שאלה ראובן שלח סחורות ליד שמעון חבירו למדינת הים שימכרם למי שירצה ומלבד שיקח הקומישיון הנהוג בין התגרים יקח ג"כ א לכל מאה בשביל שישאר לו ערב קבלן בעד כל הקונים ואחר עבור זמן מה כתב שני אגרות לראובן בראשונה כתב לו שמכר סחורות לששה חדשים בתוספת ג' למאה ושהוא נשאר לו ערב ויקח אחד למאה כפי תנאו ובשניה כתב לו שמכר סחורות אחרות לששה חדשים בתוספת ב' למאה וכתב לו בפירוש היות זה התוספת בשביל שהאריך זמן הפרעון לגוי לששה חדשים ועתה בא ראובן לבית מדרשו של שם שיורוהו כדת מה לעשות ראשונה מספקא ליה בדברי שמעון כיון שבאגרת שניה פירש דבריו שהשנים של תוספת הם בשביל שהאריך לגוי זמן הפרעון לששה חדשים ובראשונה לא פירש נוכל לומר שמה שכתב באגרת ראשונה אינו בשביל אריכות הזמן או שמא מה שכתב בראשונה בתוספת ג' למאה ג"כ הוא בשביל אריכות זמן הפרעון לששה חדשים ואת"ל כן הוא השתא מבעיא ליה על הכל אם מותר לו לקבל זה הרבית או לא מי אמרינן כיון שאינו מכיר בקרן ורבית כ"א לשמעון הוה ליה כרבית הבא מישראל לישראל ואסור א"ד אין זה כי אם ערבות בעלמא שיבטחו על ממונו ואינו אלא רבית הבא מיד גוי ליד ישראל דשרי על הכל תבא תשובתו הרמתה ומה' תמ"ש:
תשובה הגם הלום ראינו קטבי השאלה נבוכים הם בארש סגר עליהם המדבר כי לא פורש מה הוא עצם הרבית הלז כי לא כל העדפת השום בעבור ההקפה והמשכת הזמן הוא רבית כאשר החליט המאמר החכם השואל כמו שנבאר במה שיבא הנה נא הואלנו להרחיב הדיבור בזה להוציא לאור משפטו ולבא אל התכלית המבוקש נביא משנת פרק איזהו נשך ודברי התלמוד שם והנה שנינו שם (עלה ס"ה) מכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשו אתה נותן לי הרי שלך באלף זוז אם לגורן בשנים עשר מנה אסור וביאר רש"י. ואם לגורן ואם אמתין לך עד הגורן שתמכור תבואתך ותתן לי מעותי ובגמר' אמר רב נחמן טרשא שרי איתביה רמי בר חמא לרב נחמן ואמרי לה רב עוקבא בר חמא לרב נחמן ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור אמר ליה התם קץ ליה הכא לא קץ ליה אמר רב פפא טרשא דידי שרי מאי טעמח שיכראי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מלתא גבי לוקח אמר ליה רב ששת בריה דרב אידי לרב פפא מאי חזי מר דקא אזלת בתר דידך זיל בתר דידהו דאילו הוו להו זוזי הוו שקלי כי השתא השתא דלית להו זוזי שקלי כיוקרא דלקמיה אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מאי טעמא ניחא להו דליקו ברשותי דכל היכא דקא אזלי שבקי להו מכסא ונקטי להו שוקא והלכת' כרב חמא ופירש רש"י טרשא שרי למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשו הרי הוא לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני: קץ ליה אם מעכשו הרי הוא לך בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל: טרשא דידי שרי עושה שכר תמרים היה ומוכר לו בזמן הזול בתשרי כשער של ניסן וממתין לו עד ניסן: שיכראי לא פסיד אינו מתקלקל והייתי יכול להצניעו עד ניסן: זוזי לא צריכנא שאני עשיר ואיני דחוק למכור כשער של עכשו: זיל בתר דידהו אחרי הלקוחות דאינהו ודאי אגרא נטר יהבו ליה למר דאילו הוה להו זוזי הוה שכיח להו שכרא טובא כשער של עכשו אמ' רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מוכר פרקמטיא היה ומוכר במקום הזול כשער שהוא נמכר במקום היוקר וממתין להם והם מעלין אותו למקום היוקר והוא מקבל עליו אחריות דרך בהליכה והלקוחו' משתכרי' בפרקמטיא שלוקחים שם במעותיו ומביאים לכאן ואחריות החזרה עליהם וכיון דלא מקבלא עלייהו אחריות לאו הויא מלוה גבייהו עד שהפרקמטיא נמכרת והם מקבלים המעות ואותן המעות נעשים עליהם מלוה ואין כאן רבית: נקטי להו שוקא מכריזין שלא יהא אדם רשאי למכור עד שימכרו הם עכ"ד:
והנה כפי הביאור הזה בטרשא דרב נחמן פירש בעל המאור וכן פירשו התוספות והר"אש ואולם רב האיי גאון בספר המקח והממכר שער מ"ב ביאר זה בפנים שונים וז"ל שם אחר שהביא בתחלת השער ארבעה עניינים במקח וממכר ומה שאמרנו חוב בחוב כגון שאין ביניהם משא ומתן מיד אלא זה בהמתנה וזה בהמתנה קראו זה רבותינו טרשא וכגון שאמר הלוקח למוכר הריני לוקח ממך כך וכך מדה של חטים ותחלה תחלה שאטול ממך משקל הדמים כשער שישוה בשעה שאקבל דאינו פוסק הדמים בשעת התנאי אלא שאם אטול אותו בין שני פעמים או שלש אשקול על כל חלק וחלק כשעת השואתו פעם ופעם הרי זה מותר כדגרסינן אמר רב נחמן טרשא שרי עכ"ל ולפי ביאור הגאון מה שהשיב רב נחמן לרמי בר חמא התם קץ ליה הכא לא קץ ליה אין כוונתו כמו שביאר רש"י שההבדל הוא בין סתם למפרש אלא כוונתו היה להבדיל בין דברי המשנה שאמרה ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור לבין טרשא שלו שהמשנה דברה במכר הנגמר לזמן העתה ולזה מה שקצב בכמה יהיה ערך ושום החפץ הנמכר לאותו זמן הוא עבור ההקפה ואולם רב נחמן לא קץ הערך בזמן העומד שעדיין לא נעשתה המכירה אלא הוא תנאי וחיוב המוטל עליהם שיקנה לזמן העתיד אותו החפץ כפי השער שישוה ולזה העדפת השום אינה בעבור ההמתנ' כיון שאין ביניה' עתה מכירה כלל ובין הסחורה והדמים הוא בהקפה מה שאין כן במשנה שהסחורה נמכרת ונמסרת לקונה מיד ואמנם הדמים הם בהקפה והנה יש הבדל עצום בין שני הביאורים האלה לענין הדין וזה שרשי יודה בלי ספק לדעת הגאון בהיתר נושאו ואמנם הגאון לא יסכים עם רש"י בהיתר נושאו שהרי לדעתו דברי המשנה האוסרת מתבארים בענין אשר כזה וכמו שכתב בבירור בשער אשר קדם זכרו וז"ל אבל אם בשעה שהמשיך סחורתו ללוקח התנה עמו לתת לו הדמים לזמן אבל הוסיף על הדמים על מה שהיה שוה הסחורה בשעת משיכתה כיון שאילו היה נותן עכשו הדמים היה נוטל ממנו בפחות הוה ליה אגר נטר לי ואסור וזה נכנס בשער הרבית כדגרסינן מרבין על השכר וכו' עכ"ל והרמ"בן ז"ל במלחמת ה' הביא פירוש גאונים והוא דעת ר"ח כאשר נתבאר זה בארוכה בס"ה ח"ד והביא ראיות לאסור אף בסתם העדפת הערך בעבור הקפת הדמים נגד בעל המאור ואולם במה שכתב שהרי"ף הסכים לדעתם לא ידענו מאין לו כי הרי"ף הביא בהלכותיו מאמר רב נחמן בלי תוספת ומגרעת כאשר הובא בתלמוד ויותר יש לתמוה על זה שנראה מדבריו שלא היה בספר הרי"ף שלו דברי רב נחמן כלל ואם כן מי הגיד לו ז"ל שהרי"ף ביאר מאמר רב נחמן כביאור הגאונים גם הר"אש כתב שהרי"ף לא הביא בהלכותיו מאמר רב נחמן אלא שלא גלה לנו מה היה דעתו של הרי"ף במאמ' ההו' וז"ל בביאוריו רב אלפס ז"ל לא הביא טרשא דרב נחמן משום דסבר דלית הלכתא כוותיה דהא טרשא דרב פפא עדיפא מדרב נחמן מדקאמר רב פפא טרשא דידי ודאי שרי וכיון דלית הלכתא כטרשא דרב פפא כל שכן כטרשא דרב נחמן עכ"ד וכבר אמרנו שבהרי"ף שלנו הובא טרשא דרב נחמן נמצא לפי גרסתינו שהרי"ף פוסק כרב נחמן ומה שמחזיק הדעת הזה הוא שבסוף דבריו אחר שהביא פסק התלמוד שהלכה כרב חמא כתב וליתא לדרב פפא כאלו בא להתיר לנו ספק מה שהיה לנו בכוונת התלמוד בפסק ההוא אם דעתו בזה לשלול כל דברי הקודמים והם רב נחמן ורב פפא או שנאמר שלא בא לסתור כי אם דעת רב פפא בלבד אשר עליו מוסבים דברי רב חמא ולזה הוסיף הרי"ף על מאמר התלמוד וליתא לדרב פפא להגיד לנו שכוונת הפסק ההוא אינו לסתור הטרשא דרב נחמן שודאי הלכה כמותו כי אם לומר שאינו הלכה כרב פפא וכדברים האלה כתבו התוספות והר"אש לדעת ר"ת שפסק כרב נחמן בביאור דברי הפסק ההוא וכן הוא גם כן דעת הגאון שפסק כרב נחמן וכרב חמא ולא כרב פפא גם הטעם שהביא הר"אש לפי דעתו בדברי הרי"ף שאין הלכה כרב נחמן אינו מוכרח כלל וזה מפנים הראשון שבגרסתינו הן בדברי התלמוד הן בדברי הרי"ף לא נמצא מלת ודאי במאמר רב פפא והשני שהוא ז"ל בעצמו כתב לפי דעת ר"ת והוא מדברי התוספות שאף לפי גרסת ודאי אין עדיפות בטרשא דרב פפא על ההוא דרב נחמן כי אם לפי מה שעלה בדעתו של רב פפא ואולם לפי מה שהשיב עליו רב ששת והוא האמת בעצמו הטרשא של רב נחמן לכל הביאורי' הוא עדיף מדר' פפא ולכן ההלכה הוא כרב נחמן ולא כרב פפא גם לדע' הרי"ף וכמו שפסק רב האיי גאון:
ואולם הרמ"בם נראה שדעתו בביאור הטרשא של רב נחמן כביאור רש"י ואמנם לענין הדין אינו פוסק כרב נחמן וז"ל בפרק שמיני מהלכות מלוה ולוה אסור להרבות על המכר כיצד המוכר לחבירו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בעשרים ומאה הרי זה אבק רבית שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בה עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו מידו אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לו אלא תשעים או מחזיר מידו סחורתו אם היתה קיימת עכ"ד הנה הביא הרב שתי חלוקות הראשונה היא לקוחה מהמשנה אשר זכרנו והשנייה היא ממה שהקשה רמי בר חמא על טרשא של רב נחמן מדברי המשנה שמשם למד המקשה ההשואה בין סתם למפרש כי נראה לו לפי הסברא הנכונה שכשהשער ידוע בזמן העתיד הרי הוא כמפרש והרב פסק כפי דעת המקשה נגד רב נחמן בעבור שהתלמוד למוד פסק בסוף אותה סוגיא והלכתא כרב חמא שנראה ששלל בזה הטרשות הקודמות שכיון שדרך התלמוד לפרש היה לו לומר ולפסוק הלכה כרב נחמן אם אמת היה הדבר שכן דעתו ולזה פסק הרב בחלוקה השנייה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו לומר שידיעת השער והערך נחשב כאילו אמרו המוכר בבירור אם מעכשו הריני מוכר לך חפץ זה בכך הרי לך בתכלית הביאור שהרב ביאר הטרשא של רב נחמן כביאור רש"י כי לו יאתה לבד משפט ההבדל בין סתם למפרש כי לפי הביאור הגאון אין מקום לזה ואמנם הרב המגיד כתב על החלוקה השנייה שדעת הרמב"ם כדעת ההלכות שלא הביאו הטרשא של רב נחמן לפי שהוא מקל יותר מרב פפא ואין הלכה כרב פפא וכבר ראינו שכדברים האלה כתב הר"אש על הרי"ף וכבר השבנו עליהם מה שיש להשיב ומשם נלמוד שאין דעת הרמ"בם כדעת ההלכות לא בביאור הטרשא ולא בפסק הלכה שהרמ"בם ביאר הטרשא כרש"י ובדברי הרי"ף לא נתברר לנו כלל דעתו בזה ואם כנים דברי הרמב"ן שסובר שההלכות ביארו הטרשא כביאור הגאונים אזי ירחקו ביניהם כרחוק מזרח ממערב גם לא בפסק ההלכה שלפי גרסתינו בדברי הרי"ף הוא פוסק כרב נחמן ודעת הרמ"בם מבוארת שאין הלכה כרב נחמן ואפשר לומר שאף לפי גרסתינו בדברי הרי"ף יסכימו דברי הרמ"בם עם דבריו לענין הדין וזה שאולי הרי"ף היה מבאר הטרשא של רב נחמן כביאור הגאון רבינו האיי ולזה אף שפוסק כרב נחמן הוא לפי הנושא שלו ואמנם בנושא הרמ"בם יסכים לאסור וכמו שכתבנו למעלה לדעת הגאון:
ודע שעם היות שראינו שהרמ"בם פסק לאסור מכר המטלטלין לזמן ביותר משווים אף בסתם נראה שאין דעתו בזה לאסור אסר כי אם בדבר שהשער והערך קצוב ומוגבל בזמן המכירה שאזי מוכיח שעבור המתנת המעות מוסיף בערך המטלטלין ואולם אם הוא דבר שערכו משתנה ואינו קצוב לכל אלא כל אחד מוכר כפי מה שיזדמן לו נראה שמותר למכור ביותר משווים עבור הקפת המעות שכיון שהשווי בזמן ההוה אינו מוגבל אינו ניכר שההעדפה ורבוי הערך לזמן העתיד הוא עבור המתנת המעות ובריבית אשר כזה שהוא מדבריהם כל שהוא דרך מקח וממכר יש להקל כדי שלא תנעול דלת בפני הסוחרים וזה נראה מדוקדק בדבריו ז"ל באומרו והיו שוים בשוק למי שקונה במעותיו מיד ולא אמר והיו שוים כי השווי בשוק נראה שהוא שער קצוב לכל וכן כתבו התוספות עלה ס"ג על מאמר רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה בד"ה דא"ל יהיבנא לך ה' בזוזא וז"ל ולפי זה לא שרי רב נחמן לקמן טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה וטלית אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהם טרשא עכ"ל וזה גם כן דעת הר"אש בביאוריו ומעתה כל הדעות שוות לענין הדין שהרי אף שהרמ"בם פוסק נגד רב נחמן והתוספות הר"אש והבאים אחריהם פסקו כמותו עם כל זה כולם יעידו ויגידו לאסור מכירת הדברים בריבוי ערך עבור ההמתנה אם שער זמן המכירה הוא קצוב ומוגבל ובזולת זה יהיה מותר לעשותו ולא נחלקו הדעות האלה כי אם בהבנת דברי רב נחמן שלדעת הרמ"בם היתר הטרשא של רב נחמן היה אף בדבר שערכו ידוע ולזה לא פסק כמותו ואמנם התוספות והר"אש הבינו בטרשא של רב נחמן שלא התיר כי אם בדבר שאין שומתו ידועה ולזה פסקו כמותו:
נמצינו למדין שזולת הרמ"בן כל הפוסקים מסכימי' לדעת אחת להתיר בסת' מכירת דבר מה ביותר מערכו בעבור הקפת המעות אם ערכו בזמן העתה אינו קצוב ונגבל ולא כדברי הרב המגיד שסובר שהרש"בא ובעל המאור לבד הם המתירים זה ולא כדברי הרב בית יוסף ביורה דעה סי' קע"ג שסובר שהטור שכתב להתיר בזה הוא לבד לדעת הר"אש ואמנם הרי"ף והרמ"בם חולקים ולזה פוסק בב"ה שלו כתוספות והר"אש מן הטעם שאנו הולכים להקל בדבר שהוא מדבריהם שכבר הוכחנו שלענין פסק הלכה כל הפוסקים שוים לטובה להקל בזה:
והנה טרם נשיב לשואלינו דבר ראינו לתור ולדרוש על אודות הסחורה הנמצאת בינינו היום הנקרא' בלשון לעז אקשיאו"ניץ אשר מדרכה להיותה נמכרת הן לזמן העתה הן לזמן העתיד ולפי הזמן משתנית שערה וקצבה ר"ל שנוסף ערך ממכרה בהיותה לזמן העתיד ואמנם אם מכור תמכר לזמן העתה יגרע ערכה גם הוא מדרך כנעניה בהגיע עת וזמן לכל חפץ הנמכר להאריך לפעמים זמן המכירה ולהוסיף עוד ערכו עבור ההמשכה שקוראים בלע"ז פרולונגשיו"ניץ וזה בשני אופני' הראשון והוא על הרוב כי אמור יאמר המוכר לקונ' שאינו יכול או שאינו חפץ עבור סבה מה לקבל החפץ אני אקנהו לתכף כער' העת ואמכרהו לך לזמן כערך האז או שהקונה שואל מאת המוכר להמשיך המכיר' לזמן יותר ארוך והנה חשבו רבים שאסור לעשות כן עבור אגר נטר שהוא אבק רבית ואולם אם ישים המעיין לבו על מה שכתבנו יבין בנקל היתר הדבר וזה מטעמים רבים הראשון כי שער החפצים בזמן העתה הוא בלתי נגבל כי ישתנה לפעמים בכל רגע ורגע וכבר אמרנו שזולת הרמ"בן כל הפוסקים מתירים הרבוי על המכר בדבר שאין שומתו ידועה השני שזה הוא מין סחורה אשר לא יתואר בה ההונאה לפי דעתינו כי הוא ממשפט ההונאה שיהיה הדבר נקנה מיד ליד ולזה שנינו בפרק הזהב שהעבדים והשטרות והקרקעות וההקדשות הם דברים שאין להם הונאה ודבר ידוע הוא שקונה החפץ אינו מקבל מאומה מיד המוכר ואין שם כי אם העתקת החפץ מרשות המוכר לקונה ובשמו יכתב וכבר כתב בעל התרומות בשם הרי"ף והרב המגיד על דברי הרמ"בם שמותר להרבות על המכר בכל דבר שאין לו קצבה ואונאה אם הוא בסתם וגם בחפצי האקשיו"ניץ איננו מוכרח לקונה לחקור ערך העתה אם דעתו לקנות החפץ לזמן כי אם לשאול כמה ערכו לאותו זמן וההמשכות גם כן אינם בעצם כי אם מכירות זמניות השלישי שנראה לפי הדעת הנכונה שאין איסור האגר נטר כי אם באיש אחד לבדו שעושה התנאי עם חבירו להרבות השום והערך כפי חפצו עבור המתנת המעות ואולם הוספת השום והערך בחפצים הנמכרים לזמן העתיד אינו תלוי ברצון המוכר והקונה ההוא לבדו כי אם בדרך אשר דרכו בה כל הסוחרים בעסק ההוא לשום גבול נגזר ברבוי הערך לחפץ הנמכר לזמן וזה נראה כדבר מתייחס אל עצם החפץ שישתנה ערכו לפי הזמן לא לרצון המוכר והקונה והראיה לזה שערך ההמשכה לא ישוה בכל זמן כי יש המשכה הנעשית בזמן אחד שרבוי ערכה יעדיף על ערך ההמשכה הנעשית בזמן אחר ולזה אינו ניכר שהוא רבית לפי שהוא דרך מקח וממכר ולזה אם ילך אדם במקום שנאספים שמה כל הסוחרים ויואל לקנות חפץ מה ישאל בראשונה כמה ערכו לתכף ומיד או כמה ערכו לזמן אם ירצה לקנותו בזמן והרי זה דומה לאיש אשר ישאל על ב' מיני סחורה נבדלים בערכם שההשתנות היא בעצמותם ומה שמחזיק הדעת הזאת הוא שיקרה לפעמים שערך החפץ הנמכר לזמן יהיה שוה לערך החפץ הנמכר לתכף ומיד עבור שעלה במחשבת הקונים שבהגיע הזמן המוגבל לקבל החפץ יגרע ערכו הרבה ולזה אינם רוצים להרבות עבור ההמשכה ולזה אף שיזכיר בפירוש ערך העתה וערך הזמן לא מעלה ומוריד כיון שהמוכר אינו עושה תנאי זה כי אם הוא קצוב מקדם בכל הסוחרי' ומטעם זה נקיש לפני' בטעם הה' של עסק חפצי האקשו"ניץ לטרשא של רב נחמן עם היות שנראה שהגאון לא התיר כי אם באמרו סתם כשער שישוה ולא הזכיר ערך הדמים כאשר הוא בחפצים הרביעי שלא נאסר באגר נטר כי אם בענין אשר נרא' לעין כל שהו' רבית והוא כשהקונה עבור חסרון המעו' מרבה על המכר ולזה דחו הטרשא של רב פפא מהלכה מפני שהלקוחות בשביל שלא היה להם מעות לשלם השכר היו לוקחים כשער היוקר ואמנם בעסק החפצים איננו ברור שקונה אותם לזמן ארוך עבור שאין לו מעות כי אם בשביל שאינו צריך לחפץ ההוא כי אם באותו זמן המוגבל בהגיע תור סחורה וסחורה לבא אל ענין התמורה והחליפין שעושי' בניהם שקוראים רישקונ'"טרוש וכל שהוא דרך מקח וממכר מותר כמו שאמרנו החמישי והוא האחרון חביב הוא שכל מה שדברנו עד עתה מאיסור ההמתנה הוא בדבר אשר מכירתו נגמרה בזמן העתה וזה במשוך הקונה סחורתו שדבר ידוע הוא שהמשיכה הוא קיום המקח ולזה הוספת הדמים בשביל ההמתנה היא אסורה שהרי אם היה נותן הדמים עכשו היה נוטל בפחות ואולם מכירה הזמנית וההמשכה שעושים בחפצים שהוא גם כן מכירה זמנית אינה נגמרת כי אם לזמן אשר גבלו הסוחרים כי לא נמסר ונעתק החפץ אל רשות הקונה בזולת הזמן ההוא ואינו כי אם חיוב המוטל על המוכר למסור החפץ בשיבא הזמן וכיון שבזמן העתה לא נעשה מקח כלל אין כאן הוספת דמים בשביל ההמתנה אלא שהוא נותן הדמים כפי השער ששוה באותו זמן והוא הטרשא של רב נחמן לפי ביאור רב האיי גאון אשר בזה אף הרמ"בן שהוא היותר מחמיר יסכים בזה כמו שאמרנו זהו מה שראינו להליץ בעד סוחרינו היום:
ומעתה נבא אל הנושא אשר נשאלנו עליו ונאמר שאם הסחורות שמכר שמעון ביותר מערכם עבור אריכות זמן הפרעון לגוי היו מאותם הדברים אשר שומתם היא בלתי ידועה ומכרם בסתם אף שהיה מוכרם לישראל אין עליו אשמת רבית כלל ואולם אם היו סחורות ששערם קצוב שאזי יש בהם איסור רבית אם מכרם לישראל עתה שמכרם לגוי ואינו כי אם אמצעי לשלוח לראובן מעות אותם הסחורות כפי חיוב הקומישיו"נאריו נמצא שראובן אינו מקבל הרבית כי אם מהגוי ואף שהגוי לא ישלם ומוטל על שמעון לתת המעות לראובן כפי מה שמכר לגוי מחמת הערבות אין כאן איסור כלל כי מאחר ששמעון מקבל א' לכל מאה עבור ההערבות מתחייב מסבתה לשלם לראובן מה שמוליד העסק ונדון זה ככל שאר ההבטחות שקוראים סגו"רוש בלע"ז אשר מעולם לא שמענו שפקפק אדם בזה לאסור כי זה דרך מקח וממכר הנהוג בין הסוחרים והאריכות בזה אך למותר:
בסדר ובשנת והגדת לבנך לפ"ג:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמהר"ר יעקב די מיזה מ"כ: