שאלה ראובן השוכן בעיר אחת אשר בה בתי כנסיות הרבה והיה שם ש"צ באחת מהנה ויהי אחרי ימים רבים הלך ראובן ברשות הקהל שלו ונעשה ש"צ בב"ה אחרת ומלבד הרשות שנטל ממנהיגי הקהל שלו נשבע להם שכל זמן שיקראו אותו לבא להתפלל כבראשונה שיבא במהרה ואולם אחר שעברו שנים רבות שנעשה ש"צ בב"ה השנית נשבע להם שבועה חמורה שכל עוד שתעמוד ותתקיים הב"ה אשר בו משרת בשם ה' להיות שם ש"ב לא ילך להתפלל בקבע בשום מקום בעולם אחר זמן מה קראו לו פרנסי הב"ה הראשונה שיבא להתפלל שם כאשר נשבע להם וראובן ענה להם כי אין בידו לעשות כן בעבור השבועה שעשה למנהיגי ב"ה אשר הוא בו עתה אמנם פרנסי הב"ה הראשונה משיבים לו שהשבועה השניה אינה שבועה כי היא סותרת הראשונה שאין שבועה חלה על שבועה יורנו הדין עם מי:
תשובה גרסינן במתניתין דשבועות (פרק ג' דף כ"ב ע"ב) שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאינן ראויין לאכילה ושתה משקין שאינן ראויין לשתייה פטור שבועה שלא אוכל ואכל נבילות וטריפות שקצים ורמשים חייב ור' שמעון פוטר אמר קונם אשתי נהנית לי אם אכלתי היום והוא אכל נבילות וטריפות שקצים ורמשים הרי אשתו אסורה ע"כ ממשנה:
ובגמרא שבועה שנא אוכל וכו' הא גופא קשיא אמרת שבועה שלא אוכל ואכל אוכלים שאין ראויין לאכילה ושתה משקין שאין ראויין לשתיה פטור והדר תני שבועה שלא אוכל ואכל נבילות וטריפות שקצים ורמשים חייב מאי שנא רישא דפטור ומאי שנא סיפא דחייב הא ל"ק רישא בסתם וסיפא במפרש מפרש נמי גופיה תיקשי אמאי מושבע ועומד מהר סיני הוא רב ושמואל ור' יוחנן דאמרי בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים וריש לקיש אמר אי אתה מוצא אלא אי במפרש חצי שעור ואליבא דרבנן אי בסתם אליבא דר עקיבא דאמר אדם אוסר עצמו בכל שהוא בשלמא ר יוחנן לא אמר כריש לקיש דמוקים לה למתניתין כדברי הכל אלא דיש לקיש מאי טעמא לא אמר כרבי יוחנן אמר לך כי אמרינן איסור כולל באיסור הבא מאליו באסור הבא מעצמו לא אמרינן בשלמא לריש לקיש משום הכי קא פטר ר' שמעון דתניא ר' שמעון אומר כל שהוא למכות ולא אמרו כזית אלא לקרבן אלא לר' יוחנן מאי טעמא דר' שמעון דפטר מידי הוא טעמא אלא משום איסור כולל ר' שמעון לטעמיה דלית ליה איסור כולל דתניא ר' שמעון אומר האוכל נבלה ביום הכפורים פטור בשלמא לריש לקיש משכחת לה בהן ולאו אלא לר' יוחנן בשלמא לאו משכחת לה אלא הן היכי משכחת לה אלא כדרבא דאמר רבא שבועה שלא אוכל ואכל עפר פטור ע"כ בגמר' לנדון שלפנינו:
ופר"שי בגמרא מאי שנא רישא וכו' קס"ד נבלה וטרפה נמי אוכלין שאינן ראויין הן הא לא קשיא כלומר אם קושיא אחרת אין כאן זו יש לה תירוץ וכן כל דוכתא דאיכא הא לא קשיא יש קושיא גדולה מזו: בכולל שפירש ואמר שבועה שלא אוכל נבילות ושחוטות: באיסור הבא מאליו כגון האוכל נבלה בי"ה דפליגי רבנן ור"ש דמחייבי רבנן חטאת משום י"ה ואע"ג דהויא נבלה מקמי י"ה ואין איסור חל על איסור הכא חייל די"ה איסור כולל הוא דקודם בין השמשות היה איסור זה בנבלה ומותר בשחוטה על ליה י"ה מיגו דאיתסר האי גברא בשחוטה משום י"ה איתסר נמי בנבלה משום י"ה היינו כולל באיסור הבא מאליו די"ה בא מאליו הוא: אבל באיסור הבא מעצמו כלומר ע"י אדם עצמו כגון איסור שבועה הבא לו ע"י דבורו לא אמרינן בשלמא לר' שמעון בן לקיש דמוקי לה בחצי שעור:. משום הכי פטר ר"ש דקסבר כל שהוא נמי מושבע ועומד הוא דתניא ר"ש אומר כל שהוא למכות: אלא לר' יוחנן דמוקי לה משום כולל אמאי פטר ר"ש: פטור מחטאת דלא אתי כרת די"ה וחייל על איסור נבלה או אאיסור אבר מן החי אם לא נתנבלה מבערב ואע"ג די"ה כולל הוא בשלמא לר"ל דמוקים לה בחצי שיעור היינו דמשכחת לה בלאו והן דק"ל אין קרבן שבועה בא אלא א"כ אתה מוצא בה לאו והן דכתיב להרע או להטיב דמשמע דבר וחילופו והאי מפרש שלא אוכל חצי שיעור נבלה משכחת לה נמי בשבועה שאוכל חבי שיעור נבלה דלאו נשבע לבטל המצוה הוא אלא לר' יוחנן דמוקי לה בשיעור שלם ומשים כולל וע"כ במפרש נבילות אוקימתה משום קושיא קמייתא דרישא וסיפא: בשלמא שבועה שלא אוכל משכחת דחיילא אע"פי דמושבע ועומד משום כולל: אלא הן שבועה שאוכל נבילות ושחוטות מי משכחת לה דתיחיל אנבילות לבטל שבועת הר סיני:. ה"ג אלא כדרבא ולא גרסינן משכחת לה כדרבא והכי פירושו לא תשני לעיל קושיא דרישא וסיפא כאן בסתם כאן במפרש אלא כולה בסתם ואוכלים שאינן ראויין לאכילה דקתני רישא פטור כדרבא מיפרשא כגון עפר שאינו ראוי לאכילה אבל נבילות ראויות לאכילה ואריה הוא דרביע עלייהו ותו לא קשה מידי לר' יוחנן דמשכחת לה בלאו והן אף בשיעור שלם דהא לא אוכל סתמא קאמר אם אכל נבלה חייב שהרי כלל בסתמו דברים המותרים והאסורים ומיתסרי אסורים ע"י כולל והן משכחת דהא אוכל סתם קאמר ומקיים שבועתו בדברים המותרים ואם לא אכל חייב: ע"כ דבריו ז"ל:
נמצינו למדים מדבריו דמאי דס"ד מעיקרא שאם פירש ואמר שבועה שלא אוכל נבילות ושחוטות פטור הואיל ואינו בהן ולאו כמו שמקשה התלמוד לר' יוחנן ומשום כך חזר ואמר אלא כדרבא דהיינו רישא וסיפא דמתני' כשאמר שבועה שלא אוכל סתם דהיינו פשט המשנה ורישא דקתני פטור מיירי שאכל עפר אחר שנשבע שלא יאכל ולפי שאינו ראוי לאכילה פטור וסיפא דקתני חייב שאכל נבילות וטריפות שהם ראויות לאכילה אלא שהשם ית' אסרם בגזר אומר בלי טעם נודע לנו ובזה הותרה קושית התלמוד דהן ולאו הואיל ואמר סתם שבועה שלא אוכל סתם אינו מוכרח לבטל השבועה ע"י שיאכל נבלה וטריפה שגם שיאכל שחוטה או תמרים וענבים יבטל השבועה ומיגו דחלה על דברים המותרים חלה נמי על דברים האסורים אבל כשפירש שבועה שלא אוכל נבילות ושחוטות כפי מה שעלה בדעתינו בראשונה ואחר כך אכל נבלה לא חיילא כלל הואיל ואינה בהן ולפי זה מה שאמר התלמוד אלא כדרבא לא חזר מדברי רבי יוחנן דאמר בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים אלא חזר מתירוץ הראשון שאמר רישא בסתם וסיפא במפרש אבל דברי ר' יוחנן הם עיקר ומיירי כשנשבע סתם שלא אוכל והיינו כולל דברים המותרים עם דברים האסורים בסתמיות ודברי רשיז"ל הם עצמם דברי רב אלפסי וז"ל שבועה שלא אוכל ואכל נבילות וכו'  האי מושבע מהר סיני הוא אמר ר' יוחנן בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים דמגו דחיילא שבועה על המותרין חיילא נמי על האסורים בשלמא לאו משכחת לה אלא הן היכי משכחת לה אלא הכא במאי עסיקינן כגון שאמר שבועה שלא אוכל סתם ע"כ הרי לך בהדיא לדעת רבינו הגדול שהולך אחר פסק הלכה הביא דברי ר יוחנן על מנת שנשבע סתם ומה שאמר אלא ר"ל שחור התלמוד מתירוץ הראשון שאמר שבועה שלא אוכל נבלה וטרפה בפירוש אבל במה דקאמר ר' יוחנן לא חזר ור' יוחנן עצמו מיירי בסתם:
ומעתה דברי הרי"ף ז"ל עולים בקנה אחד במה שכתב על מתני' נשבע לבטל את המצוה שלא לעשות סוכה שלא לעשות לולב שלא להניח תפלין וכו' נשבע לבטל את המצוה ירושלמי שבועה שלא אוכל מצה אסור לאכול מצה בלילי פסח שבועה שלא אוכל מצה בלילי פסח לוקה ואוכל מצה בליל הפסח שבועה שלא אשב בצל אסור לישב בגל סוכה שבועה שלא אשב בצל סוכה לוקה ויושב בצל סוכה ע"כ וכתב הר"ן שבועה שלא אשב בצל סוכה לוקה ויושב בצל סוכה דאע"ג דלגבי מצה מיקרי כולל כי אמר שלא אוכל מבה סתם אין הדבר כן בסוכה לפי שבנדרים הולכים אחר לשון בני אדם וכל לחם שהוא מצה קרוי מצה סתם ואין סוכה סתם אלא סוכת מצוה וכן לולב וזו היא ששנינו בשבועת שוא סוכה שלא לעשות לולב שלא לעשות וכו' נחזור לענינינו לדעת רש"י ורבינו הגדול דתלמוד שלנו הוא מסכים עם תלמוד ירושלמי וכשם שאמרנו בתלמוד שלנו שאם פירש ואמר שבועה שלא אוכל נבילות ושחוטות ואכל נבלה פטור וכשנשבע סתם שבועה שלא אוכל ואכל אח"כ נבלה חייב כן לדעת הירושלמי כשאמר שבועה שלא אוכל מצה היינו סתם ואסור לו לאכול אפי' מבת מצוה בלילי הפסח שהרי כלל דברים המותרים עם דברים האסורים רצוני לומר כלל כל ימות השנה שהם רשות עם ליל הפסח שהיא חובה ומתוך שחלה על דברי רשות חלה על דבר מצוה אבל אם פירש ואמר שבועה שלא אוכל מבה כל השנה וגם שלא לאכול בלילי הפסח ודאי לוקה ואוכל מצה בלילי הפסח שהרי אינה בהן כמו שמקשה תלמוד שלנו ובזה ניחא מה שהקשה הר"ז הלוי שדחה זה הירושלמי מדאמרינ' לעיל בגמרא בשלמא לאו משכחת לה אלא הן היכי משכחת לה דאלמא נשבע לאכול נבילות ושחוטות לא חייל אע"ג דכולל הוא ומחילה מכבוד תורתו שהבין דברי הירושלמי שבועה שלא אוכל מצה היינו שפירש ואמר שבועה שלא לאכול מצת מצוה ולא מצת רשות ואין הדבר כן כמו שחשב אלא כמו שפירשנו שמיירי כשנשבע סתם ותלמודא דידן והירושלמי ברור מלילו:
עזרת מצר אביא דברי רבותינו הצרפתים אלא הן היכי משכחת לה דאפי' ע"י כולל נמי לא אמרינן דתיחול השבועה לבטל המצוה קשה לרי"בא דתניא בירושלמי שבועה שלא אוכל מצה ואכל מצה בלילי פסח חייב אלמא דבאיסור כולל חיילא שבועה לבטל את המצוה ותירץ דהכא דווקא לא חיילא שבועה משום שהזכיר נבלה ונשבע עליה לאוכלה אבל התם דלא מדכר פסח חיילא עליה שבועה ולפי זה משכחת הן אפי' בדברים האסורים כשאומר סתם שאוכל וקשה לפירושו דקתני התם סיפא שבועה שלא אוכל מצה בלילי פסח פטור אמאי נקט בלא כולל בכולל נמי שאר לילות עם לילי פסח כיון שהזכיר נמי לילי פסח פטור וי"ל דה"נ בעי למימר ולא חש למתני אלא שהזכיר לילי פסח ור"י מפרש דודאי שב ואל תעשה כדאיירי הכא ודאי לא חיילא דקאמר שבועה שאוכל ולא אכל אבל התם בנשבע שלא לאכול ואכל דהוי בקום עשה ודאי חיילא ע"כ הרי לך לדעת ריב"א ורש"י ורב אלפסי ז"ל דכשנשבע סתם שלא אוכל ואכל נבלה חייב דהיינו אחר המסקנא דרבא וכשפירש ואמר שבועה שלא אוכל נבלות וטריפות ושחוטות ואכל נבלה פטור שאינה בהן ודחה התלמוד מאי דס"ד מתחילה רישא בסתם וסיפא במפרש:
והפלאתי הפלא ופלא על הרב כסף משנה פ"ה מהלכות שבועות הלכה ה' כתב דברי רש"י ז"ל ואח"כ כתב והרי"ף לא כתב אלא בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים עיין שם ובסוף דבריו כתב ורבינו סובר כדברי הרי"ף וכדברי הר"ן וגירסתו משמע מדבריו שרש"י חולק על הרי"ף ז"ל ועוד כתב שהרי"ף לא הביא אלא בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים ואינו כן בגירסא שלפנינו כמו שהוכחתי למעלה ואין אומרים לאדם שלא ראה את החדש יבוא ויעיד ומזה נמשך בעל דרך תמים ן' יחייא שכתב בהגהותיו על הרי"ף בשלמא לאו משכחת לה וכו' כל זה שפת יתר עכ"ד ואני אומר שדבריו הם שפת יתר שהוא גזר אומר כאילו הם דברי בת קול או הלכה למשה מסיני בלא טעם ואם באנו לגרוע ולהוסיף בדברי הגמרא והפוסקים אין לנו הלכה ברורה וכל אחד ח"ו בונה במה לעצמו ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות:
ולא יכולתי להתאפק ממה שכתב הרמב"ן ז"ל על דברי הירושלמי בספר מלחמות וכי תימא והא תנן שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאינן ראויין לאכילה דהיינו נבלות פטור אלמא אין דעת הנשבע לעבור על המצות והכא נמי הוי לן למימר שהנשבע שלא לאכול מצה אין דעתו על המצה של ליל פסח לא דמי דהתם כיון שהוא מקיים המצוה בשבועתו ראוי לומר שלא נתכוון לאסור דברים האסורים עליו כבר שזה לא נתכוון שלא שלא יאכל כלום ולא היה צריך לישבע על מה שהוא אסור עליו כבר אבל האומר שלא אוכל מצה שאע"פי שלא פירש לא של מצוה ולא של רשות הכל בכלל שאם נאמר לא נדר אלא על רשות נמצא שהוא אוכל מצה והוא אמר שלא יאכל כלל ועדיין יש כאן מקום ספק שזה עולה יפה אלו היה הירושלמי סובר כפי הגמרא שלנו שסוברת דמי שנשבע שלא יאכל סתם אין הנבלות בכלל כמו שכתבתי למעלה שאלו ירושלמי היה סובר כן ואפע"פכ היה אוסר למי שנשבע שלא לאכול מצה שיה' אסור לאכילה בלילי הפסח היה מוכרח שהוא מן ההפרש שהפרשנו אבל שם בירושלמי מוכיח שהם סוברים שהנשבע סתם שלא יאכל אם אכל נבלות חויב ולפי זה כי תנן שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאין ראויין לאכילה פטור דווקא בעפר וכיוצא בו וזה שלא כדרך גמרתנו וכיון שהם סוברים שהנשבע סתם דעתו על האיסורין אפשר שמן הטעם הזה אמרו שהנשבע שלא יאכל מצה סתם שדעתו אף בלילי הפסח אבל אכן דס"ל שהנשבע שלא אוכל אלו אכל נבלות פטור שאין האיסורין בכלל שבועתו איפשר שאין לנו הפרש בין מקיים המצוה בשבועתו או אינו מקיום אלא לעולם אין דעתו על המצוה ומשום הכי אף הנשבע סתם שלא יאכל מצה לא היה דעתו על לילי הפסח וחייב לאכלה עכ"ד ז"ל ואחרי קידה על אפים איך כתב הרב ז"ל דגמרא שלנו סוברת דמי שנשבע סתם אין הנבלות בכלל ואם אח"כ אכל נבלה פטור זה ודאי הפך גמרא שלנו אחרי המסקנא כמו שכתב הרי"ף אלא הכא במאי עסיקנן שלא יאכל סתם כמו שהוכחתי למעלה ומה שכתב הרמב"ן ז"ל הוא קודם המסקנא דהיינו תירוץ ראשון כאן בסתם כאן במפרש והקשו מפרש נמי מושבע ועומד מהר סיני הוא ותירצו בכולל והקשו בשלמא לאו משכחת לה אלא הן היכי משכחת לה ותירצו אלא כדרבא וכו' ומה שנפרש לדעת הרמב"ם ז"ל נפרש לדעת הרמ"בן בע"ה:
אבל הטור רוח אחרת עמו שכתב בהלכות שבועות סימן רל"ח שבועה שלא אוכל ושלא אשתה ואכל או שתה מאכלים או משקים רעים שאינם ראויין לאכילה ושתייה פטור אבל אסור שלא אוכל נבלות וטרפות אינה שבועה שבועה שלא אוכל נבלה ושחוטה או אפי' אמר שבועה שלא אוכל סתם חלה השבועה גם על הנבלה וכו' וכתב הרב בית יוסף שבועה שלא אוכל נבלה ושחוטה שם מוקי מתניתין דקתני שבועה שלא אוכל ואכל נבלות וטרפות שקצים ורמשים חייב בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים ומה שכתב או אפי' אמר שבועה שלא אוכל סתם הכי פירש רש"י במאי דמסיק ואמר אלא כדרבא דהיינו לומר דמתני' מיתוקמא בנשבע סתם שלא אוכל ואפי' הכי אם אכל נבלות חייב משום דראויות לאכילה ואריה הוא דרביע עלייהו ע"כ ומן התימה על הרב בית יוסף ז"ל דמזכי שטרא לבי תרי דעל החלוקה הראשונה שאם נשבע על נבלות ושחוטות כתב בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים ועל חלוקה שניה שאם נשבע סתם כתב הכי פירש רש"י במאי דמסיק ואיך איפשר לומר זה דאם הטור הולך עם מה שעלה בדעתנו בראשונה דרישא בסתם וסיפא במפרש א כ כשנשבע סתם ואכל נבלה יהי פטור ואם הטור הולך אחר המסקנא לדעת רש"י כמו שכתב הוא ז"ל א"כ כשפירש ואמר שבועה שלא לאכול נבלה ושחוטה יהיה פטור הואיל וליתיה בלאו והן כמו שמקשה התלמוד לדעת ר' יוחנן וא"כ לא ימנע מחלוקה שהרי לדעת רשיז"ל ז"ל כתב אלא כדרבא לא תשני לעיל רישא בסתם וסיפא במפרש אלא כולה מתני בסתם אבל במפרש ליכא לאוקומה וא"כ לדעתו ז"ל כשאמר שבועה שלא אוכל נבלה ושחוטה פטור ואיך סתם הרב ב"י הדברים והזכירן ברמז של כפי מנהגו שהוא מרחיב הדברים ומבררם ומלבנם היטב אכן מידי עוברי באמתחות הפוסקים מצאתי שהטור הולך בשיטת הר"אש אביו ולא מטעמו של הרב בית יוסף וז"ל הר"אש שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאינן ראויין לאכילה ושתה משקין שאינן ראויין לשתייה פטור שבועה שלא אוכל ואכל נבלות וטרפות שקצים ורמשים חייב ור' שמעון פוטר והא דפטר ברישא באוכלין שאינן ראויין לאכילה דהיינו נבלות וטרפות ובסיפא מחייב מוקי לה בגמרא רישא בסתם וסיפא במפרש מפרש מושבע ועומד מהר סיני הוא אמר ר' יוחנן בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים דמיגו דחיילא על דברים המותרים חיילא נמי על דברים האסורים א"נ רישא וסיפא בדאמר שלא אוכל סתם ואכל אוכלין שאינן ראוין דרישא היינו עפר דלאו בר אכילה הוא כלל אבל נבלות וטרפות אוכלין ראויין הן אלא אריה הוא דרביע עלייהו וכו' הרי לך בהדיא לדעת הר"אש ז"ל דבין שאמר שבועה שלא אוכל נבלה ושחוטה דבין שאמר שבועה שלא אוכל סתם ואכל נבלה חייב לפי מה שגורס א"כ רישא וסיפא כדאמר שלא אוכל סתם ועל זה נמשך הטור ז"ל כדעת אביו הר"אש ולא כמו שפירש הרב ב"י שנמשך לדעת רש"י דזה אינו כאשר ביארנו:
ואחר שיצאנו מן הנהרות השואבין מן המעיין נכנסנו להפליג בים הגדול ים אוקיינוס לצאת ידי חובה מהנשר הגדול בעל כנפיים הרמ"בם ז"ל שכתב דעת שלישית בפרק ה' מהלכות שבועות הלכה ה' שבועה שלא אוכל ואכל אוכלים שאינן ראוין לאכילה ושתה משקין שאינן ראויין לשתייה פטור אכל דברים האסורים מן התורה באכילה כגון שאכל כזית נבלה וטרפה שקצים ורמשים פטור משום שבועת בטוי שבועה שאוכל ואכל אוכלין שאינם ראויין לאכילה ושתה משקין שאין ראויין לשתייה או שאכל נבלות וטרפות וכיוצא בהן פטור משבועת בטוי שהרי יצא ידי אכילה מאחר שהן חשובין אצלו אכילתן שמה אכילה ע"כ הרי לך לדעתו ז"ל שאם נשבע סתם ואכל אח"כ נבלה שהוא פטור והיינו תירוץ קמא של הגמרא רישא בסתם וסיפא במפרש ובהלכה י' כתב שבועה שלא אוכל תמרים ונבלות וטרפות ואכל כזית נבלה או טרפה חייב אף משום שבועת בטוי שהרי כל דברים האסורים עם דברים המותרים ומתוך שחלה השבועה על התמרים חלה על דברים האסורים כמו שבארנו ע"כ וזה הוא קודם המסקנא דהיינו אליבא דר' יוחנן אבל אחר זה מקשה התלמוד דליתיה בהן כמו שבארנו ונראה לע"ד לתרץ לדעת הרמ"בם דלא חש לההיא קושיא דמקשה התלמוד בשלמא לריש לקיש משכחת לה בלאו והן אלא לר' יוחנן בשלמא לאו משכחת לה וכו' שהרי אחר זה הביא התלמוד ואמר רבא למאן דאית ליה איסור כולל אמר שבועה שלא אוכל תאנים וחזר ואמר שבועה שלא אוכל תאנים וענבים מיגו דחיילא אענבים חייל נמי אתאנים פשיטא מהו דתימא איסור הבא מאליו אמרינן איסור הבא מעצמו לא אמרינן קמ"ל וכן פסק הוא ז"ל בפרק ד' מהלכות שבועות הרי לך בהדיא דלא חש לקושיית הגמרא ופסק כרבא דהוא בתראה באיסור כולל ומסיים הוא ז"ל כמו שבארנו בהלכות מאכלות אסורות להורות לנו שהדין כר יוחנן בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים ולפי זה מה שתירץ התלמוד סיפא במפרש עולה יפה אליבא דהלכתא ואינו חייב עד שיפרש נבלה ושחוטה וכשאמר סתם פטור ואע"ג דפסק הוא ז"ל כההיא דירושלמי דנשבע שלא לאכול מצה בפרק ה' מהלכות שבועות שהוא סותר למה שפסק אם נשבע לאכול נבלה ושחוטה איפשר לתרץ בדוחק כמו שתרץ ר"י דכשב ואל תעשה חיילא אבל בקום עשה ודאי חיילה א"נ נלע"ד לתרץ דההיא דירושלמי כשפירש ואמר מצת מצוה ומצת חול ולהכי חיילא וסיפא כשאמר חבת מצוה ולהכי לא חיילא נמצינו למדים לדעת הרמ"בם דלא חש לקושית התלמוד דהן ולאו ופסק כתירוץ ראשון וכ"ר יוחנן ובזה ניחא ג"כ לדעת הרמ"בן ז"ל דפסק שאם נשבע סתם ואכל נבלה פטור ואם פירש ואמר נבלה ושחוטה חייב וזהי דעת הרמ"בם ז"ל:
ומן התימה על הרב בית יוסף שפסק בשולחנו הטהור כלשון הטור בסימן רל"ח מהלכות שבועות במקום הרמ"בם והרמ"בן והר"ן והרי"ף לדעתו שהרי כתב בכסף משנה שדעת הרמ"בם והרי"ף והר"ן אחד וא כ איך פסק כלשון הטור לבד שאפי' שפירשנו שהטור הולך בשיטת אביו הר"אש עכ"ז הוא לא כתב כן אלא טעמו שהטור פסק כמו רש"י ז"ל וכבר בארנו שאין דעת רש"י כן וגם הפך הבטחתו שהבטיח בבית יוסף דבכל מקום שיש הרי"ף והרמ"בם הלכה כחותם ובפרט בכאן שיש הרמ"בן והר"ן בעדם והוא פסק כהטור לבדו במקום שיש חיוב חטאת ויבא חולין לעזרה כללו של דבר בזאת הסוגיא מה שנראה לי דרך ישר הוא דעת רש"י והרי"ף ורי"בא כפי מה שפירשנו כפי גירסא שבידינו והשם יכפר בעד:
אבי ראה גם ראה מה אשיב שולחי דבר מה שנסתפק הה שראובן נשבע למנהיגי הקהל של ב"ה הראשונ' שכל ומן שיקראו אותו לבא להתפלל כבראשונה שיבא במהרה ואח"כ נשבע לאנשי ב"ה השנייה שכל זמן שתעמוד ותתקיים ב"ה השנייה שהוא בו עתה לא יתפלל בב"ה אחרת לכאורה משמע ששבועה שנייה לא חלה שהרי מצוה עליו לקיים שבועתו ויתפלש באפר ושבועה שנייה שבועת שוא וצריך לילך לב"ה שנשבע להם קודם דהיינו ב"ה ראשונה ואם נשאר בב"ה השנייה עובר על שבועת בטוי הא לא דתי אלא להא שבועה שאוכל ככר זו שבועה שלא אוכלנה השנייה שבועת שוא שהרי מצוה עליו לאכלה ולוקה על שבועה שנייה בין אכל בין לא אכל ואם לא אכלה חייב אף משום שבועת בטוי וכ"ש אם אנו אומרים ששבועה ראשונה היתה על דעת מנהיגי הקהל של ב"ה הראשונה דודאי לא יוכל ראובן לישאר השנייה שהרי השבועה על דעת רבים ואין לה התרה:
ברם אחר העון וההשקפה לטובה צריכים אנו לדייק לשין השאלה דהיינו שבועה שנייה שנשבע להם שלא ילך להתפלל בקבע בשום מקום והיינו סוגיא דידן בכולל דברים המותרים עם דברים האסורים דמיגו דחיילא על המותרים חלה על האסורים הכא נמי מיגו דחיילא שבועה שנייה על מקומות המותרים רצוני לומר מקומות שלא נשבע עליהם חלה נמי על ב"ה הראשונה שנשבע להם והוי כולל דברים המותרים עם דברים האסורי' והוי כההיא דירושלמי שבועה שלא אוכל מצה דהוי אליבא דכ"ע וכ ש לדעת הרי"ף ורש"י ורי"בא כאשר הוכחתי וכרב בית יוסף דפסק כלשון הטור וא"כ ראובן הוא מוכרח לישב בב"ה השנייה הואיל והשנייה היתה בכולל גם מה שאמרנו שנשבע על דעתם בשבועה הראשונה אין זה משמע מלשון השאלה שהרי כתב ה"ה ומלבד הרשות שנטל ממנהיגי הקהל נשבע להם וכו' ולא כתב נשבע על דעתם ואין אנו מחוייבים לפרש אלא דברי השאלה דדברים שבלב אינם דברים אלא שראובן מחוייב להתיר שבועה הראשונה ויותר טוב לו להתיר שתיהן ולמקום שירצה ילך כפי המעות שיתנו לו וכמו שהשיב הרמב"ם בספר האגרות שאלה ששאלו לר"מ במז"ל מי שנשבע שלא יפרוש לים מפני כבוד אב ואם ולאחר כן קושי הזמן גרם לו ונשבע לפרוש ואם לא יפרוש יתחייב לתת חמשה דינרים לעניים מה דינו ואי זה דבר יכול לפוטרו התפש בשבועות אלו שהרי הוא מתחרט בשתיהן ושבועתו שנייה כך היתה או לארץ ישראל או לתימן יורה צדק לנו תשובה השנייה שבועת שוא ואם הוא מזיד ויודע שזו שבועת שוא ונשבע חייב מלקות בין פירש לים בין לא פירש ואם לא ידע פטור ומאחר שנתחרט יש לו להשאל על איזו משתי השבועות שירצה ואם ירצה להתיר השתי השבועות ויתחרט על שתיהן יתיר ותהיה הרשות בידו בין לפרוש בים בין שלא לפרוש ולא יהיה שם עונש משה בר מימון ז"ל ע"כ ואע"פי שאין הנדון דומה לראיה דהתם מיירי שנשבע שלא ילך בים ואח"כ נשבע שילך דודאי שבועה שנייה שבועת שוא שהרי סותרת הראשונה ואין שבועה חלה על שבועה ונ"ד מיירי באיסור כולל ומיגו דחיילה על שאר מקומות חלה נמי על ב"ה הראשונה מ"מ שמעינן מינה שאם רצה להתחרט בשתיהן למקום שירצה ילך אבל כפי הדין אם לא יתחרט בשתיהן ישאר בשנייה:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא מהני מילי מעלייתא מן הפוסקים והגמרא שאין פרנסי ומנהיגי ב"ה הראשונה יכולים לכוף את ראובן להיות ש"צ בב"ה שלהם מחמת שבועה הראשונה שנשבע להם שהרי אח"כ נשבע באיסור כולל שלא ילך לשום מקום להתפלל בקביעות ומיגו דחלה על שאר מקומות חלה נמי על ב"ה הראשונה והוי כההיא דירושלמי שנשבע על המצה סתם כולל אף מצת מצוה באיסור כולל וכ"ש לדעת רש"י ורי"בא והר"יף ז"ל כאשר כתבנו בסוגית הגמרא דאתי אף כגמרא דילן וראובן לצאת ידי שמים יעשה תשובה ויקבל עליו תענית שני וחמישי שעבר על לא תשא את שם ה' אלהיך לשוא ואם בב"ה הראשונה יהיה לו ריוח יותר יתחרט על שתיהן ולמקום שירצה ילך כמו שכתב הרמב"ם בתשובה כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיתברר לפני מרנא ורבנא יא'דב ואמר לנא רבנא יצחק נר"ו בסדר ובשנת ותרא אתו כי טוב הוא ותצפנהו לפרט קטן גולה ונדח בטרדת הזמן:
חייא הכהן די לאארה:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל מ"ס נדפס בתכלית היופי ספר עטרת זקנים מאבראבינאל ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: