שאלה א ראובן ושמעון היו שותפין נאמנים ואוהבים זה את זה לשני אחים: ואחר זמן מה הוצרך שמעון ללכת למדינת הים בשביל ירושה שנפלה לו שם והוכרחו לחלוק השותפות ושמעון שם לדרך פעמיו. אחר זמן מה שמט ראובן ששמעון אוהבו ירד מנכסיו ויכמרו רחמיו עליו וצוה לכתוב שטר מתנה של סך קרקעות לתת לשמעון וכך אמר אני נותן לשמעון שהיה שותפי קרקע פלוני וקרקע פלוני במתנה גמורה ואחר שהגיע שטר המתנה ליד שמעון נפטר שמעון וחלי"ש ואחר כך נפטר גם כן ראובן וחלי"ש. ועתה באים יתמי שמעון לקבל המתנה מיתמי ראובן ונפלה מריבה ביניהם. יתמי ראובן אומרים שלא נתן אביהם המתנה אלא לשמעון מפני שהיה אוהבו ביותר וכיון שלא זכה בה הוא בעצמו לא יתנו לבניו כלום. ויתמי שמעון טוענים ואומרים אף על פי שלא זכה אביהם במתנה עצמה הלא זכה בשטר ואנו יורשים זכותו יורינו הדין עם מי ומה' תהיה מ"ש:
תשובה בהיות שעניין נושא שאלתינו תלויה בדיני מתנה צריכין אנו לחקור בים התלמוד ובאמתחות ספרי הפוסקים זכרונם לברכה העיקרים אשר בהם המתנה נקנית להיות מתנה גמורה ואחר כך נחוה דעתינו בנדון שלנו ואחר החקירה מצאנו ראינו שהם שלשה עיקרים ואלו הם:
העיקר הראשון צריך שתהיה המתנה גלויה ומפורסמת ולא מסותרת והאי מילתא איתא בבבא בתרא פרק חזקת הבתים (דף מ' ע"ב) אמר רב יהודה האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה היכי דמי מתנתא טמירתא אמר רב יוסף דאחר להו לסהדי זילו איטמורו וכתבו ליה ואיכא דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו תיתבו בשוק ובבריתא ותיכתבו ליה מאי בינייהו איכא בינייהו סתמא אמר רבא והויא מודעא לחברתה אמר רב פפא הא דרבא לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר דההוא גברא דאזל לקדושי איתתא אמרה ליה אי כתבת לי כולהו ניכסיך הוינא לך ואי לא לא הוינא לך אזל כתביה לה לכולהו ניכסי אתא ברים קשישא אמר ליה וההוא גברא מה תהוי עליה אמר להו לסהדי זילו איטמורו בעובר ימינה וכיתבו ליה אתו לקמיה דרבא אמר להו לא מר קנה ולא מר קנה מאן דחזא סבר משום דהויא מודעא לחברתה ולא היא התם מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה אבל הכא מר ניחא ליה דליקני ומר לא ניחא ליה דליקני איבעיא להו סתמא מאי רבינא אחר לא חיישינן רב אשי אחר חיישינן והילכתא חיישינן:
ופירש רשב"ם ז"ל מתנתא טמירתא מתנה טמונה לקמיה מפ': לא מגבינן בה דשמא נתנה לאחר כבר או לעשותה מודעא לחבירה נתכוון כדלקמן: איטמורי. הטמינו עצמיכם: ה"ג ואיכא דאמרי אמר ר"י דלא אמר להו תיתבו בשוקי ובבריתא לא ציום לכתוב בשווקים וברחובות אלא סתם אמר להו כתובו: איכא בינייהו סתמא שאמר להם כתובו סתם ולא אמר להם איטמורו וגם לא ציום לכתוב בשוקי ובבריתא ללישנא קמא דר"י כשרה וללישנא בתרא פסולה דנ"ל להם כתובו בשוקא וחתמוה בברא ובפר"ח גרסי' דא"ל לא תיתבו בשוקא ובבריתא וא"א לומר כן דלשני לשונות דר"י משמט סתמא כשרה: בשוקי ובבריתא לעין כל כתובו לו: אמר רבא והויא הך מתנתא טמירתא מודעא לבטל חברתה שטר מתנה או מכירה גלויה וכשר שנכתבה אחרי כך על שדה זו לאדם אחר דלכך כתבה להך טמירתא דלא לחזיק בהאי שדה האיך בתרא: אלא מכללא איתמר וטעות הוא: אתא ברי' קשישא קודם כתיבת השט' לאשה: א"ל לסהדי קודם שנכתב שט' האשה: זילו איטמורו בעיבר ימינ'. באותו מקום וכתבו ליה לבני ויקדום שטרו ויגבה הכל: לא מר קנה הבן משום דהוי טמירתא: ולא מר קנה האשה משום דטמירת' הוי' לה מודע' לבטל': ונא היא. דמתנה טמירת' כמאן דליתיה היא ולא הוי' מודע': דמחמת אונסא שאינה חפיצ' בו אא"כ יכתוב לה הילכך לא גמר בלבו להקנות לה אלא עד שישאנה ויחזור בו והילכך החם הוא דהוי' במקום מודע': אבל הכא דליכא טענת אונס בבתריית' לא הוי' מתנת טמירתא קמייתא מודע' לבתריית' שהיא עשויה כתיקנה לבטלה דבקמיית' לא ניחא ליה דליקני הואי' ועבד' טמירתא אבל אחרון שנעשה לו שטר ראוי ניחא ליה דליקני שמעינן מהכא דמתנת' טמירתא לא הוי' מודע' לחברתא אלא היכא דאיכא אונס בבתריית' אונס דמוכח אבל בלא אונס ניחא ליה דליקני: סתמא מאי משום דתרי לישני דאמר ר"י לעיל ואיכא בינייהו סתמא חד פסל וחד מכשר הילכך קבעי הכא אמאי סמכינן אי אמר להן סתמא כתובו ולא אמר להו תיתבו בשוקא ובברית' ולא א"ל נמי איטמורו מי הוי מתנתא טמירת' או לא וי"מ דאמודע' קאי דאוקימנא דלא הויא מתנתא טמירת' מודעא לחברתא אבל סתמא מי הויא מודע' ולא נהיר' כלל דלההוא לישנא דאמרי' סתמא פסולה ודאי לא הוה מודע' דהיינו טמירת': לא חיישינן דאינה טמירתא אלא כשרה: חיישינן לטמירת' ולא מגבינן בה ואי מגבינן לא מהדרינן עובד' והיינו דלא קאמר רב אשי דלא מגבינן אלא חיישינן דספק הוא והיכא דקיימא ארע' תיקום: והילכתא חיישינן דלא מגבינן בה והילכך צריך לכתוב בתוך השטר וכך אמר לנו כתבוה בשוקא וחתמוה בברא ואע"ג דלא אמר אלא כתבוה לו סתם שטר מתנה כמו שתיקנו חכמים קאמר:
היוצא לנו מסוגיא זו שהמתנה בריכה להיו' גלויה ומפורסמת לא מסותרת. הא לאו הכי אינה מתנה גמורה וכן פסק והרי"ף ז"ל שכתב כל הסוגיא שקדמנו זכרה. ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בתחיל' פרק חמישי מהלכות זכייה ומתנה ז"ל הנותן מתנה בין בריא בין חולה צריך שתהיה גלויה ומפורסמת אמר לעדים כתבו בסתר ותנו לו אינה כלום שזה מערים. כדי לאבד ממון אחרים שיחזור וימכור אחר שיתן: לפיכך כל שטר מתנת קרקע שאין כתוב בו ואחר לנו פלוני הנותן שבו בשווקים וברחובות וכתובו לו מתנה גלויה ומפורסמת וכיוצא בעניינים אלו. חוששין לה שמא מתנה מסותרת היא ולא זכה המקבל ע"כ:
והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל הנותן מתנה בין בריא בין שכיב מרע וכו' כדי לאבד ממון אחרים וכו' בהשגות אמר אברהם פירוש הטובה שקבל ממנו עד כאן וכמדומה לי שלא ראה הרב ז"ל היום בבא זו בספרי המחבר וכך כתוב בספרינו כדי לאבד ממון אחרים שיחזור וימכור אחר שיתן והוא דבר מבואר שאם נאמר שמתנה בסתר מועילה יבא הדבר לידי הפסד שימכור אחר כן מה שנתן ויקחוהו ממנו לפי שלא ידעו במתנה. ולפיכך אמרו שלא תועיל להסיר קנוניא. ופירוש דברי הר"א ז"ל שהטעם שאינו נותנה בלב שלם אלא מפני שקבל טובה ממנו ואינה רוצה שתועיל וטעם רבינו עיקר: עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל כל שטר מתנת קרקע שאין וכו' מה שכתב המחבר קרקע לאו למימרא דמתנת מטלטלין שהיא מסותרת שתועיל דהא סתמא אמרינן האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה וכן מוכיחין דברי המפרשי' וגם המחבר הקדים הנותן מתנה סתם ולא אמר הנותן מתנת קרקע אלא ודאי מה שכתב כאן קרקע אינו אלא מפני שאין שטר מועיל במטלטלין בלא קניין והוא הדין לקניין מטלטלין ודאי בשיצוה להסתירו וזה הדין מבואר פ' חזקת וכך כתוב שם אמר רב יהודה הא מתנתא טמירת' וכו' ומתוך כך כתב המחבר חוששין שמא מתנה מסותרת היא ולא זכה המקבל וכן פר"ש שם ור"ח ז"ל דחיישינן ופסולה וכן נראה דהאי לישנא בתרא דרב יוסף לפרושי מתנתא טמירתא דאמר רב יהודה הוא ורב יהודה הא אמר לא מגבינן בה אבל קצת הגאונים ז"ל חילקו בזה ואמרו מדקאמר חיישינן ולא קאמר לא קני אלמא חששא היא ואיכא לדקדוקי עלה דמילתא כגון דפייס מיניה חד גברא למכתב ליה מתנה וקא מדחי ליה זמנא בתר זמנא ובתר הכי אמר להו לסהדי כתובו ליה סתמא דהתם ודאי איכא למיחש דדחויי בעלמא הוא דקא מדחי ליה אבל אי חזינן דכתבה מדעתה דנפשיה ליכא למיחש להאי חששא ולא מחזקינן ליה בסתמא למתנתא טמירתא ומתנתא מעלייתא היא כך כתוב בעיטור בשמא דרבוותא וכו' ע"כ. עוד האריך בעניין זה יעו"ש:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא פסק כן בטור ח"מ סימן קמ"ב ס' ד' ז"ל וכל מתנה בין של בריא בין של שכיב מרע צריך שתהא גלויה ומפורסמת לא מבעיא אם אמר לעדים תתחבאו וכתבו שאינה מתנה ואפילו. אם תפס מפקינן מיניה אלא אפילו אמר סתם כתבו לו אינו כלום אלא אם כן אמר להם כתבוהו בשוקא וחתמוה בברא וכיוצא בזה וכו' ע"כ והרב בית יוסף ז"ל כתב שמקור דין זה ופרק חזקת אמר רב יהודה וכו' שהיא הסוגיא שכתבנו בתחילת דבורינו. ועל מה שכתב הטור ז"ל ואפילו תפס מפקינן מיניה כתב שכן כתב הרא"ש ז"ל אהא דאמר רב יהודה האי וחנתא וכו' ושהר"ן ז"ל כתב אהא דאסקינא. והלכתא חיישינן איכא מ"ד דמדנקט האי לישנא ולא אמר פסולה משמע דלאו פסולה היא לגמרי אלא דחיישינן לה דלא עבדינן בה עובדא והיכא דקיימא תקום ואי תפס לא מפקינן מיניה ואיכא מ"ד חיישינן לה אם הנותן מערער אבל אם אינו מערער מגבינן בה אבל ר"ח כתב חיישינן ופסולה וכו' ע"כ. ועוד האריך הרב הנ"ל ז"ל בעניין זה עיין עליו:
גם הרא"ש ז"ל בפסקיו כן פסק שכתב כל הסוגיא הנ"ל אלא שבסוף דבריו כתב ז"ל והאידנא דלא חיישינן לסתמא משום דנהיגי למיכתב בכל שטרי מתנתא וכך אמר לנו כתובו בשוקא וחתמו בברא הילכך כשמצוה לכתוב שטר מתנה בסתם דעתו שיכתבו כמנהג הסופרי' הילכך הוי כאילו אמר כתבוה בשוקא וחתמוה בברא וכן כתב רב האיי גאון ז"ל דהאידנא לא חיישינן לסתמא ע"כ. והרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור בסי' הנזכר ס' ג' כתב בלשון הרמב"ם והטור ז"ל ובס' ה' כתב בשם יש מי שאומר כלשון הרא"ש ז"ל בפסקיו. נמצא שלכל הסברות שכתבנו שהמתנה צריכה להיות גלויה ומפורסמת לפחות בשטר:
העיקר השני שצריך לסיים המתנה כמכר כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק שלישי מהלכות זכייה ומתנה הלכה ה' ז"ל כשם שמוכר צריך לסיים הממכר כמו שביארנו כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי קנוין לך חוץ  ממקצתן הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום ואינו יכול לומר לו תן לי פחות שבנכסיך עד שסיים לו המקום שנתן לו אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלוני' הואיל וסיים השדה אע"פ שלא סיים החלק נוטל אותו חלק חן הפחות שבאותה שדה ע"כ:
הרב המגיד ז"ל האריך הרבה על דין זה ולכן לא נעתיק כל דבריו אלא תמציתן. וזהו שהרב רבי יהוסף הלוי ז"ל דקדק כן ממה שכתב הרב אלפסי ז"ל בהלכותיו וכתב דכל דלא סיים לא קנה ושמיע ליה מינה כיון דהכי דינא מאן דמקני מידי לחבירו אגב ארבע אחות קרקע צריך לסיומי ליה להנהו ד' אמות דאי לא סיים ליה ד' אמות בפירוש לא קנה ואע"ג דאמרינן חצי שדה אני מוכר לך משמינין ביניהם ונוטל חצי שדהו התם משום דסיים לו השדה וזאת היא סברת המחבר תלמידו וחכמי הדורות: נחלקו עליהם וכו' וראיתי לרב בעל העיטור שכתב בדין האגב כדברי אבן מגש ז"ל ובסד"ה אבל כתב ודבריהם צ"ע. זהו תמצית דברי הר' המ' ז"ל והרב בעל כ"מ ז"ל הליץ בעדם ז"ל כשם שהמוכר צריך לסיים הממכר כמו שביארנו כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך וכו' כתב הר' המ' על זה והאריך ובסוף הניח הדבר בצ"ע ואני אומר דההיא דשני דייני גזירות לא קשיא דאיכא לאוקומי בדאמר דיקלא חשדה פלונית וההיא דגט פשוט כשהיה לו שדה חלוק לשנים אחד גדול ואחד קטן וא"ל שדה שבמקום פלוני מכור לך וכן ההיא דבית בביתי כשהיה לו בית חלוק לשנים אחד גדול ואחד קטן וא"ל בית בביתי שבמקום פלוני מכור לך דהוה ליה כי סיים לו שדה ולפי שאין אלו מקומות דין זה לא חש הגמר' להאריך בכך ע"כ. וכיון שהרמב"ם ז"ל פסק כן בבירור וגם רבו הרב ר' יהוסף הלוי ז"ל דקדק כן מדברי הרי"ף ז"ל ובטל העיטור ז"ל גם כן כתב בדין האגב כדברי אבן מגש ז"ל והרב בעל כ"מ הליץ בעדם ותירץ הקושיות שהקשו עליהם בטוב טעם ודעת ובשולחנו הטהור סעי' רמ"א ס' ד' פסק כן בסבר' ראשונה דעתינו נוטה לפסוק כן:
העיקר השלישי הוא שמקבל המתנה צריך שיזכה בה באחד מהדרכים שהקונה זוכה בהם במקחו. הא מילתא איתא בקדושין (דף כ"ו) משנה נכסים שיש להם אחריות נקנין בכסף ובשטר ובחזקה ושאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכה ובגמ' ובשטר מנלן וכו' אלא מהכא ואקח את ספר המקנה ופירש"י ז"ל שיש להם אחריות היינו קרקעות שאחריות כל אדם הלוה והנושה בחבירו עליהן לפי שקיימין ועומדין לפיכך נסמכין עליהם: את ספר המקנה אלמא יש קניין אף בספר לבדו:
וכן פסקו כל עמודי ההוראה הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל במקום הנז'. ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהל' מכירה הל' ג' ז"ל ובמה יקנה המקח. הקרקעות באחד משלושה דברים בכסף או בשטר. או בחזקה: עוד שם הל' ז' כיצד בשטר. כתב לו על הנייר או על החרס או על העלה שדי נתונה לך שדי מכורה לך כיון שהגיע השטר לידו קנה אע"פ שאין שם עדים כלל ואע"פ שאין השטר שוה כלום: וכן כתב עוד בתחיל' פ' ג' מהל' זכ' ומ' ז"ל הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בה אלא באחד מן הדרכי' שהקונה זוכה בהן במקחו. אם מטלטלין רוצה ליתן לו עד שיגביה או שימשוך דבר שאין דרכו להגביה או יקנה באחד משאר הדברים שהמטלטלין נקנין בהן ואם קרקע או עבדים נתן לו עד שיחזיק כדרך שמחזיק הלוקח או עד שיגיע שטר מתנה לידו אבל בדברים לא זכה המקבל אלא כל אחד מהן עדיין יכול לחזור בו ע"כ:
וכן פסק הרא"ש ז"ל שם בפסקיו גם ריב"ה ז"ל בח"מ סי' קמ"א ס' א' וב' פסק כן ז"ל כדרך שנקנה המקח כך נקנה המתנ' כיצד נתן לו מטלטלין לא קנה עד שיגביה או ימשוך דבר שאין דרכו להגביה או באחר משאר הדרכים שהמטלטלין נקנין בהן וכל זמן שלא קנה כראוי יכול לחזור בו ממתנתו וכן עבדים וקרקעות נקנין מיד הנותן בחזקה או בשטר כדרך שנקנה במכירה וכיון שהחזיק בכל דבר ודבר כראוי לו אפי' בינו לבינו קנה אם מודים זה לזה ע"כ. והרב ב"ו ז"ל על מ"ש הטור ז"ל אפי' בינו לבינו אם מודים זה לזה כתב ז"ל פ' האומר (דף ס"ה) מר זוטרא ורב אחא סבא פלוג נכסייהו אתו לקמיה דרב אשי אמרי על פי שנים עדים אמר רחמנא דאי בעו לא מצו הדרו בהו ואנן לא הדרינן או דילמא לא מיתוקמא מילתא אלא בסהדי א"ל לא איברו סהדי אלא לשקרי ע"כ וכן פסק בשולחנו הטהור בסי' הנז' ס' א':
ואחר הצעת העיקרים האלו שקדמנו זכרם נבוא לחוות דעתינו על מה שנשאלנו עליו ונאמר שלענ"דן נראה שדבר פשוט הוא שיתמי שמעון זכו בקרקעות שנתן ראובן לאביהם כפי השלשה עיקרים שכתבנו. אם מעיקר הראשון שצריך שתהיה המתנה גלויה ומפורסמת הרי ראובן צוה לכתוב שטר מתנה גמור' ולא תקרא מתנ' גמור' אם לא תהיה גלוי' ומפורסמ'. וכ"ש לדעת הרא"ש ז"ל שאע"פ שלא פירש דבריו מאחר שכן כתוב בשטר הויא מתנ' גמיר' ובודאי שבשטר היה כתוב גלויה ומפורסמת דאי לאו הכי עדיפא מינה היו טוענים יתמי ראובן שהשטר כתוב שלא כהוגן אלא ודאי לא מצאו  בשטר שום דופי:
ואם כפי העיקר השני שצריך שתהיה המתנה מסויימ' דבר זה ברור ומבואר בשטר המתנה שהרי כשצוה ראובן לכתוב שטר המתנה אמר אני נותן לשמעון וכו' קרקע פלוני וקרקע פלוני וכפי מה שכתבנו בעיקר הזה אפי' אמר חלק כך וכך אני נותן לפלוני בשדה הרי זו מתנה גמורה הואיל וסיים השדה וכ"ש בנ"ד שנתן לו קרקעות שלמים ומסויימים וזה דבר פשוט:
ואם כפי העיקר השלישי שמקבל המתנה צריך שיזכה בה כדרך שהקונה זוכה במקחו. ואליב' דכ"ע שהשטר קונה במתנה אע"פ שיש חילוק במכר הנה הדבר פשוט בנ"ד הואיל שכבר הגיע שטר המתנה ליד שמעון בחייו הוה ליה כאילו זכה בקרקעות עצמן. ויתומיו שתובעין הקרקעות הדין עמהם:
ואם יאמר אומר אין הנדון דומה לראייה דאפשר לחלק ביניהם ולומר שכל מה שכתבנו הוא אמת ונכון אבל איירי שהנותן והמקבל בחיים. אבל בנ"ד שמת המקבל בחיי הנותן אפשר שלא זכה במתנה. זאת ועוד אחרת שטענת יורשי ראובן שטוענים שאביהם נתן המתנה לשמעון ולא ליורשיו וכיון שלא זכה הוא בעצמו לא יתנו לבניו כלום היא טענה נכונ'. ודמיא להא דפ' מי שאחזו דתני' התם הרי זה גיטיך ע"מ שתתני לי ר' זוז נתנה אינה זקוקה ליבם לא נתנה זקוקה ליבם רשב"ג אומר נותנת לאביו או לאחיו או לאחד מן הקרובים ע"כ לא פליגי אלא דמר סבר לי ולא ליורשי ומר סבר לי ואפי' ליורשי וכו' ע"כ. והלכ' כת"ק דלי ולא ליורשי וכן פסק הרמב"ם ז"ל פ' ח' מהל' גירו' הל' כ"ב א"כ ה"ה בנ"ד לשמעון ולא ליורשיו: ובאמת שלכאורה נראה שזו קושי' גדולה וסותר' כל מה שכתבנו אבל ממה שכתב מהרי"מט ז"ל בח' ג' סי' מ' יתיישב קושי' זו ועל מקומו יבוא בשלום וז"ל לא אמרי' לי ולא ליורשי אלא גבי תנאי שאינו חיוב ולא זכייה כגון האומר הרי זה גיטך ע"מ שתתני לי ר' זוז רצתה אינה נותנת אלא שהוא תנאי מבעל מעשה הגט הילכך כי בעי לקיומי תנאה כדי שלא לבטל המעשה אין לנו אלא לשון התנאי דוקא לי ולא ליורשי דיורשיו לא מכוחו ירתי דהא איהו גופיה לא זכה ביה ובלשון של תנאי אין יורשין במשמע אבל בכל חיוב דעלמא שמחייב עצמו אף במה שאינו חייב אע"ג דאמר אני מתחייב לך אם מת חייב לתת לבניו דמכוחו ירתי ע"כ א"כ בנ"ד כיון שלא היה שם שום תנאי אלא מתנה מוחלטת שראובן חייב עצמו במה שלא היה חייב אע"ג שנפטר שמעון זכו בניו במה שזכה אביהם דמכחו ירתי: ולקושיא הראשונה דאפשר לחלק בין אם המקבל והנותן הם בחיים לנ"ד שמת המקבל בחיי הנותן לזה נשיב שאין לחלק ביניהם: ווה לדברינו מפרש"בם ז"ל פ' י"נ דף קל"ו גבי וז' הכותב נכסיו לבנו לאחר מותו ז"ל אבל הגוף קנוי לגמרי לבן משעה שכתב לו האב ונשרת הבן ויש לו בנים לאותו הבן הן יורשין את כוחו וכתב עוד שם על מאי דאיתמר מכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב א"ר יוח' לא קנה לוקח ור"ל אמר קנה לוקח ר' יוחנ' אמר לא קנה לוקח קניין פירות כקניין הגוף דמי ור"ל אמר קנה לוקח קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי וכו' ז"ל לא קנה לוקח אפי' לכשימות האב אח"כ שמעולם לא היו ראויין לבא לידי הבן בחיי האב אלא יחזרו לשאר יורשי האב ומיהו אם לא מכרן הבן בחיי האב היה מודה ר' יוח' שאע"פ שמת הבן ואח"כ מת האב אפ"ה יורשי הבן יורשין את מתנתו ולא יורשי האב אבל גבי מכירה הרי סילק נפשו משעת מכירה וגם לא בא לידו שיוכל הלוקח לזכות מכוחו וכו' ע"כ. הרי לנו בהדיא שאע"פ שמת מקבל המתנה בחיי הנותן ואח"כ מת הנותן זכו יורשי המקבל בכל מה שכתוב בשט' אפי' לר' יוח' דלית הלכתא כוותיה בהא. ואם נפשך לומר שזה דוקא באב הנותן לבנו איכא למימר הכי דדעתו של אדם קרובה אצל בנו. אבל אחר כנ"ד לא גם בזה סייע לנו רשב"ם ז"ל במ"ש על דברי המשנה הנ"ל הכותב נכסיו לבנו וה"ה לאחר, א"כ בנ"ד אע"ג שמת שמעון המקבל בחיי ראובן הנותן ואח"כ מת ראובן אע"פ שהם זרים זכו יורשי שמעון באלו הקרקעות. וזה דבר פשוט הוא ואין להאריך עוד:
כללא דמילתא שהמתנה שנתן ראובן לשמעון אוהבו היא מתנ' גמור' כפי השלשה עיקרים שיסדנו והרחבנו בהם הדיבור. ומאחר שהגיע שטר המתנה ליד שמעון הוי כאילו זכה בקרקעות עצמן. וכיון שכן יצאו יתמי שמעון זכאין בדינם ויזכו באלו הקרקעות דמכח אביהם קא ירתי כמו שביארנו וטענת יתמי ראובן מהבל ימעט כמו שביררנו הנלע"ד כתבנו עד שיבא הדבר לפני המלך דוד מלך הוקם על להיות קצין וראש על עדתינו ק"ק ת"ת של ספרדים פה אמשטרדם יע"א כי לו נאה להורות ועתה חל עלינו חובה לתת שבח ותהילה למעלת פרנסי ומנהיגי קהלתינו הקדושה ק"ק ת"ת על שחזרו העטרה ליושנה למנות רב' ומאריה דאתרא ואב בית דין וריש מתיבתא במדרש עץ חיים ות"ת וגם לפרנסי וגזבר עץ חיים המקיימים ומרימים דגל התורה ולומדיה השוקדים על דלתות בית המדרש בשקידה מרובה עלהחורה ועל העבודה מלאכת ה' באמונה הם עושים הם הושיבוהו על כסאו הראוי לו בבית מדרשנו ה"ה החכם השלם סיני ועוקר הרים פטיש החזק עמוד הימני הדיין המצויין כמוהר"ר מורינו ורבינו הכהן די אזיוידו נר"ו מוכתר בשלשה כתרים כתר תורה וכתר כהונה וכתר מלכות וכתר שם טוב עולה על גביהן. ה' ברחמיו יאריך ימיו ושנותיו ויאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל ויזכה לעמוד לשרת בשם ה' הוא ובניו כל הימים בביאת משיחנו שיבא במהרה בימינו אכי"ר: ועל שרי המעמד ופרנסי וגזבר עץ חיים נתפלל אל ה' יצליחם בכל מיני הצלחות בשובע צחצחות יכלו בטוב ימיהם ושניהם בנעימים. ובכלל הברכה יברך את מעלת זקני הדור העומדים על הפקוד'ים ולכל יחידי קהלתנו יע"א הזלים זהב מכיסם להחזיק את בדק הבית ישלם ה' פעלם ותהי משכרתם שלימה מעם ה' אלהי ישראל אכי"ר: נשלם ונגמר היום כ"ד לחדש מנחם שנת מה נאוו על ההרים דגלי מבשר משמיע שלום וגו' לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בלא א כמוהר"ר דוד פידאנקי טש
בבית ובדפוס כהרר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט