שאלה ראובן נשא את לאה ובשעת כניסתם לחופה התנו בניהם תנאים הרבה הלא הם כתובים על הספר ובדיו בשטר הכתובה ובכללם שאם תמות לאה שיחזור בעלה חבי הנדונייא ליורשיה כפי התקנה והכניסה לבעלה ג' אלפים דינרים מאבנים טובות ומרגליות לנדונייתה ויהי כמשלש חדשים ויקר מקרה שבאו גנבים שודדי לילה ויחתרו בקירות ביתו של ראובן וגנבו כל אשר איתו בבית הנכסים והנדונייא הכל בזזו ושללו אותם ויתיצבו בלי מלבוש ואחר שעברו ימים או עשור שכבר נתייאשו הבעלים החזירו הגנבים מקצת הגנבה ובכללה מקצת הנדונייא ומתה לאה ונפל מחלוקת בין ראובן ובין יורשי אשתו על חזרת חבי הנדונייא ועלו השערה אל הזקנים ובאו לדין יורשי האשה טוענים שלהם משפט הנחלה של חצי הנדונייא כפי תנאי הכתובה וראובן טוען כי אין לו להחזיר שום דבר כיון שנגנבו נכסיו והנדונייא כיון שאירע אונס כזה גם לו גם לה אע"פי שבהיסח הדעת מצאו מקצתה פטור מכלום כיון שנתייאשו הוא ואשתו מנכסיהם פנים חדשות באו לכאן ולפיכך אינו חייב להשיב מן הדין שום דבר: הודעני נא את דרכך להיכן הדין נוטה ותש"כ מ"ה:
תשובה תנן בהגוזל בתרא דף קי"ד נטלו לסטים את כסותו ונתנו לו כסות אחר הרי אילו שלו מפני שהבעלים מתייאשין מהן. המציל מן הנהר או מן הגוים או מן הלסטין אם נתייאשו הבעלים הרי אלו שלו: ופ' רש"י הרי אלו שלו דמסתמא מא נתייאשו הבעלים וקננהו האיך ביאוש ושנוי רשות:. אם נתייאשו הבעלים דשמעינן דאייאוש דאמר ווי לחסרון כיס אבל סתמא לא וקשיא לסטים דסיפא אליסטים דרישא וגו' ובגמ' הרי אלו שלו מפני שהבעלים מתייאשים א' רב אשי לא שנו אלא לסטים גוי אבל לסטים ישראל לא סבר למחר נקיטנא ליה בדינא. מתקיף לה רב יוסף אדרבא אפכא מסתברא גוים דדייני בגיתי לא מיאש ישראל כיון דאמר מימר מייאש אלא אי אתמר אסיפא אתמר המציל מן הגוים או מן הלסטים אם נתייאשו הבעלים אין סתמא לא לא שנו אלא גוים משום דדייני בגיתי אבל לסטים ישראל כיון דאמרי מימר מייאש עכ"ב וכ' רש"י ז"ל בגיותא בגאוה ובזרוע אמרי מימר צא תן לו ואין חובטין אותם במקלות ל"א דאמרי לנגזל מי יימר כדקאמרת הבא עדים שנגנבו ממך וכל הפוסקים ז"ל הסכימו לפסוק כהאי סוגיא כמבואר בהרמב"ם פ"ו מהלכ' גזלה ואבדה שכתב המציל מיד לסטים ישראל הרי אלו שלו מפני שסתם הדבר שנתייאש הבעלי ואם ידע שלא נתייאש חייב להחזיר אבל המציל מיד ליסטים גוי א' מוכס גוי חייב להחזיר שסתם הדבר שלא נתייאשו הבעלים ואם ידע בוודאי שנתייאשו הרי אלו שלו ומפני מה סתם ליסטים ישראל נתייאשו וסתם גוי לא נתייאשו מפני שהבעלים יודעים שהגוים מחזירים מיד הגזלן אע"פי שאין שם עדים שגזל אלא בראיות רעועות ובאומד הדעת. וכן העלו הט ר ומהרי"קא בח"מ ס' שס"ח:
נמצינו למידין דהמציל מיד ליסטים בין גוים בין ישראל אם נתברר לו שנתייאשו הבעלים קנה והרי הם שלו ואם יודע בברור שלא נתייאשו לא קנה וחייב להחזיר לבעליו: אבל אם הדבר סתם שאינו יודע אם נתייאשו או לא בנדון זה יש לחלק בין לסטים גוי ובין ישראל שאם הוא גוי לא קנה דבסתמא לא נתייאשו ואם הוא ישראל קנה בוודאי שהבעלים נתייאשו מהם וכפי עיקר זה היה נראה לכאורה לומר בנ"ד דהדין עם ראובן שאינו חייב להחזיר שום דבר ליורשי אשתו לפי מה שהונח בשאלה דנתייאשו הבעלים אע"גב דלא נתפרש אם אותם הגנבים היו גוים או ישראל לא אכפת מידי דכיון ששמעינן בפירוש דנתי אשה לאה מנכסי נדונייתה נתבטל כח התקנה והתנאי בדין השיור דהא בהא תליא ואם נדונייא אין כאן תנאי אין כאן ופקע מהיורשין אותו הזכות שהיה להם בנכסי הנדונייא ואם כן מה שהחזירו הגנבים אח"כ לראובן שפיר מקרי פנים חדשות וקנאם ראובן בדין מציאה:
ואם תאוה נפשך לחלוק ולומר דאין הנדון דומה לראייה ושני התם דמיירי שמציל ממון אחרים מיד לסטין ולא היה לו באותו הממון שום זכיה מקודם דמשום זה אמרינן אם נתייאשו הבעלים הרי הוא שלו אבל נדון שלנו דמיירי בנכסי הנדונייא שזכות ראובן ואשתו שוים בהם יש לדונו בתורת שותפות וכשם שאם נגנבו נכסי השותפות ועמד שותף והציל אע"גב שנתייאשו האחרים לא חלק מחבריו אלא אם כן אמר בשעת הצלה שמציל לעצמו אבל אם שתק והציל זכו בהם כל השותפים כפי חלקם הכא נמי שלא אמר ראובן בשעת שהחזירו הגנבים נכסיו עם הנדונייא שהציל לעצמו אלא שתק וקיבל נימא שיזכו הוא ואשתו בנדונייא ויש כח ליורשין לזכות בחצי הנדונייא כפי התקנה שעשו בניהם ודין השותפין מבואר בהגוזל בתרא דף קי"ו ע"ב ת"ר שיירה שהייתה מהלכת במדבר ועמד גייס וטרפא ועמד א' מהן והציל הציל לאמצע ואם אמר אני אציל לעצמי הציל לעצמו היכי דמי אי דיכול להציל אפילו סיפא נמי לאמצע ואי דאינו יכול להציל אפילו רישא נמי לעצמו א' רמי בר חמא הכא בשותפין עסקינן וכגון זה שותף חולק שלא מדעת חברו אמר פליג לא אמר לא פליג רבא א' הכא בפועלין עסיקינן וכרב דאמר רב פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום וכל קמא דלא הדר ביה כברשותיה דבעל הבית דמי וכי הדר ביה טעמא אחרינא היא. רב אשי אמר הכא כשיכול להציל על ידי הדחק גלי דעתיה לעצמו לא גליה דעתיה לאמצע ופ' רש"י ז"ל הציל לאמצע כל א' מכיר חלקו ונוטל אי שיכולים להציל לא אייאוש ואפילו אמר לעצמו גזלן הוא הכא בשותפין ובין יכולים להציל בין אין יכולים להציל כגון זה במקום איסור ממון שותף חולק שלא מדעת חברו אמר פליג ומעכב חלקו את מה שהציל לא אמר לא פליג ושפיר עבד דמסר נפשיה אעיסקא דתרווייהו הואיל והוא שותף עמו אורחיה למטרח אכולה עסקא וכו פסק הרמב"ם פ' י"ב מהלכ' גזלה ואבדה היו שני שותפים והציל א' מהם הציל לאמצע ואם אמר לעצמי אני מציל הרי זה חלק מחברו והציל לעצמו וכן כתב מהרי"קא בס' קפ"א: וכיון שהנושא שלנו דמי לנושא של שותפות שהרי נכסי נדוניית האשה היא ובעלה שותפין בה שאין האחד יכול למכור בלא דעת חברו כדמוכח בהרמב"ם פ' כ"ב מהלכות אישות שכתב וז"ל האשה שמכרה או שנתנה אחר שנשאת בין לבעלה בין לאחרים לא עשתה בלום וכן בעל שמכר קרקע בנכסי אשתו בין נכסי צ"ב בין נ"מ לא עשה כלום מכר מטלטלים של נצ"ב אע"פי שאינו רשאי אם מכר ממכרו ממכר מכרו שניהם בנכסי מלוג בין שלקח מן האיש תחלה וחזר ולקח מן האשה בין שלקח מן האשה וחזר ולקח מן האיש מכרו קיים אלמא דבין נכסי צ"ב ובין נכסי מלוג אין ממכר ממכר עד שימכרו שניהם אלא דבנכסי צאן ברז צריך שתמכור האשה תחילה ואח"כך האיש כדי שלא תטעון נחת רוח עשיתי לבעלי מה שאין כן בנכסי מלוג דבין מכרה היא תחלה בין מכר הוא המכר קיים ובלבד שימכרו שניהם דומיא דשותפין ומשום זה תרצה לדין נושא שלנו כמשפט השותפות וכיון שלא אמר ראובן בשעה שהחזירו לו הגנבי' מקצת הנדונייא שהוא זוכה באותו המקצת בעד חלקו שיש לו בנכסי הנדונייא אלא אדרבא שתק וקבל מה שקבל הוא לאמצע וזכתה לאה בחצי אותו המקצת ומכחה זכו אחר מותה היורשין כפי התקנה: דע אתה המעיין דכשתתבונן בדברים תראה בעין שכלך ותשפוט בצדק שמן הנמנע לנושא שלנו שיוכלל תחת גדר השותפות כי לא יוכללו תחת סוג א' אלא המינים המתדמים בתכונותיהם ובענייניהם הן עצמיים הן מקריים אבל כשהמינים לא יתדמו בתכונות לעולם יש לכוללם תחת סוג אחר ותכונות הנושא שאנו בו אינם דומים לתכונות השותפות לפי מה שבארו רבותנו ז"ל כי לא יוגדר בשם שותפות אלא מה שהוא דומה לההיא דשנים הטילו לכיס ולקחו נכסי סחורה שאחריות אותם הנכסים על שניהם שזה בין לשכר בין להפסד אבל נכסי נדוניית האשה אין בהם תכונה זאת שתהא זכות שניהם שוה באותם הנכסים לפי שאם הם נכסי מלוג אין לבעל בהם אלא הפירות אבל אחריות עליה שאם פחתו או הותירו הכל לה. ואם הם נכסי צ"ב האחריות על הבעל שאם פחתו פחתו לו ואם הותירו היתירו לו ואם כן נדון אותו כמשפט הראשון דכיון שנתייאשה לאה פקעה מהיורשין זכות חצי הנדונייא כפי התנאי וזכה ראובן בדין מציאה דומיא דהמציל מיד לסטים היכא דנתייאשו הבעלים:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה מצאנו ראינו דהדין עם יורשי האשה ושהטענות שטוען ראובן להליץ בעדו הם מבוארות הביטול כי יסוד היאוש אשר בנה עליו ראיותיו אין לו תקומה כי לא נאמר דבר זה אלא במי שאבד דבר מה ולא ידע מי הוא ואיזה הוא אשר לקחו שבזה השרישונו בעלי התלמוד שאם נתייאש מאותו דבר קנאו המוצאו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל פ' י"ד מהלכ' גזילה ואבדה וז"ל השמלה בכלל אבדת אחיך היתה וכן השור והשה והחמור ולמה פרט הכתוב חמור להחזירו בסימני מרדעת אע"פי שהסימן בדבר הטפל לו יחזיר ולמה פרט שור ושה להחזיר אפילו גיזות השה או אפילו גז וגב השור אע"פ שהוא דבר מועט ולמה פרט השמלה ללמוד ממנה מה השמלה מיוחדת שיש לה סימנין וחזקה שיש לה תובעין וחייב להחזיר אף כל דבר שיש לו סימנים הרי הוא בחזקת שיש לו תובעין וחייב להחזיר אבל דבר שאין לו תובעין אלא שנתייאשו הבעלים הרי הוא של מוצאו אע"פי שיש בו סימנים עכ"ל אבל בחוב שיש לאדם על חברו אין היאוש בו מעלה ומוריד לפטור הבעל חוב לשלם את חובו מפני שאנן סהדי שדעת המלוה הוא לעולם לגבותו כל זמן שהלוה קיים ואף שיראה שאין יד הלוה משגת לשלם לו אינו גומר בדעתו לפטור אותו בעבור שיחשוב אולי יחנן ה' צבאות ויתן לו הון רב שיוכל לשלם מה שאין כן באבידה דכיון שבעל האבידה אינו יודע היכן היא אם נתייאש הימנה הרי הוא כאילו עשה אותה הפקר ולפיכך זכה בה המוצאה וכן פסק בבירור מהר"י קארו בח"מ ס' צ"ח וז"ל סדר גבית החוב כך הוא כשהמלוה מוציא שטר חוב מקויים אומרים ללוה שלם אפילו שהה וכמה שנים ולא תבעו אין אומרים מחל לו כיון ששהה כל כך שנים ולא תבעו ואפילו שמענו שנתייאש מהחוב לגמרי ואמר ווי לחסרון כיס אינו יאוש אם כן בנ"ד נראה ברור כשמש שצריך ראובן לתת חצי הנדונייא ליורשי האשה אע"פי שנתייאשה לחה ממנה שהרי הנדונייא היא חוב שמוטל על הבעל לשלם אם קבל עליו אחריות וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בראש פ' י"ו מהלכות אישות וז"ל הנכסים שמכנסת אשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלים בין עבדים אע"פי שהם נכתבים בשטר הכתובה אין נקראים כתובה אלא נדונייא שמם ואם קבל הבעל אחריות הנדונייא עליו ונעשית ברשותו אם פחתה פחתה לז ואם היתירה הותירה לו הרי זאת נקראת נצ"ב ואם לא קבל אחריות הנדונייא עליו אלא הרי היא ברשות האשה אם פחתה פחתה לה ואם הותירה היתירה לה הרי זו נקראת נכסי מלוג ובפרק ארבע ועשרים כתב גם כן שנכסי צאן ברזל חייב באחריותן ונכסי מלוג מה שנגנב או אבד אבד לה ואינו חייב לשלם אלמא שנכסי צ"ב שמכנסת אשה הוו בחוב המוטל עליו ודינו כשאר חובות שחייב באחריותן ואע"גב דבמלוה אמרינן דלהוצאה ניתנה ולא הדרא בעיניה ונכסי צאן ברזל און רשות לבעל למכור כמו שהוכחנו למעלה דע שמן הדין היה כח ביד הבעל לישא וליתן בנכסי צ"ב כיון שאחריות עליו אבל חכמים תקנו שלא ימכור אותם משום שבח בית אביה שיהיו אותם הנכסים קיימים לעולם ויחזרו ליד האשה אחרי מותו ולזה לא תקנו אלא בהכניסה לו קרקע או מטלטלים אבל אם היו כספים דלא שייך בהו האי טעמא יש לו רשות לישא וליתן בהם כשאר נכסים שלוקח אדם בהלואה ומקבל עליו האחריות ויש הוכחא לזה ממה שכתב הרמב"ם בפ' כ"ב הלכ' כ"א היו לאשה כספים אם נכסי צאן ברזל הן הרי זה נושא ונותן בהן ופ' הרב המגיד כשהן נכסי צאן ברזל מפורש בירושלמי שנושא ונותן בהם והביאוה בהלכות ובדין שהרי אחריותן עליו וכו' עכ"ד ופוק חזי מאי עמא דבר שמי שנושא אשה מקבל עליו אחריות הנדונייא ולפי זה בנדון דידן הדבר מבואר בתכלית הביאור שאף שנתייאשה האשה מהג' אלפים דינרים של אבנים טובות ומרגליות לא מחלה לבעלה החוב שיש לו עליה יצריך שיתן ראובן ליורשיה חצי הנדונייא כפי מה שהתנו בניהם:
ואם היות שנתבאר זה ביאור שלם לכל יודעי בינה והשכל ולא היה מקום להרחיב בו הדיבור עוד עם כל זה צריכים אנו לעמוד על עה שכתב מהרי קולון בשו"רש ג' וזה לשונו על דבר הה' אלפים אשר שאל האדון מאת היהודים בדרך הלואה ואמר לנכותם על המסים הקבועים העתידים לגבות ובטרם הגיע תור המסים להגבות העליל האדון על היהודים ואמר לשליח יד בכל אשר להם ולבסוף נתפשרו וגם לא רצה לנכות להם מהמסים הקבועים בעבור החמשת אלפים הנזכרים ואח"כ נהרג האדון כמו ששה חדשים אחרי הפשרם מהעלילה הנזכ' והנה נתן הש"י את היהודים לחן בעיני אדו' הדוכסית ובעיני השרים ונאתו אל היהודים לנכות החמשת אלפים הנזכרים על המסים הקבועים העת ידים לבא וע"ז נפלה מחלוקת בין הקהלות ובין קצת יחידים אשר היה להם חנות כשהלוו החמשת אלפים הנז' אל האדון ופרעו חלקם מן ההלוואה הנז' כמנהג כל בעלי חניות שהם שותפים בכל מס וארנוניות הבאים אליהם ובטרם הסכימה הדוכסית יר"ה לנכות החמשת אלפים ירדו אותם היחידים מנכסיהם מחמת צוק העיתים ותובעים היחידים ההם מאת הקהלות שיפרעו להם חלק המגיע להם ממה שכבר ניכו אחרי ניתנה הדת לנכות על המסים כי כאשר סייעו בהוצאה דהיינו ההלואה כן יסתייעו בריוח היצא מאותה הלוואה דהיינו נכוי המסים הנזכ' לעיל והנה הקהילות טוענים שבשעת ההלוואה כבר היו המעות אבודות וכ"ש אח"כ כשלא רצה לנכות כששאלו לו לנכות מהי"ג אלפים שנתפשרו עמו וגם כפה היהודים לפרוע להם המסים הקבועים בלי ניכוי כאלו לא הלוו לו החמשת אלפים וכן נהג עם היהודים עד יום מותו הרי שהיו המעות אבידות בחיי האדון ואם אחרי מות האדון הייתה מיושר לבב הדוכסית לנכות על המסים הקבועים הרי זכו היהודים כזוכה מן ההפקר ר"ל אותם היהודים שהיו פורעים מס כשניתנה הדת מאת אדונ' הדוכסית שינכו ליהודים החמשת אלפים על מסים הקבועים להיות אבל לא אותם היהודים שלא היו פורעים מס עכ"ל הטענות נלע"ד הדבר פשיט מאחר שהדבר ידוע שהאדון לא היה רוצה לנכות ליהודים החמשת אלפים מהמסים כאשר וידוע לכל וכמבואר בטענות דפשיטא דנתייאשו הבעלים מאותם ה' אלפים ואף כי טענו היחידים שלא נתייאשו מעולם וכו' ואם יעלה על לב איש להשיב על דברי ממה שנמצא כתוב בשם ר' בנימן וז"ל ואפילו נתייאש ראובן מאותו חוב ואמר ווי לחסרון כיס אין בכך כלום ואי זה יאוש לגבי חוב עכ"ל וירצה להוכיח מכאן דלא מהני יאוש לענין חוב ואם כן לא יועיל היאוש לענין החוב מהחמשת אלפים שהיה להם ליהודים על האדון דבר פשוט לע"ד שתשובה גנובה היא זאת דמאיזה טעם לא יועיל יאוש לגבי חוב והלא דברים ק"ו ומה ממון שהוא מוחזק ביד בעליו בעין אפי' הכי מועיל בו יאוש כדמוכח בכמה משניות בפרק אלו מציאות ובכוליה פרקין חוב בעלמא שאינו בעין וספק אתי ספק לא אתי לא כל שכן דמהני ביה יאוש אלא ודאי צ"ל דוקא יאוש התלוי בדעת בעלים אין ראוי לאתייאש בזמן הסתם אם לא שיגלו הבעלים את דעתם שנתייאשו כמו דאמרי ווי לחסרון כיס באבדה שיש בו סימן דמסתמא לא אייאש וכי אמר ווי לחסרון כיס הוי יאוש דאהא מייתי ליה בפ' אלו מביאות אבל בענין שסתמו הוי יאוש דומיא דאבידה שאין בו סימן וכל שכן בדדמי לאבידה ששטפה נהר כגון בנדון הזה דהוי ביה יאוש טפי מבאבדה ששטפה כהר כאשר נתפרסם מנהג האדון ההוא כמבואר למעלה פשיטא דמהני ביה יאוש ומק"ו דשאר ממון וכו' וכן משמע לשון ר' בנימן כמו שכתבתי שהרי כתב ואפילו נתייאשו וכו' אין זה יאוש לגבי חוב מדקאמר אין זה יאוש וכו' ולא קאמר אין יאוש מועיל בחוב או אין יאוש לגבי חוב משמע לכל מבין דדוקא יאוש זה שאין מועיל בחוב מאחר דסתמא לא הוי יאוש וכדפי' אבל היכא דסתמא הוי יאוש וכל שכן בדדמי לאבידה ששטפה נהר פשיטא דמהני יאוש מק"ו וכו' עכ"ל:
הנה מדבריו אלה מוכיח בהדיא שאף בחוב מועיל היאוש אם הוא באופן שאם היה אבדה דמן הסתם הוי יאוש כגון שאין בה סימן וכדומה לזה ובאמת שלפי הנראה בתחילת העיון טעמו ונימוקו עמו שיהיה היאוש מועיל בחוב מטעם ק"ו אלא שקשה לי על דבריו מאד שאם דעתו הוא שיועיל בו היאוש מטעם זה אם הוא בדב' שמן הסתם הוי יאוש למה לא יועיל גם כן בדבר שמן הסתם אין בו יאוש בשגלה דעתו שנתייאש וכגון דאמר ווי לחסרון כיס שהרי באבדה שיש בה סימן אמרנו שאם נתייאש בו ואמר ווי לחסרון כיס קונה אותה המוצאה ואם כן מטעם ק"ו בחוב נמי למה לא יועיל בוזה שהרי הגילוי דעת באבדה שיש בה סימן הוא שוה לסתם באבד' שאין בה סימן ומנין לו זה החילוק ומלב' זה לפי העיון האמיתי אין סברתו נכונה במ"מ שהרי מיפריך קו במה שכתבנו למעלה שבחוב אין היאוש מעלה ומוריד בשום אופן מפני שלעולם דעת המלוה לגבות חובו ואינו נשכח ממנו בעבור שיודע מי הוא בעל חובו מה שאין כן באבדה שבהמשך הזמן אחר שדרש וחקר בכל אופני הצלה ולא נמצא אותו דבר שאבד ואבד שמו ולא יזכר עוד מפני שאינו מכיר מי הוא אשר מצאה ואולי נשתקע מן העולם ולפיכך מועיל בו היאוש גם מה שרצה להחזיק דעתו מדברי ר' בנימן שזכר אין בדבריו ממש כי כוונת זה החכם מבוארת שאין יאוש מועיל כלל בחוב שהרי היאוש שזכרו בעלי הגמרא אינו אלא באופן אחד והוא שיאמר ווי לחסרון כיס או בכדומה לזה כמו שכתב הרמב"ם בפ' י"ד מהלכות גזלה ואבדה וז"ל וכל דבר שיש בו סימן כגון שמלה ובהמה הרי זה בחזקת שלא נתייאשו ממנו בעליו שהרי דעתו תלוי ליתן סימנים שישבה ויחזור להן לפיכך המוצאו חייב להכריז אלא אם כן ידע שנתייאשו הבעלים כגון ששמע אותם אומרים ווי לחסרון כיס וכיוצא בדברים אלו שמראה שנתייאשו הרי אותה אבדה של מוצאה עכ"ד ואם כן אין לפרש דברי ר' בנימן במה שאמר אין זה יאוש לגבי חוב כמו שפירשם מהר"רי קולון דלפי פירושו נראה שהוזכר בתלמוד אופן אחר של יאוש מלבד זה שזכרנו של ווי לחסרון כיס ולזה אמר שזה היאוש האחר אינו מועיל כלל לגבי חוב מה שהוא נגד האמת אלא ודאי שהיה דעתו לומר שהיאוש שמועיל לענין אבדה אינו מועיל כלל לגבי חוב וכאלו אמר ואין דין זה של יאוש לגבי חוב שלא נאמר דין של יאוש אלא באבדה וכדומה: וראיה לדבריי שמוה"רי קארו הביא בבית יוסף ובשולחנו דברי מהר"רי קולון בסתם ולא חלק ואם איתא דסבר אותו החלוק של מהר"רי קולון לא הוה משתמיט מיניה מלכתוב בד"א דאין יאוש מהני בחוב דוקא בחוב שאם היה אבדה לא הייתה בה יאוש בסתם אבל בחוב דדמי לאבדה דשייך ביה יאוש בסתם יש בו יאוש אלא ודאי מדנקט סתם הוא מפני שמשמע ליה דאין לחלק ואין יאוש בחוב יהיה איך שיהיה: ומ"מ בנ"ד אף לפי דבריו הדין עם יורשי האשה ואין היאוש מועיל בזה שהרי הנכסים של הנדונייא היו אבנים טובות ומרגליות דדמו לאבדה שיש בה סימן ואין ראוי להתייאש בהם מן הסתם אם לא שיגלו בעלים את דעתם שנתייאשו וזה פשוט:
בסדר ובשנת אלה המצות והמשפטים אשר צוה ה' ביד משה אל בני ישראל לפ"ג:
הרופא אהרן לידישמא: