שאלה כז ראובן שמעון ולוי לוו מיאודה שלש מאות זהובים בשטר. וכתבו בשטר רצה גובה מזה הכל רצה גובה מזה הכל. ועשו השטר ככל תקנת חז"ל. ונפטר ראובן לב"ע וחל"ש. ועכשיו בא יאודה לגבות שטרו משמעון חלקו וחלק ראובן וחלק לוי. ושמעון טוען שמחלק ראובן אינו חייב לשלם כי אם החצי. ושהחצי האחד חייב לשלם לוי שגם הוא לווה כמותו. ולוי טוען שאינו חייב לשלם כי אם חלקו. ושחלק ראובן חייב שמעון לשלם כולו שהואיל וממנו תבעו יאודה מזלו גרע שכן כתוב בשטר רצה מזה גובה הכל רצה מזה גובה הכל. יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה עמדתי להתבונן מה הדין נותן על הנדון הלז. והגם שאין הפנאי מסכים עמדי להאריך ולשאת ולתת בדברי כל הפוסקים ז"ל שדברו על ענין זה. כי אינני מופנה מכל צד מחמת כמה הרפתקי דעדו עלי מ"מ לאהבת השואל פניתי מכל עסקי להשיבו בקיצור נמרץ ודוקא על מה שנוגע בנדון לענין דינא: ואען ואומר:
שעיקרא דהאי מלתא איתא בירושלמי. בפ' שבועת הפקדון והביאו הרב בעל החרומות בשער מ"ד וז"ל. וכיחש בעמיתו פרט למכחיש לא' מן השותפין ופרט למכחיש בעדים ובשטר: א"ר יוסי הדא אמרה שנים שלוו מא'. הרי הם אחראין וערבאין זה לזה. ואע"ג דלא כתבין כן הרי הן ערבאין ואחראין זה לזה ע"כ:
והגירסא הזאת הביאוה ג"כ הרי"ף והרא"ש והר"ן ז"ל בפ' שבועת הפקדון. ומרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ בסי' ע"ז ופירש וז"ל א"ר יוסי הדא אמרה שנים שלוו מאחד אעפ"י שלא כתבו: שיהיו אחראין וערבאין זה לזה. אלא שכתבו אנו פלוני ופלוני לוינו מפלוני מנה. אפילו הכי הם אחראין וערבאין זה לזה. וחייב כל א' לשלם הכל. דכי היכי דאמרינן בשנים שהפקידו אצל אחד שאין אחד מהם יכול לומר לנפקד נתחייבת לי בחצי הממון. אלא אומר לו לא נתחייבתי אלא לשניכם. אף שנים שלוו מא' אין א' מהם יכול לומר לא נתחייבתי אלא בחצית הממון אלא בין המפקיד ובין המלוה יכול לומר לשניכם הפקדתי או הלויתי. וכל א' חייב בכל וכו' ע"כ:
ואע"ג שבסוגיא הנ"ל מהירושלמי נאמרו פרושים שונים בין המפרשים ז"ל. וחילקו בין ערב למלוה כולם מסכימים במסקנת הדין. על האי מימרא דאמר ר' יוסי הדא אמרה שני' שלוו מא' הרי הן אחראין וערבאין זה לזה. אע"ג דלא כתבו כן אלא סתם. וכולם מודים שהדין דין אמת. אלא שרבינו אפרים כתב שבגמ' דילן משמע. דליתא הא דירושלמי וכו'. אבל הר"ן והרא"ש ז"ל דחו ראייתו וכו'. ובזה הסכימו כל הפוסקים: הכל כאשר לכל בא בארוכה בס' התרומות בשער מ"ד. ובמוהר"י קולון בשורש ק"ך וק"ף. ובמרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ בסי' ע"ד ע"ש. כי אני לא באתי לע"ע לשאת ולתת בדבריהם ז"ל. כי אם דוקא לכתוב מה שנוגע לענין דינא בנ"ד כדכתיבנא. וזה החילי בס"ד:
וטרם כל צריך שתדע שאע"ג שבהאי מימרא דר' יוסי מהירושלמי וכל הפוסקים נקטו בגירסתם לישנא דשני' שלוו מא' וכו' אינם ר"ל דוקא שנים. כי הוא הדין אם יהיו ג' או יותר אלא שאורחא דמלתא נקטו. וכדפירש רש"י ז"ל בפ' בית כור גבי ב' אחין שחלקו וכו'. ע"ש ודוק:
ומעתה נבא אל עניננו דהנה מרן ז"ל כתב שם בסי' ע"ז בשם הרא"ש ז"ל. שאבי העזרי והרב בעל העיטור כתבו על ב' שלוו מא' וכו'. שלא יגבה המלוה מן הא' הכל. אלא אם כן לא ימצא לגבות מחבירו חלקו. ושהרמב"ן חולק עליהן וסובר שיגבה הכל ממי שירצה. ושהסכים הוא ז"ל. לדברי הרמב"ן הלכה למעשה ע"כ: וכן מצינו שכתב כן בתשובה כלל ע"ד סי' ה' ג' וי'. על דברי אבי העזרי ז"ל וז"ל. אין הסוגיא מוכחת כדבריו. וכן ראיתי רבותי דנים שגובה מא' מהם כל החוב אפילו יש נכסים לב'. ובנדון זה שכתבתי אין עניינו לזה הדין כלומר כיון שכתוב בו ששניהם לוו פשיטא שיגבה הכל מאיזה מהם שירצה. אפילו יש לב' ממון. לפי שכל א' נעשה לווה על הכל עכ"ל:
אמנם כבר הכריעו המפרשים ז"ל דברי העיטור ואבי העזרי ז"ל. באמרם שהם לא דיברו בדיני הלווה כי אם דוקא בדיני הערב ושחילקו בין דין ב' שעירבו מא'. לב' שלוו מא'. ושהרמב"ם ז"ל הסכים עמהם. הגם שיש חילוף גירסאות בדברי הרמב"ם של ריב"ה ז"ל נראה שהיה לו גירסא אחרת בדברי הרמב"ם מאותה שהיא לפנינו וכו' ע"ש: וכיון שכל זה לא שייך לעניינינו אינני רוצה ליכנס בתגר זה כי אם דוקא במה שנוגע לעניננו דהיינו בהא כשלוו תרי מא' וכדכתיבנא:
ומכל מקום ממוצא דבר מהא דכתיבנא תראה שכל הפוסקים הנז"ל איירו דאפילו שכתבו סתם בשטר ולא פירשו שיהיו אחראין וערבאין זה לזה. וגם לא פירשו שאם רצה לגבות מזה הכל יגבה. ואם רצה לגבות מזה הכל יגבה. שאעפ"י כן יכול המלוה לגבות הכל ממי שירצה. ובזה הסכימו כולם ומשם תדין במכ"ש אם כתבו בפירוש בשטר דאם ירצה גובה מזה הכל גובה ואם ירצה גובה מזה הכל כמו שכתבו בשטר דנ"ד. שיש כח ביד המלוה לגבות הכל מא' מהם ממי שירצה. וזה פשוט וכדכתיבנא:
ומעתה נבוא לחקור ולידע מה הדין נותן בהאי מחלוקת שיש בין לוי ושמעון דנ"ד. ששמעון אינו רוצה לשלם כי אם מחצית חלקו של ראובן. ולוי אינו רוצה לשלם כל עיקר החצי האחרת שנוגע לו. באמרו שכיון שיאודה לא תבעו כי אם לשמעון. שעל שמעון מוטל לשלם הכל כי מזלו גרע וכו':
ופליאה דעת ממני מעיקרא דאיך שמעון מסרב לשלם כל חובו של ראובן ואפילו מכל החוב במושלם כמו שנתחייב בשטר. שכתוב בו שאם רצה המלוה לגבות הכל מזה וכו'. דבמאי קפיד והלא יכול לחזור אח"כ לגבות מלוי חלקו וחצי חלק ראובן. אלא שכפי הנראה מתוך דברי השאלה הוא שכשראובן מת היה עני. ולא הניח בעזבונו כדי לשלם חלקו מהחוב הנ"ל. שאם הניח כ"כ נכסים כדי לשלם חלקו. מה זה קפידא שהקפידו שמעון ולוי על חלקו הנז"ל. ואם לא הניח כ"כ כדי לשלם חלקו ה"ז מוטל על שניהם לכן אינני יודע מעיקרא במאי קפיד שמעון שלא רוצה לשלם כל החוב בתחלה כיון שיהודא תבעו ממנו. ואח"כ יחזור הוא ויתבע מלוי חלקו וחצי חלק ראובן. אלא ודאי נראה ששמעון חושש שאם הוא משלם עתה כל החוב שאח"כ לא ימצא לגבות מלוי בהיות שנראה שהיה יורד מנכסיו או מחמת סיבה אחרת. לפי שאם היה ללוי כדי לשלם חלקו וחצי מחלק ראובן במה היה קפיד וגם ללוי יש לשאול למה אינו רוצה לשלם כיון שסוף סוף חייב לשלם כפי אשר נתחייב בשטר שהרי כשם שחייב השתא שמעון לשלם כל החוב בתחילה בהיות שיהודא קדמו ה"ה שהיה חייב הוא ג"כ לשלם כל החוב אם יהודה היה תובעו ממנו בתחילה:
ואין טענה לומר שבשביל שיהודא תבעו לשמעון תחילה וששמעון שילם כל חובו שיפטר לוי לשלם חצי חלק ראובן ושזאת הסך יפסיד שמעון ושמזלו גרם וכו'. שדבר כזה אין הדעת סובלתו. דאיברא שלכל א' שהמלוה היה תובעו תחילה היה חייב לשלם כל החוב בין שחביריו היו ראויים לשלם חלקם בין שאינם ראויים כגון שהעני או מת כנ"ד אבל אחר שפרע א' מהם כל החוב חוזר וגובה מחבריהם חלקם וזה פשוט. וכדכתב מרן ז"ל בסי' ע"ז בח"מ בשם הרב בעל התרומות וז"ל כתב הרב בעל התרומו' בשער מ"ד מסתברא שכיון שפסקנו ששנים שלוו מא' שהם ערבאין זה לזה אם פרע א' מהם כל החוב חוזר וגובה מחבירו חלקו וכו' ע"כ: וכן יש ללמוד ממ"ש רבינו בעל הטורים ז"ל שם על ראובן שהוצרך ללוות מנה משמעון. ולא רצה להלוותו עד שיכנסו יהודא ולוי ערבות כבעלי חובין והעני ראובן וגבה שמעון מלוי כל חובו וחזר לוי לתבוע מחצית החוב מיהודא. ויהודא היה טוען וכו'. כדי להפטר מלשלם וכו'. כתב הרב דאין שומעין לו. דכיון שהמלוה יכול לגבות החצי מלוי כמו מיהודא. שעל דעת כן נכנס שאם יעני ראובן שיפרע כל א' וא' מחצה. ולכן כיון שפרע לוי הכל יגבה מיהודא החצי שפרע בשבילו וכו' עכ"ל:
הא קמן דהאי נידון דוחה לנ"ד דכיון שיהודא דנ"ד היה יכול לגבות כל חובו מלוי כמו משמעון שעל דעת כן נכנסו בשט"ח. דאם ירצה לגבות מזה הכל יגבה ואם ירצה לגבות מזה הכל יגבה. וכיון שראובן מת עני מוכרחים שניהם לשלם חלקו של ראובן וכיון שלע"ע מוכרח שמעון לשלם כל החוב בהיות שממנו תבעו יהודא תחילה אחר שפרע יחזור ויגבה מלוי חלקו וחצי חלק ראובן וזה פשוט וכדכתיבנא:
ולרווחא דמלתא עיין מ"ש הרא"ש ז"ל בכלל ע"ד בסי' ה' וי' והביאו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ בסוף סי' ט"ז וז"ל וששאלת על שנים שלוו ונעשו אחראין וערבאין זה לזה והאחד מהם פרע כל החוב. ונתן המלוה הש"ח ביד הפורע אם יוכל לגבות חצי החוב מחבירו או נאמר שהפסיד מעותיו כדין פורע שטר חוב של חבירו:
תשובה הא מילתא דפשיטא. הוא כיון שמן הדין יכול המלוה לגבות ממנו כל חובו. שחבירו חייב לפרוע לו חלקו. דהא דאמרינן הפורע חובו של חבירו הפסיד מעותיו. היינו היכא דמדעתו קם ופרע. שלא היה מוכרח לכך. דהוי כמו מבריח ארי. אבל היכא דמתחילה נעשו אחראין וערבאין זה לזה. אין כאן מבריח ארי וצריך חבירו לפרוע חלקו וכו' עכ"ל: וכן פסקו מרן ז"ל לענין דינא בספרו הקצר בסוף סי' הנ"ל ע"ש וכל זה אינו צריך לפנים שזה פשוט ומכ"ש בנ"ד שבפירוש נכתב בשטר דאם רצא לגבות מאיזה מהם הכל שיוכל לגבות שנראה בפי' שכל א' נתחייב בעד חלק חבירו אם באו ליד עוני או מת א' מהם שהנשארי' חייבים לשלם החלק הנז"ל וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שבנ"ד כיון שיהודא תבעו לשמעון תחילה חייב שמעון לשלם כל החוב הכתוב בשטר בעד שלשתן וחוזר וגובה מהנשארים חלקם המגיע להם וכיון שמת א' מהם דהיינו ראובן גובה מלוי חצי חלקו של ראובן וחלקו וחייב לוי לפרוע לו ואינו יכול להשמט עצמו בהאי טענה קלישתא דמזלו גרם כיון שהחוב מוטל עליו כמו על שמעון וכל זה הוא פשוט לענ"ד לפי הטעמים דכתיבנא אם יסכים עמדי הרב מאריה דאתרא הדין וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו:
כ"ד החותם פה בעיר אמשטרדם יע"א: ביום ג' שנכפל בו בכי טוב ר"ח אני לדודי ודודי לי מהאי שתא לישרי לב שמחה לפ"ק:
מיד הצעיר יעקב טוואר
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס