שאלה כב ראובן היה לו אהוב מאח ושמו שמעון ונשבע ראובן לשמעון שאם תלד אשתו המעוברת זכר יהיה שמעון המוהל וכך אירע שילדה אשתו זכר ובתוך שמונה ימים ללידת' בקשה אשתו של ראובן מבעלה שיתן למול את בנה הנולד לה לדודה לוי והרבתה להפציר מבעלה שיגמול עמה החסד הזה לכבד דודה במצוה הזאת ולא אחר ראובן לעשות הדבר הזה בשביל אשתו ותכף הלך אצל אהובו שמעון ובקש ממנו שימחול השבועה שהיתה ביניהם וליתן לו רשות להתיר שבועתו ונתרצה שמעון לעשות זה ולמחול שבועתו ובתנאי שישבע לו כעת שבועה חמורה מחדש שאם יתן לו השם הזכות שיוליד עוד בן זכר שיהיה שמעון דוקא המוהל הוא ולא אחר וקיבל דבריו ונשבע לו בפני עדים שימול את בנו היולד לו. ויהי אחרי הדברים האלה ותמת אשתו של ראובן וינחם ראובן ולקח אשה חדשה בת יחידה מאיש עשיר ואביה הוא היה מוהל מפורסם לכל בני העיר ותהר האשה ותלד בן ויאמר לה בעלה הידוע תדעי כי שמעון אהובי הוא יהיה דוקא המוהל כאשר נשבעתי אליו. וכשמעה זאת התחילה לצעוק ולבכות במר נפש נגד פני בעלה ואמרה אם כן למה זה אנכי קצתי בחיי מפני בני אדם אחרים למסור בידם למול את בני כי איני מאמין לשום אדם בדבר הזה כי אם דוקא לאבי שהוא בקי בדבר ומהיר במלאכתו מלאכת שמים. וכשמוע ראובן את דברי אשתו אשר דברה אליו לאמר כדברים האלה הלך אצל חמיו וסיפר לו לו כל המאורע וגם הוא ישיב אמריו לו שדברי בתו הם דברים כנים ואמיתיים. ויהי כאשר שמע שמעון את הדבר חזה ויחר אפו ויקח את ראובן ויוליכהו לפני בית דין שיכריחוהו לקיים שבועתו וראובן טוען שהוא פטור מלקיים השבועה לפי שפנים חדשות באו לכאן כי אשה חדשה לקח ואדעתא דהכי לא נשבע. עכשו יורה המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה לדעת אם טענת ראובן צודקת שנקה משבועתו לפי שפנים חדשות באו לכאן כי אשה חדשה לקח או לאו. אלקטה נא שלש סוגיות מפוזרות בתלמוד המה ינחוני להוציא לאור משפט נד"ן:
הראשונה נחבאה אל הכלים פרק י"ח משנה ו': מטה שהיתה טמאה מדרס נשברה ארוכה ותקנה טמאה מדרס נשברה שנייה ותקנה טהורה מן המדרס: אבל טמאה מגע מדרס לא הספיק לתקן הראשונה עד שנשברה שנייה טהורה:
להבין זאת המשנה דטומאה וטהרה. צריכין אנחנו לדעת שבשבר ב' הארוכות או ב' קצרות נטהרה המטה טהרה שלימ' ממדרס ולא בא' מהן בלבד או בתקון א' מהן קודם שבירת השנייה: וזאת תמצית דברי הח' כמלאך האלהים הרמב"ם בארוכה בפירוש המשניות:
הרב רבינו שמשון ואחריו הרב ברטנורה פירשו: טהורה מן המדרס דאעג"ב דתקנה הראשונה קודם שנשברה השנייה טהורה מן המדרס דפנים חדשות באו לכאן שאחר שירדה לה טומאת מדרס נתחדשו לה פנים הללו ואין זו הראשונה מאחר שכבר נתחלקה כדי בטולה: וכן כתוב מפורש באלו קשרים דף קי"ב גבי סנדל שנפסקה אחת מאזניו וכו':
מסוגיא דנא למדנו לכאורה. זכות לראובן דנד"ן לנקותו משבועתו מטעם הואיל ומתה אשתו ראשונה שבתקנו קלקולה בקחתו אשה אחרת תחתיה פרחה ונסתלקה חייוב קייום שבועתו. כי פנים חדשות באשה חדשה באו לכאן. כמו במטה מטעם הואיל ונתקלקלה אף שנתקנה אח"כ שנסתלקה טומאתה משוליה. וטהרה מטעם דפנים חדשות: אמנם בדרישה ופרישה יאורו עינינו ונראה בבירור שאין הנדון דומה לראייה. באשר נדייק משמעו' הדבור והדבר אשר בגללו נשבע ראובן לשמעון חבירו על דעתו. בשבועה השנייה בהעד עדים. ואלה הדברים דבריו שאם יתן לו ה' הזכות שיוליד עוד בן זכר שיהיה שמעון דוקא המוהל הוא ולא אחר וקיבל דבריו ונשבע לו בפני עדי' שימול את בנו היולד לו: וזה בשנדייק הדבור. שאמר אם יתן לי ה' זכות שאוליד עוד בן זכר. ושנה בהפלאה בפני עדים. באמרו שתמול את בני אשר יולד לי: וזה בהן קודם ללאו. באמרו שיהיה שמעון דוקא המוהל ולא אחר: והדבר אשר בגללו נשבע על דעתו דשמעון. את כל ונוכחת דאמדינן דעתיה שבעבור לגמול לו החסד שמחל לו הפעם הראשונה נשבע בעדים בכל תוקף שהוא דוקא ולא אחר ימול בנו אשר יולד לו: בלי חזור בו ובלי שום כוונה אחרת בהעתיד להיות: הא קמן דתלה שבועתו בו והוא המוליד ולא באשתו ובשליתה. וא"כ כיון שאין פנים חדשות בו בגופו כי הוא אב הילד היולד מאשתו השנייה כמהראשונה. לא דמי נד"ן לראייה דמטה שנתקלקלה ונתקנה. כי במטה עצמה ובגופה באו פנים החדשות ובנ"דן באו בגופות שתי נשיו אשר לא נשא את שמותן על שפתיו שהאחת מתה והשנית ילדה. ובדיוקא תלה נדרו ושבועתו לשמעון בגופו ובעצמו לאמץ את רוחו שיבטח בו שיקיים דברו:
הסוגיא השניה כתובה בכתובות דף ק"א: הנושא את האשה ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה חמש שנים נשאת לאחר ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה חמש שנים וכו' הפקחים היו כותבים ע"מ שאזון את בתך חמש שנים כ"ז שאתה עמי:
פירש רש"י נשאת לאחר אחר שגירשה הראשון: כ"ז שאת עמי. ולא אם אמות או תמותי או אגרשך: וכן פסק הרמב"ם בפ' כ"ג מה' אישות ובפ' י"א מהל' מכירה: והטור הב"י וש"ע בא"ה סי' קי"ד ובח"מ סי' ר"ז: מתה (האם) אינו חייב לזונה וכן אם נתגרשה אפי' חזר ונשאה דכ"ז שאת עמי מאלה הנשואין משמע:
משטחיות הדברים האל נלמוד לכאורה לפטור ראובן דנ"דן מלקיים שבועתו. דהשתא ומה אם בנתגרשה האשה וחזר ולקחה בעצמה נפטר האיש מלפסוק המזונות שחייב עצמו לתת לבתה ה' שנים. ואבדה הבת זכותה מטעם פנים חדשות. בנ"דן שמתה אשתו. לאו כל שכן שפטור אבי הבן ונקי משבועתו שנשבע לשמעון שיתן לו למול את בנו ושאבד המוהל זכותו בקחת ראובן אשה אחרת בפנים חדשות ? הין הכי נמי דהכי הוה מסתברא אמנם בתר החיפוש יתברר לנו שראובן חייב לקיים שבועתו. וראייה לדבר מאותה הסוגיא בעצמה. דמה טעם ברישא דמתניתא נגזר שאף שגירשה הראשון לא אבדה הבת זכותה. אין זה כי אם מפני שפסק עם אשתו לתת לבתה מזונות סתם ואבדה בסיפא דההיא מתניתא זכותם. ומפני שפסק עמה כפקחין כל זמן שאת עמי. דמשמע מאלו הנשואין: ומתה או נתגרשה פנים חדשות באו לכאן: ובכחנו זאת תצא דינ"ה בנ"דן אף שמתה אשתו ולקח אשה חדשה שפ"ח אין כאן. ולא אבד שמעון זכותו ולא נקה ראובן משבועתו. בעבור שנשבע בסתם שימול הבן שיולד לו וזה בדייוק דבורו. בהן קודם ללאו. ואומדנות דעתיה. ושלא זכר את אשתו בכלל או בפרט בתנאו כבסיפא דמתניתין כ"ז שאת עמי:
הסוגיא השלישית ג"כ היא בכלים פרק י"ז: תנן התם כל כלי בעלי בתים שעורן כרמונים. בעי ר' חזקיה ניקב כמוציא זית וסתמו וכו' מהו ? א"ל ר' שנית לנו סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותקנה טמאה מדרס נפסקה שניה ותקנה טהורה מן המדרס וכו' (שם בכלים פ' כ"ו. הלכה ד'): ואמרינן מאי שנא ראשונה דהא קיימה שנייה ? שנייה נמי הא מתקנה ראשונה ? ואמרת לן פ"ח באו לכאן: עד כאן לעניינינו:
מינה לנפקותא דדינא נלמוד ג"כ לכאורה שראובן נקי משבועתו הואיל ומתה אשתו. והמוהל אבד זכותו. בפנים חדשות כמו שנסתלקה טומאה מכלי בעלי בתים בניקב כחצי רמון ובהפסק אזן שנייה מהסנדל: אמנם בראות החילוק שבין המשנה הזאת לנד"ן יתברר האמת שבמשנה יש פנים חדשות בגופות הכלים והסנדל בעצמם שנטמאו ונטהרו לא כן בנד"ן שלא נתחדש שנוי ותמורה בגופו ובעצמו של הנשבע במות אשתו ובקחתו אחרת. מפני שנשבע סתם שימול הבן שיולד לו. בדייוקא דדבריו כפשטן. בהן קודם ללאו ואמדנות דעתיה מבלי זכור את אשתו בתנאיו. ובתלתא סוגיות אילין חזקה מספקת לצדק טענת שמעון המוהל שפנים חדשות אין כאן אבל יש כאן עבותות השבועה עליו על ראובן לקיים אותה בלי יחל דברו: ואין צורך לסוגיות אחרות דכוותייהו:
ובמשפט הנעלם רצוני לומר על טענת ראובן מפני דברים שבלב לפטור עצמו באמור דאדעתא דהכי לא נשבע: נלע"ד שאין מקום לטענה הזאת. בכח הלכתא פסוקה וחלוקיה אילין: דתנינן בנדרים נ"ה ע"ב: השוגג בשעת הוצאת הנדר מפיו וכו' (ודין השבועה בדין הזה כדין הנדר כפי הרמב"ם ה' נדרים פ"ד והטור י"ד רל"ט) ואם היה יודע שהוא כן לא היה נודר אינו נדר: וכן פסקו הרמב"ם ה' נדרים פ"ח הטור וב"י בי"ד ה' נדרים סי' רי"ח ורל"ב סעיף ו': ועוד שם כל הנודר או נשבע רואין הדברים שבגללן נשבע או נדר ולומדין מהם לאיזה נתכוון והולכין אחר הענין לא אחר משמעות הדבור וכו' ובעל המפה חילק וכתב וכל זה דוקא בנודר בינו לבין עצמו אבל בנודר לחבירו כל שלשון הנדר כולל הולכין אחריו אם לא באמדנא דמוכח וכן משמע מדברי ריב"ש והרמ"בן:
תורת העו"לה מאלו ההלכות שראובן חייב לקיים שבועתו כי לא יעלה על דעת איש מעולם ששוגג היה בעת אשר בטא השבועה בשפתיו ואף אם ת"ל שיפטר על העדר ידיעה שאם היה יודע כן לא היה נשבע. גם זה אינו שוה לו כי אין זה כי אם בנשבע בינו לבין עצמו אבל בנודר לחבירו כנד"ן אין לנו להלוך אחרי כוונת הלב כ"א אחר לשון הנדר וכללותו: ומשום אמדנא דמוכח בדברי' שבגללן נשבע קנסינן לראובן לבלתי יחל דברו. כי לפי הענין נשבע למען גמול לו החסד שעשה עמו במחול לו מילת בנו הראשון ובשביל נתינת רשותו להתיר שבועתו. חזר ונדר לו ביתר שאת ויתר עז מבראשונ' ודאי בלי שום כוונה אחרת ואמר שאם יתן לו ה' הזכות שיוליד עוד בן זכר שיהיה הוא דוקא המוהל ולא אחר וקבל בפני עדים ונשבע שימול את בנו היולד לו: וסוף דבר בכל הפנים שאתה פונה אין אתה פונה אלא להלוך בנד"ן אחר משמעות הדבור: כפי פסקי מורי הוראות הגדולים מגיהי חשכנו ז"ל אשר קדמתי זכרם:
עוד שבראובן לבו"ר לו טענת ההקנאה ואמר שמעיקרא לא חיילא שבועתו מפני שבזמן שבטא אותה בשפתיו היה מקנה למוהל דשלבל"ע: ושלא בלבד לא היתה מעוברת אשתו השנייה אלא עדיין הייתה בחיים הראשונה וא"כ אבד המוהל זכותו כי מוסכם הוא שאין אדם מקנה דבש"לבל: וכפי סברת הרב רבינו יחיאל הכתובה בהגהות אחרונות דמרדכי פ' רבי אליעזר דמילה בשם מהר"ם ז"ל וז"ל מי שנדר (לחבירו להיות בעל בריתו או למול את בנו) אפי' בעודה מעוברת אינו כלום דהוי דשל"בל. ואין כאן נדר ואין כאן שבוע' וגם כפי הרא"ש כלל י"ב סי' ג': בכתבו סברת רבנא מאיר דיכול לחזור בואם הקנה לאחד בעל הברית דדבר שלב"לע הוא ודברים בעלמא הם ויותר מזו אפי' כבר נולד ושכמו כן פסק הוא בתשובה כ"ב: שאין מועיל הקנין: נמשיכהו ביתה יוסף בי"ד סי' רס"ד שנאספו שמה כל ההד"רים האדירים לחייב הנודר כזאת אם קיים הקנאתו בשבועה: ואלו הן: מוהר"ם שפסק מי שנדר לחבירו להיות בעל בריתו או למול את בנו צריך לקיים לו מ"מ ואע"ג דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם הואיל ומנהיג בני אדם וכו' ומסתמיו' דבריו משמע שנדר לו קודם שנולד הילד באמרו שהקנה לו דבר שלא בא לעולם: ועכ"ז פסק שצריך לקיים נדרו: מהרמ"אי פירש על מה שכתב הרא"ש שאין מועיל קיבול הקנין משום דהוה קנין דברים בעלמא אבל אם נשבע כופין אותו שיקיים שבועתו. ומה שאמרו שאינו מועיל נתינת וקיבול הקנין ודאי מיירי בקודם שנולד כי לא יוצדק אמרם שלא יועיל אחר שיולד דאז דבר שבא לעולם הוא ולמה לא יקנה. ובעל המפה כתב ג"כ ואם נשבע וכו' כלומר אפילו קודם שנולד: והרב יחיאל והרא"ש לא יחלוקו עליהם בהיות שבועת הביניהם כי דבריהם נאמרים בקנין לחוד או במתנה כאשר שפתותיהם ברור מללו: ונוסף עליה' פסק מהר"ר בן ליב ח"א דף ק"א וז"ל: דבר אסמכתא או דבר שלא בא לעולם או שלא היה בו קנין שנשבע עליו חייב לקיים שבועתו:
האמנם עוד טוען ראובן להסתלק תלונת שמעון מעליו במצות מילת בנו שמפני מיתת אשתו הראשונה אבד זכותו מההיא דכתובות דף ק"ג: דתנינן התם: אלמנה שאמרה אי אפשי לזוז מבית בעלי אין היורשים יכולין לומר לה לכי לבית אביך אלא זנין אותה ונותנין לה מדור לפי כבודה:
ובגמרא אמר אביי נקיטינן מדור אלמנה שנפלה אין היורשים חייבים לבנותה משניסת וכו': שכך כתב לה: ואת תהא יתבה בביתי ומתזנית מנכסי כל ימי מיגר אלמנותיך וכו': וכל להקת הפוסקים פה אחד נבאו בסגנון אחד להלכה כדברים האלה וכהווייתן שנסתלק זכותה בנפילת הבית: וכח אין לה לחייב היורשי' לשוב לבנותו. ואפי' לתבוע דבר זה מהם: ומרן בכ"מ פ"ח מאישות הודיע לנו שהרשב"א כתב לאו למימרא שאין חייבין לבנותו אבל אם בנאוהו שתהא דרה בו. אלא מכיון דנפל נסתלק זכותה ממנו:
נפקא מיניה לכאורה שכשם שנסתלק זכות האלמנה ממה שחייב בעלה עצמו בשטר הכתובה בחוב גמור לתת לה דירה כל ימי מיגר אלמנותה. כיון שנפל הבית. ושנפטרו היורשים (אף שבנאוהו מחדש) מידי חובת מירשיהם ונפקע שעבודם. בכמו כן נסתלק ג"כ זכות שמעון המוהל דנ"דן ממה שחייב ראובן עצמו בשבועה לזכותו במילת בנו. שנפל ביתו זו אשתו ומתה על פניו אשר על כן נפטר ראובן מידי חובת קייום שבועתו אף שבנה ביתו מחדש באשה חדשה ונפקע שעבודו:
אמנם בעיון וחיפוש מוכח שהטענה הזאת אינה צודקת ומנפשה נפלה דשאני דין מדור האלמנה מנד"ן. שהאלמנה אבדה זכותה מפני שהיורשים לא חייבו עצמם בזה החוב כ"א מירשיהם ורק הוא נשתעבד לה בכתובה. ומשום הכי בנפילת הבית יכולין הם לפטור עצמם משעבודה ואבדה זכותה אבל ראובן דנ"דן שהוא שעבד עצמו לתת בנו למול בשר ערלתו לשמעון אינו יכול לפטור עצמו משעבודו בכבלי השבועה החמורה שבטא בשפתיו. ולא יאבד שמעון זכותו אלא אם היה תולה נדרו באשתו ובבנה אשר תלד:
דכוותיה שנינו בב"מ דף ק"ג. בית זה אני משכיר לך אם אחר שהשכיר נפל הבית אינו חייב לבנותו ואם השכיר לו בית סתם אם אחר שנתן לו בית נפל חייב לבנותו: וממנה אנו לומדין ג"כ חובה לראובן. דנ"דן בדיוק לשון בית זה. המורה באצבע זה ולא אחר. וכן אחת דינו שראובן היה נקי משבועתו אלו אמר מאשתי זאת כמפרט ואומר בית זה: אבל בשבועתו בסתם אשר יולד לו. לא יאבד שמעון זכותו וחייב ראובן לקיים אותה כמשכיר בית סתם שבנפילתו חייב לבנותו ודי בזה כי בחלתי באריכות והמשכיל יבין:
ואם לא תאבה האשה ללכת אחרי משפטינו ותען ותאמר לפטור את בעלה שגדול כח שלום הבית מכח השבועה ששמו ית' הקדוש נמחה יל המים כדי להטיל שלום בין איש לאשתו. ודמזדקקי' להתיר שבועה. רק כד מתרמיא מלתא דאית ביה תקנתא או מצוה כגון הא דנ"דן מעשיית שלום בין איש לאשתו וכו' כמו שפסק הטור בי"ד סי' ר"ל בשם הרב האלפסי והרא"ש בפסקיו בפ"ד דנדרים: ושבעבור זאת שואלת בב"ד שיכריחו לשמעון לתת לבעלה רשות לזכות אביה במצות מילת בנה: אי איישר חילי ויראה בעיני מורי ורבותי אקנס אותה בשתיקה. ואל בעלה אכריח בקייום שבועתו. אותה בשתיקה כי אין להשגיח בפצירות וצעקות אשה סרבנית כמותה. שמחאתה אינה מחאה הומיה היא וסוררת מנגדת בעלה בדבר שאינה רשאה. כאשר כבר הורה זקן ויושב בישיבה עליונה מהרי"קו בתשובה ש"ו ע"ו וז"ל אין כח באשה ליתן לאחד למול את בנה מאחר דלא שייכא במצות מילה: ובעל המפה. בא אחריו ומלא דבריו בי"ד סי' רס"ד: מועתקת מתשובת ר"ת: בתוספת מדיליה וז"ל ואם כן על בעלה לכבד במצות מילת בנו למי שלבו חפץ והיא אינה יכולה לעכבו: ואל בעלה אכריח בקיום שבועתו: על הקלותו שני פעמים לישא את שם ה' אלהינו ללא צורך. שכל העולם כלו נזדעזע בשמע קול אלהים מדבר מתוך האש לא תשא. ואף שהרשב"א בתשובה כתב שכבר נהגו האידנא להתיר שבועות כדינא דתלמודא: והרא"ש והרמב"ם פסקו כמותו בפ"ו דשבועות: כבר זכר הב"י בי"ד סי' ר"ל הנ"ל: שמקצת הגאונים ובפרט רב האיי גאון החמירו על עצמם שלא להתיר נדרים ושבועות: וחתמו דבריהם באמרם ואין להקל בדבר התרת שבועות אלא כד מתרמיא מילתא דאית ביה תקנתא או מצוה כגון עשיית שלום בין איש לאשתו וכו' ובנד"ן יש קלקול ויש עבירה ואינם נצים האיש ואשתו. וכח ב"ד חושבי שמו מצווים למנוע שינוח שבט הרשע על גורל הצדיקים: ומ"מ בעבור שנדר או נשבע על דעת חבירו אין מתירין לו אא"כ הודיעו זה לאותו שנדר על דעתו: (ככתוב בי"ד רכ"ח כ':) ומהרי"ק שורש כ"ב כתב דאפי' הודיעו אין מתירין אלא מדעתו ורצונו:
כל אלה ראתה עיני ומפרטם נראה בעליל דאין לראובן כח בטענת פנים חדשות לא משום דברים שבלב דאדעתא דהכי לא נשבע לא מפני שהיה דבר שלא בא לעולם וגם לא שיאבד זכותו המוהל במיתת אשת ראובן וכמו כן שאין לשמוע בקול אשתו בבית דין בטענת שלום הבית: ושחייבין לכוף את בעלה לקיים שבועתו (כנ"ל ב"י בי"ד סי' רס"ד) ולרווחא דמלתא אחרון אחרון חביב ועליו אין להשיב פסקא דנא מכה בפטיש אשר עליו נסמך סברתינו. כתובה בחרט הריב"ש בשם הרא"ש סי' של"ה וז"ל מי שהקנה לתת לחבירו מחצית מה שירויח אע"גב דאין אדם מקנה דשל"בל אם נשבע חייב להשלים שבועתו מכח שבועתו. והרב בעל המפה בח"ה ר"ט סעיף ד': בא אחריו בסגנונו ומלא דבריו לפסק הלכה בלי שום חולק: וזאת התורה אם יכשר בעיני השר וכהנא רבא ידידנו מו"ר יצ"ו בימיו ובימינו. ירחם ה' עלינו מן השמים: ויפתח לנו שערי אורה ומציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים:
באמשטרדם ער"ח האביב שנת את היית בעכרי ואנכי פציתי פי אל ה' ולא אוכל לשוב לפ"ק:
לעבד ה' לדוד הוא הקטן דוד בן לא"א החכם והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס י"ץ שם משפחתו חפשי בישראל:
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס