שאלה לא ראובן נתן מעות לגוי אחד לקנות לו סחורה ידועה ויום המכירה היה קבוע ביום השבת והשתא לשאו"ל הגיע דכיון שאמר לו סתם ולא הזכיר לו יום יהיה מותר דאמרינן הגוי בדידיה קא קרח להרויח הקומיסיו"ן או דלמא זיל לאידך גיסא כיון שיום המכירה היה קבוע ביום השבת הוה ליה מפרש ואסור. ואם תמצא לומר שאסור עדין מבעיא לן בענין שלא נתן המעות מהו? כיון דשליחות אין כאן איסור אין כאן והוה ליה כאילו קנאה הגוי לעצמו בשבת וחזר ומכרה לו או דלמא סוף סוף אמירה של איסור יש כאן שאמר לו לקנות וגם אם יהיו עדים בדבר ששלחו לקנות היה הכריחו הגוי לקיים המקח בדיניהם והוי כשלוחו ואסור עד כאן:
תשובה תנן (שבת דף י"ז ע"ב) בית שמאי אומרים אין נותנין עורות לעבדן ולא כלים לכובס נכרי אלא כדי שיעשו מבעוד יום ובכולן בית הלל מתירין עם השמש? ובגמרא (דף י"ט ע"א) ת"ר אין משלחין איגרת ביד נכרי ערב שבת אלא אם כן קוצץ לו דמים בית שמאי אומרים כדי שיגיע לביתו ובית הלל אומרים כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה והלא קצץ אמר רב ששת הכי קאמר ואם לא קצץ בית שמאי אומרים עד שיגיע לביתו ובית הל אומרים עד שיגיע לבית הסמוך לחומה והאמרת רישא אין משלחין לא קשיא הא דקביע בי דואר במתא והא דלא קביע בי דואר במתא ע"כ: ופירש רש"י עם השמש בעוד שהחמה זורחת: אלא אם כן קצץ לו דמים דכיון דקיצץ לו דמים בדידיה טרח ובית שמאי לא מודו בקצץ דאפילו בקיצץ פליגי דהא לא עדיף ממוכר ומשאיל ונותן מתנה אלא מלתא דבית הלל אשמועינן דבדלא קיצץ לא פליגי דאסיר: לביתו. של מי שנשתלח לו: לבית הסמוך. לחומת, העיר שנשתלח שם: והלא קצץ. ואמאי אסרי בית הלל הא אינהו שרו לעיל: והא אמרת רישא אין משלחין אלא אם כן קצץ דואר. שלטון העיר ולו רגילין לשלוח איגרות: שכיח במתא משלחין בלא קצץ למר בכדי שיגיע השליח לבית הדואר ולמר לבית הסמוך לחומה ורישא דאין משלחין כלל בלא קצץ דלא קביע בי דואר במתא ואם לא ימצאנו יהיה צריך לילך אחריו בשבת ע"כ:
והתוספות ז"ל כתבו על רישא דמתניתין ד"ה אין מוכרין לנכרי ז"ל אף על גב דאי עביד להו בשבת לא מחייב חטאת מכל מקום מאחר שהנכרי מחמר או עושה בשבת בידים דבר שישראל אסור מן התורה גזרו רבנן עם חשכה כדפירש בקונטרים משום דמיחלף בשלוחו אבל באנך דברים דרישא שאינו עושה בשבת איסור בידים לא גזרו אי לאו דמחייב חטאת והיינו טעמא דאין נותנין עורות לעבדן: ובד"ה אין נותנין עורות לעבדן ובית הלל מתירין כתבו ז"ל מכאן היה נראה לרבנו תם להתיר על ידי קבלנות נכרי לבנות בשבת ועוד מביא ראיה מריחים דשרי בית הלל אליבא דרב יוסף בגמרא דמתירין להניח שם חיטים מבעוד יום ויניחנו כל השבת כל שכן קבלנות על ידי נכרי דשרי ואינה ראיה דידעי כולי עלמא שהריחים טוחנות מעצמם וידעי נמי שהחטים הושמו שם מערב שבת אבל קבלנות יאמרו שצוה להם בשבת לעשות ועוד מביא ראיה מסוף פ"ק דע"א דאמר רשב"ג משכיר אדם שדהו לנכרי מ"ט אריס אריסותיה קא עביד והכא נמי קבלנותיה קא עביד ואף על גב דרבי שמעון בן אלעזר פליג עליה קיימא לן כרשב"ג דסתם מתניתין כותיה והא דאמרינן במועד קטן מקבלי קבלנות בתוך התחום אסור חוץ לתחום מותר מוקי רבנו תם התם כולה שמעתין באבל ולכך החמיר ולא נהירא דהתם איכא דמחמרי בחול המועד טפי מבאבל ואפילו למאן דמחמיר טפי באבל מבחול המועד מודה בשבת דחמיר טפי ונראה לר"י דהא דשרי בשמעתין עורות לעבדן היינו בתלוש דלא מפרסמא מילתא שהנכרי עושה מלאכה בביתו ולא ידעו שהוא של ישראל וכן נמי אמרינן במועד קטן גבי אבל מלאכתו ביד אחרים בביתו לא יעשו בבית אחרים יעשו אבל קבלנות דמחובר דהוי ברשות ישראל דמפרסמא מילתא אסור בתוך התחום דהרואה יאמר שכירי יום נינהו והכי משמע בירושלמי דפרקין דקאמר התם אומני נכרים שהן עושין עם ישראל בתוך ביתו אסור בתוך ביתם מותר אמר רבי שמעון בן אלעזר במה דברים אמורים בקבולת אבל בשכר אסור פירוש שכיר יום במה דברים אמורים בתלוש אבל במחובר אסור ובעיר אחרת בין בתלוש בין במחובר מותר אמר ר"ש בר כהנא בשם רב אחא בשבת ובאבל ובעבודת אלילים הלכה כרבי שמעון בן אלעזר ורבנו תם נמי כשבנה את ביתו לא סמך על תשובתו ולא רנה להתיר ע"כ: ובדף י"ט ד"ה אלא אם כן קוצץ לו דמים כתבו ז"ל ומתניתין נמי דנותנים כלים לכובס ועורות לעבדן איירי נמי שקוצץ והא דפריך והלא קצץ לבית הלל פריך עכ"ל:
וכן נמי פסקו הרי"ף והרמב"ם ז"ל דדוקא בקצץ הוא ששולחים איגרת ביד גוי אבל בלא קציצה לא וברייתא ראשונה שהתירה שליחות איגרת ברביעי ובחמישי אפילו בלא קצץ סבירא להו ז"ל דבית שמאי היא ולית הלכתא כוותה והא לך לשון הרי"ף ז"ל ת"ר לא ימכור אדם לנכרי וכולי ובית הלל אומרים עד שיגיע לבית הסמוך לחומה רבי עקיבא אומר כדי שינא מפתח ביתו אמר רבי יוסי בר חנינה הן הן דברי רבי עקיבא הן הן דברי בית הלל ולא בא רבי עקיבא אלא לפרש דברי בית הלל ואין משלחין איגרת ביד גוי ערב שבת עם חשיכה אלא אם כן קצץ לו דמים וכולי. שמעינן השתא היכא שקצץ לו דמים משלחין בין מגיע ובין לא מגיע והיכא דלא קצץ לו דמים אי קביע בי דואר במתא אין משלחין אלא עד כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה ואי לא קביע בי דואר במתא אין משלחין כלל אלא אם כן קצץ ופירוש בי דואר איש ידוע שכל כתב אליו יובל והוא משכיר ומשלח כו' איגרת למי שנשתלחה אליו עכ"ד:
והרמב"ם ז"ל גם כן נמשך אחר שיטת הרי"ף רבו שכתב בפרק ו' מהלכות שבת לא יתן אדם בערב שבת כלים לאומן גוי לעשותן אף על פי שפסק עמו אלא בכדי שיצא בהם מביתו קודם חשיכה וכן לא ימכור לו וכולי אלא בכדי שיצא באותו חפץ מפתח ביתו קודם השבת שכל זמן שהוא בביתו אין אדם יודע אימתי נתן לו וכשיצא הגוי מביתו בשבת וחפץ ישראל בידו יראה כמי שהלוהו בשבת והנותן איגרת לגוי להוליכה לעיר אחרת אם קצץ עמו שכר הולכה מותר ואפילו נתנה לו ערב שבת עם חשיכה והוא שינא בה מפתח ביתו קודם השבת ואם לא קצץ אם יש במדינה אדם קבוע שהוא מקבץ האיגרות ושולח אותם לכל מדינה ומדינה עם שלוחיו מותר ליתן האיגרת לגוי והוא שיהיה שהות ביום כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה קודם השבת שמא זה שמקבל האיגרות ושולחן ביתו סמוך לחומה הוא ואם אין שם אדם קבוע לכך אלא הגוי שנותנים לו האיגרת הוא שמוליכה לעיר אחרת אסור לשלוח ביד גוי האיגרת לעולם אלא אם כן קצץ לו דמים ע"כ: וכתב הרב כסף משנה שכפי דעתם ז"ל צריך לומר דהא דת"ר אין משלחין איגרת ביד גוי בערב שבת לאו דוקא ערב שבת אלא כל שאין המלאכה נעשית קודם השבת קרי לזה ערב שבת אפילו מיום ראשון אי נמי נקט ערב שבת לאשמועינן דבקצץ אפילו בערב שבת מותר ע"כ:
יצא לנו מן האמור שהמלאכה שיוכל הנכרי לעשותה בעד ישראל בכל עת שירצה היא כל שפסק עמו שכרו דבדידיה קא טרח וגם שיתניה לו קודם השבת ולא יזכור לו מתי לו יעשנה אלא כשיגמרנה יביא אותה ויקח שכרו ושלא תהיה מלאכה מחובר שיש פרסום בעשייתה וכו' רק דבר תלוש ובצינעה שלא נודע של מי היא אבל אם חסר אחד מאלו התנאים לא שהרואה אינו יודע שקצץ ויאמר שישראל שכרו לעשות לו מלאכה בשבת וכמו דהאריך הרב באלו הדינים (באורח חיים סימן שמ"ד) וכפי זה הן אמת שבנדון דידן ידוע שכרו שהוא הקומיסיון הקבוע לכל דבר כפי חק המלכות דהשתא בדידיה קא טרח אבל מה נעשה שנראה מדברי השואל שסחורה זו אינו יכול לקנותה בכל עת שירצה רק בשבת שכתב או דילמא כיון שקבוע יום מכירתה בשבת הוה ליה כמפרש ואסור ומה לנו במה שאמר לו סתם אם אינוי כול לקנותה כי אם בשבת הא לא דמי לכל הני שהתירו בית הלל עם השמש דהנך מצי הגוי למיעבד באיזה זמן שירצה ואין זמן קבוע לו ולכך אף על פי שעשה בשבת אמרינן בדידיה קא טרח ושרי אבל האי סחורה דנדון דידן דכולי עלמא ידעי שיום הקבוע למכירתה הוא שבת ובפרט במקומות שצריך הסרסור להזכיר שם הקונה שיש גם כן חילול ה' בדבר אסור אבל אם יהיה באופן שיאמר ישראל לסרסור גוי קנה לי מין סחורה כלונית בכל עת שתרצה והיתה נמצאת לקנותה בכל עת אלא שהגוי מטעם מה רצה להמתין עד יום שבת וקנה אותה בדמים בשמו בלי שיצטרך להזכיר שם היהודי אז ודאי דומה להני דבית הלל מתירין דהא נתן לו רשות קודם השבת וגם היה יכול לקנותה בכל עת שירצה וגם כן ידוע שכרו והוה ליה כקצץ ושרי ולא תימא הני מילי דבעינן הני שלשה תנאים דוקא במלאכות גמורות כמו עורות לעבדן וכלים לכובס נכרי מידי דאי ישראל הוה עביד להו הוה מחייב חטאת עלייהו שלכך החמירו בשבות דידהו עד דאיכא כל מאי דאמרן מה שאין כן במידי שהוא עצמו מדרבנן ואי ישראל עביד ליה לית ביה אלא משום שבות כמקח וממכר כמו שפסק הרמב"ם ז"ל (בפרק כ"ג מהלכות שבת הל' י"ב) וז"ל כותב מאבות מלאכות לפיכך אסור ללוות ולהלוות מירא שמא יכתוב וכן אסור לקנות ולמכור ולשכור ולהשכיר גזירה שמא יכתוב וכולי דמנא לן שאם עשאו גוי בשביל ישראל שיאסר כיון שאין כאן אלא אמירה לגוי בשל דבריהם דהוי שבות דשבות וכו' דע שמצינו שאסרו ז"ל דבר הנעשה בשביל ישראל בשבת אפילו יהיה הדבר עצמו מדבריהם וכו' שהרי תחומין של אלפים אמה לכולי עלמא אינו אלא מדבריהם שבשנים עשר מיל הוא דאיכא פלוגתא דרבוותא שיש מהם שפסקו כר"ע שאמר שהם מן התורה ומהם פסקו כרבנן דפליגי עליה דר"ע ואמרו שאין תחומין מן התורה כלל ועם כל זה החמירו ז"ל במה שהביא הגוי מחוץ לאלפים אמה בשביל ישראל כמו במלאכה שנעשית בשביל ישראל שבכולן צריך הישראל הנעשה בשבילו להמתין למוצאי שבת בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממה שנעשה בשבת בשבילו וירויח הזמן ואף שבפעם הזאת הגוי עשאו מעצמו בפעם אחרת יבוא הישראל לומר לו שיעשנו כמו שכתב הרב (באורח חיים סימן שכ"ה) ליקט וצד בשביל ישראל או בשביל ישראל וגוי צריך להמתין לערב בכדי וכו' ודבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מתןך לתחום אם הביאו הגוי לעצמו אפילו בו ביום מותר ואם הביאו בשביל ישראל מותר לטלטל אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו ולערב בכדי שיעשו וכן נמי פסק גבי יום טוב הרי שהשוו דבריהם ז"ל בשל תורה לעניין אם עשאן הגוי בשביל ישראל. והביאם לזה מאי דתנן בפרק כ"ב דשבת נכרי שהביא חלילין בשבת לא יספוד ישראל בהם אלא אם כן באו ממקום קרוב וכו' ובגמרא מאי מקום קרוב רב אמר מקום קרוב ממש ושמואל אמר חיישינן שמא חוץ לחומה לנו וכו'. ופסק הרי"ף ז"ל ששמואל לחומרא קאמר ואף על גב דחזינן להו דעיילי בצפרא לא אמרינן אי לאו דעיילי מאתר קריבא לא הוו עיילי בצפרא אלא אמרינן הכי מאתרא רחיקא אתו והאי דאתו בצפרא בליליא אזלי עד דאתו לחומה ובתו התם וקא עיילי השתא ומאי אלא אם כן באו ממקום קרוב הכי קאמר לא יספוד בהם ישראל מיד אלא ימתין כדי שיבואו ממקום קרוב והלכה כשמואל דדייקא מתניתין דמכשירין כוותיה דתנן עיר שישראל וגוים דרים בתוכה והיתה בה מרחץ המרחצת בשבת אם רוב גוים מותר לרחוץ בה מיד ואם רוב ישראל ימתין בכדי שיחמו ואפילו מחנה על מחצה שהוא ספק ימתין למוצאי שבת בכדי שיוחמו חמין כדי שלא יהנה ישראל אפילו מספק מלאכה הנעשית בשביל ישראל ע"כ ודע שכל זה נגד פירוש רש"י ז"ל שפירש ששמואל לקולא קאמר וכו' יע"ש:
ואי קשיא לך מאי שנא ממאי דקי"ל הבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר מיד בלי שום המתנה דכדי שיעשה ואף על גב שהביאו דרך רשות הרבים וכו' דע שלדעת הסמ"ג ז"ל שכתב דלדידן לית לן רשות הרבים האידנא כי אם כרמלית לא קשי מידי ואחרים תירצו לפי שלא נעשית המלאכה בגוף דבר המובא כמו חמימות המים וכו' ולי נראה דכיון שיש צד מה לישראל להביאם בלי חיוב שבת כמו ההיא שאמרו ז"ל עוד אחרת היתה ולא רצו לגלותה דהיינו מוליכה פחות פחות מארבע אמות וכו' ולענין הכנסה מרשות לרשות נמי יש צד פטור לישראל כדאמרינן התם היתה חבילתו מונחת על כתפו רץ תחתיה וכו' וזורקה כלאחר יד לכך חשבינן כאילו לא נעשה בהם מלאכה אלא איסורא דרבנן בלבד ומותר מיד מה שאין כן במרחץ: וגס הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שבת נמשך אחר שיטת הרי"ף ז"ל ופסק ששמואל לחומרא קאמר וז"ל גוי שהביא חלילים בשבת למת אף על פי שהביאן מצד החומה ימתין למוצאי שבת בכדי שיבואו ממקום קרוב ואחר כך יספדו בהם שמא בלילה הביאום ממקום אחר עד החומה ובבקר נכנסו בהם ואם ידע בודאי שממקום פלוני הביאום בשבת ימתין בכדי שיבואו מאותו מקום אחר השבת והוא שלא יהיה הדבר בסרטיא גדולה כמו שאמרנו ע"כ:
והרב המגיד כתב על זה ז"ל גוי שהביא חלילין וכו' זה פירש רבינו ז"ל בה לא יספוד בהם ישראל לאלתר אלא אם כן באו ממקום קרוב ושאלו מאי ממקום קרוב כלומר מה היא כונת המשנה ופירש רב שכוונתה לא יספוד בהם לאלתר אלא אם כן ראה אותם באים ממקום שאי אפשר שלא יהיה בשעת ההספד שעור שיבואו משם שאין ההספד ממש בשעה שחשיכה ואם באו ממקום קרוב מסתמא יש בו שיעור וכו' ובא שמואל וחלק עליו ואמר שאין צריך לומר באו בחצי היום אלא אפילו ראינום באים בבקר השכם אין אומרים לולי שבא ממקום קרוב לא היה נכנס בבקר אלא חוששין שמא באו בלילה וחוץ לחומה לנו ולפיכך כיון שאינו יודע צריך להמתין כדי שיבואו ממקום קרוב וקיימא לן כשמואל דדייקא מתניתין] כוותיה ומה שכתב רבנו ואם ידע וכו' כן דעת קצת מן המפרשים ז"ל שאפילו דבר המצוי במקום קרוב אם בא מרחוק צריך להמתין בכדי שיבוא ממקום שבא ויש מי שהקל בהמתנה שעור חוץ לתחום ויש בסוגיא זו פירושים אחרים וזה כדעת הגאונים ז"ל ע"כ:
והרמ"ך ז"ל השיג עליו ז"ל לומר שכתב שני דברים כאן האחד כהרי"ף ואין רבותי מודים לו שכל ספק דדבריהם לקולא וספק תחומין ספק דרבנן הוא. והשני שלא כדברי המפרשים וכו' שאין צריך אלא כדי שיבוא מחוץ לתחום אפילו אם יבואון מרחוק עשר פרסאות וכולי ע"כ:
ודברי רבנו נכונים וראויים אליו ואין בהם מהקושי שהן אמת שבעלמא ספק דדבריהם לקולא אבל כאן כיון דסבירא ליה ששמואל ז"ל החמיר בספיקן למי שהובאו בשבילו והלכתא כוותיה משום דמתניתין מסייעא ליה צריך לומר שאני שבת כדי שלא יזלזלו בו ויאמר לגוי לעשות לו מה שירצה כדי שימצאנו מוכן מיד וכו' וממילא נפלה קושייא שנית וגם כן שכיון שהחמירו ז"ל אף בספיקן ולא התירום למי שהובאו בשבילו מיד ממילא אם ידוע מהיכן באו צריך להמתין עד שיבואו משם דאם הוא רחוק עשר פרסאות ותתירם לו בשהייה מועטת עם כל זה יאמר לגוי להביאם להשתכר אותו זמן וכולי ומה לו ז"ל במה שהוא נגד המפרשים וכי יאמר אדם נגד דעתו כדי לכוין לדעתם וכו':
ודע דהא דאם קצץ עם הגוי שכרו מותר לא שיהיה זה כלל להתיר כל מה שיעשה בשביל ישראל אלא כל שמוכרח שבשבת יעשנו לאותו דבר אסור וכמו שכתבו הסמ"ג וקצת הפוסקים ששפחה גויה המשרתת בבית ישראל ששכרה כל השנה לעשות מלאכתו אם הדליקה לו נר בשבת אסור להשתמש לאורה כדתנן בפרק כל כתבי ואם בשביל ישראל אסור ולא דמי לאיגרת דאמרינן בה אם קצץ לו שכרו מותר דהתם אינו מוכרח הגוי לעשות בשבת וגם אין גוף הישראל נהנה מגוף השליחות בשבת מה שאין כן בנר וכולי ואם תאמר היאך אנו מתחממין באש דנעשה במושבותינו בשבת? כבר כתבו האחרונים ז"ל טעם להתיר מטעם שהכל חולים אצל הקור ובפרט באלו הארצות הקרות אבל לא שיוכל לומר לגוי בהדיא לעשות האש בשבת מטעם זה דהא הדלקת האש מלאכה היא ואמירה לגוי בה שבות ולא הותר כי אם שבות דשבות במקום מצוה או היכא שמוכרח כמו שכתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות שבת הלכה ח' ישראל שאמר לגוי לעשות לו מלאכה בשבת אף על פי שעבר ומכין אותו מכת מרדות מותר לו ליהנות מאותה מלאכה לערב אחר שימתין בכדי שתעשה ולא אסרו בכל מקום שימתין בכדי שיעשו אלא מפני דבר זה וכולי ודבר שאינו מלאכה ואין אסור לעשותו אלא משום שבות מותר לישראל לומר לגוי לעשותו והוא שיהיה שם מקצת חולי או מפני מצוה וכו' ע"כ:
וכתב הרב המגיד דבר שאין בו מלאכה וכו' זה מוסכם מן הגאונים שדוחין שבות דשבות ערי אמירא לגוי במכשירי מילה אף על פי שאין דוחין את השבת ולמדו כן ממה שאמרו בפרק הדר שמותר לומר לגוי להביא חמין לתינוק דרך מבוי שאינו מעורב וזה בהסכמה מהם ז"ל ומכאן למד רבנו כולן והנראה מלשון רבנו שהוא מפרש מעשה דפרק הדר שלא ביום המילה אלא קודם לה או אחריה הרבה ואף על פי כן התירו משום צער התינוק שחמין יפה לו וכולי ויש אומרים דמילה שאני דניתנה שבת לידחות אצלה אבל בשאר מצוה אסרו וכן סוברים שאינו מותר אלא במקום חולי גמור ודברי רבנו עיקר ע"כ:
הרי שלא התיר ז"ל במקום חולי קצת כי אם אמירא לגוי במקום שאינו לישראל עצמו כי אם שבות אבל לא מה שהוא משום מלאכה וכל שכן לדעת החולקין עליו ז"ל שלא התירו כי אם שבות דשבות במקום חולי גמור ואיך יתירו מה שהוא מלאכה גמורה ובעונות כמה אומרים לגוים לעשות האש בשבת ועוברים על כל זה וכולי:
ואין להקשות מההיא דתנן בפרק מי שהחשיך לו בדרך שנותן כיסו לנכרי וכו' דהתם פירש רש"י ז"ל שנותנו מבעוד יום ואף לדעת החולקים עליו שמפרשים שבשבת התירו עם כל זה התם היינו טעמא כמו שאמרו התם מאי טעמא שרו ליה רבנן למיתב כיסיה לנכרי משום דקים להו לרבנן שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ואי לא שרית ליה אתי לאתויי ארבע אמות ברשות הרבים וכו' אבל הר"ן והרשב"א בתשובותיו (סימן תתע"ה) סוברים שלא התירו לו כי אם מבעוד יום ועם כל זה מקשים מאי טעמא והרי הוא שלחו להוליכו בשבת ומשני קים להו לרבנן וכו' שכל מידי איהו לא מני למעבד גם כן שלחו אסור וכדתנן התם (דף ה') ולא ישכור לו פועלים בשבת ולא יאמר לחבירו לשכור לו פועלים ובגמרא פשיטא  מאי שנא הוא מאי שנא חבירו אמר רב פפא חבר נכרי מתקיף לה רב אשי אמירא לנכרי שבות אלא אמר רב אשי אפילו תימא חבירו ישראל הא קמשמע לן לא יאמר אדם לחבירו שכור לו פועלים אבל אומר לו הנראה שתעמוד עמי לערב:
ופירש רש"י ז"ל לא יאמר לחבירו ולשכור לו פועלים וכו' פשיטא כיון שהוא אסור חבירו נמי אסור דהא ישראל הוא והשולח עובר משום ולפני עור לא תתן מכשול: מאי שנא הוא וכו'  ופשיטא כיון שאמר לא ישכור הוא הדין שלא יאמר לחבירו שאמירה לנכרי שבות וכבר סתמה רבי למתניתין נכרי שבא לכבות אין. אומרים לו כבה ואל תכבה וכו': הא קמשמע לן משנה יתירה בהדיא הוא דלא לימא ליה אבל סתמא שרי ליה למימר עד כאן:
הרי שהשוו ז"ל איסור אמירה לגוי בשל  דבריהם בשכירות פועלים כמו אמירה באיסור מלאכה ורב אשי לא פליג אדרב פפא שהדין דין אמת שלא יאמר לגוי לשכור לו פועלים הצריכים. לו ואפילו אחר השבת אלא דקשיא ליה יתורא שכבר אשמועינן רבי במתניתין אחריתי וכפירוש רש"י ז"ל (בדף ק"ן) וכן נמי פירשו התוספות ז"ל בפרק כל כתבי (דף קכ"א) בדבור המתחיל אין אומרים לו כבה אפילו באיסור דרבנן אמירה לנכרי שבות כדאמרינן בפרק שואל לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים וכולי ומוקי לה בחבירו נכרי וכן נמי מוכח. בפרק הדר (דף ס"ח) גבי ניתי חמימו מגו ביתא וכו': ולשון לא יאמר לחבירו לשכור לו פועלים דאוקמינן לה בחבירו גוי יסבול נמי שלא יאמר לו באיזה זמן שיהיה אפילו בחול להשכירם לו בשבת וכו' וכן הבין הטור ז"ל ופסק הרב בית יוסף (באורח חיים סימן ש"ז) אסור לשכור פועלים בשבת ואף על פי שאין הישראל צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת שכל מה שאסור הוא לעשותו אסור לומר למי לעשותו ואפילו לומר לו קודם השבת לעשותו בשבת אסור וכו' ע"כ:
ואם תאמר שלא למדנו מכל האמור עד כאן אלא שלא יאמר לגוי בהדיא לעשות לו מה שהוא עצמו לא מצי למעבד ואף מה שאיסורו מדבריהם אבל מנא לן לאסור האמור בנדון דידן שאמר לו סתם לקנות לו מין סחורה ידוע שקבעו יום מכירתה בשבת דע שאם אין לו מציאות לקנותו באחד בשבת הוה ליה כאלו אמר בהדיא דכל. היכא דמוכחא מלתא אף על פי שלא אמר כאלו אמר דמי, וכדאמרינן בפרק בכל מערבין (דף ל"ט) אמר רב יהודה ערב ברגליו יום ראשון מערבי ברגליו יום שני ופריך הא קא מכין מיום טוב לשבת אמר ליה מי סברת דאזל ואמר מידי דאזיל ושחוק וכו' ופריך והתניא לא יהלך אדם לסוף שדהו לידע מה היא צריכה כיוצא בו לא, יטייל אדם על פתח. המדינה כדי שיכנס למרחץ מיד ומשני התם מוכחא מלתא הכא לא מוכחא מלתא וכו' ופירש רש"י ז"ל ההולך בסוף שדהו וכו' מוכחא מלתא וכאילו אמר דמי וכו' ע"כ: הכא נמי בנדון דידן שיום מכירת מין סחורה זו שצוהו לקנות לו הוא יום השבת מוכחא מלתא כאילו אמך לו לקנות לו בשבת ואסור:
וגדולה מזו מצינו שאסרו י"ל אפילו מהר שעשה גוי בשביל ישראל מאיליו שלא יהנה ממנו עד מ"ש בכדי שיעשה לא. שנא מה שהוא משום מלאכה ולא שנא מה שהוא משום שבות כדי שלא יאמר לגוי לעשותו ביום השבת וירויח הזמן כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שבת גוי שעשה מלאכה מעצמו בשבת אם עשה בשביל ישראל אסור ליהנות מאותה מלאכה עד מוצאי שבת וימתין בכדי שתעשה ע"כ. וכן נמי קיימא לן במה שהביא מחוץ לתחום בשביל ישראל ואחד שבת ואחד יום טוב ואף על פי שאין בו אלא איסור מדבריהם וכדאמרן לעיל גבי חלילין שלא יפסוד בהם מי שהובאו בשבילו עד מוצאי שבת בכדי שיעשו וכולי:
והמרדכי ז"ל בסוף פרקא קמא דשבת כתב בשם התוספות גבי יהודי הקונה מכס ומשכיר גוי לשבתות וכו' ואם תאמר דיש לחלק בין הנך שאין הישראל קובע מלאכתו לגוי לעשות רק בשבת כגון עורות לעבדן וכלים לכובס וכולי אבל בנדון זה הרי קובע לו ליטול המכס בשבת ומכל מקום נראה להביא ראייה להתיר מדתנן בפרק מי שהחשיך לו בדרך ונותן כיסו לנכרי דמשום פסידא שרו ליה רבנן דאי לא שרו  ליה אתי לאייתויי ארבע אמות ברשות הרבים הכי נמי לא שנא שכן להציל מידם דאי לא יפסיד וכו' אבל לישב אצל הגוי מקבל המכס אסור. וכן פסק רבנו גרשון באחד שקנה סוס בשבת שצריך ללקות מכת מרדות מדרבנן ואם יעלו דמי מכירת הסוס על דמי קנייתו שקלינן ויהבינן לעניים שלא יהיה חוטא נשכר ואם המקום פרוץ הוא לענין שבת לפי. מה שיראו יחמירו ע"כ ומשמע נמי בשקנאו על ידי גוי מיירי מאחר שהביא מעשה זה על הקונה הכס ושכר גוי לשבתות וכתב וכן פסק רבנו גרשון וכו' דאי בקנה הישראל עצמו מאי וכן הא לא דמי דהתם על ידי גוי והכא ישראל עצמו קנה אלא ודאי בשקנאו על ידי גוי מיירי ואפילו הכי קנסו אותו:
והרא"ש ז"ל (בכלל ל"ג סימן ו') נשאל על יהודי שנתן לגוי מערב יום טוב מעות לקנות לו יונים למחר לצורך יום טוב וכו' ובסוף דבריו העלה דע כי לא יפה עשה לקנות לו במעות על ידי גוי ביום טוב שאסור לקנות ביום טוב אפילו בלא מעות וכל שכן במעות וכולי יע"ש: הרי שאפילו ביום  טוב אסור הרא"ש ז"ל לקנות על ידי גוי בין במעות בין שלא במעות ומסתמא אין הגוי עושה שום דבר בחנם בשביל ישראל שאינם אוהבים אותנו כל כך ואף שאיכא למימר בדידיה קא טרח ואיכא נמי שמחת יום טוב אסר וכל שכן בשבת ומלתא דסחורה דכדי להרויח הוא ואסור ודוק:
וקרוב לזה כתבו הגהות מיימוניות לאיסור בפרק ו' וז"ל אסור ליתן לגוי מעות בערב שבת כדי שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לגוי לחומרא ולא דמי לכל הני דשרי בית הלל במתניתין עם השמש. וגם לא דמי למסירת כתבים ביד גוי דכולהו אדעתא דנפשיה קא עביד ואם ירצה לא יעשה בשבת ודמו לפוסק עם הגוי לשבות ואינו שבות אבל הכי אי אפשר אלא למחר ביום השוק שלא התירו רז"ל לומר לגוי לעשות לו צרכיו אלא למי שהחשיך בדרך וכולי משום בהילות ממונם אבל מי שיש למצוא היתר הוא לומר לגוי קח לך מעות וקנה חפץ לעצמך ואם אצטרך אקננו ממך ביותר כדתניא גבי חמץ ישראל וגוי שהיו בספינה והיה לישראל חמץ אומר לגוי עד שאתה לוקח במנה בוא וקח במאתים שמא אצטרך אחר הפסח ואקח ממך ובלבד שיתן לו במתנה גמורה ועל אותה ברייתא הייתי תמיה דפסקינן בפרק קמא דקדושין בכולהו קנו וכולי הכא נמי אמאי לאי יתן לגוי במתנה על מנת להחזיר ושמא משום חומרא דפסק ושלום שמואל ברבי ברוך ז"ל ע"כ:
והשתא מדאמר ולא דמי להנך דשרו בית הלל עם השמש כגון נתנת עורות לעבדן וכלים לכובס דמתניתין ולא לשולח איגרת ביד גוי דהתם כלהו אדעתא דנפשייהו קא עבדי ואם ירצה לא יעשה בשבת אבל הכא אי אפשר אלא למחר ביום השוק וכולי מכלל דבפסק עמו עסקינן ועם כל זה אסור דאם לא כן אף בהנך אם לא קצץ אסור כדאמרן לעיל אלא על כרחך בקצץ מיירי ועם כל זה אסור לפי שמוכרח היא לקנות בשבת כמו במקומות שאין מצוי לקנות בכל עת כי אם ביום השוק וכו' ועוד מדלא אשכח שריותא  אלא בקנה לעצמך ואם אצטרך אקננו ממך  משמע אף קנה לי סחורה פלונית שקבוע  יום מכירתה בשבת כנדון דידן אסור אם  הוא מוכרח שלא ימצא לקנותה כי אם בשבת  והוה ליה כאילו אמר לו בהדיא דסתמו  כפירושו דאם לא כן לימא הא וכל שכן הך  וכמו שדקדקו דבריו הר"ר מגן אברהם ומגן דוד (בסימן ש"ז) וז"ל ולי נראה דנקט יומא  דשוקא דבזה אפילו אם אינו מזכיר לו בפירוש  בשבת ואמר לו שיקנה סתם ובאותו מקום  אינו מנוי לקנות כי אם ביום השוק בשבת אסור כמו שרגיל בעיירות קטנות והוה ליה  כמזכיר לו בהדיא יום השבת:
ומעתה נבוא לספק השני שנסתפק השואל  בענין שלא לתן לו המעות וכולי  שעשה שם גם כן שני צדדין הראשון להיתר  דכיון דשליחות אין כאן איסור אין כאן והוה  ליה כאילו קנאה הגוי לעצמו ואור ומכרה לו  וכולי הן אמת שמן התורה אין שליחות  לנכרי כלל דגרסינן בפרק איזהו נשך (דף ע"א)  אמר רב אשי כי אמרינן אין שליחות לנכרי הני  מילי לתרומה אבל בכל התורה שליחות לנכרי  והא דרב אשי ברותא היא דמאי שנא תרומה דלא דכתיב אתם גם אתם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית שליחות כל התורה כולה  נמי מתרומה גמרינן אלא דרב אשי בדותא  הוא. ואיכא דאמרי אמר רב אשי כי אמרינן  אין שליחות לנכרי הני מילי אינהו לדידן אבל  אנן לדידהו הוינא להו שליח והא דרב אשי  בדותא היא דמאי שנא אינהו לדידן דלא דכתיב  אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני  ברית אף שלוחכם בני ברית אנן לדידהו נמי מה  אתם בני ברית קאמר אלא דרב אשי בדותא היא  רבינא אמר נהי דשליחות לנכרי לית ליה זכייה מדרבנן היא ליה מידי דהוה אקטן קטן לאו  אף על גב דלית ליה שליחות אית ליה זכייה  מדרבנן הכא נמי לא שנא ולא היא ישראל אתי לכלל  שליחות נכרי לא אתי לכלל שליחות עד כאן:
וכן פסקו הפוסקים הרמב"ם ז"ל (בפרק ב' מהלכות שלוחים) ושם כתב שהסרסור נמי דין שליח יש לו והביא הרב בית יוסף דינים אלו (בח"מ סימן קפ"ח) וכו' הרי התורה אין שליחות לנכרי כלל אבל מדרבנן משמע דאית ליה לחומרא כמו שכתבנו לעיל בשם הגהות מיימוניות ז"ל וכיון שכן כשם שכשנתן  לו מעות אסור כן בלא מעות נמי אסור וכמו שהשיב הרא"ש ז"ל דאייתינן לעיל שאסור לקנות ביום טוב על ידי גוי בין במעות ובין שלא במעות וכולי:
והצד השני שהניח השואל נראה לי עקר דסוף סוף אמירה של איסור יש כאן שאמר לו לקנות וגם אם יהיו עדים בדבר ששלחו לקנות היש מכריחו הגוי לקיים המקח בדיניהם והוי כשלוח ואסור. ועוד אפילו אם אין עדים בדבר כמה סרסורים ורובם ככולם מושבעים שנאמנים בדבורם בלבד בלא עדים ואפילו שאר שליח גוי ששלחו ישראל בלא עדים לא יוכל לכפור לו שלא שלחו שודאי ישלחהו לפני דייניהם כדי להביאו לידי שבועה ואינו יכול לישבע לשקר שלא שלחו לקנות לו ובעל כרחו יצטרך להודות ויחייבוהו לשלם ודמי כדידיה  כדאמרינן במסכת פסחים (דף ה') גבי חמץ  אמר להו רבא לבני מחוזה בעירו חמירא דבני חילא כיון דאילו מגניב או מתביד ברשותייכו קאי ובעיתו לשלומי כדידכו דמי ומחייבית לבעורי ע"כ: ופירשה הרמב"ם ז"ל בפרק רביעי מהלכות חמץ שאפילו בגוי אלס שאין תשלומין אלו מן הדין אלא באונס נקרא חמץ שלהם וצריכין לבערו או להתירו להם קודם הפסח וכל שכן כשחייבים לשלמו מן הדין וכולי יע"ש:
ואם כן בנדון דידן נמי דכפי האמת הוא אמר לו לקנות לו מין סחורה זו שיום מכירתה קבוע בשבת אי אפשר לו לכפור מה שאמר לו ובודאי שיתחייב שבועה ואינו יכול לישבע ואף שלוקח הגוי קומיסי"ון לא אמרינן בדידיה קא טרח כל זמן שהוא מוכרח לקנותה בשבת אבל אם היה אומר לו קנה לי מין סחורה פלונית וקח הקומיסיו"ן והיה הגוי יכול לקנותה בכל עת שירצה רק ידע הגוי שיוכל לקנותה ביום השוק בלי טורח והמתין עד יום השבת וקנה אותה מותר כדין נותן עורות לעבדן וכלים לכובס וכולי וקוצץ עם הגוי להביא לו איגרת דאמרן לעיל דמותר משום דבדידיה קא טרח שהרי יכול לעשות כל זמן שירצה ואף אם עשה בשבת לא אכפת לן:
כלל העולה מכל האמור לנדון דידן הוא אם הוא מוכרח במעשיו שלא יוכל לקנות לו מין סחורה זה כי אם ביום שהוקבע למכירתה והיינו שבת אף על פי שלא הזכיר לו שבת בפירוש כמי שהזכיר לו דמי ואסור בין נתן לו מעות ובין לא נתן לו מעות שהרי לא יוכל לכפור שלא אמר לו לקנות לו מין סחורה זו שיום הקבוע לה הוא שבת ויחייבוהו בדין ודידיה הוי כדרבא במסכת פסחים וכו' ולא דמי לכל הני דשרו בית הלל בערב שבת עם השמש דאף על גב שמקבל שכרו דהיינו הקומיסיו"ן דהוי כמו קצץ דהתם. עם כל זה לא דמי להתם לגמרי דהתם אין זמן קבוע לגוי כלל ומצי למעבד בכל עת ובכל זמן שירצה ברם הכא זמן קבוע לו ואם לא עכשיו אימתי ובפרט במקום שצריך להזכיר שם הקונה שיש גם כן חילול השם בדבר:
הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה יצ"ו:
בה דברי החותם בשלהי שבט בסדר וביום השביעי תשבות שנת אמירה לנכרי אסורה בשבת ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס