שאלה ראובן היה לו בת ושמה לאה ויקרא לשמעון ויאמר לו אם בתי נשאה חן בעיניך טוב תתי אותה לך מתתי אותה לאיש אחר ואתן אותך בנדונייא עשרת אלפים זהובים דהיינו דוקאדוס וייטב הדבר בעיני שמעון ומצאה חן בנערה ובממונה ויחפוץ לקחתה לאשה ויקר מקרה שהדוקאדוס הוזלו חמשה למאה מחמת המשא ומתן כאשר ידוע לכל כי הזהב במדינות האלו לפעמים יוקר או יוזל כפי דרך המשא ומתן ויהי בעת הנישואין ויאמר ראובן לשמעון אתן לך עשרת אלפים דוקאדוס כפי התנאי ושמעון אינו רוצה לקבלם אא"כ ישלם לו השנוי הנגרע מחמת זול הזהב שטוען כי בעת עשות התנאי היו שוים יותר ורוצה שישלם לו כשער היוקר שבזמן התנאי וראובן טוען שדוקאדוס התנה לתת לו ושדוקאדוס נותן לו ואילו הוקר ג"כ היה נותנם לו כי כך היה תנאם ונתעצמו בדברי ריבות עד שאמרו ללכת אל עין משפט הוא דין תורה לדעת עם מי האמת יורנו המורה דרך הישרה ומהת"מש:
תשובה תנן בכתובות פ' שני דייני גזירות דף ק"ט הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שילבין ראשה אדמון אומר יכולה היא לומר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שילבין ראשי עכשיו שאבא פסק מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון עכ"ל ובגמרא מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר ר' יוסי בר ר' יהודה לא נחלקו אדמון וחכמים על הפוסק מעות לחתנו ופשט את הרגל שיכולה היא שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות על מה נחלקו על שפסקה היא על עצמה שחכמים אומרים תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון ע"כ לשון הגמרא:
פסק הרב אלפסי ז"ל מתניתין דלא כי האי תנא וכו' וקי"ל כתנא דידן ע"כ ור"ל דתנא דמתניתין סבר דלא קאמר אדמון דיכולה היא לומר לו או כנוס או פטור אלא דווקא בשפסק אביה אבל כשפסקה על עצמה אפי' אדמון מודה שחשב עד שתלבין ראשה ותנא דברייתא סבר דאפי' בשפסקה על עצמה סבירה ליה לאדמון דיכול' לומר או כנוס או פטור ואין הלכה כן אלא אפי אדמון מודה שתשב עד שתלבין ראשה ולא כייפינן ליה וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ג מהלכות אישות וז"ל הפוסק מעות לחתנו והלך האב למדינה אחרת יכולה היא לומר לבעל אני לא פסקתי על עצמי מה אני יכולה לעשות או כנוס בלא נדונייא או פוטרני בגט אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה או עד שתמות ולמה לא תפטור עצמה במרדות שהמורדת והיא ארוסה הבעל רוצה לכונסה והיא אינה רוצה אבל זו אין הבעל רוצה בה עד שתתן הנדונייא שפסקה והיא רוצה בו שהרי אומרת לו או כנוס או פטור ע"כ דבריו וכתב ה"ה ולמה לא תפטור עצמה במרדות וכו' בהלכות והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב לה גט לאלתר לא שנא פסק עלה אבוה ולא שנא פסקה היא בדאמרה ליה או כנוס או פטור כייפינן ליה ויהיב לה גיטא על כרחיה ע"כ ורבינו חולק על זה ונתן טעם לדבריו לפי שלא אמרו כן אלא באשה שאינה רוצה בבעל האומרת מאיס עלי או בעינא ליה ומצערינא ליה כנז' פרק י"ד אבל זו שאומרת או כנוס או פטור היאך תקרא מורדת וכו' ע"כ דבריו:
וכן כתב הרא"ש בפסקיו וז"ל וקי"ל כתנא דידן ויש אומרים כיון ששאל רבא לרב נחמן אפי' בברייתא נמי והשיב לו רב נחמן דבכל מקום קאמר אלמא דסבירה ליה כתנא דברייתא והלכתא כוותייהו עכ"ל וכן דעת הטור בא"ה סימן נ"ב וז"ל הפוסק מעות לחתנו ולא רצה ליתן והחתן אינו יכול להוציא מידו או שאין לו והחתן אינו רוצה לכנוס אא"כ יתן לו מה שפסק יכולה היא שתאמר או כנוס או פטור אני לא פסקתי לך כלום אבל אם היא פסקה על עצמה או תתן או תשב עד שתלבין ראשה וכך היא מסקנת א"א ז"ל עכ"ל וכתב הרב ז"ל ולא נתבאר דעת הראש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם פוסק כתנא דברייתא אבל רבינו סובר שפוסק כתנא דברייתא וכדברי י"א מפני שהביא דבריהם לבסוף ולי נראה דאין הכרע בדבריו ואדרבא יש להוכיח שפוסק כתנא דמתניתין וכמו שאכתוב בסמוך ע"כ דבריו עש:
הנה לפניך דעת כל הני רברבתא כלם מסכימים לדעת אחד דכל שלא פסקה היא יכולה לומר כנוס או פטור וכופין אותו ואינו יכול לדחותה ולעגנה עד שיתן אבי' מה שפסק. ובזאת נבוא לנדון שלפנינו שראובן פסק ליתן לשמעון עשרת אלפים דוקאדוס לנדוניית בתו וקרה מקרה שהוזלו הדוקאדוס חמשה למאה מחמת איזה סיבה ויהי בעת הנישואין כשבא ראובן לקיים תנאו וליתן לשמעון העשרת אלפים דוקאדוס לא רצה שמעון לקבלם אא"כ ישלם לו השנוי הנגרע מחמת זול הזהב שטוען כי בעת עשות התנאי היו שוים יותר ורוצה שישלם לו כשער היוקר שבזמן התנאי שהנראה לדעתי שהדין עם ראובן ושטענותיו בריאים וחזקים כראי מוצק כמו שהוכיח לקמן וטענת שמעון הבל היא במה שטוען כי בעת עשות התנאי וכו' כי ראובן לא פירש בעת עשות התנאי כמה היו שוים הדוקאדוס שהוא פוסק ליתן שלא אמר לו אני אתן לך עשרת אלפים דוקאדוס השוים לערך חמשה זהובים ורביע ברחוב אלא אמר לו עשרת אלפים דוקאדוס סתם יהיו שוים פחות מרביע או יותר ושמעון לא ענה שום דבר בעת ההיא אלא שתק פיו והשתיקה כהודאה דמיא וגמר וסביר וקביל עילויה ואיך יוכל לערער כאילו ראובן אינו רוצה לקיים תנאו:
ועוד הגע עצמך שהמקרה היה להיפך שבמקום שהוזלו נתייקרו ויהיו שוים יותר לא היה חייב ראובן לבקשם כדי לקיים תנאו עכשיו שהוזלו מזלו גרם ונשתחפה שדהו ואינו יכול לעגנה עד שיתן אביה השנוי הנגרע דהשתא ומה אם נדון משנתנו שראובן פסק ליתן לבתו ואח"כ פשט לו את הרגל ואינו רוצה ליתן כלום ממה שפסק כופין אותו לכנוס או לפטור משום שפסקו כאדמון כ"ש בנדון שלפנינו שראובן פסק ומקיים תנאו שדוקאדוס פסק ליתן ודוקאדוס רוצה ליתן שלדברי הכל כופין אותו או שיקבל הדוקאדוס או שיכנוס ולא יקבל אפי' פרוטה ולא יהיה בידו לדחותה ולעגנה עד שיתן אביה כיון שהיא לא פסקה:
ובחפשי אמתחות הפוסקים מצאתי לרב שלמה הכהן בשאלותיו שנשאל על ענין קרוב לנ"ד וז"ל ראובן שידך את בתו לשמעון ונדר לו כ"ב אלפים לבנים בזמן שהיו שוים הגרושוש לערך מאה ועשרים לבנים האחד ועתה עת הכנסת החופה אשר ירד הגרוש טוען ראובן ואומר אם נדרתי כ"ב אלפים בעבור שהיו שוים הגרושש לערך ק"כ לבנים האחד וכך אני רוצה לתת אותם לחשבון זה ושמעון טוען ואומר שבעת ההוא כמה בחורים נשדכו ועתה שנכנסו לחופתם לא פתח פה ולא דיבר דבר חתנו של אחד מהם לדבר כדברים אלו שהכל לקחו בחשבון ערך שיווי הגרושוש בזמן ההוא וכנראה שכך נתפשט המנהג ואם תרצה דע כי אין רצוני באופן אחר ע"כ והשיב שלכאורה היה נ"ל שגם בנ"ד שנתחייב ראובן לשמעון לתת לו בנדוניית בתו שיתן הסך שנתחייב כזמן שהיה אז שוה הגרושוש לערך ק"כ אמנם כד מעיינינן נראה דלא דמי הך מילתא לנ"ד שהדין נותן שיתן אבי הבת הפוסק הנדונייא סך המעות שפסק או הגרושוש לערך ששוים עכשיו בשעת הנישואין שלא יעלה על הדעת שיקבל הגרושש לערך שהיו שוים בשעת פסיקת הנדונייא ונתחייב לפורעם בשעת הגבוי לערך שהיו שוים בשעת הנישואין שדבר זה לא יעלה על לב לעולם:
הא קמן סברת הרב ז"ל דכל היכא שהוזלו הגרושוש בעת כניסת לחופה שהדין והסברה נותן שראובן שפסק לבתו לנדונייתא כ"ב אלפים לבנים שיתן לערך ששוים עתה הגרושוש בעת החופה. אם כן בנ"ד שראובן שפסק ליתן לבתו עשרת אלפים דוקאדוס והוזלו הדוקאדוס בעת כניסת לחופה הדין והסברה נותן שיתן לערך ששוים עתה הדוקאדוס בעת החופה לפי דעתו ז"ל וכמו שכתבתי:
ועוד ששמעון לא טוב עושה לערער על שנוי הנגרע שנראה שנושאה לשם ממון והוא דבר גרוע מאד בא וראה מה שכתב הרב על זה בשם ארחות חיים בסימן ס"ו מטור א"ה וז"ל כתוב בארחות חיים בשם הראב"ד נהוג שלא ליתן אדם לבתו ממון גדול ומי שהוא מקפיד ומתקוטט בעבור נכסי אשתו אינו מצליח ואין זיווגם עולה יפה אלא מה שיתן לו חמיו או חמותו יקח בעין יפה כי הממון שאדם לוקח עם אשתו אינו ממון של יושר תדע שהרי אמרו ז"ל הרוצה שהתקיימו נכסי אשתו יעשה מהם מצות וראוי לכל איש דעת שלא יעגן עצמו ולא לבת זוגו מפני ממון רב שהממון ההוא לא יצליח מפני העיגון ומפני הרהור עבירה ורבים נכשלים בעבירות כשאינם נושאים אשה במהרה ועליהם נאמר כל הנושא אשה לשם ממון וכו עכ"ל:
העולה מדברינו הוא שהדין עם ראובן שפסק ליתן לנדוניית בתו עשרת אלפים דוקאדוס סתם יהיו שוים פחות או יותר והוא מקיים דבריו שרוצה ליתן מה שפסק עם חתנו ושמעון ששתק ולא דבר כלום נגד ראובן חמיו בעת ההיא גמר וסביר ולא יכול לעכב ולעגן את הנישואין עד שיתן חמיו השנוי הנגרע כיון שהיא לא פסקה ואם יסרב כופין א תו או לכנוס אפי' בלא פרוטה או שיפטור אותה בגט הנ"ל כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד ביאת משיחנו וירפאהו ה' רפואה שלימה ויעלה לו ארוכה מכל מכאוביו אכי"ר: בסדר ובשנת זאת אות הברית אשר אני נותן לפ"ק:
כ"ד הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו