שאלה יח זבולון היה חייב ב' אלפים פלוריניס ליששכר וראובן היה חייב זה הסך לזבולון. ובא לשלם זה החוב לזבולון ואמר לו זבולון בבקשה ממך שתעשה לי החסד לשלם בעדי ליששכר הב' אלפים פלורינ'יס הנז' שאני חייב לו ובכך אתה נפטר ממני ובתנאי שתקח השובר ממנו להורות שפרעת הסך הנז' מפאת חובי וכפי דברי ראובן תיכף ומיד הלך אצל יששכר ואמר לו. הרי לך ב' אלפים פלורינ'יס מפאת החוב אשר אתה נושה מזבולון כי הוא שלח אותי לשלם לך בעדו וכשקיבל יששכר המעות הנז' ואמר לו ראובן תן לי השובר שקיבלת אלו ב' אלפים פלורינ'יס בעבור חוב זבולון שהשיב לו יששכר איני יכול לעשותו כי אין לי פנאי והרי לך ב' עדים כשרים שאני מודה בפניהם שקיבלתי המעות הללו מחמת החוב של זבולון וכו' ואחר עבור ימים הרבה הלכו להם העדים הנז' למדינת הים ויששכר נפטר לבית עולמו והניח אפוטרופוס לבניו ומצאו כתוב בפנקסו שזבולון חייב לו ב' אלפים פלורינ"יס. ובא האפוטרופוס הנ"ל ותבע מזבולון הסך הנ"ל וזבולון השיב לו. שכבר פרע החוב הנ"ל ע"י ראובן ביום פלוני משנת פלוני כך וכך לחדש פלוני וגם ראובן מודה בזה שפרעו בפני ב' עדים פלוני ופלוני אבל שלע"ט אינם נמצאים כי הלכו להם למדינת הים והאפוטרופוס טוען שיד היתומים על העליונה. כיון שלא מצא כתוב טל פנקסו שחוב זה הוא פרוע וגם שאין שובר יוצא מתחת ידו מבעיא לן השתא מי צריך לשלם החוב הנז' או נימא הואיל שראובן שינה מציווי משלחו הו"ל שהשליח מעל וטיווח בשליחותו ולכן חייב לשלם או דילמא הואיל ועשה לו שמורה מעליא לפרוע חובו בפני עדים יהיה פטור ויהיה חייב זבולון לשלם שנית או נאמר שיפסידו היתומים על הכל יבא דברך הטוב ומהתמ"ש:
תשובה טרם כל דבר צריכין אנו לידע אם ראובן השליח דנ"ד נקרא פושע במה ששונה מציווי משלחו לתת המעות ליששכר בלתי קחת ממנו השובר כאשר ציוה לו זבולון משלחו או לא ואע"ג שראובן טוען שלא מבעיא שלא עיוות בשליחותו אלא שאדרבא הוסיף לו שמירה מעליא לפרוע חובו בפני ב' עדים כשרים מ"מ יכול זבולון לטעון ולומר. כיון שהעדים הנז"ל לע"ע אינם נמצאים לפנינו שסוף סוף גרם לו הפסד ע"י שינויו הנ"ל לחייב ולשלם שנית שאילו היה לוקח ממנו השובר כאשר ציוה לו היה מראה השובר הנ"ל לאפוטרופוס ובזה היה נפטר מלשלם פעם שנית וכבר הארכתי במקום אחר להוכיח. שבכל מה שמשנה השליח מדעת משלחו כל ההפסד שאפשר לתלות מחמת השינוי שחייב השליח לשלם ושלעולם יד השליח על התחתונה שהרי לתקן שלחו ולא לעוות וכנראה מתשובותי הנדפס' בס' פרי עץ חיים תוך שאר פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י ה"ה בח"א דף ק"א ובח"ב סי' ס"ח ע"ש:
וכן מצינו בגמרין במסכת כתובות בפ' הכותב דף פ"ו ע"א בעובדא דאבימי שכתבו שם וז"ל אבימי בריה דר' אבהו הוו מסקי בי זוזי בי חוזאי שדרינהו ביד חמא בריה דרבא בר אבוה. אזל פרעינהו אמר להו הבו לי שטרא אחרו ליה סיטראי נינהו אתא לקמיה דר' אבהו אמר ליה אית לך סהדי דפרעתינהו אחר ליה לא אמר ליה מגו דיכולין לומר לא היו דברים מעולם יכולין נחו למימר סטראי נינהו לענין שלומי שליח מאי אמר רב אשי חזינן אי אמר ליה שקיל שטרא והב ליה זוזי משלם הב ליה זוזי ושקיל שטרא לא משלם ולא היא בין כך ובין כך משלם דאמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי עכ"ל:
ופירש"י ז"ל וז"ל מסקי בי נושים הוו. בי חוזאי אנשי אותה מדינה. סטראי נינהו מצד אחר היינו נושים בו מלוה על פה ומחמת אותה מלוה נחזיק בהם לענין שלומי שליח למשלח מי הוה פושט שהחזיר המעות עד שלא קיבל מהם השטר לתיקוני שדרתיך והיה לך לדקדק בתקנתי וכו' עכ"ל ע"ש:
וכדומה לנדון זה דנ"ד מצאתי שנשאל מוהר"ם מלובלין ז"ל בתשובותיו סי' י'. על ראובן ששלח לשמעון ע"י שילוחו שישלם לו ההלואה שהיה חייב לו כפי הש"ח שהיה לו בידו ולא שלח הש"ח הנז' ע"י השליח הנז' ואעפ"י כן כשבא השליח הנז' אצל שמעון נתן לו מקצת פרעון החוב ואמר לו ראה נא שיכתוב לי ע"ג הש"ח קבלת סך מעות אלו שקבלת מידי והשליח השיב שכן יעשה והלך השליח ונתן המטות לראובן ולא כתבו ע"ג הש"ח ועתה תובע ראובן את שמעון שישלם לו כל סך הש"ח במושלם ועל המעות שקיבל מהשליח טוען סטראי נינהו ושמעון תובע מהשליח שישלם לו המעות שמסר לידו מחמת שפשע בשליחותו שחסר המעות ביד ראובן בלתי שיכתוב הקבלה ע"ג הש"ח וכו':
והשיב הרב הנז' דכיון שהלוה לא היה מוכרח לשלוח המעות ע"י השליח ששלח למלוה רק שמרצונו הוא שלח המעות ליד המלוה ע"י השליח הנז' א"כ נעשה השליח שלוחו של לווה וכיון שהלוה אמר לו בשעת נתינת המעות שיכתוב הקבלה ע"ג הש"ח והוא פשע בשליחותו ושינה מציווי משלחו ונתן המעות ביד המלוה בלי שיכתוב הקבלה ע"ג הש"ח שחייב השליח לשלם לשמעון המעות הנז"ל דשפיר שייך למימר ליה. לתקוני שדרתיך ולא לעוותי עכ"ל ע"ש:
הרי לך מהיוצא מהנ"ל וממסקנת התלמוד דכל שליח שלא נשמר מציווי משלחו וגרם לו שום היזק שנקרא מעל ושעיוות בשליחותו וחייב לשלם ההיזק שגרם למשלחו ע"י שינוייו וכן מצינו מפורש בדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפ"א משלכות שילוחים ושותפים הלכה ו' וז"ל מי שהיה חייב לחבירו ממון בין משום מלוה בין משום פקדון או שכירות ונתן המעות ביד השליח ואחר לו הולך חמון זה לבטל חובי אין השליח צריך להטפל לו וליתן לו בפני עדים. ואם אמר לשליח אל תפרע חוב זה אלא בעדים. ופרע שלא בעדים חייב לשלם וכן אם היה החוב בשטר בין שאמר לו תן המעות וקח השטר ובין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות ונתן בלא עדים ולא לקח השטר חייב לשלם שהרי לתקן שלחו ולא לעוות וכו' עכ"ל. וכן הטלה מרן ז"ל בשלחנו הטהור בחלק חה"מ סי' נ"ח ע"ש:
נמצינו למדין מכל הנז"ל בנ"ד שראובן השליח הנז"ל במה ששינה מציווי משלחו שמעל ועיוות בשליחותו וחייב לשלם לזבולון דנ"ד הב' אלפים פלוריני"ס. שלע"ע תובע ממנו האפוטרופוס אשר הניח יששכר לבניו כיון שגרם לו ע"י שינויו ההפסד הנ"ל שאילו היה לוקח השובר מיששכר כאשר ציוה לו משלחו היה מראה השובר לאפוטרופוס הנז' ואז היה נפטר מלשלם פעם שנית וכדכתיבנא:
איברא שי"ל דשאני נ"ד מהא דכתיבנא לעיל יען שבהאי שינוי ששינה ראובן השליח דנ"ד שבמקום קחת השובר מהמלוה פרעו בפני ב' עדים כשרים אין אנו יכולין לקיים ולומר שמטע ועיוות בשליחותו אלא אדרבא יש לנו להפך בזכותו ולומר שהוסיף לו שמירה מעליה וראיה עדיפה כאשר צידד החכם השואל בשאלתו כי פריעת חוב בפני עדים עדיף מהשובר יען שראיית השובר היא ראיה גרועה שכיון שאינו אלא כתיבת יד המלוה וחתימתו שמודה שנפרע מחובו הנ"ל נמצא שאם נאבד השובר או לא ימצא מי שיקיי' לו שוברו לפי שאין כתב ידו של המלוה ניכרת או שאיננו מוצא שחתימתו הנ"ל יצא ממקום אחר כדי לקיימה היה האפוטרופוס יכול לטעון שהשובר הנ"ל היוצא מתח' יד הלוה שהיא מזוייפת ואז עכ"פ היה חייב זבולון לחזור ולשלם פעם שנית. מה שאין כן כשפורע בפני עדים דקי"ל שכל הפורע בפני עדים שאעפ"י שהלווה לא לקח שטרו מיד המלוה ועודנו בידו שנפטר הלווה מלשלם פטם שנית:
ותדע שכן הוא שראיית השובר היא ראיה גרועה וכי אינו אלא כתיבת יד המלוה וחתימתו ושאינה נעשית בפני עדים ושיש לחוש לכל האי דכתיבנא שהרי איתא בב"ב בפ' גט פשוט דף ק"ע ע"ב וז"ל מי שפרט מקצת חובו ר' יהודה אמר יחליף ר' יוסי אומר יכתוב שובר אמר ר' יהודה נמצא זה צריך להיות שומר שוברו מן העכברים אמר ליה ר' יוסי כך יפה לו ולא יודע כחו של זה ע"כ: ר"ל דמי שחייב לחבירו סך מה ופרע מקצתו ר' יהודה אומר יכתוב לו שטר אחר מן החשבון שנשאר ויתנהו למלוה והמלוה יחזיר לו שטר הראשון ור' יוסי אומר שיכתוב המלוה שובר מהמקצת אשר פרע לו הלווה והקשה לו ר' יהודה דא"כ נמצא שהלווה צריך להיות שומר שוברו מן העכברים שאם יאבד השובר יגבה המלוה כל חובו ויפסיד הלווה וכו' ע"כ:
הא קמן מבואר מדברי ר' יהודה כי ראיית השובר היא גרועה בהיות שנכתב בלא עדים דאם לא כן איך אמר שאם יאבד השובר שהמלוה יגבה כל חובו הלא העדים יגידו שפרע מקצת חובו אלא ודאי שהאמת הוא כדכתיבנא שכל שובר נכתב בלא עדים ושכל הפורע חובו בפני עדים עדיף:
נמצא לפי זה שראובן השליח דנ"ד לא מבעיא שלא מעל ולא עיוות בשלימותו אלא אדרב' הוסיף לו ללוה שמירה וראי' מעליא אשר ע"כ היה ראוי לנו לפוטרו מלשלם ההיזק שאירע לו לע"ע לזבולון משלחו מטעמא דכתיבנא:
אמנם בהיות שהעדים הנז"ל אשר פרע בפניהם ראובן דנ"ד חובו של זבולון משלחו ליששכר כנז"ל אינם נמצאים לע"ע בפנינו כדי שיבאו ויגידו אם האמת אתו אם לאו: חל עלינו חובה לראות ולחפש מפי סופרים וספרים ובדברי הפוסקים זלה"ה אם יהיה נאמן השליח הנ"ל עפ"י דיבורו לבד כדי לפוטרו מכל וכל או לפחות יהיה חייב שבועה כדי לאמת דבריו אם עשה שליחותו כנז"ל ומה יהיה שבועתו כדי להפטר עצמו מתביעת זבולון משלחו ואם אז יהיה חייב זבולון הנז"ל לשלם לאפוטרופוס פעם שנית או אם יפסידו היתומים הכל מבואר היטב כדי להפיק רצון החכם השואל וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן במסכת קידושין בפ' האיש מקדש דף מ"ג וז"ל אמר רבה אמר רב נחמן אמר לשנים צאו וקדשו לי את האשה הן הן שלוחיו הן הן עדיו וכן בגירושין וכן בדיני ממונות וצריכא דאי אשמועינן בקידושין משום דלמסרא קא אתו אבל לגירושין ניחוש שמא עיניו נתן בה ואי אשמועינן גירושין משום דאתתא לבי תרי לא חזייא אבל ממונא הני מפלג פלגי צריכי מאי קסבר אי קסבר המלוה את חבירו בעדים צריך לפרעו בעדים הני נוגעים בעדות נינהו דאי אמרו לא פרעניה אמר להו פרעוני. אלא לעולם קסבר דהמלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים דיכלי למימר אהדרינהו ללוה יכולין למימר פרעניה למלוה והשתא דתקין רבנן שבועת היסת משתבעי הני עדים דיהיבנא ליה ומשתבע מלוה דלא שקיל ליה ופרע ליה למלוה עכ"ל:
ופירש"י ז"ל וז"ל הן הן עדיו דשליח נעשה עד וכן בגירושין אם שלח גט לאשתו ע"י שנים וכן בדיני ממונות אם שלח חובו למלוה ע"י שנים דלמסרא קא אתו הילכך מה להם לאוסרה עליהם ועל כל העולם בשקר דאתתא לבי תרי לא חזייא וכיון דתרי נינהו לא משקרי מאי קסבר. רב נחמן דאמר וכן בדיני ממונות אי קסבר המלוה את חבירו בעדים צריך לפרעו בעדים. ואין נאמן לומר פרעתי היכי מהימני לומר נתננום למלוה הרי נוגעים בעדותן הם דאי לא שאם לא יאמרו מעידים אנו שקבלם המלוה יאמר להם הלווה פרעוני מה שמסרתי לכם לפעמים שמסרו להם בעדים אהדרינהו ללוה למשלח ואין עליו אפילו שבועה שהרי אין הודאה במקצת כאן יכלי למימר יהיבנא למלוה ודבריהם קיימים ובתורת עדות שאינם נוגעים בעדותן והשתא דתקון רבנן שבועת היסת שאפי' למי שאינו מודה במקצת הפילו עליו שבועה מהשתא אפילו דסבירא לן דהמלוה את חבירו בעדי' אין צריך לפרעו בעדים אפ"ה נוגעים בעדותן הם דאי אמרי אהדרינהו ניהלך בעו אשתבועי לפיכך הם מעידים שקיבל מלוה מידם כדי שיפטרו מן השבועה ונוח הוא להם להפסיד הממון למלוה מלישבע בשקר דאע"ג דחשידי אממונא לא חשידי אשבועתא הילכך בממון לא אמרינן הן הן עדיו וכיון דעדים לא הוו הרי הדין הזה כדין הקצוב בשבועות גבי חנווני על פנקסו דמשתבעי אינהו שיהבו להו למלוה ונפטרין מן השולח דאיהו האמינם בשבועה שמסר להם מעותיו אבל מלוה אומר שאין נאמנים לו בשבועה ומשתבע דלא שקיל מנייהו ופרע ליה לווה למלוה וכו' עכ"ל ע"ש:
נמצינו למדין מכל הנז"ל שאם אמר לשנים תנו מנה לפלוני שאני חייב לו והשילוחים אומרים נתננו והמלוה אומר לא קיבלתי שמתוך שיכולין לומר אהדרינהו למשלח נאמנים לומר פרענוהו למלוה ונפטר הלווה:
אמנם זהו דוקא קודם שתיקנו רז"ל שבועת היסת אבל עתה אחר התקנה כיון שאם יאמרו השילוחים אהדרינהו המנה למשלח הנה הם חייבים לישבע שבועת היסת. גם כן אם יאמרו שעשו שליחותם ופרעו למלוה אינם נאמנים וחיובים לישבע יען כי יש לחוש ששקר בפיהם ושלא פרעו למלוה וכדי להציל עצמם מהשבועה מעידים שפרעו למלוה אם כן נוגעים בעדותן הם ואין דנים על פיהם הילכך נשבעים השילוחין שעשו שליחותן כדי להפטר עצמם מהלווה וישבע המלוה שלא נטל ויטול:
ומסתברא שהעדים או השלוחי' נשבעים תחילה שעשו שליחותם וכו' והמלוה לכי בעי איפרועי מהלווה. אז משתבע ויטול וכדכתב הרב בטל התרומות בשער כ"ט ח"ב בשם רבינו אפרים ז"ל ע"ש:
ואע"ג דשבועת המלוה לאו מדינא הוא דה"ל כאומר מנה לי בידך. והלווה אומר איני יודע אם פרעתיך דחייב לשלם מ"מ משום דהכא השילוחין מכחשי למלוה תיקנו רבנן דלשתבע ג"כ המלוה:
ואם תאמר ולמה נשבעין השילוחין כלל ללווה והלא אין הלוה יודע ודאי אם פרעו למלוה או לאו ואין לו עלייהו אלא טענת ספק וקי"ל שאין נשבעין היסת אלא בטענת בריא:
ויש לומר דכיון שהלווה טוען בריא שמסר להם והמלוה ג"כ טוען בריא שלא נתנם לו מצטרפין טענותיהם ומשביעים להם:
ואל יעלה על דעתך לומר שמא דתקינו להו רבנן שבועה שהוא דוקא כשאמר לשנים תנו מנה לפלוני וכו' שה"ה אפילו כשאינו אלא שליח או עד א' הוא דתקינו ליה רבנן שישתבע השליח דעשה שליחותו כדי להפטר עצמו מתביעת המשלח ושישתבע ג"כ המלוה דלא שקיל ואז יפרט ליה לווה למלוה משום דהו"ל כדין החנווני שהרי החנווני ג"כ הוא שליח כמו העדים דהכא דהוו שליחי לאמטויי ההוא ממונא למלוה והפועל או הב"ח הו"ל כמו המלוה דהכא הילכך הכא נמי דיינינן דכוותה וכדכתיבנא ועיין בס' התרומות בשער נ"ט ח"ב סי' ג' ובמוהר"י קולון בשורש ק"ך ובתה"ד סי' ש"א ע"ש:
ומיהו לאו בחד גוונא משתבעי השליח והמלוה אלא שבועת המלוה היא שבועת המשנה שהיא כעין של תורה בנקיטת חפץ כשבועת הפועלים שהרי הוא נשבע ונוטל כמותם ושבועת השלוחים אינה אלא כי אם שבועת היסת ואינה כשבועת החנווני שהיא שבועת המשנה. דשבועת המשנה. אינה אלא בנשבעין ונוטלין וכדכתב הר"ן ז"ל בפ' האיש מקדש ע"ש:
וכן מצינו להרי"ף ז"ל שכתב שם וז"ל ומלוה דאמר לא נפרעתי כיון דלווה לא יכיל למימר ליה ודאי פרעתיך דהא לא ידעי אי פרעו ליה הני שלוחים או לאו הו"ל כדין חנווני על פנקסו וכי היכי דאמר ליה בעל הבית לחנווני תן לפועל בסלע מעות והוא אומר נתתי והם אומרים לא נטלנו משתבעי הנך פועלים דלא שקלו שקלו מידי מאגרייהו מיניה דחנווני ושקלי מיניה דבעל הבית משום דלא ידע אי פרע להו חנווני או לא הכי נמי משתבע מלוה כעין שבועה דאוריית' דלא פרעו ליה מידי הנך שלוחים ופרט ליה לווה למלוה וכו' ע"כ:
וכן הוא דעת הרמב"ם ז"ל שכ"כ בפ"א מהלכות שלוחים ושותפים הלכה ז' וז"ל השולח מעות שבידו ביד שלוחו ואמר לו הולך ממון זה לפלוני שאני חייב לו והלך ונתן לו שלא בעדים השליח אומר נתתי וב"ח או הפועל אומר לא לקחתי וכו' השליח נשבע היסת שנתן וב"ח או הפועל נשבע שבועת התורה שלא לקח וישלם הלווה לב"ח או לבעל הפקדון ואפי' היו השלוחין שנים אין עדותן מועיל מפני שהם נוגעין בעדות שהרי חייבים להשבע היסת וכו' עכ"ל: וכן כתב רבינו ירוחם ז"ל בנתיב ג' ח"ב שלהרי"ף ולהרמב"ם ז"ל המלוה נשבע בנקיטת חפץ והשליח שבועת היסת בין שהוא א' בין שהם שנים ע"כ ע"ש:
וראה זה מצאתי להרא"ש ז"ל בכלל ס"ט סי' י"ב שנשאל כעין שאלה דנ"ד והביאה הטור בנו ז"ל בח"מ סי' קנ"א וז"ל:
שאלה ילמדנו רבינו ראובן היה חייב לשמעון מנה ושמעון היה דר בעיר אחרת ולוי היה הולך לעיר שמעון והיה חייב לראובן מנה ואמר לו ראובן ללוי המנה שאתה חייב לי תנהו לשמעון. ולוי אומר נתתי ושמעון אומר לא לקחתי מי אמרינן שליח נשבע היתה שנתן וב"ח בנקיטת חפץ כיון שהשליח מכחיש. וישלם ראובן לשמעון שנית לפי שמצאתי להרמב"ם ז"ל שכתב בפ"א מהלכות שלוחים דהשולח ממון ביד שלוחו וכו' שהשליח נשבע היסת שנתן. וב"ח בנקיטת חפץ שלא לקח וישלם החוב למלוה ע"כ ואני אומר שיש לחלק בין הולך מנה לפלוני וכו' לאומר תן מנה לפלוני שאתה חייב לי' או דילמא דרך א' להם:
תשובה דע שאין חילוק בין האומר הולך מנה זה לפלוני לאומר תן מנה לפלוני שאתה חייב לי אלא בשניהם נשבע השליח שעשה מאמרו ונתן לו ונפטר בשבועת היסת שהרי הוא כופר בכל. וב"ח נשבע בנקיטת חפץ כיון שנשבע להוציא והשליח מכחישו ולא מצינו חילוק בין הולך לתן. אלא לעניין קנייה דאיכא למאן דאמר הולך לא כזכי ותן כזכי אבל לענין השבועה אין חילוק ביניהם וכו' עכ"ל:
הרי לך בפירוש שהרי"ף הרמב"ם והרא"ש ודעמייהו ז"ל כולם מסכימים לדעת א' שלשליח חייבו שבועת היסת ולמלוה שבועת המשנה שהיא כעין של תורה בנקיטת חפץ וכן הוא העיקר ודלא כהרז"ה ז"ל שכתב בס' המאור שאף שבועת השלוחין היא בנקיטת חפץ כשבועת המשנה דליתא וכדכתיבנא:
והגם שהר"ן ז"ל כתב שדעת הרמב"ם ז"ל הוא שג"כ המלוה נשבע שבועת היסת ותמה עליו כבר תפס עליו מרן ז"ל בכ"מ וכתב וז"ל ולא ידעתי מאין לו וכו' ואולי נסחא משובשת נודמנם לו להר"ן ז"ל שבנסחא המדוייקת כתוב בפי' כנסחתינו. שהב"ח או הפועל נשבע שבועת התורה וכו' עכ"ד ע"ש:
ותמהני על מרן ז"ל איך לא צדק מאמרו והכריח הדבר מדברי הרמב"ם עצמו שכתב בפ"א מהלכות טוען ונטען הלכה ז' וז"ל כל המחוייב שבועת היסת אם רצה להפוך השבועה על התובע הרי התובע נשבע היסת ונוטל מחבירו ואין לך מי שנשבע היסת ונוטל מחבירו אלא זה שנהפכה עליו שבועת היסת ואין לך שבועה שתהפך אלא שבועת היסת בלבד: אבל שבועת התורה או של דבריהם שהוא כעין של תורה אין הופכין שבועתן עכ"ל ע"ש:
הרי לך בפי' נכללא כייל לן הרמב"ם עצמו ז"ל דליכא שום שבועת היסת בנוטלין אלא לענין היפוך. וכיון שכן נסחתינו היא הנכונה והמדוייקת כמ"ש הוא ז"ל. שהבעל הבית או הפועל נשבע שבועת התורה. ולמה לא צדק מרן ז"ל מאמרו להכריח דבריו ז"ל מדברי הרמב"ם גופיה הנז"ל ולקיים ולומר שבודאי נסחתו של הר"ן ז"ל היא משובשת ולא להסתפק בדבר ולכתוב שאולי נסחא משובשת נזדמנה לו להר"ן ז"ל וכו' ודוק:
וכן מצינו להריב"ה ז"ל בח"מ סי' צ"א שכתב בפי' בשם הרמ"ה ז"ל שהפועלים צריכין לישבע כעין של תורם כיון שנשבעין ונוטלין והחנוני או השליח שבועת היסת וכו' ע"ש דמשמע מדבריו ז"ל דסברת הרמ"ה ז"ל היא כסברת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל וכן הבין מר"ן ז"ל שם בביתו ביתה יוסף ע"ש:
ויש לתמוה על רבינו ירוחם ז"ל שכתב בסוף ח"ב מנתיב ג' שרמ"ה כתב כי השלוחין והמלוה משתבעי כעין דאורייתא כגון החנווני: והפועלים ע"כ: ודוחק הוא לומר שהאי רמ"ה שכתב רבינו ירוחם אינינו הרמ"ה שכתב ריב"ה ז"ל אלא מוכרחים אנו לומר שט"ס נפל בדברי רבינו ירוחם ז"ל ובמקום רמ"ה ז"ל צ"ל רז"ה ז"ל שכן בספר המאור רז"ה ז"ל השוה השליח והמלוה לחנווני ולפועלים כדכתיבנא ע"כ: ואחרי כתבי הנז"ל. מצאתי שג"כ הרב בעל גידולי תרומה ז"ל בשטר כ"ט ח"ב סי' ג' הרגיש בדבר והגיהו כנז"ל ושמחתי כי כוונתי לדעתו הרחבה וכו' ע"ש:
איברא שהרב כמוהר"י ן' מיגש רבו של הרמב"ם ז"ל כתב דשבועת הפועלים נמי אינו אלא היסת וכמו שכתב בשמו הרב בעל התרומות בשער כ"ט מטעמא דלא עבוד רבנן תקנתא אלא היכא דתרווייהו. חנווני ופועלים משקרי אהדדי ושקלי מבעל הבית *אבל היכא דהחנווני לא שקיל מבעל הבית מידי לא עבדו רבנן תקנתא אפילו גבי פועלים הילכך כתב דליכא עלייהו אלא שבועת היסת. וגם רבינו אפרים ז"ל תפס על הרי"ף ז"ל ומפרש כהר"י ן' מיגש ז"ל ע"ש:
אבל כבר תפש  עליו שם.  הרב בעל גידולי תרומה ז"ל וכתב עלה וז"ל ובמניותי לא ירדתי אל תכלית כוונתו. דאע"ג דשבועת חנווני אינה אלא להפטר מ"מ כבר הוציא מבעל הבית ונתן לו המעות. ועתה באים הפועלים להוציא עוד ממנו שנית וכיון שהחנוני משקר להו ואומר שכבר נתן להם. למה לא יתקנו לפועלים שישבעו להפיס דעתו של בעל הבית כיון דמ"מ הוא מפסיד. דהא כבר קדם ונתן המעות לחנווני ואם עתה יצטרך לפרוע פטם אחרת לפועלין הוי ליה ב' תשלומים שאע"ג שאינו מוציא עתה שניהם יחד מה בכך דמה לי מעיקרא. מה לי השתא וכו' עכ"ל ע"ש:
סוף דבר העולה מכל הנז"ל דכתיבנא שלענין דינא ילפינן דהשולח מעות לבעל חובו ע"י שליח והשליח אומר נתתי והב"ח אומר לא לקחתי ששניהם נשבעין. השליח שבועת היסת לפי שנשבע ונפטר ואינו משלם והמלוה שבועת המשנה שהיא כעין של תורה בנקיטת חפץ שהרי הוא נשבע ונוטל דכיון שהרי"ף והרמב"ם והרא"ש והרמ"ה ז"ל מסכימים לדעת א' כדכתיבנא הכי נקטינן ודוק:
ברם מכל הנז"ל לא ילפינן עדין מידי לנ"ד. שהרי כל הנז"ל לא איירי אלא כששלשתן לפנינו מכחישים זה את זה אבל אם מת המלוה כהא דנ"ד פסקו הפוסקים ז"ל שאין כאן שבועה כלל לשליח שהרי אין מי שמכחיש לו ושיטעון עליו ודאי שלא עשה שליחותו שכיון שמת המלוה אין הלווה יכול להשביעו שהרי הדבר ספק אצלו אם פרע למלוה או לא. וכדכתב הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות שלוחים ושותפים גבי השולח מעות לחבירו ע"י שלוחו וכו' וז"ל במה דברים אמורים כשהיה השליח מכחיש את הב"ח והרי שלשתן עומדים אבל אם בא השליח ואמר נתתי כמו שאמרת לי אינו יכול להשביעו היסת שעשה שליחותו שהרי אין שם טוען עליו טענת ודאי שלא נעשה שליחותו וכן אם מתו השלוחין או הלכו להם למדינת הים ובא ב"ח לתבוע אינו יכול הלוה להשביעו היסת שלא פרעו השליח שהרי אין כאן מי שטוען עליו טענת ודאי שלקח אלא מחרים הלווה חרם סתם. ומשלם החוב שעליו וכן כל כיוצא בזה עכ"ל ע"ש:
וכיוצא בזה כתב ג"כ הרמב"ם ז"ל בפ' י"ו מהלכות מלוה ולוה גבי דין חנווני וז"ל ושבועה זו תקנת חכמים היא וכו' מפני שבאים שניהם ליטול לפיכך אם מת חנווני נוטל ב"ח בלא שבועה. וכן אם מת הפועל או הב"ח החנווני נוטל בלא שבועה שהרי אין בעל הבית מפסיד כלום שאינו משלם אלא תשלום א' עכ"ל ע"ש:
ממוצא דבר אתה למד שלכאורה בנ"ד שמת המלוה ובא ראובן השליח ואמר שפרט חובו של זבולון ליששכר כאשר אמר לו ואין כאן מי שיכול להכחישו ושיטעון עליו ודאי שלא עשה שליחותו שהרי לזבולון משלחו הדבר בספק לו אם פרע או לאו שפטור הוא אפילו משבועה. ושבדיבורו לבד נפטר מתביעתו של זבולון כיון שאינו יכול להשביעו כדכתיבנא: ומינה שזבולון דנ"ד יהיה חייב לשלם שנית לאפוטרופוס של יורשי יששכר הנז':
ואע"ג שהרמב"ן ז"ל פליג על הרמב"ם ז"ל וסיעתיה וכתב שאם מת הפועל שיורשיו נשבעים שבועת היורשים שלא פקדם אבא ונוטלין וכן כתבו ג"כ בשמו הרב בעל התרומות ז"ל בשטר כ"ט ח"ב סוף סי' ב' והר"ן ז"ל בפ' האיש מקדש ובפ' כל הנשבעין ע"ש וכפי דעתם ז"ל השליח דנ"ד יהיה חייב לישבע שהרי נמצא שהיורשים בשבועתם הנ"ל מכחישים אותו והו"ל כאומר מנה לי בידך ולא פרעתני ודומה ממש להאי דכתיבנא כששלשתן עומדים לפננו ומכחישי' זה את זה שהשליח נשבע ונפטר וכו':
מכל מקום העיקר כדברי הרמב"ם ז"ל. שכן מצינו שהרמ"ה ז"ל מסכים עם הרמב"ם ז"ל שכן כתב שאם מתו הפועלים ליכא למיחש דילמא הדרו ושקלו מבעל הבית וכו' ע"כ: אלמא דס"ל דאין יורשי הפועלים נוטלין מבעל הבית בשבועה שלא פקדנו אבא. שהוא כסברת הרמב"ם וסיעתיה ז"ל זאת ועוד שהרב המגיד ז"ל הביא דברי הרמב"ן ז"ל ודחאם בשתי ידים וכתב שכל המפרשים חולקים על זה וכפי דעתו ז"ל ג"כ הוא מסכים לסברת הרמב"ם וסיעתיה ז"ל וכן פסק מרן ז"ל בשלחנו הטהור בחלק חה"מ סי' צ"א וקכ"א ע"ש והכי נקטינן לענין הלכה ודלא כהרמב"ן ז"ל וכדכתיבנא:
אלא שאיכא למידק בדברי הרמב"ם ז"ל שלכאורה נראה שדבריו ז"ל סתרי אהדדי שהרי ממ"ש בהל' מלוה ולוה נרא' שהטעם שפטר לחנווני מהשבועה (שהוא כמו המלו' שנפטר מהשבועה כשמת השליח או כמו השליח שנפטר ג"כ מהשבועה במיתת המלוה כדכתיבנא): שהוא דוקא מפני שאינו מגיע שום פסידא לבעל הבית כמ"ש וז"ל ונוטל בלא שבועה. שהרי אין בעל הבית מפסיד כלום וכו' שהרי אינו משלם אלא תשלום א' וכו' ע"כ: דנראה מדבריו ז"ל דאי איכא פסידא לבעל הבית שיהיה מוכרח לשלם שנית שאז לא מיפטר משבועה וכו': והא בפ"א מהלכות שלוחים ושותפים אף על גב דאיכא פסידא ללוה שמוכרח לשלם שנית אעפ"י כן פוטרו למלוה מהשבועה מטעמא שאינו יכול לטעון עליו טענת ודאי שפרעו השליח וכן לשליח כשמת המלוה כנראה שם ובשלמא כשמת המלוה ובא השליח ואמר נתתי כמו שאמרת לי ניחא דפטרינן ליה לשליח מהשבועה דסוף סוף אינו מפסיד כלום אבל כשמת השליח ובא המלוה לתבוע מהלווה אע"ג שאינו יכול לטעון עליו טענת ודאי שלקח למה פטרו למלוה מהשבועה והא איכא ליה פסידא ללוה שמוכרח לשלם פעם שנית למלוה:
ואם תאמר שהאי טעמא שנתן הרמב"ם בהלכות שילוחין לפוטרו למלוה מהשבועה היא העיקרית ושכן שורת הדין נותנת שכיון שאינו יכול לטעון עליו טענת ודאי שלקח שיטול המלוה בלא שבועה הגם דאיכא ליה פסידא ללווה ועוד שכן הוא דעת רבו כמוהר"י ן' מיגש ז"ל א"כ למה נייד מהטעם הנ"ל בהלכו' מלוה ולווה וליתן טעמא אחרינא ולומר שיטול החנווני בלא שבועה משום דליכא פסידא לבעל הבית וכו':
ולפי הנלע"ד יש לתרץ ולומר שהרמב"ם ז"ל בהלכות מלוה ולווה הוכרח לתת טעם זה לדבריו ולומר כאן שיטול החנוני בלא שבועה כיון שאין בעל הבית מפסיד כלום וכו' דאי לאו הכי היינו מקשים עליו ואומרים דבשלמא התם גבי שליח דפטרינן ליה מהשבועה. הוא מפני שהלווה אינו יכול להשביעו בהיות הדבר ספק אצלו אם עשה שליחותו או לאו שהו"ל כאומר מנה לי בידך ואיני יודע אם פרעתני שעליו להביא ראיה לפיכך שורת הדין נותנת שיהיה פטור מהשבועה אבל גבי חנוני שרוצה להוציא מבעל הבית בטענה גרועה. שהרי הוא כאומר מנה לי בידך והלה אומר איני יודע אם הלויתני ששורת הדין נותן שאפילו בשבועה לא יטול אלא שרז"ל תיקנו שהחנווני יטול בשבועה ולכן היינו אומרים כאן שהגם שהבעל הבית ספק אצלו אם נתן לפועל או לאו ואינו יכול להכחישו שאעפ"י כן שלא יטול אלא בשבועה לכן הוכרח הרמב"ם ז"ל לתת כאן עוד טעם אחר לפוטרו מהשבועה ולומר שכיון שמ"מ הבטל הבית אין כאן מפסיד כלום. כי אינו משלם אלא תשלום א' שגובה בלא שבועה כלומר כיון שהבעל הבי' בריא לו שהוא חייב לפועל ושהוא מוכרח לשלם או לפועל עצמו או לחנווני כיון שכאן פוטר את עצמו בתשלום א' בהיות שהפועל כבר מת ובודאי שלא יתבענו עוד לכן יגבה החנווני בלא שבועה דנמצא שלא בא לתת נוטם דמפני שאין בטל הבית מפסיד כלום. אלא דוקא כשמת הפועל והחנוני תובע דאז איכא תרתי שאינו יכול להכחישו וליכא פסידא אבל לא בא לתת טעם כלל לאף כשמת החנווני והפועל תובע כי אז אין אנו צריכין לזה הטעם ודוק:
וקרוב לזה תירץ הרב בעל לחם משנה בפ' א' מהלכות מלוה ולוה שג"כ הוא ז"ל הרגיש בדברי הרמב"ם ז"ל הדיוק הנז"ל שהרגשתי בדבריו ז"ל והרב בעל גידולי תרומה ז"ל בשער ס"ט ח"ב ג"כ הוא ז"ל הרגיש בדיוק הנז"ל ותירץ באופן אחר ע"ש:
ונחזור לענייננו הראשון במאי דאסיקנא לעיל שלכאורה נראה שהשליח דנ"ד פטור אפילו משבועה כיון שיששכר המלוה נפטר לבית עולמו ושאין כאן מי שמכחישו ושיוכל לטעון טענת ודאי שלא עשה שליחותו וכדהוכחנו מדברי הרמב"ם וסיעתיה ז"ל כדכתיבנא:
אחר ההשקפה הראויה והעיון כדקחזי נלע"ד שאין ללמוד מכל הנז"ל כלל לפטור לראובן דנ"ד משבועה ואפי' הרמב"ם וסיעתיה ז"ל בנ"ד יודו שאין לנו לפטור לראובן השליח דנ"ד בלתי שבועת היסת יען דשאני שליח דנ"ד מהני דפטרנו לעיל שהרי כשפטרנו לעיל השליח אפי' משבועה הוא דוקא כשהשליח אמר שעשה שליחותו ככל אשר ציוהו משלחו ולא שינה בשום דבר ואין מי שיוכל להכחישו ולטעון ודאי נגדו אבל כאן בנ"ד השליח עצמו מודה בפיו ששינה מדעת משלחו בחשבו שייפה את כחו והוסיף לו שמירה מעליא ויפה לשלם ליששכר בעל חובו של זבולון בפני ב' עדים כשרים דכיון שלע"ע העדים הנז"ל אינם נמצאים לפנינו כי לפי דבריו הלכו להם למדינת הים ואין אנו יכולין לברר הדבר אם האמת אתו אם לאו ודין גרמא שמוכרח זבולון לשלם שנית לאפוטרופוס או ליורשי יששכר בעל חובו בודאי שלע"ע השליח הנ"ל אינו נאמן עפ"י דבורו כי לא מפיו אנו חיים וכל הרוצה לשקר מרחיק את עדיו הלכך נלע"ד שמחייבינן ליה לפחות לישבע שבועת היסת שעשה שליחותו כנ"ל כדי לפטור את עצמו מתביעת זבולון משלחו:
והגם שהיינו יכולין לפוטרו מהשבועה ולהפך בזכותו ולומר שכיון שהעדים הנז"ל עודם בחיים והיום או מחר יכולין לחזור ולבא לפנינו לברר האמת ובמלתא דעבידא לאגלויי לא משקרי בה אינשי ומגו דהיה יכול לומר שפרע בפני ב' עדים אחרים אשר כבר מתו שאז לא הוה אפשר לן לאגלויי בשום זמן וכו' היינו יכולין לפטור אותו מהשבועה מ"מ כיון דהשתא הני עדים ליתנהו קמן ונמצא שמחמת שינויו הנ"ל הורע כחו של זבולון המשלחו וגרם לו ההפסד לחייבו לשלם שנית לכן הגם שיונח שכדבריו כן הוא. אעפ"י כן אין לנו לפוטרו מהשבועה לפי שמעל ועיוות בשליחותו ושפיר מצי למימר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי כי אנן לא חיישינן אלא למאי דאיתיה קמן ולא למאי שיהיה לעתיד וכדכתב הרב מוהר"י ן' פלע ז"ל הובא בדבריו בס' התרומות בשער כ"ט ח"ב ע"ש:
המורם מהנז"ל שמחייבינן לשליח דנ"ד שבועת היסת שעשה שליחותו שפרט ליששכר הב' אלפים פלוריני"ס בעד חובו של זבולון משלחו ובזה יהיה נפטר מתביעת זבולון דנ"ד. וג"כ כשהאפוטרופוס או יורשי יששכר ירצו לגבות החוב הנ"ל מזבולון צריכים לישבע שבועת היורשים שלא פקדם אבא ושלא מצאו בין שטרותיו שחוב זה פרוע וכו' ואם זבולון ירצה יכול להחרים סתם על כל המוציא ממנו ממונו שלא כדין ואז יחייב לשלם חובו פעם שנית ויבכה על רוע מזלו להיותו מן העשוקים אשר אין להם מרחם ויבקש רחמים מבעל הרחמים שימלא לו חסרונו ממקום אחר. כי הרבה פתחים למקום אבל אין נשבעים כולם בפעם א' אלא זה אחר זה כדכתבו ההגהות מרדכי בריש מציעא ע"ש:
וכל זה דכתיבנא לעיל היינו דוקא במונח. שחתימת יששכר המלוה לא היתה נודעת וניכרת במקום ההוא ושאין חתימתו יצא ממקום אחר באופן שבשום ענין היה יכול זבולון דנ"ד לקיים שוברו אבל אם חתימתו של יששכר היתה נודעת וניכרת במקום ההוא או שהיתה חתימתו יוצאת ממקום אחר באופן שבנקל היה יכול זבולון דנ"ד לקיים חתימתו ושוברו בנדון כזה נלע"ד. שחייב ראובן לשלם לזבולון כל ההפסד הנ"ל אשר גרם לו בשנותו את ציווייו ולשלם ליששכר חובו של זבולון הנ"ל בלתי קחת ממנו השובר כאשר ציום לו משלחו שהרי אין לך מוטל גדול מזה: דהו"ל לאסוקי אדעתיה. דאעפ"י שפרע בפני עדים דלא הוה ניחא ליה למשלחו בהכי. כי אם בקחת ממנו השובר להיות לו לראיה שפרע חובו הנז"ל שכיון שחתימתו של יששכר היתה נודעת וניכרת לרבים בנקל היה יכול לקיימה ואז היה בטוח שלא יתבעו ממנו החוב הנ"ל שנית כי יכול לטעון לו שמהאי טעמא הוא שציוה לו לקחת ממנו השובר ולא שיפרענו בפני עדי' דהגם שלפי דעתו של השליח היא ראייה מעליא ויפה כנז"ל מ"מ מצינו בשומר שמסר לשומר שאפי' שומר חינם שמסר לשוכר שכר אע"ג שעלויי עלויי לשמירתו שאעפ"י כן חייב דהו"ל לאסוקי אדעתיה שמא ימותו העדים או ילכו להם למדינת הים כאשר אירע לע"ע ושאם יתבעוהו שנות שהיה מוכרח לחזור ולשלם שנית ומדלא אסיק אדעתיה כנז"ל. נמצא שמעל ועיוות בשליחותו בשינויו הנ"ל וגרם לו ההפסד הנ"ל ע"י שינויו הנז' לחזור ולפרוע שנית חובו הנז"ל:
ואם תאמר שמקרה כזה הוא דבר רחוק עד מאד. שיארע שימות המלוה ושיניח כתוב על פנקסו מלוה שכבר נפרעה בפני עדים. ושהעדים ילכו למ"ה וכו' מקרה שאפי' לגבי דידיה לא הוה אסיק אדעתיה וכו' מ"מ בשלו הוא רשאי. לפי שאדם לפעמים מוותר בשלו ובפרט במה שעל הרוב לא יקראינו אסון אבל על של אחרים יש לו לצדד ולחוש כל בית מיחוש דיכולין להקרות כדכתיבנא:
לכן מכל הני טעמי דכתיבנא נלע"ד שאם בנ"ד היה יכול זבולון המשלח לקיים בנקל שוברו וחתימתו של יששכר המלוה שחייב ראובן השליח דנ"ד לשלם לזבולון הנז' כל ההיזק שגרם לו ע"י שינויו הנז' וכאשר הוכחתי באריכות בהנהו ב' פסקי דינים שרשמתי לעיל כי בראיות נכוחות וניצחות הוכחתי שכל מה שמשנה השליח מדעת משלחו שכל ההפסד שאפשר לחלות שבא למשלח מחמת השינוי הנ"ל שחייב השליח לשלם למשלח הכל כנראה שם בארוכה וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה מכל הנז"ל שבנ"ד הגם שנאמר שראובן השליח הנז' לא פשט ולא עיוות בשליחותו בהיות שפרע בפני ב' עדים כשרים ושהוא ראיה מעליא ויפה מראיית השובר וכו' ובמונח שחתימתו של יששכר המלוה לא הית' נודעת וניכרת במקום ההוא ושבשום ענין היה יכול זבולון דנ"ד לקיים שוברו הנ"ל וכו' שאעפ"י כן לא נפטר השליח הנ"ל משבועת היסת כיון שהעדים אינם בפנינו וסוף סוף הוא מודה בעצמו ששינ' מדעת משלחו וכו' ובשבועתו הנ"ל נפטר מתביעת זבולון הנז' וזבולון דנ"ד חייב לשלם פטם שנית לאפוטרופוס או ליורשי יששכר אחרי השבעם השבועה הראויה להם והיינו שאם מינהו לאפוטרופוס אבי היתומים ישבע שלא ציוהו יששכר כלום קודם מותו ושלא מצא בין שטרותיו שחוב זה פרוע ואם מינוהו לאפוטרופוס הב"ד ישבע בלבד שלא מצא בין שטרותיו שחוב זה פרוע וכו' אמנם אם חתימת יששכר דנ"ד היתה נודעת וניכרת לרבים במקום ההוא באופן שבנקל היה יכול זבולון דנ"ד לקיים שוברו וחתימתו אז השליח נקרא פושע ושעיוות בשליחותו וחייב לשלם לזבולון משלחו ההפסד אשר גרם לו מחמת שינויו מציוויו מכח כל הני טעמי דכתיבנא:
זהו מה שנלע"ד לדון בנדון הלז להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר הרב מריה דאתרא נר"ו. כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר ואם בישראל אמשטרדם יע"א:
החותם בסדר ובשנת ולו יקהת עמים לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפים ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנ-בורג שטראט
**(דבריו של מוהר"י ן' מיגש ז"ל איירו בנדון שקדם בעל הבית ונתן המעות לחנווני כדי לפרוע בעדו חובותיו לפועלים ולפיכך כתב דחנווני לא)**
**(שקיל מבעל הבית מידי. דהיינו לא שקיל השתא שמעיקרא כבר שקל:)**