שאלה ראובן שהיה ירא ה' והיה חושש למיתה בלי צוואה בחשבו על חיי בני אדם כי המה הבל ואין דבר יותר ודאי מהמיתה ויהי היום בהיותו בריא והולך על רגליו נכנסה דאגה בלבו יום המיתה וקרא לשמעון ולוי אוהביו ומיודעיו וצוה מ"מ לכתוב שטר צוואתו וכתב מתנות לת"ת ולעניים ולמעשים טובים כמו סך חמשת אלפים זהובים וחתם הוא ושמעון ולוי הנזכרים להיות עדים נאמנים על זאת הצוואה ויהי מקץ שנתיים ימים נפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש וכראות יורשיו שזמן שטר צוואתו מוכיח שהיה בזמן שהיה בריא והולך על משענתו והעדים מעידים כמו כן אינם רוצים ליתן שום דבר מהמתנות הנזכרים בצוואה באמרם שמתנת בריא צריך קניין או זכייה על ידי אחר דדוקא בחולה המצוה מ"מ אמרינן דדבריו ככתובין וכמסורין דמו כדי שלא יטרף דעתו אבל בבריא הדואג ליום המיתה לא אמרינן הכי וגזברי ההקדש ומקבלי המתנות טוענים שכל הדואג ליום המיתה היינו מצוה מ"מ והראיה מהמפרש לים והיוצא בשיירא והיוצא בקולר שהם בריאים וכולם שוים למצוה מ"מ ואינם צריכין לא קנין ולא מסירה אלא דבריהם ככתובין וכמסורין דמו ולכן המשיב בתבונתו ידריכם בדרך האמת ויוציא לאור דין זה לאמיתו ושכרו יהיה כפול מן השמים:
תשובה תנן בפרק האומר (גיטין דף דף ס"ה ע"ב) בראשונה היו אומרים היוצא בקולר ואמר כתבו גם לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו חזרו לומר אף המפרש והיוצא בשיירא רבי שמעון שזורי אומר אף המסוכן ובגמרא גניבא יוצא בקולר הוה כי הוה קא נפיק אמר הכו ארבע מאה זוזי לרבי אבינא מחמרא דנהר פניא אמר רבי זירא דרא רבי אבינא לסילתיה ואזל לגבי דרב הונא רביה דאמר רב הונא גיטו כמתנתו מה מתנתו אם עמד חוזר אף גיטו אם עמד חוזר ומה גיטו אף על גב דלא פריש כיון דאמר כתבו אף על גב דלא אמר הנו אף מתנתו כיון דאמר תנו אף על גב דלא קנו מיניה עכ"ל הגמרא: ופירש רש"י היוצא בקולר ליהרג למלכות: ואמר כתבו. אף על פי שלא אמר תנו: יכתבו ויתנו. דאגב פחדיה טריד ולא פריש: המפרש לים: והיוצא בשיירא למדברות: המסוכן. חולה: מחמרא. מיין שיש לי: דרא רבי אבינא לסילתיה. יטעון רבי אבינא סלו על כתפו למזונותיו להוצאת הדרך וילך לו אצל רב הונא רבו כי על פיו ושמועתיו יזכה במתנה בלא קניין: דאמר רב הונא. בפרק מי שאחזו: גיטו. דשכיב מרע: כמתנתו וכו'. ומינה ילפינן אנן נמי דמה גיטו אף גב דלא פריש תנו נותנין כדתנן במתני' ביוצא בקולר ובמסוכן אף מתנתו וכו': עכ"ל:
ואיכא למידק בדברי רש"י ז"ל אמאי נקט בדבריו כדתנן במתני' בקולר ומסוכן וקאמר בבא קמייתא ובתרייתא ושבק תרי בבי מציעי דבשלמא אי הוה נקט יוצא בקולר לחודיה הוה אמינא נקט קמייתא וה"ה להנך אבל השתא דנקט קמייתא ודברי רבי שמעון שזורי דהוא בבא בתרייתא אמאי שבק מפרש בים ויוצא בשיירה בדוקא ואפשר לומר דרש"י ז"ל סובר דלא קאי הא דרב הונא איוצא בשיירה ומפרש בים אלא איוצא בקולר ומסוכן בלחוד קאי ולפיכך נקט במילתיה הני תרי ותו לא וכן הוא דעת הרא"ש ז"ל שאחר שהביא דכרי רב הונא כתב למימרא דהני ארבעה דתנן במתניתין כולהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הילכתא ובפרק מי שמת כתבתי דמפרש ויוצא בשיירה לענין גט דוקא יש להן דין שכיב מרע דאינהו טרידי ובהילי ומועיל כתבו בלא תנו אבל לא לענין מתנה עכ"ל וז"ל בפרק מי שמת מנין למתנת שכיב מרע מן התורה אמר רמי בר יחזקאל מהכא ואחיתופל ראה כי לא נעשתה עצתו ויצו אל ביתו וגומר בצואה בעלמא ומכאן משמע דיוצא בקולר יש לו דין שכיב מרע וכן בגיטין גבי גנובא יוצא בקולרסוה. ורב אלפס ז"ל כתב דיוצא בקולר ומפרש ויוצא בשיירה ומסוכן כולהו בצואה דידהו כמצוה מחמת מיתה נינהו,, ולא מסתבר טעמא במפרש ויוצא בשיירה. דודאי יוצא בקולר הוי יוצא ליהרג ואין לך מצוה מחמת מיתה גדול מזה כדחזינן באחתיה דרב דימי דאמרה ווי ווי דקמייתא ההיא איתתא קרי ליה מצוה מחמת מיתה אף על גב דלא הזכירה מיתה בשעת המתנה דבגלוי מילתא בעלמא סגי וכן מסוכן שתקף עליו החולי ונטוי למות כל צואתו חשבינן מחמת מיתה אפילו לא הזכיר מותה והכי איתא בירושלמי דפיאה איזהו שכיב מרע כל שלא קפץ עליו החולי דרך ארץ הקרובים נכנסים אבלו מיד והרחוקים אחר שלשה ימים ואם קפץ עליו החולי אלו ואלו נכנסין מיד אלמא משמע דאמר שלשה ימים נקרא שכיב מרע וכל צואתו מחמת מיתה הוא אבל מפרש ויוצא בשיירה נהי דלענין גט מדמינן להו ליוצא בקולר היינו לענין בהלה דמחמת טירדת הדרך הם בהולים ואין דעתן מיושבת עליהן לגמור דבריהם ולומר תנו ובהיל טפי ממסוכן אבל לענין נתינת ממון לא דמו כלל ויוצא בקולר ומסוכן כשנתנו כל ממונם ודאי אדעתא שהן סבורין למות נתנו אבל מפרש ויוצא בשיירה מדעתם יצאו ודעתם לחזור וכן כתב ה"ר יונה ז"ל: וכן כתב הטור כשמו בח"מ פי' ר"ן נמצא לפי דעת וו כי המסוכן והיוצא בקולר דינם כמצוה מחמת מיתה אבל המפרש בים והיוצא בשיירה מתנתם מתנת בריא וצריכים קנין או זכיה על ידי אחר:
אמנם הרי"ף ז"ל סברא אחרת יש לו והוא דרב הונא אכולא מתניתין קאי וכולם יש להם דין מצוה מחמת מיתה שכן כתב במסכת גיטין פרק ששי למימרא דהני ארבעה דתנינן במתניתין כולהו בשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הילכתא עכ"ל: ועוד הוסיף שנית ידו וכתב בפרק מי שמת והני ארבעה דתנן בגיטין דאינון היוצא בקולר והמפרש בים והיוצא בשיירה והמסוכן כולהו בצוואה דידהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו עכ"ל וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שמיני מהלכות זכיה ומתנה וז"ל והמפרש בים והיוצא בשיירה והיוצא בקולר המסוכן והוא שקפץ עליו החולי והכביד עליו חליו כל אחד מארבעתן כמצוה מחמת מיתה והרי דבריו ככתובין וכמסורין ומקיימין אותן אם מת ואם ניצל ועמד אפילו קנו מידו במקצת חוזר כדין כל מצוה מחמת מיתה עכ"ל וכתב ה"ה שזוהי דעת הרי"ף ושכן כתב הרמב"ן ז"ל וכת' עוד שיש חולקי' במפרש ויוצא בשיירה לעניין מתנה שאין דינם אלא בדין בריא שלא תיקנו אלא בשכיב מרע שלא תטרף דעתו עליו וכן בהולך למות כגון יוצא בקולר דהא מאחיתופל גמרינן לה ויצו לביתו ויחנק בצואה בעלמא אבל במפרש ויוצא בשיירה שאין מיתתן סמוכה אין לנו וזה דעת הרב רבינו יונה וכן הסכים הרש"בא ז"ל עכ"ל והר"ן ז"ל הכריע כדעת הרי"ף והרמב"ם דמדקאמר לה רב הונא סתמא שמע מינה דאכולהו קאי שאל"כ היה לו לפרש ועוד דמילישניה דרב הונא משמ' דמגט מוכח לה דקאמר ומה גיטו דאלמא ה"ק כיון דבגיטו לא צריך תנו במתנה נמי לא צריך קנין וכי תימא ומה ענין זו אצל זו נראה לי דה"ק מאן אמר לן דתנו לה רצה לומר דילמא רצה לשחק בה אלא ודאי היינו טעמא דמשום דקים לן שכל אלו מתיראין על מיתתן ואין אדם משטה ומשחק בשעה שהוא מתירא ממיתתו וכיון דטעמא משום הכי הוא אף מתנתו בכל הני לא צריך למקנא מיניה שהשוו חכמים מדותיהם בכל מצוה מחמת מיתה שיהו דבריו כמסורין ולא משמע כלל דרב הונא לאו מגט למד למתנה אלא שכא להשוותה ולא לכולן אלא לב' מהם וסתם דבריו ולא פירש עכ"ל: הרי לנו שני עמודי ההוראה הרי"ף והרמ"בם ז"ל סוברים דמפרש בים ויוצא בשיירה אע"ג דלאו שכיב מרע נינהו ולא הזכירו מיתה בדבריהם מכל מקום דינם במצוה מחמת מיתה נינהו דכיון שהולכים במקום סכנה ודאי דבריהם הם כמצוים מחמת מיתה ונראה להביא סיוע לסברא זו בגמרא דבני מערבא דגרסינן התם אמר רב מונא לא סוף דבר יוצא בקולר של סכנה אלא אפילו קולר של ממון שכל קולר בחזקת סכנה ע"כ הרי בפירוש דלא בעינן קולר של סכנת נפשות אלא אפילו של ממון ונראה דה"ה המפרש בים והיוצא בשיירה דכל הדרכים כחזקת סכנה הן וא"כ בכולהו אמר רב הונא מתנתו כגיטו ותמיהא לי על הרא"ש ז"ל שהביא הירושלמי הזה והנה נראה שהוא הפך דבריו:
והשתא לדעת איזו מן הסברות האלו ראוי לנו לפסוק כמותה כתב הרב ב"י בח"מ סי' ר"ן וז"ל ודברי הרמ"בם בפרק ח' מהלכות זכיה ומתנה כדעת הרי"ף וכתב ה"ה שדעת הרמב"ן כהרמ"כם ודעת הרשב"א כר"י והר"ן בפרק התקבל ובפרק מי שמת האריך בטענות וראיות שתי הסברות והסכים לדעת הרי"ף והרמב"ם והכי נקיטינן עכ"ל וכן ספק בשולחנו הטהור והעתיק לשון הרמב"ם ז"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על שאלת החכם השואל אשר שאל על ראובן שנכנסה דאגה בלבו מיום המיתה ועשה צוואתו בהיותו בריא ועומד על רגליו וצוה מחמת מיתה אם יש לו דין מצוה מחמת מיתה כיון שהיה בריא בזמן שצוה כמו שמוכח מומן השטר ועדות העדים ואען ואומר שנראה לי שהדבר פשוט דלהרא"ש והעומדים בשיטתו אין זה מצוה מחמת מיתה אלא דינו כמתנת בריא שצריך קנין או זכיה ע"י אחר שהרי לפי דעתם אין הדין הזה נוהג אלא במסונן וביוצא בקולר ששניהם בתכלית הסכנה ולא במפרש בים וכיוצא בשיירה אע"פי שכל הדרכים בחזקת סכנה וכ"ש בנדון דידן שהרי הוא כריא והולך על רגליו אבל להרי"ף ולהרמ"בם והעומדים בשיטתם דהני ארבעה השנויים במשנה כולהו אית להו דין מצוה מחמת מיתה צריך עיון אי הני ארבעה בדוקא ותו לא מפני שהמפרש בים והיוצא בשיירה הוו כיוצא בקולר משום דכל הדרכים בחזקת סכנה הן אכל הבריא העומד על רגליו לא אע"גב שאמר בפירוש שמצוה מחמת מיתה או אי הני ארבעה לאו דוקא וכל המצוה מחמת מיחה הוי דינא הכי והנה מדברי הר"ן שכתבתי לעיל היה נראה דהני ארבעה לאו דוקא וכל המצוה מחמת מיתה הוי דינא הכי דכתב ז"ל דקים לן דכל אלו מתיראין על מיתתן אין אדם משטה ומשחק בשעה שהוא מתירא ממיתתו וכיון דטעמא הכי הוא אף במתנתו בכל הני לא צריך למקני וכו' הרי שפי' שהטעם הוא משום שמתירא מן המיתה וא"כ כל הכותב שהוא מצוה מחמת מיתה מטעם שמתירא מן המיתה הוי דינא הני אלא שהמדקדק בלשונו יראה בבאור דלא קאי אלא על אותן הארבעה השנויים במשנה והסתכל אמרו דבכל אלו מתיראין וכו' ועוד כתב בכל הני לא צריך למקני והן אותן הארבעה הנזכרים בתחלת דבריו וזה נ"ל פשוט וא"כ אין מזה שום הוכחה:
ברם בתר דנא לאינא טובא ואשכחנא דכתב מוהר"י קולון בסימן צ"ד בשם גאון וז"ל הבריא שאמר בלשון צוואה מתירא הוא שמא ימות פתאום והרי הוא מצוה כך וכך אין בו דין מצוה כלל אלא אם כן חת סמוך לדבריו וכו' עכ"ל הרי מוכח מדברי הגאון שלא נאמר דין מצוה מחמת מיתה על הבריא עוד מצאתי תשובה להרשב"א ז"ל הובא בב"י בח"מ סימן ר"ן וז"ל שאלת ראובן שהוא תולה ומתירא שמא ימות פתאום ומהלך כחוץ כשאר בני אדם ועלה בדעתו לצוות על ביתו מחיים כדי לסלק מחלוקת מכין יורשיו ורוצה למנות אפטרופין על בניו והם קטנים מעכשיו ולאחר מיתה ולחלק נכסיו בין יורשיו: תשובה תחלת כל דבר צריך אתה לדעת שמתנת ש"מ שאינה צריכה קנין ולא כתיבה ולא מסירה שאינה מדאוריתא אלא מדרבנן כדי שלא תטרף דעתו עליו כדאיתא בפרק מי שמת ובש"מ בלחוד הוא שתקנו ר"ל בחולה שנפל למשכב מחמת חוליו דהשתא הוא דאיכא למיחש שמא תטרף דעתו עליו אכל במהלך על רגליו לא תקנו עכ"ל הרי בפי' שדעת הרשב"א כדעת הגאון ושניהם לדבר אחד נתכוונו והוא שלא תקנו דין מצוה מחמת מיתה לבריא ההולך על רגליו ואין להקשות דהרשב"א לשיטתיה אזיל דסבר שלא נאמר דין מצוה מחמת מיתה אלא על המסוכן והיוצא בקולר כמו שכבר כתבתי בשמו לעיל ואפשר דהגאון נמי הכי סבירא ליה אבל לדידן דקיימא לן כהרי"ף והרמ"בם ז"ל דאף כמפרש בים ויוצא בשיירה הוי דינא הכי מאן לימא לן דלא לימרו הכי נמי בבריא המפרש שהוא מצוה מחמת מיתה כי יש לתרץ ולומר דמדהרשב"א נשמע להרמב"ם מה להרשב"א הני תרתי בדוקא ותו לא אף להרמב"ם הני ארבעה השנויים במשנה בדוקא ותו לא מפני שיש לחלק ביניהם דבשלמא מפרש בים ויוצא בשיירה דכל הדרכים בחזקת סכנה הוא מתירא פן יהרג בדרך או יטבע בים ולא יוכל לצוות על ביתו ולכן מצוה מחמת מיתה קרינן בהו מה שאין כן הדואג מן המיתה כי לא מחמת דאגתו ימות פתאום ב"מ מכלי השאיר לו זמן לצוות על ביתו ויעיד על זה שלא סיים הרמב"ם בסוף דבריו כמנהגו הטוב בכל מקום וכן כל כיוצא בזה להודות דאלו הארבעה בדוקא ותו לא מידי ועוד דהא קיימא לן בכל דוכתא אפושי מחלוקת לא מפשינן ואע"פי שידעתי שאין כל זה מוכרת די בזה להשאיר הממון ביד היורש שהוא המוחזק כיון שלא נתבאר לנו הפכו כי להוציא הממון מידו צריך ראיה ברורה שאין בה דופי:
ועדיין היה אפשר מטעם אחר לכוף את היורשים לקיים הצוואה משום מצוה לקיים דברי המת וכתב הטור בח"מ סימן רנ"ב דאפילו בבריא שצוה ומת שייך בו מצוה לקיים דברי המת אלא שסיים בד"א שנתנו ליד שליש לשם כך אבל אם באו לידו אחר הצוואה או שהיו תחלה ולא לשם כך לא עכ"ל וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הנה דמדין מצוה לקיים דברי המת ליכא למייתי עליה דבנדון דידן לא נמסר המעות ביד שליש ולכן אין להכריחם לשם כך:
הכלל העולה מדברינו הוא לדידן דקיימא לן כהרי"ף והרמב"ם ז"ל ארבעה השנויים במשנה והם היוצא בקולר והמפרש בים והיוצא בשיירה והמסוכן הני בלחוד מצוה מחמת מיתה נינהו וכל דבריהם ככתובים וכמסורים דמו ואין צריכים קנין ולא זכיה על ידי אחר אבל הבריא הדואג פן המיתה לא קרינן ביה מצוה מחמת מיתה וצוואתו צריכה קנין או זכיה על ידי אחר כדין הבריא: הנראה לע"ד כתבתי ואשאל מהאל יתברך יאיר עיני בתורתו ויצלני משגיאות ויראני נפלאות מתורתו אכי"ר:
נשלם ונגמר עש"ק כ"ה יום לחדש סיון בסדר ובשנת תורה אחת ומשפט אחד יהיה לכם ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: