שאלה ה ראובן נשא רחל בת זבולון ובשעת הנשואין התנו שאם תמות הכלה בלי זרע קיימא אזי יחזיר החתן חצי הנדוניא שהכניס לו ותלד רחל בן שלם בכל אבריו ובאותו יום עצמו נפטר זבולון לבית עולמו ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים ממתת זבולון מתה רחל ולשבעת ימים א"כ נפטר הילד ולזבולון לא היה לו יורש קרוב כי אם רחל הנ"ל עכשיו אחי זבולון באים לתבוע מן ראובן חצי הנדוניא באומרם שאין לה זרע והוא טוען שכיון שבנו נולד שלם וגמור בסימניו הנה נקרא זש"ק ולא מבעיא שלא יחזיר להם כילום אבל שגם הוא היורש האמיתי מכל מה שהניח חמיו אם מצד שהוא יורש את אשתו אם מצד בנו שירש את אמו והוא עכשיו יורש אותו עתה יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה בהיות שבמקום שאמרו לקצר אינו רשאי להאריך אומר דשאילת' דא פשוט היא לי יותר מביעתא בכותחא אבל קודם אבוא לפשוט הנדון שלפנינו אציגה לפני השואל הא דאיתא בפ' הכותב בסוף דף מ"א רשב"ג אומר אם מתה יירשנה מפני שמתנ' על מה שכתוב בתורה וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל עכ"ל: ובגמרא אמר רב הלכה כרשב"ג ולאו מטעמיה: ושקיל וטרי סתמא דתלמודא לפרש כוונתיה דרב עד שבסוף מסיק אלא הלכה כרשב"ג דאמר אם מתה יירשנה ולאו מטעמיה דאילו רשב"ג סבר ירושת הבעל דאורייתא וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ורב סבר ירושת הבעל דרבנן וחכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה ומקשה ורב סבר ירושת הבעל דרבנן והתנן רבי יוחנן בן ברוקא אומר היורש את אשתו יחזיר לבני משפחה וינכה להן מן הדמים והוינן בה מאי קסבר וכו' ואמר רב לעולם קסבר ירושת הבעל דאורייתא וכגון וכו' עד דמסיק סתמ' דתלמ' רב לטעמיה דר"י ב"ב קאמר וליה לא סבירא ליה עכ"ל:
ראו א"כ דכיון דכ"כ טרח התלמוד להבין כוונת דברי דרב הנ"ל יש ללמוד דהלכתא כוותיה ולקיים שירושת הבעל היא מדרבנן ולא כדסובר רשב"ג דהיא מדאורייתא דרב סובר דכל הני קראי דמביא התלמוד בפ' יש נוחלין על המשנה דהאיש יורש את אשתו כולם אסמכתא בעלמא הם ולעולם דמשום הכי עשו: חכמים כאן חיזוק לדבריהם כשל תורה ואין תנאי מועיל לבטל ירושתו:
ואיברא דכפי סתמיות דברי הרי"ף ז"ל בפ' הכותב ומשמע נמי דסבירא ליה דירושת הבעל אינה מדאורייתא שכן כתב א"ר הלכה כרשב"ג ולית הילכתא כוותיה דקיימא לן דבר שבממון תנאו קיים: ירושלמי אמר ר' יוסי אלין דכתבין לנשיהן אי מיתה בלא בני כל מאי די לה תהדר לבי נשא תנאי ממון הוא וקיים עכ"ד: וכתב בעל המאור שהרי"ף ז"ל צוה לתקן בנוסח ההלכות דלית הלכתא הכי דקיימא לן תנאי ממון קיים וסמיך דבריו על תלמוד ירושלמי כמו שכתוב בהלכות אבל הוא ז"ל לא כך נראה לו לעקור תלמוד ערוך שבידינו משום הירושלמי וכו' עיין עליו:
אך ר"ח ור"י וב"הג פסקו כרשב"ג דירושת: הבעל דאורייתא אך אין הלכתה כוותיה בטעמיה שנתן לפי שמתנה ע"מ שכתוב בתורה וכו' לפי שכבר אמר רבי ירמיה בירושלמי של פ' הכותב ז"ל רב ירמיה בשם רב אמר הלכה כרשב"ג שאם מתה ירשינה אבל לא לענין דבריו מפני שהתנ' וכו' דבמתנה בתורה תנאו בטל היינו בתנאי הגוף והכא בתנאי ממון אנן קיימין ולמה אמר תנאו בטל שבסוף זכה בהם עכ"ל הירושלמי ולשון הירושלמי הנ"ל בהרי"ף ז"ל כבר תירצו אותו הרמב"ן והרא"ש והר"ן משמי של רבינו חננאל דלאו בתנאי הבעל עם אשתו מיירי אלא באב שפוסק לבתו נדוניא והוי כמתנה ע"מ להחזיר:
ופוק חזו בפירוש של הרב בעל ש"י בירושלמי בפ' י"נ בסוף הלכה ה' ששם מסיק התלמוד ירושלמי כפי פירושו של הרב הנ"ל דירושת הבעל דאורייתא היא ודו"ק:
עכשיו איך שיהיה מן התורה או מד"ס הוא הוא קודם ליורשה אם מתה בחייו אבל יש לחקור דהא בפ' י"נ דף קי"ג איתא בגמ' אמר ר' אבהו אמר ר' יוחנן וכו' ומטו בה משמיה.  דרי"בק מניין לבעל שאינו נוטל בראוי כבמוחזק שנ' ושגוב הוליד את יאיר וכו' עיין שם:
ופירש רש"י בראוי כגון שמתה אשתו וא"כ מת אביה דנחלה זו ראויה לה אילו היתה קיימת וכו': ובדבור כבמוחזק פירש רש"י ז"ל ירושה שהיא מוחזקת כבר קודם מיתתה כגון שמת אביה וא"כ מתה היא ומניין שלא יירש דס"א כיון דבעל קודם לבנה ליורשה הכי נמי כשמתה וא"כ נפלה לה ירושה יקדים האב לבנו דק"ו הוא כיון דבמקום בן הוא קודם ליטול במוחזק בראוי נמי הוא יורש ק"ו מבן שיורש בראוי עכ"ל:
עוד שם בדף קכ"ה ע"ב אמר רב פפא הילכת' אין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק: ראו א"כ דאף דכפי לשון הגמ' נראה שכל שהוא ראוי שלא החזיקה בחייה אינו יורש הבעל הנה כפי המפרשים רש"י הנ"ל והר"ן שם עיין עליו אינו נקרא ראוי אלא מפני שמתה היא קודם אביה נ"מ שאם מת האב קודם לה וא"כ מתה היא הבעל יורש כל הראוי לה מחלקה בנכסי אביה ונק' היא מוחזקת אף שעדיין לא באו לידה:
אך ראיתי מי שחולק בזה ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"א מה' נחלות ה"ט ז"ל כבר בארנו בה' אישות שאין הבעל יורש את אשתו עד שתכנ' לרשותו וכו' ושם בארנו שהוא יורש את נכסי אשתו שבאו לירושתה והוחזקו בין נכסי' שהכניסה לו בין נכסים שלא הכניסה לו ע"כ: ומזה הלשון והוחזקו היו רוצים לדייק שאם הירושה הבאה לה לא בא אל רשות בעלה בחייה דאינו יורש אותן:
אבל נעלמה להם מה שכתב הרמב"ם לקמן בה' י"א ששם שלל את הבעל מן ירושת אביה דווקא משום שמת האב קודם הבת ונתן הטעם שאין הבעל יורש נכסים הראויין לבא לאחר מכאן אלא לנכסין שכבר באו לירושתה קודם שתמות עכ"ד: ודוק שלא כתב כאן שבאו לרשותה אלא לירושתה: גם לשון הטור בסי' צ' אף שכתב בד"א במוחזק אבל בראוי לא פירש הראוי כגון ירושה שראוי לירש ומתה בחיי מורישה אין הבעל עומד במקומה לירש עכ"ד: מינה דכשמת מורישה בחייה די בכך להכנס הבעל במקומה ולהוריש את מורישה:
סוף דבר הנה הרב הגדול מהר"ם ב"ב נשאל על ראובן שמת והניח אלמנה ושתי בנות ואחת מן הבנות היתה נשואה ומתה אחר אביה ושוב מתה האלמנה קודם שנשבעה על כתובתה והבת הנשארת היתה מוחזקת בכל הנכסים והנה הבעל של המתה תובע כל חצי הנכסים לפי שהוא יורש חלק אשתו בירושת אביה וכו' והשיב הרב לשואל לא ידענא מאי מספקא לך דהא ממ"נ זכה הבעל בחצי הנכסים אי הלכה כרב ושמואל דאמ' דאין אדם מוריש שבועה לבניו א"כ שקיל פלגא מחמת ירושתו שאשתו ואחותה ירשו את אביהן כשמת ושקיל איהו מנתא דילה מכח שהוא יורש את אשתו ואין לומר דכיון דבחיי אשתו היה משועבד לכתובת האלמנה ולמזונותיה הוה ליה ראוי ואין הבעל נוטל בראוי וכו' דהא ליתא דכל כי האי גוונא לא מקרי ראוי דא"כ בטלת ירושת בן בכור דאין לך אדם מני אלף שאין לו עליו שעבוד כתובה וכו' או של בעלי חובין אלא ודאי כל כה"ג לא מקרי ראוי ואי נמי הלכה כר' אליעזר שאמר יורשין נשבעין ונוטלין איהו נמי שקיל פלגא דבעל כרחיך לאו דווקא יורשין אלא כל הבאים ברשותה וכדמשמע בהדיא בסוף פ' כל הנשבעים ועוד איהו נמי בכלל יורשיה הוי דמה לי יורשין ומה לי יורשי יורשין וא"כ אם באת הבת החיה ליטול בשבועת יורשים מכח אמה איהו דמי ישבע ויטול מכח אשתו מה שנוגיע לה מכח אמה והכא ממ"נ הרי הוא כיוצא בה של הבת החיה לשקול כל חד וחד מנייהו פלגא בניכסי בלא שבועה דשבועה זו מה טיבה כיון דליכא מן דטעין אלא איהו והבת וטענת זכות של שניהם שוה ובהדיא אמרינן בפ' נ"ש וש"פ י"נ מי שמת והניח אלמנה ובת אלמנתו ניזונת מנכסיו נישאת הבת ניזונת מנכסיו מתה הבת ניזונת מנכסיו וכו' אלמא דניכסי בחזקתיהו קיימי אף לאחר שמתה אשתו אלא שצריך לזון את האלמנה ולא קיימי בחזקת יורש הבעל וא"כ כי מתה האלמנה א"כ פקע חייוב מזונותיהם וקיימי נכסי בחזקת בעל הבית לגמרי וחתם שמו מאיר ב"ב עכ"ד: ואל תתמה שואל נ"ד איך לא ראיתי מה שכתב מהר"י סגל נגד האי תשובת של מהר"ם ב"ב הנ"ל שהנה ראיתי וגם ראיתי אבל לעני' של נ"ד ראייה גדולה היא שמה שהקשה עליה מיני' וביה מן תשובת אחרת שלו ששם פסק שכיון שיש על הנכסים שעבוד כתובה נקרא הבן ראוי באותם הנכסים וכיון שמת קודם אלמנת אביו אין האלמנה שלו גובה כתובתה מחלק ירושת בעלה כיון שעדיין לא ירש וכאן פסק בנדון של בת ואלמנה שלא נקרא ראוי לה נכסי אביה אף שיש עליהן ש"כ ובעל הבת המתה יורש חלקה וזהו נגד מה שפסק בפ' אחר: קושיא היא ואיני רוצה לפרקה משני טעמים ראשון דכיון דמהר"י סגל לא מצא לה תירוץ מי אני לבא אחריו ועוד דמ"מ מן השתי תשובות הללו יבא לימוד לנ"ד דבכל מקום דאין שעבוד כתובה ומשום דפסקו רוב הפוסקים דהלכה כשמואל דאמר הלכה כאנשי גליל הנה לא יקרא ראוי נכסי אשתו שירשה מאביה משום דלא באו לרשותה בחייה עדיין אלא חלק ירושתה במקום שיהיה הרי מוחזקת היא בהן ומשו' הכי בעלה יורש אותו חלק וכמו שגמרנו לעיל דהאיש יורש את אשתו למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה: הילכך בנ"ד דליכא שעבוד כתובה מצד אביה אין ספק שראובן מכח ירושת אשתו זוכה הוא בנכסי זבולון חמיו וקודם לאחי חמיו או קרוביו: נלך עתה אל טענתו השניה שרוצה לזכות בשביל בנו בירושת אשתו: איתא לשון משנה אחת בפ' יוצא דופן סוף דף מ"ג ז"ל תינוק בן יום אחד מטמא בזיבה וכו' וכו' ונוחל ומנחיל וההורגו חייב והרי הוא לאביו ולאמו ולכל קרוביו כחתן שלם עד כאן לשון המשנה:
ובגמרא ממאן וכו' אמר רב ששת נוחל בנכסי האם להנחיל לאחיו מן האב ודווקא בן יום אחד אבל עובר לא מ"ט דהוא מיית ברישא ואין הבן יורש את אחיו בקבר להנחיל לאחיו מן האב איני והא הוה עובדא ופרכס עד תלת פרכוסי אמר מר בריה דרב אשי מידי דהוה אזנב הלטאה דמפרכסת מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא אמר לומר שממעט בחלק בכורה וכו' וכו' עד דמסיק והילכתא ככל הני לישני דמר בריה דרב יוסף משמיה דרבא עכ"ל: ראו א"כ דכפי האי מימרא דרב ששת כיון שקיים הולד יום אחד ראוי הוא לנחול ולהנחיל:
והרמב"ם זל כתב בה"נ פ"ח ה"יג דאם מתה האם תחילה וא"כ מת הבן אפילו היה קטן בן יומו ולא כלו לו חדשיו הואיל וחיה אחר אמו] שעה אחת ומת הרי זה נוחל את אמו ומנחיל הנחלה ליורשיו ממשפחת אביו עכ"ל: והרב המגיד מביא מוצא הדין הזה מן הגמרא הנ"ל בפרק יוצא דופן ועל מה שכתב רבינו שלא כלו לו חדשיו כתב הוא ז"ל דנראה לו שיצא לו ממה ששואל הגמרא בסוף דברי המשנה הנ"ל שכתב והרי הוא כחתן שלם וכו' ושואל התלמוד למאי הלכתא ואמר רב פפא לענין אבילות ועוד שאלו שם כמאן דלא כרשב"ג דאי כרשב"ג הא אמר כל ששהה ל' יום באדם אינו נפל הא לאו הכי ספיקא הוי ודחו דקים לן שכלו חדשיו וממה ששאלו זה גבי אבלות ולא בשאר דינין למד רבינו ששאר דינין שוין בין כלו לו חדשיו ללא כלו לו ומ"מ אין זה מוכרח ועוד יש לדחות דנהי דלא בעינן בשאר דינין דקים לנו שכלו משום דמסתמא מחזקינן ליה שכלו אבל היכא שנודע לנו שלא כלו לעולם אימא לך שאינו נוחל ומנחיל ועוד קשה לי שהרי שם שנינו וההורגו חייב וכתב רבינו בפ"ב מהלכות רוצח שאם לא כלו לו חדשיו הרי הוא כנפל עד שיהיו לו ל' יום ואין ההורגו נהרג עליו ואולי דין הירושה למד רבינו ממה שאמר שם בן יום א' אין עובר לא מ"ט דאיהו מת ברישא הא יצא חי לאויר העולם אפילו לא כלו לו חדשיו נוחל ומנחיל וגם זה אינו נראה לי הכרח ועוד צריך לי עיון עכ"ד ה"ה:
ראו אם כן איך עולה על הדעת שהרמב"ם ז"ל פסק הדין הזה נגד התלמוד דהא הרב המ' לא מנא מוצא ודאית והניח הדבר בצ"ע: אך בפ"א מה' יבום וחליצה נתן טעם לשבח לדברי רבינו וכתב שלא רצו לשנות דבר בדין ירושה מפני שכל דבר שבממון חומרי של זה קולו של זה אך שפירש דברי הרב בכאן שכתב שאף על פי שלא כלו לו חדשיו יורש דהיינו שנגמרו סימניו עיין שם:
גם הטור ז"ל בח"מ סימן רע"ו לא עשה שום חילוק אלא כתב אם מתה האם בחייו וא"כ מת הבן אפילו הוא קטן בן יומו וכו': עיין שם: וכן ג"כ הרב ב"י בשולחנו שם לא חילק בזה הדין שום חילוק: וכן ג"כ סובר רבינו ירוחם: גם כן דעת הסמ"ג כאשר כתב בעשין צ"ו:
עוד נחזיק דברינו במה שכתב מהר"א ששון בסימן י"ט בשם רבנים גדולים דולד שיצא רובו לאויר העולם כבר הוא ראוי לזכות הירושה ומוריש את יורשיו עיין עליו שם: ואחר שכתבתי זה ראיתי להרא"ש ז"ל בפרק ז' דיבמות שכתב דכולהו אמוראי סברי דירושה הבאה מאליה עובר זוכה בה והאריך שם להעמיד דבריו כאשר יוכל המעיין לראות שם:
נפקא מנה לנ"ד שכיון שהילד הנ"ל נולד שלם בכל אבריו וגם שמסתמיות ה"ה נולד בזמנו אין להסתפק שכפי הרבנים הנ"ל. והמשנה והגמרא הנ"ל ראוי הוא לנחול את אמו ולהנחיל לאביו הילכך גם ראובן של נ"ד זוכה בנכסי חמיו מכח הולד שמת והוא יורש אותו:
נשאר לנו עדיין איך יהיה משפט חצי הנדונייא אם חייב להחזיר אף שגמרנו שהוא נוטל כל נכסי חמיו או נומר דשאני חלק הנדונייא דבא לו חיובו מכח התנאי שעשה בשטר הכתובה ופרש זרע ש"ק וכיון שכן כיון שלא חי כל ל' יום אינו ברור שהוא זרע ש"ק:
והנה כפי סברתי ראוי הוא להחזיר ליורשי חמיו החלק ההוא לפי שמת חמיו בחיי  בתו ולא נתחייב להחזיר לו אותו החלק כי אם במתה הבת בחייו והנה הוא מת תחילה והחלק ההוא לא נכנס בעיזבון חמיו וכיון שכן הוא חייב אחר שמתה אשתו ליורשי חמיו לפיכך נ"ל שהוא חייב להחזיר להם החצי הנ"ל מכח תנאו כיון שאינו יכול לברר שהולד היה זש"ק:
אבל אפילו שזהו דעתי לפום ריהטא לפסוק הדין צריך לעמוד בסברת הפוסקים לכן נביא מה שמצאתי בהם אך שלא כסדרן רק כפי שבאו לידי והנה מצאתי למהרש"ך בח"א שמ"ז שכתב דהא דבעינן כשהתנה שיחזיר חצי הנדונייא אם תמות הכלה בז שק שפירושו הוא שיחיה אותו ולד ל"י שלמים הנה הוא מנהג וותיקים והוא מנהג טוליטולה ושכן ראוי לנהוג אחר שנתפשטה תקנתם זאת בכל משפחות הספרדים דור אחר דור ושמשמעות זש"ק משמע בלי שום ספק כלל עכ"ל הצריך לנו:
אברא שהרב בי רב בסימן מ"ז משאלותיו כתב בתוך תשובתו שם כך לשונו דבדמשק כותבין שטר הכתובות בנוסח כזה ועוד קביל עלוהי החתן דאם ח"ו תפטר כלתא בלי ולד חי דכר או נוקבא די הדרי פלגו דמישתייר מנדונייתא לירתא מבית אבוהא וכפי זה אם הוא מסתם ולדות שאין אנחנו ידעים אם כלו לו חדשיו מי שיאמר דלא כ"ל חדשיו עליו להביא ראייה אמנם זה אי אפשר א"כ מספיקא לא מפקינן מיניה ממונא וכן כתב הרשב"א בפי' בזה הענין ז"ל במי שכתב שיור ליורשיה אם לא ישאר ממנה ולד ש"ק כמנהג המקום ועכשיו מתה ונשאר ממנה ולד ומת בתוך ל' יום ויורשי האשה תובעים ממנו השיור שכל שמת תוך ל"י הרי זה נפל והבעל טוען דקים ליה שכלו לו חדשיו ושמי שטוען נגד שהוא המוציא ועליו להביא ראייה והשיב הרשב"א ז"ל על זה נ"ל מעיקר הדין שהדין עם הבעל הנתבע אבל לא מהאי טעמי דקאמר דקים ליה וכו' דאין זה נאמן לפטור את עצמו אלא משום שכל ששהה ל"י באדם אינו ודאי נפל ואפילו לרבן שב"ג דהא לא קאמר כל שלא שהה וכו' אלא כל ששהה וכו' הא לא שהה ספיקא הוי וכדאמרינן בפרק החולץ במת בתוך ל"י ועמדה וקידשה לכהן דאפילו חליצה לא בעייא כי היכי דלא תיפוק מתותי בעלה וכדברי הרי"ף ז"ל וכ"ש שאף אנו נומר לאפוקי ממונא ואלו היה התנאי כל שישאר ממנה ולד של קיימא לא יחזיר כלום ליורשיה היה לבעל להביא ראייה לפי שלא זכה באותו שטר אלא כשישאר ממנה ולד ש"ק ועליו להביא ראייה אבל כאן הבעל זכה בכל ממון הנדונייא אלא שהתנה שאם לא ישאר ממנה וכו' וא"כ כל מי שאומר שאין הש"ק עליו להביא ראייה דאע"ג דמת תוך ל"י ספקא הוי כדאמרינן בפ' מ"ש ואפילו מת מעצמו ולא נפל מן הגג ולא אכלו ארי דלא קיימא לן בהא כאביי אלא כרבא וכו' עיין שם עד סוף דבר כי דין הדבר הזה המוציא מחבירו וכו' וכ"ש אם גמרו סימניו שערו וכו' שהסימנים מוכיחים שבן ק"ה ועליהם אנו סומכין למול בשבת וכבר עשו מעשה אצלנו בזמן חכמים שהיו בדור על פי גמור סימנים ע"כ לשון תשובת הרשב"א ז"ל ומסיים מהר"י בי רב דבריו כך ובנדון שלפנינו שהתקנה היא שאם תפטר כלתא דא בלא ולד חי מיניה וכו' וכו' מי שיאמר שזה לא היה חי ובן של קיימא שהם כאן יורשיה הנה הם באים להוציא ועליהם להביא ראייה כמו שכתבו למעלה ועוד טעם אחר לפטור הבעל דכ"ע הסכימו דכל דבר שיהיה בו ספק בענין התקנה שנעשה כדין תורה ואמנם דין תורה הוא שהבעל יורש את אשתו אם כן בנדון שלפנינו שהוא ספק אם היה ב"ק או לא כמו שכתבנו נחזור לדין תורה שהבעל יורש את אשתו: והכלל העולה ד"מ לדעת הרמב"ם ז"ל שהוא המורה שלנו שהבעל פטור אלא אפילו לדעת שאר הפוסקים החולקים עם הרב בנדון שלפנינו סוברים שהבעל הוא פטור: עכ"ל מהר"י בי רב ז"ל:
והנה מי שיודע לקרות רואה הסתירה בין דעת הרשב"א ומהר"י בי רב לדעת מהרש"ך לפסוק הדין בנ"ד שהתנאי היה בלשון הזה אם תמות הכלה בלי זרע ש"ק כי לפי מהרש"ך חייב הבעל להחזיר חצי הנדוניא וכפי הרשב"א ומהר"י בי רב אף שלא חי הולד הנ"ל ל"י שלמים פטור להחזיר: והנה היום אין דעתי צלולה להתוכח בדבר ולהאריך קולמוסי לכן אגמור הדין בנ"ד כדעת הרשב"א ומהר"י בי רב לפטור את ראובן ג"כ מן תנאו שנתחיב בשטר הכתובה ולומר שיורשיה העומדים היום הנה הם הצריכים להביא ראייה שהי' נפל הולד ההוא וכיון שזה אנן יכולים דהא הולד הולד בזמנו הראוי ונולד שלם בכל אבריו וחי עשרה ימים א"כ פטור הבעל מכל וכל גם זוכה בירושת אשתו אם מצד דהבעל יורש את אשתו וכדכתבנו אם מצד בנו שירש את אמה והוריש אותו וכמו שגמרנו:
הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יצא דבר המלך מורינו הרב נר"ו:
היום יום ה' לחודש כסליו שנת כל אשר חפץ וגו' לפ"ק
הצעיר יוסף ן' לא"א כמהור"ר משה אלואריש זצ"ל:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס