שאלה ח ראובן איש מסכן. נולד לו לו בן זכר. ויום ח' למילתו. חל ביום עשירי לחדש אב. אשר בו נדחה תענית ט' באב (וידוע כי המוהל ג"כ נקרא בעל ברית. ואינו משלים תעניתו) וקודם הגיע תור יום המילה. פגע בו בשוק. מוהל א'. ואמר לו בקול רם. רצונך שאמול את בנך. ואני אתן לך. דוקא"דו א' של זהב. ויקר מקרה שמוהל אחר ת"ח. שמע את דבריו. וקפץ תיכף ואמר לראובן. הואל וקח כפלים ב' דוקא"דוס של זהב. ואני אמול את בנך וראובן פנה אל הראשון. עורף ולא פנים. ואמר לב'. הן לו יהי כדבריך. ורבתה הקטטה ביניהם. ונתפשט הדבר לאנשי העיר. ונחלקו לב' כיתות מרוחקים בדעותיהם. עדה מחייבת. ועדה מצלת. לת"ח המוהל הנז'. כת א' אומרת. שכן לא יעשה. ובפרט לת"ח שהוא גנאי לעשות ככה. ושמצוה בעבירה היא בידו. וכת ב' אומרת. שאיש כמוהו. לא יעשה דבר. אם לא חקר ודרש תחילה שהוא מותר. ושהוא ידע עפ"י התורה. שאין בזה עון אשר חטא. ולאו כ"ע דינא גמירי. ושאדרבא עון גדול הוא לספר בגנותו של ת"ח. וכל כת וכת מחזיק בדעתו. ולא ירפיה. ואין מכריע עפ"י התורה. ובציפייתי צפיתי לאיש נבון וחכם. דגלי עמיקתא ומסתרתא. אשר חלק לו ה' בבינה. להבחין ולהורות את בני ישראל. בין קדש לחול. זבין טמא לטהור. ובין איסור למותר. וזימן ה' לי. גבר בגוברין. א' מדייני קהלתינו. ה"י ה"ה החכם השלם והכולל. הדיין המצויין אשר שמו נודע בשערים. בקצוי ארץ וים רחוקים כמוהר"ר דוד ה"י בן לאותו צדיק הגאון, המפורסם הרב המובהק נ"י כמוהר"ר רפאל מילדולה זצו"קל. אשר הוא בחכמתו. יודיע אם יש איסור בדבר כההיא דקידושין דף נ"ט. על עני המהפך בחררה. ובא אחר ונטלה. שנקרא רשע או אם זה האיסור לא שייך בנ"ד ומאת ה' תמ"ש:
תשובה זה היום אשר קיויתי מצאתי ראיתי. הביא את שב"ח השלמ"ים ולשיר את שיר השירים אשר לשלמה:
על אהובי אשר כנפשי ה"ה חכם הנעלה כהר"ר שלמה ישורון נר"ו. על אשר דרך. ובא לו קד"מת אשו"ר. וכע"לות קד"יש בעט"ו. במעל"ות אח"ז עלה במדרגה הראשונה ללקוט מפרי עץ חיים בשיר המע"לות לשלמה:
ובדרך עליי"תו נכנס בידיע"ות התור' שתים שה"ן הרב"ה ותרב חכמ' שלמה:
והגם שלא יבצר ממנו מזימה. שכל רז לא אניס ליה. עד שא"ול הגיע. לשאול שאלתא ערוכה בק"ול ושמורה. כי ה"ן כס"ף אשר נכסף לדעת עפ"י התורה איזה מהב' כיתות הנזכרים בשאלתו. זכאי בדינה. ומרוב ענותנותו רצה לעמוד על דעתי הקצרה. הגם שאין דבר נעלם משלמה:
ותבט עיני בשו"ריו. כי שנ"ה ופיר"ש וקו"ל דפרי"ש מר"בו פרי"ש אשר על כן סו"ד וסב"ר יחדיו מלל"ו. להשיב על שאלתו. ולהשלים תאותו וחשקו. כי זה חשק שלמה:
והנה מד"תו של שלמה. לכאורה היה נשמע מעיקרא. לחייב את הת"ח הנז' על שנכנס תוך גבול חבירו. למנוע ולהפקיע. לאותו המוהל הראשון. שביקש מאת ראובן הנז"ל. למול את בנו. והיה נראה לומר שלא טוב עשה. וכי גנאי הוא לו וכו'. ושמן הדין היה ראוי לקונסו. שכן היה רשום בזכרוני שכל המונע ומפקיע לחבירו מלעשות מצוה א'. או מלברך ברכה א' שהיה לו לברך וכו'. שהיה חייב לשלם לאותו שמנע ממנו לעשות אותה מצוה. או לברך אותה ברכה. הקנס של עשרה זהובים. אלא שהאידנא לא מגבינן קנסות בבבל. והנה לע"ע. שבא המעשה הנ"ל לידי וחזרתי על המקר"א. ראיתי שהאי חלתא איתא בפ' החובל. [בב"ק דף צ"א ע"ב] ובפ' כיסוי הדם. [בחולין בדף נ"ז ע"א] על שור שהיה עומד להריגה מפני שהיה מזיק את הבריות. ועל אילן שהיה עומד לקצץ. מפני שהיה מזיק את הרבים וקדם אחר ושחט שור זה. וקצץ אילן זה. חייב לשלם לבעלים. שהפקיעו לעשות המצוה הנ"ל. כפי ראות הדיינים או עשרה זהובים. שכר קצוב. וכפי אשר הביאו שם. מעשה בא' ששחט. וקדם חבירו וכיסה. וחייבו ר"ג. ליתן לו עשרה זהובים ע"כ: ולקמן בעי' הש"ס. שכר מצוה או שכר ברכה. למאי נ"מ לברכת המזון. דאי אמרת שכר מצוה. א' היא. ואי אמרת שכר ברכה הוויין מ' מאי. ת"ש דההוא צדוקי דסעד אצל ר'. אחר שאכלו ושתו. אמר לו כוס של ברכה אתה שותה. או מ' זהובים אתה נוטל. אמר ליה. כוס של ברכה אני שותה. יצתה בת קול ואמרה. כוס של ברכת המזון שוה מ' זהובים עכ"ל:
ופירש רש"י ז"ל שם וז"ל. וחייבו ר"ג וכו'. מפני שהפסידו שכרו. ולקמן בעי. שכר מצות מעשה. או שכר הברכה. ברכת המזון ד' ברכות הן. ואיכא מ' זהובים. ואי בתר מצוה אזלינן. חדא מצוה היא עכ"ל: ורבותינו בעלי התוספות ז"ל כתבו שם וז"ל. וחייב ר"ג. ולא היה יכול לפטור עצמו. במה שהיה נותן לו. עוף אחר לשחוט. דזאת מצוה אחרת היא. ומצוה ראשונה הלכה לה. והוי מעוות שלא יוכל לתקן:
ומיהו לא דיינינן השתא לחייב י' זהובים. דבמלתא דלית בה חיסרון כיס. לא עבדינן שליחותייהו. וכדאיתא בפ' החובל עכ"ל ע"ש: וכ"כ הרא"ש שם בפ' החובל:
והרמ"בם ז"ל בפ"ז מהלכות חובל ומזיק הלכה י"ג וי"ד כתב שם וז"ל. שור שהיה עומד להריגה וכו'. וכן מי ששחט חיה או עוף. ובא חבירו וכיסה וכו'. חייב ליתן כמו שימצאו הדיינים. ויש מי שהורה. שהוא נותן קנס קצוב והוא י' זהובים וכן הורו שכל המונע לבעלים מעשות מצוה. שהיה ראוי לעשותה. וקדם אחר ועשאה. שמשלם לבעלים י' זהובים וכו' עכ"ל ע"ש: וכ"כ רבינו ירוחם ז"ל בס' משרים בנתיב ל"א בסוף ח"ד ע"ש וכן פסק ריב"ה ז"ל בח"מ סי' שפ"ב ובי"ד בסי' כ"ח. ושם מרן ז"ל כתב על דברי ריב"ה ז"ל וז"ל. שחט וכו'. וקדם אחר וכו'. חייב ליתן לו י' זהובים שכר ברכה וכו'. דאיבעיא להו שם. שכר מצוה או שכר ברכה. ואסיקנא שכר ברכה. וזהו שכתב רבינו שכר ברכה. שביטל ממנו. ושם כתב לשונו של הרמ"בם ז"ל [דכתיבנא לעיל] עוד שם וז"ל וה"ה ז"ל כתב וז"ל מעות אלו שכתב הרב. אם הוא דבר קצוב [דהיינו י' זהובים]. או למראית העין. [וכפי ראות הדיינים]. הם כתובות בהלכות והרי"ף הכריע שהוא דבר קצוב ע"כ. וכן דעת הרא"ש בפ' כיסוי הדם. ובפ' החובל שהוא דבר קצוב עכ"ל. וכן פסקו לענין דינא בשלחנו הטהור בח"מ בסי' שפ"ב. ובי"ד בסי' כ"ח ושם כתב שבזמן הזה. אין גובין האי קנס. אבל אם תפס דלא מפקינן מיניה ע"כ ושם בהגהה כתב וז"ל היה לו בן למול ובא אחר ומלו חייב ליתן לוי' זהובים ע"כ: ובדין הזה מסכימים כל הפוסקים הנז"ל וכדכתיבנא:
והסמ"ע ז"ל בח"מ בסי' הנ"ל ס"ק ה' כתב וז"ל מי ששחט וכו' ובא אחר וכו' דוקא בכה"ג דמצות כיסוי רמיא על השוחט. שנא' ושחט וכיסה. ויש מי שהורה שהוא נותן קנס קצוב. והוא י' זהובים. כן היה מעשה בגמ' לפני ר"ג וקנסו י' זהובים. וכן אם היה לו לו בן למול. ובא אחר ומלו. חייב ליתן עשרה זהובים וכו' עכ"ל:
הרי לך איך כל הפוסקים הנז"ל מתנבאי' בסיגנון א'. לחייב לכל מי שמקדים ומונע מחבירו לעשות מצוה א'. שהיה לו לעשות או שמונע ממנו ברכה א'. שהיה לו לברך וכו'. זה הוא מה שהיה רשום מעיקרא בזכרוני כדי לחייב את הת"ח הנז"ל וכדכתיבנא:
אמנם קודם שנבא לידי גמר דין בענין דנ"ד לפי אמיתותו יש לדקדק דכיו' שפסקינן שבין על כל מצוה. כמו על כל ברכה. כשקדם חבירו לעשות. ומנעה מבעליה חייב לשלם עשרה זהובים. וכדהוכיחו כל הפוסקים הנז"ל. מההיא דפ' החובל ומפ' כיסוי הדם וכתבו שם שה"ה על כל מצוה ומצוה וכדכתיבנא:
איך פסקינן כאן. בקנס הכיסוי והמוהל. שקדמו וכיסו ומלו. י' זהובים לבד. בשכר הברכה לבדה. ולמה אין קונסין אותם ג"כ: בשביל שכר המצוה. שמנע מהם. שהרי בין בכיסוי ובין במצות המילה. איכא מצוה וברכה. שמצות כיסוי. היא כשאר מצות עשה שכל ישראל חייבים בהם. וכדכתבו ריב"ה ודעמיה ז"ל. אלא שהשוחט קודם לכל אדם. כדילפינן מהקרא. דכתיב ושפך וכיסה. דמי הוא ששפך יכסה. הילכך אם קדמו אדם וכיסה חייב וה"ה למצות מילה שהיא ג"כ מצות עשה לכל ישראל אלא שעל האב מוטל המצוה הזאת תחילה. וכדמשמע בפ"ק דקידושין [בדף פ"ט] אלא דהיכא שאינו יודע למול הרשות נתונה לו. ליתן המצוה הזאת לאחר. וכיון שבשניהם איכא מצוה וברכה. למה לא חייבו למי שקדם לעשותו. בלתי רצון בעליהם כי אם דוקא י' זהובים בעד ביטול הברכה לבדה. ולא בעד שכר ביטול המצוה ג"כ כדכתיבנא:
והנה הרב בעל ס' לחם חמודות. הרגיש ג"כ על הדיוק הנ"ל. והקשה על הר"ן ז"ל שכתב דשכר מצוה ג"כ איכא בכיסוי. ושחייב לשלם וכו'. והקשה עליו הרב הנ"ל ז"ל וז"ל וכיון דמצוה ג"כ איכא בכיסוי. ישלם המצוה והברכה וכו' והניח הדבר בצ"ע ע"ש:
אמנם לפי האמת אין זו קושיא על הר"ן כי לא הר"ן לבדו כתב שחייב לשלם אף על ביטול שכר המצוה. שהרי אף בש"ס בפ' החובל ורבותינו בעלי התוספו' ז"ל ושאר כל הפוסקים כתבו להדיא שלפי דינא דגמ' חייב לשלם ג"כ בעד שכר ביטול המצוה אלא שבמצות כיסוי. אינו משלם כי אם עשרה זהובים. והטעם הוא כמו שכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל שם בפ' החובל וז"ל וחייבו ר"ג ליתן י' זהובים וכו' ובפ' כיסוי הדם מוכח שזה שכר ברכה ואם תאמר שכר מצוה עצמה. היכא אזיל. ויש לומר דמצוה וברכה נחשבים לא': ואע"ג דשור העומד להריגה ואילן העומד לקציצה. יש שכר מצוה אעפ"י שאין ברכה. מ"מ הרי שכר מצות כיסוי וברכה. לא היה כי אם עשרה זהובים וכו' ע"כ: וכ"כ מוהרש"ל ז"ל בסי' ט' עי"ש:
וממוצא דבר אתה למד שה"ה על מצות מילה דכיון דא"א לברכה בלא מצוה. כי הא דכיסוי לכן אינו משלם. כי אם על הברכה ולא על המצוה וכדכתיבנא:
ורבינו ירוחם ז"ל בס' אדם בנתיב ע"ו כתב בשם הר"י צמח שמתוך דברי הרמ"בן נראה שאין שוה עשרה זהובים. אלא בברכה אבל מצוה בלא ברכה לא וכתב שכן נראה דעת קצת זולתו וכו' ועוד כתב שם אח"כ וז"ל ואחרים כתבו שכל מצוה שוה עשרה זהובים. אעפ"י שאין בה ברכה. והביאו ראיה מפ' החובל דאמר שור העומד להריגה. ואילן העומד לקציצה וכו'. אם קדם אחר והרגו. או קצצו משלם עשרה זהובים וילפינן מינה לכל המצות. שאין מחלקין ביניהם להקל ולהחמיר אלא שכולן שוין עשרה זהובים וכן פסק שם הרי"ף. והוכיח דלאו דוקא לזה ששפך וקדם חבירו וכיסהו. שקנס ר"ג י' זהובים. אלא שה"ה לכל מצוה המוטלת על האדם וקדם חבירו ועשאה שחייב לשלם:
ומיהו עכשיו אין דנין דין זה. אע"ג דממונא הוא. ולא קנסא שהרי אין בזה חיסרון כיס. ולא מגבינן בבבל דכל מידי דלית ביה חיסרון כיס. לא עבדינן שליחותייהו:
ואם תאמר למה כתב הרי"ף דין זה. יש לומר שדעתו שאם תפס דלא מפקינן מיניה שכן ה"ה בכל דיני קנסות כדאיתא בפ' אלו נערות וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך שלסברת כל הפוסקים הנז"ל. שאע"ג שלפי דינא דגמ' אף על כל מצוה. חייבינן לשלם הי' זהובים. שמ"מ לענין כיסוי הדם ומילה אע"ג דאיכא בהו מצוה כיון שהברכה והמצוה באים כא' לא מחייבינן לשלם אלא עשרה זהובים אלא שהאידנא לא דיינינן ליה לחיבו לשלם הי' זהובים הנ"ל כדכתיבנא:
ונחזור לענינינו הראשון במה שכתבתי מעיקרא שלכאורה היה עולה על דעתי כפי מה שהיה רשום בזכרוני לחייב לת"ח הנ"ל דנ"ד. שמנע לאותו מוהל הראשון מלעשות המצוה למול את בן ראובן העני הנ"ל. בשביל הבטחתו שהבטיח לתת לו כפלים ממה שהיה נותן המוהל הראשון כי בודאי שמבלעדי הוספה הזאת המוהל הראשון היה זוכה במצוה ה"ל. דנמצא שהת"ח הנ"ל הפקיעו ומנעו. מלעשות המצוה הנ"ל וכפי כל הטעמים הנז"ל היה נראה לכאורה לחייבו כדכתיבנא:
אמנם לע"ע שבא המעשה הזה לידי וחזרתי על המק"רא. אחר העיון ראיתי שנ"ד לא דמי ולא שייך כלל לכל הנ"ל דכתיבנא. ושאדרבא לא מבעיא שאינו ראוי לחייבו. לת"ח הנז"ל ולרנן אחריו על כל מה שעשה אלא שראוי לשבחו על שצדקה והמצוה גדולה שעשה לסייע לאותו עני ומהנדיבות הנ"ל שנדבו לבו. להוסיף על מה שהיה רוצה ליתן המוהל הראשון ומכמה טעמים:
וראשון לצי"ון הוא. שכל הנז"ל דכתיבנא. אינו אלא כשאותה מצוה. רמיא על אותו אדם שנגזל ממנו. כגון כיסוי הדם שהמצוה רמיא על השוחט. כדילפינן מקרא דכתיב ושפך וכיסה. מי ששפך הוא יכסה. אבל מצות מילה. אינו מוטל אלא על האב למול את בנו כדמשמע בפ"ק דקידושין (בדף פ"ט) דאמרינן התם האב חייב בבנו למולו. מנא לן דכתיב וימל אברהם את יצחק בנו וכו' ע"כ. והיכא דלא ידע האב למול הרשות בידו ליתן המצוה הנ"ל לכל מי שהוא רוצה. ששילוחו של אדם כמותו. דנמצא שבנ"ד המצוה הזאת. לא היה מוטלת על המוהל הראשון. כדי לחייב לת"ח הנ"ל שקדמו ולרנן אחריו ולומר. שהפקיעו ומנעו מלעשות המצוה הזאת:
ומה גם שבנ"ד ראובן הנ"ל לא נתן לו המצוה הנ"ל כשאמר לתת לו דוקא"דו א'. כדי שיניחנו לעשות המצוה הנ"ל. אלא אדרבא לא הטה לו אזנו ולא ענה לו שום דבר ופנה לו עורף ולא פנים כמוצע בשאלה: וכשבא הת"ח הנז"ל והבטיחו לתת לו כפלים. תיכף הטה לו אזנו. ואמר לו לו יהי כדבריך. דנמצא שהת"ח הנז"ל הוא הראשון דזכה במצוה הנ"ל וכדכתיבנא:
שני"ה מד"ס. שאף את"ל. שראובן הנ"ל נתן מתחילה המצוה הנ"ל למוהל הראשון בחפצו ורצונו ואח"כ בא הת"ח הנז'. או אחר וקדמו. אין לאחרון שום עון ופשע כדי לחייבו ולומר עליו. שמנע לאותו שמינהו האב מתחילה למול את בנו ולא מבעיא זאת אלא אפילו אם האב נתן המצוה מתחילה לאחד. ואח"כ נתחרט והפקיע המצוה הנ"ל ממי שנתנה מתחילה. ונתנה לאחר. אינו יכול הראשון אפי' להתרעם על האב. על שנתחרט מן הראשון ונתנה לזה האחרון. ובפרט בנדון א' כהא דנ"ד שהאב הוא עני. וצריך סעד לתומכו על עניותו. שהרי כ"ע ידעי שאיש עני כזה כל מגמתו וציפייתו הוא שיבוא לידו מצוה כזאת וכדומה. לבקש ולמצא. איש חסד בעל צדקה. נדיב לב ואוהב את המצות. שיתן הקב"ה בלבו. להטפל במצוה הזאת. ברצ"י כסף. לסייעו בסיוע שיש בו ממש. כדי להביא טרף לביתו. ולמלאות את מחסורו. אשר יחסר לו. ושכל המרבה ליתן. הרי זה משובח ויהי מבורך. ושהוא יזכה במצוה הנז"ל. וכן ה"ה בנ"ד. ואנן סהדי שאם היה בא אחר. להוסיף על הב' דוקאד"וס של הת"ח הנז"ל. שאעפ"י שאמר לו. לו יהי כדבריך. שהיה מתחרט. והיה נותנה לכל המרבה. וליכא מאן דפליג שזה האחרון יהיה זוכה במצוה: והרי זה דומה. למה שנוהגים בכמה ק"ק. למכור המצות. או עליות הס"ת. שאם בא א'. ואמר ליתן על המצוה הנז' זהוב א'. ובא ב' והוסיף עליו. ובא ג' והוסיף על הב'. שבודאי שהאחרון יזכה במצוה. ולא אמרינן שזה האחרון. נכנס בתוך גבול הקודמים לו. אלא אדרבא היינו משבחים אותו. על שהוסיף על הראשונים. ולזכות ולצדקה יחשב לו. כי כל המרבה ליתן ה"ז משובח. וה"ה לנ"ד וכדכתיבנא:
ועוד בה שליש"יה שאף את"ל. שהמצוה הנ"ל היה כבר נתונה למוהל הראשון. ושבא הת"ח הנז"ל. והפקיעה ממנו ומנעו מלעשותה. כדי לזכות הוא בה. ל"מ שהמוהל הראשון אינו אינו יכול לתבוע הת"ח הנז' הקנס הנ"ל אלא שאפי' תפסה ממנו מפקינן מיניה. שהרי זה השני לא הפסידו לזה המוהל הראשון כלום. וכדכתב הרא"ש ז"ל שם בפרק החובל. על מעשה בא'. שאמר למוהל א'. שימול את בנו. וקדם אחר ומלו. ותבע אותו הראשון שאמר האב למולו. מהשני עשרה זהובים. ושפטרו ר"ת. כדאמרינן בפ' החובל. דכל מידי דלית ביה חסרון כיס. לא עבדינן שליחותייהו. ושאפילו אם תפס מפקינן מיניה. דכיון שהיה שם בשעת המילה וענה אמן. שגדול העונה אמן. יותר מן המברך. ושאם לא ענה אמן איהו דאפסיד אנפשיה וכו' עכ"ל: וכן כתב ריב"ה ז"ל בח"מ בסוף סי' כ"ח בשם ר' חזקיה וז"ל כתוב בס' ה"ר חזקיה ז"ל מי ששחט וכו' וקדם אחר וכו' חייב ליתן י' זהובים ולא מגבינן מיניה וכו'. וכן אם נתנו לובן למול. וקדם אחר ומל אותו. כמו כן אין מחייבין אותו. דלא עבדינן שליחותייהו:
ועוד דהא אם תפס מפקינן מיניה. דכיון דענה אמן אמרינן גדול העונה אמן. יותר מן המברך. ואם שמע ולא ענה. איהו דאפסיד אנפשיה וכו' עכ"ל: וכן כתב רבינו ירוחם ז"ל בס' משרים בנתיב ל"א בסוף ח"ד ע"ש:
ומה תאמר איך ר"ג חייבו לאותו שקדם וכיסה. ולא פטרו משום עניית אמן. כבר פירש זה מוהרש"ל ז"ל בפ' החובל בסי' ס'. והרב בעל ס' מעדני מלך. שכתבו שם דהך דר"ג. דמייתי בפ' כיסוי הדם. שחייבו לשלם י' זהובים. ולא פטרו. משום שהיה לו לענות אמן וכו'. הוא משום שבירך בנחת. שאם היה מברך בקול רם פוטרו וכו' ע"כ ע"ש:
והסמ"ע ז"ל שם בח"מ בסי' שפ"ב. על מ"ש ריב"ה ז"ל. היה לו לו בן למול. ובא אחר ומלו פטור וכו'. כתב שם וז"ל. ובי"ד בסי' כ"ח סיים בזה וכתב וז"ל. והכא אפילו תפס מפקינן מיניה. כיון דענה אמן. דהא אמרינן. גדול העונה אמן יותר מן המברך. ואם שמע ולא ענה אמן איהו דאפסיד אנפשיה וכו':
עוד כתב שם וז"ל ונרא' דלא פטרו מכח עניית אמן אלא במצות מילה דנתקנה ברכה בציבור ובקול רם. דכיון דצריך לברך בקול רם. ודאי שמע הברכה. מה שאין כן בברכת השחיטה. ומשום הכי כתבתי לעיל וכו'. כשנתנו לו התרנגול וכו'. וקדמו אחר ושחטו. דאין קונסין אותו. דלא מחשב מצוה דרמיא עליה דאיניש. ונראה דמהאי טעמא אם קדם א'. ומל בנו של חבירו. אף שהאב יכול לענות אמן. אחר המברך. מ"מ כיון דהמצוה מיוחדת לאב. למול את בנו. יותר משאר כל אדם. לא פטרינן להמקדים מכח עניית אמן דהאב וכו' עכ"ל ע"ש:
ושם בפרישה בס"ק י"ג כתב וז"ל. ואם תפס לא מפקינן מיניה. כ"כ הב"י בשם הרש"בא. והרי"ף והר"ן ועיין מ"ש בשם ה"ר חזקיה בסמוך. ושם פי' דגם ר' חזקיה לא קאי. אלא למי שהקדים ומל. אבל בכיסוי מודה. וכו' עכ"ל:
אמנם הרב בעל עיר שושן ז"ל בח"מ בסי' הנ"ל. כתב שם טעם אחר וז"ל. וכן הורו. שכל המונע את הבעלים מלעשות מצות עשה. שהיה עליהם לעשות. וקדם אחר ועשאה. משלם לבעלים עשרה זהובים כגון אם היה לו בן למולו. ובא אחר ומלו. חייב ליתן לו י' זהובים. ודוקא כשהיה האב בעצמו. רוצה למול את בנו. שהוא חייב מן התורה. אבל אם נתנו האב לאחר למול. ובא אחר ומלו. פטור מן האב. ומן המוהל. מן האב פטור. שהרי לא מנע ממנו המצוה. ומן המוהל פטור. דבמה זכה במצוה זו. ובמה הקנה אותה לו האב. ואפילו הקנה לו בקנין. אינו כלום. שאינו אלא קנין דברים. ואם משיכת התינוק. זה איננו מועיל. שאין התינוק נקנה במשיכה. לפיכך לעולם הוא פטור מן המוהל וכל זה הוא מדין הגמ' אבל בזמן הזה אין מגבין אותו כלל אבל אם תפס. לא מפקינן מיניה וכו' עכ"ל:
וממוצא דבר מכל הא דכתיבנא. הנך רואה. כמה נביאים מתנבאים בסיגנון א' שכולם מסכימים. שאף במקום. שהאב בעצמו נתן המצוה הנ"ל לא'. ובא אחר וקדמו ועשאה. שהוא פטור. מכל הני טעמי דכתיבנא. ושמכ"ש בנ"ד דאיירינן. במקום שהאב לא נתנה למוהל הראשון. ולא לשום אדם אחר. קודם שבא הת"ח הנז"ל. והוסיף לו. על מה שהיה רוצה ליתן לו המוהל הראשון. שאין לו בזה. שום עון ופשע אלא שאדרבא. לזכות ולצדקה יחשב לו. שסייע לעני הזה בשעת דוחקו. בהצטרף לו המצוה של המילה. מלבד הטעמים אחרים הנמצאים לזכותו וכדכתיבנא:
ועל ההוא ספיקא דנסתפק ה"ה. אם יש בנ"ד איסור בדבר. כההיא דקידושין. על עני המהפך בחררה. ובא אחר ונטלו הימנו. שנקרא רשע וכו'. גם זה לא שייך ולא דמי כלל להאי דנ"ד. שהרי ענין עני המהפך בחררה. לא שייך. כי אם כשהעני עצמו. היה מהפך בחררה ובא אחר ונטלה הימנו. וכגון אם היה עני מנקף בראש הזית. ובא אחר ונטל מה שתחת הזית שנקרא גזלן ורשע. ועוד שלא נקרא גזלן ורשע אלא כשבא אחר. ונטל מן העני שלא מדעתו. אבל אם בעל החררה עצמו נתנה לאחר לא אמרו. וכאן בנ"ד למי קרינן בעל החררה. בודאי שלראובן העני. שהמצוה הזאת היה מוטל עליו. למול את בנו. והת"ח הנז' לא נטלה ממנו בע"כ. אלא מרצונו הטוב ומדעתו וחפצו. נתנה לו כשהבטיח לתת לו הב' דוקא"דוש. ואמר לו יהי כדבריך. דאם תאמר שהמוהל הראשון. הוא הנקרא. המהפך בחררה. ושהת"ח נטלה הימנו הרי המצוה הזאת. לא הויא רמיא עליה. וג"כ האב לא נתנה לו. כדי שנאמר שנטלו הימנו. ואדרבא הפך לו עורף ולא פנים. ואנן סהדי שכל מגמתו של אותו עני לא היה בדעתו לתת המצוה הנ"ל. אלא לכל המרבה ליתן לו סיוע בר"צי כסף וכדכתיבנא:
וכבר הוכחנו שאפילו במקום שהאב היה מתרצה מתחילה ליתן המצוה הזאת לא'. ובא אחר וקדמו. או שנתחרט ונתנה לאחר שאין לנו להאשימו לא את האב ולא את המוהל הב' מהטעמים שהוכחנו. ומכ"ש וק"ו בנ"ד. שלא נתנה לשום אדם קודם. כי אם לת"ח הנז' וכו' וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שמכל הני טעמי דכתיבנא זכינן לת"ח הנז'. על המצוה הגדולה אשר עשה. לסייע לאותו עני. שהוסיף על מה שהיה רוצה ליתן המוהל הראשון. ולצדקה גדולה יחשב לו. על כי טוב עשה לחבב את המצוה. בר"צי כסף ולסייע לעני כזה. בשעת דוחקו. ואפריון נמטיי לאותו כת הנז' בשאלה שהפך בזכותיה דהאי צורבא מרבנן. באמרם שת"ח כזה אינו עושה דבר שאינו הגון. כי אם חוקר ודורש מתחילה בדבר. ויפה הוכיחו לכת שכנגדו. באמרם שעון גדול עשו. לספר בגנותו של ת"ח. אבל מה נעשה בהיות שבעו"ה. האידנא הותרה הרצועה. שכל מן דהו לוקח רשות לעצמו. להיו' פוצה פה ולצפצף נגד הת"ח ובודה או המבקש איזה תואנה. אפילו על שום סיבה. כדי לרנן אחריו. ולספר בגנותו. ובראותם שהמון העם. נוטים אזנם לשומעם. ומחזיקים בידם כל המרבה לספר בגנותם. ולהרהר אחריהם. ה"ז משובח. ואין מי שיעמוד נגדם. כי בעו"ה חכמת המשכן בזויה. עד ישקיף וירא ה' מן השמים. וירחם עלינו ויחזור כתר התורה ליושנה. בביאת משיחנו שיהיה במהרה בימינו אכי"ר:
ובזה אתן קינצי למילין. כי בכל מה שכתבתי יש די והותר. להפך בזכותו של הת"ח דנ"ד. ותו לא מידי:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מיד"ין פה בק"ק ת"ת ה"י. אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א:
החותם בסדר ובשנת המלאך הגואל אותי מכל רע יברך וגו':
דוד בל"אא מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל:
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון די נייאי גאם