שאלה ראובן הסוחר שבא לו פאקטורה ממדינת הים מכמה מיני סחורות והוצרך למעות ובא לו אצל לוי אוהבו ואמר לו שיקנה לו סחורותיו הבאים לו ממדינת הים כפי הנזכר בפקטורה ושיתנם לו בעד עשרה למאה יותר בזול מהנמכר בשוק וזה בשביל שיקדים לו המעות מעתה והוא ימתין עד שיביאו הסחורות וגם קבל עליו ראובן אחריות הסחורות עליו עד שימסרם לידו ונסתפקו בדבר אם יש חשש איסור רבית בדבר כיון שבשביל הקדמת המעות אוזיל גבי עשרה למאה והוי רבית מוקדם הואיל והסחורות אינם בידו עתה הוי כמי שאין בידו ואסור או דילמא כיון דסוף סוף עתידין לבוא לידו ממדינת הים יהיה כמי שיש בידו ומותר: לכן המורה יורה אם יש היתר בדבר או לא ומהת"מש:
תשובה רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד ד' ואמר ליה יהיבנא לך ה"ה איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסיר פשיטא לא צריכא דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"ל כיון דמחסרי גוביינא כמאן דליתנהו דמי. ע"כ בגמרא: ופירש רש"י לקירא. מוכר שעוה: ד' ד' חלות שעוה בזוזא: יהיבנא לך ה' ה'. לזמן פלוני והקדים לו המעות עכשיו: איתנהו. אם בידו אבל אינה בעיר או אבד המפתח והוה דחוק למעות שרי דהוי ליה הלויני עד שיבא בני דתנן במתניתין דמותר: דאית ליה אשראי במתא. המוכר הזה אף הוא נתן מעות ופסק עם אחרים על שעוה עכ"ל: הנה למדנו כפירוש ממימרא זו דרב נחמן דאין רשות למוכר להוזיל בהקדמת המעות אלא כשהדבר ההוא הנמכר ישנו תחת ידו והיה יכול למסור הסחורה ההיא בעת המכר אלא שעכבו דבר מחוץ באלו תאמר שהיה לו עסק אחר באותן הימחם או עד שיבוא בנו או עד שימצא המפתח וכיוצא בדברים אלו כל שאינו מסיבת חסרון הסחורה ההיא תחת יד המוכר אבל אם אינה ברשותו אע"פי שהוא נושה דבר זה אצל אחרים אסור לו להוזיל שהדברים מראים שאינו מוזיל לו אלא בשביל הקדמת המעות וכיון שאין בידו עתה דבר הנמכר הנה כשיגיע הזמן הוא צריך אל כל פנים לקנות הדבר ההוא ביותר ממה שמכר כדי למוסרו אמר בפרק איזהו נשך (דף ס"ג) אמר ביד הקונה והרי זה כמי שנותן לו רבית מפני הקדמת המעות ומימרא זו של רב נחמן הביאוה לפסק הלכה גדולי הפוסקים ה"ה הרי"ף והרא"ש והרמב"ם ז"ל בפרק תשיעי מהלכות לוה ומלוה וז"ל היו החטים נמכרות ארבע סאין בסלע ונטל את הדמים ונתן לו חמש בסלע אם יש לו חטים מותר היו לו חטים חוב אצל אחרים ונטל המעות עד שיגבה חטיו ויתן לו אסור שהרי הן מחוסרין גביה וכאילו אינם והרי וה כקובע לו זמן והוזיל לו מפני שמקיפו עכ"ל: וכן כתב הרב בשולחנו בי"ד סימן קע"ג: ורבותינו בעלי התוספות הקשו על מימרא זו דרב נחמן ממימרא אחרת דרב נחמן וז"ל בד"ה דאמר ליה יהיבנא ואם תאמר אמאי אסור לפסוק חמשה בזוזא מאי שנא מטרשא דרב נחמן גופיה אמר לקמן טרשא שרי למכור סחורה בהמנה ביותר בדמיה ובלבד שלא יפר אם מעכשיו בפחות וי"ל כיון דאולי הכא ד' בזוזא הוי כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר ולפי וה לא שרי רב נחמן לקמן טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה או טלית אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהו טרשא עכ"ל: וכן כתב הרא"ש בפסקיו ובאר הדבר יותר וז"ל אמר רב נחמן טרשא שרי פירוש שמוכר סחורה ביותר מדמיה בהמתנה ובלבד שלא פירש לו אם מעכשיו בפחות והא דאמר רכ נחמן גופיה לעיל האי מאן דיהיב זוזי אקירא וקאזלי ארבע ארבע וקאמר יהיבנא לך חמשה אי ליתנהו אסור ואמאי כי היכי דשרי למכור ביוקר בשביל המתנת המעות בסתם הכי נמי מותר למכור בזול בשביל הקדמת המעות ויש לומר הא דשרי רב נחמן טרשא היינו דוקא בפרה וטלית שאין השער שלהן ידוע אבל היכא שהשער ידוע הוי כחו קץ ואסור ע"כ: והנראה מדבריהם הוא שמה שהתנה רב נחמן למוכר בהקדמת המעות שצריך שיהא דבר הנמכר תחת ידו היינו דוקא בדבר ששומתו ידועה ויש לו שער ידוע אבל דברים שאין שומתם ידוע כגון פרה וטלית מותר למוכרם בהקדמת המעות אף אם אינן תחת ידו דהא שני דינים אלו של רב נחמן לפי דעתם שוים הם וכשם שמותר למכור בהמתנה ולהוסיף על שוויו בדבר שאין שומתו ידוע כיון שלא קצץ בתחלה אם תתן את הדמים מיד תקח בפחות כך מותר למכור בהקדמת המעות ולהוזיל לו אם הוא דבר שאין שומתו ידוע. וכן מצאתי להרב בית יוסף שכתב כן על דבריהם וז"ל בסימן קע"ג ומשמע מדבריהם שאם הוא דבר שאין שומתו ידועה אע"פי שאין לו מותר להקדים לו מעות כדי לקנות ממנו בזול דומיא דטרשא דרב נחמן הנזכרת בראש סימן זה ע"כ:
נמצינו למדים מכל האמור ששני דינים אלו שוים הם וכשם שמותר למכור בהמתנה ולהוסיף על שוויו בדבר שאין שומתו ידועה כך מותר למכור בהקדמת המעות ולהוזיל בדבר ההוא אבל אם הוא דבר ששומתו ידועה אסור למכור בין בהמתנה ולהעלות על שוויו בין בהקדמה ולהוזיל מערכו אלא אם הסחורה תחת ידו מותר למכור בהקדמה ולהוזיל לו כפי חפצו שאדם מותר לעשות בשלו כפי שירצה וכבר הראיתי פנים וכתבתי בתשובתי שאלה י"ח שכן הדין לדעת הפוסקים האוסרים טרשא דרב נחמן ה"ה הרי"ף הרמב"ם והרמב"ן ז"ל וזה למדתי מדברי הרמב"ם ז"ל שכתר בפרק ח' מהלכות מלוה ולוה וז"ל אסור להרבות על המכר כיצד המוכר לחברו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם עכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בעשרים ומאה הרי וה אבק רבית שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בה עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו מידו אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לו אלא תשעים או מחזיר מידו סחורתו אם היתה קיימת עכ"ל: הסתכל אמרו אם היו שוים בשוק למי שקונה במעותיו תשעים ונראה כבירור שלא דבר אלא על הדברים שיש להם שער ידוע אבל דבר שאין לו שער ידוע וכל אחד מוכר כפי יכלתו וכאשר יזדמן לו מותר וכיוצא בזה כתב גם כן בדין המקדים מעות וכבר העתקתיו למעלה וכתב היו החטים נמכרות ארבע סאין בסלע וכו' נראה בבאור שכך הוא השער שלהן וכן נמכרות בשוק:
ומעתה נבוא להשיב לשאלונו דבר אח' לא' למצוא חשבון תחלת דברי פי ה"ה שהסוחר הזה באה לו פאקטורא ממדינת הים מכמה מיני סחורית ולא פירש אם יש להן שער ידוע או לא לזה אומר שכבר כתרתי למעלה שהדברים שאין להם שער וכל אחד מוכר כפי אשר ימצא מותר למכור בהקדמה מת המעות אף אם אין אותן הסחורות תחת יד המוכר כדברי התוספות והרא"ש ז"ל ולדעתי אף לדעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל והעומדי' בשינהם כאשר כבר בארתי ואם אותן הסחורות יש להן שער ידוע החור לבכור בהקדמת המעות ולהוזיל לדעת כולן זולת אם הסחורות הם תחת ידי המוכר אמנם חמה שכתר ה"ה אח"כ שהתנאי היה שמכר הסחורות האלה עשרה למאה יותר בזול מהנמכר בשוק נראה שמין הסחורות הנ"ל נמכרות בשוק ויש להן שער ידוע ואסור למכרן בהקדמת המעות אם אותן הסחורות תחת ידי המוכר: ומה שצריך חקידה רבה והתבוננות גדול הוא לידע אם נחשוב אותן הסחורות הבאות ממדינת הים כאילו כבר הם תחת ידו אף כי עדיין הן רחוקות ממנו חדש או ימים כי יש לאומר שיאמר שזה דומה למה שאמרו בתלמוד דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא כעד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"ל כיון דמחווסר גוביינא נינהו כמאן דליתנהו דמי ולפום ריהטא נראה שזה דומה ממש לחוב שמחוסר גוביינא דהא אלו הסחור' עדיין הן באניה בלב ים ומחוסרות ביאה ואפשר שלא יבואו מפני סכנת הים והשוללים המצויים שם ואם כן כמאן דלית ליה דמי ואסיר וכן נראה מדברי רש"י ז"ל שפירש על מה שאמרו בגמרא דאית ליה אשראי במתא המוכר הזה אף הוא נתן מעות ופסק עם אחרים על שעוה עכ"ד: והנה המוכר הזה ככר קנה השעוה מאחרים אלא שעדיין לא באה לידו וחשיב ליה התלמוד כחוב ואינו נקרא תחת ידו ונראה שיש לדון ק"ו בדבר השתא ומה זה שכבר קנה השעוה וישנה עמו במקומו ואפילו הכי כחוב חשבינן ליה ואינו נקרא תחת ידו לשיהיה מותר למכרה בהקדמת המעות כל שכן לנדון דידן שהסחורות האלו עדיין הן בדרך רחוקה ומחוסרות ביאה דלא חשבינן ליה תחת רשותו אע"פי שנשתלחו אליו:
אמנם אחר התמדת העיון חזרתי ממה שאמרתי וגזרתי חלופו ר"ל שהסחורות אשר נשתלחו לראובן חשיבי כאלו הם כבר תחת ידו ומותר למוכרם בהקדמת המעות ולהוזיל בהן וזה למדתי מדברי רש"י ז"ל שפירש על מה שאמרו בגמרא איתנהו גביה שרי אם בידו אבל אינם בעיר או אבד המפתח והוא דחוק למעות שרי דהוה ליה הלוני עד שיבוא בני דתנן במתניתין דמותר עכ"ד: ונראה חמה שכתב אבל אינן בעיר שר"ל אפילו הם בעיר אחרת רחוק מן המקום ההוא שהם בו עתה כיון שלא הגביל רחוק המקום נראה דלא שני ליה ואפשר דבכוונה מכוונת נקט רש"י שאינן בעיר לאשמועינן האי חדושא דבכל מקום שממונו של אדם שם שלו הוא וברשותיה קאי דאם לא כן לשתוק מיניה והיה די באמרו אם אבד המפתח כי מי הכריחו לדבר דבר ולהזכיר אינן בעיר מה שלא נזכר בגמרא אלא ודאי נראה שלכך נקט בדבריו אבל אינן בעיר ללמדנו דאף בענין זה מקרי תחת ידו כיון שפירש כן על מה שאמרו בגמרא איתנהו גביה שרי ונראה שהדבר מוכרע מן התלמוד עצמו דאם איתא דרב נחמן הצריך שיהיו ממש תחת ידו כאותו מקום אשר בו נגמר המכר אם כן כשהקשה התלמוד ליתנהו אסור פשיטא לישני ליה לא צריכא דלית ליה מידי במתא אלא במקום אחר מהו דתימא וכו' והיה לו להשמיענו שאפילו יש לו מאותו המין כיון שאינו עמו בעיר אשר הוא עומד בתוכה אסור וכל שכן אשראי שהוא חוב אשר עדיין לא זכה בו אלא ודאי אין סברת התלמוד לחלק בדברי רב נחמן בין ישנן במקום ההא לישנן במקום אחר דכל שיש לו ואפילו בעיר אחרת מותר ואין סברה לומר דיותר רצה להשמיענו אשראי במקום ההוא מיש לו מאותו המין בעיר אחרת דודאי אשראי גרוע מיש לו במקום אחר דהא אשראי אינו יכול להקנותו בשום קנין דאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו ואין קנין תופס בו וכמי שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות מכירה וז"ל ראובן שהיה לו חוב על שמעון והקנה ללוי קרקע ועל גבה חוב שיש לו אצל שמעון נראה לי שנא קנה החוב וכתב ה"ה ז"ל שלזה הסכימו הרמב"ן והרשב"א ז"ל ועיק ע"כ מה שאין כן בממונו של אדם כשהוא במקום אחר דהא סחורות אלו כיון שנשתלחו לראובן הרי הם פקדונותיו ביד המביאם אליו ובידו להקנותם בכל דרכי ההקנאה לכל מי שירצה כמ"ש הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ב מהלכות מכירה וז"ל מי שהיה לו פקדון ביד אחר הרי זה מקנהו בין במכר בין במתנה לפי שהפקדון ברשת בעליו הוא וכו' וכן הרשות נתונה לו והיכולת בידו להקדיש פקדונו ואיש כי יקדיש את ביתו קרינן ביה אם אין הנפקד כופר בו וכמי שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות ערכין וחרמים וז"ל אין ארם מקדיש דבר שאינו ברשותו כיצד היה לו פקדון ביד אחר וכפר בו זה שהוא אכלו איו הבעלים יכולין להקדישו אבל אם לא כפר בו הרי הוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא עכ"ד: גם מדברי הטור נראה שסובר כן ר"ל שממונו של אדם כשהוא בעיר אחרת חשוב כאלו הוא תחת ידו וזה שבהיותו תסב ופני ההיתר למכור ולהוזיל בהקדמת המעות כתב ז"ל ומותר להקדים מעות לגנאה שיתן לו לזמן פלוני דילועין בני אמה בזוז אע"פי שעתה שן בני זרת בזוז אע"פי שאין לו עתה בני אמה חשבינן ליה כאלו הן בידו כיון דממילא רבו עכ"ל: הני כפי הטעם שכתב הוא ז"ל דחשבינן ליה כאלו הם בידו מוכרח לומר שדעתו ז"ל כאשר כתבנו דאם לא כן איך אפשר לומר שאם יש לו לאדם ממונו בעיר אחרת ואינו חסר כלום אלא ביאת הדבר ההוא לידו קרינן ביה שאינו תחת ידו ודלועין שאינן בעולם בני אמה ואף הגיעו לחצי שיעור חשיב יש לו למכור ולהוזיל שוה ה' בד' על סמך שעתידין ליגדל באמת שהוא מן הדברים שאין הדעת סובלתן והסברה הישרה תמאנם אלא ודאי נראה שכיון שלפי סברתו הדלועין אע"פי שעתה הם בני זרת חשבינן ליה כאלו יש לו בני אמה על שם שגדילין מעצמן ה"ה כשיש לו דבר הנמכר במקום אחר ואינו חסר לא גדול ולא שום דבר אחר אלא ביאת הדבר ההוא לבד דחשיב כאלו ישנו תחת ידו ומותר לו להוזיל ולמכור כמו בדלועין: עוד ררי' ראיה מדברי הריב"ש הובא בבית יוסף בסימן קע"ג וז"ל. וכתב הריב"ש טעמא דשרי באית ליה משום דכיון דמעות קונות מן התורה ואם חוזר בו מקבל מי שפרע הרי זה לענין רבית כאילו קנאם קנין גמור מעתה כיון דאין איסור במכירת פירו' אלא מדרבנן והילכך אין כאן הקדמה אכל כשאין לו אף על גב דהשתא לא מוזיל גביה מ"מ אסור כל שלא יצא השער לפי שכיון שלא נקבע השער אנו חוששים שמא ישתנה השער ויקרו פירות כתוך הזמן שקבע לו ונמצא שמרויח הקונה בפסיקה בהקדמת מעותיו וגם המוכר יצטרך לקניתם כשער היוקר אבל כשיצא השער אע"פ שאין לו מותר בהקדמת מעות דהרי זה כא שיש לו דאע"פ שאין לוה יש לזר ויכיל המוכ' לקנות לו עתה פירות כאלו המעות שמקבל מן הקונה וצריך לפסוק כסך השער הקבוע אבל אם יוזיל גביה מן השער הקבוע אסור אא"כ יש לו עכ"ל: והנה לפי הטעם שנתן שמותר כשיש לו מפני שמעות קנות ד"ת ואם חוזר בו מקבל מי שפרע ה"ה כשיש לו הסחורה ההיא במקום אחר שבנתינת המעות קנה מן התורה והחוזר בו מקבל מי שפרע ולפי טעמו כשאין לו אסור משום דיש לחוש שמא יתיקרו הפירות והמוכר יצטרך לקנותם כשער היוקר בנדון שאנו בו כי אין לחוש לזה שהרי בכל יום הוא מצפה לביאתם ואינו צריך לקנות בשער היוקר כי הוא מכר דבר שיש לו ושיבוא אליו ואם יארע שיטבע בים או שישדוהו השוללים יחזיר מעותיו שקבל כאלו היו בהלואה אצלו עד אותו הזמן כי הוא אינו מחוייב למסור הסחורה על כל פנים אלא אם תבוא לשלום לידו ימסרנה ואם לאו נתבטל המקח ויחזיר המעות אם כן נמצינו למדים מדברי רש"י והטור והריב"ש ז"ל דמותר למכור בהקדמת המעות ולהוזיל אם הסחורה ההיא ברשותו אע"פי שהיא עדיין רחוקה מן המקום אשר עומדין שם הקונה והמוכר:
ברם עדיין נשאר עלינו חובת באור דברי רש"י ז"ל שהבאתי למעלה המורים בתחלת העיון שאם הסחורה הנמכרת אינה תחת יד המוכר ממש שדומה לאשראי ואסור לזה אשיב ואומר שתשובת דבר זה אינו ממה שיקשה שאם נסתכל היטב בדברי רש"י ז"ל נראה בברור דאין כן כוונתו יען כי אמרו שהמוכר הוה גם הוא נתן מעות ופסק עם אחרים על שעוה שזהו פירוש אשראי האמור בגמרא אינו שולל למי שנשתלחו לו סחורות ממדינת הים ואינו דומה לו כי האיש הזה שהקדים המעות על שעוה הנה הגבילו לו זמן ותוך זמן זה יש לו חוב על מי שמכרה לו ואף בהגעת הזמן עדיין יש לו חוב על זה ואינו נקרא תחת ידו ורשותו עד שישתלח אליו מה שקנה מה שאין כן בנדון שאנו בו שכבר נשתלחו לו סחודות אלו דבכל מקום שהם הנם תחת ידו ורשומתו:
ומעתה נבוא לחקור על התנאים אשר התנו ביניהם ראובן הסוחר עם לוי אוהבו אם הם עשויים כדת וכהלכה או לא ואומר שבהיותי מתבונן בענין זה מצאתי בו שתים רעות הראשונה היא שראובן מתנה ומפרש שיפחות מערכם ומשוויים עשרה למאה מהנמכר בשוק בשביל הקדמת המעות וזה אצלי איסור גמור שכבר כתבנו למעלה שלדעת התוספות והרא"ש ז"ל שני דינים אלו שוים הם ר"ל המוכר בהמתנת המעות והמוכר בהקדמה כי הם הקשו מזה לזה כאשר כבר מבואר במה שכתבנו וכיון שכן כי היכי דבהמתנה אסור במפרש כמבואר בהדיא בגמרא ה"ה בהקדמה אסור במפרש ובהדיא כתבו בתירוץ קושייתם אשר הקשו למה לא התיר ר"נ למכור בהקדמה באין לו כי היכי דהתיר במוכר בהמתנה ואמרו בטעם הדבר כיון דאולי הכא ד' בזוזא הוה ליה כאלו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר ונראה בבאור דבמפרש אסור והתימה על הרב בית יוסף שנסתפק בדבר וצדד צדדין ולא הכריע והלוא הוא עצמו למד היתר לדעתם ז"ל מדין ההמתנה לדין ההקדמה באומרו שנראה מדבריהם שמותר למכור בהקדמת המעות דבר שאין שומתו ידוע אף אם אין בו למוכר אותו דבר דומיא דטרשא דרב נחמן וכבר כתבתיו לעיל וזה פלא שלמד ההיתר מדין ההמתנה ולא למד ממנו האיסור והטור כתב בשם ר' ישעיה דוקא בסתם אבל במפרש אסור והודה הוא ז"ל לדבריו וכתב והכי מסתברה ולאפוקי ממה שכתב בשם י"א שמותר אפילו במפרש ונראה לי שאין להקל ולומר כיון דמידי דרבנן הוא נקטינן לקולא הואיל ויש על מי לסמוך דבשלמא אלו היה הדבר שקול ושנוי במחלוקת אזי היתה הבחירה בידינו להקל בדבר שהוא מדבריהם אבל לילך אחר היחיד המקל במקו' שרבים חולקים עליו זהו נגד מה שהשרישונו הקדמונים ז"ל יחיד ורבים הלכה כרבים ולכן נראה לי שאין להורות היתר בדבר והרב ז"ל בשולחנו לא כתב בזה לא איסור ולא היתר אמנם מצאתי להרב בעל המפה שהשוה את מדותיו בזה וכתב וכל זה לא שרי אלא בסתם אכל אם מפרש לומר אם תתן לי עכשיו אתן לך י"ב ואם לאחר זמן עשרה אסור וכל זה בדבר ששומתו ידוע אבל אם אין שומתו ידוע אפילו אין לו שרי עכ"ל:
והשניה היא שראובן המוכר קבל כל האחריות עליו ואין על לוי שום אחריות ואפילו דיוקרא וזולא כי ראובן לא מכר לו בערך קצוב אלא מכר לו עשרה למאה יותר בזול מהנמכר בשוק באופן שאפילו ירדו הנכסים ירויח לוי על כל פנים י' למאה וזהו הנקרא קרוב לשכר ורחוק להפסד ואסור וכמו אל בפרק איזהו נשך (דף ס"ד ע"כ) אמר אביי שרי ליה לאינש למימר ליה לחבריה הילך ארבעה זוזי אחביתא דחמרא אי תקפא ברשותך אי יקרא אי זילא ברשותי אמר ליה רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא אמר ליה כיון דמקבל עליה זולא קרוב לזה ולוה הוא ע"כ בגמרא ופירש רש"י אם תקפא. אם מחמצת: קרוב לשכר. אם יקרה: רחוק להפסד. אם תקפא לא מקבל עליה ותניא קרוב לשכר ורחוק להפסד רשע דשקיל ריבית דכיון דאינו מקבל עליו אחריות המקח נמצא שאין זה מכר ומעות הלוואה הן אצלו וקריבות השכר מחמת ריבית הוא: ה"ג כיון דקביל זולא. קרוב לזה ולזה הוא עכ"ל:
וכמימרא זו דאביי פסקו הפוסקים ז"ל הרמב"ם בפרק שמיני מהלכות מלוה ולוה מותר לאדם ליתן דמי חבית של יין לחברו ולאמר לו אם החמיצה מכאן עד יום פלוני ברשותך אבל אם הוזילה או הוקירה הרי היא שלי שכיון שקבל עליו הזול הרי וה קרוב שכר להפסד וכן כל כיוצא בזה עכ"ל וכן כתב הטור והרב בשולחנו בסי' קע"ג והנה למדנו בפירוש מדין וה שאם לא קבל עליו הלוקח אחריות הזול שהוא אסור ומזה יתבאר לך דבנדון שאנו בו אסור לעשות תנאים כאלו חדא שמתנים בפירוש עשרה למאה יותר בזול מהנמכר בשוק ועוד איסור אחר הם עושים שראובן מקבל עליו כל האחריות ואין על לוי הלוקח אפילו אחריות היוקר והזול והוי קרוב לשכר ורחוק להפסד ואסור כאשר כבר נתבאר. ואולם אם ראובן הסוחר מוצרך למעות יכול למכור סחורותיו הבאים לו ממדינת הים על פי הפאקטורה לערך קצוב ויוזיל לו כפי שירצה ובזה נמלט מן שני האיסורים אשר הזכרתי כי כיון שהוא מוכר לערך קצוב אחריות הזול הוא על הלוקח לפי שאם ירדו הנכסים הנה הלוקח מחוייב על כל פנים לקבל הסחורה כפי הערך אשר קצבו ביניהם וגם באופן וה אינו מפרש שמוכר בזול מהנמכר בשוק בשביל הקדמת המעות:
הכלל העולה מדברינו הוא שהסחורות הבאות ממדינת הים יכול הסוחר אשר נשתלחו אליו למכור נכסים אלו קודם בואן על פי הפאקטורה על תנאי למסרן לקונה בהגיען העירה ולקבל המעות בהקדמה ולהוזיל לקונה ככל אשר יחפוץ ובלבד שימכרם לערך קצוב ולא יזכיר לו שמוכרם בזול בשביל הקדמת המעות ועם כל זה איני מחליט המאמר ואין דעתי מכרעת אם לא בהסכמת הרב המורה היושב על כסא ההוראה לו משפט הבכורה להורות ולדון כדת מה לעשות ועל פיו יקום דבר זה הוא הנראה לע"ד. ומהאל יתברך אשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו ויטע בלבנו אהבתו אכי"ר: נגמר ונשלם היום יום שני כ"ב מנחם: בשנת ובסדר כי תעשה הטוב והישר בעיני ה' אלהיך ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: