שאלה ערי וארודי העידו על ראובן שהרג את שמעון ונחקרה עדותן בב"ד ונגמר דינו ליהרג ואח"כ חזרו בהם ואמרו מה לנו לשפוך דם נקי ובאו ואמרו לב"ד שעדי שקר הם וראי' לדבר שאותו היום שהעידו שראובן הרג את הנפש היו במקום פלוני בחברת לוי ויהודה ושלחו ב"ד והביאו לוי ויהודה והעידו בתורת עדות גמורה שעמהם היו ערי וארודי הנ"ל ולא יצאו מחברתם כל אותו היום נסתפק לנו עתה אם נושא כזה נקרא הזמה אחר שאנו יכולים להזים העדים ממקום אחר דהיינו ע"י לוי ויהודה ונהרגים העדים ונפטר ראובן או נאמר אחר שנחקרה עדותן בב"ד מי הגיד לנו שהם זוממים הם בעצמם רצוננו לומר ערי וארודי אשר העידו בתחלה שראובן הרג את הנפש ומהשרשים שבידנו כל דבר שיאמר העד אחר שנחקרה עדותו בב"ד שיבא מכללה בטול העדות או הוספת תנאי בה אין שומעין לו כמעשה דשמעון בן שטח ולזה יהרג ראובן על הכל יבא דברך וכבדנוך היושב בשבת תחכמוני המשיב כהלכה בדעתו הרחבה ה"ה החכם הנעלה אחד מבני חבורה מכת ראשונה בבית המדרש עץ חיים כה"ר משה אלואריש נר"ו כי תורה היא וללמוד אני צריך ומ"ה תמ"ש נעתק בלשון הקדש במצות הגביר המרומם משכיל ונבון ה"ר שמואל חזקיהו לוי שי יצ"ו:
תשובה הן אמת כי שאלה זאת (כפי מה ששמעתי ) כבר נחלקו בה שני חכמים מופלגים ומפורסמים בבית הקצין והנדיב איש חיל ירא אלקים ביתו בית ועד לחכמים חונן ומלוה מכלכל דבריו במשפט ה"ה הגביר המרומם משכיל ונבון אחד ממנהיגי הקהל הקדוש הזה כבוד שמו שמואל חזקיהו לוי שימינים יצ"ו ויען הגביר הנ"ל רצה לחקור ולראות לאיזה מן הדעות הנ"ל יסכימו רוב תלמידי חכמים מבית מדרשנו ומלכם בראשם הרב הכולל הגאון הגדול והמפורסם הודנו זיונו והדרנו כבוד מורנו ורבנו נר"ו צוה להעתיק השאלה הנ"ל והביאה אל בית המדרש כדי שיגיד דעתו עליה המזומן לכך כפי הסדר הנהוג ולי הצעיר הגיע לחלקי לחוות סברתי הקלושה החלושה על הדבר ועם שרציתי לנוס ולהשמט מזה כי מי אנכי להכריע בין החכמים הנ"ל כי ידעתי שפל ערכי ודלות השגתי לא יכולתי לברוח ולהמנע מזה יען הוכרחתי לשלם חובי וההכרח לא יגונה לכן אדבר ואחבר כפי קצורי ואען ואומר אמרו בתוספתא פרק שני דכתובות עדים שאמרו מעידין אנו בפלוני שהוא בן גרושה או בן חלוצה כותי נתין וממזר עד שלא נחקרה עדותן בבית דין אמרו בדאין אנו הרי אלו נאמנים משנחקרה עדותן בבית דין אמרו בדאין אנו אין נאמנין זהו כללו של דבר עדים שהעידו לטמא ולטהר לרחק ולקרב לאסור ולהתיר לפטור ולחייב עד שלא נחקרה עדותן בבית דין אמרו בדאין אנו הרי אלו נאמנין משנחקרה עדותן בבית דין אמרו בדאין אנו אינן נאמנין ע"כ וכן אמרו בירושלמי פרק ב' דכתובות תני וכן העדים שהעידו בין לטמא בין לטהר בין לרחק בין לקרב בין לאסור בין להתיר בין לזכות בין לחובה עד שלא נחקרה עדותן בבית דין אמרו מבדין היינו הרי אלו נאמנין משנחקרה עדותם בבית דין ואמרו מנדין היינו אינן נאמנין ע"כ עוד אמרו בתוספתא דסנהדרין פרק ו' לעולם ( אין) (כן נמצא בספרים המצויים בידינו ובודאי שהוא טעות סופר וצריך למוחקו) העדים יכולים לחזור בהן עד שתחקר עדותן לבית דין נחקרה עדותן לבית דין אין יכולין לחזור בהן וזה כללו של דבר עדים שהעידו לטמא ולטהר לרחק ולקרב לאסור ולהתיר וכו' עד שלא נחקרה עדותן ואמרו מנודין אנו הרי אלו נאמנין משנחקרה עדות אמרו מנודין אנו אינן נאמנין ע"כ:
הנה למדנו מזה שקודם קבלת העדות יכולין העדים לחזור בהם ולומר טועים היינו ונזכרנו שאין הדבר כמו שחשבנו אבל אחר שקבלו בית דין עדותם אינם יכולין לסתור דבריהם דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד וגדולה מזו שאעפ"י שנתנו טעם לדבריהם אין שומעין להם לסתור או להוסיף על מה שהעידו כבר וזה יתבאר לך ממה שאמרו בפרק נגמר הדין (דף מ"ד ע"ב) ר' יהודה אומר אם היה יודע שהוא מזומם אומר תהא מיתתי כפרה על כל עונותי חוץ מעון זה אמרו לו אם כן יהו כל אדם אומר כן כדי לנקות עצמ': ובגמרא וינקו עצמן כדי שלא להוציא לעז על בתי דינין ועל העדים תנו רבנן מעשה באדם אחד שיצא ליהרג אמר אם יש בי עון זה לא תהא מיתתי כפרה על כל עונותי ואם אין בו עון זה תהא מיתתי כפרה לכל עונותי ובית דין וכל ישראל מנוקין והעדים לא תהא להם מחילה לעולם וכששמעו חכמים בדבר אמרו להחזירו אי אפשר שכבר נגזרה גזירה אלא יהרג ויהא קולר תלוי בצואר עדים פשיטא כל כמיני' לא צריכא דקא הדרי בהו סהדי וכי הדרי בהו מאי הוי כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד לא צריכא דאף על גב דקא יהבי טעמא למילתייהו כי ההוא מעשה דבעיא מיכסא ע"כ ופירש רש"י שהוא מזומם שהעדים שקרים ובמחשבתם הרעה הרגוהו: יהו כל אדם. אף החוטאים יהו אומרים כן לנקות את עצמן מן הבריות ויוציא לעז על העדים והדיינין: וינקו. ומאי איכפת לן דקאמר רבנן דא"כ כל אדם אומר כן ומשני שלא להוציא לעז וכו': אי אפשר שכבר נגמר הדין: וכי כל כמיני'. וכי נאמן הוא דחשדינן ליה לסהדי למימר יהא קולר תלוי בצואר עדים: כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד דבר המכחיש את הראשון דכתיב אם לא יגיד אהגד' קמייתא קפיד קרא ואפילו מיחשדינהו נמי לא מיבעי דאיכא למימר דהאי דהדרי בהו דאמרי מה לנו לחוב בדמו: דיהבי טעמא למילתייהו. מפני שנאה פלונית היינו שונאים אותו דבעיא מיכסאי מעשה במוכס אחד ישראל רשע שמת ובו ביום מת אדם גדול ובא בני כל העיר ונתעסקו במיטתו וקרובי אותו מוכס הוציאו גם את מיטת המוכס אחריו וקפצו עליהם אויבים והניחו המיטות וברחו והיה שם תלמיד אחד שישב לו עם מיטת רבו לאחר זמן חזרו גדולי העיר לקבור את החכם ונתחלפ' להם מיטתו בשל מוכס וניקבר בכבוד גדול והיה אותו תלמיד צועק וכו' נראה לו רבו בחלום ואמר לו בא ואראך בכבודי בגן עדן בכבוד גדול ואתו האיש בגיהנ' וכו' אמר התלמיד עד מתי יהא נידון בדין קשה אמר לו עד שימות שמעון בן שטח וכו' למה מפני נשים מכשפניות ואינו עושה בהן דין למחר סופר אותו תלמיד הדברים לשב"ש ועשה בהן דין ותלאום כולן ונתקנאו קרוביהם בדבר ובאו שנים מהם וכיונו דבריהם והעידו על בנו של שמעון בן שסח חייוב מיתה ונגמר דינו וכשהיה יוצא ליסקל אמר אם יש בי עון זה לא תהא מיתתי כפרה לי ואם אינו כן תהא מיתתי כפרה על כל עונותי וקולר תלוי בצואר עדים ושמעו אלי וחזרו בה ונתנו טעם לדבריהם מחמת שנאת הנשים ואף על פי כן לא נפטר עכ"ל: הרי מפורש שאעפ"י שנתנו טעם לדבריהם והודו שמה שעשו לא עשו אלא מסבת שנאה ועתה חוזרים בהם שלא לחוב בדם נקי אעפ"י כן אין שומעין להם מן העיקר שבידינו כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות עדות וז"ל כל עד שנחקרה עדותו בב"ד בין בדיני ממונות בין בדיני נפשות אין יכול לחזור בו כיצד אמר מוטעה הייתי שוגג הייתי ונזכרתי שאן הדבר כן לפחדו עשיתי אין שומעין לו אפילו נתן טעם לדבריו וכן אינו יכול להוסיף בעדותו תנאי כללו של דבר כל דברים שיאמר העד אחר שנחקרה עדותו שיבא מכללן ביטול העדות או הוספת תנאי בה אין שומעין לו עכ"ל: וכן העתיק הרב בשולחנו טור ח"מ סימן כ"ט:
ומעתה נבוא לענין השאלה אשר נשאלנו עליה והיא על ערי וארודי שהעידו על ראובן שהרג את הנפש ואחר שנחקר עדותן בב"ד ונגמר דינו חזרו בהם והודו שעדי שקר הם והביאו ראיה לדבריהם שאותו היום אשר העידו על ראובן שהרג את הנפש היו בחברת לוי ויהודה במקום אחר לזה אשיב ואומר שנראה לי בתחילת העיון שאין שומעין להם ויהרג ראובן כיון שכבר העידו עליו שהרג את הנפש ונחקרה עדותן בב"ד אינן נאמנין לסתור עדותם שהרי הם מגידים וחוזרים ומגידים והשורש בידינו הוא כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד ואעפ"י שהעדים מעידים כדבריהם אין שומעים להם וראיה לזה שהרי אמרו בתלמוד לא צריכא דקא יהבי טעמא למילתייהו הנה נתבאר שאעפ"י שנותנים טעם לדבריהם אין מקבלים מהם דבר הסותר לעדותם הראשונה ומעשה דשמעון בן שטח יוכיח שלאחר שהעידו שקר על בנו וחייבוהו להריגה חזרו בהם והודו שעשו הדבר מחמת שנאה ואעפ"י כן לא קבלו חכמים דבריהם האחרונים ונסקל הנדון והסתכל בדברי הרמב"ם ז"ל שכתב כללו של דבר כל דברים שיאמר העד אחר שנחקרה עדותו שיבוא מכללן ביטול העדות או הוספת תנאי אין שומעין לו ע"כ נראה בבאור שכיון שמכלל דבריהם האחרונים בא ביטול העדות הראשונה אין שומעין להם ובנושא שלפנינו כן הוא שבהודאה זו הם מבטלים עדותם הראשונה שהרי אין אנו יודעים סתירת עדותם אלא מפיהם והנה הם מגידים וחוזרים ומגידים וכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד קרינן בהו:
אמנם אחר העיון והחקירה הראויה נראה לי שאין הדבר כמו שחשבנו מפני שיש חלוק גדול היכא דאיכא עדים בדבר להיכא דאין עדים וזה כשאין שם עדים אין לנו שום הוכחה בדבר אלא מפיהם וכיון שכבר העידו ונחקרה עדותם אין להם רשות ויכולת לחזור בהם ולסתור את אשר כבר הגידו כי גזרת הכתוב היא כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד והגדה אחרונה שאסרה הכתוב היא דומיא דהגדה ראשונה מה הגדה ראשונה היא מפיהם בלי שום הוכחה אחרת כך הגדה אחרונה שאינן נאמנים בה היא מפיהם בלבד מבלתי שתאמת ממקום אחר אבל אם הביאו ראיה גמורה ששקר העידו בתחילה כגון בנושא שאלתנו שיש עדים בדבר הרי אלו נאמנים ולא מפני הגדתם כי לא מפיהן אנו חיים ולא עליהם אנו סומכים אלא על לוי ויהודה המעידים שעמהם היו ערי וארודי במקום אחר באותו היום שהעידו על ראובן שהרג את הנפש ועל ידי זה נודע בודאי שהם זוממים ואעפ"י שלא נתבאר לנו הודעה זאת אלא על ידי ערי וארודי אינו אלא גלוי מילתא ולא עדות כי לא עלייהו קא סמכינן אלא על העדת העדים לוי ויהודה שכן הם מעידים וראיה לזה מה שאמרו על המעשה שכבר כתבתי למעלה וכששמעו חכמים בדבר אמרו להחזירו אי אפשר שכבר נגזרה גזרה אלא יהרג ויהא קולר תלוי בצואר עדים והקשו פשיטא כל כמיניה ותרצו לא צריכא דקא הדרי בהו סהדי וחזרו והקשו וכי הדרי בהו מאי הוי כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד ותרצו לא צריכא דקא יהבי טעמא למלתייהו כי ההוא מעשה דבעיא מיכסא ע"כ ועתה יש לדון ולומר שאם אמת הדבר שאין משגיחים על העדים החוזרים בהם אחר שנחקרה עדותם ואעפ"י שהביאו עדים לאמת הודאתם לא היה לו לבעל התלמוד לתרץ לא צריכא דאע"ג דקא יהבי טעמא למילתייהו אלא עדיפא מינה הוה ליה למימר לא צריכא דקא אייתו סהדי וקא מסהדי כוותייהו ואם כשהביאו עדים והם מעידים כדבריהם אעפ"י כן אין הדין חוזר דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד כל שכן וק"ו היכא דאין עדים בדבר אלא שחזרו בהם והודו ששקר העידו מחמת שנאה או מסבה זולתה דאין משגיחין לדבריהם ואמרינן בהו כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד אלא ודאי שמע מינה שאם הביאו עדים לראית הודאתם שחוזר הדין ולא מסבת שהם נאמנים אלא מחמת שהעדים מעידים כדבריהם ומזימים אותם אבל אם אין שם עדים אלא שחזרו בהם ונתנו טעם לחזרתם כגון המעשה דבעיא מכס' ודאי שאין משגיחים לדבריהם ויהא קולר תלוי בצוארם כיון שאין שם עדים לסמוך עליהם דכיון שכבר הגידו ונחקרה עדותם שוב אינן חוזרין ומגידים:
עוד נראה לי להביא ראיה ממה שאמרו בפרק אלו מציאות (מציעא דף כ"ח ע"ב) תנו רבנן בראשונה כל מי שאבדה לו אבידה היה נותן סימנין ונוטלה משרבו הרמאין התקינו שיהו אומרים לו צא והבא עדים דלאו רמאי את וטול כי הא דאבוה דרב פפא אירכס ליה חמרא ואשכחוה אתא לקמיה דרבה בר רב הונא אמר ליה זיל אייתי סהדי דלא רמאי את וטול אזל אייתיה סהדי אמר להו ידעיתון ביה דרמאי הוא אמרו ליה אין אמר להו אנא רמאה אנא אמרו ליה אנן לאו רמאי את קאמרינן אמר רבה בר רב הונא מסתברא לא מייתי איניש חובתא לנפשיה ע"כ: ופירש רש"י אמרו ליה אין כסבורין שאמר להן ידעיתון ביה דלאו רמאי הוא שכך היה לו לשואלן: מסתברא. שזה היה דעתן מתחילה אין כאן משום מגיד וחוזר ומגיד: לא מייתי איניש חובה לנפשיה. וכשהביאן לבית דין בטוח היה שלא יעידו חובתו עכ"ל והרי והרא"ש סיימו והני ודאי מיטעא קא טעו ולא אמרינן בכי הא כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד וכן פסק הרב בשולחנו בטור ח"מ ס' כ"ט וז"ל אבל בדבר שמוכיח שטעה כגון שהזקיקוהו בית דין להביא עדים שאינו רמאי והלך והביאם ואמר להם הב"ד יודעים אתם בו שהוא רמאי ואמרו העדים כן ואמר להם הבעל דין וכי אני רמאי ואמרו לא אמרנו אלא שאינך רמאי שומעים לדבריהם האחרונים משום דמסתמא אין אדם מביא עד להעיד חובתו ובודאי טעו וכן בכל טעות שהעדים מצויים לטעות בו נאמנים הם בעצמם ואין בזה משום חוזר ומגיד ע"כ הנה ראינו שאלו העדים חזרו בהם וסתרו דבריהם ממה שהעידו בתחילה שהרי בראשונה גזרו על האיש שהוא רמאי ואח"כ אמרו בהפך שאינו רמאי ואעפ"י כן האמינו לדבריהם האחרונים משום שהדבר מעיד לעצמו והסברה נותנת שאין אדם מביא עדים לבית דין כדי שיעידו לחובתו ואם בדברים כאלו אנו דנים על פי הסברא משום שהוא דבר הנראה לעינים ואין זה נקרא חוזר ומגיד כל שכן בעניננו זה שיש שם שני עדים נאמנים שאין זה נקרא חוזר ומגיד שאין אנו סומכין על חזרת העדים אלא על לוי ויהודה המזימים אותם ומצאתי להרב בעל בית חדש שכתב בטעם הדין הנ"ל וז"ל אם לא בדבר שמוכח שטעה וכו' דהוכחה כזו חשוב כאלו העידו עדים דטעה דאנן סהדי דודאי טעה ע"כ ורצה בזה שהטענה היא חזקה כל כך כאלו באו ב' עדים והעידו בפנינו שטעו בתחילת דבריהם ולבסוף נזכרו והעידו האמת ולפי זה פשיטא בענין שאנו בו שיש שני עדים המעידים שבתחילה העידו עדות שקר והודאתם האחרונה היא האמיתית שחוזר הדין ויפטר ראובן וכבר אמרו שאין אנו סומכים על חזרת העדים אלא על עדות המזימין אותם ואעפ"י שהודאתם זאת גרמה שנתברר הדבר ובלעדיה היה נשאר טמון ונעלם כבר אמרנו לזה שאין זה נקרא עדות אלא גלוי דעת ואין אנו סומכין על דבריהם אלא על עדות לוי ויהודה:
עוד מצאתי לי סיוע ממה שפסק הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות עדות ז"ל אמרו על תנאי היה שטר זה (פירוש שהשטר נכתב סתם ולא נזכר בו שום תנאי ואח"כ אמרו העדים שנכתב השטר על תנאי כך וכך) אם היה כתב ידם יוצא ממקום אחר אין נאמנים: ע"כ וכן פסק הרב בשלחנו טור ח"מ סי' מ"ו סעיף ל"ז וטע' דין זה משום דקיימא לן עדים החתומים על השטר נעשו כמי שנחקרה עדותן בב"ד ( גיטין דף ג' ע"א) וכתבו הרמב"ם ז"ל הנ"ל וז"ל עדים החתומים על השטר הרי זה כמי שנחקרה עדותן בב"ד ואין יכולין לחזור בהן ע"כ ( והוא כשיש עדים שהוא כתב ידם או שהיה כתב ידם יוצא ממקום אחר כמבואר שם) והנה עדים אלו הוי כאלו כבר נחקרה עדותן בב"ד על ידי חתימתם ועתה באים לחזור ולומר תנאי היה בדבר הרי הם מגידים וחוזרים ומגידים ואינו נאמנין כמו שבאר כל זה הרב בעל כסף משנה וכתב הרב בבית יוסף סי' מ"ו סעיף ל"ו וז"ל והא דאמרינן שאם כתב ידם יוצא ממקום אחר אינן נאמנים דוקא אותם עדים החתומים בשטר אבל שנים אחרים שהעידו על המלוה שהעיד על עצמו שיש בו תנאי נאמנים וכן כתבו הגאונים עכ"ל משרים נ"ב ח"ב וכן כתוב בספר התרומת שער כ"א וכתבו רבינו בסוף סי' פ"ב עכ"ל הנה הראת לדעת שאעפ"י שעדי השטר אינן נאמנים לומר תנאי היה בדבר דהוה להו חוזרים ומגידם אם באו שנים אחרים והעידו שנכתב השטר על תנאי זה או שהמלוה העיד על עצמו שיש בו תנאי הרי אלו נאמנים ואין לומר דשאני הכא שהלוה הביא את העדים או באו מעצמם אבל אם עדי השטר הביאו את העדים לקים דבריהם שאינן נאמנים הא ודאי לא אמרינן שעדי השטר אינן נאמנים משים שהם חוזרים ומגידים וכבר נחקרה עדותם בב"ד אבל עדים השניים אין שום טעם לפוסלם כיון שמתכוונים עדותן ולא על עדי השטר אנו סומכים אלא על עדות האחרים שהביאו וזה נ"ל פשוט:
הכלל העולה מדברינו הוא שראובן נפטר מדינו וערי וארודי הוזמו על ידי לוי ויהודה ואעג"ב דקי"ל כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד היינו דוקא היכא שהעדים סותרים דבריהם הראשונים מבלתי שיעידו עליהם עדים אחרים אבל בנושא שלפנינו שהביאו ערי וארודי ראיה לדבריהם מלוי ויהודה המעידים שהודאתם זאת היא אמיתית ובראשונה העידו שקר שהרי עמהם היו באותו היום במקום אחר אין זה נקרא חוזר ומגיד שאין אנו סומכים על חזרת ערי וארודי אלא על עדות לוי ויהודה זהו הנראה לע"ד אמנם אין הכרעתי מכרעת עד עמוד הדבר לפני מורינו הרב כי לו ראוי ההכרעה ולו נאה להורו' הדרך הישרה: והאל יצילנו משגיאות ומזרים  ויראנו מתורתו נפלאות וידריכנו לעבודתו  וליראתו ויטע בלבנו אהבתו אכי"ר:
נגמר ונשלם היום יום ה' כ"ו לחדש סיון בסדר ובשנת כאשר דברתם באזני כן אעשה לכם ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: