שאלה יג לוי היה אדם כשר ועשיר גדול עשה שטר צואה כדת וכהלכה ובכלל דבריו ציוה לבניו שיתנו ליתומה רחל קרובתו שדה פלוני לעת נישואיה ובעוד שתשאר פנויה שלא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה למזונותיה וכן עשו ונשארה פנויה שמנה שנים ולאחר שנישאת באתה עם בעלה: לתבוע מבני לוי מה שהניח לה אביהם ומיד רצו היתומים ליתן לה השדה כפי צואת אביהם. ולא נתרצית בכך באמרה שהשדה מעת פטורת אביהם זכתה בו ושאביהם לא עשאם כי אם אפוטרופוסים על השדה ושצריכים לתת לה ג"כ חצי פירות שדה זו מיום מיתת אביהם נ"ע כיון שאביהם ציוה שלא יתנו לה בעודה פנויה. כי אם חצי הפירות למזונותיה דנראה שהיה בדעתו שהחצי האחר של הפירות יהיו מונחים בידי האפוטרופוסים עד זמן הנישואים. ועכשיו שנישאת שתובעת אותם והיורשים אומרים שאביהם לא ציוה לתת לה השדה. אלא לאחר נישואיה כדי שלא תזכה בו עד אותה שעה ושאם לא היתה זוכה להנשא שאין כאן מתנה ושמה שציוה שכל עוד שתשאר פנויה. שיתנו לה חצי פירות אותו שדה למזונותיה אינו כי אם למונטם שלא ימכרו אותו אולי תזכה רחל להנשא ויהיה השדה קיים ובזה רבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין כדי שיוציאו לאור משפט ומאת ה' תמ"ש:
תשובה הנה בשמים עדי כי לע"ע דעתי בל עמי כי מאורעות הזמן לא יתנוני השב רוחי ובעו"ה זה לי ימים כי הנני חונה ברפידי"ה זה רפיו"ן ידים של תורה מחמת מצב בריאותי שקצר מהשתרע כשל בעוני כחי וכבר זקנתי ושבתי ואור עיני גם אין אתי ולא מצינא להשתעויי דינא ולחפש בספרים להעמיק עיוני לישא וליתן בדבריהם ז"ל ולהרחיב הדיבור על כל פרט ופרט. כמנהגי הטוב עכ"ז משים אל תמנע טוב מבעליו. אשיב לשואלי דבר ממה שיעלה על זכרוני כדי להוציא לאור משפט היתומה הלז וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
לכאורה היה עולה על דעתי לומר שאין לרחל היתומה הנז"ל שום זכות ותביעה. בשדה הנ"ל אשר נתן לה לוי במתנה הנז"ל לא מבעיא בחצי הפירות אשר לע"ע היא תובעת מהיורשים ושאפילו החצי האחר אשר כבר גבתה בעודה פנויה שלא היו ראויים לה ושלפנים משורת הדין עשו עמה לתתם לה. וכמו שאוכיח לקמן בע"ה אלא שגם גוף השדה עצמו. אשר ציוה לוי לבניו שיתנו לה בעת נישואיה. שלא זכתה בו כלל כי מלשון השאלה הנז"ל נראה שלא קנו מידו על המתנה הנז' ושלא הקנהו לה בשום א' מדרכי ההקנאות שהקרקע נקנית בהם ולא פורש אם כשעשה לוי דנ"ד הצוואה הנז' אם היה בריא או חולה ואם נתן לה המתנה הנז"ל בתורת מתנת בריא או בתורת שכ"מ כדי שתזכה בגופו מעכשיו. ובפירותיו לאחר נישואיה או אם כונתו היתה. שלא תזכה בו כלל עד עת נישואיה כדי שנוכל להרחיב הדיבור ולדקדק על כל פרט ופרט. לידע אם הכל נעשה כהוגן כדין וכהלכה או לא. כי לא די באמירה בעלמא שציוה לבניו שיתנו ליתומה רחל קרובתו שדה פלוני לעת נישואיה. כי היה צריך לגמור הדבר בקנין כדמוכח מדברי הריב"ש ז"ל בסי' קכ"ט מתשובותיו יעו"ש:
והנה אשכחן בגמ' בריש פרק הנושא אשר לגבי אב הפוסק לתת לבנו או לבתו. דקאמר רב גידל כמה אתה נותן לבתך כך וכך. וכמה אתה נותן לבנך כך וכך ועמדו וקדשו הן הן הדברים הנקנים באמירה וכו' ע"כ: ואם לגבי בנו ובתו דדעתו של כל אדם קרוב אצלם ועל הסתם כל מי שפוסק לבנו או לבתו לזכותם מעתה ומעכשיו הוא מתכוין ועכ"ז בעינן שבשעת הפיסוק עמדו וקידשו כדי שיהיו הדברים ההם נקנים באמירה הא לאו הכי לא מכ"ש וק"ו בנ"ד. שלא היה שום דבר מזה על הצואה הנז"ל כנראה מהצעת השאלה שלא נזכר שום קנין ולא שום דבר אחר שאם היה נגמר הדבר בקנין היה מועיל לה כנראה מתוך דברי הפוסקים ז"ל וכדכתיבנא:
ואפילו היינו יודעים שגוף השדה הנ"ל הקנהו לה מעכשיו כדי שתזכה בו לעת לנישואיה ושהדבר היה נגמר בקנין עכ"ז על הפרט השני אשר ציוה לתת לה חצי פירות אותו שדה למזונותיה כל עוד שתשאר פנויה. לא היינו מחייבים ליורשים לתת לה אפילו שוה פרוטה ומכ"ש חצי הפירות הנשארים אשר לא ציוה עליהם מטעם שאפילו באב הפוסק לבנו ולבתו כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות זכייה שצריך שיהיו אותם הדברים שהם פוסקין ברשותו לפי שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ע"כ: והביאו הרב בעל הטורים ז"ל ומרן באה"ע סי' נ"א ע"ש: ומהרשד"ם ז"ל בח"מ סי' של"ג מתשובותיו הוכיח שאפילו שנתחייב האב בשעת השידוכין בקנין ושבועה. לתת לבתו סך כך שאם לא היה מצוי ברשותו אותו הסך בשעת השידוכין שלא זכתה הבת כלל מהאי טעמא שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות זכייה שצריך שיהיו אותם הדברים מצויים ברשותו בשעת הפיסוק משום שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכו' ע"ש:
מכאן צא ולמד בנ"ד במכ"ש שהפירות הללו אשר ציוה עליהם לתת לה בעודה פנויה שלא היו אז בעולם וג"כ לא נתחייב עצמו לוי דנ"ד עליהם בקנין ובשבועה כההוא נדון דמוהרשד"ם שמן הדין לא זכתה בהם היתומה הנז"ל כלל והיורש ים הנז"ל לא היו חייבים לתת לה כלום ומכ"ש אותם שלע"ע היתומה הנז"ל תובעתם אשר לא ציוה עליהם ומה גם שהיתומים דנ"ד הם היורשים האמיתיים. והם הם המוחזקים בשדה הנז"ל ובאים בטענת ודאי וטענת היתומה הנ"ל היא ספק ואון ספק מוציא מידי ודאי ולעולם מוקמינן ממונא אחזקתיה וכלל הוא בידינו: שכל המחזיק ידו על העליונה וכדכתיבנא:
באופן שמכח כל הני טעמי דכתיבנא היה עולה על דעתי לבטל הצואה והמתנה הנ"ל מעיקרא אבל כיון שמתוך דברי השאלה דנ"ד נראה שהיתומים בני לוי הנז"ל אינם מערערין כלל על מתנת גוף השדה הנ"ל כלל אלא אדרבא רואים אנו שבלב שלם ובנפש חפצה. רוצים לקיים מיל"י דאבו"ת וכמו שעשו עד הנה שכל עוד שהיתה היתומה הנ"ל פנויה נתנו לה חצי הפירות אשר הוציא השדה הנ"ל כאשר ציוה להם אביהם אלא שלע"ע כשנישאת היתומה הנז"ל באתה נגדם לתבוע מהם ג"כ חצי האחר מפירות השדה הנז"ל אשר עליהם לא ציוה אביהם באמרה שמעת פטירת אביהם נ"ע. שהיא זכתה בשדה הנז"ל ובפירותיה ושאביהם לא עשאם כי אם אפוטרופוסים על השדה הנז"ל כדי שיתנו לה חצי הפירות שיוציא השדה הנ"ל בכל שנה ושנה בעודה פנויה למזונותיה ושהחצי האחר יהיו מונחים בידם עד עת נישואיה וכו' ועל זה הפרט דוקא הוא שמכחישים היתומים בני לוי הנז"ל ומערערים עליה כנראה מהצעת השאלה דנ"ד לכן לא אכניס עצמי בתגר אחר כי אם דוקא לברר וללבן הפרט הזה לבד לראות מה הדין נותן בתביעה הנז"ל של היתומה דנ"ד וטענת של מי משניהם יצדק כדי לאוקומי דינא אליבא דהלכתא וזה יצא ראשונה:
גרסינן בסוף פרק נערה שנתפתחה דף נ"ד וז"ל ההוא דאמר להו נדוניא לברתא זל נדוניא אמר רב אידי בר אבין פורנא ליתמי ע"כ: ופירש"י ז"ל נדוניא לברתא קצובים היו תכשיטי הבנות כך וכך לבושים פורנא ליתמי הריוח ליתומים ולא אמרינן ניתיב לה הנדוניא כיום הצואה ע"כ:
והרא"ש ז"ל כתב שם בפסקיו וז"ל פורנא ליתמי וה"ה אם הוקרו ההפסד ליתמי ובספרים כתוב ארבע מאות זוזי לנדוניא לברתא ואותה גירסא נראה לי עיקר דאם לא הזכיר סכום המעות מה חידוש הוא זה דפורנא ליתמי אבל עתה שהזכיר סכום המעות שהיתה הנדוניא שוה באותם שעה הוי חידוש שאעפ"י שהזכיר סכום המעות הריוח ליתומים. כי לא לא היה דעתו שיתנו לה אלא הנדוניא עכ"ל:
וכתב הריטב"א עלה והביא לשונו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ סי' רנ"ג וז"ל וכתב הריטב"א על זה וז"ל שמעתי מרבותי שאין לסם לתת אלא עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתיים אין ליורשיה כלום עכ"ל וכן פסקו בשלחנו הטהו' לפסק הלכה בסי' הנ"ל ע"ש:
הרי לך בבירור שלסברא הני רבוואתא ז"ל דאפילו לגבי ברתא שדעתו של אדם קרובה אצל בניו אם הניח סך מה לנדונייתה סתם והרויחו בה שהריוח ליתומים שכיון שהזכיר סכום מעות גילה דעתו שלא היה כונתו ליתן לה אלא מה שפירש ושאין להם לתת לה הסך הנ"ל אלא עד שתינשא ותצטרך לכך. ואם מתה בנתיים שאין ליורשיה כלום:
ומעתה תדון ק"ו לעצמך לנ"ד דלא איירינן בברתא כי אם ביתומה שהגם שהיתה קרובה אליו הרי היא כנכריה לגבי ברתא ומה גם שבנ"ד פירש ואמר שרצונו הוא שיתנו לה השדה הנ"ל בעת נישואיה ואמדינן דעתיה שבדברים הללו גילה דעתו שכל כונתו אינו אלא כי אם לעשות המצוה הנ"ל להשיא את היתומה הנ"ל בנדוניא הנ"ל אבל שלא תזכה בגוף השדה הנ"ל כי אם בהגיע תור נישואיה ושביני ביני כל עוד שתשאר פנויה שתשאר גוף השדה הנז"ל ברשות ובחזקת היורשים שהם בניו כדי שיזכו בפירותיו. עד עת נישואי היתומה הנז"ל. ושאם מתה בנתיים כי לא תזכה לינשא שתשאר גוף השדה הנז"ל להם בכלל שאר נחלתם אלא שבעודה פנויה ציוה שיתנו לה ג"כ חצי הפירות שיוציא אותו שדה למזונותיה כדי שתשאר השדה הנ"ל קיים בידם עד עת נישואי היתומה הנ"ל. למלאות דברי צואתו הנז"ל אבל מעולם לא עלה על דעתו לזכותה כלל בגוף השדה הנ"ל קודם נישואיה כי לא יעלה על הדעת שרצה לסלק את בניו מחזקת גוף אותו שדה משעת פטירתו כדי להקנותו ליתומה הנ"ל ושאם מתה בנתיים ולא תזכה להנשא שיורשיה יזכו בו ללא יועיל כי דבר כזה אין הדעת סובלתו. ולעולם יש לנו לאוקומי ממונא בחזקת היורשים ועל הספק לא מפקינן מן היורשים לזכות לאחרים ובפרט במקום שלא מצינו הדבר מפורש בצואת הנותן וזה פשוט כדכתיבנא:
ואם תאמר דכיון שכן הוא איך ציוה לתת לה בעודה פנויה חצי פירות אותו שדה למזונותיה שמוכח מזה שכונתו היתה. להקנות לה גוף השדה מאותה שעה אלא שלגבי פירותיו ציוה שבעודה פנויה לא יתנו לה. כי אם חצי פירות של אותו שדה למזונותיה ושעל חצי הפירות הנשארים עשאם כאפוטרופוסים. שיהיו מונחים בידיהם עד זמן נישואיה. וכדטוענת היתומה הנז"ל:
דיש לומר שאי אפשר לפרש כונת הנותן דנ"ד בהכי אלא שכינתו היתה להטיב אליה ולעשות עמה ב' מצות נתת לה ב' מתנות נפרדות זו מזו הא' היא לצוות את בניו שיתנו לה השדה הנ"ל לזמן נישואיה לנדוניתה אם תזכה לינשא לשם מצות נישואין כדי שתזכה בו ובפירותיו. מאותה שעה ואילך: והב' שמלבד המתנה הנ"ל מגוף השדה הנז"ל לזמן המוגבל הנז' רצה לעשות עמה מצוה אחרת והיינו שיתנו לה עוד בעודה פנויה חצי פירות אותו שדה למזונותיה והרי זה דומה לההיא דגרסינן בפ"ב דביצה דף ך' על ההוא גברא דאמר להו הבו ליה ארבע מאות זוזי לפלוני ולנסוב ברתיה דאמר רב פפא ארבע מאות זוזי שקיל וברתיה אי בעי נסיב אי בעי לא נסיב טעמא דאמר הבו ליה ולנסוב אבל אי אמר לנסיב והבו ליה אי נסיב שקיל ואי לא נסיב לא שקיל ע"כ: והרי"ף ז"ל הביא זה הלשון בהלכותיו במס' בבא בתרא בפ' מי שמת וביאר טעם מאמר רב פפא הנז' וז"ל ההוא גברא וכו' טעמא הוא דלישנא קמא לישנא דמתנה הוא בין בזווי בין בברתא. הילכך אי בעי תרווייהו שקיל ואי לא בעי אלא חד מנייהו שקיל אבל לישנא בתרא ברתיה תנאה וזוזי מתנה הילכך אי מקיים לתנאה שקיל: ואי לא לא שקיל עכ"ל: וכן פסק הרמב"ם ז"ל. בפ' י"א מהלכות זכייה ומתנה וז"ל שכ"מ שאמר. תנו ד' מאות זוזי לפלוני וישא בתי הרי זה כמו שנתן לו ב' מתנות כל איזה מהן שירצה יקח. לפיכך אם רצה ליקח המעות ולא ישא הבת יקח. אבל אם אמר יקח בתי ויתנו לו ד' מאות זוזי. הרי זה תנאי ולא יזכה המעות עד שיקח הבת עכ"ד ע"ש:
אוף הכאבנ"ד כשציוה בתחילה ואמר לבניו. שיתנו ליתומה רחל קרובתו שדה פלוני לעת נישואיה הרי זו מתנה א' שהיא על גוף השדה שתזכה בו היתומה הנ"ל דוקא מעת נישואיה ואילך וכשהוסיף עוד לומר שבעוד שתשאר פנויה שלא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה למזונותיה הרי זו מתנה אחרת דלא שייך כלל עם גוף הקרקע דהאי לחוד והאי לחוד כדאמרן:
והטעם שייחד לה מזונותיה מחצי פירות אותו שדה ולא ייחד לה סך מה בכל שנה ממקום אחר כל עוד שתשאר פנויה למזונותיה. כדי שלא ליתן פ"פ למערער לטעון כטענת היתומה הנ"ל דנ"ד יש לומר שמלבד הטעם שכתבנו ושנתנו היורשים לזכותם כנראה בהצעת השאלה נראה ג"כ שאביהם ז"ל ציוה באופן הנז"ל בכוונה מכוונת לתועלת בניו: לפי שאם היה מצוה להם. לתת לה סך קצוב למזונותיה ממקום אחר בכל שנה ושנה. כל עוד שתשאר פנויה אז היו מוכרחים לתת לה הסך הנ"ל במושלם עד הזמן המוגבל הנ"ל בין שיהיו פירות השדה מרובים או מועטין ואפילו בשנה שהשדה לא יתן פירות כגון בזמן בצורת או שילקהו שידפון. או יארע איזה הפסד בשדה הנ"ל מאיזה צד שיהיה:
אבל לעת עתה שפירש ואמר שלא יתנו לה. כי אם חצי הפירות שיוציא אותו שדה בין רב או מעט ולא ממקום אחר נמצא שאם יבאו שני בצורת או שהשדה לא יתן פריו או יארע איזה הפסד לשדה הנ"ל וירבו ההוצאות. לעבדו ולשמרו וכדומה שאינם חייבים לתת לה. כי אם דוקא החצי מאותם פירות שיוציא אותו שדה ולא יותר דנמצא שיש טעם בדבר למה ייחד לה מזונותיה מפירות אותו שדה ולא ממקום אחר וכיון שכן ממילא אזדא לה טענת ותביעת היתומה הנז' שאין לך אמדן דעת גדול מזה. כי לעולם אמדינן דעת הנותן לתועלת הנאת בניו כי כן דעת כל אדם להיות קרובה אצל בניו וכדכתיבנא:
עוד מצינו במוהרשד"ם ז"ל בחלק חה"מ סי' ת"ך מתשובותיו שכתב על שכ"מ. שציוה שיתנו סך כך וכך לנכדה בכניסתה לחופה וכו' שפסק בהדיא שאין לה שום זכות לא בקרן ולא בריוח עד שתיכנס לחופה וכו' ע"כ: הביאו הרב בעל פנים חדשות ז"ל בדף קכ"ה ע"ש: ועיין ג"כ בס' משפט צדק בח"ב סי' ס"ט ע"ש ע"כ:
והרי הדברים ק"ו לנ"ד דאם התם בנכדה גזר כן שהרי היא כבתו שבני בנים הרי הם כבנים ולעולם אמדינן דעת הנותן להנאת בניו וכו' מכ"ש בנ"ד שאע"ג שרחל היתומה דנ"ד היא קרובתה הרי היא כנכריה לגבי בת בנו או בת בתו וכדכתיבנא:
זאת ועוד שאם איתא שדעת לוי דנ"ד היתה. לזכות גוף השדה הנ"ל ליתומה הנ"ל משעת מיתתו כאשר טוענת רחל דנ"ד היה לו לצוות לבניו סתם. שיתנו ליתומה רחל קרובתו. שדה פלוני לנישואיה בלי קצב זמן ושכל עוד שתשאר פנויה. שיתנו לה חצי פירות אותו שדה למזונותיה ואז אליבא דמאן היה מקום לומר. שכיון שזכתה לה השדה לנישואיה בלי קצב זמן שהרי הוא כמי שאמר מעכשיו ושמה שהוסיף אח"כ לומר שכל עוד שתשאר פנויה שלא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה למזונותיה. היינו יכולין לומר שכונתו היתה לעשותם אפוטרופוסים על שאר הפירות עד זמן נישואיה כמו שלע"ע טוענת היתומה הנז"ל. שכן מצינו שהריט"בא ז"ל סיים לשונו הנז"ל שם וכתב עוד וז"ל אבל האומר תנו מאתים זוז לפלונית לנדונייתה חייבים לתת לה מאתים זוז מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוא ולא עוד אלא דאפילו מתה קודם שנישאת זכו בהם יורשים וכו' וכן דעת הרשב"א ז"ל ע"כ: ומרן ז"ל בב"י בחלק חה"מ סי' רנ"ג אחר שהביא הלשון הנ"ל של הריטב"א ז"ל. הביא תשובת הרשב"א ז"ל שמסכים טל זה וז"ל וכתב הרשב"א בתשובה מסתברא שאם אמר תנו מנה לפלונית לנישואיה. שנותנים לה מיד שהרי לא קצב זמן לנתינתם. והרי זה כאומר תנו מנה לפלוני למזונות שאין אומרים יתנו לו היורשים מזונות בכל יום ויום אלא נותנים לו למזונות והוא מתפרנס ע"י עצמו ואפילו עמדה היא והוציאם לדברים אחרים שלא לנישואין מה שעשתה קיים אלא שעברה על דעת המצוה וכמעביר על דעתו של ב"ה. דלא קי"ל כר"מ דאמר שהמעביר על דעתו של ב"ה גזלן הוא וכן פסק הרי"ף ז"ל. בפ' האומנים ע"כ ע"ש:
הרי לך בפירוש שהחילוק דאיכא בדברי הריטב"א ז"ל בין תחילת דבריו למה שסיים בסוף דכשאמר מאתים זוז לפלונית בנדונייתה דלא זכתה בהם עד שתינשא ושאין להם לתת אלא עד שתנשא ואם מתה בנתיים קודם שתנשא דלא זכו בהם יורשיה אבל כשאמר לנדונייתה או לנישואיה. דאז זכה בהם מיד ואם מתה קודם שתנשא דזכו בהם יורשיה וכדפירש כן דבריו ז"ל הרב בעל הלבושים ז"ל ע"ש:
והגם שהסמ"ע ומוהרש"ך ז"ל כתבו שהחילוק שיש בין רישא לסיפא בדברי הריטב"א ז"ל. הוא בין כשאמר תנו לפלונית מאתים זוז וכו' לכשאמר מאתים זוז בנדוניתה. דבאומר תנו תליא מילתא לזכות בהם מיד או לא כנראה מדבריהם ז"ל שם וכו': מדברי הרב בטל הטורים ז"ל לא משמע כן שהרי הוא ז"ל ג"כ ברישא הזכיר לשון תנו שכן כתב וז"ל תנו לבתי כך וכך חפצים לנדונייתה במאתים זוז וכו'. ואעפ"י כן כתב שאם הוקרו או הוזלו שהריוח וההפסד ליתומים כנראה שם:
אשר על כן הרב בעל פרח מ"א ז"ל בח"ב מתשובותיו בסי' כ"ד שהרגיש הקושי שיש בדבריהם ז"ל הכריע הדבר מדברי הריטב"א ז"ל עצמו וכתב שהחילוק דאיכא בדבריו מרישא לסיפא דהיינו בין כשנותן מלבושים וכלים על הנד יניא לכשנותן מעות דכשהוא נותן לה על הנדוניא מלבושים או כלים שבודאי לא זכתה בהם עד שעת הנישואין לפי שאין רגילות לתת נדונייא לבנות כי אם בשעת הנישואין ולפיכך יקרא וזולא על היתומים אבל כשנותן לה מעות כך וכך אעפ"י שאמר לנדונייתה מראה מקוה הוא לה ומיד זכתה בהם ואם מתה יורשיה יורשים אותם וכו' וכתב שכך משמע מלשון הרשב"א ז"ל ע"כ ע"ש:
אמור מעתה שבנ"ד לכל הפירושים הנ"ל ז"ל. לא זכתה רחל היתומה דנ"ד. בגוף השדה הנ"ל כי אם עד עת נישואיה כאשר ציוה לוי לבניו שהרי קצב להם זמן שכן פירש דבריו ואמר שיתנו לה שדה פלוני לעת נישואיה ולא ציוה סתם שיתנו לה השדה הנ"ל לנישואים. בלי קצב זמן כנדון הרשב"א והריטב"א ז"ל וג"כ לא ציוה שיתנו לה כ"כ מעות כהכרעת הרב בעל פרח מ"א ז"ל ולומר שאעפ"י שאמר לנדונייתה או לנישואיה שמראה מקום הוא לה ושמיד זכתה בהם וכו' אלא אדרבא מצינו שלא ציוה לתת לה כי אם שדה משדותיו לעת נישואיה ולא מעות שהרי הוא כמי שנותן כלים או חפצים לנדוניא לבתו שאין רגילות לחת הנדוניא לבנות. כי אם דוקא בשעת הנישואין, ומכ"ש בנ"ד שקצב להם זמן לנתינתו שמשמע דוקא באותו זמן ולא קודם: והרי זה דומה למ"ש הרמ"ה ז"ל והביאו הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' רנ"ח וז"ל ועוד כתב הרמ"ה מי שכתב נכסיו לאחר לאחר שלשים יום לא קנה עד לאחר שלשי' יום ואם מת תוך שלשים יום נפלו נכסים קמי ותמי דההקנאה לאחר שלשים יום לאו כלום הוא ע"כ ע"ש:
הרי לך שהוא דומה בדומה לנ"ד שהרי הוא ציוה שיתנו לה השדה הנ"ל לעת נישואיה דהו"ל כמי שכתב נכסיו לאחר לאחר שלשים יום דלא קנה עד לאחר שלשים יום אף כאן בנ"ד שציוה לעת נישואיה שלא קנתה גוף השדה הנ"ל עד עת נישואיה וכיון שלא זכתה בגוף השדה עד עת נישואיה לא זכתה ג"כ בפירותיה הזמן הנ"ל דאי לא תימא הכי. מי שאמר לחבירו שדי נתונה לך לאחר שלשים יום נימא שיש לו פירות מעכשיו ודאי שלא אליבא דכ"ע ומה לי לאחר שלשים יום או לעת נישואיה: באופן שבנ"ד מכל הני טעמי דכתיבנא כ"ע יודו שאין ליתומה דנ"ד שום זכייה לא בשדה ולא בפירות כי אם משנשאת ואילך כי כן משמע בבירור מדברי המצוה הנ"ל שלא תזכה בגוף השדה הנ"ל כי אם בהגיע תור נישואיה וכו' וראיה לדבר שהניח השדה הנ"ל ביד בניו וברשותם ולהם ציוה שהם יתנו לה השדה הנ"ל בעת נישואיה ושכל עוד שתשאר פנויה שלא יתנו לה כי אם חצי הפירות שיוציא אותו שדה למזונותיה שנמצא שהם הם המוחזקים. וכל המחזיק ידו על העליונה ואפילו היה הדבר מוטל בספק על רחל היתומה שהיא התובעת ובא להוציא מיד היורשים עליה להביא הראיה שכונת הנותן היתה לזכות לה השדה הנ"ל משעת פטירתו שהמוציא מחבירו עליו הראיה וכדכתיבנא:
ולרווחא דמלתא ראה זה מצאתי במרדכי בפ' אעפ"י והביאו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בחלק י"ד סי' רנ"ג יז"ל כתב המרדכי בפ' אעפ"י מעשה בא' שנדר מעות להשיא יתומם א' והרויח בהם ונפטרה היתומה ותבעוהו יורשיה ופטרו הרב חיים הכהן והביא ראיה מפרק אע"פי שלא כתב לה אלא על מנת לכונסה כ"ש הכא דלכ"ע לא יתן שלא נדר לה אלא על מנת להשיאה ע"כ:
ואע"ג שמדברי ראבי"ה ז"ל נראה שם דזכו יורשיה שכן כתב שם. דכיון דאמרינן בפ' הזהב דהאומר מתנה אני נותן לך שיכול לחזור בו ואמרינן בירושלמי. הדא אמרה בעשיר אבל בעני נעשה נדר וזכו בה יורשיה. מדתניא בפ' נגמר הדין מותר המת ליורשיו. דע"כ לא פליגי ר' ור' נתן אלא בתפיסת דאיסור הנאה הא לאו הכי לכ"ע הויא ליורשיה אלמא אע"ג שלא נתנו הנותנים וגם הגובים לא גבו לצורך היורשים שאפ"ה זכו היורשים מכח המת וכו' עכ"ל:
מכל מקום הרב בעל שלטי הגבורים ז"ל. כתב בשם מוהר"י מויינא ז"ל דמסתבר' כסברת הרב חיים הכהן ז"ל שאין ליורשיה כלום. משום דאומדן גדול הוא שזה לא נתכוון להפריש מעותיו אנא לצורך מצוה זו (דהיינו לנישואי היתומה) אבל לא לדבר הרשות שיאכלום יורשיה ויעשו בם צרכיהם וכו' עכ"ל וכן כתב הרב בעל נתיבות משפט ז"ל בדף ק סי' ע"ב יעו"ש: דנמצא של ראבי"ה דסבר דאף כשמתה קודם שנישאת שזכו יורשיה הוא משום דלשון לנדונייתה או לנישואיה לא הוה ליה קפידא ולכן אף כשמתה קודם שנישאת זכו יורשיה מטעם נדר כדמפרש ואזיל ולר' חיים הכהן ור"י מויינא ז"ל דסברי דלא זכו כלל היינו טעמא משום שאמר בשעת נדרו סך כך וכך ליתומה הנ"ל להשיאה דאומדן דעת הוא שלא נתכוון אלא לאותה יתומה ולאותה מצוה ולשון דלנדונייתה או לנישואיה הויא להו קפידא ולכן אם מתה קודם שנתן וקודם שנישאת אין לבאים מכחה כלום וכו':
וכן נראה שהוא דעת הרמ"א ז"ל בח"מ סי' רנ"ג שמסכים עם סברת הרב חיים הכהן ומוהר"י מויינא ז"ל במ"ש שם וז"ל ויש חולקים באלו הדינים וסבירא להו דאם אמר ליתן להשיאה ומתה דלא זכו יורשיה וכן נראה לי עיקר עכ"ד: ועיין שם במרדכי בפ' אעפ"י שהיא סברת הנ"ל של הרב חיים הכהן ומוהר"י מויינא ז"ל הנ"ל כדכתיבנא:
גם הרב הגדול מוהריב"ל ז"ל בח"ב מתשובותיו בסי' ס"ז מסכים עם דעת זה של הרב חיים הכהן ומוהר"י מוויינא ז"ל וכתב עליהם. שדבריהם ז"ל נראים יותר וגדולה מזו כתב שם. דאפילו היה מוחזק היורש של היתומה הנ"ל דמפקינן מיניה וכו' ע"ש:
עוד כתב שם מוהרי"בל הנ"ל שכיון שיצוה ליורשים ליתן הסך הנ"ל לנישואיה. דהו"ל כאילו השליש המעות ביד שליש ואחר ליה המטות הללו הם לנישואי הבת שבודאי שלא זכתה הבת קודם הנישואין דהרי הושלשו ביד השליש על דעת כך שיהיו לנישואין וכו' ושאין ביד השליש לתת אותם ביד הבת קודם הנישואין דאם באת לזכות לה משום נדר לא חל הנדר קודם הנישואין דאין מצוה אלא בנישואין ע"כ ע"ש:
הרי לך בהדיא דלדעת הרב חיים הכהן וכל הני רבוואתא ז"ל המסכימים עמו דלא זכתה הבת הנ"ל במתנה הנז"ל כי אם דוקא בשעת הנישואין ושאם מתה קודם הנישואין שאין יורשיה יורשים כלל וכדכתיבנא:
ובר מדין האי ראיה דמייתי ראבי"ה ז"ל לדבריו משלהי פרק נגמר הדין מדאמר מותר המת ליורשיו וכו' ושע"כ לא פליגי ר' ור' נתן אלא בתפיסה דאיסורי הנאה. הא לאו הכי לכ"ע הוא ליורשי וכו' לא קשה מידי לסברת הרב חיים הכהן וסיעתיה ז"ל ולא אירייא מידי עם נדון דידיה דהרי התם לצורך המת נתנו הנותנים וגבו הגובים וכיון שכבר מת זכה ודאו באותם המעות ולכ"ע אינם חוזרים לנותנים אלא או למת או ליורשיו וכדאמרינן הזמנה מלתא היא וכו' דלאביי משמע שהמעות כבר היו ביד הגבאים ומשוס הכי פליגי אי הוו לחת או ליורשיו אבל הנדון דהנודר מעות להשיא יתומה כל שלא נושאת היתומה לא חל הנדר שלא נדר כי אם לתת בשעת הנישואין וכיון שלא זכתה היתומה במתנה הנ"ל לא זכו יורשיה וכו' דוק שכל זה נראה לי פשוט וכדכתיבנא:
מעתה צא ולמד מכל האמור פסקא דדינא לנ"ד מכ"ש וק"ו שאם התם בנדון הרב חיים הכהן וסיעתיה ז"ל שלא נדר כי אם סך מעות סתם להשיא יתומה א' גזרו אומר שלא זכתה היתומה הנ"ל במעות הנז"ל כי אם בעת נישואיה ושאם מתה קודם שנישאת שאין ליורשיה כלום ומה גם לסברת כל הני רבוותא דקדמנו זכרם לעיל דאיירו אפילו בבת שדעת כל אדם להיות קרוב אצל בניו ואעפ"י כן הוכיחו. שכל האוחר שיתנו לבנו או לבתו סך כך וכך לנישואין שאינו זוכה בסך הנ"ל קודם הנישואין ושכל האומר תנו הרי הוא כמו שהשליש המעות ביד שליש שאינו יכול להוציאו מידו: כי אם בזמן המוגבל וסברי דהאי לשון דלנישואיה או לנדונייתה הויא קפידא ושלא שייך למימר ביה דמה שאמר לנישואיה דמראה מקום הוא לה כדאמרן: מכ"ש וק"ו בנ"ד שפירש דבריו לוי דנ"ד וקצב לבניו זמן לנתינת השדה הנז' לעת נישואיה שאין ליתומה הנ"ל שום זכייה ותביעה בשדה הנ"ל לא בגופו ולא בפירותיו עד עת נישואיה וכל זמן שלא נישאת היורשים הם המוחזקים בשדה הנ"ל ואין מקום לטענתה שטוענת שמעת פטירת לוי הנותן שזכתה בגוף השדה הנ"ל ושאביהם לא עשאם. כי אם אפוטרופוסים על השדה הנ"ל עד עת נישואיה וכו' שהרי לשון הצואה מוכח שכשציוה ואמר תנו שדה פלוני ליתומה הנ"ל לעת נישואיה שהאי לשון של נישואיה הוי קפידא כדאמרן כדי שלא תזכה מהיום ולתבוע כל פירות אותו שדה מהיום וכו' וכיון שהיורשים הם המוחזקים והיתומה הנ"ל באה להוציא מהם עליה להביא ראיה שכונת הנותן היתה כדבריה שלע"ד אין שום ממשות בדבריה ולא מצאתי בשום א' מהפוסקים ז"ל דבר המסייע לה וכיון שהוכחנו שכל זמן שהיתומה הנז' נשארת פנויה שהשדה הנז' בחזקת היורשים קיימא אין לנו כח לפי דינא להפקיע מנייהו הפירות שהוציא השדה הנז' כל השנים הללו וכדפסקו הכי הלכתא הרב חיים הכהן וסיעתיה ז"ל וכדכתיבנא:
ואחרי הודיע לנו האלדים את כל זאת. שלדעת כל הני רבוואתא דכתיבנא. כל אפייא שוין דרחל היתומה דנ"ד לא זכתה בגוף השדה הנ"ל. כי אם דוקא בהגיעו תור נישואיה וכאשר ציוה לוי דנ"ד לבניו ממילא שלא זכתה ג"כ בפירות כי אם מאותה שעה ואילך ואם בני לוי הנז' לא היו רוצים לתת לה אפילו חצי הפירות אשר ציוה להם אביהם לתת לה בעודה פנויה למזונותיה לא היינו מחייבים להם לתת לה כלום. לפי שהמתנה הנ"ל היא בטלה מאליה בהיות שהפירות הללו כשציוה עליהם לא היו בעולם כדכתיבנא: ומכ"ש וק"ו שאינם חייבים לתת לה החצי האחר מהפירות הנ"ל שלעת עתה תובעתם היתומה הנז"ל אשר לא ציוה עליהם אביהם שכבר הוכחנו שמדברי המצוה הנ"ל נראה שכוונתו לא היתה לתת לה. כי אם חצי הפירות אשר כבר נתנו לה דוקא ושלכן ציוה בלשון שלילה באמרו שלא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה בעודה פנויה למזונותיה שבלשון הנז' גילה דעתו ורצונו שהוא למנוע ממנה החצי האחר של הפירות הנז' לזכותם לבניו וכדכתיבנא אלא שהם מרוב טובם וחסדם אעפ"י שמן הדין לא היו מחייבים לתת לה כלום רצו לעשות עמה לפנים משורת הדין לקיים מיל"י דאבו"ת ולעשות נחת רוח לנשמתו לתת לה כל ימי היותה פנויה חצי פירות השדה הנ"ל כאשר ציוה להם כי בלאו הכי המתנה הנז"ל היתה בטלה ומבוטלת מאליה בלי העמדה וקיום כלל כיון שהוא דבר שלא היה בעולם בעת נתינתו ואין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכדכתיבנא:
ועוד גרסינן במסכת בבא בתרא בפ' מי שמת דף קמ' וז"ל אמר רבא אמר רב נחמן שכ"מ שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום עד שיאמר תנו בית זה לפלוני שידור בו תנו דקל זה לפלוני ויאכל פירותיו ע"כ:
ופירש רשב"ם ז"ל וז"ל שכ"מ שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום לפי שהדירה אין בה ממש להקנות ופירות דקל נמי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ע"כ: והביאו הרי"ף והרמב"ם וכל שאר הפוסקים ז"ל לפסק הלכה ע"ש:
והנה נדון שאלתינו נמי כשציוה ואמר שיתנו ליתומה הנז' בעודה פנויה חצי פירות השדה הנז"ל למזונותיה הרי הוא כמי שאמר יאכל פלוני פירות דקל זה שלא אמר כלום לפי שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ואע"ג שהזכיר והורה באצבע חצי פירות שדה זו. לא אמרינן ששיעבד גוף השדה הנ"ל לפירותיו כשם דכשאמר יאכל פלוני פירות דקל זה שג"כ מורה באצבע ואומר פירות דקל זה שלא אמרינן ששיעבד גוף הדקל לפירותיו אלא הרי הוא כמו שלא אמר כלום. עד שיאמר תנו דקל זה לפלוני ויאכל פירותיו אף הכא בנ"ד אם היה מצוה ואומר תנו שדה זו לפלונית לנישואיה סתם בלי קצב זמן וכל עוד שתשאר פנויה לא תתנו לה כי אם חצי פירות השדה הנ"ל למזונותיה היה צד לומר ששעבד השדה הנ"ל ופירותיה מאותה שעה לזכות היתומה הנז' והיינו יכולין לטעון לזכותה מה שלעת עתה היא טוענת וכדכתיבנא:
אבל כל עוד שלא ציוה כך אלא אדרבא קצב להם זמן הנתינה לעת נישואיה. דנמצא שכל עוד שנשארה פנויה גוף השדה היתה בחזקת היורשים מה שציוה אח"כ ואמר שכל עוד שתשאר פנויה שיתנו לה חצי פירות השדה הנ"ל למזונותיה הרי זו היא מתנה אחרת יתירתא על נתינת גוף השדה הנ"ל כדהוכחנו וכיון שהפירות הללו לא היו אז בעולם הרי זה כאילו לא אמר כלום לפי שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ואם הפירות הללו אשר ציוה עליהם לוי המצוה לא היו חייבים היורשים ליתנם כלל. אעפ"י שהם עשו לפנים משורת הדין לתתם לה כדי לקיים מצות אביהם מכ"ש וק"ו אותם אשר לא לא צוה עליהם שאינם חייבים לתת לה כלל. כי לא מפקינן מהיורשים לזכות לאחרים אפילו כשהדבר היה מוטל בספק ומכ"ש וק"ו בדבר שלא עלה על דעת הנותן ושלא פירש שמץ מנהו כי לעולם מוקמינן ממונא אחזקתיה ובחזקת היורשים וכלל הוא בידינו שלעולם יד בעל השטר על התחתונה כדכתב הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ח מהלכות מכירה ע"ש: ועוד שאמרינן המוציא מחבירו עליו הראיה וכדכתיבנא:
סוף דבר זאת תורת העול"ה מכח כל הני טעמי דכתיבנא שבנ"ד זכו היורשים בטענתם ושאין להם שום חיוב לתת ליתומה הנז"ל כלום על תביעתה הנז"ל כי הטענ' שטוענת אין בה ממש ומהבל ימעט ודי לה בחצי הפירות אשר כבר נתנו לה היורשים בעודה פנויה לפנים משורת הדין כדהוכחנו וכדהייתי יכול להאריך יותר ולהביא עוד ראיות לזכות היתומים הנ"ל ולפלפל בלשונות הפוסקים הנז"ל ולישא וליתן בדבריהם ז"ל. וכבר כתבתי בעניינים הדומות לאלו בארוכה במקומות אחרים מתשובותי אלא שלעתות כאל אין הפנאי מסכים עמדי לחזור ולהטפל בכל הכתוב שם. מכמה הרפתקי דעדו עלי לע"ע. ומה גם שמצב בריאותי קצר מהשתרע ודעתי בל עמי כדכתיבנא בהקדמתי מ"מ במה שכתבתי פה יש די והותר לענין דינא להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר הרב מריה דאתרא נר"ו וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם יע"א החותם בסדר ובשנת ושמע אשה והחרש לה לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה זצוק"ל: