שאלה נ בחור שקדש אשה בטבעת סתם  וכל העדים וגם צורף אחד שנמצא שם אמרו שהיה של זהב. ויהי כמשלוש חדשים אחר הנישואין נמצאת הטבעת של נחשת. מיבעיא לן השתא כיון שהעדים אמרו בפני האשה בשעת הקידושין שהים של זהב אעדים קא סמכא והוה ליה כאומר התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב וכו' דאינה מקודשת או דילמא שאני אמירה דידיה לאמירה דעדים המשיב ישיב כדעתו הרחבה ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק האומר (קידושין ד' ס"ב ע"א) המקדש את האשה ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לויה לויה והרי היא כהנת עניה והרי היא עשירה עשירה והרי היא עניה הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו ע"כ. ופי' רש"י שלא הטעתו אלא הוא הטעה את עצמו וכיון דלא פירש לאו כל כמיניה דהוו להו דברים שבלב עכ"ל ומשנה זו העתיקו הרי"ף והרא"ש ז"ל כצורתה וכן הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות אישות הלכה ו' אלא שהוסיף וז"ל וכן היא שאמרה סבורה הייתי שהוא כהן והרי הוא לוי עשיר והרי הוא עני עני והרי הוא עשיר הרי זו מקודשת מפני שלא הטעה אותה ט"כ וכתב הרב המגיד וכן היא שאמרה וכו' זה פשוט שהוא והיא שוין בזה והרבה דברים יש בגמרא מורים כן ופשוט הוא עכ"ל:
הרי לך ממשנה זו דכל המקדש את האשה סתם ולא אמר לה על מנת שיהא הדבר כך וכך ואחר כן יאמר הוא כך היה בדעתי ולא היה בלבי לקדשה אם לא יהא כך או שתאמר היא כך וכך חשבתי ולא הים בלבי להתקדש עד שיהא כמו שחשבתי אין משגיחין טל מה שהיה בדעתם כי דברים שבלב אינם דברים וכיון שלא הטעו זה  את זה בדבריהם הרי אלו קידושין גמורים אבל אם הטעו זה את זה בדברים אינן קידושין כגון שאמר הוא התקדשי לי בכוס זה של יין ונמצא של דבש וכו' כדתנן בפרק האיש מקדש (קידושין דף מ"ח ע"ב) ופסק' הרמב"ם בפ"ח מה' אישות הלכה א' וז"ל שם בהלכה ב' וכן היא שהטעתו ובכולם אע"פ שאמרה בלבי היה להתקדש לו אף ט"מ שהטעני ואין הדבר כמו שאמר וכן אם אמר הוא בלבי היה לקדשה אף  על פי שהטעתני אינה מקודשת לפי שהדברים שבלב אינם דברים ע"כ:
הנה כי כן היה נראה דבר פשוט דהמקדש אשה בטבעת סתם (אע"פ שהוא עשיר וסמכה דעתה שהיא של זהב או אע"פ שהוא עני כיון שמנהג העולם לקדש בשל זהב) ואח"כ נמצאת של נחשת אם יש בה שוה פרוטה כיון שלא אמר לה התקדשי לי בטבעת של זהב מקודשת לכולי עלמא:
אמנם כשנתבונן היטב בסוגייא דקידושין דף ז' ע"ב ומה שפירשו המפרשים בדברי ר"ת טל האי סוגייא נראה דלקצתם שפירשו שאף המקדש סתם אם הוא דבר שאין שומתו ידוע וטועין הרבה בשוויו צריך שומא ואם לא שמוהו אינה מקודשת לפי שהיא סבורה ששוה ממון הרבה ואינה רוצה להתקדש כ"א בהון רב כ"ש אם סבורה שהטבעת של זהב ונמצאת של נחשת והיא אינה רוצה להתקדש אלא בשל זהב וכמ"ש הרב בעל בית שמואל:
תדע דגרסינן בפרק האשה נקנית (שם) ההוא גברא דאקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכי שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר לה בכל דהו כ"ט ל"פ דלא צריכי שומא אי דאמר לה חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אמר לא צריכי שומא דהא שיו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומא כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכא דעתה (ושם דף ט' ע"א) והלכתא שיראי לא צריכי שומא ע"כ: ופי' רש"י לא צריכי שומא שישומו אותו שמאים קודם שתקבלם: צריכי שומא וכיון שלא שמאום תחלה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו. התקדשי לי בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה  לא שוו: אי דאמר התקדשי לי בחמשים זוז והרי לך אלו בדמיהן ושוו חמשים זוז מיהו לא שמאום בקיאים קודם לכך עכ"ל:
והנה ממה שאמרו בגמרא אי דאמר לה בכל דהו כ"ע ל"פ דלא צריכי שומא כלומר בסתם הרי הוא כאומר במה ששוים והיא מקודשת על כל פנים כיון שהמקדש לא הזכיר שום סך ושווי אמנם אם אמר התקדשי לי בזה ששוה כך וכך צריך שישוה כמו שאמר ואם לאו אינה מקודש' ואינו צריך שומא בשוק. והנה הרמב"ם בה' אישות פ"ז ה' י"ח כתב וז"ל אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהם שוים חמשים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן אם היו שוים חמשים ה"ז מקודשת משעת לקיחה ואינן צריכין שומא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והן שוים כמו שאמר לה ה"ז מקודשת משעה ראשונה ואם אינם שוים אינה מקודשת עכ"ל נראה מדבריו שכתב בבגדים אלו שהם שוים חמשים דינרים שהמקדש הזכיר שווים הא אם לא הזכיר שווים אלא בסתם ה"ז מקודשת ודוקא בבגדי משי שהאשה מתאו' להם ומחמדתן וכל כיוצא בהן אינם צריכי' שומא מקודם אבל שאר דברי' צריכים שומא מקודם ואח"כ תהיה מקודשת והיינו טעמא דאמרו בגמרא והלכתא שיראי לא צריכי שומא ולא אמרו הלכתא כרבה או כל מידי לא צריכי שומא וכן פירשו דבריו הרב המגיד והר"ן ז"ל:
והתוספות בקידושין דף ט' ע"א בד"ה והלכתא שיראי לא צריכי שומא הקשו למה הוצרכו לפסוק הלכתא כרבה לגבי רב יוסף וכו' ועוד למה אמרו שיראי לא צריכי שומא היה להם לומר בפירוש והלכתא כוותיה דרבה כמו שאמרו הלכה כר' אלעזר הלכתא כרבא אמר רב נחמן ותירצו בשם רבנו חם וז"ל דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי לא צריכי שומא לפי ששומתן ידוע קצת ואין רגילין לטעות בו כל כך אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליות שיש שאינן טובות לא מעט ורגילין לטעות בהרבה יותר משווי' צריכי שומא משום דלא סמכא דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ע"כ נראה דר"ת לא חלק אלא בין אבני' טובות ומרגליו' דאין שווים ידוע ובין דברים ששווים ידוע קצת וכל זה כשהזכיר המקדש שומתם בשעת קידושין אבל אם קדש סתם הרי זו מקודשת וכן מבואר בלשון הרא"ש ז"ל שכתב אחר שהביא דברי ר"ת ומיהו לא ברירא לי האי טעמא למה נהגו העולם להסיר האבן מן הטבעת דהא אמרינן בכל דהו לא פליגי ללישנא קמא ואין דרך לתת שומא לטבעת של קידושין ע"כ וכן נראה דעת הרב המגיד ז"ל. נמצינו למדין דלהרמב"ם בגדי משי וכיוצא בהם שהאשה מתאוה להם ומחמדתן אינם צריכים שומא הא שאר מילי צריכים שומא ולר"ת כל דבר ששומתו ידוע קצת כגון בגדי משי וכיוצא בהן אינם צריכים שומא לאפוקי אבנים טובות ומרגליות שצריכים שומא ודוקא שהזכיר המקדש שווים בשעת קידושין הא לאו הכי הרי זו מקודשת קידושי ודאי:
אמנם הר"ן (בפ"ק דקדושין דף תרכ"ד) כתב וז"ל אור"ת דמ"ה נקט שיראי לפי ששומתן ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעות בהם כ"כ ביותר משויין הרבה כמרגליות ואבן טובה שיש שאינה שוה אלא מעט ואפשר שהיא סבורה כמה וכמה בהא אפילו רבה מודה דאע"ג דלא אמר לה דשויא חמשין אלא א"ל בכל דהו דצריכי שומא ולפי' פירשו שיראי כדי שלא לטעות בדבר זה ואמר ר"ת שלפיכך נהגו שלא לקדש בטבעת שיש בה אבן עכ"ל נראה בהדיא דהר"ן הבין דלר"ת אבנים טובות ומרגליות צריכים שומא אף במקדש סתם. וקשה לפי' זה מ"ש בגמרא אי דאמר לה בכל דהו כ"ט ל"פ דלא צריכי שומא ואיך יודה רבה בזה בהיות שאפילו רב יוסף לא אמר כן דהא לרב יוסף אין חלוק בין שיראי לשאר דברים:
ולפי סברה זו דהמקדש באבנים טובות בסתם צריך שומא לפי שהאשה סבורה ששוים סך גדול ואינה רוצה להתקדש כ"א בסך עצום כ"ש אם סבורה שהטבעת של זהב ונמצאת של נחשת והיא אינה רוצה להתקדש כ"א בשל זהב דאינה מקודשת אפילו בסתם כדאמרן:
ובהרמב"ם ח"ב בסוף ספר נשים נמצא'  תשובה אחת סי' י"ט וז"ל שוב שמעתי שאותה טבעת בחזקת של זהב היתה קרוב לשנתים ונשתברה ונתנוה לצורף גוי לתקנה ושהת' בביתו ועתה נתנו לה ונודע שהיא של נחשת דבר ברור זה שהצורף גוי החליפה ואפי' לא החליף אלא קדשה בטבע' זו וכסבור החתן שהיא של זהב והיתה נחשת אם יש בה שוה פרוטה מקודשת כגון שקבלה סתם ולא אמר של זהב ואע"ג דסתם העולם נהגו לקדש בשל זהב לא נחשב ברך כמפרש מידי דהוה אאשה דסתמא מקפדת טל דינר ומכשרינן בפרוט' וקדשה בלילה או שוייה שליח כדמוכח בפ"ק דקדושין ומה שדמית מקדש אשה בטבעת סתם ונמצאת של נחשת למנה זהב ונמצא חסר דינר או דינר שלנחשת מה ענין זה אצל זה והלא המנה הוא מאה דינר של כסף והו"ל כמפרש אבל כשאומר התקדשי לו בטבעת זו מי קאמר בטבעת זהב בטבעת סתם קאמר יש מהן של כסף ויש מהן של נחשת ויש מהן של אלמוג ובכל ענין מקודשת ובלבד שיש בו שוה פרוטה ע"כ:
והרב"י בטור א"הע סימן ל"א כתב דברי הרשב"ץ בתשובה על המקדש בטבעת ונמצאת של נחשת אין זה מספיק לבטל הקידושין כיון שלא אמר לה שהיא של כסף אלא שקדשה סתם והיא סברה שהטבעת היתה של כסף ה"ל דברים שבלב דהא אסיקנא דאי אמר בכל דהו לא צריכי שומא ופירוש כל דהו בסתם כיון שהם שוים פרוטה אבל יש מי שאומר שאם נמצאת טבעת  של נחשת אינה מקודשת ושמא טעמו דכיון דאין רגילות בשל נחשת הוי כמפרש והדבר צריך הכרע עכ"ל וממה שכתוב למעלה נראה דאין זה מספיק לבטל הקידושין והא לך מ"ש המרדכי וז"ל השיב הרב רבי שמשון בר אברהם ז"ל על אחד שקדש בטבעת של כסף והיא סבורה שהיא של זהב ושאלו דשמא קידושי טעות הן כמו שמפרש ר"ת גבי מקדש בטבעת שיש בה אבן והשיב דלאו קידושי טעות הן שהרי יש באותה טבעת שוה פרוטה ובהא סמכה דעתה רק שיהא כשיעור שוה קידושין ותדע שהרי בשעת קידושין אין שמין רק ששוה פרוטה ובהא סמכה דעתה ואין צריך לקדשה שנית ואפילו היו קדושין ראשונים טעות בעל קנה ואין צריך קידושין אחרים כדפרשינן בתשובה עכ"ל:
העולה ממה שכתבנו שהרמב"ם והרא"ש סוברים שהמקדש בסתם ה"ז מקודשת ואינו צריך שומא וכן נראה מפשט דברי ר"ת וכמ"ש הרא"ש וכן פסק בעל הטורים בסימן ל"א באה"ע ולזה דעתי נוטה וכיון שכן המקדש בטבעת סתם והיא שוה פרוטה מקודשת ואם היה בדעתה שהיא של כסף או זהב הוי דברים שבלב ואינן דברים לבטל הקידושין וכל זה הוא להלכה אבל למעשה כיון שיש מי שסובר דאין כאן קידושין כלל ויש מסתפקין בדבר טוב הדבר שיחזור לקדשה קידושין אחרים שאין בהן פקפוק ואם קבלה קדושין מאחר ראוי לכוף את השני שיגרשנה אבל אם ברח  או אם הראשון כהן תשב עם בעלה ובנ"ד נמי אע"ג דהעדים והצורף אמרו דהטבעת של זהב כיון שהמקדש קדשה סתם ולא הטעה אותה בדבריו ואמר של זהב נידון כסתמא ואין מעלה ומוריד מה שחשבו האשה והעדים והצורף והרי היא מקודשת לדעת גדולי המפרשים שכל המקדש בסתם אם הוא שוה פרוטה ה"ז מקודשת ואף זה להלכה. ולמעשה יחזור ויקדשנה וכו' כדאמרן:
אמנם בהרמב"ם ח"ב בסוף ספר נשים בתשובה סי' ך' נמצאת שאלה זו שנשאלנו עליה וז"ל ואשר שאל מורי ואדוני על א' שקדש תחת החופה והעדים שראו את הטבעת נראית בפניהם של זהב גם הצורף נראתה בעיניו כך וקרוב לחצי שנה אחר כך נמצאת של נחשת מטיבותיה דמר נ"ל כיון שהעדים ראוה בשעת קדושין בפני האש' ואמרו של זהב אעדים קא סמכה וה"ל כאומר לה התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב דאינה מקודשת וכן התקדשי לי במנה ונמצאת מנה חסר דינר או של נחשת דאינה מקודש' ואי משום דהתם אמר איהו גופיה והכא אמרו עדים אין נראה לחלק ונהי דשיראי לא צריכי שומא מ"מ היכא דשיימינהו ואשתכח דלא שוו כולי האי אינה מקודשת כדאמרינן בפ"ק דקידושין חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו וכל שכן זהב ונחשת דנחשת אינו שוה כמו זהב ועוד דשני מינין הם ואף  על פי שאנו מדמין לא הייתי רוצה לעשות מעשה ולהפקיעה עכ"ל והנה תשובה זו תמוהה בעיני במ"ש שסמכה על העדים והו"ל כאומר התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב וכו' דאינה מקודשת כי יש הפרש בין אם הטעה אותה בדבריו למה שחשבו האשה והעדים כדאמרן. ומ"ש דאע"ג דשיראי לא צריכי שומא מ"מ היכא דשיימינהו ואשתכח דלא שוו כולי האי אינה מקודשת. זה לא במקדש סתם נאמר כ"א באומר התקדשי לי בדבר ששוה כך וכך אמנם בנדון זה שהזכיר טבעת סתם תהיה מה שתהיה ה"ז מקודשת וכמ"ש לעיל בסמוך זהו הנלע"ד אם יסכים עמי מורנו הרב שיחיה וכסאו נכון יהיה כי"ר:
אמשטרדם ר"ח אדר ב' שנת תקנ"ו
כ"ד הצעיר שלמה ישורון
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס