שאלה ראובן הלוה מנה לשמעון על ידי לוי שיצא ערב בעדו ויהי לימים בקש שמעון את ראובן כדי להחזיר לו חובו ולא מצאו ומצא את לוי הערב ושאל לו על ראובן ולוי השיב לו שאם רוצה שהוא יביאם לראובן שיעשהו בכל לבו כשמוע את דבריו נתן לו המנה כדי להוליכו לראובן אחרי איזה חדשים שעברו הלך ראובן אצל שמעון לגבות חובו והשיב שמעון שכבר שלח על ידי לוי הערב לפרעו ונתן לו המעות וראובן משיב שאינו יודע מכלום שהיה לו ליתנם בידו ולא היה לו לשלוח ממונו ביד אחר ושמעון טוען דכיון דלוי היה כל כך נאמן אצלו שעל פי דיבורו הלוהו הוא גם כן נאמן לעשותו שליח ליתן לו מעותיו מבעייא לן השתא אם חייב שמעון לפרוע לראובן שנית בשביל שהיה לו ליתנם לראובן עצמו ולא לשלוח על ידי אחר או דילמא כיון ששלח על ידי איש כל כך נאמן כראובן כמו שהיה לוי הוי כאילו נתנם לראובן עצמו ופטור יורינו המורה ומהת"מש:
תשובה גרסינן בבבא מציעא פרק המפקיד (דף ל"ו) אתמר שומר שמסר לשומר רב אומר פטור ורבי יוחנן אומר חייב אמר אביי לטעמי' דרב לא מבעי' שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפילו שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מאי טעמא דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומ' חנם דגרועי גרעה לשמירתה אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דא"ל אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר אמר רב חסדא הא דרב לאו בפירוש אתמר אלא מכללא דהנהו גינאי דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדנהו לגבי חד מנייהו שמע קלא בי הלולא נפק אזל אפקדנהו לגבה דההיא סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אתא לקמיה דרב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר פטור ולא היא שאני התם דכל יומא נמי אנהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי להו:
ופירש רש"י ז"ל רב אומר פטור מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב אפילו באונסין: ולא מבעיא ... דפטור מן האונסין ואין לך לומר פשיעה היא זו שמסרה לאחר: מרייהו פושוייר בלע"ז: מאן דחזא אחד מן התלמידים ששמע מפיו דפטרי סבר שומר שמסר לשומר ... הוו מפקדי לה דלא מצו אמרו ליה אין רצוננו שיהא בידה עכ"ל:
והסכימו כל גדולי הפוסקים קדמונים והאחרונים ז"ל לפסוק כהאי עובדא כמבואר בהרמ"בם ז"ל פרק ראשון מהלכות שכירות שכתב וז"ל כל שומר שפשע בתחילתו אף על פי שנאנס בסופו חייב כמו שיתבאר ואין השואל רשאי להשאיל אפילו שאל ספר תורה שכל שקורא בו עושה מצוה לא ישאילנו לאחר וכן אין השוכר רשאי להשכיר אפילו השכירו ס"ת לא ישכירנו לאחר שהרי זה אומר לו אין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרין ונאנס פטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבעל החפץ לומר לו אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלים זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו והוא שלא ימעט שמירתו כיצד ימעט שמירתו כגון שהיה מופקד אצלו בשכר והפקידו אצל אותו השני בחנם או שהיה שאול אצלו והפקידו אבל אותו השני בשכר הואיל ומיעט שמירתו פושע הוא ומשלם עכ"ל וכן העלו הטור ומהרי'"קא בחשן משפט סימן רצ"א סעיף כ"ז ע"ש:
נמצינו למדין מכל מה שכתבנו דהיכא דידעינן שהמפקיד היה רגיל להאמין לשומר השני אינו יכול לומר לראשון אתה נאמן לי בשבועה וזה אינו נאמן לי וכפי עיקר זה נראה דהדין עם שמעון שאינו חייב לפרוע לראובן שנית לפי מה שהונח בשאלה שכיון שלוי היה כל כך נאמן אצלו שעל פי דיבורו הלוהו גם כן יהיה נאמן לעשותו שליח ליתן לו ממעותיו ולא כמו שטוען ראובן שאינו יודע מכלום ושהיה לו ליתנם בידו ולא היה לו לשלוח ממונו ביד אחר על זה נשיב שטענתו של ראובן אינה טענה מפני שהערב אינו אדם אחר שאינו נאמן כל כך לפני המלוה אדרבא הרי הוא נאמן למלוה כמו הלוה ויותר שהרי מצינו בכל יום שהמלוה המניה לערב טפי מלוה שבשבילו הלוהו המנה כמו שטוען שמעון ולא מבעיא בנדון דידן דאיירינן במלוה על פה מכיון שלא הזכיר החכם השואל שום שטר בשאלתו אלא שהערב אמר לשמעון שאם היה רוצה ליתן לו המעות להוליכם לראובן שיעשהו בכל לבו אלא אפילו תימא דאיירינן במלוה בשטר שאז הדין נותן שאין אדם פורע חובו אלא אם כן מחזירין לו שטרו או בפני עדים אם הלוה נתן המעות לערב בפני עדים כדי להוליכו למלוה יהיה נפטר הלוה מלשלם למלוה דהרי זה דומה לשומר שמסר לשומר אחר שאם היו רגילים הבעלים להפקיד תמיד אצל השומר השני דאמרינן שהשומר הראשון פטו' מלשלם לכן בנדון דידן נפטר הלוה בשבועת היסת מיגו דיכול לומר פרעתי לך גם כן נאמן לומר דפרע לערב וזה פשוט:
ועוד יש לנו ראייה אחרת לטעון בשביל שמעון הלוה ממה שכתב הרמ"בם ז"ל פרק ד' מהלכות שאלה ופקדון וז"ל כל המפקיד אצל בעל הבית בין כלים בין מעות על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הגדולים הוא מפקיד אבל אם מסרן לבניו ובני ביתו הקטנים או לעבדיו בין גדולים בין קטנים או לאחד מקרוביו שאינן שרויין עמו בבית ואין סומכין על שלחנו ואין צריך לומר אם מסרן לאחר הרי זה פושע וחייב לשלם אלא אם כן הביא השומר השני ראייה שלא פשע כמו שביארנו מעשה באחד שהפקיד מעות אצל חברו ונתנם השומר לאמו והחביאה אותן ולא טמנה אותן ונגנבו ואמרו חכמים אין השומר חייב לשלם מפני שנתנם לאמו שכל המפקיד על דעת בניו ובני ביתו הוא מפקיד ואף על פי שלא אמר לה פקדון הם יש לו לטעון כל שכן שהיא נזהרת בהן אם היתה סבורה שהן שלה וכן אין אמו חייב לשלם שהרי לא אמר לה שהן פקדון ואמרו חכמים ישבע השומר שאותן המעות עצמן הן שנתנן לאמו ותשבע האם שהחביאה אותן ונגנבו ויפטרו שניהם וכן כל כיוצא בזה מכאן אתה למד שהשומר שמסר הפקדון לאשתו ובני ביתו והודיען שהוא פקדון ולא שמרו כדרך השומרין שהן חייבין לשלם לבעל הפקדון ובעל הבית פטור שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד וכן פסקו רוב הפוסקים הרא"ש  והטור ומורי"קא בשלחנו הטהור בחשן משפט סימן רל"א סעיף כ"ד בהאי מימרא דרבא דאמר כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ולאו דוקא אשתו ובניו דהוא הדין לשאר קרוביו הסמוכין על שלחנו כמו שכתב הרב המגיד בדברי רבינו ע"ש:
הרי לך מכל הני רבוותא הוכחה ברורה לנדון שלפנינו לפסוק כרבא כיון דאמרינן כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ולאו דוקא אשתו ובניו דהוא הדין נמי שאר קרוביו הסמוכין על שלחנו גם כן מצינן למימר דהמלוה את חברו על ידי ערב אם מסר הלוה המעות לערב לפרוע למלוה אינו חייב הלוה לפרוע למלוה שנית אם הערב לא מסרן למלוה דומיא דכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד דאמרינן שהנפקד אינו חייב לשלם והוא מילתא דתליא בטעמא מה לי אשתו ... מה לי ערב כיון שאינו יכול לומר המפקיד לבעל הבית אם מסרן לאשתו ... אין רצוני שיהא פקדונו ביד אחר גם כן אם מסרן הלוה לערב נמי אינו יכול לומר המלוה ללוה למה מסרתה מעותי ביד אחר לפי שהערב אינו אחר כמו שכתבנו לעיל זכינו לדין בנדון דידן ששמעון נפטר בשבועת היסת שמסרן ללוי הערב ויעשה ראובן המלוה דין עם לוי הערב:
ואחר כתבי כל זה מצאתי תשובה אחת נדפסה בהרמב"ם ז"ל בספר משפטים בתשובה שלישית בהגהה כמו נדון שלפנינו מלה במלה וז"ל וששאלת אדוני על ראובן שאמר לשמעון תן מה שיש לי בידך והלה טוען פרעתי לאשתך וראובן משיב מה איכפת מה שנתת לאשתי תן לי מה שמסרתי לידך אם אשת ראובן בת דעת וראובן מניחה לישא וליתן ישבע שמעון שמסר לה ופטור דלא שייך לומר שומר שמסר לשומר חייב דלא מבעיא לרבא דמחייב מטעם את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה דפטור דלאשתו מהימן טפי דכל אשר יש לו נתן בידה אלא אפילו לאביי אליבא דר' יוחנן דמחייב משו' אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר הכא פטור כדמשמע פרק המפקיד בעובדא דהנהו גינאי דאפקידו מרייהו גבי חד מנייהו: יומא חד שמע הלולא ואפקדינהו גבה דההיא סבתא ומשמע דפטור אפילו לרבי יוחנן משום דכל יומא הוו מפקדי גבה ואם כן גלויי דעתא דניחא להו כל שכן הכא גבי אשתו ועוד יש לדמותו לכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ושל"ום בר ברוך ש"י ושם בהגהה כתוב וז"ל והיא הראיה אשר השיב על הלוה אשר נתן דמי הפרעון לערב לתתם למלוה דהא המניה המלוה טפי מדידיה ודמיא לעובדא דהנהו גינאי הילכך משתבע הלוה שנתנם לערב לתתם לו ויפטר במיגו דאי בעי אמר לדידך פרעתיך ועוד לא גרע משליח שעשאו בעדים דק"ל בהגוזל קמא דהוי שליח ולא מחייב נפקד תו באחריותיה מכי מטיא ליד שליח ואם ראובן כפר ואמר לא העמדת לי אותו ערב נשבע שמעון שהעמיד לו לערב ושמסר לו לפרוע לראובן ויפטר עכ"ל:
וגם הרב בעל המפה בסימן קכ"ט סעיף י"ב הסכים על זה וכתב וז"ל טען הלוה שנתן דמי הפרעון לערב ליתנם למלוה נשבע היסת ונפטר במיגו דיכול לומר פרעתי לך נאמן גם כן לומר דפרע לערב ונפטר בזה דהא המלוה האמין לערב ואם המלוה כופר ואומר שלא העמיד לו אותו ערב נשבע הלוה שהעמיד לו הערב ושפרע לו ונפטר בזה ע"כ:
והנה הרב בעל הלבושי' ז"ל השיג על דבריו וכתב וז"ל כתב מורי מהרמ"אי ז"ל והם דברים תמוהים בעיני מאד ואינו נראה לי כלל להורות כן דמה לו למלוה שהוא פרע לערב בין הוא ערב סתם בין הוא ערב קבלן יאמר המלוה ללו' אני הלויתיך מעותי שאפרע ממך כשאמצא אצלך נכסים לפרוע ואין הערב בעל דידי עד שאתבענו ומה לך ליתן מעותי לערב אני לח קבלתיו לערב אלא כשאתבענו ועכשיו אני תובע אותך ולא הערב פרע לי המעות שהלויתיך ואם נתתה לערב לך ויחזירה לך כן נראה לי ע"כ:
ובמחילה מכבוד תורתו של הרב בעל הלבוש לא יפה השיג על הרבנים הנ"ל לומר שהם דברים תמוהים בעיניו מאד ואינו נראה לו כלל להורו' כן ואדרבא נראה לי לעניות דעתי שהיושב על כסא ההוראה ראוי להורות כן כאשר הוכחנו לעיל לענין שומרים דאם מסרו למי שהמניה הרי הוא כמוהו הוא הדין בנדון זה כיון שהמלוה מאמינו להיותו ערב גם מאמינו לקבל המעות אם הלוה נתן לו כדי להוליכו אצלו והוא מילתא דתליא בטעמא דערב יותר נאמן למלוה מהלוה כמו שכתבנו למעל' ולא כמו שסובר הרב הנ"ל ולדחות דבריהם מכח סברתו כיון שלא הביא ראייה לדבריו לא מים התלמוד ומגדולי הפוסקים אשר מעולם אנשי השם והם הרי"ף הרמ"בם והרא"ש ולא מן האחרונים גם לא הזכיר שום פוסק דפליג אהא אלא מדעת עצמו הוא כותב:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שבנדון דידן שמעון נפטר בשבועת היסת לשל' שנית לראובן ולראובן אין לו עליו דין ודברי' כי אם דוק' על לוי הערב ואם לוי הלך לו או שאין לו להשתלם ממנו אפילו הכי פטור כמו שומר שמסר לשומר שאם היה דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני דאמרינן שהשומר הראשון פטור מלשלם זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד:
נכתב ונגמר בסדר ובשנת הפקד את הלוים ליצירה:
נאום הצעיר יצחק אינדיקיץ פארו ס"ט