שאלה ראובן היה עשיר גדול ולו בן ושמו שמעון והוא בן בליעל בעל עבירות חמורות ואביו היה מייסרו בכל יום ולא אבה לשמוע אליו זולל וסובא ועוד ידו נטויה וכיון שראה אביו שאין בו ממש אמר לו בפני עדים לוי ויהודה שאינו יורש מנכסיו אפילו פרוטה ויהי היום הלך שמעון לארץ ציה צלמות כאנשים ריקים ופוחזים ואחר זמן מה באו הגידו לאביו בתורת עדות גמורה שמת בנו שמעון שמח שמחה גדולה ואמר ברוך המקום שהרגו ועמד והניח כל מעותיו וקרקעותיו לאחרים וחל"יש אחר ה' שנים חזר שמעון לארצו כאשר ידאה הנשר ושאל על אביו ואמרו לו שכבר נפטר לבית עולמו והניח כל מעותיו מחמת צוואה לאחרים ועתה בא שמעון לבית דין לתבוע ממון אביו איבעיא לן השתא הא דקיימא לן מי ששמע שמת בנו במדינת הים והניח כל נכסיו לאחרים ומת ואחר כך בא בנו לא עשה ולא כלום דקרוב אדם אצל בנו הכא נמי בנדון דידן לא עשה ולא כלום וינתנו הנכסים לבנו או דילמא נדון דידן שאני אחר שראה אביו שאינו הולך בדרכי ה' מחלל שבת ואוכל מאכלות אסורות עמד והפקיע הירושה ממנו בחייו בפני לוי ויהודה יורנו איזה הדרך ישכון אור ומהת"מש:
תשובה תנן בפרק מי שמת (בתרא דף קמ"ו ע"ב) שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת ובגמרא מאן תנא דאזלינן בתר אומדנא אמר רב נחמן רבי שמעון בן מנסיא היא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן ע"כ בגמרא: ופירש רשב"ם שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים וה"ה אם חילק על פיו בלא כתיבה שאמר נכסי לפלוני כדתניא לקמן באמן של בני רוכל שמתה וקיימו חכמים את דבריה כגון שהיו עדים שהיה שכיב מרע כשכתב או נתן מתנה זו או שכתב בשטר כד קציר ורמי בערסיה כדאמרינן לקמן בגמרא: שייר קרקע כל שהוא. כשעור המפורש בגמרא: מתנתו מתנה. דמתנת שכיב מרע במקצת אם עמד מחליו אינו חוזר וכגון שכתב בו קניה כדפסקינן לקמן בגמרא והילכתא מתנת שכיב מרע במקצת בעי קנין אע"ג. דמית ומצוה מחמת מיתה במקצת לא בעי קנין והוא דמית אף על גב דעמד חוזר אע"ג דקנו מיניה הואיל ומדאגת מיתה צוה מתנה זו: מתנתו מתנה. הואיל ושייר לעצמו הרי היא כמתנת בריא הילכך בין עומד מחליו בין מת מתנתו קיימת דשלא מדאגת מיתה נתן: לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה ואם עמד חוזר אפילו קנו מידו שנראין הדברים שמחמת מיתה נתן וע"מ שאם לא ימות לא יתקיים המתנה דמדלא שייר מידי לאו אדעתא דהכי יהב ליה שאם יעמוד מחליו ימות ברעב ויצטרך לבריות אבל אם מת מיהא מתנתו מתנה בין שייר בין לא שייר כדמוכח בגמרא אמר רב נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים רואים אם כמחלק מת קנו כולם כו' ואפילו לא קנו מידו קנו כל הנכסים לאחר מיתתו היכא דלא שייר מידי דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו וטעמא מפרש בגמרא ודווקא שכיב מרע שכתב כל נכסיו סתם ולא צוה מחמת מיתה ולא הזכיר דברי מיתה בשעת צוואה אבל מצוה מחמת מיתה אפילו שיור קרקע כל שהוא וקנו מיניה אין מתנתו מתנה אלא אם עמד חוזר כדפסקינן לקמן בגמרא וכדפרישית: מאן תנא דס"ל דאזלינן בתר אומדנא דעתא דנותן מתנה אע"פי שלא פירש כמו שפירש דמי דקתני היכא דלא שייר קרקע כל שהוא אמדינן דעתיה שנתיאש מן החיים ולהכי לא שייר ואדעתא דהכי יהב שאם ימות יתקיים המתנה ואם יעמוד תחזור לו ולא יתקיים המתנה ועמד וכתב נכסיו לאחרים כששמע שמת בנו אך לא פירש שבשביל מיתת בנו הוא עושה כן אלא סתם נתן: מתנתו מתנה. אחרי שלא פירש ותלה במיתת בנו דלא אזלינן בתר אומדן דעתיה ומתניתין ר"ש בן מנסיא היא וקתני הכא לא שייר אין מתנתו מתנה דאמדינן דעתיה שאלו היה יודע שיעמוד מחולי זה לא היה נותן כל נכסיו עכ"ל: ובפרק יש נוחלין (שם דף קל"ב) פסק רב נחמן הלכה כר שמעון בן מנסיא וכן פסקו כל הפוסקים וז"ל הרמ"בם ז"ל בפרק ו' מהלכות זכיה ומתנה לעולם אומדין דעת הנותן אם היו הדברים מראים סוף דעתו עושין על פי האומד אף על פי שלא פירש כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחר מתנה גלויה גמורה ואחר כך בא בנו אין מתנת קיימת שהדברים מוכיחין שאלו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לפיכך אם שיור מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין במטלטלין מתנתו קיימת עכ"ל:
והנה כפי המובן מן הסוגיא הזאת ומדברי הרמ"בם ז"ל אין ראוי לגזור בהחלט ולומר שכל מי שהלך בנו למדינת הים ושמע בו שמת וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו שאין מתנתו מתנה שהרי כתר הרמב"ם אם היו הדברים מראים סוף דעתו עושין על פי האומד לפי שכל בעל שכל ישפוט שאין מדרך האנשים לעזוב לאחרים חילם ולהניח בניהם בעירום ובחוסר כל אמנם אם היתה שם איזה סיבה שנוכל להוכיח ממנה שהיתה דעת המצוה לתת נכסיו לאחרים ולהניח בניו כמו בנושא שאלתנו שהיה הבן ההוא זולל וסובא הולך בדרך חטאים ומחלל שבתות וא כל מאכלות אסורות נראה שזכו האחרים במתנתם והבן ההוא ישאל על הפתחים לפי שיש לשפוט ולומר שכך היה עושה אף בלתי שמועה זו כמו שהזהירו בפני עדים שאם לא יחזור מדרכו הרעה שלא יירש מנכסיו תדע שאומדנא זו ראויה ונכונה שהרי אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין מטלטלין שכל מה שעשה עשוי ואין כאן אומדן דעת לבטל דברי המצוה אף שנתן כל ממונו לאחרים זולת דבר מועט ששייר ולא היה יודע שבנו קיים כמו כן נוכל לומר בענין שאנו בו שאין אומדן דעת לבטל דברי המצוה כיון שבנו אינו נוהג כשורה אדרבא אומדן דעת הוא שרצונו בכך כי חין מדרך הישרים להחזיק ידי מרעים וליתן יד לפושעים כמו שהזהירו בכמה מקומות אין מחזיקין ידי עוברי עבירה ודברי הרמב"ם ז"ל מראים כן שהרי כתב שהדברים מוכיחין שאלו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו נראה שכל שאין שם הוכחה ברורה שמתנתו מתנה וכן שמעתי אחד מגדולי המורים שדקדק כן מדברי הרמ"בם ז"ל נמצא כפי הדרך הזה שהצוואה קיימת וזכו האחרים במתנתם והבן הרשע ההוא ישאל על הפתחים:
אמנם אחר כתבי כל זה ונתישבתי בדבר כראוי שערתי דרך אחר לזכות שמעון שיירש כל נכסי אביו וצוואת ראובן אביו בטלה מעיקרה וזה שאם היתה דעת ראובן ליתן כל נכסיו לאחרים כיון שבנו שמעון אינו נוהג כשורה למה אחר מלצוות צוואתו עד אחר שמועת מיתת בנו היה לו להקדימה ולעשותה מיד אחר שהלך בנו לארץ ציה וצלמות כאנשים ריקים ופוחזים וברח מלחסות תחת צל קורתו וכבר ראה שאין עוד תוחלת ממנו ולמה לו להמתין עוד מלצוות על ממונו הלא אין אדם בטוח בחייו אפי' רגע א' ואפשר שימות מיתה פתאומית ב"מ ויבוא בנו לבוז חילו ולהוציא ממונו למרות עיני עליון אלא ודאי שלא היתה דעת ראובן לעזוב ממונו אלא ליורשו הראוי לו ובטח על הב"ד שיעשו כראוי להם להשגיח על כל אשר נעשה על הארץ כאשר אבאר ועוד שלא רצה ליתן לזרים יגיעו ואפשר שבנו ישא אשה בארץ אשר הוא גר שם ויוליד בנים ואין ראוי לקנוס לבנים עבור רשעת אביהם אבל אחר ששמע ראובן והגידו לו בתורת עדות גמורה שמת בנו ועוד אין לו זרע חלק ממונו לאוהביו כפי רצונו ולפי זה ההוכחה אשר כתב הרמ"בם עדיין במקומה עומדת שאלו ידע שבנו עדיין בחיים לא היה עוזב לאחרים חילו ומה שהזהירו בפני שני עדים שאם לא יחזור מדרכו הרעה שלא יירש מנכסיו אפילו שוה פרוטה לא אמר כן אלא ליראו ולהפחידו כדי להחזירו למוטב כמו שהמנהג אצל רוב האנשים עם בניהם וכמו שאמרו חז"ל עביד אניש דגזים ולא עביד וכ"ש שכפי הדין לשון זה ר"ל של ירושה אינו מועיל כלום מפני שהתנה על מה שכתוב בתורה וכמו שבאר הרמב"ם ז"ל בתחלת פרק ששי מהלכות נחלות וז"ל אין אדם יכול להוריש למי שאינו ראוי ליורשו ולא לעקור הירושה מן היורש אף על פי שזה ממון הוא לפי שנאמר בפרשת נחלות והיתה לבני ישראל לחוקת משפט וכו' במה דברים אמורים כשאמר בלשון ירושה אבל אם נתן מתנה דבריו קיימין וכו' ע"כ נמצא כפי הדרך הזה שהצוואה בטלה לגמרי וזכה שמעון בכל נכסי אביו והדרך השני הזה הוא יותר נכון בעיני מן הדרך הראשון מן הטעם אשר אבאר עוד:
תנן בפרק יש נוחלין (בתרא דף קל"ג ע"ב) הכותב את נכסיו לאחרים והניח את בניו מה שעשה עשוי חלא אין רוח חכמים נוחה הימנו רבן שמעון בן גמליאל אומר אם לא היו בניו נוהגים כשורה זכור לטוב ובגמרא איבעיא להו מי פליגי רבנן עליה דרש"בג או לא תא שמע וכו' מאי הוי עלה תא שמע דאמר ליה שמואל לרב יהודה שיננא לא תיהוי בי עבורי אחסנתא ואפילו מברא בישא לברא טבא וכל שכן מברא לברתא ע"כ ופירש רש"בם מה שעשה עשוי מילתא דפשיטא היא ומשום סיפא נקט לה דאסור נעשות כן: אין רוח חכמים ניחה הימנו. אין לחכמים נחת רוח ממעשיו אלא חרון אף גורם להם שכועסין עליו דקא עקר נחלה דאורייתא: רש"בג בגמרא מפרש לה אי לפרושי אתא אי לפלוגי: מי פליגי כו' דאפילו אין בניו נוהגים כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו דדילמא נפקא מיניה זרעא מעלייא כדלקמן: תא שמע דא"ל שמואל וכו' אלמא דפליגי רבנן עליה מדקאמר שמואל הכי דאי לא תימא הכי שמואל דאמר כמאן והכי הילכתא כרבנן דקם שמואל כוותייהו ואף על גב דאמר רבי יוחנן הלכה כרש"בג בכל מקום במשנתנו חוץ מערב וצידן וראיה אחרונה שמואל לית ליה האי כללא וגם רבא דקאמר במסכת ע"ז הלכה כרש"בג בפרק רביעי לית נמי האי כללא הילכך כל כללות שבגמרא כגון הלכה כסתם משנה הלכה כר' עקיבא מחבירו כרבי יוסי מחבירו כר"ש במשנתנו ר' אליעזר ורבי יהושע הלכה כרבי יהושע ר' יהודה ורבי שמעון הלכה כרבי יהודה וכן רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה כולהו ק"ל הכי בר מהיכא דמפרש גמרא דלית הילכתא הכי: בי עבור אחסנתא מקום שמעביר האב נחלה מן הראוי לה ואפילו להרבות לאחד ולעטט לאחד עכ"ל:
ופסקו כל הפוסקים כרבנן ולא כרש"בג משום הא דשמואל ויראה לי דבעל הש"ס קים ליה הכי דלית הילכתא כרשב"ג דאי לאו הכי מאי קא בעי אי פליגי רבנן עליה דרש"בג ומאי נפקא ליה מיניה אם הלכה כרש"בג אלא ודאי דפשיטא ליה לש"ס דלית הילכתא כרש"בג בהא ועוד מצאתי בירושלמי הביאוהו הרי"ף והרא"ש ז"ל בפרק יש נוחלין אמר רבי אבא בר ממל הכותב נכסיו לאחרים והניח את בניו עליו הכתוב אומר ותהי עונותם על עצמותם ע"כ וז"ל הרמ"בם בפרק ו' מהלכות נחלות כל הנותן נכסיו לאחרים והניח היורשין אף על פי שאין היורשין נוהגין בו כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו וזכו האחרים בכל מה שנתן להם מדת חסידות היא שלא יעיד אדם חסיד בצוואה שמעבירין בו הירושה מן היורש אפילו מבן שאינו נוהג כשורה לאחיו חכם ה ונוהג כשורה עכ"ל:
הנה למדנו מן הסוגיא הזאת שכפי התורה ם, אין ראוי להעביר הנחלה אפילו מבן רשע לבן צדיק וכ"ש שאסור להעביר הירושה מבנו אף שיהיה רשע וליתן לזרים יגיעו ולפי זה נאמר בנושא שאלתנו שכיון שלא נתבאר לנו בברור שראובן על כל פנים היה רוצה להעביר הנחלה מבנו וליתן כל נכסיו במתנה לאחרים מן הסתם יש לנו לומר שדעתו היתה לעשות כפי משפט התורה ורצון החכמים ע"ה ולא להעביר הנחלה מן הראוי לה ולא חלק נכסיו לאחרים אלא בהיותו סבור שכבר מת בנו וכבר כתבנו שכל מי שנתן ממונו לאחרים בהיותו סבור שכבר מת בנו והוא עדיין חי שאין מתנתו מתנה ולפי זה זכה שמעון בכל נכסי אביו והצוואה שעשה אין לה קיום והעמדה והיא מבוטלת כל עקר:
ואין לאומר שיאמר שמלשון המשנה שאמרה אם לא היו בניו נוהגים כשורה נראה דהיינו דוקא שאין מדקדקים אחר המצוות ואין נוהגים בדרכי ישרים כראוי חבל אם היו רשעי' ובעלי עבירות מצוה להעביר הנחלה מהם כי לפי עניות דעתי לכך נזהר שמואל בלשונו ושנה לשון השנוי במשנה ואמר מברא בישא לומר לנו שאפילו היה רשע ובעל עבירות שאין להעביר הנחלה ממנו וכן נראה ממה שאמרו בפרק נערה שנתפתתה (כתובות דף נ"ג) שאמרו שם בטעם הדבר מפני מה אין מעבירין הנחלה מברא בישא לברא טבא משום דלא ידעת מאי זרעא נפיק מיניה אם כן לפי טעם זה אף שיהיה רשע ובעל עבירות אפשר שיצא ממנו זרע כשר והגון חסידים ויראי שמים:
אמנם יראה לי שראוי לב"ד להשגיח על שמעון ולחקור על כל דרכיו ועניניו ואם עדיין לא חזר בו מדרכו הרעה יש לב"ד שלא ליתן לו מממון אביו כי אם דבר קצוב הראוי לו לפי כבודו מדי חדש בחדשו או מדי שבת בשבתו כדי שלא יפסיד ממון אביו בידים ויפסידו יורשי וכל זה כשלא הגיע רשעתו לכפור בעיקר אבל אם כפר בעיקר או עבר על אחד מעיקרי תורתנו הקדושה מצוה שלא ליתן לו שום דבר מממון אביו ולצערו בכל דבר כל זה למדתי ממה שכתב הרמ"בם ז"ל בסוף פרק ו' מהלכות נחלות וז"ל ישראל שהמיר יורש את קרוביו הישראלים כשהיה ואם ראו ב"ד לאבד את ממונו ולקנסו שלא יירש כדי שלא לחזק את ידיהם הרשות בידם ואם יש לו בנים בישראל תנתן ירושת אביהן המומר להם וכן המנהג תמיד במערב עכ"ל: עוד היה בדעתי לפלפל על איזה ענינים מנושא שאלתנו אמנם קצרה ידי מלהוציא מחשבתי מן הכח אל הפועל מחמת כאב העינים שהיה לי אשר גם זאת היתה הסיבה שאחרתי מן המועד אשר יעדוני:
הכלל העולה מדברינו הוא ששמעון זכה בכל נכסי אביו כדין מי שהלך בנו למדינת הים שכבר בארנו משפטו ואף אם הוא רשע ובעל עבירות כיון שלא נתבאר לנו בברור שראובן אביו רצה להעביר הנחלה ממנו וכבר אמרנו שראוי לבית דין להשגיח על הענין והם יעשו כפי הצורך זהו הנראה לע"ד ונשאל מהעוזר האמיתי יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכ"יר:
נשלם ונגמר ביום ו' ה' לחדש מרחשון בשנת ובסדר זאת אות הברית אשר אני נתן ביני וביניכם לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: וגם נדפס אצלם מסכת סוכה עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופי' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: