שאלה בבית ראובן היו רגילין להניח הבשר אחר שרייה על ספסל א' כדי שיטפטפו מימיו קודם מליחה כדי שלא ימס המלח מחמת המים ולא יהיה בו כח להוציא את הדם: ועתה ארע שהביא השמש סל מלא בשר מן המקולין ומחמת מהירותו הניחו על אותו ספסל עצמו והלך לו: וכשבאת המשרתת למולחו ומצאה אותו במקום זה וגם ראתה בו קצת לחות סברה שכבר הודח כנהוג ולכן מלחה ובשלה אותו כך ואח"כ נודע לה שלא נשרה במים כלל א שהלחות בא לו מחמת שהיה עת גשמי' וכשהביאוהו לבית הביאוהו מגולה: מבעיא לן השתא מי חשבינן להך לחות כהדחה מועטת דמהניא בדיעבד ושרי או דילמא לא דמי להדחה מועטת ששם כל חתיכה הודחה מכל צדדיה וכאן לפעמים שאין הגשמים נופלים כ א על שטח הבשר יוציא הדין לאור מחמת שהוא בדיעבד והפסד מרובה ושעת הדחק ומהת"מש:
תשובה איתא בכל הבשר דף קי"ג אמר שמואל אין הבשר יוצא מידי דמו אלא אם כן מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה אתמר דב הונא א מולח ומדיח במתנ' תנא מדיח ומולח ומדיח ולא פליגי הא דחללי בי טבחא הא דלא חללי בי טבחא פ' רב הונא שלא הצריך הדחה בתחילה מיירי כשהדיחו הטבח וטעם חללי ר"ל רחיצה כמו שפ' רש"י ז"ל:
ודע דבטעם הדחה ראשונה נמצאו דעות שונות אצל הפוסקים ז"ל הר"ן כתב בשם הרא"ה שנתקנה הדחה זו להעביר הדם שנתייבש על שטח הבשר שאין המלח מפליט בחומו אלא דם שבתוך הבשר שהוא לח ולזה אם לא ידיחו אותו בתחילה יש לחוש שמא לאחר שינוח הבשר מלפלוט דם וציר יהא ניתך אותו דם ויבלענו: אבל דעת עצמו הוא דמדיח בתחילה כדי שיתרכך הבשר ויבא דמו על ידי מליחה שאם יהא נקרש על פניו לא יהא כח במלח להוציא דמו ומדברי הר"אש נראה שמסכים לדעת זו: והמרדכי כת' שהוצרכה הדחה זו להעביר לכלוך הדם שעל החתיכה שאם לא כן המלח נתמלא ממנו ושוב לא יוציא הדם שבחחיכה:. ולזה הסכימו כל הפוסקים דאין מליחה מועלת לבשר אם לא קדמה לה הדחה כמבואר בטור ובית יוסף י"ד ס' ס"ט:
גם צריך שתדע דבבשר שנמלח בדיעבד ולא הודח נמצא מחלוקת בין הפוסקים אם יש לו תקנה בשיחזור להדיחו ולמולחו שנית: סמ"ק כתב שאין לו תקנה כלל משום שעל ידי מליחה ראשונה פירש מקצת הדם ולא היה כח במלח להפליט כל הדם מאחר שלא הודח הבשר ואותו הדם עצמו שפירש חוזר ונבלע בבשר ואין מלח שני מפליטו כיון שפירש וחזר לתוכו: אבל מדברי בעל התרומות נראה שמועלת תקנה זו שהרי כתב שאם נתנו בשר שנמלח על גבי בשר שלא נמלח באופן שבולע הדם הפורש מאותו בשר שיש לו תקנה במליח' ב': ואם בנדון זה מועיל מליחה ב' כל שכן בנמלח ולא הודח שאם יש כח במלח להפליט הדם שקבל מאחר כ"ש שיש בו כח להפליט דמו ולדעת זו נטה הר"אש ז"ל: והרב בית יוסף בס' הנזכ' אף שחש לכתחילה לדעת הסמ"ק מ"מ הסכים לדעת בה"ת והר"אש אם הוא בענין שיש הפסד מרובה וערב שבת שא"א להכין אחר:
ואע"גב דלכתחילה צריך להדיח הבשר יפה מכל צדדיו כמבואר מדברי הגמ' מדיחו יפה יפה וגו' מ"מ הדחה מועטת מועלת בדיעבד וכן אם לא הודח כי אם מצד א' נראה שמועיל בדיעבד דומיא דמליחה דלכתחילה הצריכו למלוח הבשר יפה יפה מכל צדדיו ובדיעבד אם לא נמלח כי אם מצד א' הרי זה כשר כדמוכח מדברי הרשב"א ופסק כמותו הרב בס' הנזכ': וה"ה גם כן בבשר שלא הודח כי אם מצד א':
ולבוא בנקל אל התכלית המבוקש ממנו ראוי שנחקור אם טעם הפסד מרובה להתיר איזה דבר האסור צודקת בכולל או אינה בודקת כי אם בחלק מחלקיו: ר"ל אם טעם זו צודק' אפילו בנושאים האסורים לפי הדין או לפי התקנה ונתבאר בהם כל כך האיסור עד שהוא מוסכם לדעת כל הפוסק' ז"ל: או אינו צודק כי אם בנושאים שלא נתבאר בהם האיסור לדעת כל הפוסקים עד שנמצא בינהם מחלוקת אם אותם הנושאים אסורים אם לאו: ושורש דבר זה בא במקום שנהגו דף נ"ה ע"ב דתני התם מושיבין שובכים לתרנגולים בי"ד ותרנגול שברחה מחזירין אותה למקומה ואם מתה מושיבין אחרת תחתיה וכו' ובגמ' השתא אותובי מותבינן אהדורי מבעיא אמר אביי סיפא אתאן לחולו של מועד אמר רב הונא לא שאנו אלא תוך ג' למירדה דאכתי לא פרח צימרא מינה ותוך ג' לישיבתה דפסדי לה ביעי לגמרי אבל לאחר ג' למירדה דפרח לה צימרא מינה ותוך ג' לישיבתה דאכתי לא פסדי ביעי לגמרי לא מהדרינן ר' אמי א' אפילו תוך ג' לישיבתה מהדרינן במאי קמפלגי מר סבר להפסד מרובה חששו להפסד מועט לא חששו ומר סבר להפסד מועט נמי חששו: ופ' רש"י ז"ל לא שאנו דאף במועד מחזירין אלא תוך ג' למורדה שעדין לא עברו ג' ימים שברחה מעליהם: דאכתי לא פרח במרא לא עבר חמימותיה ממנה והיא נוחה להחזיר ולאחר ג' לישיבתה שכבר ישבה עליהן ג' ימים קודם שעמדה מעליהן וכבר נשתנו הבצים ואם לא תחזור הרי הן אובדים דאין ראויין לאכילה אבל לאחר ג' למרידה שהיא קשה וטורח גדול להחזיר או אפילו תוך ג' למורדה אם תוך ג' עמדה מעליהן דאכתי לא פסדי ביעי שהרי ראויין הם באכילה לא מהדרינן אפילו תוך ג' לישיבת' הואיל ונשתנו קצת ואין ראויין לכל אדם אלא למי שדעתו יפה ואינו אסטניס מהדרינן להפסד מועט שמוכרן בזול למי שדעתו יפה: ויש מהפוסקים ז"ל שפסקו כר' אמי כדמשמע מבית יוסף א"ח ס' תק"לו שהבין מדברי הרמב"ם בסוף הלכות י"ט שהסכים לדעת ר' אמי ומשום זה כתב גם הוא בשולחנו הטהור וז"ל ואם הושיבה קודם המועד וברחה מעליהם יכול להחזירה והוא שיהיה בתוך ג' ימים לבריחה: וכיון שהקפיד אל שיהיה בתוך ג' לבריחה ולא הזכיר שום תנאי אחר נראה דאפילו יהיה בתוך ג' לישיבתה דבענין זה ההפסד הוא מועט שהרי יכול למוכרם בזול יכול להחזירה דלהפסד מועט גם כן יש לחוש כר' אמי אבל אם הוא דבר שיש בה הפסד מרובה אם לא יעשנה הכל מודים דמותר לעשותה בחול המועד ומנדון זה היה נראה להוכיח בתחילת העיון שטעם הפסד מרובה בודקת בכולל שהרי לדעת כל הפוסקים חול המועד אסור בעשית מלאכה ולא נמצא מי שיחלוק בדבר ואף על פי כן המלאכות שיולד לאדם הפסד הרבה אם לא יעשה אותם מותר לעשותן בח"ה: ואבל אחר העיון וההשקפה בדבר נראה שאין ראיה מנדון זה כלל ואין טעם הפסד מרובה בודקת בכולל וטעם היתר עשית מלאכת דבר האבד בח"ה הוא משום שמעולם לא בא האיסור על מלאכות אלו ר"ל שבעלי תקנה זו כשגזרו שלא לעשות מלאכה בח"ה לא גזרו בהחלט על כל מלאכות אלא על אותן המלאכות שאפשר לאדם להניחן עד אחר הרגל ולא יולד לו מזה הפסד מרובה אבל אותן המלאכות שיש הרבה מהפסד אם יאחרו עשייתן עד אחר הרגל לא אסרו כלל ולפי זה לא נאמר דטעם הפסד מרובה דוחה תקנה דרבנן בשמותר לעשות מלאכה בח"ה אבל נאמר שרבותינו ז"ל לא העמידו דבריהם על מלאכות אלו ולעולם שאם היו גוזרים בהחלט על כל מלאכות לא היתה צודקת טעם הפסד מרובה לדחות תקנתם:
ובעבור שדבר זה עיקר גדול הוא ולא נתבאר בתכלית הביאור במה שקדם ראינו להרחיב בו הביאור יותר:. ונאמר דכל מה שאסרו רבותינו ז"ל בהחלט וגם הוא דבר מבואר ומוסכם מכל הפוסקים אותה התקנה בודקת לעולם בכל חלקי אותו כולל ר"ל הן בדבר שיש בו הפסד מרובה הן בדבר שאין בו הפסד מרובה וזה מוכח ממה שאמרו בפ' כל כתבי דף קכ"א דתנן התם נכרי שבא לכבות אין אומרי' לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתו עלינו וכו' ופ' רש י אין אומרים לו כבה רבנן גזור אמירה לגוי משום שבות וכן הסכימו כל הפוסקים ז"ל ומבואר בהרמב"ם פ' י"ב מהלכ' שבת ובב"י א"ח ס' שלד: ודבר ידוע הוא שבנדון זה אפשר שיהיה הרבה מההפסד שאם לא יכבו האש נשרף הבית וכל מה שבתוכה ואיסור אמירה לגוי לעשות מלאכה הוא מדבריהם ואף על פי כן לא התירו לומר לו בפירוש כבה משום שכשאסרו איסור אמירה לגוי אסרו בהחלט ולא חלקו באיזה ענין שיהיה וכן נמי באיזה נדון שיש בו מחלוקת בין בעלי המשנה או גמרא אם אותו הנושא אסור או לא ונפסק הלכה כדעת האוסרים לא נחוש לדעת המתירים אפילו בשעת הדחק והפסד מרובה אבל אם לא נפסק הלכה א שהמחלוקת יהיה בין יחיד ורבים ויהיה דעת היחיד להתיר נסמוך עליו אם הוא שעת הדחק והפסד מרובה: וזה למדנו ממה שנא פ' א' דנידה דף ז' ע"ב ר' אליעזר אומר כל אשה שעברו עליה ג' עונות דיה שעתה. ועל זה אתמר בגמ' תיר מעשה ועשה ר' כר' אליעזר לאחר שנזכר אמר כדאי הוא ר' אליעזר לסמוך עליו בשעת הדחק מאי לאחר שנזכר אילמא לאחר שנזכר שאין הלכה כר' אליעזר אלא כרבנן בשעת הדחק היכי עביד כוותיה אלא דלא איתמר הלכתא לא כמר ולא כמר ומאי לאחר שנזכר דלא יחיד פליג עליה אלא רבים פליגי אמר כדאי הוא ר' אליעזר לסמוך עליו בשעת הדחק מאי שעת הדחק איכא דאמרי שני בצורת ואיכא דאמרי טהרות וחשו רבנן להפסד טהרות. ופ' רש"י ז"ל שני בצורת הוו ואיכא הפסד מרובה עכ"ד: ובדרך זה הלכו כל הפוסקים אחרונים ז"ל ר"ל דבדבר נמצא בו מחלוקת בין הראשונים אם אותו הנדון אסור או לאו אף שלכתחילה חוששים לדעת האוסר מ"מ סומכין על המתיר בשעת הדחק והפסד מרובה ולאמת זה שכתבנו ומצא המעיין ראיות רבות ומופתיות הלא כתוב בספריהם אבל אנחנו לאהבת הקיצור לא ראינו לכתוב כאן אלא איזה מהן לבד. הא' הוא הנדון שהובא למעלה בבשר שנמלח ולא הודח שחולקים בו בה"ג וסמ"ק נגד בעל התרומות והר"אש אם יש לו תקנה לחזור להדיחו ולמולחו פעם ב' בית יוסף ז"ל חש לכתחילה לדעת האוסרים אבל בדיעבד והפסד מרובה הסכים לדעת המתירי': הב' בשיעור השהייה לעוף נמצא גם כן מחלוקת בין בה"ג וסמ"ק והמרדכי ובין הרמב"ם והרי"ף לפי פירוש הר"ן ולדעת הראשונים שיעור שהייה לעוף הוי כדי שחיטת רוב ס' א' בעוף בלי הגבהה והרבצה ולדעת האחרונים שיעורו הוא כדי שיגביה בהמה דקה וירבצנה וישחוט וכתב הרב ז"ל דלענין הלכה יש להחמיר כסברת הראשונים אלא אם כן הוא שעת הדחק או הפסד מרובה שאז יש לסמוך על סברת האחרונים הג' הוא הלכה למעשה הובא בס' ע' וז"ל כתוב בתרומת הדשן בסעודת ברית מילה מלחו בשר הרבה בכלי מנוקב ומלחו גם כן בכלי אחר עופות ואחר ששהו הכל כדי מליחה הניחו העופות עם הבשר בענין שנגעו זה בזה ונמצא אחר כך שא' מעופות היה טרפה ואין בכל הבשר ס' אפילו כנגד עוף א' והשיב דבכהאי גוונא לצורך סעודת מצוה ובדאיכא הפסד מרובה המיקל לא הפסיד מפני שהתוספ' והר"אש כתבו בפ' כל הבשר לחד שינויא דלאחר זמן שיעור מליחה פסק כחו של מלח ואינו חשוב עוד כרותח וכן כתוב בסמ"ג אבל היכא דלא הוי לסעודת מצוה אף דאיכא הפסד מרובה אין להקל מפני שספר התרומה ושערי דורא וא"ז אוסרים וגם ספר מצות גופיה לא סבירא ליה דאותו טעם הגון הוא עכ"ד: אבל בנושא הסכימו בו כל הפוסקים לאיסור לא מצאנו איזה מהאחרונים שיתרהו מטעם הפסד מרובה:
העולה מכל האמור הם ב' עיקרים: הא' שצריך להדיח הבשר יפה יפה כדי שיוכל המלח להפליט כל דמו ובדיעבד הדחה מועטת מועיל הב' דאין טעם הפסד מרובה צודק אלא בנושאים שנחלקו בהם בעלי הגמ' או הפוסקים ז"ל ולא נפסקה הלכה כמאן דבענין זה נסמוך על דברי המתיר אם הוא שעת הדחק והפסד מרובה. אבל בנושאים שהסכימו אליהם כל הפוסקים ז"ל לאיסור אין לנו להתירו בטעם הפסד מרובה:
ועתה נבוא אל הנדון שנשאל ממנו ונאמר דכל הבשר אסור באכילה ואין לה תקנה כלל וזה דלפי דברי השאלה הביאו מהמקולין סל מלא בשר ומהסתם היו שם חתיכות הרבה וכל בשר זה לא הודח אלא שהיתה עת גשמים ומזה נתלחלח הבשר מעט ובאת המשרתת ומלחה הבשר בשסברה שכבר הודח ודבר פשוט הוא דאין ירידת גשמים מועלת לכשיחשב כמו הדחה שהרי לא נפל המים כי אם על שטח החיצון של החתיכות שהיו למעלה בסל אבל כל אותן החתיכות שהיו למטה לא היה עליהם הגשם כלל: ואם בן אף אם נחשוב אותן החתיכות העליונות שנפלו עליהם הגשמים כאילו הודחו מצד א' להתירן בדיעבד ובשעת הדחק מ"מ שאר החתיכות שלא בא עליהן המים כלל לא הוכנו להפליט דמן במליחה ונמצא שנתבשלו בדמן וכיון שנתערב הכל הרי זה אסור גם טעם הפסד אינו צודק' בנדון זה לפי שבשר שנמלח ולא הודת ונתבשל אסור כפי הסכמת כל הפוסקים ז"ל ואם יקשה בעינך תשובת מהר"ם הובא בפסקיו ס' נ"ג ונמצא בתשובות הרשב"א ס' תת"ע וז"ל הבשר שנמלח ולא הודח ואסרת אינו כן דהא דמצריך תלמודא הדחה ברישא אין זה אלא לכתחילה כמו כבדא עלוי בשרא שלכתחילה לא ובדיעבד שפיר דמי דדמא משרק שריק בצליה והוא הדין במליחה כמו שפרשו התוספ' דאם לא כן הוי אסור למלוח שתי חתיכות יחד ואפילו חתיכה א בפני עצמה ואין להאריך עכ"ד ומאחר שיש דעת א' המתיר תרצה לשמוע אליו ולסמוך על דבריו הואיל והשרשנו דכל שלא נפסק' הלכה סומכין על דעת יחיד אם הוא שעת הדחק וכו' דע שהרגשנו בדבר והשתדלנו בהבנת דברי חכם זה כפי האפשר ולא יכלנו להסכים לדעתו בעבור שלא נתאמת לנו שהסכים אליה הרב ב"י ז"ל או שום פוסק אחר שאם היה דעת הרב להסכים לדעתו לא היה שותק מלהורות לנו חדוש כזה ובפרט כשכתב דין בשר שנמלח ולא הודח אם יש לו תקנה לחזור להדיחו ולמולחו פעם ב' ובנדון זה חש הרב להתיר בהפסד מרוב' כמו שמפורש למעלה ויותר חדוש היה לומר שאפילו נתבשל בשר זה בלא שום הדחה דמותר בהפסד מרובה ומאחר שלא הביא דעת זו נראה ובאותו נדון לבד חש הרב לדעת המתירים והטעם משום שכל שלא נתבשל הבשר נוכל לומר שיצא הדם על ידי הדחה ומליחה ב' כמבואר במה שקדם אבל כשנתבשל כבר הבשר אותו הדם שנשאר בלוע בו ולא יצא לחוץ להיכן הלך ונמצא שהבשר נתבשל בדמו ודבר ידוע הוא שעל פסק הרב ב"י ז"ל אנו סומכים ואם כן נחשב נדון וה כדבר שנפסקה הלכ' כדעת רבים ולא נשמע לדעת היחיד המתיר:
גם הראיות שהביא להוכיח דעתו לא ישרו בעני  בשאין לאלו הנושאים יחס והצטרפות עם הנושא שלנו לכשיוכללו תחת סוג א' ר"ל דטעם איסור בשר שנמלח ולא הודח הוא משים חסרון הכנה לפי שאין כח במלח לשאוב כל הדם שבבשר אם לא הוכן קודם על ידי ההדחה ואין טעם זו צודק' במליחת הכבד על גבי בשר דאיסורו לכתחילה משום רבוי ושפע דם שיש בכבד ונראה שאותו הדם נוטף על הבשר ובעבור שיש כח באש או במלח לשאוב כל אותו הדם מאחר שהכבד והבשר מוכנים לפולטו היתירו בדיעבד מה שאין כן בנ"ש שאין כח במלח לשאוב הדם כיון שלא הוכן הבשר לכך ויותר נראה שיש להשוות נדון זה לבשר ששהא ג' ימים בלא מליחה שאין לו תקנה עוד במליחה מפני שנתייבש דמו בתוכו ולא יבא עוד על ידי מליחה ולזה אין לאוכלו מבושל ואם בשלו אסור: ובנדון שלנו נמי שלא יבא הבשר מדי דמו כיון שלא הודח ונתבשל אסור ואין להאריך:
בסדר ובשנת ועתה לך ואנכי אהיה עם פיך וגו':
הרופא אחרן לידישמא:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופם כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: