שאלה ד שמעון ולוי חברים במשא ומתן היו גם מרוב האהבה שהיתה ביניהם נתוועדו יחד לדור בבית אחד וגם לאכול בשולחן אחר כל ימיהם וכל ההוצאות יפרעו ביניהם בחלק שוה ונטלו קנין ושבועה על זה וגם עשו שטר כהוגן וחתמו לקיים הדבר הנזכר והנה אחר כמה ימים נפלה קטטה ביניהם וקפץ שמעון ונשבע בזה הלשון אני מקבל עלי נזירות שמשון בעל דלילה אם נשב ואם נאכל עוד יחד ועברו ימים רבים בקטטות חזקות עד שבאו אנשים שלמים ועשו שלום ביניהם עכשו באו לשאול אם הנדר חל על הקנין והשבועה והשטר שהיה בחברותה זאת או לא ואם נאמר שחל הנדר עדיין יש לשאול אם האיסור של שמעון ולוי הוא דוקא בביתם יחד כשהיו או אפילו בבית אחרים שיקראו לשניהם לאכול ולשתות שגם כן יהיו באיסור הזה ולהוציא הדין לאמתו יצאתי כפעם בפעם לקראת משיב עד הנה שאלותיי החכם השלם הדיין המצויין כהר"ר משה איש אלהים אשר בשם ישראל יכונה ואיננו כי לקח אותו אלקים והלך להתעדן נפשו בג"ע העליון גינה הצפונה למנוחת הצדיקים וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק: והנה הקרה ה' לפני איש נשוא פנים איש תם וישר חכם ונעלה ה"ה הגביר הנעלה כמוהר"ר דוד פראנקו מינדיס ה"י: וייקר שמו מאד הוא איש יודע נגן שכל שירותיו שחבר בכולם כיון משקלותיו לתועלת הנגון: הוא איש גבור חיל שכבש את יצרו בימי הצלחתו והלך בדרכי היושר: הוא איש מלחמה שכל ימיו התעסק במלחמתה של תורה כנודע בספר פסקי עץ חיים: הוא איש נבון דבר שמבין דבר מתוך דבר: הוא איש תואר אפילו בזקנותו כאשר עינינו רואות: וסוף דבר וה' עמו שהוציאו חפש'י מרשת יצר הרע ולא השליטו אלקים לנגוע בגופו כדי להעלותו בעבותות אהבה להתחשב עם בחירי ה' המה היושבים במלכות ראשונה בבית מדרשינו מאן מלכי רבנן ולהאיר בתשובותיו היקרות מדי שנה בשנה לרבים: לכן הלכתי לקבל פניו המאירים כתלמיד לפני רבו ולשאול ממעלתו תשובתו לשאלתי הנ"ל והאל ברחמיו יצילהו מכל רע ויצליח דרכיו ויתחדשו ימיו כימי קדם ויקרא עליו ויהי דוד בכל דרכיו משכיל וה' עמו ושכמ"ה:
תשובה כתמר יפרח וכארז בלבנון ישגה שלוחיך אלופי, ומיודעי החכם  הנעלה כהר"ר יוסף אלואריס. כי שנים לך מבנוהו: כי הוא היה בן איש חי. ובן אנשים חיים אתה. הנך דודי ענף ע"ץ אבו"ת זה ילדך איש טוב איש צדיק תם וישר ירא אלקים כל ימיו החכ' השלם הדיין המצויין החסיד ועניו הישיש הנכבד הגביר הנעלה משה אלואריס. ואתה צרת הארז הגדול זה מור חמיך שלמדך תורה היחיד בדורו שלם במידות בדיעות וביראת חטא דנא רישא דדהבא אב ב"ר ור"מ בקהלת קדשינו ועוד לו המלוכה בכסאותיו כסאות למשפט לדון עמו במזרחו של עולם בקהלות סופיאה ובילגראדו ומקצות הארץ באו לשמוע חכמת שלמה בכ' שנה שמשל עלינו בשבתו על מדין כמלך בגדוד. ה"ה החכם השלם הדיין המצויין החסיד ועניו. הישיש הנכבד הגביר הנעל' מורינו ורבינו שלמה שלם שניהם דבקים בה' חיים המה היום ולהם מהלכים בין החיים המשכילים מלאכי שלום העומדים לפניו ומבקרים בהיכלו נס"ו: ואתה ידידי כמוהם היטבת כל אורחותיך. ועשית חיל בתורת משנתך קב ונקי ועיוניך עמוקה מני ים תפארת מוריך אתה וכרעא דאבוך. יהי שלום בחיליך שלוה בארמנותיך עד זקנה ושיבה בחיי ביתך ותזכה לבני חיי ומזוני רויחי אוכי"ר:
ועתה אתגבר כארי לענות לשאלתך כאשר קדשתני במצותיך. אמנם אנה אני בא מה כחי כי איחל ואיך אשא ראשי ואפצה פי לדבר בפסקי הלכות לפני מורינו הרב ולפני חכמי ישיבתינו אמיצי כח גבורי ומשכילי בית המדרש הזה להורות הוראות מבלי שקוד העיון ושמוש חכמים כפי הצורך בבלותי רוב ימי בפרקמטיא ומה גם עתה באפס הפנאי בהיותי עסוק רוב הימים בהעתקת כתבי בעלי המשפט וסוחרי הארץ בכמה לשונית שונות מאז שנתמניתי ברצון וחסד נסיכי ונגידי שררת העיר הזאת בשבועה למליץ נאמן: וכמה כסתה כלימה פני על אשר תלבשתני עדיי תהלות ותושבחות אשר אינם יאים לי כי אם אליך: בשתים אלה ירא אנכי שתקטן עוד ערכי מצעירותו: אכן אשוב אאזור חלצי ואבוא בתשובה לפניך כאשר תשיג ידי וקסתי לא יסוג אחתי מפני קוצר רוח: ובשת פני כי ידעת בינ"י ידעתי שמורינו הרב וחכמי ישיבתינו כולם ה"י טובים וצדיקים ופנייתם והשגחתם עלי לחן ולחסד ולרחמים ושלבך ישר ונכון עמי וע"כ גדלה נפשי בעיניך מאד מאד מגודל איכותם. ובה' בטחתי לא אמעד ואנצח על שגיונות. הוא ישים בפי מענה כדין וכהלכה בצדק ובמשרים אמן. וזה החלי:
בהתבונני בהני מילי דשאלתינו. בחקירה הראשונה ששאל החכם השואל לדעת אם הנדר חל על הקנין והשבועה והשטר שהיה בחברותא או לאו נדרתי אותו כנדר סתם בגפו כשאר נדרים בעלמא ונתתי את לבי להוציא משפטו לאור על פי דיני הנדרים: אמנם אחרי שובי על דבריו המוקדמים במה שאמר והנה אחר ימים נפלה קטטה ביניהם וקפץ שמעון ונשבע בזה הלשון אני מקבל עלי נזירות שמשון בטל דלילה אם נשב ואם נאכל עוד יחד: ראיתי שהנדר הזה נדר נזירות שמשון מסופח ומורכב בשבועה: כמו שאמר וקפץ שמעון ונשבע וכו'. ואח"כ נדר: אשר על כן אדרוש תחלה לדעת אם נדר נזירות שמשון חמור משבועה או אם השבועה חמורה מנדר נזירות שמשון לקים ליה בדרבא מיניה: ואחר כן אענה חלקי ודעתי בתשובה. אם חל או לא חל הנדר בנדון דידן:
הנה אנכי נצב על עין העיון והנה תרי שמעתתיה יוצאות לקראתי דמחזי כסתרי אהדדי מחדא מנהון משתמטא דחמירא נדרא משבועתא ומאחרתא משתמעא דחמירא שבועתא מנדרא:
תנינן בפרק בתרא דמכות דף כ"ב: נזירות שמשון אין לו התרה משום דהווי צווי של מעלה:
ופירש רש"י צווי של מעלה שעל ידי מלאך קבל הנזירות עליו דההוא אין לו שאלה:
ובמסכת נזיר דף י"ג ע"ב אבעיא. הריני נזיר שמשון לאחר עשרים יום ומעכשיו נזיר סתם מהו. הכא דלא אפשר לאשתיולי מי חיילא או לאו:
ופירש רש"י הכא בנזיר שמשון דלא אפשר לאתשולי עליה אנזיר שמשון כיון דלא הווה נדור לא חיילא ההוא נזירות סתם וכו:
ובתוספות והכי משמע בפ"ד דנזיר שמשון לא איפשר לאשתיולי:
וכן פסק הרמב"ם בהלכות נזירות פ"ג לבה י"ד: מי שנדר בנזירות שמשון אינו יכול לה להשאל על נדרו שנזירות שמשון לעולם היתה:
וכתב הרב כסף משנה שדעת הרמ"בם שנזירות שמשון ליתא בשאלה: ונתן טעם לדבריו באמרו שכיון שהתפיס עצמו בו הרי הוא כמוהו ואין לו היתר לעולם:
הא קמן ברור כצהרים שנדר נזירות שמשון הוא בבל יחל עולמות. ובהיות שמוסכם הוא שכל מיני שבועות הנשבע הוא בבל יחל אבל אחרים מוחלים לו נקטינן מינה דנדר שמשון שאין לה היתר חמירא משבועה שיש לה התרה:.
תנינן בנדרים דף כ' ע"א: לעולם לא תהא רגיל בנדרים שסופך למעול בשבועות: ופירש הרב רבינו נסים. אל תהי רגיל בנדרים שסופך למעול בשבועות דחמירי טפי דכתיב בהו לא ינקה: וכן פירשו התוספות שסופך למעול בשבועות דחמירי טפי דכתיב בהו לא ינקה: וכן כתבו הטור וגם הבית יוסף:
ובמוקדם באותה מסכתא דף י"ח. ומה שבועה חמורה אין שבועה חלה על שבועה נזירות קלה לא כל שכן:
נקטינן משמעתתין דנן דחמירא שבועתא מנדרא ואפילו נדר נזירות שמשון בכללם: ואם כן הני שמעתתי נראין כסתרי אהדדי:
אמנם בתר הפלגת העיון והעמק החקירה נסקל המסילה מאבן נגף הסתירה המדומה. וכל אחד על מקומו יבא בשלום איש איש כמשפטו בחילוקי דיניהם:
ואומר אנכי בהתישבותם. שנדר שמשון סתם בלי תנאי בלי כוונה אחרת: ובלי טעמים אחרים רבים מלפרט בפסק דינא דנה מעלה יתירה נתנו לו רז"ל משום דהווה צווי של מעלה על ידי מלאך לשמשון שלא היתה לו התרה עולמית ועל כן המתפיס עצמו בו נעשה כנצטווה בצווי של מעלה כשמשון לבלתי היות לה התרה עולמית: ולעולם אימא לך שלא מבעיא ששוו ברוב דיניהם הנדרים והשבועות ומה בפרט בענין שאלה. ואפילו נדר נזירות שמשון בחצאים שקדמתי ושלא קדמתי זכרם. (כאשר חכמים הגידו במקומות רבות כדלקמן). אלא דחמירא שבועתא מנדרא ואפילו מנדר נזירות שמשון משום דכתיב בהו לא ינקה: והדעת והסברה הישרה גוזרת והאמת מעדת לעצמה שכן הוא כי איך יתכן שיהיה כח נדר נזירות שמשון גדול מכח הנודר באלהי ישראל: הלא הלכה פסוקא היא בנדרים כ"ב שמי שנדר ונתחרט יש תקנה על ידי חרטה אפי' נדר באלהי ישראל והיא מימרא דרבא אמר רב נחמן הלכתא פותחין בנדרים ונזקקין באלהי ישראל: וכן פסק הרמב"ם פ"ו מהלכות שבועות הלכה ח'. וכבר קדמו הרא"ש באמצע פ"ד מפסקיו על המסכתא ההיא ואמר וקימא לן נמי נזקקין לאלהי ישראל:. ובחתימת דבריו גמר אומר שיש שאלה לנדרים כמו לשבועות דאתרוויהו כתיב לא יחל ודרשינן הוא לא יחל אבל אחרים מוחלים לו:, וא"כ אין ספק דשבועא חמירא מנדר ואפילו מנדר נזירות שמשון:. ומשום הכי בשם אלהינו נדגול ונדון הנדר הזה דשאילתינו בדרבא ובדחמירא מיניה דהיינו בשבועה הנצרפת אליו לפסוק דינא:
אך טרם כל דברי אגיד שבתחילה עלתה במחשבה לפני בשיקול הדעת והסברה הגוברת לפסוק שאלתא דנא באמור שהנדר חל על השבועה הראשונה וזה בעבור שני טעמים:. הטעם האחד לפי שלראות עינים היה נראה גדול כח הנדר מכח השבועה. מפני שהשבועה נתנה להמחל ונדר נזירות שמשון לא נתן להמחל: והטעם השני שמגו דאי אפשר לשמעון שלא לעבור על אחת מהנה משתי שבועותיו כיון שהשבועה הראשונה היא שבועה לחודה בלי נדר והשניה גם נדר נלוה עמה. היה נראה לבחור הרע במעוטו שמוטב שיעבור על הראשונה הפשוטה. משיעבור על הב' ויחל גם הנדר עמה: או שישאל על הראשונה על בלי יכולת בידו לישאל על השניה בעבור נ"ש המצורף אליה אשר לא נתן להמחל: אמנם האמת הורה דרכה דרך זו אלך בחקירה דנה ואשיבה רגלי אורח עין משפט ומעינות התלמוד והפוסקים ושאבתי מי אמרותיהם בששון וגמרתי לפסוק שלא חל הנדר והשבועה השניה כלל. והמה היו כלא היו בעבור מציאות השבועה הראשונה כי היא טולה על כולנה. ואלה הם אמרותיהם אמרות טהורות אשר עלימו תטוף מלתי:
ואני בעמדי על החקירה חפצתי לדעת אם הנזירות הוא נדר או שבועה: ומצאתי שלמים וכן רבים גדולי מורי הוראות ישראל חלוקים בדעותיהם. אלה דנין אותו במשפט הנדר ואלה במשפט השבועה. מערכה מול מערכה והמה כל כך רבים במספרם. שרק בנקובת שמותיהם תמלא היריעה. ואין צריך לומר כמה וכמה דפים בהגשת טענותיהם. אע"פי כן לולי דחיקות הסוחרים ובעלי דינין המציקים לי בגמירת ההעתיקים אשר השב רוחי לא נתנוני הייתי מרחיב המאמר הזה בסברותיהם ועיוניהם במלואת מגלת ספר גדול אמנם מוכרח אנכי לבור לי דרך קצרה ולומר שרובה דמנכר מהם דנו אותו כשבועה. והרוצה לדעת אותם וליהנות לאורם יעיין בספרי הפוסקים הנזכרים בשיירי כנסת הגדולה חלק יורה דעה סי' רל"ט על הטור אות למ"ד ותברכנו נפשו: מפיהם אנו חיים וזכינו ללמוד אחרי רבים להטות לדון הנזירות כדין השבועה ומינה בנדון דידן נפסוק שלא חל הנדר הנדון כשבועה על השבועה. כי פשוט הוא שאין שבועה חלה על שבועה:
תנן בנדרים דף י"ז שבועה שלא אוכל ואכל אינו חייב אלא אחת: ובגמרא. היכי דמי דלא חלה שבועה על שבועה כגון דאמר שבועה שלא אוכל תאנים וחזר ואמר שבועה שלא אוכל תאנים וכו': וכל הפוסקים פסקו כן בסגנון אחר:
ומינה לנדון דידן מוכח בבירור שלא חלה השבועה השנייה על הראשונה שבטא שמעון בשפתיו מפני שחל עליו חובת קייומה מקודם בהכרח: ואם אולי יטעון הטוען לחלוק על ראייתי זאת באחור שאין הנדון דומה לראיה באופנה. בעבור שהמשנה נושאה ככסיל שונה באולתו. שנשבע פעמים מלה במלה מאמר במאמר כפל הענין במלות שוות שבועה שלא אוכל שבועה שלא אוכל או שבועה אם אוכל ככר זו שבועה אם אוכל ככר זו ונדון דידן בנשבע לעשות דבר וחוזר ונשבע שלא לעשותו אף אתה אמור לו אם בהכפל הדברים לא תחל שבועה על שבועה. בהתנגדותם כנדון דידן לא כל שכן ואם עוד לא ישרה הראייה הזאת בעיניו קחהו אל מקום אחר והשמיעהו דברי רז"ל בשבועות דף כ"ט ע"א ויצדק דברי:
תנן שבועה שאוכל ככר זה שבועה שלא אוכלנה הראשונה שבועת ביטוי והשנייה שבועת שוא אכלה עבר על שבועת שוא לא אכלה עבר על שבועת ביטוי:
ובגמרא השתא משום שבועת ביטוי מחייב משום שבועת שוא לא מחייב ופירש רש"י בתמיה. וכי הנשבע לבטל את המצוה וקיים שבועתו אינו עובר משום שבועת שוא והרי כשיצאה השבועה מפיו יצאה לשקר טל דבר שאי אפשר לו לקיימו. ומאותה שטה הוא עובר ואפילו קיים שבועתו: תני אף על שבועת ביטוי והכי קאמר אכלה עבר על שבועת שוא לחודא לא אכלה עבר על שתיהן. על שבועת ביטוי שלא קיים ועל שבועת שוא אף על פי שקיימה: ועוד שם במשנה. נשבע לבעל את המצוה שלא לעשות סוכה ושלא להניח תפילין זו היא שבועת שוא שחייבין על זדונה מכות וטל שגגתה פטור. ובגמרא הנדר אינו חל על דבר מצוה שאי אפשר לישבע שלא ישב בסוכה שהרי הוא חייב לעשות':
רש"י האיר פני מזר"ח האמת הזה בפירושו: וכתב וכי הנשבע לבטל את המצות וקיים שבועתו אינו עובר משום] שבועת שוא. כלומר מצוה שלא לעבור על שבועתו הראשונה: וכן כתוב נשבעתי ואקיימה לשמור משפטי צדקך וזו המצוה לבל ישא את שמו לשוא. ומה ביטול מצוה גדול מזה מעבור על שבועתו הראשונה. מה גם שאין יכולת בידו לבטל או להתר אותה בשניה:
והרא"ש פסק על בבת שבועה שאוכל ככר זו שבועה שלא אוכלנה וכו' אכלה עובר על שבועת שוא. וז"ל ודוקא על שבועת שוא ולא על שבועת ביטוי אבל על שבועת שוא עובר אפילו קיים שבועתו ולא אכלה. דכי נשבע לבטל המצוה יצאה שבועת לשקר מפיו ולוקה מיד. לא אכלה עבר על שבועת ביטוי. פירוש אף על שבועת ביטוי:
ובירושלמי כיצד עושין אומרים לו שיאכלנה מוטב שיעבור על שבועת שוא ולא שיעבור על שבועת שוא ועל שבועת ביטוי:
והרמב"ם בפירוש אותה משנה כתב וז"ל: מבואר הוא שכיון שנשבע שיאכלנה שהוא חייב לאכלה מכלל המצוה. כמו שהוא חייב לעשות סוכה ולולב כי הוא חייב לקיים השבועה ומה שנשבע אחר כך שלא יאכלנה כאלו נשבע שלא יעשה סוכה ולולב. ואמרו *אכלה עבר על שבועת ביטוי. פירושו. אף על שבועת ביטוי לפי שעבר על שני הענינין:
והרב בית יוסף בש"ע יורה דעה סי' רל"ח סעיף י"ו פסק שבועה שאוכל ככר זה ואח"כ אמר שבועה שלא אוכלנה הראשונה שבועת ביטוי: והשנייה שבועת שוא שנשבע לעבור על שבועתו ועבר מיד אפילו לא יאכלנה ואם יאכלנה קיים שבועתו הראשונה ואינו עובר על השנייה:
הרשב"א בתשובותיו שאלה תש"ב בענין דומה לנושא שאלתינו כתב וז"ל:
אמרת ששאלך א' מן החכמים מי שנשבע על דבר וחזר ונשבע לבטל את השבועה הראשונה אם נשאל על השבועה הראשונה אם נפטר משבועה שנייה ותחזור משבועת שוא לשבועת ביטוי וחזיתיו לדעתיה שהוא סובר שתצא משבועת שוא לשבועת ביטוי וכו' ודחינו דבריו ואמרנו דכיון שבא לידי שבועה אין לו דרך לצאת ממנה דלאלתר שנשבע נשבע על שוא: תשובה ראיתי דבריך טובים וכו' ע"כ הנצרך לנו לענינינו להרבות עצמות השבועה הראשונה:
ואחרי רואינו שכל אפייא שוין להעמיד רק השבועה הראשונה שאין דרך לצאת ממנה בשום פנים נדמה מלתא למלתא המשנה הזאת בפירושיה ופרטותי'. לפרטותי נושא שאלתינו כי שוות הנה להוציא לאור משפט השאלה לאשורו: כי כאשר שבועת שאלתינו הראשונה היא בעשה לדור לאכול: ולסחור יחד בחברותא כל הימים כן שבועת משנתינו הראשונה בעשה. שבועה שאוכל. וכאשר שבועת שאלתינו השנייה היא בלאו. שלא ישב ולא יאכל עוד עמו כן שבועת משנתינו השנייה גם היא בלאו. שבועה שלא אוכלנה: ושמע מינה לנפקותא דדינא בנדון דידן שכשם שבמשנתינו כשיצאה השבועה השנייה מפי הנשבע יצאה לשוא מפני שאי אפשר לו לקיימה. על דבר שמושבע הוא בראשונה שהוא חייב לקיים ולא לבטל כמו שהוא חייב לעשות ולא לבעל מצוות סוכה ולולב ובקייומה אינו עובר  על השנים שלא חלה. כן בנושא שאלתינו כשיצאה השבועה השנייה מפי שמעון יצאה לשוא מפני שאי אפשר לו לקיימה על דבר שמושבע הוא מראשונה שהוא חייב לקיים ולא לבטל כמו שהוא חייב לעשות ולא לבטל מצוות סוכה ולולב. ובקיומה אינו עובר על שבועתו השנייה (ואין ז"ל על הנדר דקל מינה) כיון שלא חלה. ויהיה מותר לשמעון לשוב ולדור ולאכול עם לוי ולישא וליתן עמו במחיצתו בחברותה כימי קדם יען אין שבועה חלה על שבועה: ועוד דלאו כל כמיניה להפקיע את עצמו מחיוב מצות קייום שבועתו הראשונה אשר אין לו דרך לצאת ממנה בשבועה אחרת המנגדת אותה: כבתשובת הרשב"א דלעיל: וכל החפץ לראות שבנושא כנושא דשאלתינו לא חייל נזירות כזה כלל יעיין בפסקי הרב בעל דרכי נועם חלק ב' סי' יו"ד: ובמבי"ט חלק ב' שאלה ע"ב:
עוד תשוב תראה כשתעיין היטב בהני מילי דמעלייותא של החכם השואל שלא חל הנדר והשבועה בעבור ארבעה סיבות:
הסבה הא' מפני שנדר נזירות הבא מתוך כעס לא חייל ונדר שמעון הנזכר בשאלתינו בא בקטטה כמו שמפורש בה באמרו ואחר כמה ימים נפלה קטטה ביניהם וכו' ואין קטטה בלי כעס:
בעל תומת ישרים בשם מורה אחד כתב בסי' ס"ג וז"ל נזירות שמתוך כעס בא לכלל נזירות. ונודר ומכוין להרחיק הדבר המתועב אצלו לדעת הנדר אעפ"י שנדר בנזירות שמשון אין כאן נזירות ובשאלה על ידי פתח וחרטה מותר: והוא ז"ל חולק עליו בסי' ס"ד: הובא בשיירי כנסת הגדולה בחלק יורה דעה על הטור הלכות שבועות סי' רל"ט: פ"ז: וכן בספ"ח סי' ל"ו. ובנאספות ח"ג סי' ל"ב וס':
הסבה הב' מפני שכשהזכיר בנדר לשון קבלה הוי נדר ואין נדר בלשון שבועה ונדר שמעון הנזכר בשאלתינו בא בלשון קבלה כמו שמפורש בה באמרו אני מקבל עלי נדר שמשון בטל דלילה וכו':
הרשד"ם בחלק יורה דעה סי' ע"ה כתב וז"ל אם הזכיר בנזירות שמשון לשון קבלה שאמר הריני מקבל נ"ש לכ"ע הוי נדר ואין גדר בלשון שבועה וכו': ובספ"מ ח"ב סי' ק"ב וק"ג. מי שאמר הריני מקבל נזירות שמשון שלא אעשה דבר זה לא הוי בלשון שבועה כיון שעיקר הנדר הוא בלשון יפה. ובתנאי הוא הריעותא שהוציאו בלשון שבועה וכו': הובא ג"כ בשיירי כנה"ג שם על בית יוסף אות ל"א:
הסבה הג' מפני שהנודר שהוציא הנדר בלשון שבועה אין כאן נזירו' ולא שבועה ונדר שמעון הנזכר בשאלתינו בא בלשון שבועה. כמו שמפורש בה באמרו וקפץ שמעון ונשבע בזה הלשון וכו':
גם זה שם בשיירי כנסת הגדולה י"ד סי' רל"ט וסי' ק"ץ: כתוב בשם הר"ם מטראני ח"ג חי' פ"א: ובנאספות ח"ג סי' ס' כתוב האומר הריני נשבע בנזירות שמעון אין כאן נזירות ולא שבועה: ועוד כתב שמהרש"דם בח' י"ד סי' קל"א. הגיע לידו פסק מהרבנים כמהרר"ש חאקאן הלוי ומהר"א ירושלמי ומהר"ר יצחק ן' לב שנ"ש בלשון שבועה לאו כלום הוא:
והסבה הד' מפני שהנשבע על דבר א' ולחוזק הענין קבל עליו נזירות שמשון הותרה השבועה הותר הנזירות שמשון:. ונדר שמעון הנזכר בשאלתינו לחוזק הענין קבל עליו נ"ש כמו שמפורש בה באמרו וקפץ שמעון ונשבע בזה הלשון אני מקבל עלי נ"ש בטל דלילה אם נשב ואם נאכל עוד יחד וכו':
וגם זה שם בשיירי כנה"ג באותו סי' סעיף קי"ב: נשבע על דבר אחד ולחוזק הענין קבל עליו נ"ש הותרה השבועה הותר נזירות שמשון:, מהר"י קארו בתשובה כ': רשד"ם חי"ד סי' ק"ד וקל"ד: ועיין בהר"ם מטראני ח"ג סי' קי"ט ובתשובה לרב אחי חי"ד סי' י"א: בספ"מ סי' כ"א: הר"ש חיון בתשובה סי' ח' וכ"ה: ועיין בסי' רל"ב בהגהת הטור סעיף קי"ג:
מכל מאי דכתיבנא מוכח שלא חל הנדר והשבועה השנייה שיצאה מפי שמעון לשוא. אחר שכבר מושבע ועומד הוא בראשונה: ובעבור הארבעה סיבות שקדמנו זכרם. להיותה באה מתוך כעס בלשון קבלה. בלשון שבועה. ובעבור חוזק הענין: והכל שריר וקיים בפסקי רוב גדולי רבני ישראל כנ"ל:
ועתה בטרם אשפוט על החקירה השנייה דשאלתינו אשר הח' השואל דורש ממני לדעת. אם נאמר שחל הנדר יש לשאול אם האסור של שמעון ולוי הוא דוקא בביתם יחד כשהיו או אפילו בבית אחרים שיקראו לשניהם לאכול ולשתות שגם כן יהיו באסור הזה: לפום ריהטא חשבתי לתפוס על החכם השואל על מה שכלל כח האסור לאכול יחד החברים על לוי הנדור כעל שמעון הנודר שהיה נראה נגד השכל והסברה. וגם נגד ההלכה. כי למה יתפס לוי באסור אכילה וכו' עם שמעון בעבור ששמעון הפליא לנדור או לשבוע מבלי שלוי יאמר אמן או יקבל עליו שבועתו ברצונו: הלא פשוט הוא בפ"ג דשבועות דף כ"ט: שבועת ביטוי נוהגת באנשים ובנשים ברחוקים ובקרובים בכשרים ובפסולים בפני ב"ד ושלא בפני ב"ד מפי עצמו וכו' אחד זו ואחד זו המושבע מפי אחרים חייב: ולקמן בגמרא. מפי עצמו אין מפי אחרים לא וקתני סיפה זה וזה מושבע מפי אחרים חייב קשיין אהדדי אלא לאו שמע מינה הא דענה אמן הא דלא ענה אמן: ופירש רש"י מפי עצמו שמוציא הוא שבועה מפיו כדכתיב קרא (איש כי ידור נדר או השבע שבועה) והוא הדין נמי למושבע מפי אחרים ואמר אמן כדקתני סיפא אחת זו ואחת זו המושבע מפי אחרים חייב. אבל לא אמר אמן פטור. כגון משביעני עליך אם אכלת אם לא אכלת ואומר אכלתי או לא אכלתי: וכן כתב הרמב"ם ח"ג בפ"ב דהלכות נדרים ובפ"ב דשבועות והטור ובית יוסף חי"ד סי' רל"ט וז"ל הנודר מעצמו או שהדירו חברו ואמר אמן. או דבר שענינו אמן שהוא קבלת דברים אסור. ומיהו כשחבירו מדירו משלו אין צריך לקבל דבריו. אשר על דברת כל אלה לפי ראות עינינו היה נראה לנו לתפוס על החכם השואל על מה שכלל הנדור בחייוב קיום שבועת הנודר מבלי הסכמתו:
אמנם מכותלי בית השאלה דנא ניכר שלוי קבל עליו שבועת שמשון. אף שלא אמר אמן. בדייוקי הני מהדו"רי מי"לי דשאלתא. וטל פי שני עדים יקום דבר. העד או הדיוק האחד הוא. מפני שכשנתחרט שמשון. נלוה לוי עמו ועלה השערה לדרוש ההיתר. באמרו עכשיו באו לשאול. כלומר כאחד חברים בהסכמ'. ופשוט הוא שאלו לב לוי לא נכון עמו ולא נאמנה בבריתו. לשוב לדור יחד כימי קדם באהבה לא יבואו יחד לבית דין להתר קשרי הנדר מעיקרו: והעד או הדייוק השני הוא בעבור שאין ספק שרוח לוי תהיה נוחה יותר בהיתר הנדר שנתפס בו מבקיומו בפירוד חברת שמעון. כי בחבורם יוכל לקיים שבועת ה' אשר היתה ביניהם עם קנין ושטר: ואם כן תפיסה ליתא בדברי הח' השואל הנחמדים. כי נלכד לוי באסור נדר שמעון יען קבלת דבריו בלבו והסכמתו נכרת ומוכחת מתוך מעשיו ודבריו:
אסורה נא לענ'ות משכיל על החקירה השנייה דשאילתנו. במונח שחל הנדר אם האסור של שמעון ולוי דוקא בביתם יחד כשהיו או אפילו בבית אחרים וכו': הנה אנכי כבר הארכתי למעניתי על הבבא הראשונ' להורות נתן בלבי שנדר אין כאן ושבועה אין כאן כי לא שרירין ולא קיימין אחר השבועה הראשונה. ובפסק דין הבבא הזאת השנית במונח שחל הנדר בה בהשקפה הראשונה לפי ראות עיני הוא אסור כולל שלא יאכלו כל ימיהם יחד בשום מקום ובשום זמן וכן הוא משמע בביאור מפשיטות דברי השבועה אם נשב ואם נאכל עוד יחד ומתוכ' נגלית כונתו להפריד האחו' והריעות עמו לחלוטין רצוני לומר לבלתי שבת לאכול או לסחור או לדור עוד יחד לעולם. בניגוד גמור כטבע האהבה הנהפכת לשנאה המופלגה וגדולה מאהבתם מלפנים ובהפך ממה שהיו מקדם אחים ורעים באהבה:
ובהיות שדעת הדיוט כמוני אינה מכרעת: אמרתי אלכה לי אל הגדולים חוקקי ישראל לשאול מה בפיהם בנדון דומה לזה ויגעתי ומצאתי נוח לנפשי בתשובות הר"ם מטראני בח"א שאלה ס"א וזה לשונה.
שאלה ראובן ושמעון אחים דרים בבית אחד ואוכלים על שולחן אחד
ואחר חתימתו הוסיף שנית ידו וכתב וז"ל אלא שיש להתיר בלא שאלה. משום דהוי נדר בלשון שבועה. וגם אי איכא פתח וחרטה דאילו היה נדר או שבועה לא היה צריך התרה אלא מדרבנן. וכמו שכתבתי בארוכה בתשובה ק' חלק א' ע"כ:
והיה להם עסק בשותפות והיו בחנות וכו': ועל פירעון שכירות הבית נפל ביניהם קטטה. וקפץ אחד מהם ונשבע ואמר אני מקבל עלי נזירות שמשון בעל דלילה שעוורו עיניו שלא נשב בבית אחד ושלא נאכל ונשתה ביחד. ילמדנו רבינו אם יש התרה על זה כדי שיאכלו וישתו יחד הן בביתם הן באיזו שמחת חופה או בבית מילה:
תשובה נזירות שמשון אין לו התרה כדאיתא בפרק בתרא דמכות משום דצווי של מעלה היה אבל צריך ללכת אחר כוונת הנודר בסבת מה נעשה. והוא על הדירה שהיו דרים ביחד והיו אוכלים ביחד ולכן אעפ"י שהלשון שאמר שלא נשב יחד בבית אחד ושלא נשתה ונאכל יחד היה נראה כולל שלא יוכלו לשבת בשום בית יחד ושלא יוכלו לאכול ולשתות בשום מקום יחד. עם כל זה לא נפרש אותו אלא לפי הסבה ולא יהיה אסור אלא לדור יחד בבית אחד כמו שהיו מקדם אבל הוא מותר בלי התרה לאכול בבית אחד אחר שנתפרדו איש מעל אחיו מעל הבית. וכל אחד עושה הוצאה לבדו בביתו ואין צריך לומר בבית אחד ובמשתה חופה וברית מילה: וראיה מההיא דפרק הנודר מן הירק. היה טעון צמר ואמר קונם צמר עולה עלי אסור לטעון ומותר ללבוש וכן אם היה לבוש ואמר קונם צמר טולה עלי אסור ללבוש ומותר לטעון. אף על פי שאמר צמר עולה עלי שכולל לבישה וטעינה. אזלינן בתר הכוונה. ולפי הענין שנעשה הנדר בעבורו. וכמו שכתב הרי"בש. בתשובה קמ"ה ספר ב' ואין להאריך:
נאום הצעיר משה מטראני יצו:
הנה מדברי הרב שתים זו שמענו דלפום סברתו הראשונה בענין אפילו דבעינן לשאלה אסור בביתם ומותר בבית אחרים: ולפום סברתו השנייה דחייל שבועתו השנייה לא מבעיא בבית אחרים אלא אפילו בבית חברותם מותר בלי התרה. ואם כן נמצינו למדין בנדון דידן במונח שחל הנדר כפי פסקו בקמיתא דבעי שאלה בבית חברותם ובבתי אחרים מותר בלי שאלה:
קנצי למילין וכלל העולה מאלה הדברים על הבבא הראשונה. שהנדר לא חל על הקנין והשבועה והשטר הקודם. ועל הבבא השנייה בהניח שחל הנדר שאסור לחברים לאכול יחד וכו' בביתם בלי שאלה. ומותר בבית אחרים כמו שפסק הרב הנ"ל ואני מבטל דעתי מפני דעתו הרחבה והחכמה: וזאת טפחתי ורביתי בשלחי אחרי גוי יגונותי ואנחותי אשר עצמו מספר בעגמת נפש על חוסר ספרי היקרים. ביגיעה רבה על שאין בידי זולתי מעטים מושאלים ודברי אלה יעמדו על הברכה לפני מורינו ורבינו הכהן הגדול. האחד המיוחד שבהדרו. אשר המלך מלכו של עולם חפץ ביקרו יצ"ו. אם יערב עליו שיחי אנכי אשמח. ואם דרך אחרת עמו אצדיק דינו כי הוא דן ידין בצדק וישפוט במשרים בימיו ובימינו תיק"ו אוכי"ר:
לעבד ה' לדוד בן החכם ונבון החסיד ועניו כהר"ר אברהם פראנקו מינדיס  משפחתו חפשי בישראל:
בבית ובדפוס כהרר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט
**(הגהה: טעות הדפוס  נפל בדברי הרב. וצריך  להיות לא אכלה כי כן לשון המשנה:)**