שאלה ו שמעון ולוי נסעו יחדיו במעבורת אחד בזמן החורף כל אחד בסחורתו לעבור מעיר לעיר והיה לו לשמעון שק מלא ניירות ובאמצע הדרך מלאו לבו של לוי ליקח מחתה של אש שהיתה במעברה ונפח בה בפיו לחמם ידיו וכשראה שמעון שהיה יושב בצדו וירא מניוצוציו שלא ישרוף ניירותיו מיחה בו ולוי לא השגיח במחאתו באמרו כי הזמן שקט ושלו וא"א לבא לידי כך ולא עבר חצי שעה שבא רוח שאינ' מצויה וניצוצי האש אחזו בניירות שבשק שמעון ולא היה יכולת לכבותם ונשרפו כלם ורבה הקטטה ביניהם על שילום הנזק לוי טוען שכיון שהרוח היה רוח שאינה מצויה אינו חייב לשלם היזקו ושמעון טוען שמיחה בו ולא השגיח עליו ועליו לשלם היזקו ובאו למדרשו של ש"ס להוציא הדין לאמיתו ומהת"מש:
טרם החלי בתשובתי זו. אבוא בקוצר מילין לשבח בשבח המגיע לכתפי' להאי בוצינ' טהורה ומרגניתא טבא פלפלא חריפא חכם חרשים ונבון לחש בקי בחדרי התורה ובהליכות הש"ס ודאגדתא בדבריו ובכתביו להוציא הדבר לאמיתו את הכל עשה יפה בעי"ט ודבר בעי"טו מה טוב: כרכא דכולא ביה תורתו תורת אמת נאה דורש ונאה מקיים לשון זהב במיטב האר"ש אר"ש המישור בר אבהן ובר אוריין הוא החכם השלם מורנו הרב הכהן די אזיוידו יצ"ו אשר נמנה לריש מתיבתא בקהלתנו הקדושה ת"ת יע"א לשרת בקדש ולכהן תחת אביו נ"ע אשר מימים נשמתו עלה במהרה ונס"ע למנוחות שאננות ללקוט פרי דתו בפרידתו ועזב לנו לאנחות  אז בזכות מעשיו הטובים ריחם ה' עלינו והניח לנו מיגוננו ונהפך אבלנו לששון במינוי בנו היקר מורנו הרב ולע"ע אנו מסתופפים בצל חכמתו ובדבריו הנעימים ואבשרנו בברכת הדיוט שיברך ה' חילו ופועל ידיו ירצה ויזכה לבנים זכרים למען יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל בשובע שמחות אכי"ר:
תשובה בהיות שה"ה בשאלתו הרמת"ה לא נסתפק אם בזמן הזה דנין דיני הזק אש ובור מפני שרוב הפוסקים הכי סבירא להו דאיתא בכל זמן אע"פ שקצתם דחוהו מהלכה וקצת' מספקא להו דאל"כ מעיקרא דדינא פרכא ולא היה מקום לשאלה הזאת לא צריכנן לחקור בדבר הזה כי אם להביא דיני חזק האש לברר הדבר לעניין נדון דידן:
גרסינן בבבא קמא בפרק הכונס דף נ"ט ע"ב במשנה אחד הביא את העצים ואחד הביא את האור המביא את האור חייב בא אחר וליבה המלבה חייב ליבתה הרוח כלן פטורין:
ובגמרא על האי פסקא לבתה הרוח פטורין אומר ת"ר ליבה וליבתה הרוח אם יש בלבויו כדי ללבותה חייב ואם לאו פטור ומקשה אמאי ליהוי כזורה בשבת ורוח מסייעתו אמר אביי הכא במאי עסקינן כגון שליבה מצד אחד ולבתו הרוח מצד אחר רבא אמר כגון שליבה ברוח מצויה ולבתו הרוח ברוח שאינה מצויה ר' זירא אמר כגון דצמרא צמורי רב אשי אמר כי אמרינן זורה ורוח מסייעתו הני מילי לעניין שבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה אבל הכא גרמא בעלמא וגרמא בנזקין פטור ע"כ:
ופירש רש"י וליהוי כזורה דחייב משום מלאכה בשבת אע"פי שהרוח מסייעתו כשהוא מגביה התבואה ברחת שקורין פאלה. מצד אחר דלא אהני להו: כגון שליבה ברוח מצויה כשמתחיל ללבות לא היתה הרוח נושבת בחזקה ולא היה מבעיר בכך ובאת רוח שאינו מצויה ולבתו דמלתא דלא סליק אדעתא הואי אבל זורה לעניין שבת סגי לה ברוח מצויה ולהכי איכוון: צמרא צמורי. לשון אשתא צמירתא כלומר שלא נפח ממש אלא בנשימה כדרך המחמם בנשימתו את ידיו דאין לבוי כלל: מלאכת מחשבת נתקיימה מחשבתו דניחא ליה ברוח מסייעתו עכ"ל:
נמצא שעל טעם הפיטור יש ארבעה תירוצין כל אחד מתרץ כפי דרכו אלא שכפי השלשה הראשונים אם לא היה בעניין ההוא אע"פי שלא היה כי אם גרם נזק וחייב מלבד רב אשי שנרא' מדבריו שאע"פי שלא היה בעניינים האלה שתרצו  יהיו פטורין כגרמא בעלמא הוא:
ובפסק הלכה פסקו רוב בפוסקים כרב אשי דבתרא הוא שכן כתב הרא"ש שם וזה לשונו המלבה ולבתו הרוח אם יש בלבויו  כדי ללבות חייב והוא שאין ברוח כדו ללבות דאם יש ברוח כדי ללבות פטור דמאי קא עביד בלאו איהו נמי תתלבה וחזיק ואם אין בלבויו כדי ללבות וגם לא ברוח כדי ללבות ונצטרפו יחד ולבו פטור ולא אמרינן כיון שסייעתו הרוח בעשיית האש הוי כאילו הוא עשהו לבדו מידו דהוה אזורה ורוח מסייעתו דחשבינן ליה כאילו עשה המלאכה לבדו דהתם בשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה אע"ג דלא הוי אלא גרמא בעלמא דהכי חייבה תורה כיון דמלאכה  זו עיקר עשייתה על ידי רוח אבל הכא גרמא בעלמ' וגרמא בניזקין פטור עכ"ל:
וכן כתב הטור בסי' תי"ח וז"ל ואם אחר שהיו שם האש והעצים בא אחר וליבה עם רוח שסייעתו אם יש ברוח לבדו כדי ללבות פטור המלב' אפי' אם יש בלבויו כדי ללבות וכן אם אין ברוח כדי ללבות ולא בלבויו כדי ללבות ונצטרפו יחד ולבו פטור אבל אם אין ברוח כדי ללבות ויש בלבויו כדי ללבות חייב עכ"ל:
וכתב עליו מרן וזה לשונו משנה בפ' הכונס ומ"ש לבתו רוח שאינו מצויה כלן פטורין ואם נתלבה ברוח מצויה האחרון חייב שם במשנה לבתו הרוח כלן פטורין וכתבו התוספות דמיירי ברוח שאינו מצויה וכן משמט בירושלמי וכ"כ הרמב"ם בפרק י"ר מהלכות נזקי ממון וזה לשונו אחד הביא את האור וא' הביא את העצים המביא את העצים חייב אחד הביא את העצים ואחד הביא את האור המביא את האור חייב בא אחר וליבה המלבה חייב לבתו רוח שאינו מצויה תמיד הרי כלן פטורין לבה ולבתו הרוח חייב: שהרי הוא גורם וכל הגורם להזיק משלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר כל המזיקין עכ"ל:
וכתב על הלכה זו הרב המגיד פי' רוח שאינו מצויה תמיד הוא שאין העולם מתנהג בה תמיד אלא לפעמים אעפ"י שהיא באה בעיתים הרבה ואצ"ל רוח סערה שאינה נושבת אלא לעיתים רחוקות וכן מפורש בירושלמי וכן עיקר וכתבו ז"ל וכלן פטורין דוקא בשלא היה הרוח ההוא מנשב בשעה שהאחרון עושה מעשה אבל אם היה מנשבת באותה שעה הרי חזר כרוח מצויה וחייב עכ"ל:
עוד כתב על דברי הטור וז"ל ומה שכתב רבנו ואם אחר שהיו שם האש והעצים בא אחר ולבה עם הרוח שסייעתו אם יש ברוח לבדו כדי ללבות פטור המלבה שם ת"ר ליבה וליבתו הרוח אם יש בלבויו כדי ללבות חייב ואם לא פטור וכתב הרא"ש והרא שאין ברוח כדי ללבות דאי יש ברוח כדי ללבות אפילו יש בלבויו כדי ללבות פטור דמאי קא עביר בלאו איהו נמי תתלבה ותזיק וכו' כדכתיבנא לעיל דברי הרא"ש ובסוף כתב ודברי הרא"ש כאוקמתא דרב אשי וכך הם דברי רבנו:
ועל דברי הרמב"ם שכתב בפרק הנזכר ליבה וליבתו הרוח חייב שהרי הוא גורם להזיק משלם מן היפה שבנכסיו כשאר כל המזיקין דנראה דפסק דלא כרב אשי כתב עליו הרב המגיד וזה לשונו:
א"א ואיך לא הפליג כמו שהפליגו בברייתא אם יש בלבויו כדי ללבות חייב ואם לאו פטור עכ"ל והייתי סבור לתרץ שדעת רבינו לפסוק כאחת מהאוקמתות שנאמרו טל זאת הברייתא דאביי ורבא ור' זירא דלכולהו דברי רבינו קיימין דאביי דאמר התם כי בעינן בלבויו כדי ללבות אני מילי כגון שליבה מצד זה וליבתו הרוח מצד אחר פי' והלכו השנים ונתערבו ומפני זה בדוקא אם לא היה בלבויו כדי ללבות פטור ורבא אמר התם דלהכי פטור כגון שליבה ברוח מצויה וליבתו רוח שאינה מצויה פירוש בשעה שסתחיל ללבות לא היה נושב אלא רוח מצויה ולא היה בשניהם כדי ללבות ואח"כ לבתו רוח שאינה מצויה ומשום הכי פטור ור' זירא אמר כצמרא צמורי פי' שלא נפח ממש אלא בנשימה שחממה משום הכי פטור ולפי אוקמתות אלו דברי רבינו כפשטן קיימין ויפסוק רבינו דלא כרב אשי דאמר התם דגרמא בנזיקין הוא ופטור בכל גוונא אלא שקשה לי שרבינו עצמו פסק בפ' י"ו מהלכות שכנים כאוקמתא דרב אשי שכתב שם וזה לשונו:
מי שעשה גורן בתוך שלו או קבע בית הכסא או מלאכה שיש בה אבק וכיוצא בהן צריך להרחיק כדי שלא יגיע העפר או ריח ב"ה או האבק כדי שלא יזיקו ואפילו היתה הרוח הוא שמסייע אותו בעת שעושה מלאכתו ומוליכה את העפר או נעורת הפשתן והמוץ וכיוצא בהן ומגיעתן לחברו הרי זה חייב להרחיק כדי שלא יגיעו ולא יזיקו אפילו על ידי רוח מצויה שכל אלו כמי שהזיקו בחציו הן ואעפ"י שהוא חייב להרחיק כ"כ אם הוליכה הרוח המצויה המוץ ואת העפר והזיקה בהן פטור מלשלם שהרוח הוא שסייע אותו ואין נזק בא מכח מזיק עצמו וכמו שאכתוב שם ומוכרח הוא וצל"ע עכ"ל:
ועל דבריו אלה כתב מרן בכסף משנה וז"ל ואני אומר מאן יהיב לן מעפרא דמרן ומלינן עייניך דדלא לן חספא ולא אשכח מרגניתא תותה שכל מה שכתב לדעת הרמב"ם קושטא היא ומה שהוקשה לו ממ"ש בפ' י"א מהלכות שכנים מתוך לשון עצמו הוא מתיישב שכתב בלשון הזה מי שעש' גורן וכו' הרי מבואר בדבריו שטעם הפיטור הוא מפני שאין נזק זה בא מכח מזיק עצמו אבל בנדון דידן שהנזק בא מחמת עצמו שהוא מלבה נקיטנן כאינך אמוראי כולהו דאמרי חייב עכ"ל:
וכן פסק בשלחנו הטהור סי' תי"ח כא אחר וליבה המלבה חייב ליבתו רוח שאינ' מצויה תמיד הרי כלן פטורין ליבה וליבתו הרוח חייב עכ"ל ולא חילק אם יש בלבויו כדי ללבות או לאו:
והרי"ף הביא דברי המשנה סתם ופירוש רב אשי נראה דדעתו לפסוק כרב אשי:
אלו הם הדינין הסובבים על קוטב נזקי האש ונראה לי לעניין נ"ד כפי מסקנת רוב הפוסקים שלא יש דבר לפטור את לוי שלום נזקיו ואעפ"י שיש חילוקים בניהם בנ"ד כלן יודו לזכות שמעון מפני שני דברים שנתחדשו בנ"ד האחד שהזמן היה שקט ושלו ולא היה משיב לא רוח מצויה ולא שאינה מצויה כמו שכתב ה"ה וכל מה שעשה לוי עשהו לבדו ומעשה רב הוא שעשה בנפיחתו שלא היה בנשימ' כמו אשתא צמירתא הכתוב בגמרא כדי לפוטרו מההיזק אלא נפיח ממש ראוי ללבות האש לחמם ידיו וגירי דיליה הם כי היה יושב בצדו והשנית ששמעון מיחה בו ואין מקום לומר שמפני שבא אח"כ רוח שאינה מצויה שלא היה לו לסלק אדעתי' כי כיון שהזהירו ומיחה בו הוה ליה לאסוקי אדעתיה שיוכל לבא לידי כך והיה לו להתרחק ממנו שיעור שלא יגיע הנזק לשרוף ניירותיו ולע"ע אין לי להאריך עוד כי השיבה נזרקה בי וחשכו הרואות בארובות ולכן אקצר דברי ואומר:
הכלל העולה מכל האי מילי דכתיבנא שבנ"ד בין מפני נפיחתו של לוי בין מפני מחאתו של שמעון יצא שמעון זכאי בדינו ולוי חייב בשילום נזקין כדין היזק האש לשלם מהיפה שבנכסיו הנראה לענ"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה כילו לבדו יאתה המלאכה כסאו לעד יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר ויקרא שם המקום ההוא תבערה לפ"ק:
נאם הצעיר יוסף פיזא יצ"ו:
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבטי הויז פון דיא נייאי גאס