שאלה זבולון עתיר נכסין שהיו לו חמשה בנים ואמר בחייו שבנו הגדול הוא בכור ומת וחלי"ש וכשבאו הבנים לירד על נכסי אבוהון טען הבכור פי שנים ובאו עדים והעידו שלאיש הזה לא היה לו בן בכור והאחים טוענים שאם כן אינו יורש פ"ש אלא חלק כחלק נימא השתא האב נאמן דיכיר אמר קרא ויירש פי שנים או דלמא היינו דווקא בדליכא עדים בדבר שיכחישו אותו אבל אי איכא עדים בדבר לא משום דהתורה האמינה עדים לכל מילי ןלא יירש כי אם שוה בשוה:
תשובה נראה שיש מקום לספק בנדון  שלפנינו ואיכא צדדים לכאן ולכאן ואומר דמה שטוענים האחים איני מוצא להם שום טעם ולפום ריהטא נראה שהיא טענה גרועה טובא דמנא ידעי העדים שלאיש הזה לא היה לובן בכור בשלמא לגביה האב שיכול לומר בריא לי שזהוא בכור ניחא דנאמינהו בכל ענין שיהיה ואף דאיכא עדים שמכחישין את דבורו ומעידין שלא היה לו בן בכור לא מהני דהא קי"ל כרבי יהודא דמוקי קרא דיכיר דבכור אפילו במקום שהוחזק אחר שהוא בכור כדגרסינן התם בפי"נ דף קכ"ז שלחו ליה בני אקרא דאגמא לשמואל ילמדנו רבינו היו מוחזקין בזה שהוא בכור ואמר אביו על אח' שהוא בכור מהו שלח להו כותבין הרשאה זה לזה מני אי כרבנן סבירא להו לשלח להו כרבנן אי כר' יהודא סבירא ליה לישלח לי'  כר' יהודא דתניא יכיר יכירנו לאחרים מכאן אמר ר' יהודא נאמן אדם לומר זה בנו בכור וכשם שנאמן אדם לומר זה בני בכור כך נאמן אדם לומר זה בן גרושה ובן חלוצה ורבנן אמרי אינו נאמן ע"כ ופסק הרמב"ם כר' יהודא בפ"ב מהלכות נחלות וז"ל ג' נאמנין על הבכור חיה ואמו ואביו חיה מיד. שאם אמרה זה יצא ראשון נאמנת אמו כל שבעת ימי לידה נאמנת לומר זה הבכור אביו לעולם אפילו אמר האב על מי שלא הוחזק בנו כלל הוא בני ובכורי הוא נאמן וכן אם אמר על המוחזק לנו שהוא בכורו אינו בכור נאמן עכ"ל
הרי קמן דאפילו במקום שמחזיקין אחר בבכור האב נאמן וכן פסק הטור בח"ה סימן רע"ז והרב ב"י כתב על האי סוגיא וז"ל וא"כ לדידן דקי"ל כר' יהודא נאמן האב ע"כ ומוכח בגמרא דטעמא הוי משום מיגו דאילו בעי יהיב ליה כל נכסי במתנה מי לא יהיב ליה וכיון דאלים נאמנות דאב להריע החזקה מטעם מיגו למה לא יועיל היכא דליכא חזקה באחר שהוא בכור ותו דבכל גווני משתעי קרא דהאב נאמן וגדולה מזו נראה להוכיח ממאי דגרסינן התם בפי"נ דאפילו על תינוק בן הבנים האב נאמן לומר עליו שהוא בכור כדשלח ר אבא לרב יוסף בר חמא האומר על תינוק בן הבנים נאמן ור' יוחנן אמר אינו נאמן מאי קאמר וכו' אלא אמר רבא הכי קאמר האומר ע תינוק בן הבנים בכור הוא נאמן כר' יהודא ומסיק תלמודא דהלכה כדשלח ר' אבא והשתא איכא למידק על עיקרא דדינא דאם אית' שיהיו העדים נאמנים כשהעידו שלא היה לאיש הזה בכור היכי פסיק תלמודא דהאב נאמן על תינוק בן הבנים לומר שהוא בכור אין לך עדות גדולה מזו שיהיה סותר לגמרי הכרתו של אב דאנן סהדי שיש אחים גדולים ממנו ואפילו הכי קאמר דהאב נאמן לומר על הקטן שבבניו שהוא בכור אלא מאי אית לך למימר דהכא שאני דהתורה האמינתו לאב ובנ"ד נמי שאמר האב בפי' שבנו הגדול הוא הבכור אף דאיכא עדים שמכחישין דבריו אין בכך כלום דיכיר אמר רחמנא ובכל גוונא משמע:
אמנם אחר העיון נראה דהאי סברא לא מכרעה ועדין יש להסתפק אם היינו דווקא בדליכא עדים אבל אי איכא עדים שמעידין שלא היה לובן בכור לא ניהמניה לאב דהוי כמו מיגו במקום עדים ואנן קי"ל בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים מיגו במקום עדים לא אמרינן ועיקרא דהאי מלתא אתיא בב"מ פרק השוכר את האומנין ההוא גברא דאוגר חמרא לחבריה א"ל לא תיזיל באורחא דנהר פקוד דאיכא מיא זיל באורחא דנרש דליכא מיא אזל באורחא דנהר פקוד וחית חמרא אתא לקמיה דרבא א"ל אין באורחא דנ"פ אזלי ומיהו לא הוו מיא אמר ליה מה לי לשקר אי בעי אמר באורחא דנרש אזלי אמר לו אביי מה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן ואפסיקא הלכתא כאביי אלמא אע"ג דאיכא מיגו לא מהימן משום דאנן סהדי דבכל עידן איכא מיא בארחא דנהר פקוד ואע"ג דעדות ממש ליכא שהיו שם מים הוה ליה מיגו במקום עדים ומכ"ש בנ"ד דאיכא עדות ברורה שסותר את דברי האב דמסתמא כשנחקרה עדותן בב"ד בדקו אותם יפה והביאו ראיה לדבריהם דלאו כל כמינייהו לסתור את דברי האב בלי ראיה ברורה וזה מוכרח דאי לא תימא הכו תיקשי מנא ידעי וכפי האי כללא נראה דלעדים צייתינן ואף דרבא פליג וקאמר דנאמן לומר דליכא מיא במגו כבר הסכים הר"ן דלא פליגי אביי ורבא אלא במקום דלא הוה עדות ברורה כמו הך עובדא דלפעמים יש מיא ולפעמים אין מיא מה שאין כן היכא דעדות ברור קמסהיד אי אפשר לומר דרבא סבר דמבטל במגו ובהאי מונח ליכא הוכחה להליץ בעד הבכור אלא אדרבא איפכא מסתברא ויחלקו שוה בשוה: ואמינא דגם פרט זה לע"ד במחלוקת הוא שנוי בין רבוותא רשב"ם וסיעתו סבירא להו דהא דאב נאמן על בן זה לומר שהוא בכור היינו דוקא דמוחזק על ידי קול בעלמא כעין שאמרנו דהוו קרו ליה בוכרא אבל אי איכא עדים שנולד קודם לאחיו ואמר דלאו בוכרא הוא אינו נאמן וכן משמ' נמי מלשון הרי"ף בפ' הנזכר שכתב וז"ל וגרסינן בגמרא בשלמא לר' יהודא היינו דאיצטריך יכיר לאשמועינן דאבא נאמן אע"פי דמוחזק באחר דבכור הוא על ידי קול מ"מ נאמן על זה לומר בכור משמע דהאב נאמן יותר מן הקול אבל לגביה עדים ממש לא דתפשת מועט תפשת ועוד דאפושי מחלוקת לא מפשינן וכיון דרבן סבירא להו דאין אדם נאמן לומר זה בני בכור תספיק לנו שנאמר לדעת ר' יהודא דנאמן אפילו במקום חזקת קול אמנם הרמב"ן והרש"בא סבירא להו דלר' יהודא אפילו במקום עדים נאמן האב יותר מן העדים וכן עלתה הסכמת הרבה מן הפוסקים כהרמב"ן וסיעתו דאף בדאיכא עדים שנולד קודם לאחיו על הכל האב נאמן לומר על תינוק בין הבנים שהוא בכורו ולא מצינו שום פוסק שיחלוק בפירוש על זאת הסברא זולתי רשב"ם דבהדיא קאמר על מאי דשלחו ליה בני אקרא דאגמא לשמואל ילמדנו רבינו היו מוחזקין בזה שהוא בכור ואמר אביו על אחר שהוא בכור מהו וכתב רשב"ם היו מוחזקין לאו בעדים שמעידין שראו שנולד קודם לאחיו דא"כ אין האב נאמן אלא בקול בעלמא דהוו קרו ליה בוכרא עכ"ל:
ומכל האי שקלא וטריא נקיטינן דהאי בכור יטול חלק בכורתו דהא רוב הפוסקים פסקו כסברת הרמב"ן וכפי האי פסקא דדינ' אף דאיכ' עדים שמכחישין את האב ומעידים שלא היה לאיש הזה בכור לא מעלה ולא מוריד ואין להם כח לעקור ולבטל בעדותם ירושת דין הבכור שהכירו אביו בחייו וזאת אינה צריכה לפני' ומה שצריך לפנים בדברי הרמב"ן הוא היכי מתוקמא ליה מאי דקי"ל דמיגו במקום עדים לא אמרינן הניחא אליבא דרשב"ם דבהדיא קאמר היו מוחזקין לאו בעדים אלא בקול והיינו טעמא כדכתיבנא דאלים נאמנות דאב להריע הקול דוקא ולא יותר אלא לפי סברת הרמב"ן קשה טובא דאיהו קאמר דהאב נאמן אפילו היכא דאיכא עדים שמכחישין את האב:
ונלע"ד דאין כאן קושי' כלל ולאחר ההתבוננות איכא למימ' להרמב"ן דודאי ק"ל מיגו במקום עדים לא אמרינן אלא דהכא שאני ועד כאן לא קאמר דהאב הוא יותר נאמן מן העדים אלא באומר על בנו הקטן שהוא בכורו דכפי דבריו אותו שאומרים העדים שנולד קודם כפי דברי האב אינו בנו אלא שאשתו נתעברה מאיש אחר והוא ממזר דהא מיהא לא ידעי העדים דהעדים אינם יודעים אלא שנולד קודם אבל אינם יודעים להבחין בין זרע שנזרעה אמו אם הוא מבעלה או מאיש אחר בענין זה נתנה בכורתו של בן בנאמנות האב לומר שהבכור אינו בכור וקטן שבכלם הוא ראשית אונו דבענין זה אינו מכחיש את העדים ואין כאן מיגו במקום עדים אלא נאמן מטעם דאמרינן לעיל אילו היה רוצה ליתן לו כל נכסיו במתנה אבל אילו יצוייר שהאב היה מכחיש העדים לומר על הקטן שנולד קודם בהא ודאי לא מהימן האב כנגדם דהא מיגו במקום עדים לא אמרינן וכמו שבא דבר זה מפורש בדברי רשד"ם ח"ב סי' ש"ד ואעתיק כאן דבריו בקצרה שהוא קרוב לשאלתנו ומתוכם ילמדו יראי ה' בפשיטות למה שנוגע לעיקר הדין בנ"ד וז"ל השאלה וגם יבררו לנו אם ראובן הנ"ל אמר על אחד מבניו האחרים שהוא הבכור ויש עדים שמעידים על אחד מבניו האחרים שהוא הבכור ולא אותו שאמר ראובן הנ"ל למי יאמינו להיות לו משפט הבכורה לאותו שאמר ראובן אב הבנים הנ"ל או לאותו שהעדי' מעידים שהוא בכור מאחר שהאב אינו כופר שהבן שמעידים העדים ואומרים שהוא בכור אינו ובנו אבל מודה שהוא בנו עכ"ל והאריך להשיב בטוב טעם ודעת ובראיות ברורות הכריח שמה שהאב הוא נאמן יותר מן העדים היינו היכא דמשמע מתוך דבריו שבנו האחר המוחזק לבכור לנו או שמעידים עליו שהוא בכור שאינו בנו אלא ממזר אבל אם הוא בעצמו אומר בני הוא זה ובני הוא זה ואומר על זה שהוא בכור והעדים אומדים שהאחר הוא הבכור אז אינו נאמן דהוה ליה כאומר בני בכור לא יטול פי שנים דבשלמא כשאומר בני זה בכור ופוסל לשני הוא דבר שאין העידים יכולים להכחישו שאפשר שזנתה והם לא ידעו והוא ודאי ידע שלא בא עליה אמנם כשהוא בעצמו מודה שזה בנו וזה בנו אלא שאומר זהו בני הבכור והעדים מעידים שזה נולד ראשונה בדבר שהעדים יכולים לידע כמוהו אין סברא בעולם שיהיה הוא נאמן יותר עכ"ל.
ומכל הרשום בכתב שמעינן נפקותא לענין דינא דאע"ג דאית ליה מגו דאי בעי יהיב ליה כל נכסי אין להאמינו כשהאב מודה שהוא בנו דהוה ליה מיגו במקום עדים דהיאך נאמינהו לומר שבנו הקטן הוא הבכור כשהוא בעצמו מודה וזה בנו וזה בנו והעדים מכחישין אותו בדבר שיכולי' לרע כמוהו וא"כ אף דבעלמא נאמן אדם לומר על מי ומוחזק לנו בעדים שהוא בכור אינו בכור ונאמן מטעם מיגו הכא שאני דהוה ליה במקום עדים ממש מעתה אלכה ואשובה אל הספק עצמו שנסתפק ה"ה והוא כפי ההנחה שהניח אם האב יהא נאמן מטעם דיכיר אמר קרא או לעדים שהתורה האמינם לכל מילי ובוודאי פרשה זו סתומה קצת וצריכה ביאור ולכן אברר כל הפרטים בעבור יתבררו ויתלבנו הדברים באר הטיב ואומר אם כוונת ה"ה במה שנסתפק בבד השני או אם נאמין לעדים משום דהתורה האמינם לכל מילי מיוסד על חומד דעתם בלבד והסיבה שהכריחם להעיד היינו על שלא הוחזק לאיש הזה בכור בשום אחד מבניו הוי דבר פשוט דאין זה טעם מספיק לאפוקי ממונא מן הבכור שהכירו אביו בחייו תדע דעדיפא מינא שמעינן ממה שהעלו כל הפוסקים דאפילו אמר האב על מי שלא הוחזק בנו כלל בני ובכורי הוא ואמן ומכ"ש בנ"ד שאלו האחין כולם הם בחזקת שהו בלציו כפי המובן מתוך דברי השאלה וכי האי גוונא כאב יברא בעולם שיחלוק על זה ופשיטא דנאמינהו לי ואפילו יבואו אחר כך מאה עדים ויכחישו אותו אין דמנא להו ומנא ידעי דאין זה בכור ואין לבטל ולסתור הכרתו של אב אלא ודאי צריך לאוקומי באופן אחר והיינו בענין שנתברר לאלו העדים שנולד לזבולון הנ"ל מן קדמת דנא ולד שיצא חי לאויר העולם ומתוך כך מעידים שזה הבן שהכירו אביו לבכור אינו בכור דאנן לבכור לנחלה ראשית אונו בעינן וליכא והשתא אמינא דאי מש ם הא לא אריא ומה גם כי הרואה יראה האי תשובה נצחת שהבאתי לעיל ממהר"שדם שהפליג להעמיד ההיא דהיו מוחזקין באחר שהוא בכור כסברת הרמב"ן דסבירא ליה אפילו בעדים לאפוקי אי הוה מוחזק על ידי עצמו שהיה רגיל לומר בוכרא הוא בהכי לא נהמניה לאב מן הטעם שכתב הרמב"ן כיון שהגיד שוב אינו חוזר וזה מוסכם מכל הפוסקים אבל אי איכא עדים שמכחישין את האב וטועני' שלא היה לאיש הזה בכור אף אם יביאו ראיה לדבריהם ויעידו שכבר נולד לאיש הזה ולד שיצא חי לאויר העולם ויהיו מוחזקין בזה אפילו הכי האב נאמן דאלו העדים אינם יכולים לידע כמוהו דהאב מעיד על זה שהוא בכור והשאר שקדמו לו ממילא נפסלו דלר' יהודא נאמן אדם לומר זה בני ממזר ומינה אם העדות שמעידין הוא בענין שיכולין לידע כמוהו וכגון שמעידין שהאב בעצמו הודה להם שנולד לו קודם לכן ולד שיבא חי לאויר העולם אלא שעכשיו אמר קודם מותו זהו בני הבכור אין סברא בעולם שיהיה הוא נאמן כנגדם מן הטעם דאילו בעי למיהב ליה כל נכסיו במתנה דהוי מיגו במקום עדים ומיגו במקום עדים לא אמרינן:
מעתה במה שכתבנו יש די לע"ד ליפות כוחו של בכור או להריע כחו אך עוד לאלוה מולין טעמו תריצי אחריני לבלתי נחוש לטענת האחין וטעם כעיקר חזינה ביה ראשון לצי"ון עי"ני הרואות להרב בעל מ"ש שחלק על האי תשובה של מהרשד"ם ושדא ביה נרגא בכמה קושיות חזקות ובריאות. ע"ש בסי' ק"ג ומתוכם הכריח דאיפכא מסתברא וכשאינו פוסל עדיפא יותר דלגביה ענין נחלה דבכורה האב מהימן יותר ולא גביה פסול לדעת כמה פוסקים דפסקו דלא כר' יהודא אלא דוקא בענין הכרה דבכורה לבד דהוי ענין ממון והיינו מכח טעמא רבא דאילו בעי למיהב וכו' ולי אני הדיוט אחר המחילה ונשיקת עפרות רגליו של מהרשד"ם אין דבריו מתיישבים לי הטיב ומסתברא לי דלרבותא כתבי הפוסקים דנאמן האב לומר זה בני שני בכור ולפסול את הראשון וכ"ש כשאינו פוסל את הראשון וכבר תמהו על זה תוספות וכמה מהפוסקים הם סבורים דלא אפסיקא הלכתא דנאמן אדם לומר בני זה ממזר אלא כגון דאמר על הקטן דהוא בכור וממילא מפסיל אידך אבל אם אמר שלא במקום בכור בני זה ממזר אינו נאמן ומשום הכי נוכל לומר דלרבותא כתבו קצת מהפוסקים דנאמן האב לומר זה בני בכור אפילו במקום שפוסל המוחזק לבכור וכ"ש כשהוא מודה על שניהם שהם בניו ויש קצת ראיה לזה מדברי התוספות שכתבו וז"ל תימא לפי שנאמן לבכר יהא נאמן לפסול וי"ל כיון שנאמן לבכר בכל ענין האמינו הכתוב ואפילו על אחד מבניו הקטנים נאמן לומר שהוא בכור ואם כן עושה בניו ממזרים דמאיש אחר הם עכ"ל נראה מדבריו דלא מבעיא כשהוא מודה ששניהם בניו דהוא נאמן לבכר אלא אפילו כשהוא פוסל את האחרים דבכל ענין האמינו הכתוב לבכר בין לפסול ובין שלא לפסול:
ומכל זה היה לנו הוכחה לדון בעיקר הדין שלפנינו שנתנה נאמנות לאב להכיר את בנו בכל ענין בין לפסול בין שלא לפסול ואף אם יבואו עדים ויעידו בבירור שמקדמת דנא נולד לזבולון הנ"ל ולד שיצא חי לאויר העולם לא מהני להפקיע מן הבכור חלק בכורתו ולא מבעיא כשהודה לעדים בעצמו שאותו הולד היה ממנו אלא אפילו במקום שפוסל את הראשון דהוי רבותא טפי כמו שהוכחתי:
אך כד דייקינן שפיר חזינן דאי מהא לא אריא דעל כרחין צריכין למשכוני נפשין ולפלוגי באותו נדון של מהרשד"ם ואני סבור דמה שכתב הרב ז"ל באותה תשובה וז"ל אבל אם אומר בני הוא זה ובני הוא זה ואומר על זה שהוא בכור והעדי' אומרים שהאחר הוא הבכור אז אינו נאמן אין כוונתו להחליט בכל ענין דאיכ' לפרושי כגון שהדבר ניכר לכל שהאחד הוא יותר קטן מהאחר הרבה ודאי דכה"ג לא קאמר הרב ז"ל שהאב יהא נאמן לומר על הקטן הניכר לכל שהוא הבכור דהחוש לא יוכחש אבל כשיש להסתפק ואנו צריכין לעדות כי ההפרש הוא מועט בין הבנים אין סברא לומר שיחלוק מהרשד"ם ופשיטא דהאב נאמן דבכל ענין האמינו הכתוב לבכר בין לפסול ובין שלא לפסול ואף שממשמעות דבריו לא משמע הכי יש לנו לקרב הסברות וליתן פשר דבר בין אלין תרין אריותא דפליגן אהדדי וגם ראיתי סמך לדברי ממה שכתב מהריב"ל בח"א סי' ס"א ודחה לגמרי האי סברא דהוה סליק אדעתין דעל ידי פסול האב נאמן דוקא ולאו כשהוא מודה ששניהם בניו וכתב הוא ז"ל בסוף אותה תשובה והיינו דוקא כשיש מקום להסתפק ואנו צריכין לעדות כי ההפרש הוא מעט בין הבנים ויוכל אדם להסתפק מי הוא משניהם הוא יותר גדול אבל אם הדבר ניכר לכל שהאחד הוא יותר קטן מהאחר הרבה ודאי דבכה"ג לא יהא נאמן האב לומר על הקטן הניכר לכל שהוא הבכור עכ"ל:
נמצינו למדין מהאי חילוק שכתב מהריב"ל דהאי בוכרא יטול חלק בכורתו דהא מאי ניכר לכל שייך הכא כדי להפקיע הבכור מירושתו ואף אם אלו העדים יעידו ויכחישו את האב במה שיכולי' לידע כמוהו לא סגי בהכי דהא האב ליתא קמן דנשייליה ומעולם לא הוחזק ולא ניכר לזבולון הנ"ל זרע של קיימא קודם שנולדו לו אלו חמשה בנים דבהא סלקינן ובהא נחתינן דאי לא תימא הכי הוה ליה לה"ה לפרש דבריו יותר אלא ודאי דנראין הדברים דאלו העדים עבידי לאחזוקי שקרייהו ומה שטוענים אינו אלא פטומי מילי בעלמא:
אך על הכל אי לא הוה כי אם הך טעמא עדיין הייתי חושש בדבר אלא כי יש להצטרף בהדי האי בוכרא החזקה שהוחזק על ידי אביו מקודם שיבואו העדים וכמו שחלק הרב בעל מ"ש לענין אותה שאלה שנשאל לו שמי יהיה יותר נאמן לומר שזה הוא הבכור אב הבן או העדים וכתב הוא ז"ל וז"ל נלע"ד לחלק ולומר דעד כאן לא קאמרי הני רבוותא דבמקום עדים לא מהימן אב היכא דבאו עדים תחילה והוחזק על פי עדותן דאז לא מפקינן ליה מחזקתיה דלא מהמנינן ליה לאב לסברתם ז"ל אלא היכא דלא נתברר דאז צרי' הכיר' והכי משמע לישנ' דבצריך הכירא אתא לאשמועינן קרא דנאמן האב אבל בנ"ד שהאב אמר תחילה שזה בכור ואחר כך באו עדים והעידו שאינו בכור אז מהימנינן ליה לאב לע"ד דהרי אלו באים להכחיש עדות גמורה ואוקי גברא אחזקתיה דהא אלו שבאים לומר שזה בכור מפקי ליה מחזקתו הראשונה נלע"ד דעדות אב להאי מלתא כב' עדים דמיא דומיא שאמרינן בעלמא כל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים ואפילו לגביה ערוה החמורה וכ"ש לגביה ממון הקל דמסייע לן סברא דברשותיה דאב לתת ממונו למי שירצה דבכה"ג מקשה הגמרא בפשיטות שם בי"נ דלמא לי קרא אילו בעי למיהב ליה מתנה מי לא יהיב ליה ע"כ:
והך טעמא נ"ל טעמא תריצא שודאי אלו העדים אינם יכולים להכחישו מאחר שכבר הוחזק לבכור וכ"ש בדבר זה שבידו לתת הממון למי שירבה והשתא ניחא נמי האי דיוק דלעיל דמיגו במקום עדים צא אמרינן אה"נ דהכי הוא ודאי אמנם הכא בנ"ד לא שייך האי כללא כל זמן שכבר הוחזק האי בכור בעדות גמורה והיינו עדות אב וכב' עדים דמיא ובזה לית דין ולית דיין שהאב נאמן ומאה עדים לא יוכלו להוציאו מחזקתו: זאת הראשונה ומכל הני טעמי דעתי נוטה להליץ בעד הבכור דמסייע ליה החזקה כן נלע"ד והאל יתברך יצילני מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בסדר ובשנת ולהרות נתן בלבו לפ"ק
נאם הצעיר יצחק כן עלמה סרוק יצ"ו: