שאלה שלשה אחים ראובן שמעון ולוי ובהיותו ראובן אמוד בנכסים ולוי מת בחייו והניח אלמנה ויתומים עשה ראובן צוואתו כדת וכהלכה שרצונו הוא שאחיו שמעון יירשנו בתנאי שיפקי' ביד האפוטרופוסים שבעת אלפים זהובים לקרן קיים שפירותיהם יאכל שמעון כל ימי חייו ושאחרי פטירתו יהו הפירות מזה הקרן לאלמנת לוי לפרנסתה ולפרנסת בניה עד תשלום שש שנים ושאחר כך יזכו יתומי לוי ג"כ בקרן ואחר זמן מה נפטר שמעון לבית עולמו וחלי"ש וכבר היתה נפטרת אלמנת לוי ונפלה קטטה בין יתומי לוי עם אפיטרופוסי ראובן היתומים טוענים שתכף מיתת דודם שמעון כבר זכו הם בזה הקרן כפי צוואת דודם ראובן נ"ע כיון שסוף סוף יבואו לידם אחר שש שנים אם היתה אתם קיימת שדודם לא קצב זה הזמן אלא כדי שתהנה אמם עמהם וכיון שנפטרה זכו הם מיד בקרן והאפוטרופוסים טוענים שלא יזכו בזה הקרן אלא דווקא אחר עבור הזמן הקצוב שכוונתו היתה כדי שישאר להם זה הקרן קיים לשש שנים ובהיות שרבתה להבת המחלוקת ביניה' באו לבית מדרשו של שם שיורום כדת מה לעשות ומהת"מש:
תשובה מאמרם ז"ל בבא בתרא פרק יש נוחלין דף קכ"ט תניא נכסי לך ואחריך יירש פלוני ואחרי אחריך יירש פלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי ואם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון ובפרק עצמו דף קל"ז כתב הש"ס תניא נכסי לך ואחריך לפלוני וירד ראשון ומכר ואכל השני תוציא מיד הלקוחות דברי רבי רבן שמעין בן גמליאל אומר אין לפני אלא מה ששייר ראשון רמינהי נכסי לך ואחריך לפלוני יורד ראשון ומוכר ואוכל דברי ר' רשב"ג אומר אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד קשיא דר' אדרבי ודרשב"ג אדרשב"ג דר' אדרבי לא קשיא הא לגופא הא לפירא דרשב"ג אדרבי שמעון בן גמליאל לא קשיא הא לכתחלה הא דיעבד אמר אביי איזהו רשע ערום זה המשיא עצה למכור בנכסים כרשב"ג אמר ר יוחנן הלכה כרשב"ג ומודה שאם נתנן במתנת ש"מ לא עשה כלום מ"ט אמר אביי מתנת ש"מ לא קנה אלא לאחר מיתה וכבר קדחו אחריך מי אמר אביי הכי והא איתמר מתנת ש"מ מאימתי קנה אביי אמר עם גמר מיתה ורבא אמר לאחר גמר מיתה הדר ביה אביי מההיא ממאי דמההיא הדר ביה דילמא מהא הדר ביה לא ס"ד דתנן זה גיטך אם מתי זה גיטך מחולי זה זה גיטך לאחר מיתה לא אמר כלום אחר רבי זירא אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ואפי' היו בהן עבדים והוציאן לחירות פשיטא מהו דתימא א"ל למעבד א סורא לא יהבינן לך קמ"ל אמר רב יוסף אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ואפי' עשאן תכריכין לחת פשיטא מהו דתימא לשווינהו איסורי הנא' לא יהבי לך קמ"ל ע"כ:
ופי' רש"בם יחזרו נכסים ליורשי ראשון דהא מכח השני נתן לשלישי אחריו וכיון דשני לא וכה שלישי מנא ליה: אין לשני אלא מה ששייר ראשון והיכא דמת שני יחזרו ליורשי ראשון וכן עיקר דהשתא לא תיקשי הילכתא אהילכתא דהא פסקינן הילכתא כר"ל בפרק החולץ דקניין פירות לאו כקניין הגוף דמי ובהא דאחריך לפלוני ק"ל כרשב"ג דאין לשני אלא מה ששייר ראשין כדפסקינן הילכתא לקמן ולא פליג ר"ל על ההוא פסק דפסיק ר' יוחנן לקמן ומדאביי נמי איכה למשמע דהכי קמ"ל דאמר אביי איזהו רשע ערום וכו' ולקמן נמי בההוא איתתא דהוא לה דיקלא בארעא דרב ביבי בר אביי אזל איהו אקנייה לבנו הקטן כרבן שמעון וכו' עד אפי' רבן שמעון לא קאמר וכו' דמהתם נמי שמעינן דהילכתא כרשב"ג והילכך בעינן לפרושי דרשב"ג ס"ל כר"ל דקניין פירות לאו כקניין הגוף דתי והכא היינו טעמא דאחריך שאני ולא תיקשי הילכת' אהילכתא: וירד הראשון ומכר ואכל אורחא דמילתא נקט שמכר והוציא המעות בהוצאה: השני מוציא מיד הלקוחות אחר שימות הראשון דקניין פירות ראשון לאו כקניין הגוף דמי ואחריך שאני לא אמרינן אליבא דרבי: אלא מה ששייר ראשון ואם לא שייר כלום לא יטול השני כלום דקניין פירות דראשון כקניין הגוף דמי לרבי יוחנן ולר"ל טעמא משום דאחריך שאני אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד קא ס"ר השתא פירות יכול לאכול ולמכור אבל לא הגוף ואם מכר השני מוציא מיד הלקוחות הא לגופא הא קמייתא דאחר ר' השני מוציא ה"מ היכא דמכר הגוף שאין לו לראשון אלא פירות והך ברייתא דקאמר יורד ראשון ומוכר אפירות קאי הא לכתחלה קאמר ר"ש אין לו למכור לכתחלה הגוף אלא אכילת פירות כדי שיתקיים דעתו של נותן דהא גלי דעתיה דניחא ליה שישתייר קצת לשני אם יתרצה הראשון לשייר אחריו כלום והכי קתני יורד ראשון ומוכר ואוכל מסתמא ד"ר שהרי אינו יכול למכור כ"א פירות רשב"ג אומר אין לו לראשון לירד ולמכור מסתמא שהרי הכל מכור ולא נתקיימא דעת הנותן אלא אכילת פירות הוא דאית ליה לכתחלה או למוכרן אבל גופא דיעבד אין לכתחלה לא הא קמייתא דיעבד אין לשני אלא מה ששייר ראשון: איזהו רשע ערום גורם לעבור על דברי הנותן ערום דאהנו ליה מעשיו והרי הוא חוטא ולא לו ומיהו החוכר עצמו דהיינו ראשון לא מיקרי רשע ואע"ג דלכתחיל' אסור לעשות כן דלא חמיר איסוריה שהרי השליטו הנותן בגוף ופירות לעשות בהן כרצונו: זה המשיא עצה לראשון למכור בנכסים דהא ק"ל כרשב"ג דאין לשני אלא מה ששייר ראשון ולא נעשה נחת רוחו של מת שאומר אחריך לפלוני דהוה ניחא ליה אם ישייר ומיהו לא אקפיד קפידא גמורה שלא יוכל הראשון למוכרן אם ירצה: ומודה ר"ש אע"ג דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון אם נתנו אותו ראשון במתנת ש"מ כגון דאמר מהיום ולאחר מיתה לא אמר כלום והשני מוציא אי נמי כשהיה ש"מ נתנה דשתי מתנות הללו שוות כדאמרינן לעיל איזהו מתנת בריא שהיא כמתנת ש"מ וכו': ה"ג בהלכות גדולות ובפירוש רבנו חננאל מ"ט אמר אביי מתנת ש"מ אימת הויא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך האי שני דקאמר עליה הנותן אחריך לפלוני קדם לזה שנתנו לו הראשון דמשעה שהתחיל האי ראשון ליטרף קנה השני דאחריך עם גמר מיתה משמע דמשעה דאין הראשון צריך לנכסים הללו זיכה הנותן השני אחריו מד אבל האי מקבל מתנה מראשון לא קנה עד לאחר גמר מיתה דסתם אדם הנותן ממונו לאחר מיתתו אין רוצה להוציא ממונו מכחו עד שתגמר מיתתו אבל לעיל דנותן סליק נפשיה מהני נכסים שהרי נתנו לראשון חפץ הוא ש זכה השני עם גמר מיתתו של ראשון: מי אמר אביי הכי דמתנת ש"מ לאחר גמר מיתה: עם גמר מיתה אלמא בהדי הדדי קנו ולאשמועינן אתא דחולקין בשוה. מההיא דעם גמר חיתה: לא ס"ד דמההיא דלאחר מיתה הדר ביה דהא ודאי סתם ש"מ הנותן לאחרים ממון שלו אין בדעתו להוציאו מרשותו עד לאחר גמר מיתתו דאשכחן נמי כה"ג גבי אשתו כשהוא מגרשה ומתירה לאחרים דלא גמר להוציאה מכחו עד לאחר גמר מיתתו: דתנן הרי זה גיטיך אם מתי כלומר אם אמות אז יהא גט זה גיטיך מחולי זה לאחר גמר חולי דהיינו לאחר מיתה: זה גיטך לאחר מיתה לא אמר כלום דלא גמר לגרשה עד לאחר מיתה ואין גס לאחר מיתה ודלא כר יוסי מוקמינן לה בגיטין בפרק מי שאחזו קורדייקוס דאי כר' יוסי הא אמר זמנו של שטר מוכיח עליו וכמאן דאמר לה מהיום ולאחר מיתה דמי דקתני התם חולצת ולא מתיבמת וגבי אם מתי נמי דמי כמאן דאמר לה מהיום אם מתי דקתני התם הרי זה גט מיהו שמעינן מינה דלאחר מיתה קמגרש לה וה"ה למתנתו דאי עם גמר מיתה א"כ הוי גט ואמאי קתני לא אמר כלום: והוציאן ראשון לחירות היו בהן עבדים וכו' כלומר ורשב"ג קאמר דמה שמכר הראשון הכל הוי מכור ואפילו עבדים והוציאן לחירות וקפריך פשיט' דכיון דאקני גוף לראשון מצי למעבד ביה כל מה דבעי: למעבד איסורא שהמשחרר עבדו עובר בעשה דלעולם בהם תעבודו תכריכי המת אסורין בהנאה בפ' נגמר הדין נפקא לן מקראי: לשווינהו איסורי הנאה לא יהבינהו ניהליה אלא ע"מ ליהנות בהן בני אדם דניחא ליה לאיניש דליהנו אנשי מיניה ממוניה ולא ילך לאיבוד:
נמצאנו למידין מדברי רשב"ם דלא קשה הילכתא אהילכתא שהתלמוד פסק הלכה בפרק החולץ כר"ל דקנין פירות לאו כקניין הגוף ובסוגיתנו שקדם זכרה פסק התלמוד הלכה כרשב"ג אין לשני לא מה ששייר ראשון ולכך כתב הוא ז"ל והילכך בעינן לפרושי דרשב"ג ס"ל כר"ל דקניין פירות לאו כקניין הגוף והכא היינו טעמא דאחריך שאני והן הן דברי הרא"ש וכולם נמשכו אחר דברי הרי ף כאשר נבאר בג"ה וז"ל הרא"ש אחר שהבי' סוגייתנו וגרסינן לעיל בפירקין בענין ההוא דאמר ניכסי לסיבתאי ובתרא לירתאי הוה ליה ברתא דנסיבא ושכיבא בחיי סיבתא ומסיק טלה אמר רבא מסתברא טעמ' דבני מערבא קדמה סיבתא וזבנה זבנה וביני דשמעת מינה דהילכתא כרשב"ג דאין לשני אלא מה ששייר ראשון ואע"ג דקיימא לן כר"ל דאמר קניין פירו' לאו כקניין הגוף דמי אחריך שאני דאין לשני לא גוף ולא פירות אלא אחריו של ראשון ולא אמר פרי לחד וגופא לחד אלא היכא דאמר מעכשיו ובהא מודה רשב"ג שאם מכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות דהיינו מתני' דתנן מכר האב מכורין עד שימות ולא פליג רשב"ג והא דקאמר רב נחמן בר ר' יצחק עד כאן לא פליגי ר ורשב"ג אלא דמר סבר קני [פירות כקניין הגוף דמי פיר' רשב"ג סבר קניין פירות דהכא כקניין הגוף דמי ואף למוכר ומשום אחריך וד' סבר קניין פירות דהכא כקניין הגוף דעלמא דלית ליה טעמ' דאחריך:
רבנו הגדול האריך בסוגיא זאת לפי שראה מן הגאוני' שלא פסק כרשב"ג תניא נכסי לך ואחריך לפלוני וירד הראשון ומכר ואכל שני מוציא מיד הלקוחות דברי רבי רשב"ג אומר אין לשני אלא מה ששייר ראשון בלבד ורמינהי נכסי לך ואחריך לפלוני יורד הראשון ומוכר ואוכל דברי רבי רשב"ג אומר אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד קשיא דרבי אדרבי קשיא דרשב"ג אדרשב"ג דרבי אדרבי לא קשיא הא לגופא הא לפירא דרשב"ג אדרשב"ג לא קשיא הא לכתחלה הא דאי עבד אמר אביי איזה הוא רשע ערום זה המשיא עצה למכור בנכסים כרשב"ג כי אתא רבין אמר רבי יוחנן ואמרי לה אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן הלכה כרשב"ג ומודה רשב"ג שאם נתנו במתנת ש"מ שלא עשה כלום מ"ט אמר אביי מתנת ש"מ לא קאני אלא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך וגרסינן בהאי פירקא בענין ההוא דאמר להו נכסי לסבתא ובתרה לירתיה הויא ליה ברתא דהות נסיבא ושכיב בחיי סבתא ואמרינן בסופה אמר רבה מיסתבר טעמא דבני מערבא דאי קדים סבתא וזבין זבינה זביני ושמעינן מינה דהילכתא כרשב"ג דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון בלבד ואיכא מאן דאמר דלית הילכתא כרשב"ג דקאי כרבי יוחנן דאמר קניין פירות כקניין הגוף דאמי והאי דפסק ר' יוחנן הילכתא כוותיה משום דסבירא ליה קניין פירות כקניין הגוף דאמי ואנן לא סבירא לן הכי דאם כן קשיא מעשה דההיא סבתא אלא רשב"ג היינו טעמא דסבר אחריך שאני דהיכא דאמר נכסי לך ואחריך לפלוני אין לשני לא גופא ולא פירא אלא אחריו של ראשון ולא אמרינן פירא לחד וגופא לחד אלא היכא דאמר מעכשו ובהא מודה רשב"ג שאם מכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחו' דהיינו מתני' דתנן מכר האב מכורין עד שימות ולא פליג רשב"ג ודקא מוקים רב נחמן בר יצחק לרבי ורשב"ג דבקניין פירות כקניין הגוף דאמי פליגי לא קשיא לן מידי דלא עדיף מהא דאמר רב הונא כל האומר אחריך כאומר מעכשו דאמי דהוה ליה פירות לזה וגוף לזה וכבר אידחיא לה ממעשה דההיא סיבתא אחר ר' זירא אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ואפי' היו בהן עבדים והוציאן לחירות וכו' אמר רב יוסף אמר ר' יוחנן הלכה כר יוחנן ואפילו עשאן תכריכין למת וכו':
הרמב"ם ז"ל פסק בכל אלו ההלכות שהביא הרב כרבו שכתב בפרק י"ב מהלכו' זכייה ומתנה נכסי לפלוני ואחריו לפלוני מת ראשין קנה שני מת שני הרי אלו של יורשי שני מת שני בחיי ראשון יהיו הנכסים של יורשי ראשון ואע"פי שאין לשני אלא מה ששייר ראשון אסור לראשון למכור וליתן גופו אלא אוכל הפירות עד שימות ויזכה השני ואם עבר הראשון ומכר ונתן במתנה אין השני מוציא מיד הלקוחות שאין לשני לא מן הגוף ולא מן הפירות אלא הנשאר וכל המשיא עצה לראשון למכור נקרא רשע ואפילו היו בהן עבדים והוציאן הראשון לחירות או כלים ועשאן תכריכין למת מעשיו קיימין במה דברים אמורים בשמכר הראשון או נתן מתנה לאחרים אבל אם מכרן הראשון או נתנן לבנו מתנ' או לאחד מיורשיו לא עשה כלום וכן אם נתנו במתנת ש"מ אפי לאחרים לא עשה כלום שאין מתנת ש"מ קונה אלא לאחר מיתה וכשימות יקנה השני ובהלכה י"ב כתב מעשה באחד שאמר נכסי לאמי ואחריה ליורשיה והית' לה בת נשואה ומחה הבת בחיי בעלה ובחיי אם אביה ואח"כ מתה הזקנה ואמרו חכמים אין הבעל יורש אותן נכס ם מפני שהן ראויין לאשתו ולא זכתה בהן האשה אלא אחר שמתה אבל אם הניח הבת בן או בת היו יורשין הנכסים שמשמע יורשין ואפי' יורשי יורש ן ואלו אמר וכשתמות הזקנה הרי הן לבתי מעכשו היה הבעל יורש אותן אחר מיתת אשתו הכותב נכסיו לבנו ולאחר מותו הרי הגוף של בן מזמן השטר והפירות לאב עד שימות לפיכך האב אינו יכול למכור מפני שהן נתונין לבן והבן אינו יכול למכור מפני שהן ברשות האב מת האב והניח פירות מחוברין לקרקע הרי הן של בן מפני שדעתו של אדם קרובה אצל בנו היו תלושין או שהגיעו להבצר הרי הן של יורשין עבר האב ומכר מכורין עד שימות וכשימות האב מוציא הבן מיד הלקוחות וכו' עבר הבן ומכר אין ללוקח כלום עד שימות האב מכר הבן בחיי האב ומת הבן ואח"כ מת האב כשימות האב קנה הלוקח שאין לאב אלא פירות וקניין פירות אינו כקניין הגוף ע"כ הנה הצעתי לפניך דברי הרמב"ם ז"ל שנמשך באלו הדינים כהרי"ף ורבנו חננאל גם פסק כרשב"ג דאין לפני אלא מה ששייר ראשון ופסק כריש לקיש דקניין פירות לאו כקניין הגוף ודרשב"ג אחריך שאני דלא תיקש' הילכתא אהילכתא:
ומקור כל אלו הדינים הוא מן הסוגיא שקדם זכרה וכתב הרב המגיד בדין הראשון נכסי לפלוני ואחריו וכו' מת שני אחר מיתת ראשון וכו בריתא בפ' יש נוחלין והיא שנויה בשלשה מקבלים וזה לשונה נכסי לך ואחריך ירש פלוני ואחרי ירש פלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסי' ליורשי ראשון ולמדנו ממנה שע"פי ששלישי קיים כיון שחת שני בחיי ראשון אין לו כלום שלא נתן לו אלא שיקבלם מן השני ואיננו וכן הדין במת שלישי בחיי השני שהנכסים של יורשי שני כשמת אחר הראשון ודין שלישי עם שני כדין השני עם הראשון ורבנו כתב הדין בשנים לפי שדאי באור בכך: אלא מה ששייר ראשון מבואר בגמ' כרשב"ג: ואפי' היו בהם עבדים מימרא שם: עשאן תכריכין גם זה שם מימרא: בד"א בשמכר הראשון או נתן מתנה זה הוציא ממעשה דרב ביבי שנינו סוף פרק יש נוחלין ההוא דהוה ליה דיקלא בארעא אקניתיה ניהליה כל שני חייו אזל רב ביבי אקנייה לנו הקטן נ"ח אקנייה לבנו אחר רב הונא בריה דרב יהושע וכו' אפי' רשב"ג לא קאמר אלז באחר אבל לעצמו לא ע"כ בגמרא ופירש רבנו לא קאמר רשב"ג אין לשני אלא מה ששייר ראשין אלא שנתן ראשון לאחר אבל לעצמו כגון שנתנם למי שראוי ליורשו שהוא בעצמו לאו כל כמיניה והטעם נראה שהיא מפני שכונת הנותן כשאמר ואחריך לפלוני לא היה בדעתו שיוכל המקבל הראשון לתתם לבניו או ליורשיו שאם כן לא עשה ולא כלום בשיורו שכל מה שיש לאדם הוא נותן לבניו אבל כשאינו יכול לתתם לבניו או ליורשיו אע"פי שיוכל לתתם לאחרים אין אדם חוטא ולא לו זה דעת רבנו וכן פי' רבנו חננאל ז"ל הני מילי אם נתנו רב ביבי לאחר אבל לעצמו לא ובנו כעצמו ונראה שאין גירסת רבנו לבנו קטן אלא לבנו סתם וכבר כתבתי מה שנראה לי בטעמו ופירוש אחד באותו מעשה דאפי רשב"ג לא קאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון אלא כגון שאמר ואחריך לפלוני אבל אמר הנותן ואחריך לעצמי או ליורשי כגון כאן שלא נתנו לו אלא כל ימי חייו ודאי אין הראשון יכול למכור ולתת והראו פנים לזה ואין דינם עולה לדעת רבנו כמו שיתבאר ומדברי יתבארו דגרי הרא' ז"ל: מעשה באחד שאמר נכסי לאמי ואחריה ליורשי והיתה לו בת נשואה וכו' זה המעשה ביש חלין וז"ל ההוא דאחר נכסי לסבתא ובתרה לירתאי הוה ליה ברתא דהוה נסיבא וכו זו הגירסא כולה לפי השין שכתבתי מן רבנו ז"ל ומתוך גירס' זו שאין הדין הנזכר למעלה בפי' השני במעשה דרב ביבי אמת שהרי זה אמר ואחריה ליורשי אף על פי כן אמרו בגמרא שהיתה הראשונה יכולה למכור וזה מפורש שם ומ"מ גירסת הגאונים ז"ל בזה המעשה כך היא ההוא דאמר נכסי לסבתא ובתרה לירתא ה"ל ברתא וכו' ואף בספרי רבנו בקצתם ראיתי כן וכתבתי זה להוכיח הדין האמור למעלה ווין הנזכר כאן פשוט שם והטעם מפני שאמר ואחריה ליורשי או ליורשיה כפי חלוק הגרסאות שהוא נמשך הפי' ליורשי יורשין אבל אם אמר ואחריה לבת כיון שמתה הבת בחיי הראשונה זכו בהן יורשי ראשין כמו שנתבאר למעל' ומה שכתב ואלו אמר כשתמות הזקנה הרי הן לבתי מעכשיו הרי הבעל יורש את אשתו וכו' הן דברי ר"ח והרי"ף ז"ל ודקדקו כן מן הסוגיא ויש חולק:
ומדברי הרי"ף ור"ח ורבנו יש ללמוד וכ שהאומר ואחריך מעכשו לפלוני אם ירד ראשין ומכר השני מוציא מיד הלקוחות שאם לא כן לא היה הבטל יורש אותן שהרי ראויין הם כמו שנתבאר שם בגמרא שהטעם שאין הבעל יורש כשלא אמר מעכשו הוא חפני שהראשון יכול למכור וכיון שכן לדבריהם ז"ל כשאמר מעכשו שהוא יורש אין הראשון יכול למכור וכן כתוב בהלכות בבאור סוף נוחלין דבאומר מעכשו השני מוציא מיד הלקוחות:
הכותב נכסיו לבנו ולאחר מיתה וכו' משנה בפ' יש נוחלין ופי' שנתן לו גוף מעכשו ופירות לאחר מיתה לפיכך האב אינו יכול למכור לשון המשנה ופי רש"י דאב אינו יכול למכור גוף ופירות מפני ככח ובי גוף מעכשו והכל לאחר מיתה לבן והבן אינו יכול למכור לגמרי בחיי האב מפני שהן ברשות ה"ב לאכול פירות אלא בין להם יכולין למכור לגמרי מעכשו ע"כ מת האב והניח פירות וכו' מפורש במשנה ובגרר ומה שכתב או שהגיעו להבצר הוא מפני מה שכבר נתבאר פ"א מהלכות מכירה שכל שאינו צריך לקרקע הרי הוא כתלוש עמד האב ומכר מכורין וכו' במשנה שם ואפילו מת הבן קודם מיתת האב יורשי הבן מוציאן מיד הלקוחות לכשימות האב וכן כתב ר"י ז"ל ופשוט הוא הנה מבואר שהרמב"ם ז"ל פסק בכל אשו הדינים כרבותיו הרי"ף ור"ח ולא נטה ימין ושמאל וכמו שדחה רבנו הגדול דברי יש חולקים ואינם פוסקים כרשב"ג כאשר הכחלו בסוגיא שקדם זכרה וכבר ביארנו כל הדברים על נכון ומעתה חל עלנו להשיב שולחי דבר למשפט שאלתנו ששאל החכם השואל:
במושכל ראשון היה נראה לנו לומר שאין לבני לוי אחר פטירת אמם שום ירושה ממה שכתב החכם השואל ואחר זמן מה נפטר שמעון לבית עולמו וחלי"ש וכבר היתה נפטרת אלמנת לוי משמעות דבריו שמתה האלמנה בחיי שמעון ולפי זה זכו בהן יורשי שמעון שצוואת ראובן היא ששמעון יאכל הפירות ואחריו האלמנה לאכול פירות ואחרי האלמנה יזכו בניהם והיינו סוגייתנו שקדם זכרה שהיא בג'  מקבלים דהיינו שמעון אלמנה והבנים ועכשו שמיתה האלמנה בחיי שמעון היינו סוגיין זכו בהן יורשי שמעון ואם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון ולפי זה בני האלמנה הם מסולקים מן הירושה לגמרי זה נראה לכאורה אמנם אחר שחקרנו וראינו בעיון שכלי לשון הצוואה ודאי זכו בני אלמנת לוי בשבעת אלפים זהובים הנ"ל לפי שראובן כרב שרצונו הוא שאחיו שמעין יירשנו בתנאי שיפקיד ביד האפוטרופוסים שבעת אלפים זהובים לקרן קיים שפירותיהם יאכל שמעון כל ימי חיו ושאחרי פטירתו יהיו הפירות מזה הקרן לאלמנת לוי לפרנסתה ולפרנסת בניה עד תשלום שש שנים ואח"כ יזכו יתומי לוי ג"כ בקרן ראשונה שכבר הפקיד שמעון ביד האפוטרופוסים המעות תכף ומיד אחר מיתת ראובן ואין לו בהן מגע יד אלא פירות בלבד ואין זו סוגייתנו שאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון הגע עצמך אם שמעון יכול למכור לאחר או ליתן במתנה ודאי לא שכבר יבאו המעות מרשותו ולא השליטו בהם ראובן אפי' שעה אחת ודין רשב"ג אין לשני אלא מה ששייר ראשון הכל תחת יד ראשון גוף ופירות ועוד שכבר כלל ראובן את בני אחיו לוי עם האלמנה לפרנסה שכת' לפרנסתה ולפרנסת בניה ולפי זה אפילו מיתה אמם בחיי שמעון לא זכו בהן יורשי שמעון שהרי כתב ראובן לקרן קיים ושאחר שש שנים יזכו יתומי לוי ג"כ בקרן זה נראה לנו אמת:
אמנם טענת בני לוי שטוענים שתכף מיתת דודם כבר זכו בהם כפי צוואת דודם ראובן נ"ע אינה טענה צודקת לפי שצוואת ראובן דודם היא מכחשיתם שלא תלה הדבר במיתת אמם אלא בשש שנים שהרי כתב יאכל שמעון הפירות כל ימי חייו ושאחרי פטירתו יהיו הפירות מזה הקרן לאלמנת לוי לפרנסתה ולפרנסת בניה עד תשלום שש שנים ואח"כ יזכו יתומי לוי ג"כ בקרן הרי שהחלט הדבר לסוף שש שנים ולא תנה במיתה שאם כן היה לו לומר עד שתמות אמם אלא ודאי הדבר תלוי בשש לא במיתה וצדקו האפוטרופוסים בטענתם נגד בני לוי ולא יתנו הנכסים עד טבור שש שנים מיום שמת דודם שמעון זאת ועוד אחרת למה לא טענו טענה זאת בעוד דודם שמעון קיים שהרי אמם כבר מיתה קודם מיתת שמעון כאשר הוכחנו ממשפט לשון השאלה הגם שיכולים להשיב נגד טענה זאת שלא רנו להעיז פניהם נגד דודם אמנם נגד האפוטרופוסים אין קפידה על זאת להם והאחת הוא מה שכתבנו שאין לדיין אלא מה שעיניו רואות במשפיטי השאלה ולשון הכתוב בה זה הוא מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד ויאמר לצרותנו דאי שכבר נסתלק הרב לישיבה של מעלה ואין לנו להשען אלא על אבינו שבשמים הוא יגדור פרצותנו אכי"ר:
כה דברי המר והנמהר בסדר ובשנת השיב את חמתי מעל בני ישראל בקנאו את קנאתי בתוכם לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה