שאלה על הא דקיימא לן הכבד משום שיש בו ריבוי דם אין לו היתר לבשלו אלא ע"י צלייה ולא די לו במליחה לבשלו עם בשר והשתא מבעיא לן אם בדיעבד בשלוהו עם בשר וליכא ששים בקדירה לבטלו מהו מי אמרינן כיון דבדיעבד נתבשל ומן התורה כבר נתבטל דכל האיסורין מין במינו מן התורה מתבטלין ברוב ויהיה מותר או דלמא כיון דליכא ששים אסור הכל ואת"ל שהוא אסור עדיין תבעי לך במקום הפסד מרובה כגון איש עני המתפרנס בדוחק או שהו שעת הדחק כגון ערב שבת שאין זמן להכין ולבשל תבשיל אחר לכבוד שבת מהו להתיר ולסמוך על רבינו תם המתיר לבשל כבד אחר מליחה עם בשר אפי' לכתחילה מי אמרינן כדאי הוא רבינו תם לסמוך עליו בדיעבד בעת כזאת או לא על הכל יבואו דברך הנעימים מזהב ומפז יקרים ומה' תמ"ש:
תשובה יש לי לצאת בהאי מלחמת חובה לקראת המלך מאן מלכי רבנן הרב היושב על כסא ההוראה ואליו תאות המלוכה לשאול כעניין ולהשיב כהלכה י"ר שיחיה ויאריך ימים להאיר עיני חכמי' בהלכה וכדי להשיב על שאלה זו כהלכה נביא מאי דגרסינן על זה בפ' כל הבשר ד' ק"י א"ל אביי לרב ספרא כי סלקת להתם בעי מיניהו כבדא מה אתון ביה כי סליק אשכחיה לר' זריקא א"ל אנא שלקי ליה לר' אמי ואכל כי אתא לגביה א"ל למיסר נפשה לא קמבעיא לי כי קמבעיא לי למוסר חברתה א"ל מ"ש למיסר נפשה דלא קמבעיא לך דתנן בפ' י' דתרומות דאינה נאסרת למיסר חברתה נמי לא תבעי לך דתנן התם הכבד אוסרת ואינה נאסרת מפני שהיא פולטת ואינה בולעת א"ל דילמא התם בכבדא דאיסורא ומשום שמנוניתא משום דמא מאי כי הדר סליק אשכחיה לר' זריקא א"ל האי נמי לא תבעי לך דאנא וינאי בריה דר' אמי איקלען לבי יהודה בריה דר' שמעון בן פזי וקריבו לן קניא בקופיה ואכילנה מתקיף לה רב אשי ואיתימא ר' שמואל מזרוקניא ודילמא פי קנה חוץ לקדרה הוה אי נמי מיחלט הוה חליט ליה מעיקרא כי הא דרב הונא הוו חלטי לה בחלא ורב נחמן חלטי ליה ברותחין וסבר רב פפא קמיה דרבא למימר חלא אסיר א"ל אי חלא אסיר איהו נמי אסור כי היכי דפליט הדר נמי בלע רב בר שבא אקלע לבי רב נחמן אייתו ליה כבדא סליקא ולא אכל א"ל לרב נחמן בר בי רב דלגיו לא אכיל ומנו רב בר שבא א"ל גאמו לשבא כתנאי ר' אליעזר א' הכבד אוסרת ואינה נאסרת וכו' ר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקא א' מחובלת אוסרת ונאסרת שלוקה אוסרת ונאסרת רבה בר רב הונא אקלע לבי רבה בר דב נחמן אייתו לקמיה וכו' אדהכי אשכח ההו' כבדא דהוה בי סמפונא דבליעה דמא א"ל אמאי עבדיתו הכי א"ל אלא היכי נעבי' א"ל קרעו שתי וערב וחיתוכיה לתחת ע"כ בגמר':
ופי' רש"י ז"ל כבדא מה אתון ביה מה אתם נוהגים בו אם מותר לבשלו בקדרה או אסור מפני שפולט דם ואע"פ שכולו דם אפי' הכי לאחר שפירש ויצא הרי הוא דם ואסור כי סליק רב ספרא אשכחיה לר' זריקא ובעא מיניה וא"ל אני בשלתי לר' אמי הכבד ואכלו כי אתא רב ספרא לגביה דאביי וספר לו מה ששמע א"ל אביי למיסר נפשה שיהא דם הנפלט ממנה חוז' לתוכה ואוסרה לא מבעיא לי דפשיטא לי דכיון דטרידה היא לפלוט ולהוציא כל שעה לא בלעה כי קמבעיא לי למיסר חברתה אם דם היוצא ממנה אוסר בשר אחר המתבשל עמה וכו' אינה נאסרת כלומר מדפשוט לך בדידה דשרייה אלמא שמיע לך הא מתניתין למיסר חברת כמי לא תבעי לך דהא הך גופה תנן בה שאוסרת וא"ל אביי דילמ' ההיא בכבדא דאיסורא כגון דטרפה ומשום שמנונית קא' דאוסרת המתבשל עימה לפי שבולע מן הטרפה ואינה נאסרת אם של היתר היא ובשלה עם טרפה אינה נאסרת לפי שטרודה לפלוט כל שעה ואינה בולעת כלום אבל דמא דנפיק מינה דכשרה מבעיא לי אי אסיר אחריני אי לא דאיכא למימר דמא דהתירא הוא שהרי עקרו דם וכל זמן שלא פירש פשיט לי שמותר וכי פירש מבעיא לי מאי קניא בקועיה הקנה וכל המחובר לו הריאה והלב והכב' וכולן נתבשלו יחד דילמא פי קנה חוץ לקדרה הוה וסימפוני הכבד שופכים דרך הכבד לתוך קנה הגדול של ריאה ויצא הדם דרך חללו חוץ לקדרה אי נמי חליט הוו חלטי ליה מעיקרא ונתבשל דמו בתוכו כדי שלא יפלוט עוד כשיבשלוהו עם האחר ודמו המובלע בתוכו מותר כל זמן שלא יצא חלטי ליה בחלא צומתו בחומץ שהחומץ צומתו ושוב אינו פולט עולמית והדר מבשלי ליה עם בשר אחר וכו' א"ל לרב נחמן בר בי רב דלגיו אותו תלמיד שנתארח אצלך אינו אוכל מה שהביאו לפניו א"ל גאמו לשבא הגמיאוהו והלעיטוהו בע"כ ועל שם אביו קראו שבא אמאי עבדיתו הכי אע"פ שדם הנבלע בו היתר הוא מיהו דם הכנוס בסHמפונות דם הוא וחיתוכיה לתחת הניחו חתוכו למטה כשתתנוהו בתנור לצלות כדי שיזוב הדם ויצא ע"כ:
נמצא כפי פי' רש"י ז"ל שבעיית אביי היא בכבד של היתר שנמלח והוכשר מה דינו לבשלו אח"כ עם בשר בקדרה מפני שאין יוצא כל דמו על ידי מליחה ותמיד הוא עומד לפלוט מהו מי אמרינן כיון שעיקרו דם ורחמנא שרייה כדאמרן לעיל אסר לן דמא והיתר לן כבדא וכל מה שיפלוט אח"כ דמא דהתירא ושרי הוא א"ד מה שיפלוט אח"כ דם הוא ואוסר כל המתבשל עמו אם אין ששים כנגדו אבל הוא עצמו פשיטא ליה לאביי דשרי דאיידי דטריד למפלט לא בלע ומה שהקשה לו רב ספרא מהמשנה שא' אוסרת ואינה נאסרת כבר דחא לו אביי דדילמא לצדדין קתני אוסרת אם של טרפה היא משום שמנונית הטרפה ואינה נאסרת אם של היתר הי' ובשלה עם איסור לפי שהי' טרודה תמיד לפלוט ואינה בולעת והראיה שהביא לו רב ספרא שר' זריקא וינאי בריה דר' אמי אקלעו לבי יהודה בריה דר' שמעון בן פזי ואכלו מן הקנה וכל המחובר לו דהיינו הכבד והלב וכו' שנתבשלו יחד אין משם ראיה לפשוט בעיית אביי שהרי פרכה רב אשי דדילמא פי הקנה חוץ לקדרה היה ומשם יצא כל הדם הנפלט מן הכבד ולא נבלע בשאר בשר ובעיית אביי היא בקדרה מכוסה בשעת הבישול ומדרב נחמן ורבה בר הונא נמי אין ראיה אף שנאמר שהיו מבשלים הכבד עם הבשר דדילמא מחלט הוו חלטי ליה מעיקרא ושוב אין דם יוצא עוד ממנו דהא א' התם למר הוו חלטי ליה בחלא ולמר הוו חלטי ליה ברותחין וכפי זה בעיית אביי עדיין לא נפשטה ואזלינן בה לחומרא וא"כ בנדון שלפנינו ג"כ שנתבשל כבד זה אחר מליחה עם בשר ואין ששים כנגדו לבטלו ג"כ ראוי לנו לילך בו לחומרא ולאסור וכל זה הוא כפי פי' רש"י ז"ל וההולכים בשטתו:
אבל רבותינו בעלי התוספות כ' שרבינו תם מפרש שבעיית אביי וכל שמעתתא היא בכבד שלא נמלח דאי בתר מליחה ושהייה במלח פשיטא דשרי לבשלה בהדי בשר שע"י מליחה יבא כל הדם שכך נוהגין העולם לבשל אחר צלייה וה"ה דשרי אחר מליחה דשיעור מליחה פירש בעל ה"ג כשיעור צלייה משום דמליח הרי הוא כרותח דצל ופלט ע"י מליחה כמו שפולט ע"י צלייה אבל בלא מליחה מבעיא ליה אי שרי לבשל עם בשר דשמ' דם הכבד אע"פ שפירש מותר ואע"פ שדם שאר אברים שפירש אסור כדאמרינן בפ"ק דכריתות וחד לדם האברים ולכך אמרינן לקמן דאין מולחין בשר אלא בכלי מנוקב דם הכבד שמא שרי דהא כל הכבד דם הוא ושרייה דממנא כדאיתא לעיל דשרא לן כבדא וכו' והם ז"ל פירשו בע"א דבלא מליחה פשיטא דאסור וע"י מליחה הוא דמבעיא ליה כיון שיש בכבד ריבוי דם שמא אינו יוצא כולו ע"י מליחה או שמא יוצא ומיהו קשה קצת דקא' בסמוך למיסר חברתה נמי לא תבעי לך דתנן הכבד אוסרת הא איכא לאוקומי בשלא נמלחה ולפירוש ר"ת ניחא ויש לומר דמשמע ליה דמיירי אחר מליחה כמו שדרך לבשל בשר וכו':
נמצא כפי פי' ר"ת דכל הסוגיא איירי בכבד שלא נמלח דאי בנמלח פשיטא להו דשרי אפי' לכתחילה כ"ש דשרי מה שנסתפק שכבר נתבשל כבד זה עם בשר דשרי הכל אך נשאר לנו לעמוד על דעת שאר הפוסקי' בזה אם הם נוטים אחר פי' רש"י או ר"ת ובפרט הג' עמודי הוראה אשר בית ישראל נכון עליהם שהם הרי"ף והרמ"בם והרא"ש ז"ל שעל פי שני מהם ראוי לנו לילך בין להקל ובין להחמיר הרי"ף ז"ל מצינו לו שהביא סוגיא זו בפ' כל הבשר בהלכותיו ואח"כ כ' וסוגיא דשמעתא דאי חלטי ליה בחלא או ברותחין ואפי' קופיה לבר שרי אלא דשדרו ממתיבתא דהאידנא לא בקיאינן בחליטה וספק איסורא לחומרא ולא שרי למיכל כבדא שליקא אלא היכא דטוו ליה מעיקרא ושלקו ליה בתר הכי אבל אי שלקי ליה מעיקרא אסור וכן המנהג בכל ישראל ע"כ הרי כ' דלא שרי למיכל כבדא שליקא אלא היכא דטוו ליה מעיקרא וכו' דמשמע אפי' שנתבשל בפני עצמו אסר ליה אלמא ס"ל כר' ישמעאל דא' שלוקה אוסרת ונאסר' וג"כ ס"ל דמליחה  לא מהניא כדי לבשלו שהרי כ' דלא שרי למיכל כבדא שליקא אלא היכא דטוו ליה ושלקי ליה בתר הכי וכו' ואינו מפרש הסוגיא כפירוש ר"ת דשרי ליה ע"י מליחה ודוק:
והר"ן ז"ל האריך לכתוב בזה כדי להבין סוגיא זו לדעת הרי"ף ז"ל ובסוף דבריו כ' וכיון דלרב הונא חלטי ליה בחלא ולרב נחמן חלטי ליה ברותחין כדי לבשלה עם בשר אלמא אוסרת דמתני' כפשטה ומאי דקא' רבה בר רב הונא קורעו שתי וערב וחתוכיה לתחת היינו לצלי כפי' רש"י ז"ל ומשום דמא דסימפינא אבל לקדרה עם בשר לית ליה תקנתא בהכי אלא בחליטה דאע"ג דשרא לן כבדא לא שרא לן דם הפורש ממנו והיינו דא' בסמוך בגמר' גבי דם כבד דאורייתא ולפיכך כתב הרב אלפסי דשדרו ממתיבתא דהאידנא לא בקיאינן בחליטה ולא שרי למיכל כבדא שליקא ואילו היה נשר בחתיכה ומליחה למה אסרוהו והלא הכל בקיאים בכך ואומצא דאסמיק נמי בחתיכה ומליחה שרי אלא ודאי כדאמרן ונמצאת למד לפי זה דאפי' קרעיה ומלחיה וחתוכיה לתחת לא שרי לבשלו לקדרה עם בשר דקריעה לא מהניא אלא לדם הסימפונות אבל לדם הכבד עצמו לא וכו' ותמהני נהי דלא בקיאינן בחליטה אפ"ה כבדה שליקה באפי נפשיה למה יאסר והא א' אביי דלמיסר נפשיה לא מבעיא ליה ושמא תאמר חומר הראשונים הוא והא ממתיבתא לא שדרו אלא דלא בקיאינן בחליטה ואם תרצה לומר דכיון דלא בקיאינן בחליטה ואינו מותר לבשלה עם בשר אף לבשלה בפני עצמה אסורה כל זה אינו במשמעות מה שכתוב בהלכות ועוד שהרמ"בם ז"ל כ' בפר' ו' מה' מ"א כלשון הוה הכבד אם חתכה והשליכה לתוך החומץ או לתוך מים רותחין עד שתתלבן הרי זו מותרת לבשל אותה אח"כ וכבר נהגו כל ישראל להבהבה על האור ואח"כ מבשלין אותה בין שבשלה לבדה ובין שבשלה עם דבר אחר והכבד שבשלה ולא הבהבה על האור או בחומץ או ברותחין הרי הקדרה כולה אסור' הכבד וכל שנתבשל עמה ע"כ הרי אתה רואה מפורש שהוא אוסר לבשל כבד בפני עצמו מן הדין ולא מן התקנה שלא החמירו הראשונים בכבד אלא שלא לסמוך על חליטתו אבל לבשלו בפני עצמו מן הדין אסור הוא וכו' ולמדתי מכל זה שרב אלפס והרמ"בם ז"ל סוברים דכולה סוגיין אליבא דר יוחנן בן נורי איתמר אבל רבנן פליגי עליה וסברי שהכבד נאסרת ולפיכך לרבנן אינה מותרת בבישול אפי' בפני עצמה אלא בחליטה ולדידן דלא בקיאינן לית ליה תקנתא אלא בצלי וכו' אבל פליאה דעתם ממני מה ראו לדחות דברי ר' יוחנן בין נורי מהלכ' כיון דר' זריקא א' אנא שלקת לר' אמי ואכל ואביי נמי אהדר לרב ספרא למיסר נפשיה לא קמבעיא לי ורב נחמן נמי אף בשלוקה גמורה שרי ורבה בר רב הונא א' קרעוה שתי וערב וחיתוכיה לתחת ואיך אפשר לדחות כל האמוראים הללו דמינייהו נמי עבדו בה עובדא וכו' ע"כ יע"ש:
וה"ה ג"כ בפי' להרמב"ם ז"ל כ' ולקדרה לא סגי בחתיכה ומליחה אלא צריך חתיכה וחליטה וכי אמרינן בגמר' דא' להו רבה בר רב הונא קרעוה שתי וערב וחיתוכיה לתחת הוא דוקא כשחולטין אותו אח"כ דאי בחתיכה ומליחה סגי רב הונא דחליט ליה בחלא ורב נחמן דחליט ליה ברותחון אמאי לחתכוה ולמלחוה ויש מפרשים ז"ל סבורים דבדין הגמר' אם קרעו שתי וערב והניח חיתוכו למט' ומלחו הרי הוא מותר לקדרה ואין נראה כן דעת הגאונים ז"ל שאם היה הדין כן לא היו מתקני שלא לאוכלו בקדרה אלא אחר צלייה מטעם שאין אנו בקיאין בחליטה שהרי כבר היתה לו תקנה אחרת שהכל בקיאין בה הכבד שבשלה ולא הבהבה וכו' מדברי רבינו אתה למד שהוא ז"ל סובר שמה שתקנו הגאונים והמנהג הנהוג שלא לבשל כבד אלא לאחר צלייה אינו אלא דוקא לכתחילה אבל בדיעבד כל שהוכשר לפי דין הגמר' אינו אוסר ונאסר וזה דעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל וכבר כתבתי לעיל מחלוקת שאר המפרשים ז"ל בדין הגמר' אם חיתוך ומליחה מכשרו אם לאו ודעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל שהוא נכשר בכך ומ"ש רבינו שאם לא הוכשר לפי דין הגמר' שאוסרת ונאסרת אפשר שהוא סבור כההוא תנא דא' התם שלוקה אוסרת ונאסרת ופשוט הוא שאינה אוסרת ביתר מששי' שלא יהיה חמור מדם עצמו ואם יש ששים ודאי שכל השאר מותר והרשב"א ז"ל נחלק על רבינו באיסור הכבד עצמו ופסק כדברי האומר אוסרת ואינה נאסרת עכ"ד יע"ש:
והרב בכ"מ האריך לכתוב סברת הרמב"ם בהאי סוגיא ולבסוף כ' שנהי דאביי כי קמבעיא ליה מה אתון ביה היינו לומר אי סגי ליה לקדרה בקריעה ומליחה או לא מ"מ במה שא' ר' זריקא אנא שלקי ליה לר' אמי ואכל ליכא למפשט מידי דאיכא לספוקי דילמא ע"י חליטה הוה וכיון דאשכחן רב הונא ורב נחמן חלטי להו משמע דלא מהניא ליה קריעה ומליחה כלל לקדרה דכל שלא חלטו אפי' בשלו' לבדו' אסור כר ישמעאל שא' שלוקה אוסרת ונאסרת לפי שאחר פליטתה חוזרת ובולעת ורב בר שבא שלא רבה לאכול כבדא שליקא בבית רב נחמן אף שחלוט היה קודם בשולו משום דסבר דלא מהניא ביה חליטה משום דמרובה הוא בדמים ותרווייהו ס"ל כר' ישמעאל וכו' דהא כבדא שליקא לחודיה משמע ואפי' הכי אסר ליה רב בר שבא ורב נחמן נמי לא שרייה אלא משום דחלוט הוה אבל אם לא היה חלוט הוה אסר לי' וכו' וכיון דרב הונ' ורב נחמן הוו חלטי ליה כותייהו קי"ל ולא כאביי דמספקא ליה דלא שבקינן מאי דפשיטא להו לרב הונא ורב נחמן משום מאי דמספקא לאביי ועוד דהוה חד לגבי תרי וכו' הילכך נקטינן דכבד לקדרה אסור ואם בשלו עם בשר אחר אוס' אלא א"כ חלטו אבל מליחה לא מהניא ליה מידי וכו' וכן נראה שהוא דעת הרי"ף שכ' וסוגיא דשמעתא דאי חלטי ליה בחלא או ברותחין שרי דמשמע דאי לא חלטי אסור בכל גוונא ואפי' לבשלו בפני עצמו ובאו הגאונים ותיקנו דלא מהני חליטה ע"כ:
הרי אנו רואי' שנאמני ביתם של הרי"ף והרמ"בם שהם הר"ן וה"ה והכ"מ פירשו לנו דבריהם שלא פסקו כאביי דפשיטא ליה שאינה נאסרת אלא כרב הונא ורב נחמן דחלטי ליה והדר מבשלי ליה דס"ל כר' ישמעאל בנו של ר' יוחנן בן ברוקא שא' אוסרת ונאסרת אפי' בשלה בפני עצמה שחוזרת היא לבלוע ממה שפלטה כבר ומליחה לא מהניא ליה כלל כדי לבשלו לפי שיש בו ריבוי דם ואינו פולט כל מה שראוי לו לפלוט וכפי המונח הקיים שהניח לנו הרב"י שאחר שני' מה' דהיינו הרי"ף והרמ"בם ראוי לסמוך אף שהרא"ש יחלוק עליהם שמנינו לו ז"ל שכ' בפסקיו שאין לבשל הכבד כלל בלא צלייה ואם בשלה עם הבשר אוסרת ואינה נאסרת ור"ת מתיר לבשלו אחר מליח' ואין הלכה כן אם לא בדיעבד עכ"ד ומן הראוי היה לנו לפסוק שאף לאחר מליחה אם נתבשל בפני עצמו ג"כ נאסר ותמי' לן מלת' על מה שכ הרב ז"ל בשלחנו הערוך ולא כדי לחלוק עליו אלא כדי להבין דבריו ולפלפל בהם שתור' היא וללמוד אנו צריכי' שהרי בסי' ע"ג בח"ב הכבד יש בו ריבוי דם לפיכך לכתחלה אין לו תקנה לבשלו אלא קורעו שתי וערב ומניח חיתוכו למטה וצולהו ואח"כ יכול לבשלו ובדיעבד מות' אם נתבשל לבדו בקדרה אבל הקדרה אסורה שפולטת ואינה בולעת ויש מי שאוסר ע"כ שכפי זה שהתיר הכבד ואסר הקדרה נראה שפסק כר' יוחנן ב"נ דס"ל שפולטת ואינ' בולעת וזה נגד סבר' הרי"ף והרמב"ם שהוא ז"ל פי' דבריהם דס"ל כר' ישמעאל דס"ל שאוסרת ונאסרת וכפי זה אף שבשלה בפני עצמה היה לו לאסור הכבד כמו הקדרה לפי שחוזרת היא לבלוע הדם שכבר פלטה שהוא אסור ובז' מפליאה דעתו ז"ל ממני אם לא שנאמר שלאחר שכ' מה שנרא' לו בסברת דברי הרי"ף ראה מ"ש הרא"ש בדברי הרי"ף וחשש להם כמו שכ' הוא עצמו בב"י שהרא"ש ז"ל כ' שמ"ש הרי"ף זה הלשון דלא שרי למיכל כבדא שליקא לא שבא לאוסרו אם נעשה כך דמסתמא הלכה כמתני' דתרומות וכר' יוחנן בן נורי שא' הכבד אוסרת ואינה נאסרת ולא מפליג בין שלוקה למבושלת וכן ר' אמי שלקו ליה ואכל אלא אמנהגא דשדרו ממתיבתא קאי ולא שרי לכתחלה למעבד הכי ע"כ ולכן כ' כן בש"ע שכפי זה הרי"ף והרא"ש שוו בזה שאוסרת ואינה נאסרת ואין לנו להאריך בזה יותר שכבר כל המפרשים האריכו כו' כ"כ ודבריהם בכתובים יע"ש ואנו אין לנו לפסוק לענין נדון שלפנינו בהאי כבד שנתבשל עם בשר לאחר מליחה ואין ששים כנגדו אלא לאסור כמו שפסק הרב בסי' ע"ג שאם נתבשל לבדו בקדרה אף לאחר מליחה ואין שם ששים שהקדרה אסורה וה"ה לבשר שנתבשל עמו דחד טעמא הוא שדם שפולט אסור הוא ואוסר ודו"ק:
והרב בנימין זאב בתשובותיו בסי' שי"ו נשאל על כבד שנמלח כראוי מהו לסמוך על סברת ר"ת וכו' והשיב הלכה למעשה שאין לסמוך על סברת ר"ת בזה שהרי הרי"ף והרמ"בם פ' שמדין הגמר' אסור כמו שהאריך הר"ן בדבריהם יע"ש:
ולענין ספק שני שהוא ואת"ל שהוא אסור עדיין תבעי לך במקום הפסד מרובה כגון איש עני המתפרנס בדוחק או שהוא שעת הדחק כגון ערב שבת וכו':
נראה לע"ד אם יסכימו עמי בעלי הוראה כיון שהרב לא דבר בזה בש"ע שהדעת מכרעת להקל בזה בעת הצורך ולנטות אחר דעת המתירים בדיעבד אף שאין שם כ"כ צורך כנ"ד שהם ז"ל רוב מניין ורוב בניין וראשון שבקדושה הרא"ש ז"ל שכ' כמו שכתבתי לעיל שאם נמלח הכבד וכבר נתבשל עם בשר ואין ששים כנגדו שיש להתיר כדעת ר"ת וכ' שכן דעת הרי"ף נמי והשני הרשב"א ז"ל שכ' בתשובותיו סי' תפ"ב שאלת כבד שנמלח כדי שיעור מליחה ולא נצלה ונתנוהו בקדרה מי שרי בדיעבד לדעת הגאונים ז"ל דשדרו ממתיבתא שאין לכבד הכשר אלא בצלייה והשיב אם נחתך הכבד ונמלח וחיתוכיה לתחת בדיעבד אינו אוסר את אחרים שנתבשלו עמו בקדרה שלא החמירו הגאונים לצלותו אלא לכתחלה אבל בדיעבד לא וכן הורו רבותי ז"ל ואם יש שם עמכם חבורי תורת הבית לשם תמצאו הכל מבואר ע"כ:
וראיתי ג"כ דבריו בת"ה שהביא שם דברי ר"ת שפירש בעיית אביי בכבד שלא נמלח וא' שאין פירושו מחוור דא"כ מאי ראיה איכא מדאיתיו קניא בקופיה דילמא ההוא מליח הוה דהא ודאי ריאה ולב דתלו ביה מלוחין הוו דהיכי דמלחו הני מלחו נמי כבד וכו' לא ודאי במליחה קא מיבעיא ליה אי סגי במליחה לקדרה בלא קריעה כשאר בשר או לא וכו' ומסקנא דשמעת' משמע דלא סגי ליה לקדרה במליחה לבד דא' התם רבה בר רב הונא איקלע לבי רבה בר רב נחמן וקריבו ליה וגו' אדהכי חזא סימפונא דכבדא דהוה מלי דמא וא"ל מ"ט תעבידו הכי וא"ל ואלא היכי נעביד א"ל קרעוה שתי וערב וחיתוכיה לתחת כלומר ובהכי סגי ואפי' לקדרה ומה שפי' רש"י ז"ל לצלי אינו מחוור וכן נמי כ' הראב"ד דכי איתמר קריעה לכבדא לקדרה איתמר וע"י מליחה ושם נמי כ' שהרמב"ן כ' דמ"מ לכ"ע לאחר שקרעו ש"ו ומולחו וחיתוכיה לתחת ונתבשל בקדירה אינה אוסרת ולא החמירו ז"ל לצלותו אלא לכתחלה אבל לאסור אחרים בדיעבד לא וחששת אחרונים היא שמא לא יקרעוהו יפה וחיתוכיה לתחת כדי שיעור זמן מליחתו ובחששת אחרונים אין מדקדקין בה להחמיר בדיעבד אלא להקל דהתורה חסה על ממונן של ישראל וכו' יע"ש שהאריך בזה בראיות:
והטור ז"ל נמי כ' על זה בסי' ע"ג ואין לבשלו אלא א"כ קורעו שתי וערב והניח חיתוכו לתחת וצולהו ור"ת התיר לבשלו ע"י קריעה ומליחה ואין נוהגין כן ומיהו בדיעבד שרי ע"כ:
והרי אנו רואים כל הני רבוותא דס"ל שבדיעבד אם נתבשל אחר מליחה דשרי וכדאי הם לסמוך עליהם בנדון כזה שהוא בדיעבד וג"כ הפסד מרובה או שעת הדחק והנראה לע"ד כתבתי:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת וגם הקמותי את בריתי איתם ליצירה לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן יצ"ו סי"ט: