שאלה ג שני כיתי עדים. שהכחישו זה את זה בב"ד. ואחר זמן זה. נמצאו ביד ראובן ב' שטרות על שמעון. א' מאלף זהובים. והיו חתומים עליה כת ראשונה. וא' מאלפים. והיו חתומים עליה כת שניה. וזמן ב' השטרות. אחר שאירע ההכחשה בב"ד. והלך ראובן ותבע אלפים זהובים משמעון. וכשבאו לדין השיב שמעון ואמר. מתיירא אני. שמא יש לבטל דיני. שטר אחר חתום מהכת שניה. ושאח"כ יוציא ממני השטר השני ג"כ. וממה נפשך. כת א' פסולה. ולכן אני רוצה שישבע לי. שאין לו עלי. שטר אחר חתום מהכת שניה. וכשמוע ראובן דבריו השיב. האמת הוא. שיש לי עדיין בידי שטר אחר. אבל אין בדעתי. להוציא בו שום דבר. ולראיית האמת. הרי היא בידכם לשרפו באש. או למוסרה ביד בעל דיני. וכראות שמעון השטר הב' ביד הב"ד. טען שאינו רוצה לשלם כי אם אלף זהובים. כיון ששני השטרות הם עתה ביד הב"ד. כי ממה נפשך. כת א' פסולה. ושיד בעל השטר על התחתונה. וראובן טוען שהוא לא הוציא השטר השני. לתבוע שום דבר משמעון. אלא שמסרה ביד הב"ד. לשרפו באש. ונחלקו הדיינים בדברי א'. מזכה לראובן. וא' מזכה לשמעון. והג' מסתפק בדבר. ואומר איני יודע. ולכן המורה יכריע. כדת מה לעשות. ושכרו כפול מן השמים:
תשובה עמדתי להתבונן על השאלה הנז"ל. ועל מה שנסתפק הח' השואל נר"ו. והנני רואה שקיצר בדבריו בכמה פרטים. ובמקום שהיה לו להאריך. הגם שבמקצתם. בהמשך דברי השאלה נשמע עניינו. מ"מ ראיתי לבאר עניינה ולדקדק בכל פרטותיה כדי לבא עליה בתשובה שלמה על כל פרטיה כי בזה יצא לנו בנקל פסקא דדינא לאמיתה שלתורה וזה החילי בס"ד:
בטרם כל כתב ב' כיתי עדים שהוחכשו זה את זה בב"ד: ולא פי' על מה היה ההכחשה הזאת. ואע"ג שלקמן נראה שההכחשה הזאת היתה. שכת א' העיד. ששמעון לווה מראובן אלפים זהובים. והכת הב' מכחישה באמרו שלא לווה כי אם אלף. מ"מ היה לו לפרש על מה היתה כח הכתאה וג"כ לא פירש. אם הלואה הנז' שהעידו עליה. אם היתה מלוה על פה. או מלוה בשטר בהיות שדיניהם מחולקים כידוע. הגם שאח"כ מהמשך דברי השאלה ניכר. שכשהעידו על המלוה הנז"ל. היתה בע"פ. בהיות שכתוב שם. שלאחר זמן ההכחשה הנז'. כשנמצאו ב' השטרות ביד ראובן. שזמן הב' השטרות. היה אחר זמן ההכחשה. וג"כ לא פירש. אם הבעלי דינים. נמצאו לפני הב"ד. כשהכחישו הכיתות זה את זה. הגם שכפי המשך דברי השאלה. נראה שההכחשה הנ"ל. היתה שלא בפני הבעלי דינים. ויש לתמוה איך הב"ד הנז"ל. קיבלו עדותם. שלא בפני הבעלי דינים. כי לא נעלם מעיני כל יודע ספר. שהלכה פסוקה היא. שאין מקבלין עדות. אלא בפני הבעל דין. ושאפילו בדיעבד. אין דנין עפ"י אותו עדות. וכדכתב הרמב"ן בתשובה הביאה מוהר"ם אלשקאר ז"ל. בסי' ע"ה וז"ל. עדות שקיבלו אותו בב"ד. שלא בפני הבעל דין. אפילו בדיעבד. אינו עדות. והכי מוכח. בפ' כיצד הרגל. ובפ' האשה שנתארמלה. ומעצמו הוא מוכרע. לפי שהם טועים בדבר משנה. ואין דיניהם דין. וכו' עכ"ל:
אמנם כיון שכל זה אינו מעלה ולא מוריד לענין שאלתינו שהרי לא קיבלו הכחשתם כי אם לברר האמת אם הא' מהם הית' פסולה. שהרי לא קיבלו עדותם. כדי לזכות את זה ולפסול את זה. כי בודאי לא נעלם מהם. מה שכתב הרב בעל חוקות הדיינים ז"ל שכתב וז"ל אין מקבלין עדות אלא בפני הבעל דין. ואם קיבלו שלא בפניו. אינו כלום לחייב את הבעל דין. עפ"י אותו עדות. כדאיתא בפ' הגוזל וכו' עכ"ל: דהיינו אינו כלום לחייב את הבעל דין. אבל לבאר מילתא. אם העדים הם פסולים או כשרים שפיר דמי ובודאי שה"ה היה בנ"ד. שלא ראינו שאחר שקיבלו ההכחשה הנ"ל. שגמרו שום דבר. אלא לא אמרו ולא כלום וכדכתיבנא:
ונחזור לעניינינו בהמשך פי' משמעות השאלה. שנמשך ה"ה ואמר. שאחר זמן ההכחשה. נמצאו ביד ראובן ב' שטרות על שמעון. החתומים אחר הזמן שאירע ההכחשה בב"ד: א' מאלף זהובים והיו חתומים עלה. הכת הראשונה. וא'. מאלפים והיו חתומים עלה הכת השניה. שנראה שכיון שהב"ד. לא יכלו לברר ולגזור איזו מהב' כיתות. היא הכשרה. ואיזו הוא הפסולה. וכו'. כדי לקיים כל א' מהכיתות הנ"ל עדותם שהעידו בפני הב"ד. עשו כל א' שטרו כפי עדותם. ומסרו אותם ביד ראובן: שמכאן נראה בבירור שמעיקרא יד ראובן היתה במעל. מאחר שקיבל השטרות בהיותו יודע על נכון שא' מהן היתה פסולה. כי בודאי שדעתו היה לתבוע משמעון שניהם. אע"ג שלא היה חייב לו כי אם על א' וכדכתיבנא:
אמנם כשבא לתבוע משמעון השטר של האלפים זהובים. בהיות שכבר ידע שמעון. שהיו ב' כיתי עדים שהעידו עליו זה אלפים וזה אלף. ושהוכחשו לפני הב"ד נתחכם ואמר. מתיירא אני שמא יש לבעל דיני. שטר אחר חתום מהכת שניה. ואח"כ יוציא ממני השטר השני ויחייבוני לשלמה. שכך הדין נותן. שאם הוציא שטר א' בלבד. גובה אותו. ואם אח"כ הוציא השטר הב' גובה אותו ג"כ: שכן כתב שם ריב"ה ז"ל בשם אביו הרא"ש ז"ל. וכדפסק הרמב"ם ז"ל שם. ולכן הנני רוצה שישבע לי. שאין לו עלי שטר אחר חתום מהכת שניה וכו'. ואז כשמוע ראובן את דבריו הנ"ל. השיב אמת הוא. שיש לי עדיין בידי שטר אחר. אבל אין בדעתי להוציא בו שום דבר. ולראות האמת. הרי הוא בידכם לשרפו באש. או למוסרה ביד בעל דיני ע"כ:
הרי לך בבירור איך ראובן הנ"ל משים עצמו רשע ומראה שבדעתו היה לגבות ג"כ השטר הנ"ל. ולכן היה מעכב בידו. שטר א' פסולה וחתומה מעדים פסולים כדי לגבות אותה באיסור. ועבר על לא תשכן באהליך עולה. וכיון שלע"ע מראה טלפיו כחזיר להראות את עצמו. לאיש ישר וכשר. למה מתחילה קיבל מהכיתה פסולה זה השטר פסול. באמת שהוא היה יודע האמת על נכון שהיה פסולה ואם לע"ע רצה לחזור בתשובה ולמסור השטר הנ"ל ביד הב"ד לשרפה למה לא מסרה קודם שיתבע השטר של האלפים. אלא ודאי שלא היה מעכבה בידו אלא לראות בתחילה אם שמעון היה משלם זאת שתבע ראשונה כדי לבא אח"כ לתבוע השניה בהיות שמן הדין היו מגבין אותה וכדכתיבנא:
אמנם עכשיו שראה שהדבר היה מפורסם הוכרח בע"כ להודות שהאמת כן הוא שיש בידו השטר השני. ונתחסד למוסרה ביד הב"ד וכו':
אשר ע"כ. לע"ע בראות שמעון. שהב' שטרות הם ביד ב"ד. ושראובן מוכרת להודות שא' מהם היא פסולה כיון שמסרה לב"ד לשורפו עכשיו טוען שאינו רוצה לשלם כי אם השטר השני של אלף זהובים. שכיון שנתברר שכת א' מהעדים הוא פסולה. שיד בעל השטר על התחתונה. וראובן טוען. שהוא לא הוציא השטר השני. כדי לתבוע עליה שום דבר משמעון. ושאדרבא הוא מסרה לב"ד. לשרפה באש וכו'. ע"כ הוא משמעות לשון השאלה עם כל דיוקיה:
נמצא שלע"ע כל מחלוקותם הוא שראובן טוען משמעון שישלם לו. השטר של האלפים. ושמעון טוען. שאינו רוצה לשלם כי אם השטר של אלף זהובים. וכל א' מהם טוען לזכותו כדכתיבנא:
אמנם שבזה נחלקו הדיינים שא' מזכה לשמעון מחמת כל הנז"ל שיש לטעון נגד ראובן וכו' והא' מזכה לראובן. מחמת שסוף סוף מדעתו ורצונו החזיר השטר הב'. ואמר שמעולם לא עלה על דעתו. להוציא עליה שום דבר. והג' נראה לדעתו. שטענות שניהם שקולים. ולכן מסתפק בדבר. ואומר שאינו יודע וכו'. לכן באו לבית מדרשו של ש"ם להכריע ביניהם וכו':
והנה אחר שדייקנו ופירשנו. משמעות ואיכות דברי השאלה. ועל כל פרטותיה. נראה לע"ד. שכל זה אינו צריכה לפנים. כי דבר פשוט הוא וממילא נשמע תשובתו ומה גם שכבר מצאנו נדון בזה. מפורש בגמ' ובפוסקים. שכך גרסינן במסכת שבועות בפ' כל הנשבעין בדף ל"ז ע"ב. ובבתרא בפ' חזקת הבתי' בדף ל"א וז"ל. אתמר ב' כיתי עדים המכחישות זו את זו. אמר רב הונא זו באה בפני עצמו ומעידה. וזו באה בפני עצמה ומעידה. רב חסדא אמר בהדי סהדי שקרי למה לי. מלוה ולוה וב' שטרות. יד בעל השטר על התחתונה וכו' ע"כ. ופירש רש"י ז"ל וז"ל מלוה ולוה וב' שטרות. פי' שיש לו לאדם א'. ב' שטרות על ב' הלואות על חבירו. וא' מהן ( דהיינו א' מהב' כיתות חתומה על זה. וא' על זה). יד בעל השטר על התחתונ'. בין לרב הונא. בין לרב חסדא. ואין חולקין בזה. שהרי זה בא עליו מכח ב' כיתות. א' כשרה. וא' פסולה. ואין אתה יכול לפסול את שניהם. ולא להכשיר את שניהם. הילכך שטר קטן שבהם. גובה הימנו. והגדול יפסיד. לפי שאומר לו. זו היא פסולה. דמספיקא לא מפקינן ממונה מניה. אבל ממה נפשך הקטן גובה. לפי שיש בכלל מאתים מנה וכו' עכ"ל:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ב מהלכות עדות הלכה ב' וז"ל. ראובן שהוציא על שמעון ב' שטרות א' במנה וא' במאתים וכו'. ועדי שטר זה כת א'. מאותן הב' שהכחישו זו את זו. ועדי השטר הב'. הכת השניה. הרי שמעון משלם המנה. שיד בעל השטר על התחתונה וכו' ע"כ: וכתב עלה הרב בעל כ"מ ז"ל וז"ל. ראובן שהוציא על שמעון וכו'. בעל השטר ידו על התחתונה. כלומר. בין לרב הונא בין לרב חסדא. שהרי זה בא עליו. בכח ב' כיתות. א' כשרה וא' פסולה. הילכך הגדול יפסיד. דמספיקא לא מפקינן ממונא. אבל ממה נפשך גובה הקטן. דיש בכלל מאתים מנה וכו' עכ"ל. וכ"כ ריב"ה ז"ל. בטור חה"מ בסי' ל"א וז"ל. מלוה א'. שיש לו על לוה א'. ב' שטרות. מאלו הב' הכיתות. אם הוציאם כא'. א' ממנה. וא' ממאתים. לא יגבה אלא אותה של מנה. ומוציאים ממנו. אותו של מאתים מידו ושורפין אותו. שהא' מהם פסול. ויד בעל השטר על התחתונה וכו' עכ"ל:
ומר"ן ז"ל שם בביתו ביתא יוסף כתב עלה וז"ל. מלוה שיש לו על לוה א' ב' שטרות וכו'. שם. מלוה ולוה וב' שטרות. יד בעל השטר על התחתונה. כלומר שיש לאדם א'. ב' שטרות של ב' הלואות על חבירו. וכת א' חתומה על זה. וכת א' חתומה על זה. יד בעל השטר על התחתונה. בין לרב הונא. בין לרב חסדא. שאין חולקין בזה. שהרי זה בא עליו. מכח ב' כיתות. א' כשרה וא' פסולה. ואין אתה יכול לפסול את שתיהם. ולא להכשיר את שתיהם. הילכך שטר קטן שבהם גובה ממנו. והגדול יפסיד. לפי שאומר לו זו היא הפסולה. ומספיקא לא מפקינן ממונא. אבל ממה נפשך הקטן גובה דיש בכלל מאתים מנה וכו' עכ"ל: וכן פסקו לענין דינא בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל וכדכתיבנא:
ומה שכתב ומוציאין אותו של מאתים מידו. ושורפין אותו וכו' כן כתב הרב בעל התרומות בשער כ"ט בח"ג אות ב' וז"ל. מלוה ולוה. וב' שטרות. יד בעל השטר על התחתונה. פי' מלוה א'. ולוה א'. כגון ראובן שהלוה מנה לשמעון. והשטר נחתם בו. כת א' מאלו. וחזר פעם אחר. והלוה לו בשטר אחר. וחתם בו הכת האחרת וב' החובות. אינם מסכום א'. אלא זו ממנה וזו ממאתים. יד בעל השטר על התחתונה. דהכא ודאי חדא מנייהו. מהב' השטרות פסול הוא .והא' כשר. הילכך יד בעל השטר על התחתונה. ואמרינן שאותו השטר. שכתוב בו הסכום הגדול. הוא הפסול. משום דאמרינן. המוציא מחבירו עליו הראיה. ונוטלין ממנו השטר של מנה. ונשבע זה על המאתים ונפטר. והא ודאי הכי הוי דינא. לדברי הכל. דאפילו רב הונא. דאמר זו באה בפני עצמה ומעידה וכו'. ומכשיר כל א'. כיון שלוה א'. ומלוה א'. ובודאי איכא חד מנייהו דפסילא. ולא ידעינן מאי ניהו. לא ליגבי. אלא הקטן שבהם. דאמרינן יד בעל השטר על התחתונה. ואפילו לרב חסדא דאמר בהדי סהדי שקרי למה לי. ותלי תרווייהו בפסול הכא ודאי איכא לזה המלוה שטר חד דכשר. והילכך לפחות גובה א' מהן וידו על התחתונה. ונשבע על השאר הלוה ונפטר וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך חבל נביאים שכולם מתנבאים בסגנון א'. בנדון א' כהא דנ"ד וכולם מסכימים לזכות לשמעון ולחייב לראובן מכח הג' כללים שמסרו בידינו. הא' שלעולם יד בעל השטר על התחתונה. וכיון שבנ"ד נמצאו ביד ראובן. ב' שטרות על שמעון. א' של אלף זהובים. וא' מהאלפים. חתום כל א' מא' מהב' כיתות. שהוכחשו בב"ד. שעכ"פ א' מהם הוא פסול. לכן ידו על התחתונה. ולא יקבל כי אם הפחותה שבהם. שהיא אותה של אלף זהובים וכדכתיבנא: ול"מ בנדון כזה דנ"ד דאיכא כת א' מהם פסולה. אלא שאפילו לא היו כאן עדים המוכחשים זה את זה. אלא שאם מלוה א' מוציא ב' שטרות כא' על חבירו. א' ממנה וא' ממאתים. וחבירו טוען שאינו חייב כי אם על א' מהם. אין גובין ממנו כי אם הקטן שבהם וישבע בעל השאר ויפטר. מהאי טעמא דיד בעל השטר על התחתונה וכדכתיבנא:
הכלל הב' הוא שקי"ל. שכל המוציא מחבירו עליו הראיה. וכיון שראובן דנ"ד הוא המוציא הב' שטרות. ותובע הגדולה. וראובן טוען שאינו רוצה לשלם כי אם הקטנה שבהם ושהגדולה היא הפסולה. על ראובן שהוא המוציא עליו להביא הראיה. שהגדולה היא הכשרה. וכיון שבנ"ד אי אפשר לברר איזו היא הכשרה. ואיזו היא הפסולה. אינו גובה אלא הקטנה שבהם וכדכתיבנא:
הכלל הג' הוא שבכלל מאתים מנה. וכיון שבנ"ד עכ"פ א' מהשטרות הנ"ל היא כשרה. כי אי אתה יכול לפסול את שניהם. לא ישלם כי אם אותה של אלף זהובים. בהיות שבכלל האלפים שתובע ראובן יש אלף. כי תשלום האלפים שתובע ראובן. הם ספק ומספיקא לא מפקינן ממונא. אלא שכפי סברת הפוסקים ז"ל על נדון כזה מחייבין שבועה ללוה על השאר ויפטר וכדכתיבנא:
ובענין שבועה זו חולקין הרמב"ם והראב"ד ז"ל בסוף פ' כ"ב מהלכות עדות כנראה שם:
אמנם אינני רוצה ליכנס בתגר זה בנ"ד. לפי שנלע"ד. דשמעון דנ"ד. הוא פטור לגמרי מהשבועה הנ"ל. ושאדרבא היה לנו לקנוס לראובן שיפסיד הכל. בהיות שנתפרסם שהוא איש רמאי וגזלן ושידו היתה במעל. לקנות לו עדים פסולים. שיעידו על שטר א' פסול. כדי לגנוב משמעון הסך ההוא. ושהיה מן הראוי לפטור לשמעון מלשלם כלל ועיקר על שום א' מהב' שטרות הנ"ל.. כי מכח כמה אומדנות שהוכחנו מדיוק משמעות שאלתינו. נתפרסם רמאותו של ראובן הנז"ל. הא' דאיך נמצאו בידו הב' שטרות על שמעון חתומים כל א'. מא' מהב' כיתות הנז"ל שהכחישו זה את זה. בהיות שהוא יודע האמת על נכון ששמעון לא היה חייב לו כי אם א' מהם: ב' למה כששלח אח"כ לגבות משמעון. אותו שטר של האלפים. לא שלח לו ג"כ הב' כדי לשרפה אלא עיכבה בידו ועבר על אל תשכן באהליך עולה. אלא ודאי לפי שהיה בדעתו להוציאה אח"כ כדי לגבות הימנה. לפי שהיה יודע שאם היה מוציא שניהם כא' שלא היו גובין לו כי אם הקטנה שבהם. והיו מוציאין הב' מידו לשורפו וכו'. שכן הדין נותן. שאם באה זו בפני עצמה. וזו בפני עצמה. שמכשירין וגובין כל א' מהם וכדכתיבנא:
אמנם לע"ע שראה שנתחכם שמעון בדבר ושלא רצה לשלם שום דבר עד שישבע שלא היה עוד בידו. שום שטר אחר עליו חתום מהכת שניה. וראה שלא היה יכול לגבותה עוד. אז הוכרח להודות האמת. שהיה בידו השטר שניה הנז"ל. ונתחסד לומר שהאמת הוא שעיכב בידו השטר הב' הנז'. אבל שלא היה בדעתו. להוציא עליה שום דבר. ומסרה ביד הב"ד. כדי לשורפו וכו'. ולמה לא מסרה מתחילה ועבר עליה על אל תשכן באהליך עולה. שבזה ניכר רמאותו וגזלנותו. וכדכתיבנא:
על כל אלו ההערמות ואומדנות שיש לדקדק בכל דבריו. מן הדין היה להפסידו הכל וליפטר לשמעון מלשלם שום דבר ולקיים עליו ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו וכדכתיבנא:
אמנם בהיות ששמעון ציית לדינא. ורוצה לשלם השטר של אלף זהובים. כאשר גזרו כל הפוסקים הנז"ל בנדון כנ"ד. די לנו לפוטרו מהשבועה על השאר וכדכתיבנא:
זאת תורה העו'לה מכל הנז"ל. ששמעון דנ"ד. יצא זכאי בדינו. ולא ישלם כי אם דוקא השטר הקטנה ויפטר. על השאר. בלי שום שבועה וראובן הנ"ל כיון שנמצא רמאי וגזלן. די לו לקבל האלף זהובים. וישוב אל ה' על רמאותו ועל עוונו אשר זמם לעשות וירחמהו. וכמו כן ירצה את שמעון על אשר זמם לעשות לו. ובזה יכופר עונו. כי מודה ועוזב ירוחם וכו'. זהו הנלע"ד וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
תם ונשלם בערב שבת קדש כ"ה לחדש מנחם שנת התקמ"ח לפ"ג:
מיד הצעיר יעקב די טוור