שאלה ראובן ושמעון אחים היו בפורטוגאל מאנוסי הזמן והעיר ה' את רוחו של ראובן לשוב בתשובה שלמה וללכת לחסות תחת כנפי השכינה למקום שיוכל למול את עצמו ולעבוד את ה' בפרהסיא הלך אצל שמעון אחיו שנשאר קטן כשמתו אבותיו ואמר לו אחי הוי יודע שאנו מגזע ישראל תלי"ת נלך למקום וכו' כנ"זל ולא נשתקע בע"ז ח"ו אנו ובנינו ונאבד מה"עה אז השיב שמעון אתה תוכל לכת שיש יכולת בידך ולא אני שאין לי כי אם הבית אזה ובמדינה זו אני ניכר ומרויח מזונותי ומזונות אנשי ביתי ואם נלך למקום אחר אפשר שלא נרויח שם ממות ברעב ועוד אם נמכור הבית ידעו הכל שאני בורח ויעלילו עלי נשאר כאן עד שירחמו עלי מן השמים ויהיה יכולת בידי ורחמנא ליבא בעי אז הבטיחו ראובן שכל מחסורו עליו כל ימי חייו עד שירויח בשפע פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו ועשה לו ש"ח על זה וחתמו בכתב ידו שהוא כמאה עדים ובאו לכאן ושמעון לא יכול להרויח אפילו פרוטה א' לפי שאין מלאכתו יוצאה כי אם באותם המדינות וראובן נתן לו מזונות זמן מה ועכשיו אינו רוצה ליתן לו יותר ובאו לדין שמעון טוען שהוא הוציאו ממקום שהיה מרויח פרנסתו בריוח והביאו למקום שיצטרך לחזר על הפתחים וימות ברעב ועוד שהוא הפסידו בבית שהיה שוה הרבה והניחו לאבוד ועל הבטחתו ועל הש"ח שיש לו עליו בא עמו ובריך לקיים ש"ח שעליו וראובן טוען שהוא עשה עמו חסד והציל נפשו משחת שלא ישתקע בע"ז ויאבד מהעולם הבא וימות ערל ומה שהבטיחו ועשה לו ש"ח הוא כדי שיבוא שא"לכ לא היה בא לעולם והיה נשאר בין הערלים ומעולם לא עלה בדעתו שיתן לו מזונותיו ומזונו' אנשי ביתו שהוא צרי' ממון רב ומה שנתן כל זה עד עכשיו בתורת צדקה נתן יורנו מורנו ויוציא לאור משפטם ומה' תמ"ש:
תשובה דסלקין לעילא ונחתין לתתא ידעין דמשנה שלמה שנינו בכתובות ד' ק"א הנושא את האשה ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה ה' שנים וכו' ובגמרא אתמר האומר לחבירו חייב אני לך מנה ר' יוחנן אמר חייב וריש לקיש אמר פטור היכי דמי אי דאמר להו אתם מ"ט דר' יוחנן דקמחייב לעולם דלא קאמר להו אתם עדיי מ"ט דר"ל דקפטר אי דלא אמר להו אתם עדיי עדיי והכא במאי עסיקנן דאמר ליה חייב אני לך מנה בשטר ר' יוחנן אמר חייב אלימא מילתא דשטרא כמאן דאמר להו אתם עדיי דמי ר"ל אמר פטור לא אלימא מילתא דשטרא ופריך תנן הנושא את האשה וכו' מאי לאו כה"ג ומשני לא בשטרי פסיקתא וכדרב גידל וכו הן הן הדברים הנקנין באמירה ופריך ת"ש כתב לכהן וכו' ומשני שאני התם דמשועבד ליה מדאורייתא וכו' ע"כ:
בפירוש שיטה זו נשתברו כמה קולמוסים כי נתחבטו בה רבים רבנן קשישאי זה אומר בכה וזה אומר בכה הרי ף והרמב"ם והר אש ס"ל דהוה סלקא דעתין מעיקרא דפלוגתא דר' יוחנן ור"ל איירי שעכשיו מחייב עצמו לתת מנה לחברו מבלי שקדם שום חיוב הן מהלואה הן מטענה אחרת ופליגי ר' יוחנן ור"ל חד מחייב וחד פוטר והקשו אי דאמר להו אתם עדיי מט דר"ל פ' דפשיטא ליה לתלמודא דכי היכי דאתם עדיי מהני בהודאה כדתנן בפרק זה בורר ד' כ"ט עד שיאמרו בפנינו הודה לו שהוא חייב לו מאתים זוז אלמא הודה בפני עדים חייב הכא נמי בבא להתחייב עצמו יהיה חייב וא"כ אמאי פטר ר"ל ואי דלא אמר אתם עדיי מ"ט דר' יוחנן דמחייב הא ק"ל באותו פרק ובאותו מקום צריך שיאמר אתם עדיי ואם בהודאה צריך שיאמר אתם עדיי כדי שלא יאמר משטה הייתי בך כ"ש בבא להתחייב בלי שום חיוב כמו הכא שיכול לומר טענת השטאה דינא הוא שיאמר אתם עדיי ומ"ט מחייב ר' יוחנן הא לאו כלים הוא ופריק לעולם דלא אמר אתם עדיי ובבא להתחייב והכא במאי עסיקנן דאמר ליה חייב אני לך מנה בשטר וכיון שהזכיר לו מלת שטר הוי ליה כמי שאמר אתם עדיי דמי ולפיכך לר' יוחנן חייב דאלימא מלתא דשטרא ופריך ממתניתין דהנושא וכו מאי לאו כה"ג שמסר שטר בפני עדים וכתוב בו פלוני קבל עליו כך וכשם שהתם מחייב עצמו בדבר שלא היה חייב מעיקרא באומר לחברו נמי לא היה חייב מתחילה וקשיא דפטר ומתרץ לא בשטרי פסיקתא ר"ל לעולם לא אלימא מילתא דשטרא בכה"ג ושאני מתניתין בפסיקת מזונות בת אשתו דנעשה השטר בחזק וכתבו כל התנאים שהתנו ביניהם בפני עדים והעדים חותמים עדות גמורה וכדרב גידל והדר פריך ממתניתין דבכורות כמו כן ומשני התם נמי אע"גב דלא היה חייב מעיקרא משועבד לכהן מן התורה והוי ליה מחוייב מעיקרא מה שאין כן באומר לחברו ופסקו הני גאוני ארץ כר' יוחנן דמאן דמחייב עצמו בדבר שלא היה חייב ממקום אחר כגון האומר לחברו חייב ני לך מנה בשטר חייב אפילו לא אמר אתם עדיי מטעמא דכתב הרי"ף בכתובות ש"מ מהאי סוגייא כפי פירוש זה דבין האומר לעדים הוו עלי עדים שאני חיוב לפלוני מנה מבלי הזכיר שטר אלא באמירה בעלמא ובין שאמר לו בפני עדים הריני חייב לך מנה בשטר ובין שכתב לו החיוב בשטר אע"פי שאין שם עדים בכל הני תלת מילי חייב דדין הראשן נלמד מדמקשה תלמודא מ"ט דר"ל דפטר כשאמר אתם עדיי משמע דפשיטא להו לבעלי הגמרא דלכ"ע חייב באומרו אתם עדיי דומיא דהודאה בחיוב הקודם ולפיכך באתם עדיי לבד חייב אפילו בלא הזכרת שטר והדין השני נלמד מדמקשה לר' יוחנן בדלא אמר אתם עדיי ומשני דאמר לו בפני עדים הריני חייב לך מנה בשטר כיון שהזכיר חבת שטר חייב לדעת ר' יוחנן וק"ל כוותיה וממילא שמעינן גם את השלישי היכן שכתב לו בשטר ממש הרי אני חייב לך מנה אע"פי שאין שם עדים:
ברם הרמב"ן והרשב"א רוח אחרת, עמהם בפירושא דהאי שמעתא דס"ל דקס"ד מעיקרא דפליגי במי שמודה שהוא חייב מחמת הלוואה או ממקום אחר אכן לא במי שבא להתחייב עצמו בלא כלום דאי הכי לא מקשה תלמודא מידי באומרו אי דאמר להו אתם עדיי מ"ט דר"ל ואדרבא לר' יוחנן הוה קשה אך מתחייב זה בדברים אפילו באתם עדיי בלא קניין ובלא שטר דדבר שאין לו שחר הוא אלא ודאי כדאמרן דפליגי במי שהוא מודה שחייב לו מקודם מאיזה עסק או דבר אחר ולפיכך מקשה לר"ל אמאי פטר בשאמר אתם עדיי והלא מפורש פרק זה בורר שאינו יכול לחזור ולכפור ואי דלא אמר אתם עדיי מ"ט דר' יוחנן הרי יכול לומר משטה הייתי בך ופריק הכא במאי עסיקנן כגון דאמר חייב אני לך מנה בשטר פירוש שכתב לו שטר שמתחייב לו עכשיו מבלי שקדמו חיוב ולא כדהוה ס"ד מעיקרא שהיה חייב לו מחמת איזה תביעה והשתא בכגון זו הוי ליה האי שטר כשטר חוב גמור וכאילו אמר אתם עדיי דמי הא למה זה דומה למי שאמר אתם עדיי במי שהודה לו שחייב לו כבר כן הדבר הזה שהמתחייב עצמו בלא כלום בשטר גמור ולפי שיטה זו אין שם צד חיוב אלא בשכתב לו שטר זה למדתי ממה שכתב ה"ה בפרק י"א מהלכות מכירה וכתב עוד בשם הרשב"א שאין לשון הגמרא נאות לפירושם ע"ש ולעניין פסקא דדינא פסק מהרי"קא בח"מ ס"מ כהרמב"ם וטעמא שרוב הגאונים והרי"ף לדעת הר"ן וה"ה ס"ל הכי:
ומעתה אחרי הצעה זו הרבה נוראות נפלאתי מהאי אריה דבי אלעאי הרמב"ם ז"ל דפסק באותו פרק הנ"זל חיוב עצמו בדבר שאינו קצוב כגון שאמר הריני חייב לזון אותך או לכסוך חמש שנים אע"פי שקנו מידו לא נשתעבד שזו כמו מתנה היא ואין כאן דבר ידוע ומצוי שנתנו במתנה וכן הורו רבותי ומפני מה הפוסק עם אשתו שיהיה זן את בתה חייב לזונה מפני שפסק בשעת נשואין והדבר דומה לדברים הנקנים באמירה ע"כ ש"מ דס"ל דדווקא בבת אשתו משום דמוקי למתניתין דהנושא בשטרי פסיקתא כדרב גידל חייב אע"פי דדבר שאינו קצוב הוא דמזונות לא קייצי דשמא יוקרו החיטים ומאחר דלא קצוב סכום דמים אע"גב דחמש שנים קצב דבר שאינו קצוב מקרי כדמוכח בפרק אע"פי דנ"ט אבל בעלמא אין אדם מחייב עצמו בדבר שאינו קצוב וקשה דכבר הורה זקן בהלכה ט"ו כר' יוחנן באומר לחברו אני חייב לך מנה וחזינן דמקשה תלמודא לר"ל ופריק אליביה בשטרי פסיקתא דמשמע דלר' יוחנן ניחא אף בלא רב גידל ואם איתא להאי דינא דהרמב"ם גם לר' יוחנן לא ניחא אלא כדרב גידל דהלא דבר שאינו קצוב הוא ומאי פריך תלמודא מאי לאו כה"ג דמשמע דבכ"הג אתי סיעתא לר' יוחנן דאלימא מילתא דשטרא ולא היא דהא דתסעייה מהא תקשי ליה מהא דדבר שאינו קצוב הוא אלא ודאי מדמוקי אליבא דר"ל בשטרי פסיקתא לר' יוחנן אפילו בלא שטרי פסיקתא נמי ומחייב בדבר שאינו קצוב וכיון דפסק כר' יוחנן באומר לחבירו וכו' בהא נמי לפסוק כוותיה דהא בהא תליא וא"כ סתרן דברי הרב להדדי דנמצא מזכה שטרא לבי תרי ואע"גב דה"ה הליץ בעד הרב ז"ל אחרי קידה חמש מאות אינו שוה לי כאשר יראה המעיין כמה מהקושי יש בפירוש זה:
ותו קשיא על הרב ז"ל מהאי סוגייא דהנזיקין ד' נ"א גבי אין מוציאין לאכילת פרות וכו' מנכסים משועבדים ובגמרא מ"ט אמר עולא אמר ר"ל לפי שאין כתובין וכו' ר' חנינא אמר לפי שאין קצובין ופריך מתיב רב הונא בר מנוח מתו בנותיהן נזונות מנכסים בני חורין והיא ניזונת מנכסים משועבדים מפני שהיא כבעלת חוב הכא במאי עסיקנן בשקנו מידו אי הכי בנות נמי שקנו לזו ולא קנו לזו וכו' והאי משנה סיפא דהנושא ופסקה לזון את בתה חמש שנים גירשה ונשאת לאחר ופסקה עמו כמו כן ועלה קאי מתו וכו' והיא ניזונת וכו' אלמא כיון דקצובין חמש שנים אע"גב דלא כתיבא גביא ממשעבדי כר ח דבעי קצובין וקשיא לעולא דאמר דטעמא משום שחין כתובין והשתא האי סוגיא כולה מקשה מרישא לסיפא דאם איתא דהמחייב עצמו לזון חמש שנים דבר שאינו קצוב הוא ופטור מאי מקשה תלמודא לעולא ממשעבדי לר"ח נמי קשיא מבני חרי כיון דאינם קצובין אפילו מבני חרי נמי לא לגבי ומאי משני נמי בשקנו מידו מאי מהני קניין הרי כתב בפירוש אפילו קנו מידו לא נשתעבד:
ובאמת מכל הני קושיין ירעשו אמות הסיפים ברם אחד העיון והפלגת החקירה ניישר המסילה מכל הנעצוצים והנהלולים מפירוכין בעיין והיה העקוב למישור והרכסים לבקעה ואשיב על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון דע דכבר כתבנו לעיל פירוש ה"ה לדעת הרמב"ם כהאי סוגיא דהנושא ופשיטא ליה לתלמודא דכי היכי דאתם עדיי מהני בהודאה מהני נמי בבא להתחייב בלי שום חוב ממקום אחר ומשום הכי פריך לר"ל מיט קפטר אי ואמר אתם עדיי ומוקי לה בדאמר חייב אני לך מנה בשטר ופריך מהנושא ומסיק בשטרי פסיקתא ולפי המסקנא ע"כ לא פליג ר"ל אלא באומר בשטר ולדידיה לאו כאתם עדיי דמי ולא אלימא מילתא ושטרא אבל אתם עדיי לדידיה נמי מהני ולפי הנחה וכד פריך תלמודא ממתניתין דהנושא למה ליה לתרוצי בשטרי פסיקתא לימא כי היכי דלר' יוחנן מוקי מתניתין באומר חייב אני לך מנה בשטר דאלימא מילתא דשטרא לר"ל נמי לוקמי בדאמר אתם עדיי ולמה לן לדחוקי נפשין לאוקמי בדרב גידל אלא ודאי דקים ליה לתלמודא דקושטא דמילתא דבין לר' יוחנן ובין לר"ל קשיא להו מתניתין דדבר שאינו קצוב הוא הלכך מוקי לה אליבא דכ"ע בשטרי פסיקתא נקטינן מהכא דלכ"ע אין אדם משעבד עצמו בדבר שאינו קצוב כדברי הרמב"ם ז"ל:
ועל השנית אניף ידי לפרקה רסיסים ובקיעים ואומר דע"כ ב"ל דהרמב"ם מפרש ההיא דהנזיקין כרש"י דלדידיה כדפריך תלמודא מהאי סיפא דמתו בנותיהן נזונות וכו' מקשה לעולא דהאי מתניתין מוקמינן לה בכתובות בשטרי פסיקתא ועל האי אוקמתא סמיך ומ"ה לא מצי פריך לר"ח דשאני שטרי פסיקתא דכי היכי דמהני האי טעמא דבהאי הנאה דמחתני אהדדי גמר ומקנה המחייב עצמו לשוויינהו כקצובין מהני נמי לטרוף ממשעבדי על ידי השטר ובנותיהן מנכסין בני חורין מהאי טעמא דכ"ש הוא אבל בעלמא כגון המחייב לזון את חבירו חמש שנים לא נשתעבד אפילו קנו מידו דהכא ליכא טעמא דחיתון אבל לעולא דאמר טעמא דכתובין בעינן דגבייא ממשעבדי אע"גב דלא כתיבא ומשני בשקנו מידו כלומר וסתם קניין לכתיבה עומד:
והא דפסק הרב בהלכות מלוה ולוה פ' כ"א הלכה א' וצא מזון אשה והבנות מנכסים משועבדים וטעמא משום דאינם קצובים כר"ח ולא אמרינן דמהני טעמא דחיתון שאני הני דמתנאי ב"ד אוכלות ואימא צרירי אתפיסנהו כדאמרינן בכתובות ד' ק"א משא"כ הפוסק לזון את בת אשתו דתנאי עצמו הוא נקטינן מהאי שקלא וטריא דלכ"ע אין אדם מקנה דבר שאינו קצוב נמצא דמשה אמת ותורתו אמת:
אחרי הודיע אלוקים אותנו את כל זאת נבוא לנ"ד ונימא דהאי שטרא דטעין שמעון מכוחו כמוץ אשר תדפנו רוח דנחזי אנן מה כתיב בו שכל מחסורו עליו כל ימי חייו עד שירויח פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו ובאמת נראה בעליל דלדעת הרמב"ם ורבותיו האי שטרא חספא בעלמא הוא דנידון ונימא אם הפוסק לזון חת חברו חמש שנים אפילו קנו מידו לא נשתעבד עבד כיון שמזונות לאו קצובין הם אע"גב דשנים קצובין הם דהא חמשה קאמר כ"ש וק"ו בנ"ד דבין מזונות ובין השנים לא קייצי דהא כל ימי חייו וכל מחסורו קאמר דלא שנים ולא מזונות קייצי:
איברא דחבל ניבאים מתנבאים בסגנון אחד הלא המה ראשי אלפי ישראל הראב"ד הרמ"בן הרשב"א והריטב"א ובה"ת הטור ומהרי"קא בח"מ ס"ס ור"ז וכך העלה בשולחנו דהמחייב עצמו בדבר שאינו קצוב לא נשתעבד להרמב"ם וחלקו עליו כל הבאים אחריו לומר שהוא משתעבד והכי נקטינן נמצא דלפי האי פסקא דדינא בנ"ד נמי יהיה חייב ראובן לקיים דיבורו כי השטר בתקפו וגבורתו:
ואי תימא דלפי הכלל דכיילו גדולי האחרונים דכל היכא דאיכא פלוגתא דרברוותא בעניין ממונא יכול המוחזק לומר קים לי כפלוני ומביאים ראיה מהא דאמרינן בפרק המניח ד' כ"ז דאין הולכין בממון אחר הרוב ועוד מההיא דסנהדרין ד' ל"ג דהיכא דטעה הדיין בשיקול הדעת אינו חוזר הדין ומפרש בגמרא היכי דמי שיקול הדעת אמר רב פפא כגון תרי תנאי או תרי אמוראי דפליגי אהדדי ולא אתמר הלכתא לא כמר ולא כמר ואקרי ועבד כחד מינייהו וסוגיא דשמעתא אזלא כאידך היינו שיקול הדעת ע"כ הא קמן דאם עשה כאחד מהתנאים או כאחד מהאמוראים ורוב העולם עושים כדעת אחרת בכה"ג מה שעשה עשוי ואינו חוזר הדין ואמאי נימא דיחזור כיון דרוב העולם דלא כוותיה הא ק"ל הלכה כרבים אלא ודאי דיכול הדיין לומר קים לי כאותו פלוני ולפיכך אינו חוזר ויחזיק המוחזק בממונו זאת ועוד אחרת מהאי דכתב הר"אש כלל א' ס' ח' ואף אם נחלקו רבינו שמואל ורבינו יצחק ובעל העיטור על שאר רבותינו בנתינת פחות מבן י"ג בנתינת נכסים שלו כך קיבלתי מפי רבנא מאיר ז"ל היכא דאיכא פלוגתא מרבוותא לא מפקינא מסיפקא ואוקי ממונא אחזקתיה ע"כ הרי לך דהר אש נמי כייל האי כללא וא"כ בנ"ד נמי נימא דראובן פטור מהחיוב ההוא דדבר שאינו קצוב הוא וכיון שהוא מוחזק נקטינן כהרמב"ם והרב אבן מגש דיכול לומר קים לי כוותייהו דהשתא אם באחרונים אמרינן האי כללא כ"ש הרמב"ם וסיעתיה דעמודי הוראה הם ומי לא ירא לנפשו לפסוק כנגדם וכן מהרש"דם ח"ב פ' ל"ד נטה להאי סברא שכתב בהאי דינא דדבר שאינו קצוב שאע"פי שחלקו על הרמב"ם רוב הפוסקים מ"מ ניחוש לסברת הרמב"ם דאמר הכין מ"מ מצאתי תשובה להרמ"בן הביאה הבית יוסף ח"מ ס"ס מ"מ יש לדון אם מכר אותם לאחר שלא יגבה מהם מפני שאינם קצובי' וכו' אלא שיש לחוש לדעת האומרים שאין אדם מחייב עצמו בדבר שאינו קצוב זו היא החשובה ומהרש"דם בנה עליה דייק באומרו הרי שאפילו שדעתו של הרמ"בן כהרא"בד וחבריו מ"מ יש לחוש לדעת החולקים וכ"ש בהיות החולקים הרב אבן מיגש והרמ"בם וכן הביא האי כללא מהר"י קולון שורש צ"ד ומהרי"בל ח"ג ס"ק א שמביא כלל זה מכמה אחרונים הנה לך כל המחנה הזה אשר פגשתי בעניין זה:
אמנם איכא למשדי נרגא בהאי כללא מכמה טעמי חדא דחזינן בכמה דוכתי דמרן מהרי"קא לא ציית להני כללי והראיה בדבר שאינו קצוב דפסק דלא כהרמ"בם כאשר כתבתי לעיל אע"גב דברוב המקומות פסק כשנים מהשלשה עמודי ההוראה אבל בנדון זה שהרמ"בם והרב אבן מגיש בסברה זו לא פסק כוותייהו ועוד דכד מעיינן בהאי כללא לאו בר סמכא היא דאעיקרא דדינא פירכא וכל הראיות הללו שכתבתי לעיל דעליהם סומכים אמינא דלא שרירין ולא קיימין כי האי דאין הולכין בממון אחר הרוב לאו בדיינים עסקינן לומר דאע"ג דרובא חולקים מצי למימר קים לי כאידך דהא ליתא דהא חזינן בפרק זה בורר ובכמה דוכתי דאזלינן בתר רובא בין בדיני ממונות בין בדיני נפשות הן באיסור והתר הן בטומאה וטהרה כדכתב הרמב"ם פרק שמיני מהלכות סנהדרין ואם איתא לא לשתמיט שים תנא או אמורא בשום דוכתא לאשמועינן כלל זה אלא ודאי דלאו כללא הוא אלא גזרת מלך היא אחרי רבים להטות אלא פירושא דהאי שמעתא הוא דמתניתין פתח בכד וסיים בחבית והכי פריך בגמרא ותירץ רב פפא היינו כד היינו חבית ונפקא מינה למקח ולממכר והיינו דרוב העולם קורין לכד כד ולחבית חבית ומיעוט יש שקורין לכד חבית ולחבית כד והוה אמינא זיל בתר רובא ק"ל דאין הולכין בממון אחר הרוב ר"ל רוב דעות העולם וכן מוכח מריש פרק הפרה ד' מ"ו גבי מחלוקת רב ושמואל בהמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דרב אמר הרי זה מקח טעות ושמואל אמר יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך ויהיב טעמא רב דאמרינן זיל בתר רובא ורובא דאנשי לרדייא הוא דזביני הרי לך דרוב באלו הענינים ר"ל רוב דעות העולם ושמואל אמר בממונא לא אזלינן בתר רובא ויכול לומר לשחיטה מכרתיו ולך כיון דאיכ' מיעוט דמוכרים לשחיטה יכול לומר אני מן אותו מיעוט:
וההיא דטעה בשיקול הדעת צור אשר ממנה חוצב האי כללא נ"ל דלאו בשיקול הדעת אתמר דפוק עיין בה דמקשה תלמודא על הא דתנן דיני ממונות מחזירין בין לזכות ובין לחובה ורמינהי דן את הדין זיכה את החייב וכו' מה שעשה עשוי וישלם מביתו אלמא לא הדר ופריק רב יוסף כאן במומחה כאן בשאינו מומחה כלומר מתניתין דקתני מחזירין במומחה וטעמא דיש בו כח לחזור ואין בעל דין יכול לומר הנני סומך על טעם הראשון שאמרת וברייתא בשאינו מומחה דיכול לומר אנא אטעמא קמא קא סמיכנא דמי יאמר שטעית בראשון אני אומר בשנייה טעית ופריך והא קתני אם היה מומחה לרבים פטור מלשלם אלמא מה שעשה עשוי ופריק רב ששת כאן שטעה בדבר משנה כאן שטעה בשיקול הדעת טעה בדבר משנה חוזר בשיקול הדעת אינו חוזר ש"מ מהא שמעתא כפי תירוץ האחרון אם טעה בשיקול הדעת אינו חוזר הדין לסתור אותו לגמרי אלא הדיין ישלם מביתו ואם איתא להאי כללא יאמר הדיין קים לי כהאי תנא או אמורא וכיון שהוא מוחזק לא ישלם ולמה יגרע הדיין מבעל דין ועוד כד פריך לרב ששת בסמוך מההוא עובדא דר"ט דאמר לו ר"ע מומחה לרבים אתה ופטור מלשלם ואם איתא לימא ציה טועה בדבר משנה אתה וטועה בדבר משנה חוזר ופריק חדא ועוד קאמר חדא דטועה בדבר משנה וכו' ועוד אי נמי בשיקול הדעת טעית מומחה לרבים אתה וכל המומחה לרבים פטור מלשלם ולפי האי כללא למה לו לומר טעמא דמומחה תיפוק ליה דקים לי כפלוני כיון דשיקול הדעת היא אלא ודאי דליתא להאי כללא:
וההיא דהראש נמי אינה ראיה ואדרבא לסתור היא דהתם מיירי שהם מחצה על מחצה ובכי האי פלוגתא כתב הר"אש דלת מפקינא ממונא ואשמועינן דיכול לומר המוחזק קים לי וטעמא דלא גרע מתיקו דממונא והתם נמי מחצה על מחצה הוי דאי הוו רובא לא הוה סלקא בתיקו היה להם לפרש איך נפסקה ההלכה דאזלינן בתר רובא דדייני אלא ודאי דשקולים במניין הוו ולפיכך נשאר בספק ופסקינן לקולא כיון דאחד מוחזק אמרינן המוציא מחבירו עליו להביא ראיה דהכי הוא ואם לאו יאמר המוחזק קים לי אבל בדבר שכל חכמי ישראל חולקים נגד אחד בהא לא סבר הר"אש דנימא קים לי כנגד רבים תדע דהכי הוא דמייתי סיעתא מההיא דחזקת הבתים ד' ל"ב דק"ל הלכה כרבא בארעא והלכה כרב יוסף בזוזי והיכא דקיימא ארעא תיקום והיכא דקיימי זוזי ליקום וטעמא כדפרש"בם דמספקא ליה לרב דימי טעם של מי משניהם נראה יותר ולפיכך פסק הכא לקולא והכא לקולא כי המוציא מחברו המוחזק עליו הראיה והלוה מוחזק במעותיו והלוקח בקרקע שלו ואם איתא דהאי פלוגתא דרברוותא דכתב הר"אש איירי אפילו היכא דחד פליג נגד המרובין ויכול לומר קים לי מה ראיה מביא מהאי דחזקת הבתים אין הנדון דומה לראיה דשאני התם דמחצה על מחצה הוא דרבה ורב יוסף פליגי ולא יותר אלא ודאי כדכתיבנא דדווקא בכה"ג כששוים הם במניין או אפילו אינם שוים ממש אזי נאמר קים לי אבל לא יחיד נגד רבים דבאופן זה דיינו שנשוה הפוסקים לאמוראים במחצה על מחצה ולא נוסיף עליהם וא"כ חזר הדין בנ"ד דראובן יהיה חייב לקיים מה שכתב בידו בשטר ולזון את אחיו כיון דמרן מהרי"קא פסק נגד הרמב"ם וסיעתיה ומי יערב לבו לגשת אל הקדש ולפסוק הלכה דלא כמהר"יקא בהאי טענה דקים לי דלך נא אל ההר הגדול מהרי"בל וראה בעינך מה שכתב באותו סימן דאפילו יהיה בעניין דהרמב"ם והרב אבן מיגש דהם אבות העולם ורבים חולקים עליהם לא ק ל כהרמב"ם והרב אבן מיגש דהא ק"ל כבתראי וה"ה נמי בפוסקים דפסקינן כגדולי האחרונים דלא כהראשונים עיין שם:
ברם ראה ראיתי בשתי ראיות דנ"ד אתיא ככ"ע דע"כ לא פליגי אלא כשנתן איזה קצבה בדבר הן בשנים הן במזונות כגון ההיא דפוסק לזון חברו חמש שנים דשנים מיהא קיצי אע"גב דמזונות לא קייצי דבר קצוב מקרי אליבייהו דהחולקים על הרמב"ם וסיעתיה אבל היכא דלא שנים ולא מזונות קייצי לכ"ע פטור ולא נשתעבד ומוכרח הוא דאי לא תימא הכי הא דפליגי בחמש שנים לפלגו בפוסק כל ימי חייו ואנא אמינא אם בדבר שאין לו קצבה כלל חייב להני פוסקים כ"ש וק"ו בנותן קצבה באיזה צד או בשנים או במזונות אלא ודאי בהא לחוד פליג אבל באין קצבה כלל מודו להרמב"ם ז"ל והא ראיה דהכי הוא דהרשב"א דהוא מן החולקים כתב בח"ב ס' פ"ט אפילו חייב עצמו בדבר מה כל ימי חייו אוכל ימי היותו חזן הכנסת וכו' היינו טעמא דקיצץ לו מנה כדמוכח מהנחת השאלה ההיא תדע דמביא ראיה מההיא דבן לוי שמכר שדה לישראל ואמר לו על מנחת שמעשר ראשון שלי מעשר ראשון שלו אלמא אע"פי שלא קיבץ פירות ידועים אלא חלק ידוע דהיינו מעשר ולא קצץ שנים קצובות אלא לימי חייו וחיי יורשי חייב ברם בנ"ד דלא קצץ לא מזונות ולא חלק ידוע ולא שנים פשיטא דראובן פטור מחוב וטעמא דהמשעבד עצמו בדבר שאינו יודע כמותו לא סמכה דעתו לא דמקנה להקנותו ולא דמקבל לזכות בו דסבר מפליג בדברים הוא ומ"ה פסק הרמב"ם פרק כ"ה מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ג מי שערב לחברו בדבר שאינו קצוב כגון שאמר כל מה שתתן תן לו ואני ערב או הלוהו ואני ערב לאו כלום הוא ופטור:
ועוד דכל הני גאוני לא פליגי אלא היכא דהיה קניין בדבר כאשר יראה המעיין בספרי הפוסקים דהכי מוכח בהנזיקין והנושא בשקנו מידו וכי מוכח האי תשובה דהרש"בא שהבאתי ובנ"ד לא היה קניין דקניין צריך להיות נעשה בב"ד חשוב כן כתב הרמ"בם בהלכות מכירה ובנ"ד לפני מי נעשה בפני דייני דחצצתא סבי דבהתא בין הגוים הערלים אלא ודאי האי שטרא מלייא זיקא הוא ומזויף מתוכו:
ועוד משום טעמא דאסמכתא האי שטרא לאו כלום הוא דגרסינן בנדרים דכ"ז ההוא גברא דאתפיס זכוותא בבית דינא ופרש"י זכוותיה שטרי זכיותיו לב"ד והיה בריך לחזור לביתו ואמר חי לא אתינא מכאן עד תלתין יומין לבטלן הני זכוותאי אתניס ולא אתא אמר רב הונא בטלן זכוותיה אמר ליה רבא אנוס הוא ורחמנא פטריה דכתיב ולנערה לא תעשה דבר וכו' ולרב הונא מכדי אסמכתא היא ופרש"י ואמאי בטלו זכיותיו דברים בעלמא הן וסמך דעתו כסבור שהוא יכול לבוא בזמנו וכו' ואסמכתא לא קניא ומסיק והלכתא אסמכתא קנייא והוא דלא אניס והוא דקנו מיניה בב"ד חשוב ע"כ ש"מ מהאי שמעתא תלת מילי ש"מ בעינן שלא יהא אנוס באונס דמוכח לאינשי כההיא דפסקיה מברא דאמר שמואל לאו שרויה מתיא והוי גיטא וטעמא דאונסא דמגליא הוא וש"מ דבריך קניין וש"מ דצריך שיהיה הקניין בב"ד חשוב ופרש"י שלא יחזור בו וב"ד חשוב שיהא מומחה לרבים וכולהו שלשה בעינן דאי הוה חד בלא אידך לא קניית ע"כ וטעמא דאי לאו הכי קשיא הלכתא אהלכתא דק"ל בכמה דוכתי אסמכתא לא קניא ובמה דכתיבנא לא קשה מידי וכן פסק הרמ"בם פרק י"א הלכה א' אסמכתא אינה קונה שהרי לא גמר בלבו להקנותו ובהלכה י"ג כתב אסמכתא שקנו עליה בב"ד חשוב הרי זה קנה וכו' והוא שלא יהא אנוס והשתא בנ"ד לא היה קניין ולח ב"ד חשוב כדכתיבנא לעיל ונוסף גם הוא שהיה אנוס שרצה להציל את אחיו מהיות אחוז בכבלי ע"ז ושלא ישתקע בין הגוים שלא יזכר שמו עוד ומחמת אנסו כדי להציל הנרדף מתאות הממון המטרידו מלבוא לחסות תחת כנפי השכינה עשה שטר זה אבל לא עלה על דעתו דבר אחר כי אסמכתא גמורה היא שדעתו סומכת עדיין אם יהיה הדבר או לא והיה וק"ל באיזהו נשך ד' ס"ו כל דאי לא קנה וטעמא דדבר שאינו בידו הוא כמו שמפורש בדיני אסמכתא כל חילוקי אופנים דאיכא בדבר זה ומצאת כי תדרשנו ובנ"ד לא היה בידו לכופו להביאו והדבר ספק אם יבוא או לא יבוא ואע"גב דנעשה הדבר לאו כלום הוא כדכתב הרמ"בם באותו פרק שכתבנו ואע"גב דעשה שטר על עניין זה כבר הסכימו הפוסקים ומלכם בראשם הרמ"בם ז"ל וכן כל תנאין שמתנים בני אדם בניהן אע"פי שהן בעדים ובשטר אם יהיה כך או אם תעשה כך וכו אע"פי שהיה הדבר לא קנה וכן פסק מהריק"א בח"מ ס' ר"ז הא קמן דהאי שטרא דנ"ד כעשן מארובה הוא וראובן פטור מחיובו דגלי דעתיה דלא הייתה כוונתו אלא להוציאו מכור הברזל וכשראה זדון לבו של שמעון וכי עלה באשו ותעל צחנתו כי בגלל אהבת המועיל רצה להיות נאחז בסבך הטומאה הבטיחו מחמת אונסו לזונו ובודאי שהוצי' בשפתיו וביטל בלבו דאונס כי האי אונס דמגליא הוא:
ואל תהרהר אחרי בהאי סוגיא דחזקת הבתים דל"ז תליוה וזבין זביניה זבינא דאגב אונסיה גמר ומקנה הכא נמי בעובדא דילן נימא בהאי אונס דמצוה גדולה כזו להוציא יקר מזולל אגב אונסיה גמר וקנה אל תתמה אל החפץ דשאני התם דקיבל מעות אותו חפץ שמכר בע"כ ואמרינן אגב אונסא דזוזי גמר ומקנה ש"מ דבעינן תרתי אונס וקבלת מעות דמחמת אונס התליה ואונס ממון גמר בדעתו למכור עד שאמר רוצה אני וכן פסקו הרי"ף והרמ"בם פרק י' והטור ומהרי"קא ס ר"ה אבל בע"ד שלא קיבל שום דבר ואדרבא הוא כתב ליתן לו מתנה לא אמרינן הכי והראיה דהכי הוא דמצינו דמתנה קיל לעניין קנייה ממכר דאילו גבי מכר אם מסר מודעא קודם שימכור לעדים דעו שזה שאנו מוכר חפץ פלוני אניס אני שמכרו בטל ועוד כל מודעא דלא כתוב בה ואנו העדים ידענו שפלוני זה אנוס היה אינה מודעא אבל במתנה אם מסר מודעא ואח"כ נתן המתנה אע"פי שאינו אניס הרי המתנה בטילה שאין הולכין במתנה אלא אחר גילוי דעת כ"ש בנ"ד דעדיין לא בא לידו דשמעון וגלה דעתו שלא רצה ליתן לו דאין לך מודעא גדולה מזו ולא מבעיא אמינא דפטור אלא אפילו מותר לחזור בו ואין בו משום מחוסרי אמנה כדגרסינן בהזהב דמ"ט אתמר רב אמר דברים אין בהם משום מחוסרי אמנה ור' יוחנן אמר יש בהן משום מחוסרי אמנה וכו ופריך ומי אמר ר' יוחנן הכי והא אמר רבה בר בר חנה אמר ר' יוחנן האומר לחברו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו יכול פשיטא ופר"שי דהא לא משך ואין כח בב"ד לכופו ומשני אלא מותר לחזור בו אמר רב פפא ומודה ר' יוחנן במתנה מועטת דסמכה דעתייהו ופרש"י במתנה מועטת אין מותר לחזור בו משום דסמכה דעתיה דמקבל אדיבוריה כי אמר מותר לחזור בו במתנה מרובה קאמר דלא סמכה דעתיה דמקבל דליקמיה לדיבוריה וכן פסק הרמ"בם פרק ז' מהלכת מכירה הלכה ט' ואע"ג דגרסינן בירושלמי הדא דתימא בעשיר אבל בעני הוי נדר והביאו הרי"ף בפרק הזהב וכן פסק מהרי"קא בח"מ ס' הכ"ה ורע"ג וי"ד ס רנ"ח וא"כ בנ"ד נמי יהא אסור לחזור בו כיון דאין לו עני הוא לא דמי לנ"ד דשאני התם דנתן המתנה לחברו כשהוא עני ולפיכך הוי נדר אף שאמר בלשון מתנה דאמרינן בעלמא בפיך זו צדקה כלומר כיון שהוציא בשפתיו ליתן לעני חייב לקיים נדרו והכי דייק לישנא דמהרי"קא בי"ד אמר ליתן לחברו מתנה אם הוא עני הוי כנודר לצדקה ואסור לחזור בו ומדאמר כשהוא עני לאפוקי אם אמר ליתן בשעה שהוא עשיר לכשיעני דאז מותר לחזור בו דאי לא תימא הכי למה ליה לירושלמי לומר הדא דתמא בעשיר לפלוג בעשיר גופיה ולימא הדא דתמא בשנתן מתנה לעשיר אבל נתן לעשיר לכשיעני אכל שכן בעני ממש וכו' אלא ודאי דאם נתנו כשהוא עשיר לכשיעני מותר לחזור בו דבתר מעיקרא אזלינן לפיכך בנ"ד כשנעשה האי שטר מחנה אזי היה עשיר ולא היה צריך שום מתנה כדמוכח מהנחת השאלה דאמר ובמדינה הזאת אני ניכר מרויח מזונות אנשי בתו ואם נלך למקו' אחר אפשר שלא נרויח שם ונמות ברעב הנכה רואה בעיניך דבשעה שעשה המתנה לא היה צריך ממנה וא"כ בהאי שעתא לא חל הנדר ולהבא נמי לא חל דדבר שלא בא לעול' הוא דבתחילה צריך לצאת מהמקום ההוא ולילך למקום אחר ועדיין שמא יעני דאינו מוכרח שיהיה כן כמו שהוא אמר בעצמו אפשר שלא נרויח ודמיא הא מילתא לאותה ששנינו בקידושין ד' ס"ב האומ' לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר לאחר שתתגיירי וכו' אינה מקודשת וטעמא דכולם הוו דברים שלא באו לעולם כן פרש"י וכן מוכח בגמר' דמייתי עלה ממרא דאביי דאמר ר"א בן יעקב ורבי ורבי מאיר כולהו ס"ל אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכו' ר' מאיר דתניא האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר וכו' אינה מקודשת ר"מ מקודשת וסתם לן תנא במתניתין דלא כוותיה הא קמן דאע"גב דנתן לה כסף קידושין לכשתתגיירי לא כלום הוא דעדיין לא בא הגרות לעולם בנ"ד נמי שעשה שטר מתנה זו בשעה שהוא עשיר לכשיעני לא בא לעולם הוא וא"כ מתנה אין כאן נדר אין כאן ואע"פי שנתן ראובן זמן מה מזונות לשמעון לאו משום נדר נתן לו דמעיקרא לא חל עליו חובה זו אלא בתורת צדקה וחסד נתן לו:
ופוק חזי דגדולה מזו כתב מהרש"דם ח"ב ס' קכ"ח על עניין ראובן שנמצא בפרנקיאה בבית קרובו שמעון והיה שמעון הנ"ז נטמע בין הגוים ועובד אלילים וחלה ראובן את פני שמעון שיצא מתוך ההפכה וישוטט לבקש את ה' אלוהיו לעבדו במקום קדושה שכם אחד וכו' ושמעון כשראה את ראובן מפציר עמו בדבר הנזכר השיב לו שאם את הדבר הזה יעשה שיתחייב להלוות לו אלף פרחים לזמן ב' שנים אחר הגעת שמעון למקום החפץ ולקיום הבטחה זו שיניח בידו שלש מאות פרחים וכו רצה ראובן בדבר ומסר לשמעון המעות הנזכר וכתב לו מכתב ידו בלשון לעז וכו' ואחר זמן בא שמעון למקום וכו' והשיב הרב ז"ל דלא מבעיא דאינו חייב ראובן להלוות לו האלף פרחים ואדרבא מותר לחזור בו אלא אפילו צרור הכסף שלקח שמעון בידו לקיום ולהבטחה חייב להחזיר והביא הרב ז"ל כל הני טעמי דכתיבנא לעיל כאשר יראה המעיין באותה תשובה וסיים בסוף דבריו ומכל זה נראה ברור שרא בן זה עשה מה שעשה בתבונה ובדעת וביראה ה' וחייב להחזיר מעותיו ולא ישלם לו רעה תחת טובה גדולה שעשה עמו להביאו לחסות תחת כנפי השכינה:
דון מינה ואוקי באתרין דהשתא אם בנדון של מהרש"דם ששמעון היה כבר מוחזק מהשלש מאות פרחים וכבר באו לידו ועוד דדבר קצוב הוא ואפילו הכי פסק הרב ז"ל שמחיוב ההלואה נפטר ראובן והמעות שקיבל שמעון להבטחה חייב להחזירם לו מהאי טעמ' שלא עלה על דעתו של ראובן להתחייב בדבר זה אלא להעלותו מארץ מצר"ים ולהביאו אל ארץ רחבת ידם לעבוד את ה כ"ש בנ"ד דמהני האי טעמא בדבר שאינו קצוב ודבר שלא היה בא לעולם בשעת חיוב המתנה ולא החזיק בה המקבל שבודאי הגמור צדקה תחשב לו לראובן שהביאו לשמעון אחיו לחיי עולם הבא ופטור ראובן מהחיוב ההוא:
ובר מן דן ומן לן שא נא עין שכלך והבט למה שפסק מה"רר אהרן ששון ס' צ' על צוואת שנעשית בפרנקיאה בפני עדים אנוסים ואח"כ באו פה שלוניקי ומעיד' על הצוואה הנזכרת והשיב הרב ז"ל שהצוואה בטילה משים דבעינן תחילתו וסופו בכשרות וזו תחילתו בפיסול וכן פסק הרמ"בם פרק י"ד מהלכות עדות וכן פסק הטור ומרן בית יוסף בטור ח"מ ס' ל"ג וכתב הרב דווקא גבי עדות אשה שמת בעלה לא בעינן תחילתו בכשרות אלא דבשעת העדות חזר בתשובה אע"פי שבשעת ראיית העדות היה רשע גמור מקבילנן עדותו דמקילין בעיגונא דאיתתא כן פסק מהרי"בל ושקיל וטרי בראיות ברורו' דדינא הכי דוק ותשכח בסע"ה וא"כ בנ"ד אע"ג דכתב בכתב ידו דכמאה עדים דמי לאו בר סמכא הוא דאין כאן עדות כיון דכשנעשה השטר היה בפיסול דגוים היו אע"ג דכשבאים לפנינו לדין כשרי' הם דכבר חזרו בתשובה הא הוכחנו דבעינן בממון תחילתו וסופו בכשרות:
ברם אכתי אייתר לן לברורי אם ראובן חייב ליתן לו איזה דבר בתורת צדקה או לו דע מה שכת' הרי"בש בתשובה ס י"א ואביא תמצית דבריו שלא לאפושי טרחא והוא כי מי שהוא אנוס אחוז בחבלי השמד ואפילו עבד ע"ז שהדין הוא שיהרג ואל יעבור אם עבר ולא נהרג מחמת אימות מות נפלו עליו לא נפסל לעדות דאנוס רחמנא פטריה כיון שאין ב"ד עונשין אותו לא מיתה ולא מלקות כמו שכתב הרמ"בם בפרק ה' מהלכות יסודי התורה ופרק כ' מהלכות סנהדרין אבל אם יכול להמלט נפשו ולברוח מתחת יד מלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב על קיאו והוא נקרא עובד ע"ז במזיד והוא נטרד מן העולם הבא ויורד למדרגה התחתונה של גהינם כן פסק הרמ"בם באותו פרק ובודאי איש אשר אלה לו אין צריך לומר שפסול לעדות אלא פחות הוא מן הגוי' ומורידין אותו ולא מעלין כיון שהוא עובד ע"ז ברצונו ועל אלה וכיוצא כתב הרב בהלכות עדות פרק י' שהמשומדין פסולין לעדות זו היא כת האחת מהשתים שחלק הריב"ש וחיי ראשי שכת ארורה היא זאת וישראל משומד מקרי ומותר להלוותו ברבית כן כתב הרמ"בן ס' רכ"ד וכן כתב מהר"ר דוד אבן זמרא סימן י"ב ויש אחרת שהיו יוצאים בלב שלם מן השחד אלא שאין יכולת בידם כי לא יספיק להם אל ההוצאות המרובות שיש להם לעשות להוצי' עצמם אבל הם יראים פן בהניחם אנשי ביתם בין הגוים יתערבו בהם וילמדו ממעשיה' ולא יצאו משם לעולם ובאמת בסתר הם נזהרי' מלהתגאל בטומאת העבירות זולתי במקום סכנה ואלה אע"פי שהם לאו גרועים כראשונים לפי האמת כל שאפשר להם להציל עצמם חייבים אף אם יעזבו בניהם ובני ביתם בארץ לא להם שאהבת ה ותורתו קודמת לכל דבר שבעולם לכן מכל מאי דכתיבנא צריכין אנו לחקור מאיזה מין הם אלו השני אחים של נ"ד דראובן ודאי מן הכשרי' הוא שבא לחסות תחת כנפי השכינה ולא עוד אלא שמשך עצמו ואחר עמו אבל שמעון יצא מן הכת הראשונה ולכת שנייה לא הגיע לומר אהבתי את ה' לעבוד עבודתו אלא בשביל אהבת הממון לא בשביל בניו ובני בתו וא"כ יגלו שמים עונו בשנותו את טעמו לפני הדיינים כמתרעם על שהניח ביתו לאבוד ועל הבטחתו של ראובן אחיו ועל השטר חוב בא עמו הרי ברור כשמש דפיו מלא לאמר דאילו לא היה כן לא היה יוצא משם לעולם אוי לנפשו כי גמלה רעה ולכן אמינא שמכתלי פניו ניכר שפגומי הוא ולכן משורת הדין אין ראובן חייב ליתן לו מאומה אלא בתורת צדקה וחסד בתנאי שיחקור וידרוש אם עומד בדיבורו או אם יחזור בתשובה ואז יתן לו כפי נדבת ידו ואם לאו יחזיר על הפתחים ואע"גב דההיא דהרי"בש איירי לעניין גט אשה אנוסה שנתגרשה מבעלה אנוס ועדי החתימה ומסירה כולם אנוסים וכיון דעניין חמור הוא דא"א ולפיכך נכנס באותה חקירה אבל בכ"ד לא צריכנא לכל זה דלענין ממון הוא ועוד מצינו בי"ד ס רנ"א דעבריין על מצוה אחת לתיאבון אינו חייב להחיותו ולפדותו אבל להכעיס אסור לפדותו דמשמע דחיובא ליכא ולא איסורא איכא היינו דווקא באחת מכל המצות אבל בע"ז דכופר בכל התורה כולה אפילו לתיאבון ר"ל בעבור איזה כונה כגון אהבת המועיל ודאי אסור להחיותו ולפיכך נכנסתי בחקירה זאת ועוד כי בזמנינו ראיתי שמה ושערורה נהייתה בארץ פורטוגאל בעניין האנוסים לכן אמרתי שידרשו ויחקרו הדיינים אם יבוא לידם מעשה כזה כדי שכל ישראל שמעו ויראו ויבואו כל הנידחים בארץ אס"ור להסתופף תחת עול התורה והמצות:
זאת תורת העולה דראובן פטור מחיובו דהאי שטרא נפלא תלחי תלחי מכל הני טעמי דכתיבנא ואם יחזור בתשובה שלימה יתן לו בתורת חסד הנראה לעניית דעתי כתבתי וחתמתי שמי בסדר ובשנת זה ספר תולדת אדם ביום ברא ליצירה:
אברה' בן לא"א כמהר"ר יעקב די שלמה די מיזה נר"ו: