שאלה טבח ששחט בהמה וקודם שנפשט העור פתח הטרפש לבדוק הריאה והכניס ידו ובדק הריאה כדת וכהוגן ולא מצא כי אם אונא אחת סרוכה לדופן ולא דקדק בסירכא אם היתה סרוכה לעצם ולבשר או אם סרוכה לעצם לבדו לפי שעדין לא נפשטה הבהמה ואינו יכול לראות בטוב וצוה להפשיט את העור ובין כך ובין כך נשתהה הטבח לבוא ובא זאב ונטל הריאה איבעיא לן השתא מי אמרינן הא דקיימא לן בא זאב ונטל בני מעים והחזירן כשהן נקובין כשרה ולא חיישינן במקום נקב נקב דוקא היכא דליכא ריעותא דמעמידין בהמה אחזקתה ונשחטה הותרה אבל הכא דאיכא ריעותא ודאי האך בהמה אסורה או דילמא האך ריעותא לא שמיה ריעותא שמא היתה סרוכה לעצם ולבשר ועוד הא איכא מן רבוותא דסבירא ליה דאפילו לעצם לבדו מהני ואתה אחד מיוחד מעין המתגבר בתלמוד ובפוסקים יניק וחכים כי לא רוב שנים יודיעו חכמה אכן רוח היא באנוש סיני ועוקר הרים הר אלקים הר בש"ן דולה ומשקה בים הגדול מקור מים חיים ותעלומה יוציא אור נפלאתה אהבתך לי מאהבת נשים החכם ה"ר יעקב בשן הודיעני נא להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה מה יקרו לי רעיך מה נמלצו לחכי אמרתיך נקי המחשבה וטהור הרעיון פלפלא חריפא ארי שבחבורה רב כהנ"א ורב ספ"רא אמיץ לבו בגבורים הולך בדרך ישרים דבש וחלב תחת לשונו בקי בנגלה ובנסתר במעשה מרכבה ובהויות דאביי ורבא לוחם מלחמתה של תורה ונכנס בעובי הקורה ה"ה אוהבי ורעי החכם כהר"ר חייא הכהן די לאארה נר"ו ראיתי שאלתך אשר טפחת ורבית בשכלך הזך ואף כי איני ראוי להשיבך מחמת קוצר דעתי וחוסר ידיעתי ומיעוט הקפתי בים התלמו' ובפוסקים מ"מ כיון שגדול המצוה אין מסרבין לגדול כמוך והנני בא אליך בעב עיו"ני וזה החלי בעזרת אלי וצור גואלי:
גרסינן בפרק אלו טרפות (חולין דף מ"ח) אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן ריאה שניקבה ודופן סותמתה כשרה אמר רבינא והוא דסביך בבשרא אמר ליה רב יוסף לרבינא ואי לא סביך מאי טרפה אלמא אמרינן נקובה היא אי הכי כי סביך נמי דהא תניא ניקב פסול מפני שהוא שותת נסתם כשר מפני שהוא מוליד וזהו פסול שחוזר להכשרו וזהו למעוטי מאי לאו למעוטי כה"ג לא למעוטי קרום שעלה מחמת מכה בריאה שאינו קרום מתקיף לה רב עוקבא בר חמא אלו אנקיב בדופן להדה מאי טרפה ליתני נקובת הדופן וליטעמיך הא דאמר רב יצחק בר יוסף אמר רבי יוחנן מרה שניקבה וכבד סותמתה כשרה חל אנקיב כבד להדה מאי טרפה ליתני נקובת הכבד אלא כי ניקבה דלאו מיניה מיטרפה לא קתני הכא נמי כיון דלאו מיניה מיטרפה לא קתני עכ"לה:
ופירש רש"י ז"ל דסביך בבשרא. שנסבכה ונאחזה הריאה בבשר שבין שתי הצלעו' דהויא סתימה שרירא דלא מפרקא אבל בצלעות עצמן אין זו סירכא קיימת אלמא נקב הוא ואפילו הכי כי סביך מכשרת אלמא דמהניא סתימה לריאה שניקבה: ניקב הגיד של אדם: פסול. משום כרוח שפכה: מפני שהוא שותת ואינו יורה כחץ וקיימא לן כל שכבת ורע שאינו יורה כחץ אינו מוליד נסתם. הנקב אחרי כן: כשר. לבוא בקהל מפני מהוא מוליד דאינו קרום אבל סתימת דופן סתימה מעלייתא היא: מתקיף וכו'. השתא דאמרת נקב הוא בריאה אלא שהדופן סותמתו אלו אנקיב דופן להדה ריאה כנגד דופן הריאה לאחר זמן מאי טרפה דאזלא לה סתימת דופן: ליתני במתניתין נקובת דופן בהדי שאר טרפות דיש בהמה שנטרפה בכך דלאו מיניה מיטרפה. דטרפות מחמת ריאה בא עכ"ל:
והנה דבריו ז"ל מסופקים אצלי ויסבלו שני פירושים הראשון כי מאמר רבינא והא דסביך בבשרא בא לשלול כל שאינה דבוקה בבשר לבד שכן כתב שנסבכה ונאחזה הריאה בבשר שבין שתי הצלעות אבל בצלעות עצמן אין זו סירכא קיימת שנראה דדוקא הבשר מגין אבל הדבוקה בצלעות אף שתהיה דבוקה גם כן בבשר טרפה שלאחר ימים עתידה להתפרק וגם אפשר לומר בכונתו שלא בא רבינא למעט אלא הדבוקה בצלעות לבדה אבל אם נתחברה אף לבשר מותרת שהבשר מגין למחסה ולמסתור אף מה שכנגד העצם ואינה עתידה להתפרק וזה הפירוש השני הוא היותר נראה לדבריו ז"ל שאם לא כן היה לו לומר בסוף דבריו אבל אם נסרכה לבשר ולעצם אינה סירכא וכל שכן הדבוקה לעצם בלבד לח ודאי שלא נתכוון לשלול אלא הדבוקה לעצם בלבד: ואין לאומר שיאמר כי מתחילת דבריו ז"ל יש לדקדק בהפך דמדכתב שנסבכה ונאחז הריאה בבשר הרי שלל הדבוקה לשתיהן שאם לא כן היה לו לומר שנאחזה לבשר ולעצם שהיא כשרה וכל שכן הדבוקה בבשר לבד כי יש לומר שאין לדקדק בתחילת דבריו כי נמשך אחר לשונו של רבינא וכיון דרבינא אמר והוא דסביך בבשרא נקט רש"י כדבריו ומצאתי סמך לדברי ממה שכתב סמ"ג בעשין סי' ס"ג ז"ל ואמר רבינא והוא דסביך בבשרא פי' נאחז ומסובך היטב וכו ופירש רש"י והרמב"ם ל דדוקא בבשר שבין הצלעות אבל בצלעות עצמן סופה להתפרק ע"כ: הרי שהשוה דברי רש"י לדברי הרמב"ם ז"ל והרמב"ם באר דבריו בתכלית הביאור כמו שיבוא אחר זה כי בין שנסרכה לבשר ובין אם נסרכה לבשר ולעצם דינם שוה וכשרה אמת הוא שידעתי שאין זה מוכרח שאפשר שלא היתה ההשואה כי אם לזמר ששניהם אוסרים הסרוכה לעצם לבד ואם זאת היתה כוונתו תמהתי לחה לא הביא סברת הרמב"ם בנסרכה לעצם ולבשר כמנהגו הטוב:
אבל התוספות פירשו על דברי רבינא פי' נאחז ומסובך היטב בבשר כמו צמר מסובך ולהכי נקט סביך ולא נקט סריך וכתב על זה מהר"ר דוד ן' יחייא ז"ל שהחילוק שבין סביך לסריך הוא שהסיביך בחוטים קצרים שבאמצעותם תדבק הריאה לדופן לשון נאחז בסבך בקרניו אבל אם החוטים דקים מאוד או ארוכים טפח או טפחים גם כי עבים לא יועיל סתימתה וזהו סריך ע"כ:
והרמ"בם הסכים לפירוש השני שפירשתי בדברי רש"י שכן כתב בפרק ז' מהלכות שחיטה ניקבה האום של ריאה אף על פי שדופן סותמתה טרפה ואם ניקבה במקום חתוך האונות שלה והוא המקום שרובצת עליו כשרה במה דברים אמודים כשסתם מקום הנקב שבאונות בשר אבל אם נסמכה הנקב לעצם אינו מגין ואם היה נקב האונות דבוק בעצם ובבשר מותרת עוד כתב בפרק י"א יש מקומות שמנהגן אם מצאו סירכא מן האוזן לבשר ולעצם שבצלעות והסירכא דבוקה בשתיהן אוסרים אותה ואבא מרי מן האוסרים ואני חן המתירים ומיעוט מקומות מתירין אפילו נדבקה בעצם לבדו ואני אוסר עכ"ל: למדנו מדבריו כי הריאה שניקבה ודבוקה לעצם ולבשר או הסרוכה לשתיהן מותרת והטעם לפי מה שכתב הרב כסף משנה כי הדבוקה בעצם אפשר שתתפרק אחר זמן שהעצם קשה הוא ואין הריאה נאחזת בו יפה מה שאין כן הדבוקה לעצם ולבשר כי הבשר מגין ואינה עתידה להתפרק ואפילו מה שכנגד העצם סופו להעלות ארוכה:
והראב"ד ז"ל בהשגותיו נראה כמטיל פשרה בין שתי הסברות שכך כתב על דברי הרמב"ם אמר אברהם הנה הוא סובר דוקא סריך אבל לא סריך לא ודוקא בבשרא אבל בגרמא לחודיה לא ויש מן הגאונים שאמרו בין סריך בין לא סריך בין בבשרא בין בגרמא ואני אומר בשניקבה ודאי בעינן סריך דוקא ובבשרא דוקא שאין סירכא סותמת ואין עצם סותם ועל שמעתיה דרב נחמן הוא דאתמר דקאמר ניקבה אבל סירכא מאונה לדופן כשרה מפני דוחק רביצתה עליו נעשו הסירכות ולא מחמת נקב וכן עיקר ע"כ: ובפרק י"א חזר והשיג על מה שכתב הרמב"ם ומיעוט מקומות מתירין אפילו נדבקה בעצם לבדו ואני אוסר א"א אני מתיר וכבר כתבתי למעלה מה שראוי לסמוך עליו ע"כ ונראה שטעמו מפני שרבינא קאי על דברי ר"נ שאמר ריאה שניקבה ולהכי מצריך רבינא דסביך אבשרא אבל היכא שנסרכה לבד די לה בסירכא הסרוכה לעצם כי מכח הדוחק נולדה הסירכא ולא מחמת נקב:
ובשם רב שר שלום הביאו התוספות שאף שלא נסרכה כשרה שכן כתבו ובתשובו' רב שר שלום גאון כתב דבין סריך וסביך ובין לא סביך וסריך כשרה ולית הילכתא כרבינא אלא כרב נחמן דאמר ריאה שניקבה ודופן סותמתה כשרה ומשמע מתוך דבריו דרבינא לא בא לפרש דברי ר"נ אלא סברא דנפשיה קאמר וכן נראה מדפריך עליה דוהעלתה צמחין חוששין לה ואי אמר רב נחמן הכי והאמר ר"נ ריאה שניקבה ודופן סותמתה כשרה ולא משני הא דסביך הא דלא סביך ועוד מדפריך רב יוסף לרבינא ולא לר"נ משמע דרב נחמן לא בעי לא סביך ולא סריך ואין נקב פוסל שם שדופן סותמתו ומיהו לא ידעינן מנא ליה שלא יהא הלכה כרבינא שהוא בתרא ושמא אין זה רבינא סתמא שהוא בכל הש"ס שהיה חבירו של רב אשי שנולד ביום שמת רבא מדבא רב יוסף להשיב על דבריו ע"כ: נמצא שלדעת הגאון אין הלכה כרבינא ואף שלא נסרכה כלל מותרת אמנם ראוי לנו לעיין היטב בדברי התוספות כי באמת לא הבנתי הסיוע הלז שהביאו לדברי הגאון שפסק דלא כרבינא באמרם ומשמע מתוך דבריו וכ"ו מדפריך ולא משני וכ"ו כי לפי התירוץ הזה יצא לנו בהכרח שריאה הסמוכה לדופן אף שלא במקום רביתא שכשר' כיון שהיא סבוכה וזה ודאי אינו ולפיכך בקש לו התלמוד תירוץ אחר ללמדנו שלא התיר רב נחמן אלא דוקא במקום רביתא דהיינו חתוך האונות ולא זולת זה: עוד קשה לי על דבריהם באמרם מדפריך רב יוסף לרבינא ולא לרב נחמן משמע לר"נ לא בעי לא סביך ולא סריך דאיך יקשה רב יוסף לרב נחמן כיון שלא פורש דבריו אלא אמר בסתם ריאה הסמוכה לדופן כשרה בלא שום חילוק אבל רבינא שפירש דבריו וחילק בין סביך ללא סביך שייך עליו קושית רב יוסף ולעולם אומר שרבינא בא לפרש דברי רב נאמן ולא לחלוק עליהם ודבריהם צריכים לי עיון: ואחרי כתבי כל זה מצאתי להרב פרי חדש ביורה דעה סי' ל"ט שהקשה קושיותי אלה על דברי התוספות ושמחתי שכוונתי לדעתו:
עוד הביאו התוספות והר"אש בשם רבינו גרשום דריאה הסמוכה לדופן אף במקום רביתייהו דאוני וסרוכה וסבוכה בבשר שבין הצלעות או בצלעות עצמן בדקי להו בנפיחה בצלעות או גוררין הבשר עם הסירכא ונופחין אותה אם עולה בנפיחה כשרה דכיון שהסירכא קיימת וסותמת כל הנקב לא יתפרק עוד דבמקום רביתייהו קיימא ע"כ: ולפי דבריו מותרת בבדיקה אף הסרוכה לצלעות וצריכה בדיקה אף הסרוכה וסבוכה לבשר בלבד:
והרא"ש ז"ל אחר שהביא דברי הרמב"ם כתב עליו וזה לשונו ורואה אני דעת האוסרים כיון דבגרמא לחוד לא חשיב סתימה הוא הדין בגרמא ובבשרא דנהי שהבשר סותם כנגדו לא מהניא אותה סתימה כיון שהעצם אינו סותם ע"כ: ויראה לפי דבריו שהבין הגמרא כפי הפירוש הראשון שפירשתי על דברי רש"י ז"ל ולפי זה קשה לי על דברי הר"י ז' חביב ז"ל שהביא הרב בית יוסף שכתב סתימ' הדופן הצר שכנגדה היא סתימה חזקה ומהודקת וגדול כחה כי אפילו אם ניקבה ודאי ר"ל שראינו בעינינו נקב באונה ודופן סותמתה היא כשרה שהרי יש על הנקב תחבושת חזק שיגין על הנקב והדרא בריא ויש חילוק גדול בין ניקבה ודופן סותמתה לנסרכה בלבד כי בניקבה ר"ל שנראה הנקב בעין צריך שתהיה סרוכה ואחוזה ומסתבכת לבשר ואם נסרכה לעצם ולבשר יש מתירים ויש אוסרים אמנם בשנסרכה לבד לפי דעתי כשרה אפילו לדעת הר"אש כיון שאין הנקב נראה לעין ובתנאי שתהיה רוב הסירכא כנגד הבשר ומעוט' כנגד העצם עכ"ל: כי לא ידעתי היכן מצא שהר אש יודה לדבריו בנסרכה לבד והלא הרמב"ם ז"ל שפתיו ברור מללו בפרק י"א בנסרכה לבד שכן כתב יש מקומות וכ"ו והסירכא דבוקה בשתיהן אבא מרי מן האוסרים ואני מן המתירים ועל זה כתב הר"אש ורואה אני דעת האוסרים הרי שהר"אש אוסר בשנסרכה לבד ואיך כתב הוא ז"ל שמותרת אפילו לדעת הר"אש ולא ראיתי שום פוסק זולתו שפירש דברי הר"אש כמו שפירשם הרב הנזכר וצ"ע והרשב"א בתורת הבית הביא דברי הרמב"ם וכתב שבהרבה מקומות עושים מעשה להקל:
העולה מדברי אלה שמצאנו בזה ו' דעות כי לפי הפירוש הראשון שפירשתי בדברי רש"י ואביו שלהרמב"ם והר אש ז"ל לא נתיר אלא דוקא הסרוכה בבשר לבד: ולדעת הרמב"ם וכפי הפירוש השני שפירשתי בדברי רש"י וכנראה מדברי הרשב"א נתיר אף הסרוכה לעצם ולבשר:. ולדעת הראב"ד ז"ל אף הסרוכה לעצם בלבד מותרת ולפי דברי התוספות לא נתיר אלא דוקא שנסמכה בחוטים קצרים שזהו פירוש סביך לפי דעתם אבל אם החוטים דקים מאוד או ארוכים אף כי עבים אסורה: ולדעת רבינו גרשום בין שתהיה סרוכה לבשר לבד או לעצם לבד או לשניהם יחד על כלפנים צריכה בדיקה דהיינו שנופחין אותה אם עולה מותרת ואם לאו אסורה. ולדעת רב שר שלום גאון הלכה כרב נחמן ולא כרבינא ואף אם לא נסרכה כלל מותרת כך נראה פשט דברי התוספות והר"אש וכן העתיקם סמ"ג בעשין סי ס"ג וכן פירש הקב פ"ח ס' ל"ט ולאפוקי מדברי הר"י בעל הטורים שכתב בסי' שלדעת הגאון בעינן שלפחות תהיה דבוקה בסירכא כל שהיא אבל אם אינה דבוקה כלל כשרה: אמנם לדעת איזו סברא היא הצודקת וכמי ראוי לפסוק ההלכה בזה לא נטריח עצמנו שכבר הורנו הר' ב"י בסי' ל"ט שהלכה כהרמב"ם בכל דבריו:
וקודם עמדנו על פרק התשובה צריכים אנו לברר מה שהניח החכם השואל הא דקיימא לן בא זאב ונטל בני מעים והחזירן כשהן נקובים כשרה ולא חיישינן דבמקום נקב נקב דלכאורה נראה שלא נאמרו דברים הללו אלא דוקא בבני מעים וכדומה שאינן עלולין כל כך לטרפיות אבל הריאה שהיא עלולה לכמה מיני טרפיות אין מתירין אותה אלא על ידי בדיקה ואם נאבדה הרי היא אסורה דאמרינן בפ' קמא דחולין (דף ט') בהמה בחייה וכ"ו נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה וקא משמע לן דאף על גב דאיתיליד בה ריעותא כדבעא וכ"ו אלא נטלן זאב לבני מעים והחזירן כשהן נקובין מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא אמר ליה אין חוששין ע"כ וכתב הרשב"א בחדושיו בשם ר"י הלוי שאין ריאה בכלל דין זה והביא ראיה מדאמרינן בפרק אלו טרפו חולין דף נ') אמר רב שמי בר חייא מקיפים בבני מעים פי' אם נמצא נקב בבני מעים ואינו ידוע אם נעשה מחיים או לאחר מיתה נוקבים נקב אחר בצידו ומדמין זה לזה רבי יוחנן ורבי אלעזר דאמרי תרוייהו מקיפין בריאה אלמא ריאה לאו בכלל סתם בני מעים היא דאם לא כן מה באו ר' יוחנן ור' אלעזר להוסיף על דברי רב שמי בר חייא ועוד הביא ראיה מדאמרינן בפרק כל הבשר (חולין דף קי"ג) אמר רב משרשיא אין מחזיקין דם בבני מעים פירוש אם לא נמלחו אינן אסורים משום דם והתם ודאי אין הריאה בכלל כדאיתא התם ומטעם זה היה אוסר בהמה שנאבדה ריאתה קודם שתבדק לפי שהריאה עלולה אצל הסירכות מה שאין כן שאר בני מעים ובת"ה הביא סברא זו בשם רבני צרפת: והמרדכי כתב בשם ראב"ן כיון שנהגו לבדוק הריאה אי איתרמי דאפקא בלא בדיקה טרפה דלא סמכינן ארובא ומעשה היה בקולוניא ואסרו כל חכמי הדור: וכן נראה דעת הראב"ד ז"ל בהשגותיו שכן כתב א"א אין הכל מודים בריאה: הרי שלדעת כל הרבנים הללו נראה בבירור שלא כלל רב הונא הריאה בכלל בני מעים ואיך אם כן החליט החכם השואל שדינם שוה:
אמנם אחר העיון אומר שצדק החכם השואל כמנהגו הטוב בכל מקום במה שהניח שהריאה נכללת במאמר רב הונא דאמרינן בפרק אלו טרפות (חולין דף מ"ט) אינקבא ריאה היכא דממשמשא ידיה דטבחא תלינן או לא תלינן רב אדא בר נתן אמר תלינן מר זוטרא בריה דרב מרי אמר לא תלינן והילכתא תלינן אמר רב שמואל בריה דרבי אבהו אבא מרישי כלי דרפרם הוה ואמר תלינן אמרוה לקמיה להא דמר זוטרא בריה דרב מרי ולא קיבלא אמר רב משרשיא כוותיה דאבוה דאבא מיסתברא דהא תלינן בזאב עכ"לה:
ופירש רש"י ז"ל היכא דממשמשא ידיה דטבחא אני שמעתי במצר החזה שמתוך הדחק היד קורעת בצפורניו וכמדומה אני בכל מקום שהוא יודע שיכול לתלות כגון נקב העשוי בסכין או שתלשה מלמעלה בחזקה ואחר כך נמצא שם נקב: מרישי כלי מריש דרשנין המשמיעים לעם את דבריו כשהיה דורש: אבוה דאבא. רב אחא: דהא תלינן בזאב. דאמר בפרק קמא בא זאב ונטל בני מעים והחזירן כשהן מנוקבים אין חומרים במקום נקב נקב ע"כ: ונראה בהדיא מדברי רב משרשיא דאף בריאה תלינן בזאב ומאמר רב הונא כוללת אף הריאה: וכתב עוד רש"י על הא דאמרינן בפרק קמא (חולין דף י"ח) מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בחר רובא וכ"ו ואהא מילתא סמכינן ולא בדקינן כל י"ח טרפות ונקובת הריאה משום דשכיח בה ריעותא בדקינן והיכא דאתרמי דאיפרש ריאה ולא בדק מיתאכלה דסמכינן אהא ואדרב הונא דאמר נשחטה בחזקת היתר עומדת ואין מפרסמין הדבר:
אבל הרמב"ם ז"ל יצא ושנאה לתלמידיו בשוק שכן כתב בפרק ט' מהלכות שחיטה מי ששחט את הבהמה וקרע את הבטן וקודם שיבדוק את הריאה בא כלב או גוי ונטל את הריאה והלך לו הרי זו מותרת ואין אומרים שמא נקובה היתה או שמא דבוקה היתה שאין מחזיקין איסור אלא הרי זו בחזקת היתר עד שיודע במה נטרפה וכשם שאין חוששין לקרום של מוח ולשדרה וכיוצא בהן כך לא נחוש לריאה שאבדה ואין בזה מנהג שדבר שאינו מצוי אין בו מנהג ע"כ. והר"אש העתיק דברי רש"י ולסברא זו הסכים בעל העיטור והרשב"א והר"ן האריכו בזה וכתבו שכן משמע מן הירושלמי וכך היא מסקנת הרב בית יוסף בסי' ל"ט:
אבל עדין יקשה עלינו הראיות שהביא הר"י או הלוי ז"ל לחזק דעתו והרשב"א בחדושיו דחה הראיה השנית באמרו שאדרבא משם ראיה לזה מדאמרינן עלה תרגומא בכרכשא ומעייא והדרא דכנתא כלומר הרי שהלב והריאה והכבד כולן נכללי' בבני מעים מדאיצטריך לפרוט כל אלו הדקים שאם לא כן היה די במאמרו אין מחזיקים דם בבני מעים כיון שלא נכלל הריאה וחביריו עמהם אלא ודאי כמו שאמרנו שלשון בני מעים כולל כל מה שתוך מעי הבהמה אבל הראיה הראשונה לא דבר עליה הרב ז"ל וזה תימה בעיני ונפלאתי מזה הפלא ופלא כי איך העלים עיניו והסתיר פניו ממנה והנה הוא האריך והרבה ראיות לחזק סברתו ולא פירש הסוגיא המנגד' דעתו והנראה אלי לתרץ בזה הוא דכיון שמצאנו לענין שאין מחזיקין דם בבני מעים שאין הריאה בכלל כמו שמפורש בתלמוד הוצרך להגיד לנו שאינו כן לענין הקפת בני מעים דהא רבי יוחנן ורבי אלעזר אמרו בפירוש דאף מקיפים בריאה ועוד לומר דכיון שהוצרך ללמדנו חילוק אחד בריאה והוא שמקיפין מערוגה לערוגה מדקה לדקה ומגסה לגסה הוכרח להקדים מאמר ר' יוחנן ור' אלעזר שמקיפים בריאה אף על פי שהיא נכללת במאמר הקודם לזה כדי שיבואו דבר הגמרא בסדר נכון ויפה זהו הנראה לי וכל זה איננו שוה לי ובהיותי מתישב בדבר זה מצאתי דבר עדין יותר זר ומתמיה אצלי בענין זה והוא כי לא די שהרב לא דחה ראיית הר"י הלוי ז"ל אלא שנראה שקיבלה והסכים אליה שהרי לקמן בדף נ' על הא דרב שמי בר חייא דמקיפין בבני מעים כתב הרב זה לשונו כתב הרב בעל העיטור דנראה דהוא הדין דמקיפין בלב וכבד וקורקבן דאינהו נמי בני מעים איקרו כדאמרינן לקמן בנחמרו בני מעיה לא שנו אלא לב וכבד וקורקבן אבל רבינו ז"ל אומר דאין דרך האמוראים להזכיר לב וכבד וקורקבן וריאה בכלל בני מעים אבל במשנה או בברייתא א מזכירין הכל בכלל בני מעים ותדע שהרי הוצרך רבי יוחנן ורבי אלעזר למימר מקיפין בריאה אלמא ריאה אינה בכלל בכי מעים ולא היו בכלל דברי רב שמי בר חייא ע"כ וזה סותר ממש למה שכתב לעיל כי כאן גזר הרב שאין ריאה בכלל בני מעים שאין דרך האמוראים לכלול הריאה עמה והלא רב הונא אמורא היה ופירש הרב בדבריו שהריאה נכללת בלשון בני מעים ואפשר לומר לפי דעתו כי ודאי הריאה בכלל בני מעים היא ולא הוצרכו ר' יוחנן ור' אלעזר לומר שאף מקיפין בריאה אלא להוציא לב וכבד וקורקבן ולומר שאינן בכלל דין ההקפה ולפי זה יהיה מאמר ר' יוחנן ור' אלעזר מקיפין בריאה לשלול לב וכבד וקורקבן מדינה ולא לכלול הריאה שהיא נכללת ועומדת: אבל היותר מתישב אצלי לפי סברת הרב ז"ל הוא שאף על פי שלענין ההקפה מצינו שאין ריאה בכלל בני מעים מדהוצרך בעל התלמוד להביא סברת ר' יוחנן ור' אלעזר אחר מאמר רב שמי בר חייא מכל מקום כיון שמצינו מפורש שלענין בא זאב ונטל בני מעים שאף הריאה בכלל כמו שהוכחנו לעיל מסוגית הגמרא אינקבא ריאה היכא דממשמשא ידיה דטבחא לא נניח דבר מפורש בענינו במקומו ונלמוד מענינים אחרים:
ועתה הגיע הזמן להגיד דעתי במה שנסתפק החכם השואל נר ועל הטבח שהכניס ידו לבדוק ומצא אונא אחת סרוכה לדופן ולא נתברר לו אם נסרכה לעצם ולבשר או אם נסרכה לעצם לבדו לפי שעדין לא נפשטה הבהמה וכ"ו ובא זאב ונטל הריאה קודם הודע לטבח לאיזה מקום נסרכה איבעיא לן השתא מי אמרינן הא דקיימא לן בא זאב וכ"ו דוקא היכא דליכא ריעותא אבל היכא דאיכא ריעותא בהמה זו אסורה או דלמא שמא היתה סרוכה לעצם ולבשר ולא שמיה ריעותא ועוד הא איכא מן רבוואתא דסבירא להו דאפילו לעצם לבדו מהני.: לזה אדון ואומר שבתחילת העיון נראה שבהמה זו מותרת כיון שלא נתברר לנו לאיזה מקום נסרכה ויש מחלוקת בדבר נוכל לומר דסמכינן על דעת המתירים וראיה לזה מה שמצאנו שכתב מוה"רי קארו בשולחנו הטהור סי' כ"ג לענין שיעור השהיה ז"ל ובעוף כדי שיגביה בהמה דקה וירביצנה וישחוט ויש אומרים דשיעור שהיית עוף כדי שחיטת רוב סימן אחד בלי הגבהה והרבצה ולפי דבריהם יש ליזהר כשהתחיל לשחוט העוף וחתך מעט עד שהדם יוצא והגביה סכינו מהצואר שלא יגמור השחיטה לפי שיש לחוש שמא שחט משהוא מן הושט ואפילו לא הגביה סכינו אלא מעט ש לחוש מפני ששהיית העוף מועטת מאוד דכדי שחיטה רוב סימן אחד בעוף הוא כעשה מהר ואפילו אמר השוחט בריא לי שלא חתכתי כי אם העור אין סומכין עליו כיון שיבא הדם ואם בא לשאול אחר שהגביה סכינו כיצד יעשה אומרים לו שישחוט הקנה לבדו במקום אחר ואחר כך יהפוך הושט ויבדוק אותו ולענין מעשה יש להחמי' כסברא זו אלא אם כן הוא שעת הדחק או הפסד מרובה שאז יש לסמוך על סברא ראשונה עכ"ד והנה נראה מכאן שכיון שיש בדבר מחלוק' שיש לסמוך על המתירין בשע' הדחק או בהפס' מרובה ויראה לפי זה בנדון שלפנינו שכיון שאי אפשר לנו לעמוד על סוף הענין לידע לאיזה מקום נסרכה אין לך שעת הדחק גדול מזה ויש לסמוך על המתירין:
אמנם אחר התמדת העיון והתישבות בדבר נראה לי שיש להורות הפך מה שאמרנו ולאסור בנדון שלפנינו מדאמרינן בפרק אלו טרפות (חולין דף נ"א) ההיא אימרתא דהוה בי רב חביבא דהוו שדרן כרעיה בתרייתא אמר רב יימר האי שיגרונא נקטיה מתקיף לה רבינא ודילמא חוט השדרה איפסיק בדקוה אשכחוה כרבינא ואפילו הכי הלכתא כרב יימר שיגרונא שכיח חוט השדרה לא שכיח עכ"לה: ופירש רש"י דהוי שדרן כרעי' בתרייתא רגלים האחרונים היו נגררים אחריה: שיגרונא קראנ"פא הלכתא כרב יימר דלא מיזדקינן למיבדק שאר בהמות דשגרן כרעייהו עכ"ל:
ויש ללמוד מן הסוגיא הזאת דכל היכא דאתיליד ריעותא תלינן לחומרא כיון שמצאנו שהתקיף רבינא על רב יימר דילמא חוט השדרה איפסיק ואע"ג שפסק התלמוד הלכה כרב יימר כבר נתן טעם לדבריו משום דשיגרונא שכיח חוט השדרה לא שכיח אלמא אם שניהם נמצאים או אינם נמצאים תולין לחומרא אם כן בהמה זו שמצא הבודק סירכא ולא נודע אליו לאיזה מקום נסרכה הרי היא אסורה כיון שיש בה ריעותא שאין לחלוק ולומר שסירכה זו מצויה יותר מזולתה ר"ל דאין סברא לומר שיותר מצוי' נסרכת לעצם ולבשר מנסרכת לעצם בלבד וכיון שכן בריכה בדיקה וזאת כיון שאינה לפנינו הרי היא אסורה משום ספק טרפה:
ונראה שזוהי סברת הרמב"ם שכתב בפרק י"א מהלכות שחיטה כל בהמה חיה ועוף בחזקת בריאים הם ואין חוששין להם שמא יש בהם טרפה לפיכך כשישחטו שחיטה כשרה אין צריכין בדיקה שמא יש בהם אחד מן הטרפות אלא הרי הם בחזקת היתר עד שיולד להם דבר שחוששין לו ואחר כך בודקין על אותו דבר בלבד כיצד וכו' הרי לך שהביא דברי רב הונא ואף על פי כן כתב שאם נולד איזה ספק שצריכה בדיקה וכיון שבנדון שלפנינו אי אפשר לעמוד על סוף הענין ולידע הדבר על בוריו מחמת שאינה לפנינו הרי זו אסורה וכן כתבו הגהות מיימוניות בפירוש זה לשונם וכל ספק שאירע שאין אנו יכולין לבוא על אמיתת הדבר אסרינן:
ואל תשיבני ממה שאמרו במסכת חולין (דף נ"ג) לענין דרוסה ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא ואמרינן נמי מעבר לדף ספק קניא ספק שונרא אימר קניא שנראה שכיון שהדבר שקול תולין להקל כי כבר תירץ הרשב"א ז"ל התם משום דלא שכיח דדריס שונרא דהא מעשים בכל יום דשכיח שונרא בין התרנגולים ואינו דורס ותדע דהא קיימא לן חוששין לספק דרוסה אלמא היכא דתלינן לקול כגון בספק כלבא ספק שונרא טעמא דמילתא משום דמסתבר טפי למיתלי להיתרא וכתב עוד הרב הנזכר ואי קשיא לך הא דתלינן לקולא בזאב והיכא דממשמש' ידיה דטבחא התם לפי שיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור עכ"ד: הרי ברור שהרשב"א ז ל חילק והבדיל בין הא דבא זאב לספקות אחרות כי ההיא דבא זאב כיון דמסתב' לתלות להיתר אין חוששין לאיסור אבל בספקות אחרות דומות לענין שלפנינו כיון שאון סברא לתלות בהיתר יותר מלתלות באיסו' חוששין לו:
ועוד נראה לי להביא ראיה ממה שכתב סמ"ג בעשין ס' ס"ג וז"ל וכל ספק טרפות הבא לפני חכם פסק רב יהודאי גאון שאין אנו בקיאין בבדיקה ויש לנו לאסור הכל ואין לנו להקל להתיר הספקות מטעם דאמר רב הונא נשחטה הותרה עד שיודע במה נטרפה שהרי לא אמר כן אלא במקום שיש לתלות בהיתר כגון בא זאב ונטל בני מעים והחזירן כשהן נקובים שיש לתלות הנקב בזאב אבל בספק טרפות שימצא ומחמת חסרון חכמה אין אנו יכולין לברר הדבר ראוי לאסור הכל ע"כ: ואף על פי שיש חולקים עליו ומתירים בבדיקה כמו שמפורש בתלמוד כי אין לדיין אלא מה שעיניו רואות כמו שכתב רש"י ז"ל מ"מ יש ללמוד מדבריו דבמקום שאי אפשר לנו לבדוק כגון שנאבדה הריאה והיתה בה ריעותא הרי בהמה זו אסורה מספק כי אין הפרש היכא דאין יכולין לברר הדבר מחמת חסרון חכמה להיכא שאין בידינו לברר הדבר מחמת שאינה לפנינו:
ויותר מבואר עדין מצאתי ראיה לדברי מדברי סמ"ק ז"ל כל ספק טרפה שבא לפני חכם ולא נתברר כגון נשבר העצם ויצא לחוץ או ספק סירכא או כל שאר ספקות וכ"ו בכולן פוסק בעל הלכות גדולות לאיסור ולא אמרינן נשחטה הותרה כדאמרינן גבי בא זאב ונטל בני מעים ומספקא לן אם ניקבו קודם אם לאו דאמרינן כשרה מאחר שנשחטה דהתם יש קצת רגלים לדבר שנעשה לאחר שחיטה אבל היכא דאין רגלים לדבר כלל לא תלינן: הרי שהזכיר ספק סירכא ופירושו אצלי ספק יש שם סירכא או אינה שם ספק אם היא מן המטריפין או לא שכל זה נכלל בספק סירכא הרי זו אסורה ויראה מדבריו שהסכים לדעת הרשב"א והוא שלא התיר רב הונא אלא בדבר שיש בו ספק אם נעשה מחיים או לאחר מיתה ויש קצת הוכחה שנעשה לאחר מיתה אבל סירכא ודאי לא נעשית לאחר מיתה וכיון שאין הוכחה לתלות בהיתר יותר מבאיסור ראוי להחמיר:
ונראה לי שלפסק זה ר"ל שכל דבר שהוא שקול תולין להחמיר הסכים הרב בית יוסף ועל פי שנים עדים יקום דבר הראשון מה שכתב בסוף סי' נ"א ז"ל הלעיטה דבר שנוקב בני מעיה כגון קורט של חלטית וכיוצא בו טרפה ואם הוא דבר שספק אם נוקב טרפה:. השני מה שכתב בסוף סי נ"ב בשם הר"ן ופסקו בשולחנו הטהור וזה לשונו כתב ב הר"ן היכא דנפלה לאור ולא ידעינן אם נחמרו בני מעיה אם לאו צריכה בדיקה ואי ליתא קמן למבדקה מסתמא אסורה ונראה לי שזה דמיון גמור לענין שאנו בו דנפלה לאור היינו ריעותא דומיא לסירכא זו שנמצאת וכתב הרב שצריכה בדיקה ואם אינה לפנינו אסורה מספק וכן אם הלעיטה דבר שמספקא לן אם נוקב אם לא טרפה מספק אם כן יראה שאף בענין שלפנינו יגזור הרב כן כי מאי שנא:
ועוד מצאתי ראיה לדברי מדברי הרב בעל המפה שכתב בסי' נ' כל מקום שאין יכולין לתלות שנעשה לאחר שחיטה אע"פי שהוא טרפות שיש לו בדיקה אם לא בדקוהו או שאי יכולין לבדוק הרי הוא כספק טרפה ואוסרין אותה ולא אמרינן נשחטה הותרה אלא בדבר שנוכל לומר שנעש' הריעותא לאחר שחיטה דלא יצתה מחזקתה מחיים ע"כ הרי שהסכים לכל מה שביארנו וזה נראה ברור ואין להאריך יותר כי האריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מדברינו שבהמה זו אסורה מספק כיון שאינה לפנינו לבדקה ואינו ענין כלל למאמר רב הונא כמו שביארנו מדברי הפוסקים:
אמנם עדין חל עלינו חובת ביאור דין השהיה שהבאתי למעלה ללמוד ממנו היתר לענין שאנו בו לזה אימר שנראה שיש הפרש והבדל הרבה ביניהם שאף על פי שרש"י פסק ששיעור השהיה לעוף הוא כדי שחיטת רוב סי' אחד בעוף כבר נחלקו עליו עמודי ההוראה ואם כן אף לכתחילה היה לנו לפסוק כמותם אלא משום חומרא חש לה הרב בית יוסף זולתי בהפסד מרובה או בשעת הדחק אבל בנדון שלפנינו שכבר פסק הרב בית יוסף הלכה כרוב הפוסקים שאוסרים בנסרכה לעצם בלבד נמצא שסירכא זו אסורה לנו דין תורה ומי הוא זה אשר יערב לבו להקל ולהתיר בספק איסו' תורה זהו הנראה לע"ד בענין זה ודברי תלוים ועומדים עד עמדם לפני הרב המור' ולפני הת"ח של מדרש עץ חיים אם ייטב בעיניהם הנה מה טוב ומה נעים אם לאו הריני מבטל דעתי מפני דעתם הרחבה וכל דברי אלה לא שרירין ולא קיימין והיו כלא היו:
נחתם ונגמר ביום העשירי לחדש טבת בשנת ובסדר ומולדתך אשר הולדת אחריהם לך יהיו לפ"ק:
כ"ד התלמיד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו: