשכרא והא דתנן היה אוכל בתרומה וטעם טעם פשפש זורק מסתבר לי משום דחיישינן שמא פשפש עומד בפיו בפ"ע וא"א לו לברור בתוך פיו ולפיכך זורק עכ"ל:
והמין הב' הוא מין האיסורין שבטבען ומעיקרן הם משובחין ואח"כ נסרחו ונפגמו עד שאינם ראוים למאכל אדם שהם מותרין מן התורה ואסורין מד"ס וזה נלמד מפ' בתרא דע"ז ד' סח' ואסיקנ' דנותן טעם לפגם מותר ומפרש התם דילפינן לה מדכתיב לא תאכלו כל נבלה לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה נבלה הראויה לגר קרויה נבלה ושאינה ראויה לבר אינה קרויה נבלה והרא"ש כתב בפ' מעמידין דאפילו משובח בתחלה ואח"כ נפגם מותר והביא כמה ראיות לדבר וכך היא הסכמת כל הפוסקים וז"ל הרמב"ם בפ' ט"ו מהמ"א מי שאכל אוכל האסור אחר שהסריח והבאיש ובטל מאוכל אדם הרי זה פטור ור"ל פטור מדין תורה ואסור מדברי סופרים וזה כשהוא בעין אבל אם נתערב ברוב היתר אף שאינו פוגם אלא קצת מותר ואם נתערב במיעוט היתר או אפילו מחצה על מחצה אין אומרים נ"ט לפגם עד שיפגום לגמרי שאינו ראוי למאכל אדם וכן פסק הרב ב"י בסי' ק"ג כדעת רש"י הרשב"א והר"ן והביאו ראיה לדבריהם מקדירה שאינה בת יומא דקריא לה נ"ט לפגם ובודאי שאינה פוגמת התבשיל כ"כ עד שאינה נאכלת ועוד ראיה אחרת מדבש ושמן שהעמידו בפ' מעמידין משום נ"ט לפגם ובודאי שאינם נפסלים מאכילת אדם אלמא כל דאיכא פורתא דפגם שרי ואע"ג דנט"ל מנבלה גמרי לה וכל שראויה לגר שמה נבלה אעפ"י שנפגמה קצת התם היינו טעמא מפני שנאכלת בפני עצמה ולפיכך אסורה עד שתיפגם מאכילת גר אבל איסור תערובות שהולכין בו אחר נ"ט כל שטעמו פוגם התבשיל מותר לפי שאינו אדרבא הוא פוגם ולדעת הרב פ"ח פטור אבל אסור דקאמר הרמב"ם בדין הנזכר אינו אסור משום נכלה דעפרא בעלמא הוא אלא משום בל תשקצו ואי הוי ע"י תערובת דלא ממאיס איניש למכליה אין כאן בל תשקצו ומותר לאכול התערובת אפילו לכתחלה ועוד יש מינים אחרים שנכנסין תחת סוב איסור תורה דהיינו איסור המשביח בתחלה ואח"כ פוגם כגון חומץ שנפל לתוך גריסין צוננים והושבחו ואח"כ הרתיחן ונפגמו או פוגם בתחלה ואח"כ השביח כגון חומץ שנפל לתוך גריסין רותחים ונפגמו וצננם ואחר כך השביחו או דברים המשובחים שמשביחין מתחלתן ועד סופן שבכל א' יש חילוקי דיני' שאין רצוני להאריך בהם מפני שאין להם דמיון לנו שאינו שה"ה לא דבר שא בדבר הפוגם מתחלתו ועד סופו ואינו משתנה האיסור הרע ומר לדבר המתערב בו לשבח אלא העירוב שהרוקחים מערבים בו מרוב דברים מתוקים מבטלין טעמו הרע ומר עד שאין החיך נהנה בו והוי כאלו בטל מן העולם ולא נשאר בו אלא סגולתו הראוי לרפאת את האדם כפי מאמר הרופאים ואם כן אינו נכנס תחת סוג דברי ה"ה אלא הב' מינים שקדמתי וכרם למעלה שהם דברים הפוגמים מתחלתן ועד סופן:
הצד השוה שבשני מינים אלו הוא  כשנתערב גוף האיסור ויש מותרים וה"ה כשלא נתערב בהיתר אלא מטעמו של איסור אף שאין רוב בהיתר לבטלו ואפילו שלא נפגם התבשיל אלא קצת דומיא דקדירה שאינה בת יומא וזבוב או נמלה שנמצאת בתבשיל שזורקה והתבשיל מותר כמו שהעלתי למעלה מדברי הפוסקים ז"ל:
והיוצא לנו מכל האמור לענין נ"ד דאם איסור תורה רע ומר דקאמר ה"ה הוא מן המין הראשון דהיינו מין הדבר המאוס פגום ורע בטבעו ומעיקרו אם נתערב ברוב היתר מותר לדברי הכל אפילו לבריא כ"ש לחולה ואפילו טועם טעם הפגימות של האיסור מותר כיון דאיכא רוב היתר ומסתמא בנ"ד הרוקחים מערבים בו רוב היתר כדי שיהיה ערב לחיך וזה דבר שחוש הטעם מודיע לנו שכל דבר המר צריך לערב בו כמה שיעורין לבטל טעמו המר והרע ומותר גמור הוא אפילו לכתחלה ואם נתערב במיעוט היתר אף שטעמו רע ומר ובטל מאכילת אדם אסור אפילו לחולה שאין בו סכנה דהכי אסרו רחמנא פגום ומאוס והוי במו שהאיסור עומד שם בעין ואם מן המין הב דהיינו דבר איסור המשובח בטבעו ומעיקרו אלא שאח"כ נעשה רע ומר דומיא דנבלה אם נתערב במיעוט היתר והוא ראוי לאכילת אדם אזי אסור לבריא ומותר לחולה דאינו אלא איסור דרבנן ובמקום חולי לא גזרו רבנן כידוע ואם אינו ראוי לאכילת אדם אף במיעוט היתר מותר אפילו לבריא (וזה הצד אין לו שייכות בנ"ד דהרוקחים עשאוהו ערב וטוב לחיך סועמו) ואם מן הצד השוה שביניהם דהיינו שנתערב כרוב היתר שניהם נכנסין תחת סוב איסור תורה דקאמר ה"ה ושניהם שוים לטובה שהם מותרים לכל וזהו ודאי היותר נראה בנ"ד דודאי יש רוב היתר במה שהרוקחים מערבים בו לבטל טעמו הרע ומר ומותר לכ"ע אף לכתחלה אפי' לבריא:
עדיין צריכין אנו למודעי אם בנ"ד דרך הנאתו מקרי ואסור כיון שהרוקחים מערבין בו דברים אחרים עד שעושין אותו ערב לחיך טועמו והוא כפי הצד של איסור שהניח ה"ה ואמינא דבנ"ד הוי שלא כדרך הנאתו ומותר הוא בחולה שאין בו סכנה והוא כפי הבד השני של ההיתר שצדד והוא משום שהחיך אינו נהנה מן האיסור כלל כפי מה שפסק הרמב"ם בפ"ה מה' יסודי התורה דין ה' וז"ל במה דברים אמורים שאין מתרפאין בשאר איסורין אלא במקום סכנה בזמן שהן דרך הנאתן כגון שמאכילין את החולה שקצים ורמשים או חמץ בפסח או שמאכילין אותו ביום הכפורים אבל שלא כדרך הנאתן כגון שעושין לו רטיה או מלוגמא מחמץ או מערלה או שמשקין אותו דברים שיש בהן מר מעורב עם איסורי מאכל שהרי אין בהם הנאה לחיך הרי זה מותר ואפילו שלא במקום סכנה עכ"ל הרי לך בהדיא דאפילו איסור תורה אם עירב בו דבר מדמותר להתרפאות ממנו מדאורייתא חולה שאין בו סכנה אף דישבו איסור דרבנן לבריא והיינו משום שהאיסור חשוב ואין כאן שיעור לבטלו דאי יש שעור לבטלו חותר אפי' לבריא והשתא נאמר דבנ"ד הוא מותר במכ"ש ומה אם כשהדבר האסור הוא משובח ומכח הדבר המר המעורב בתוכו שביטל הנאתו לחיך האדם מותר לחולה שאין בו סכנה כ' שבנ"ד שהדבר האסור הוא המר והרע והעירוב שמערבין בו הרוקחין הם דברים המתוקים המבטלין טעם האיסור לגמרי עד שהחיך אינו נהנה ממנו כלל ועיקר אלא מסגולתו דיהיה מותר ואין לומר דסגולתו נכנס בכלל דרך הנאתו דהא כשעירב דבר המר בתוך האיסור המשובח להשקות את החולה ג"כ סגולתו שם ומותר כמו שכתב הרמב"ם בדין הנזכר ועדיין סלקינן דרגא בנ"ד שכפי הנרא' בחוש שכל דבר מר בריך כמה שיעורין לבטל טעם המרירות שהוא מבוטל ומותר לכ"ע אפילו לבריא ולית דין צריך בשש:
והיסוד אשר סמך עליו ה"ה לאסור באומרו כי אין לטעון שכבר נתבטל האיסור מלבד שאין כאן ס' נגד האיסור וכו' דנראה דתלה האיסור בדליכא ס' נגד האיסור יסוד רעוע הוא דהא החוותי למעלה שכל הדברים הפוגמים מתחלתן ועד סופן די להן ברוב היתר לדעת רוב הפוסקים ז"ל:
ולענין מה שנסתפק ה"ה אם יהיה אסור משום דעל פי צוואת הרופא מבטלין איסור תורה לכתחלה וקיימא לן דאין מבטלין לזה אומר דבנ"ד מותר הוא וזה נלמד מן המשנה בפ"ה דתרומות שהיא בלתי חולק דתנן סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה ואח"כ נפלו שם חולין אם שוגג מותר ואם מזיד אסור ופסק הרמב"ם בפט"ו מהמ"א אסור לבטל איסורין של תורה לכתחלה ואם בטל הרי זה מותר ואף על פי כן קנסו אותו חכמים ואסרו הכל ויראה לי שכיון שהוא קנס אין אוסרין תערובת זה אלא על זה העובר שבטל האיסור אכל לאחרים הכל מותר עכ"ל והרב כ"מ תמה על הרמב"ם שלא חילק בין שוגג למזיד דומיא דמתניתין ותירץ ויש לומר שאעפ"י שלא חילק בכך בפי' יש ללמוד כן מדבריו שכתב שאסרו אותו חכמים משום קנסא והדבר ברור דלא שייך קנסא לעושה בשוגג עכ"ל נפקא לן מיהא דלעושה במזיד הוא דקנסינן אבל לאחרים מותר ואם כן בנ"ד נראה דהקנס יהיה לו לרוקח לכדו דהיינו לאוסרו לו ויהיה מותר לאחרים ולאו דוקא לחולה כמו בנושאינו אלא אפילו לשאר בני אדם הבריאים אם רוצים בו ואף לדעת הטור שכתב בי"ד סי' ב"ט בשם הרמב"ם דקנסינן לאוסרו עליו ולמי שנתבטל בשבילו (אף שאינו מפורש כן בדברי הרמב"ם אלא שסמך על דברי הרשב"א שכתב כן בשם הרמב"ם שאף הרא"ש שהביא דברי הרמב"ם לא כתב כן בשמו כת שכתב הרב כ"מ על הדין הנזכר) יודה בנ"ד דמותר גמור הוא והטעם משום דאין מבטלין איסור לכתחלה הוי מדרבנן דמשום הכי שייך קנס עליו ובמקום חולי לא גזרו רבנן דהא אפילו דברי קבלה דנביאים כגון יום ט"ב התירו לחולה שאין בו סכנה לאכול מהטעם הנזכר ולכן בנ"ד מותר גמור הוא כיון שלחולה שאין בו סכנה הוא אף לדעת הרשב"א והטור לפי מה שהם סוברים בדברי הרמב"ם אעפ"י שכפי פשטן של דברים דלאחרים הכל מותר דקאמר הרמב"ם ד"ל לכ"ע אף לבריאים והחלט הדברים שבנ"ד יהיה שאסרו אותו למבטלו במזיד לבד או אפילו למי שנעשה בשבילו מותר גמור הוא כיון שביטול האיסור הוי לחולה שאין בו סכנה לא העמידו דבריהם ז"ל דבמקום חולי הוא ומותר לרפאתו בו:
זאת תורת העולה מדברינו לנ"ד דאם האיסור תורה הוא דבר רע ומר בטבעו ומעיקרו ומערבין בו רוב היתר מותר אפילו לבריאים מפני שפוגם התערובת ובמיעוט היתר לא סגי אפי' אינו ראוי למאכל אדם שכך אסרו הכתוב דומיא דזבובים יתושים ונמלים ואם מן המין הב' משובח בטבעו ומעיקרו אלא שנפגם ונעשה רע ומר או נסרח הוי דומיא דנבלה מוסרחת וברוב היתר המבטלו סגי וכן במיעוט אם נתבטל מאוכל אדם דנותן טעם לפגם הוא ומותר לבטלו ליתן לחולה שאין בו סכנה דבמקום חולי לא גזרו רבנן והנראה לע"ד כתבתי היום בסדר ובשנת לשמור את מצות ה' ואת חקתיו אשר אנכי מצוך היום לטוב לך לפ"ק:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט: