שאלה נסתפקתי על מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות מאכלות אסורות אין חייבין כרת אלא על דם היוצא בשעת שחיטה ונחירה או התזת הראש כל זמן שיש בו אדמומית ועל הדם הכנוס בתוך הלב וכו' ואח"כ כתב דדם המתכנס לתוך הלב בשעת שחיטה אין בו כרת ובאמת נראה שהוא נמשך אחר גירסת ההלכות דבדם דיליה כרת ובדם דאתי מעלמא לאו אבל המשך לשונו אינו עולה יפה שמתחלה כתב דם היוצא בשעת שחיטה חייבין עליו כרת ועל זה כתב דם הכנוס בתוך הלב דמשמע שנכנס בו בשעת שחיטה ומפני זה חייב כרת ואחר זה כתב דדם המתכנס ללב בשעת שחיטה בלאו ואם כוונת הרב ז"ל לומר דדם הכנוס בתוך הלב פירושו דם שבלב כפי גירסת ההלכות לפי זה למה כתב דדם המתכנס בשעת שחיטה חייבין עליו כרת יורנו המורה כוונת דברי הרב ז"ל ומהת"מש:
תשובה תנן בראש פרק דם שחיטה (כריתות דף כ' ע"ב) אכל דם שחיטה בבהמה בחיה ובעוף בין טמאין בין טהורין דם נחירה דם עיקור דם הקזה שהנשמה יוצאה בו חייבין עליו דם הטחול ודם הלב דם ביצים דם חגבים דם התמצית אין חייבין עליהם. רבי יהודה מחייב בדם התמצית ע"כ במשנה ובגמרא (דף כ"ב ע"א) תנן התם הלל קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו אמר רבי זירא אמר רב לא שנו אלא בלב עוף הואיל ואין בו כזית אבל לב בהמה דיש בו כזית אסור וחייבין עליו כרת מתיבי דם הטחול דם הלב דם הכליות דם איברים הרי אלו בלא תעשה דם מהלכי שתים דם שקצים ורמשים אסור ואין חייבין עליו. כי קתני אין חייבין עליו על דם דיליה כי קאמר רב דאתי ליה מעלמא דם דיליה היינו דם האברים וליטעמיך מי לא קתני דם כליות דקתני דם אברים אלא תני והדר תני הכא נמי תני והדר תני מעלמא מהיכא אתי ליה אמר רבי זירא בשעה שהנשמה יוצאה משרף שריף ע"כ:
ופירש רש"י אכל דם שחוטה בבהמה. בין בבהמה בין בחיה בין בעופות בין דם נחירה ובין דם עיקור שעקר סימניהם ובין דם הקזה שהנשמה יוצאה בו חייבין עליו כרת דדם הנפש הן ובגמ' מפרש איזהו דם היקז שהנפש יוצאה בו: דם ביצים. ביצי איל ושור לשון אחר דם ביצים המוזרות שנתאדמו מחמת חמימות שישבה עליהן התרנגולת: אין חייבין עליהן כרת. אין כרת אלא בדם הנפש דכתיב כי נפש כל בשר דמו היא כל אוכליו יכרת: לא קרעו אינו עובר עליו להיות בכרת ובמסכת כריתות מוקים לה בלב עוף שאין בדמו כזית אבל בבהמה חייב כרת אם לא קרעו לאחר בשולו אבל בשרו אינו נאסר שהלב חלק הוא ואינו בולע והכי אמרינן בפסחים שאני לב דשיע: (לשון זה הוא בפירוש רש"י במסכת חולין דף ק"ט) לא שנו. דאינו עובר עליו: אלא בלב עוף דאין בדמו כזית: דם דיליה. הנבלע בבשר כשאר דם הנבלע באברים: דאתי ליה מעלמא. אותו הנמצא בחלל הלב. מישרף שריף. מושך הדם מבית השחיטה בנשימתו וכונסו בלבו עכ"ל:
והואיל שבא לידינו משנה זו ומה שבאר רש"י ז"ל עליה כי הוא מן הסוברים שדם מבושל חייבים עליו מן התורה ראינו לחקור על הפרט הזה קודם עמדנו על פרק התשובה ולדרוש ולתור אם איסורו דבר תורה או אם אינו אלא מדברי סופרים ויען ראינו שחקר על דבר זה הרב בעל פרי חדש בסימן ס"ט והוא ז"ל העלה שאין בו מן התורה ואין קוצר דעתנו מסכים עמו בראותנו גדולי הפוסקים מסכימים הפך סברתו לכן גמרנו לבאר הענין הזה כפי דלות השגתנו ולהביא דברי הרב ז"ל ולהשיב עליהם כפי מעוט שכלנו הנה בתחלת דבריו כתב הרב ז"ל שבפרק הקומץ רבא (מנחות דף כ"א) מבואר דדם שבשלו או שמלחו אינו עובד עליו ע"כ ובאמת שיש לתמוה עליו איך כתב שהדבר מבואר כאלו היה מוסכם מבלי שום חולק ואינו אלא כי אם דעת זעירי אבל רבא ורב פפא חולקין עליו כמו שיראה המעיין שם: עוד כתב הרב ז"ל אבל רש"י בפרק כל הבשר דף ק"ט ובפרק העור והרוטב דף ק"כ סבור דדם שבשלו נמי חייבין עליו כרת וכן דעת הרמב"ם ז"ל שסתם בפרק ששי וכן נראה עוד מדבריו שכתב בפרק ט המבשל בשר במי חלב וכו' או שבשל דם בחלב פטור ואינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב דמשמע דלוקה משום אוכל דם ע"כ. והנה מבואר בדברי הרמב"ם ז"ל שכן הוא דעתו כאשר העיר עליו הרב הנ"ל. אמנם נעתיק לשונו מפני שראינו שהרב המגיד ז"ל נסתפק בביאורו וז"ל הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות מאכלות אסורות הלב בין לצלי כין לקדירה קורעו ומוציא את דמו ואחר כך מולחו ואם בשל הלב ולא קרעו קורעו אתר שבשלו ומותר ואם לא קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת במה דברים אמורים בלב העוף שאין בו כזית דם אבל אם היה לב בהמה חייב כרת שהרי יש בו כזית מדם שבתוך הלב שחייבין עליו כרת עכ"ל נראה מדבריו ז"ל כבאור שהאוכל ים מבושל שהוא חייב כרת שהרי כתב ואם בשל הלב ולא קרעו קורעו לאסר בשולו ומותר ואם קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת שזהו מוסב במה שאמר בסיום דבריו ואם בשל הלב ואח"כ חלק שזהו דוקא בלב העוף שאין בו כזית דם אבל לב הבהמה חייבין עליו כרת אמנם הרב המגיד ז"ל נסתפק בזה וכתב ז"ל אבל אם היה לב בהמה. ויש מי שכתב שכשאמרו שכלב בהמה חייב כרת דוקא אכלו קודם בשול אבל אחר בשול לא כדאיתא פרק הקומץ רבא ולא נתבאר זה בדברי רבינו ע"כ. וככר תמה על זה מוה"רר לוי בן חביב בתשובותיו דף קפ"א וז"ל הארכתי בזה לבאר לתלמידים אגב לשון הרב אע"פי שאינו מענין שלפנינו שהוא באור סברתו ז"ל בדם שבשלו וכבר נתבאר שלדעתו הוא דם גמור מסידור לשונו כנזכר ועוד יש לנו ראיה גמורה שזאת היא סברתו שלא כתב בכל ספריו לא בחולין ולא בקדשים אותן המימרות דם שבשלו או דם שמלחו אינו עובר עליו משמע שלדעתו אינם הלכה והתמה מהרב בעל מגיד משנה ז"ל שאחר שהביא בכאן סברת האומרים דדם שבשלו אינו חייב עליו כתב ולא נתבאר זה בדברי רבינו שהיה לו לומר דברי רבינו אינם כן ולדעתו של הרב דם שבשלו הרי הוא דם גמור עכ"ל לעניננו וכן כתב בשמו הרב בעל לחם משנה. וקשה לי על הרב בעל פרי חדש איך לא הרגיש בזה ואפשר לומר שהוא מפרש דברי ה"ה שאמר ולא נתבאר זה בדברי רבינו שר"ל שלא נתבאר בדבריו שום חלוק בין חי למבושל וכיון שכן דבריו הם בסתם וכוללים כין חי ובין מבושל ואינו סובר כסברת האומרים דדם שבשלו אינו חייב עליו: עוד כתב הרב ז"ל והב"י כתב בסימן נ"ז דס"ל דההיא דהקומץ רבא אתיא דלא כהלכתא ואין בדבריו טעם למה דחו ההיא דהקומץ מהלכה ע"כ. ונראה לנו לתרץ על זה שפשט דברי רבי זירא מוכיחים כן כיון שסתם ולא חלק שדבריו כוללים בין חי בין מבושל ולמה נפרש דבריו על דרך הפרט ולגזור שלא דבר רבי זירא אלא על הלב בהיותו חי כיון שאין כאן סיבה תכריחנו על וה ואע"פי שפירוש זה סותר לדעת זעירי הנה הוא מסכים לדעת רבא ורב פפא החולקים עליו וזה למדנו מדברי סמ"ג (לאוין קל"ז) אחר שהביא פירוש רש"י כתב ז"ל ור"ל שאינו סובר כאותו אמורא שאמר בהקומץ רבא דדם שבשלו אינו עובר עליו וכו' אלא סובר רב כאותו אמורא שאומר שחייב על דם שבשלו הואיל וראוי לכפרה בחטאות החצוניות עכ"ל: עוד כתב הרב ז"ל שהרשב"א בחדושיו (דף קכ"א ע"ב) כתב שראה כספר העיטור דאיכא מ"ד דמעבר הוא דלא עבר הא איסורא איכא מידי דהוה אחצי שיעור ואיכא מאן דאמר דההיא דמנחות דוקא בדם קרשים וחולין מקדשים לא גמרינן אפילו להקל עכ"ל וכן כתב הרב כמשמרת הבית הבית (דף ע"ה ע"א וע"ב) ע"ש אמנם בספרו תורת הבית (דף קכ"ו) וכן כתב הב"י בשמו בסימן ע"ו דדם שבשלו או שמלחו אינו אסור דכר תורה אלא דרבנן ע"כ. והנראה לנו שהרשב"א ז"ל נסתפק בדבר שהרי במקומות מחבוריו כתב שאיסור הדם אחר שנתבשל או אחר שנמלח הוא מן התורה ובקצת מקומות כתב שאיסורו מדברי סופרים ולכן נראה שאין להביא שום ראיה מדבריו לענין זה:
גם דעת הרא"ש ז"ל נראה שסובר שהדם אחר בשולו או אחר מליחתו יש בו איסור דבר תורה שכן כתב בפסקיו אחר שהקשה איך נהגו העולם לתלות הרבה חתיכות זו על גב זו כתב ורשב"ם נשאל על זה והשיב כיון דדם האברים דרבנן אין להטריח והוא ז"ל הין הקשה עליו ואמר ומה שהקל משום דדם האברים דרבנן הא ליתא דקודם שפירש אפילו איסור דרבנן לית ביה וכו' ואחר שפירש אסור מדאורייתא ואין למצוא טעם שהדם הזה דרבנן אם לא שנפרש דהא דאמרינן בפרק הקומץ רבא דם שמלחו אינו עובר עליו היינו שאינו עובר עליו אפילו בלאו כמו שאינו עובר עליו בכרת דנפק לגמרי מתורת דם הנפש ואינו ראוי לכפר עכ"ל ודעתו מבוארת שדם שבשלו הוא אסור מן התורה שהרי הקשה על דברי רשב"ם הא ליתא וכו ואחר שפירש אסור מדאורייתא ולא מצא טעם שישפוך עליו רשב"ם אם לא שנפרש וכו' וכאלו לא רצה בזה אלא להליץ על רשב"ם והוא אינו סובר כן. אמנם הרב בעל פרי חדש הביא מדברי הרא"ש ז"ל הפך זה וז"ל ואף על פי שכתב זה בדרך אם לא נפרש נראה שכך דעתו ממ"ש בדף קפ"ג ע"ב וז"ל וקצת תשמע לקמן דדם הכבד דאורייתא דקאמרינן דם דאורייתא חלב שחוטה דרבנן אע"ג דדם שמלחו אינו עובר עליו מ"מ מתחלה היה דאורייתא עד שלא נתבשל ע"כ. ומי יתן ואדע למה סמך הרב ז"ל על דברי הרא"ש הנוטים להקל ולא סמך על דבריו הנוטים להחמיר והיה נראה לע"ד להפך כיון שהוא ספק באיסור תורה וכ"ש שדבריו הנוטים לקולא הם בפרק כל הבשר סימן כ"ז ודבריו הנוטים לחומרא הם באותו פרק סימן ל"ז שנראה מזה שחזר בו ממה שכתב בסימן הקודם ומן הראוי שנסמוך על דבריו האחרונים עוד כתב הרב ז"ל שהתוספות והר"ן והרא"ה כתבו בפשיטות שאין בו מן התורה אלא איסורו מדבריהם ע"כ. והנה הרי"ף ז"ל לא דבר בבאור בזה אלא הביא סתם מאמר רבי וירא ונראה שדבריו כוללים בין חי ובין מבושל כדברי תלמידו הרמב"ם ז"ל ועוד ממה שהכריח מוהר"ר לוי ן' חביב ז"ל ממה שלא הביא הרמב"ם בשום מקום מספריו הא דזעירי דאינה הלכה אם כן הרי"ף ז"ל שלא הביאו בספרו יסבור גם כן דאינה הלכה:
העולה מדברינו הוא שרש"י והרי"ף והרמב"ם והרא"ש ובעל העיטור הסכימו שכל דם שנמלח או נתבשל אסור דבר תורה ולדעת קצתם חייבין עליו כרת ולדעת התוספות הר"ן והרא"ה הוא מדברי סופרים ולכן נפלאנו הפלא ופלא על הרב בעל פרי חדש שנטה לדברי המקילים וכתב שכן עיקר בהיות שרבו האוסרין וכ"ש שהרב בעצמו כתב שמוה"רר לוי ן' חביב ישב סוגיא דהקומץ ע"פ שיטת רש"י והרמב"ם ז"ל ושדבריו נכונים ועוד הוא הביא שתי ראיות לדעת זו יעויין בספרו אשר על כן נראה לנו שהפסק המחוור הוא לדון בענין זה ככל ספק איסור תורה וכל דבר שיתספק לנו באיסור דם לאחר בשולו או לאחר מליחתו נדון בו להחמיר:
ומעתה נבוא לפרש דברי הרמב"ם ז"ל אשר נשאלנו עליהם נאמר כי באמת יפה כיון החכם השואל נר"ו במה שאמר שנמשך הרמב"ם אחר גירסת ההלכות וכן כתב גם כן הרב המגיד ז"ל כי כפי גירסת רש"י ז"ל שהיא גירסתנו הוא בהפך ר"ל שדם הלב הרי הוא דם האברים הוא בלא תעשה ודם המתכנס לתוכו הוא בכרת. גם כן צדק החכם השואל נר"ו במה שגזר שדם הכנוס בתוך הלב היינו דם דיליה וכדי לבאר הדבר כראוי אציגה נא לפני המעיין גירסת ההלכות כאשר היא וממנה יתבאר דינו של הרמב"ם ז"ל וזה לשון הרב האלפסי ז"ל בפרק כל הבשר גרסינן בכריתות תנן התם הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו אמר רבי זירא אמר רב לא שרו אלא לב עוף שאין בו כזית אבל לב בהמה הואיל ויש בו כזית ענוש כרת מתיבי דם הטחול ודם הלב הרי זה בלא תעשה ההוא דאתא ליה מעלמא כי קאמר רב דם דגופיה ואי דאייתי ליה מעלמא היינו דם האברים וליטעמיך מי לא קתני דם כליות וקתני דם אברים אלא תני והדר תני הכא כמי תני והדר תני ומעלמא מהיכא אתי ליה אחר רבי זירא בשעת יציאת הנפש מצריף ע"כ. והנה גירסא זו היא הפך גירסת רש"י ז"ל ונתבאר בה שדם הלב עצמו הוא בכרת אבל דם הבא אליו מבחוץ הוא בלאו ופירוש מצריף הוא לשון צרוף וחבור ורוצה לומר הדם המתקבץ בלב ונמשך אליו בעת השחיטה וכן פירש הר"ן מצריף מצטרף הדם לתוך הלב: וכן מצאת להרמב"ם ז"ל בפירושו למסכת כריתות וזה לשונו ומה שאמרנו דם הלב רוצה לומר הדם הנמשך אל הלב בשעת שחיטת בעלי חיים אבל הדם שיש בלב עצמו חייבים עליו כרת מפני שהוא הדם האמיתי עד כאן לשונו. וזה לפי עניות דעתי כי טבע כל בעלי חיים כשתפול עליהם חרדה גדולה ודבר גדול המבהילם והמפחידם וכל שכן אימת המות הנה רוב הדם מתקבץ אל מקורו שהוא הלב וזה דבר הנראה לחוש אין בו ספק וצריך שתדע שהדם הוה הנמשך אל הלב הוא דם האברים לא זולתו ויעיד על זה כשהקשו מתיבי דם הטחול ודם הלב הרי זה בלא תעשה והיתה התשובה ההוא דאתי ליה מעלמא כי קאמר רב דם דגופיה חזרו והקשו ואי דאייתי ליה מעלמא היינו דם האברים וליטעמיך וכו' והיתה התשובה הכא נמי תני והדר תני כלומר באמת כן הוא שהדם הנמשך אל הלב הוא דם האברים והתנא כפל דבריו הנה מבואר מזה שדם המתכנס ללב בשעת יציאת הנפש הוא דם האברים והוא בלא תעשה ואין בו כרת ועל פי דברים אלו יתבארו דכרי הרמב"ם ז"ל על נכון ואין בהם שום ספק מה שכתב בתחלת דבריו שחייבין כרת על דם הכנוס בתוך הלב ר"ל הדם שיש בלב עצמו ולמד כן מדברי המשנה וכמו שבארם רבי זירא אמר רב לא שנו אלא לב עוף שאין בו כזית אבל לב בהמה הואיל ויש בו כזית ענוש כרת ומה שכתב דדם המתכנס ללב בשעת השחיטה אין חייבין עליו כרת אבל לוקין עליו הוא מדברי הברייתא דם הטחול ודם הלב הרי זה ב א תעשה וכתירוץ הגמרא ההוא דאתי ליה מעלמא עור צריך שתדע שיש הפרש והבדל ביך אמרו על דם היוצא בשעת שחיטה ובין אמרו המתכנס ללב בשעת שחיטה ואין כוונתו ז"ל כפירוש רש"י ז"ל שפירש שדם היוצא בשעת שחיטה מקצתו יוצא דרך מקים השחיטה ומקצתו נמשך אל הלב אלא פירושו שדם היוצא בשעת שחיטה הוא הדם שהנפש יוצאה בו וחייבין עליו כרת ודם המתכנס ללב בשעת שחיטה הוא דם האברים הנמשך אליו בשעת השחוטה כאשר כבר הוכחנו למעלה וזה הוא בלא תעשה ואין בו כרת וזה מבואר בנפשו והאריכות בו אך למותר זה הוא הנראה לע"ד. ונשאל מהאל יתברך שיטע בלבנו אהבתו ויראתו ויאיר עינינו בתורתו אכ"יר:
נשלם ונגמר היום יום חמישי י"ט לחדש תמוז
בשנת ובסדר לכן אמר הנני נתן לו את בריתי שלום לפ"ק
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן ס"ט