שאלה ראובן מכר את ביתו לשמעון בכך וכך מעות מזומנים ובשעת המכר גילה דעתו לשמעון שכוונתו היא לקנות בית פלוני ואדעתא דהכי הוא מוכר לו ביתו והתנו ביניהם בפירוש שיהיו המעות יפים וטובים כדי שיתצבה מהם בעל אותו הבית ולסיבה זו לא לקח ראובן כל המעות מיד שמעון כי אם מעט מזער ועשו ביניהם שטר מכר מוחלט בכל זכות ויפוי כח ואחר שהחזיק שמעון בבית שקנה מראובן אירע תקלה ואונס שנשרף עד היסודות אותו בית שהשתדל לקנות ראובן ומעתה בא לעורר על המכר באומרו שנתבטל המקח מעיקרו ושישיב לו שמעון אותו בית שרצה לקנות ממנו יען שהכל יודעי' שלא מכרו לו אלא על דעת לקנות אותו בית שנשרף ושמעון טוען שהמכירה היתה מוחלטת ובשטר המכר לא הוברר שום תנאי על ענין זה המורה לצדקה יורנו הדין עם מי ומה' תמ"ש:
תשובה יען שאדני שאלתנו הוטבעו על גילוי דעת בשעת המכר ועל תנאי ראוי לנו תחילה לעמוד עליה' אם שוו בדיניהם או אם יש חילוק מה ביניהם גילוי דעת דקתני ובשעת המכר גילה דעתו ראובן לשמעון שכוונתו הית' במכר זה לקנות בית פלוני ושאדעתא דהכי הוא מוכר לו ביתו: תנאי דקתני והתנו ביניהם בפירוש שיהיו המעות יפים וטובים כדי שיתרבה מהם בעל אותו הבית וכו איבר' שדין גילוי דעת בשע' המכ' מצינן למיגמר ממאי דגרסינן בפרק אלמנה נזונת ד' צ"ז: איבעיא להו זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני או לא הדרי זביני ת"ש וכו' ומסיק והילכתא זבין ולא איצטרכו ליה זוזי הדרי זביני ופי' רש"י ז"ל זבין ולא איצטריכו ליה זוזי מכר שדהו ואנו יודעים שהיה חפץ לקנות שדה פלוני או פרקמטיא פלונית באותן מעות ולא איצטריכו ליה זוזי שחזרו בהן המוכרים:
והתוספות ז"ל כתבו זבין ולא איצטריכו ליה זוזי וכגון שגילה דעתו בשעת המכר שא' דלזבן תורי קא זבין להו דאי שתק הוו להו דברים שבלב וכן בפר ב' דקדושין וכו' התם נמי בדגלי דעתיה ויש דברים שאין מועיל בהם גילוי דעת עד שיתנה כגון היה מוכר מלבושיו אדעתא למיסק לא"י דזהו דבר שאין רגילי' למכו' אדעתא דהכי התם ודאי אין מועיל גילוי דעת שאם לא תאמ' כן מעכשיו אין צריך לשום תנאי אלא גילוי דעת בעלמא ובכל מקום בעינן דומיא דתנאי בני גד ובני ראובן תנאי כפול אלא ודאי גילוי דעת במילתא שאין רגילות לעשות כן לא מהני עד שיתנה ויש דברים שאפי' גילוי דעת אין צריך כגון שטר מברחת דלעיל וכו' וכן ההיא דפר' מי שמת ד' ק"ב דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכת' כל נכסיו לאחרי' ואח"כ בא בנו ר"ש בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה בידוע שאם היה יודע שבנו קיים לא היה כותב ע"כ:
וגרסינן תו בפר' האיש מקדש ד' מ"ט ההוא גברא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארעא דישראל ובעידנא דזבין לא א' ולא מידי א' רבא הוי דברים שבלב ודברי' שבלב אינם דברי' וכו' ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעת' למיסק לארעא דישראל סליק ולא איתדר ליה אמר רבא כל דסליק אדעתא למידר הוא והא לא איתדר ליה א"ד אדעתא למיסק והא סליק ליה:
ופיר' רש"י ז"ל נכסי' מקרקעי אדעתא למיסק ונאנס ולא עלה ובעדנא דזבין לא אמר דאדעתא למיסק מזבנינא דאילו פיר' בשע' מכיר' דאדעת' למיסק מזבנינא לא הוה זביני' זבינא דאדעתא דהכי לא זבין שיהא דר כאן בלא קרקע: ולא איתדר ליה ולא יכול לדור או משום חוסר מזונות או לא מצא דירה וכו' והוה ליה כמאן דלא מצי למיסק והדר זביני ע"כ:
תו גרסינן התם ההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעתא למיסק לארעא דישראל לסוף לא סליק א' רב אשי אי בעי סליק איכא דאמרי אי בעי לא סליק מאי בינייהו איכא בינייהו דאיתייליד אונסא באורחא:
ופירש רש"י ז"ל הוה סליק ובדידיה קיימא מילתא ולא בטלה זביני: אי בעי לא סליק בתמיה' מי אנסו דאיתייליד ליה אונסא באורחא שמע שהיו לסטי' בדרך ללישנא קמ' לא הדרינן זביני דה"ק דאי בעי למיטרח ולאהדורי בתר שיירת' הוה סליק וללישנא בתר' דקא מתמה אתמוהי ומשמע שלא היה לו שום עיכוב אבל אם היה לו צד עיכוב הדרי זביני:
והרי"ף ז"ל הביא ב' הלשונות כין של רבא ובין של רב אשי בספרו ולא הכריע ביניהם: וכתב הר"ן ז"ל ההוא גבר' וכו' ופירש להו דאדעתא דהכי עביד: אי בעי סליק וכיון דבדידיה קאי לא בטלי זביני: אי בעי לא סליק בתמיהא מי אנסו דאיתייליד ליה אונסא באורחא שמע שהיו לסטי' בדר' ללישנא קמא וכו' הכל כפי' רש"י ז"ל וכתב שיש שדקדקו משמועות אלו דבממונ' לא בעינן תנאי כפול מדאצטריך במימרא קמא לטעמא דדברים שבלב דאינן דברים דמשמע דאי הוו דברים הדרי זביני אע"ג דלא כפליה לתנאי ובהני עובדי בתראי נמי דההוא גברא דזבנינהו לנכסיה אדעתא למיסק לא"י כלומ' שא' כן בשע' המכירה אמרינן דמהני תנאיה אע"ג דלא כפליה וליכא למימר דבהני עובדי בתראי בדכפליה עסקינן אלא דלא חסתלמוד' לפרושי הכי משום דלא אתא אלא לאשמועי' סליק ולא מתדר ליה אם מקיים תנאי או לא וכן נמי היכא דאיתייליד אונסא באורחא אי הדרי זביני או לא דאי בתנא' ממש עסקינן לא הוה א רב אשי דכיון דאי בעי הוה סליק המכר קיים דהא כיון שהתנה שאם לא יעלה יהא המכר בטל אי לא בעי למיסק המכר הוא בטל שהרי אין כופין את המתנה לקיום תנאו כדי שיתקיים הדבר אדרבא הרשות בידו לגרום שלא יתקיים התנאי ואפי' תנאי הנעש' לתועלת המקבל כדי שיתבטל מכרו ומתנתו כדאמרינן בפר' קמא זכו בשדה זו לפלוני ע"מ שתכתבו לו את השטר חוזר בין בשטר ובין בשדה וכמו שכתבתי למעלה לפי שהתנאי לבטל הדבר נעשה וכ"ש שאין אומרים דכיון דאי בעי עבי' כמאן דעבד דמי אלא אי עבד קיים ואי לא לא אלא ודאי לאו תנאי גמור הוא אלא גילוי דעתא בעלמא וכו' והשיג הוא ז"ל על דבריהם שראי' זו אינו מכיר שלעולם בהני עובדי בדכפלי' לתנאי' עסקינן בעובדא קמא מקמי דזבין ובעובדי בתראי בעידנא דזבין ולא שא' ע"מ שיעלה דאי הכי בהני עובדי בתראי כל שאינו רוצה לעלות אע"פ שהו' יכול לעלו' מכרו בטל אלא הכא בשפיר' וא' דאדעתא למיסק קא מזבין ואי לא מצי סליק דלא להוו זביני ובעובדא קמא אמר הכי קמי דלזבין ובעידנא דזבין לא א' ומשום הכי לא מהני ובעובדי בתרא' א' בעידנ' דזבין ומשום הכי בעינן שיתקיים תנאו ומיהו כיון דאיבעי סליק אמרינן דזביניה זביני שהרי תנאו מתקיים הא אילו לא הוה חבי למיסק כלל היה מכרו בטל מפני שכפל וא' שאם לא יוכל לעלות דלא להוו זביני ואין מכאן ראיה דבממון לא בעינן תנאי כפול ועוד דאיכא למימר דכי בעי ר"מ תנאי כפול ה"מ בשהתנה דכיון שלא כפל יש במשמע שאפילו לא יתקיים התנאי יהי המעשה בטל אבל גילוי דעת בלא תנאי הוי כמו שהתנה וכפל אבל מ"מ הדין דין אמת דבממונא לא בעינן תנאי כפול כמו שכתבתי בפרק שבועת העדות וכו' וכ' הרשב"א דבהני עובדי בתראי לוקח אסור לאכול פירות עד שיגמר המיקח דשמא לא יוכל לעלות ונמצא בטל וכי אכיל שכר מעותיו הוא דקא אכיל ואפי' התנה להחזיר הפירות אם יבטל המקח הרי זה אסור דהוה ליה כרבית ע"מ להחזיר ואסור אלא משלשין את הפירות כאותה שאמרו בפרק איזהו נשך דף ס"ו ברבית דבי ר' חייא ע"כ:
ולי נראה שבמה שא' הר"ן ז"ל דאיכא למימר דכי בעי ר"מ תנאי כפול ה"מ בשהתנ' וא' בלשון תנאי שכיון שלא כפל יש במשמע שאפילו לא יתקיי' התנאי יהי המעש' קיים אבל גילוי דעת בלא תנאי הוי כמי שהתנה וכפל וכו' בזה צדק בדבריו והדין עמו כדי שלא תקשי לנו הילכת' דהא קי"ל שהלכה כר"מ דבעינן תנאי כפול וכאן משמעו' דברי רבא ורב אשי דקי"ל כוותייהו משמע דבגילוי דעתא בעלמא סגי וחילוק זה מוכרח שהרי הרמב"ם בפ' ו' מה"א פסק שבעינן תנאי כפול בין בגיטין וקדושין וכן בדיני ממונות ובפרק יא' מהלכות מכירה כ' המקנה לחברו בין קרקע ובין מטלטלין והתנה תנאין שאפשר לקיימן אם נתקיימו נקנה הדבר שהוקנה ואם לא נתקיים לא קנה וכבר בארנו משפטי התנאים בה"א וכו' ומי שמכר חצרו או שדהו ופירש בשעת המכר שהוא מוכר כדי לילך למקום פלוני או מפני המטר שנמנע כדי לקנות חטים והוזלו או שנמנע הדרך לילך לאותה הארץ או שלא נסתייע לו לעלות או לקנות חטי' הרי זה מחזיר אותם הדמים ותחזור לו הקרקע שהרי פירש שאינו מוכר אלא לעשות דבר פלוני והרי לא נעשה ע"כ:
וכ' ה"ה שלא נסתייע לו לעלות זה נלמד מההוא דלא איתדר ליה ודוקא כשהמונעים אינם מחמת רצונו אבל אם לא היה שם מונע אלא שהוא אינו רוצה לעלות קנה הלה שאין זה כדין תנאי גמור כמי שא' שדה מכורה לך אם אעלה וכו' שאם אינו רוצה לעלות או לילך שהמכר בטל דהכא דוקא בשיש מונע ולזה נתכוון הרמב"ם ז"ל ע"כ: והר"אש ז"ל נמי כ' והילכתא זבין ולא איצטרכו ליה זוזי הדר זביני ודוקא בדגלי דעתיה בשעת המכר שלצורך כך וכך הוא מוכר אבל אי שתק בשעת המכר אע"פ שגילה דעתו קודם לכן הוו דברים שבלב ודברים שבלב אינם דברים ולא הדרי זביני כדגרסינן בקדושין בפר' האיש מקדש ההוא גברא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לא"י ובעידנא דזבין לא א' ולא מידי א' רבא הוו דברים שבלב ודברים שבלב אינם דברים ויש דברים שאין מועיל בהם גילוי דעת עד שיתנה בפירוש שאין העניין מוכיח על דעתו אי לאו דאתני וכיון דבעי תנאי בעי תנאי כפול ויש דברים שאפילו גילוי דעת אין צריך משום דאיכא אומדנא דמוכח שאפילו לא גילה דעתו בשעת המעשה משום דבלאו גילוי דעת אנן סהדי דלהכי איכוון כגון שטר מברחת וגו' אבל זבין ולא איצטרכו ליה זוזי וההוא גברא דזבין נכסיה וגו' אע"ג דגלי דעתיה מעיקרא וידוע לכל שלדעת כן הוא מוכר בעינן גילו דעת בשעת מעשה דליכא אומדנא דמוכח כולי האי בלא גילוי דעת בשעת מעשה שהרבה פעמים אדם מוכר קרקעותיו ואין ידוע למה מוכר והא דאמרינן הדרי זביני היינו דוקא היכא דלא איצטריכו ליה זוזי מחמת דבר שנתחדש אח"כ כגון בצורתא דהוו בנהרדעא זבנינהו לאפדנייהו למיזבן חיטי ולבסוף אתו חיטי או שמכר נכסיו לקנות דבר ידוע וחזרו בהם אותם המוכרים אבל אם חזר בו מוכר הנכסים ואינו רוצה לקנות אע"פ שמוצא לקנות לא הדרי זבוני כההיא דפרק האיש מקדש ההוא גבר דזבן נכסיה דבעא מיסק לארעא דישראל לבסוף לא סליק א' רב אשי אי בעי סליק וא"ד אי בעי לא סליק איכא בינייהו הא דאיתיליד אונסא באורחא ותו גרסינן התם ההוא גברא דזבנינהו לנכסי אדעתא למיסק לארעא דישראל סליק ולא איתדר ליה א' רבא כל דסליק אדעתא למידר הוא והאי לא איתדר ליה איכא דאמרי אדעתא למיסק הוא והא סליק ליה ע"כ והביא הרב כל אלו הדינים בח"ה בסימן רו' בארוכה יע"ש:
ובזה נבוא לנדון שלפנינו במה שכבר האירו עינינו כל אלו הנביאים שכולם נבאו פה א' וא' שגילוי דעת בשעת המכר תועיל כתנאי כפול ולכן יברר ראובן טענתו שכבר גילה דעתו בשעה שמכר לשמעון ביתו שכוונתו הית' לקנות בדמיו אותו בית שנשרף שא"א לו עתה לקנותו דאין לך איתיילד אונסא גדול מזה שאדעתא שישאר הוא בלא בית לא מכר לו ביתו ויחזי' לו שמעון ביתו והוא יחזיר לו המעט מזער מן המעות שקבל ממנו ואם האמת כדבריו בהביאו מעוט מן המרובים שא' שידעו בזה תחזור לו ביתו: וא"ת שאני הכא שעשו שטר מכר מוחלט ביניהם בכל זכות ויפוי כח דע דלא שנא דאיכא למימר דאדעתא דגילוי דעת נכתב וכאילו מפורש בתוכו וראיה ממה שכ' הרב בח"ה בסי' ר"ז בש' הרא"ש והתוספו' ותלמידי הרש"בא ז"ל שאם התנו תנאי וכתבו השטר אח"כ בסתם ודאי על דעת תנאי הראשון נכתב: וג"כ מה שלאח' שהחזיק שמעון בבי' שקנה מראובן אירעה תקלה זו ואונס זה לא מרע כוחיה דראובן דהגע עצמך שהיה כאן תנאי גמור והחזיק כבר בבית מי לא יהיה צריך לקיים תנאו אח"כ ואם לא יקיים אע"פ שכבר החזיק יחזיר כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בה' מכירה המקנ' קרקע או מטלטלין והתנ' תנאין שאפשר לקיימן וכו' בד"א בשקנה בא' מן הדרכים שקונין בהם והרי יש עליו לקיי' התנאי וכו' וקי"ל שקרקע נקנה בחזקה ואם לא יתקיי' התנאי צריך להחזי' וה"ה בנ"ד: וא"ת כמה זמן יש לקיי' התנאי או גילוי דעת בשעת המכר דע שהרב בב"י בח"ה בסי' ר"ו ד' רמט הביא שנשאל הרש"בא על הא דאמרינן זבין ולא איצטרכו ליה זוזי וכל הנך דהתם עד כמה הדרי זביני והשיב כל שעבר אותו עניין ולא נזדמן לו לעשות או לא הוצרכו לו לכך אפי' לשנה ואפי' לשנתיים חוזר ותדע שהרי גילוי דעת כתנאי גמור וכל שבתנאי גמור חוזר בגילוי דעת נמי חוזר וא' ז"ל גבי ההוא דזבין נכסיה אדעתא למיסק לארעא א' התם והא לא איתדר ליה אלמא אפי' לזמן מרובה הכל הוא לפי מה שהוא הענין ע"כ:
ועל עניין התנאי שנזכר בנדון שאנו בו שהתנו ביניה' בפירוש שיהיו המעות יפים וטובים כדי שיתרצה מהם בעל אותו הבית ולסיבה זו לא לקח ראובן כל המעו' וכו' כבר הוכחנו שלדעת רוב הפוסקי' שצריך תנאי המועיל שיהיה כפול ככל הילכותיו בין בקרקע ובין במטלטלין כמו שהאריך הרמב"ם ז"ל בפרק יא' מה' מכירה יע"ש:
ואם לא יוכל ראובן לברר טענותיו בראיה ברורה בעדים שגילה דעתו בשעת המכר או שהתנה תנאי גמור ככל הילכותיו לא נשאר כאן כי אם טענת בריא ובריא שראובן טוען שגילה דעתו בשע' המכ' ושמעון טוען שהמכירה היתה מוחלטת אין כאן אלא שבועה דרב נחמן דתנן בפרק שבועת הדיינין ד' מ' מנה לי בידך אין  לך בידי פטו' וא' רב נחמן ומשביעין אותו שבועת הסת ואין לומ' שלא התקין רב נחמן שבוע' הסת דרבנן אלא במטלטלין דשייכא בהו שבועת התורה אבל בקרקעות דלא שייכא בהו שבועה דאורייתא לא שהרי כ' הרמב"ם ז"ל בפ' ה' מה' טוען ונטען אלו דברים שאין נשבעין עליהם מן התורה הקרקעות וכו' וא"עפ שהודה במקצת וכו' הרי זה פטור שנא' כי יתן איש אל רעהו פרט להקדש כסף או כלים פרט לקרקעות וכו ועל כלן נשבע הסת אם היתה שם טענת ודאי כיצד וכו' וכן אם טען חצר זו וכו' שיש לי בידך שלי הוא ואתה מכרתו לי והנטען אומר לא היו דברים מעולם בין שהביא הטוען עד אחד בין שלא הביא הרי זה נשבע הסת ונפטר ע"כ ויש לשמעון להחרים סתם אם ירצה קודם שישבע כמו שא' הרמב"ם ז"ל בפר' ראשון מה' טוען הורו רבותי שכל מי שנתחייב שבועה בין של תורה בין של דבריהם אפי' הסת יש לו להחרים סתם קודם שישבע על מי שיטעון עליו דבר שאינו חייב בו כדי שישביע אותו בחנם ויענה המשביע אמן ואח"כ ישבע ותקנה טוב' היא לבעלי דינין כדי שימנעו מטענות שקר ולא יגרמו להוציא שם שמים לבטלה ולא ישיאו שמע שוא: ואם יסכימו עתי חברי אף נוכל לומ' שייכא שבוע' רב נחמן בנדון דידן ששמעון טוען שהמכירה היתה מוחלטת והשטר מסייעו שבשטר המכר לא הובר' שום תנאי על ענין זה שעד כאן לא א' אלא בבריא ובריא דוקא אבל בריא ושט' מכר מוחלט בכל זכות ויפוי כח ומוחזק בבית לא וראובן הרוצה להוציא מחברו עליו להביא ראיה:
אחר כך מצאתי בשאלות הרב מדינא על ח"ה בסי' רפט' שנשאל על ראובן שזה זמן מה שמענו עליו שכונתו לעלות לא"י והנה היום מכר קרקעותיו ובשעת המכיר' לא התנה ולא גילה דעתו היותו מוכרם מפני זה ושטר המכר כתוב בסתם ובכל יפוי כח אלא שא' המוכר שלא יכול לפנות הבתים עד שיעברו ג' או ד' חדשים ולזה לא פרע הלוקח אלא מקצת מן המעות וכו' ונכנס הלוקח בא' מן הבתים וכו' וכשהגיע הזמן שקבעו לפנות הבתים התרה הלוקח במוכר שיפנה לו קרקעותיו והשיב המוכר שאינו רוצה לפנותם כלל שכבר הודיעו שהיה מוכר לפי שהיה רוצה לעלות לא"י והנה הוא חזר בו ושאינו רוצה ללכת והמכר בטל השיב שמעון הלוקח וא' לא בשעת המכירה ולא בשעת כתיבת שטר המכירה ולא בשעת כתיבת השט' שנתחייבנו בו אני לפרו' ואת' לפנו' א' כלו' זולת מה שא' בשט' הראשון שבטלנו שאקדים לך הפרעון חדש א' כדי שתקנה צידה לדרכך לעלות לא"י ואותו השטר כבר בטלנו אותו ואת"ל שאם נתבטל השטר לא נתבטלה ההודעה הרי נתחייבת באותו השטר בעצמו שאף אם לא תלך תפנה הבתים בשבועה חמורה וכו' ילמדנו רבנו הדין עם מי כי לפי הנראה אף אם נאמר שההודעה היתה הגונה וכו' אפי' הכי מאחר שלא גלה דעתו בשעת המכיר' נרא' שאין בה כח ממש ע"כ והאריך בראיות ובכלל העולה כ' כלל הדברים רואה אני שראובן מחוייב לקיים ממכרו מכח הקניין ומכח השבועה מכל הצדדים הא' שאפי' שבשעת המכר היה אומר שהיה מוכר לעלות לא"י אי בעי סליק כיון דלא אתיליד אונס המעכבו עתה מחדש לאו כל כמיניה לומר איני רוצה לעלו' כדי לבטל דדוקא היכא דאתני בפירוש וא' אם אעלה המקח קיים ואם לאו וכו' אז הדבר תלוי ברצונו אבל בכי ה"ג כדי לבטל המקח צריך שיתחדש אונס המעכבו שנית שהרי בשעת המכירה מכר סתם ונגמר המקח אלא שבשעה שכתבו השטר השני הוזכר עניין עליית ארץ ישראל וכו' יע"ש:
כלל העולה מדברנו לנ"ד הוא שראובן יברר דבריו בעדים שבשעת המכר גילה דעתו לשמעון שכוונתו הית' במכר זה לקנות בית פלוני ושאדעתא דהכי היה מוכ' לו ביתו או שהתנו ביניה' תנאי גמו' כתנאי בני גד ובני ראובן על זה ואז יהיה הדין עמו ויחזור לו ביתו והו' יחזיר המעט מזער מן הדמי' שקבל שאף אם לא היה שם כ"א גילוי דעת הוה ליה כתנאי גמו' כיון שנשרף אותו בית שרצ' לקנו' עד היסודות אין לך אתיליד אונס' שא' ז"ל גדול מזה ואם לא יברר טענותיו בעדים ואין כאן אלא טענות בעלי הדין אז הדין עם שמעון וישבע שבועת הסת שהוא כדבריו ויזכה במקחו ואם יראה בעיני הדיין אף משבוע' הסת יפטרנו כיון שהוא מוחזק במקחו והשטר מסייעו שהוא עשוי על מכר מוחלט ובכל יפוי כח הנראה לע"ד כתבתי והוא ית' יזכנו לכווין אל האמת:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת ויאמר השבעה לי וישבע לו לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"ר שלמה הקטן יצ"ו סי"ט: