שאלה יב מעשה שהיה כך הוה יעקב היה חייב לשמעון מאתים מנה ולא היה יכולת בידו לפרוע הכל בבת אחת והתנו ביניהם שיעקב יהא חייב לפרוע בכל שבוע מנה עד תשלום הסכום הנ"ל וגם יעקב הנ"ל משכן חפץ אחד ביד שמעון על תנאי ששמעון יחזירהו לו בכל ערב שבת וגם כן יהא חייב ליתנו לו בכל מוצאי שבת עד זמן שכל הסך הנ"ל יהיו פרועים ונשבעו שניהם על הכל וכל אחד קיים תנאו כמה שבתות עד שנשמרו רחמי שמעון על יעקב ואמר לו אין רצוני להטריח עליך ליתן לי המשכון בכל מוצאי שבת אליו מכאן ואילך יעמוד בידך ומן היום ההוא והלאה לא קיים יעקב תנאו לפרוע לשמעון בכל שבוע המנה אשר התנו ביניהם ושמעון תובעו למה לא יקיים תנאו וגם שבועתו לפרוע בכל שבוע כפי מה שהתנו ויעקב משיב שאין עוד יכולת בידו לשלם ואף מכח השבועה אינו מחוייב לפרוע משום שבשעה שנשבע על פרעון המנה בכל שבוע נשבע גם כן על חזרת המשכון וכיון שמחל לו המשכון אם כן הותר מקצתו וכיון שהותר מקצתו הותר כלו וכיון שנסתפקנו בדין יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה
תשובה ראה ראינו דברי השאלה שנסתפק ה"ה ובהיות שאדני השאלה הזאת הוטבעו על הדין אם נדר שהותר הקצתו הותר כלו או לא גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להפיק רצון ה"ה ועם נבוא להשיב בנקל בנושא שאלתינו וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בפרק ג' דנדרים דף כ"ה ע"ב וז"ל תנן התם פותחין בשבתות ובי"ט בראשונה היו אומרים אותן הימים מותרים ושאר כל הימים אסורים עד שבא רבי עקיבא ולימד נדר שהותר מקנתו הותר כלו וכו' ע"כ:
והרא"ש פירש פותחין בשבתות ובי"ט כגון אם נדר להתענות שנה ואמרו והלא כמה שבתות וי"ט יש בשנה שאין טוב להתענות בהן ואמר לא שמתי אל לבי ולא נזכרתי לשבתות וי"ט ואלו הייתי זכור לא הייתי נודר להתענות בהן אותן הימים מותרין על ידי התרת חכם וכו' עכ"ל:
וכן פירש הר"ן וז"ל תנן התם פותחין וכו' מתני' היא לקמן בפ' פותחין והא מתני לא דמי ממש למתני' דפירקין דאלו במתני' דהכא הנדר בטל מאליו ואלו במתני' דפותחין נדרא חייל אלא שפותחין לו בכבוד שבתות וי"ט והיינו טעמא משום דבמתני' איכא טעות בעיקר הנדר שלא נתכוון לאביו מעולם ואלו במתני' בפ' פותחין ליכא למימר הכי שמי שאסר על עצמו בשר ויין שנה אחת יודע הוא שעברו עליו שבתות וי"ט הילכך כיון דליכא טעות בעיקר הנדר נדרא חייל אלא שפותחין לו בכבוד שבת וי"ט בפתח שאלו היה יודע שאסור להתענות בהן לא היה נודר בחרטה ע"כ:
הרי לך דעת אלו המפ' ז"ל דסבירי להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא דווקא בנדר שהותר ע"י חכם ועל ידי פתח וחרטה שעוקר הנדר מעיקרו אבל אם לא היה על ידי פתח וחרטה לא והנדר והשבועה במקומה עומדת:
וכן היא הסכמת כל הפוסקים ז"ל הרא"ש והר"ן והטור והב"י דכולהו סבירא להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כשהוא על ידי חכם ועל ידי פתח וזה לשון הטור סי' רכ"ט וז"ל ואפילו היכא שכולל לא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כשהותר על ידי פתח שעוקר הנדר מעיקרו אבל על ידי חרטה לא:
וכתב הב"י שכן דעת הרא"ש והר"ן בשם הרמב"ן וטעמא שדומה קצת לנדרי טעות וכיון שיש טעות בנדר בטל כלו מה שאין כן  כשהוא ניתר על ידי חרטה ע"כ:
הא קמן דעת כל הני רברבתא דסבירי להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו וכו אלא דווקא כשהותר על ידי פתח שעוקר הנדר מעיקרו:
אבל הרשב"א שאלה תש"צב כתב שיכול  להתיר נדרו שלא ע"פ חכם ובלבד שיאמר הריני כאילו נתקבלתי וז"ל שאלת הנשבע לחבירו לפרוע לו ממון הרי זה יכול להתיר נדרו שלא על פי חכם אם יאמר הריני כאילו נתקבלתי ומיהו להאריכו ושיעמוד בחיובו לאו כל כמיניה אא"כ התנו בשעת השבועה עכ"ל:
הרי לך דאף על גב שכתב שיכול להתיר נדרו שלא על פי חכם אפילו הכי כתב שצריך שיאמר הריני כאילו נתקבלתי ואם לא אמרו השבועה במקומה עומדת או הנדר באופן לפי סברת הרשב"א שכל שלא אמר לחבירו הריני כאילו  התקבלתי וכיון שלא נשאלו עליה כל זמן שלא לחבירו הרי הוא כאילו התקבלתי נשארה השבועה קיימת:
כתב רבי' ירוחם בשם הרמב"ן והביאו הרב ב"י בי"ד סימן רכ"ט דמי שנדר או נשבע לחבירו בענין שאין יכולין להתיר לו בלא חבירו כגון לעשות לו מלאכה או לפרוע לו חוב והתיר לו חבירו מקצתו דלא הותר לו השאר וכן אם היו שנים והותר הא' וכ"כ הרמ"בן וכתבתי זה לפי שראיתי רבים טועים בזה ותולין טעותם בנדר שהותר מקצתו הותר כלו ע"כ:
וכן פסק הר' ב"י בשלחנו ס' רכ"ט וז"ל ואין  דברים אלו אמורים אלא בנודר לעצמו אבל אם נדר או נשבע לחבירו לפרעו או לעשות לו מלאכה והתיר לו חבירו לא הותר לו השאר וה"ה אם היו שנים והותר האחד עכ"ל:
עוד כתב הרשב"א בתשובה הביאה הר' ב"י בס' רכ"ט מטור י"ד ז"ל הנשבע לפרוע לחבירו לזמן פלוני או להזמין בתו לנשואין ליום פלוני וכן עשה:
תשובה יש לדון ןלומר שהוא מחוייב לעשות כן אחר זמן ובכל יום ויום עובר על השבועה לפי שאלו שני דברים הא' שנשבע לפרוע דבר פלוני ולא תלה אותו בזמן והב' שקיבל עליו לעשותו בזמן פלוני ואין זה תלוי בזה אבל אם נשבע לעשות דבר ביום פלוני אם עבר ולא עשה שוב אין חיוב שבועה עליו ולוקה על שעבר על שבועתו:
ומעתה נבוא לנדון שאלתנו על יעקב שהיה חייב לשמעון מאתים מנה ולא היה יכולת בידו לפורען בבת אחת והתנו ביניהם שיעקב יהא חייב לפרוע בכל שבוע מנה וגם יעקב משכן חפץ אחד ביד שמעון בתנאי ששמעון יחזירהו לו בכל ע"ש וגם הוא יהא חייב ליתנו לו בכל מוצאי  שבת כו' ונשבעו שניהם על הכל וכל א' קיים תנאו כמה שבתות עד שנכמרו רחמי שמעון על יעקב ואמר לו אין רצוני להטריח עליך ליתן לי המשכון בכל מוצאי שבת אלא מכאן ואילך יעמוד בידך ומהיום ההוא והלאה לא קיים יעקב קנאו לפרוע לשמעון בכל שבוע המנה אשר התנו ביניהם ושמעון תובעו למה לא יקיים תנאו לפרוע לו המלוה כמו שנשבע ויעקב משיב שאין יכולת בידו לשלם ואפילו מכח השבועה אינו מחוייב לפרוע משום שבשעה שנשבע על פרעון המנה בכל שבוע נשבע ג"כ על חזרת המשכון וכיון שמחל לו המשכון אם כן הותר מקצתו וכיון שהותר מקצתו הותר כלו:
ואען ואומר לע"ד שהדין עם שמעון ושיעקב חייב לקיים תנאו שהתנה לפרוע לשמעון בכל שבוע המנה מטעם שהשבועה במקומה עומדת וזה מכמה טעמי חדא שבנ"ד לא הותרה השבועה לא על ידי חכם ולא על ידי פתח וכבר כתבנו לעיל דדעת הרא"ש והר"ן דסבירי להו דלא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא דווקא בנדר שהותר על ידי חכם ולא על ידי פתח וחרטה אבל אם לא היה על ידי פתח וחרטה לא: ועוד שאפילו לדברי הרשב"א שכתב שיכול להתיר נדרו שלא על פי חכם אפילו הכי כתב שצריך שיאמר הריני כאילו נתקבלתי וכל זמן שלא אמר לחבירו הריני כאילו נתקבלתי נשארה השבוע' קיימת וכיון דבנ"ד לא אמר שמעון הריני כאילו נתקבלתי נשארה השבועה קיימת ועוד דנ"ד הוא ב' דברים שנשבע על הפרעון ועל השבת המשכון שאינם תלוים זה בזה שכל אחד הוא בפני עצמו וליכא למימר נדר שהותר מקצתו הותר כלו שאפילו שיהיה שהותר שבועת השבת המשכון עדיין השבועה של הפרעון במקומה עומדת וכמו שכ' רבי' ירוח"ם בשם הרמב"ן וכמו שכ' גם כן הרשב"א ז"ל:
עוד ראיה לדברנו ממה שכ' הר"ן בשם הרשב"א בפ"ד דנדרים וז"ל וכתב הרשב"א דווקא בקיום מעשה שייך למימר הריני כאילו התקבלתי דכיון שאפילו היה מקבל ממנו היה יכול להחזיר ואף מעכשיו יכול לומר הריני כאילו התקבלתי והחזרתים אבל בביטול מעשה כגון שאמר נכסי אסורים עליך אם תלך למקום פלוני לא שייך למימר הכי לומר לה הרי הוא כאילו לא הלכה עכ"ל:
הרי שפירש דדוקא משום שאומר הריני כאילו התקבלתי והוה ליה כאילו קיבל והחזיר משום הכי מהני אבל בגלוי דעת שגילה דעתו דאין רצונו בכך אינו נפטר מהשבועה משום דבעי שיאמר הריני כאילו התקבלתי כדי שיהא היתר לשבועתו כמו שכתב בחלק ד' דף ס"ט לתרץ ב' תשובות דהרשב"א שהביא הר' ב"י דניראין דסתרן דהדדי חדא דנשבע על דעת חמיו וחמותו שלא לצאת מהעיר וכו' ונתן לו רשות שיצא מן העיר דלא מהני  אלא בהתרת ב"ד ובתשובה אחרת כתב דמי שנשבע לעשות שטר מחזרת הנדוניא וכו' דמצי להתיר בלא התרת ב"ד במה שיאמר הריני כאילו התקבלתי דבקיום מעשה מני למימר הריני כאילו התקבלתי אבל בביטול מעשה צריך התרת חכם עכ"ל:
הרי דבקיום מעשה א"א להתיר אם לא בהתרת התקבלתי ובנ"ד שלא אמר שמעון ליעקב הריני כאילו התקבלתי ודאי שהשבועה במקומה עומדת ולא הותרה השבועה שנשבע יעקב:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דהדין עם שמעון וטענת יעקב שטען משום דנדר שהותר מקצתו הותר כלו אינה טענה כפי דעת כל הני רבוותא כמו שהוכחנו לעיל דלא שייך למימר נדר שהותר מקצתו הותר כלו אלא כשהותר על ידי חכם ועל ידי פתח וחרטה ובנ"ד ליכא לא התרת חכם ולא פתח וחרטה ולא אמר הריני כאילו התקבלתי כדי שנאמר שנעקרה השבועה ואם כן כיון שהשבועה במקומה עומדת חייב יעקב לקיים שבועתו וכל זמן שלא פרעו השבועה חיילא עליה ולא נפטר מהשבועה וכיון שהוא עובר על השבועה כופין בית דין לקיים שבועתו:
זהו מה שנראה לענ"ד להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על הכסא אשר אנכי בצילו אחסה והאל הנוטה כשלמה אורה יצילנו משגיאה ומתורתו הנפלאה יורינו נוראות והיו למאורות בעגלא ובזמן קריב אכי"ר:
אמשטרדם ראש חדש תמוז בשנת התקס"ז לפ"ג
הצעיר רפאל עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט