שאלה שני כיתי עדים שהכחישו זה את זה בב"ד ואחר זמן זה נמצאו ביד ראובן שני שטרות על שמעון אחד מאלף זהובים והיו חתומים עליו כת ראשונה ואחד מאלפים והיו חתומים עליו כת שניה וזמן שני השטרו' אחר שאירע ההכחשה בב"ד והלך ראובן ותבע אלפים זהובים משמעון וכשבאו לדין השיב שמעון ואמר מתירא אני שמא יש לבעל דיני שטר אחר חתום בכת שנייה ואח"כ יוציא ממני השטר השני גם כן וממה נפשך כת אחת פסולה ולכן רצוני הוא שישבע לי שאין לו עלי שטר אחר חתום בכת שנייה וכשמוע ראובן דבריו השיב אמת הוא שיש לי עדיין בידי שטר אחר אבל אין בדעתי להוציא בו שום דבר ולראיית האמת הרי הוא בידכם לשרפו באש או למוסרו ביד בעל דיני וכראות שמעון השטר השני ביד ב"ד טען שאינו רוצה לשלם כי אם אלף זהובים כיון ששני השטרות עתה ביד ב"ד וממה נפשך כת אחת פסולה ויד בעל השטר על התחתונה וראובן טען שהוא לא הוציא השטר השני לתבוע משמעון שום דבר אלא מסרו ביד הדיונים לשרפו באש ונחלקו הדיינים בדבר אחד מזכה לראובן ואחד מזכה לשמעון והשלישי מסתפק בדבר ואמר איני יודע ולכן המורה יכריע כדת מה לעשות ושכרו כפול מן השמים:
תשובה גרסינן בשבועות (דף מ"ז ע"ב) מימרא שם איתמר ב' כיתי עדים המכחישות זו את זו אמר רב הונא זו באה בפני עצמה ומעידה וזו באה בפני עצמ' ומעידה רב חסדא אמר בהדי סהדי שקרי למה לי שני מלווין ושני לווין ושני שטרות היינו פלוגתייהו מלוה ולוה וב' שטרות יד בעל השטר על התחתונה שני מלווין ולוה אחד היינו מתניתין שני לווין ומלוה אחד וב' שטרות מאי תיקו עכ"לה:
ופרש"י המכחישות זו את זו. שנים אומרים הרג ושנים אומרים לא הרג: זו באה בפני עצמה ומעידה. בעדות אחרת וכן זו ואע"פי שהאחת פסולה אין לך לפסול לא זו ולא זו הואיל ואינך יודע איזה מהן פסולה אבל א' מכת זו וא' מכת זו אין נאמנין בעדות אחת דממה נפשך אחד מהם פסול והיינו דנקט ביה לישנא באה בפני עצמה ומעידה: בהדי סהדי שקרי למה לי הואיל והאחת פסולה אין אחת מהן נאמנת לשום עדות: שני מלווין ושני לווין ושני שטרות ואחת משתי כיתות הללו חתומה על זה והב' חתומה על זה היינו פלוגתייהו דלרב הונא שניהם השטרות כשרין ולרב חסדא שניהם פסולין: מלוה ולוה וב' שטרות. שיש לו לאדם אחד ב' שטרות על ב הלוואות על חבירו ואחת מהן חתומה על זה ואחת על זה יד בעל השטר על התחתונה בין לרב הונא בין לרב חסדא אין חולקין בזו שהרי זה בא עליו מכח ב' כיתות אחת כשרה ואחת פסולה אין אתה יכול לפסול את שניהן ולא להכשיר את שניהן הילכך שטר קטן שבהם גובה הימנו והגדול יפסיד לפי שאומר לו זו היא הפסולה דמספיקא לא מפקינן ממונא מיניה אבל ממה נפשך הקטן גובה דיש בכלל מאתים מנה: שני מלווין ולוה א' היינו מתניתין שני מלווין הוציאו איש שטרו על לוה א' ואחת משתי כיתו' הללו אחת חתו' בזה ואחת בזה לא קמבעי' לן מאי קאמר רב הונא בה דהיינו מתניתין דקתני נשבעין ונוטלין מב"ה ואע"פי שאנו יודעים שאחד מהן שקר אין אנו יכולין להפסיד את אחד מהם ונזקקין להן מב"ד להגבותן וה"נ לרב הונא דאית ליה גבי שני מלווין ושני לווין זו באה ומעידה וזו באה ומעידה ה"ה לשני מלווין ולוה אחד ואע"פי שממ"נ הלוה העני הזה לוקה בא' מן השטרות הללו ע"י עדות פסולה אי אתה יכול להפסיד את א' מן המלווין שאינך יודע איזה הפסולה: שני לווין ומלוה א' הוציא מלוה זה ב' שטרות זו חתומה בזה וזו חתומה בזה מאי אמר רב הונא בזה מי אמרינן כיון דחד גברא הוא דמייתי להו לקמן לא מזדקקינן ליה דממ"נ בשטר פסול זה דוחה אצל זה וזה אצל זה ויפסיד או דילמא כיון דכל שני לווין הוא מוציא זו באה ומעידה וזו באה ומעידה לרב חסדא לא מבעיא לה דהא אפילו בשני מלוין ושני לווין ושני שטרות פסול וכ"ש בשני לווין ומלוה א' עכ"ל:
ואחר שהוברר לנו הסוגיא ושיעורה נראה דנושאינו תלוי בחלוקה שלישית דמלוה ולוה וב' שטרות הבאים כא' דיד בעל השטר על התחתונה ולא יגבה אלא הקטן ומוסכם הוא בין לרב הונא בין לרב חסדא שהרי בא עליו מכח שתי כיתות אחת כשרה ואחת פסולה הילכך מפסיד הגדול דמספיקא לא מפקינן ממונא אבל ממ"נ גובה הקטן דבכלל מאתים מנה וכן פסק הרמ"בם בפ"כב מה' עדות וז"ל ראובן שהוציא על שמעון שני שטרות אחד במנה ואחד במאתים וכפר בשני השטרות ועדי שטר זה כת אחת מאותן השנים שהכחישו זו את זו ועדי השטר השני הכת השניה הרי שמעון משלם מנה שיד בעל השטר על התחתונה וישבע על השאר וכו' ועוד כתב לקמן שם אבל כל המוציא שטר שיש בו עדות כת אחת משתיהן ה"ז גובה בו ואם הוציא אח"כ בין הוא בין אחר שטר שיש בו עדות הכת השניה הרי זה גובה בו בין ממלוה הראשון בין מאחר שהרי כל כת משתיהן באה בפני עצמה והעידה:
והכלל העולה מן האמור הוא דכשבא ראובן לגבות שני השטרות כאחד מפסיד הגדול ולא יגבה אלא הקטן ואם בא לגבות כל א' לבדו הוי כל עדות לעצמה וגובה שניהן ואכתי פש לנו לידע לאיזה מן הצדדין נטה הענין שנסתפק ה"ה בראובן שלא הוציא אלא השטר של אלפים זהובים על שמעון בפני ב"ד ושמעון שמתירא שמא יוציא עליו שטר אחר בעדות כת השניה ויגבה ממנו פעם אחרת וממ"נ אחד מהם פסול ומשום הכי רוצה להשביעו שאין לו שטר אחר וראובן השיב שהאמת אתו שיש לו שטר אחר מאלף זהובים מהכת השניה אבל שאין בדעתו להוציא בו שום דבר ולראיית האמת שנותנו ביד ב"ד לשרפו באש או למוסרו ביד שמעון בעל דינו ומתוך כך רבתה הקטטה ביניהם זה אומר בכה וזה אומר בכה שמעון טוען דכיון ששני השטרות הן ביד ב"ד כבר הורע כחו של ראובן ואינו רוצה לשלם כי אם הקטן דידו על התחתונה וראובן טוען שהוא לא הוציא השטר לגבות הימינו אלא ליתנו ביד' לשרפו ולא בא לגבות אלא בא' מהן והוא השטר שהוציא בראשונה מאלפים זהובים על זה יש להסתפק ודאי ואחוה דעתי גם אני כפי מה שהורוני מן השמים ולע"ד הדין עם שמעון שלא ישלם אלא שטר הקטן של אלף זהובים וזה ממה שמצאתי בדברי הר"אש ז"ל בפסקיו והביאו הב"י בח"ה סי' ל"א וז"ל והא דאמרינן יד בעל השטר על התחתונה מיירי שהוציא שניהם כא' בפני ב"ד אז מגבין לו הקטן ומוציאין מידו הגדול ושורפין אותו אבל לרב הונא יכול הוא להוציא השטר הגדול ולומר אין לי שטר אחר ובפני ב"ד אחר יוציא השטר האחר ויגבה בו ובהאי איכא לאסתפוקי אם יוכל להשביעו שאין לו שטר אחר שחתום בו כת אחרת מאותן שתי כיתות ואפילו ללשון שני דרב נחמן דשמא לא חשיב הכא דררא דממונא או אם כבר גבה בא' מן השטרות ובא לגבות גם בשני אם יכול להשביעו שלא גבה כבר בא' מן הכתות וממ"נ אם רוצה לשרוף את הקטן קודם שיבוא לב"ד גובה את הכל ותמה עליו הב"י למה אין כופין אותו להראותו לב"ד כיון שיש לשמעון זכות  בו ולא ישלם לראובן אלא השטר הפחות שבשניהם דהיינו אותו של אלף זהובים ואם בכאן דבריו סתומים שנסתפק אם יכול להשביעו ברורים ומפורשים הם במקום אחר דאם טען זכות יש לי בו ונותן אמתלא לדבריו שכופין אותו להראותו שכתב בכלל ס"ח סי' כ"ה וז"ל האומר לחבירו שטר שבידך זכות יש לי בו שהורו הגאונים שכופין אותו להוציא אם צריך התובע שיאמר בפי' הזכות שיש לו בשטר או לא והשיב הוא ז"ל שאין כופין לאדם להראות שטרו בשביל טענה אחד שאומר שיש לו זכות בו אם לא שאמר בב"ד דברים שיש בהם אמתלא אזי מראה השטר לדיינין ויראו אם ימצאו בשטר הזכות שטען זה ובענין אחר אין כופין לאדם להראות שטרו שאין אדם רוצה להשביע את עצמו שידעו העולם עושרו וממונו עכ"ל הרי לך שאפילו לדעתו דאין כופין היינו בענין שאין אמתלא לדבריו או שיש לתובע הפסד שידעו העולם עושרו וממונו אבל בנ"ד שיש לשמעון אמתלא חזקה שטוען שירא שמא יש לו שטר אחר שחתומים בו כת שנייה ויוציאו בב"ד אחר ויגבה בו ואין לך זכות גדול לשמעון כזה ויודה הרא"ש דמחייבינן ליה להראותו לב"ד ומכיון שבא השטר ליד ב"ד יהיה באופן שיהיה הוי ליה שני שטרות הבאים כא' משתי כתות המכחישו וממ"נ א' מהם פסול ולא יגבה אלא הגרוע מהם:
והרמ"בם בפ"ה מה' טוען ונטען כתבו בפי' וז"ל האומר לחבירו שטר שיש לי בידך זכות יש לו בו וזה אומר איני מוצא שטרי או איני יודע אם יש לך בו ראיה או לא כופין אותו להוציאו טען שאבד השטר מחרימין חרם סתם טען זה שאינו יודע בודאי שהשטר שיש לו בוזכות אצלו הרי זה נשבע הסט שאינו אצלו ושאבד ממנו וכזה הורו רבותי וכתב עליו ה"ה דדבר ברור הוא ויש סמך בגמרא שכופין מי שיש בו זכות לאחר להוציאו:
הנה זכינו לדין במכ"ש לנ"ד אם כשהנטען טוען שיש לו זכות בשטר שביד הטוען מחייבין אותו ב"ד להוציאו ואם טוען שנאבד מחרימין אותו חרם סתם בנ"ד ששמעון טוען שמתירא שיש לו שטר אחר חתום בכת שניה המוכחשת שאפילו היה טוען ראובן שנאבד היו מחרימין עליו חרם סתם כדי לבקש כל טצדקי להוציאו לזכות לשמעון כ"ש שהוא עצמו הוציאו ונתנו ביד ב"ד דמחוייב הב"ד לזכות לשמעון מטעם דממ"נ אחד מהם פסול ואין מגבין לראובן אלא השטר היותר גרוע דהיינו אותו של אלף זהובים דידו על התחתונה ודוקא כשהטוען תובע טופס השטר להתחכם ולראות ומודה שהשטר כשר ואין לו טענת מזוייף אין מחייבין אותו ליתנו בידו דיאמר לו לא בעינא דתהוי טענתי גבי טענתך דדמית עלי כאריה ארבא אבל בלתי טענה זו מחייבין אותו ב"ד להוציאו משום זייוף ואין לך זייוף גדול מזה דממ"נ אחד מהם פסול וא"כ הדין עם שמעון:
הטה אזנך ושמע מה שהשיב הר"אש בכלל ס"ח סי' כ"ד לשואל ששאל אם היה נוהג כשורה למי שהיה בא לפניו לדון ושטר בידו לתבוע מחבירו והנתבע היה תובע הטפשת השטר שהיה מצוה ליתנו לו שהרבה פעמים מפני נתינת השטר היה נפסד השטר מעיקרו מפני זייף שנמצא בו משום גרד או מחק או בשינוי השמות ושהיה סומך על תשובת הרמ"בם שמצא בלשון הגרי ושהיו מערערין עליו מתשובת הרשב"א שכתב בסי' תתפ"ט שפסק דאין נותנין הטפסת השטר לנתבע דמצי למימר ליה דמית עלי כאריה ארבא ואיני רוצה שתהיה טופס שטר מונח אצלך כדי שלא תתחכם להערים ולמצוא עילה לפסול את שטרי וכו' ושלא היה רוצה לשנות מנהג מקומו בעבור אותו פסק עד הכרעתו והשיב הוא ז"ל שיחזיק במנהג כיון שיש חששא זייוף דדין צדק הוא לתור ולחקור ולבדוק ולפשפש ולמי יאה זאת אלא לבעל השטר ובנ"ד אין לך זייוף גדול מזה שודאי אחד מהם פסול כשבאים כא' שאם היה רוצה שמעון היה יכול לתבוע הטפסתו מהאי טעמא:
ומתשובת הרמב"ם שהזכרתי למעלה שמצאו בלשון הגרי והביאה הב"י בח"ה סי' ס' הדבר ברור שמחוייב ראובן להוציא השטר בפני ב"ד וליתן לו הטפסתו ומכ"ש כשהוא בעצמו מסרו ביד ב"ד שחייבים לדונו לזכות את הנתבע וז"ל שטר ראובן המלוה אע"פי שכתוב בו בלא תפיסת טופס מזה השטר אין טענה לראובן להמנע מכתיבת הטופס ממנו ואפי' התנה זה על טופסו בביאור מפני שזה הענין אינו שהיית הפרעון אלא לאחר בירור ההפסד והזייוף שבשטרו א"כ כל זמן שיראה מן הדין לפי טענת בעלי דינין שיתן לו הטופס בלא זה התנאי שלא יועיל זה התנאי לעכב נתינת זה הטופס עכ"ל ואם כן לפי תשובה זו בנ"ד שאפילו אם היה תנאי ביניהם שלא להוציאו היו מחייבין אותו ב"ד משום דממ"נ אחד מהם פסול דהוי כמזוייף כ"ש שהוא בעצמו הוציאו ונתנו ביד ב"ד דמחוייבין ב"ד לדונו באשר הוא שם כשני שטרות הבאים כא' מב' כתות המכחישות ולא יגבה ראובן אלא הקטן ואם תאמר דאינו כמזוייף משום דאם היה מוציאו בב"ד אחר היה גובה בו לזה אני אומר דהדין דין אמת בענין שאין הדבר ידוע לב"ד ולא לנתבע ואחר שגבה בא' מהם מוציא השטר השני בב"ד אחר מפני שכל כת מהן יכולה להעיד בפני עצמה אבל בנ"ד שהנטען טוען שמתירא שיש לו שטר אחר שחתומים עליו כת השניה ורוצה להשביעו לתובע שמחייבין אותו להוציאו ומכיון שבא ליד ב"ד אינם יכולין להעלים וצריכין לדונו כדין שני שטרות משתי כתות המכחישות הבאים כא' וק"ו ובן בנו של ק"ו בנ"ד שהוא בעצמו נתנו ביד ב ד ומאמרו של ראובן שאינו רוצה לגבות בו והראיה שנותנו ביד ב"ד לשורפו הדברים מבוטלין מעצמן דכיון שבא ליד ב"ד לאו כל כמיניה לשרפו דדוקא קודם בואו לב"ד מהני ליה שריפת השטר משום דיכול לקבל עליו השבועה באמת דאין לו שטר אחר אבל אחר שבא ליד ב"ד לא ואפילו היה טוען נאבד או נשרף היו מחרימין עליו חרם סתם שאינו מזוייף ושאין לשמעון זכות באותו שטר כ"ש עתה שהזכות שיש לשמעון הוא דבר הנראה לדיינים והדיין מחוייב לדון כפי ראות עיניו:
ואפילו לדעת הרשב"א שפסק שאין נותנין הטפשת השטר לשום אדם יודה דמחייבין אותו להראותו לב"ד כמו שמעיד עליו הרב נמוקי יוסף בפ' גט פשוט וז"ל כתב הריט"בא דעת מורי הרב ומורי הרשב"א שהטוען לחבירו שיתן לו טופס משטרו שמוציא עליו כ"ע מודו שיכול לומר בעל השטר אתה רוצה לבקש עקיפין של שקר על שטר שלי כדי שתפסידני וזו טענה גדולה היא אבל מראהו לו בב"ד לקרותו ולראותו בב"ד וכן דנתי לפני רבותי פעמים הרבה עכ"ל ומכאן אני אומר שהוא הדין בנ"ד שאינו תובע שמעון הטפסת השטר אלא רוצה להשביעו שאין לו שטר אחר שאם היו משביעין אותו או מחרימין סתם לא היה יכול לקבל עליו השבועה או החרם מפני שהשטר בידו ולא היה יכול לכפור דלאו ברשיעי עסיקינן ואז היו מחייבין אותו ב"ד להראותו להם וכיון שהיה בא השטר לידם הזכות בא ממילא לשמעון וחייבים ב"ד לדונו כדהשתא דממ"נ אחד מהם פסול ויד ראובן על התחתונה ואומרו שאינו רוצה לגבות בו ושב"ד ישרפו אותו אחר שבא ליד ב"ד לא מהני כמו שכתב הרב ב"י בסי' ל"א בשם הראש שאם פקח הוא אם רוצה יכול לשרוף את הקטן קוד' שיבוא לפני ב"ד וגוב' הגדול הרי לך בבירור דלא מהני ליה שרפת השטר אלא קודם בואו לפני ב"ד ובלתי ראיית השטר לפניהם אבל כשהשטרות באים לפני ב"ד כא' אפילו אם הוא צווח ככרוכיא דאינו רוצה לגבות בו לא משגחינן ביה דאיהו דאפסיד אנפשיה וגם מדוייק הוא בדברי הטור שם שכתב על דברי אביו ז"ל ומיהו כשבא לגבות הגדול ישביענו הלוה שאין בידו שטר אחר שאחת מאלו הכתות חתומין עליו לפיכך טוב לו שישרוף הקטן ויגבה הגדול ובודאי שלא ישרוף אותו בפני ב"ד דאם על הסתם משביעין אותו כ"ש כשמראה השטר לב"ד שיעשו לו כדין ולא יגבה אלא הקטן:
זאת תורת העולה מכל האמור שהדין עם שמעון שלא ישלם אלא השטר של אלף זהובי מהטעמים שהעלתי זכרם הן מטעם שהיה יכולת ביד שמעון להשביע לראובן שאין לו שטר אחר או מטעם הזכות שיש לו באותו שטר שמחוייב ראובן להראותו לב"ד ומכיון שבא ליד ב"ד חייבים לדונו כשני שטרות הבאים כא' משני כתות המכחישות המעידים עליה' דודאי א' מהם פסול ולא יגבה כי אם הקטן דידו על התחתונה ושריפת השטר לא מהני אלא קודם בואו לפני ב"ד כמו שהוכחתי מדברי הר"אש והטור ז"ל ולזה דעתי נוטה וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות:
נגמר ונחחם ביום שנכפל בו כי טוב י"ז למ"בי בסדר ובשנת לא תעשו עול במשפט לפ"ק:
כה דברי הצעיר יהודה פיזא ס"ט: