שאלה ראובן תושב אמשטרדם הלך לעיר לונדריס לעשות סחורה ואח"כ חזר ובא לעירו ומצא שמת שמעון שהו' אחד מסוחרי העיר ואמר לאשתו שהניח ביד בעלה פיקדון שהיא כיס אחד מסך מעות כך וכך ונתן סימנים במטבעות שבתוך הכיס פרחים כך וכך ומטבעות אחרים כך וכך וסך כל המעות כך וכך באופן שנתן סימנים אם על שיעור כל הממון ואם על ענין המטבעות השתא מבעיא לן מי אמרינן כל כה"ג הוי סימן להוכיח שאלו המעות הם פקדון מראובן או לא ואת"ל דאין סימנים אל מספיקים להוציא הממון מהאשה טוען ראובן שתשבע אשת שמעון אם צוה בעלה על אלו המעו' שהם שלו כמו שהוא אומר ואת"ל שאין מחייבין אותה שבועה על הספק אם יביא ראובן עד אחד שהוא כדבריו אם מחייבין לאשת שמעון להחזיר הפקדון מאחר דיש עד אחד המסייעו או לפחות כדי לחייבה שבועה שלא צוה לה בעלה על אלו המעות על הכל יבואו דבריך הישרים ותשובתך הנכונה ומ"ה תמ"ש:
תשובה כיון שלא נתפרש לנו בשאלת נדון שנפננו תשובת אשת שמעון רק תביעת ראובן בסימנין שנותן להאי פקדון נראה לדמות נדון זה למאי דגרסינן במסכת כתובות דף פ"ו ההוא גברא דאפקיד שב מרגניתא דציירי בסדינא בר' מיאשא בר בריה דר' יב"ל שכיב ר' מיאשא ולא פקיד אתו לקמיה דר' אמי א"ל חדא דידענא ביה דר' מיאשא דלא אחיד ועוד הא קא יהיב סימנא ולא אמרן אלא דלא רגיל דעייל ונפיק להתם אבל רגיל דעייל ונפיק להתם אימא איניש אחרינא אפקיד ואיהו מיחז' חזא ע"כ ושם הביא סתמא דתלמודא דין אחר כזה שבא לפני רב נחמן והורה נמי כר' אמי וכן נמי הורה ר' אבא בההוא דאפקיד מטכס' ברב דימי וגו' יע"ש:
ופי' רש"י ז"ל שב מרגניתא וגו' שבע מרגליות צרורות בסדין אחד הפקיד ביד ר' מיאשא ולא פקיד ולא צוה לאנשי ביתו שחטפתו מיתה אתו לקמיה דר' אמי לתבוע את היורשין והיורשין אומרין שמא של אבינו היו דלא אמיד אינו עשיר סימנא דא' בסדין הם צרורות והם ז' מטכסא לבוש משי וכו':
והתוספות ז"ל בד"ה חדא דידענא ביה בר' מיאשא דלא אמיד אע"ג דאילו הוה ר' מיאשא קיים והוה טעין שלי הוא היה נחמן אע"ג דלא אמיד דאימור מציאה אשכח או מתנה נתנו לו מ"מ אנן לא טענינן ליתמי דמילת' דלא שכיח היא כי היכי דלא טענינן להו נאנסו בס"פ המוכר את הבית ע"כ וכ' עוד בד"ה ועוד הא יהיב סימנא אין לפרש ועוד אפילו אמיד דאי אמיד מה מועיל בסימן דילמא זבנה מיניה אע"ג דהאי סימן דציירי בסדיניה אין רגילות לידע אם לא שהפקיד אצלו מ"מ בכסא דכספא ומטכסא דבסמוך ליכא סימן אלא בגופה וההוא לא הוי סימן שהפקיד דאיכא למימר דזבנה מיניה אלא יש לפרש דהנך תרי טעמי אין מועילין זה בלא זה דבעינן דלא אמיד וסימן וכו' יע"ש וכן נמי כ' הרא"ש ז"ל בפסקיו בד' קל"א דהאי ועוד לא אתא לבטולי לטעמא קמא ולמימר דאפילו או אמיד יהבינן ליה כיון דקא יהיב סימנא דא"כ לא שבקת חיי לכל בני העשירים שאדם הרגיל אצלם ומכיר בסימני כלי כסף וזהב שלהם ילך ויגיד לאחרים ויתנו סימן אלא הני תרי טעמי שייכי אהדדי ואין מועילין זה בלא זה דבעינן דלא אמיד ויהיב סימנא ודוקא היכא שהיתומים טוענים שמא אבל אי טוענים ודאי אבינו א' לנו שהיו שלו משתבעי דקושטא קאמרי ולא מפקינן מידייהו וכן היה אומר הרב ר' משה בר יוסף ר' מנרבונא והביא ראיה מדקאמר ולא פקיד הא אי פקיד אף על גב דלא אמיד לא מפקינן מנייהו ולא אמרן אלא באיניש דלא רגיל דעייל ונפיק אבל רגיל לא אימור איניש אחרינא אפקיד ומיחזא חזא וכן פסקו רב נחמן ור' אבא כי האי דינא דרבי אמי למימרא דהלכה רווחת היא ולית בה פלוגתא אימור איניש אחרינא אפקיד ומחזא חזא ומצאתי כתוב בשם הר' יונה ז"ל דכיון שלא זכה התובע מותר ליתומים להשתמש בו ולמוכרו שהרי זה התובע שטען ודאי נתבטלו דבריו ומעתה אין טענת ודאי על פקדון זה וכיון שהוא ספק ונמצא ברשות אביהם ישתמשו בו וכן מסתבר דאדם שלא אמיד ונמצא ממון ברשותו לא אמרינן שיהא מונח עד שיבא אליהו דשמא יבא אדם ויתן בו סי' אלא ודאי אמרינן שמא מצא מציאה כל זמן שלא בא עליהן טוען טענת ודאי בסימן מובהק ע"כ.
ודע שמלת והוא דלא אמיד שא' ז"ל בגמרא נחלקו בפירושה הפוסקים ז"ל הרמב"ם ז"ל כ' בפר' ו' מה' שאלה הפקיד אצל חבירו בעדים וכו לפיכך אם מת השומר מוציאין הפקדון עצמו מן היתומים בלא שבועה ולא עוד אלא מי שבא וא' כך וכך הפקדתי אצל אביכם ונתן סימנים מובהקים ונמצא הפקדון כמו שא' והי' יודע הדיין שלא היה המת אמוד שזה הפקדון שלו ויש לו לדיין הזה לתת הפקדון לזה שנתן סימניו והוא שלא יהיה המפקיד רגיל להכנס אצל זה שמת אבל אם היה רגיל להכנס אצלו שמא של אחר היא והכיר הסימנים שלו באו עדים והעידו לדיין שאין זה אמוד אין מוציאין מיד היתומים בעדותן שאין זה ראיה ברורה ואומדן דעתן אינו אומד דעתו ואין לו לדיין אלא מה שדעתו סומכת עליו וכמו שיתבאר בה' סנהדרין מעשה בא' שהפקיד שומשמין אצל חבירו בעדים ובא לתובעו וא"ל החזרתים לך א"ל המפקיד והלא כך וכך היא מדתם והרי הם מונחים אצלך בחביתך א"ל שלך החזרתי לך ואלו אחרים הן וא' חכמים אין מוציאין מידו שמא אלו השומשמין של שומר הן אלא ישבע השומר בנקיטת חפץ שהחזיר כמו שביארנו ע"כ:
וכ' ה"ה הפקיד אבל חבירו וכו' דין זה כתוב בהלכות סוף פר' המפקיד וראיה מבוארת בפר' חזקת וביאור הדבר כגון שיש ראיה כלומר שעתה נראה זה החפץ אצל הנפקד בעדי' שאל"כ מתוך שיכול לומר החזרתי נאמן לומר לקחתי כן כ' הרשב"א בחדושיו בפרק חזקת וזו היא כוונת רבינו באומרו שזה החפץ וכו' שעתה ראו החפץ ההוא. ולא עוד אלא מי שבא וכו' מעשים בכתובות בפ' הכותב והם בהלכות בהמפקיד וביאורם לדעת רבינו שלא היו שם עדי פקדון אלא שנתן הסימנים מובהקין והאב ידוע לדיין שלא היה אמיד וזה התובע לא היה רגיל לכנס בבית המת ובהתחבר שלשת עניינים אלו אמרו שינתנו לו ואפשר לדעתו ז"ל שאילו היה האב קיים והיה טוען לקחתי כיון שאין שם עדי פקדון וראי' אין מוציאין מידו אבל אין אנו טוענין ליתומי' כיון שיש כאן כל הצדדין האלו וזה צ"ע אבל שיטה אחרת יש להרמב"ן ולהרשב"א ז"ל בזה והיא שעדי פקדון היו שם אבל לא היו מכירין אם היו אותם בעצמם וסימנים מובהקין שנתן הם בראה וטענת אמיד אינה מעלה ולא מורידה בדין דודאי אפילו אמיד כיון שיש כאן עדי פקדון וסימנים מובהקין נותנים לו ולא נאמרה אלא לסעד בעלמ' זו היא שיטתם ז"ל באו עדים והעידו לדיין וכו' זה יצא לו ז"ל מלשון הגמרא שאמר אמר רב נחמן ידענא בחסא דלא אמיד נראה שהדיין צריך לידע וכל זה לפי שיטתו שהוא סובר שלא היו שם עדי פקדון ואין זה הדין אלא מאומדן הדעת כמו שכ' בפ' יד' מה' סנהדרין ע"כ יע"ש:
ובה' נחלות בפר' יא' ג"כ כתב גבי מעות יתומים כיצד עושין בהן בודקין על מי שיש לו אחריות ויהיו עדית ויהיה איש נאמן ושומע דברי חכמים ונותנים לו המעות קרוב לשכר ורחוק להפסד וכו' ואם אין לו קרקע ינתן להן משכון זהב שבור שאין בו סימן ונוטלין ב"ד המשכון ונותנים המעות קרוב לשכר ורחוק להפסד ולמה לא יקחו משכון כלים או חלי של זהב  שמא של אחרים הוא ויתנו סימן ויטלוהו אחר מותו אם ידע הדיין שאין זה אמוד וכו' ע"כ:
וכ' ג"כ ה"ה ולמה לא יקחו וכו' שם אבל דבר המסויים לא דילמא פקדון נינהו ואתי מריה ויהיב סימניה ושקיל ליה וכתב רבינו ויטלוהו אחר מותו אם ידע הדיין שאין זה אמיד ר"ל שאפילו אין שם עדי פקדון כיון שהוא נותן סי' וזה הנפקד אינו אמוד הלה נוטל את שלו ומ"מ עוד צריך דבר אחר שלא יהיה התובע רגיל בבית הנתבע וכל זה כמו שכ' בפ' ו מה' שאלה ופקדון ובפ' כד' מה' סנהדרין וכבר כתבתי בה' שאלה שיש מצריכין עדי פקדון וכל שיש עדי פקדון וסימנים מובהקין וצורך הסימנין כגון שאין העדים מכירן אותו בבירור אפילו היה אמיד מחזירין אותו לזה וכמו שנתבאר שם ע"כ ..... ודע שכל מה שאמר הרמב"ם באלו המקומות הוא דינא דגמרא אבל לענין הדין לדידן בזמן הזה הוא מה שכ' בפ' כד' מה' סנהדרין שלאחר שכ' יש לדיין לדון בדיני ממונו' על פי הדברי' שדעתו נוט' להן שהן אמת והדבר חזק בלבו שהו' כן אע"פ שאין שם ראיה ברורה וכו' וכן מי שבא וטוען שיש לי פקדון אצל פ' שמת בלא צואה ונתן סימנין מובהקין ולא היה זה הטוען רגיל להכנס בבית זה האיש שמת אם ידע הדיין שזה המת אינו אמוד להיות לו חפץ זה וסמכה דעתו שאין זה החפץ של מת מוציאו מן היורשין ונותנו לזה האמיד בו ונתן סימנים וכן כל כיוצא בזה שאין הדבר מסור אלא ללבו של דיין לפי מה שיראה לו שהוא דין אמת א"כ למה הצריכה תורה ב' עדים שבזמן שיבואו לפני הדיין ב' עדים ידון על פי עדותן אע"פ שאינו יודע אם באמת העידו או בשקר: כל אלו הדברים הם עיקר הדין אבל משרבו בתי דינין שאינן הגונים במעשיהם ואפי' היו הגונים במעשיהם אינם חכמים כראוי ובעלי בינה הסכימו רוב בתי דיני ישראל שלא יהפכו שבועה אלא בראיה ברורה וכן אין מוציאין מן היתומים אלא בראיה ברורה לא בדעת הדיין ולא באומד המת או הטוען ואעפ"כ אם העיד אדם נאמן בדבר מהדברים ונטת' דעת הדיין שאמת הוא אומר ממתין בדין ואינו דוחה עדותו ונושא ונותן בדבר עם בעלי דינין עד שיודו לדברי העד או יעשו פשרה או יסתלק מן הדין ע"כ:
וכתב הר' כ"מ הסכימו רוב בתי דיני ישראל שלא יהפכו שבועה וכו' כן כ' הרי"ף ז"ל בשם גאון ומיהו איכא למידק דמשמע דלא א' גאון הכי אלא בענין לאורועי שטרא אבל לענין להוציא מן היתומים באומדן דעת המת או הטוען משמע דבה' לא איירי גאון וכן משמע ממה שכתב הרי"ף על הנהו עובדי למימרא דהלכה רווחת היא ולית בה פלוגתא ולא כ' על זה שום דבר משמע דעוד היום הוי דינא הכי ורבינו שכ' כהאידנא אין מוציאין מן היתומים אלא בראיה ברורה משמע דסבירא ליה שכיון שטעמו של גאון משום דהאידנא לא ברור לן קים לי בגויה היכי הוא דהיינו לומר שרבו בתי דינים שאינם הגונים מההוא טעמא אית לן למימר דאין מוציאין מן היתומים אלא בראיה ברורה לא בדעת הדיין ולא באומד המת או הטוען ואע"פ שבפרק ו' מה' שאלה פסק שמי שבא וא' כך וכך הפקדתי אצל אביכם ונתן סימנים מובהקים ונמצא הפקדון כמו שח' והיה יודע הדיין שלא המת אמוד שזה הפקדון שלו יש לו לדיין לתת הפקדון לזה שנתן סימניו והוא שלא יהיה המפקיד רגיל לכנס אצל זה שמת וכיוצא בזה ג"כ כ' בפ' יא' מה' נחלות אלא ששם כ' דין הגמרא וסמך על מה שכתב כאן מה שהסכימו רוב דייני ישראל ע"כ יע"ש:
העולה מן האמור הוא שהמפקיד בלא עדים כוחו גרוע כ"כ בין בחיי הנפקד ובין במותו כמו שכ' הטור ז"ל בח"ה סי' רצ"ז המפקיד אצל חבירו ש"א בעדים נאמן לומר לא הד"מ וכן אם הפקידו בעדים ולא ראו אותו עתה בידו נאמן לומר החזרתי לך או נתתו לי במתנה ואפי' לא אמיד הנפקד שיהיה לו חפץ כזה והמפקיד נתן סימן בו ואפי' אם טוען הפקדתי בידך חטים וזה אומר החזרתים לך והלה אומר והרי הם כך וכך ונתנם בחבית פ' ונמצא כדבריו אע"פ כן נאמן הנפקד לומר החזרתי לך את שלך ואלו אחרים הן אפי' הפקידם בעדים אבל אם יש עדים מעידים שהפקיד בידו זה החפץ ורואים אותו עתה בידו וכו' ול"מ אם חי הוא שמוציאין אותו מידו אלא אפי' אם מת מוציאין אותו מן היורשים אפי' בלא שבועה ול"מ אם העדים מכירין החפץ ורואין אותו עתה בידו אלא המפקיד בא לב"ד ואומר יש לי עדים מעידים שהפקדתי ביד פ' חפץ שסימנו כך וכך ואנו רואים אותו ביד היתומים עתה באותו סי' שהוא אומר צריכים להראותו לעדים ואם העדי' מכירין שהוא זה מחזירין אותו אע"ג דלגבי אביהן בעודו חי כה"ג נאמן לומ' לקוח הוא בידי במיגו דהחזרתיו לך וכו' לגבי יתומים לא טענינן הכי כיון דלא שכיח וצריכין להראותו לעדי' ואם יכירוהו שזה הוא החפץ הוה ליה כעדים ומוציאין אותו מידם אע"פ שאם היתומים בעצמן היו טוענים אבינו א' לנו שלו היה ונאמנין בשבועה כל זמן שלא ראו אותו עדים בידם ממש אנן לא טענינן להו.. לא אמרו היתומים שא' להם אביהם שהיו שלו והמפקיד יהיב ביה סימן ואינו רגיל להכנס לבית הנפקד מוציאין מהיתומים ונותנים לו ואי אמיד הנפקד וכו' אין מוציאין מהיתומים ונותנים לו אלא הרי הוא בחזקת היתומים ומוכרים אותו אם ירצו וכו' ע"כ ..
וכתב הרב ע"ז בבית יוסף המפקיד אצל חבירו שלא בעדים וכו' פשוט הוא שכל תביעה שאדם תובע מחבירו ואין לו עדים עליה הנתבע נאמן אלא שנשבע הסת ומ"ש וכן אם הפקידו בעדים ולא ראו אותו עתה בידו נאמן לומר החזרתיו לך וכו' בפ' חזקת מסיק שהמפקיד אצל חבירו בעדים אינו צריך להחזיר לו בעדים וכו' ומ"ש ול"מ אם הוא חי שמוציאין אותו מידו אלא אפי' אם מת מוציאין בפרק הכותב מבואר וכו' ומ"ש ול"מ אם העדים מכירין החפץ עיין בפסקי הרא"ש ז"ל ריש פרק הגוזל בתר' ומ"ש לא אמרו היתומים שא' להם אביהם שהיה שלו והמפקיד יהיב ביה סימן ולא היה רגיל לכנס לבי' הנפקד ואין אמיד הנפקד מוציאין מהיתומי' ונותני' לו וכו' בפ' הכותב ההו' גבר' דאפקיד שב מרגנית' וכו' שקדם לנו בו זכרו לעיל וכתב הרא"ש על זה אע"פ שאם היה ר' מיאשא קיים והוה אומר שלי הם מהימן מ"מ מילתא דלא שכיח לא טענינן להו ליתמי וכו' ומה שא' בגמרא ועוד הא קא יהיב סימנא האי ועוד לא אתא לבטולי לטעמא קמא ולמימר דאפי' אי אמיד הנפקד יהבינן ליה כיון דקא יהיב סימנא דא"כ לא שבקת חיי לכל בני העשירים שאדם הרגיל אצלן ומכיר בסימני כלי כסף וזהב שלהם ילך ויגיד לאחרים ויתנו סימן אלא הני תרי טעמי שייכי אהדדי ואין מועילין זה בלא זה דבעינן דלא אמיד ויהיב סימנא ודוקא היכא שהיתומים טוענים שמא אבל אי טוענים א' לנו אבא שהיו שלו משתבעי דקושטא קא אמרי ולא מפקינן מידייהו וכן היה הר"מ מנרבונ' אומ' והביא ראיה מדקאמ' מת ולא פקיד הא אי פקיד אע"ג דלא אמיד לא מפקינן מנייהו והביא ג"כ דברי הרמב"ם שכתבתי לעיל והר"ן ז"ל בפירושו לדברי הרי"ף על הני עובדי דלעיל האריך כ"כ ובסוף דבריו כ' ולי נראה יותר דברי הרמב"ם שכ' בפ' כ"ד מה' סנהדרין ויש לדיין לדון בדיני ממונות ע"פ הדברים שדעתו נוטה להן שהן אמת וכן מי שבא וטען שיש לו פקדון אצל פ' שמת בלא צואה ונתן סימנין מובהקין וכו' ולפי זה טעמא דסימנא לא סגי בלא טעמא דלא אמיד והא דמוכח בההיא דפ' איזהו נשך ד' ע' דבסימנא בלחוד מהדרינן היינו משום דהתם מיירי בדאיכא עדי פקדון והא דהכא בדליכא עדי פקדון ושכן כ' הרא"ש דהני תרי טעמי שייכי אהדדי וכו' ודוקא שהיתומים טוענים שמא אבל טוענים ודאי אבינו אמ' לנו שהיו שלו משתבעי דקושטא קא אמרי ולא מפקינן מידייהו והרמב"ן ג"כ הביא ראיה מדאמר ולא פקיד הא אי פקיד קודם מותו אע"ג דלא אמיד לא מפקינן מידייהו ע"כ:
ודינים אלו שאמרנו כך העלם הרב בש"ע ח"ה בסי' רצ"ז ובסי' ט"ו בארוכה יע"ש נמצינו למידין לנדון שלפנינו למה שנסתפק הח' הש' בהאי ראובן שבא לתבוע פקדונו מאשת שמעון באומרו שהניח ביד בעלה פקדון שהוא כיס א' מסך מעות כך וכך ונתן סימנים במטבעות שבתוך הכיס וכו' באופן שנתן סימנים אם על שיעור כל הממון ואם על ענין המטבעות והשתא מבעיא ליה מי אמרינן כל כה"ג הוי סימן להוכיח שאלו המעות הם פקדון מראובן או לא וכו' לזה נראה פשוט בפי כל האמור שודאי אין די בזה להוכיח שאלו המעות הם פקדון מראובן שאף שנא' שאלו הם סימני' מובהקים עכ"ז הא בעינן ג"כ דלא אמיד הנפקד ובנ"ד כבר הונח לנו בשאלה ששמעון הנפקד היה א' מסוחרי העיר שסתמם הם אמודים להיות להם סך זה וג"כ כבר הוכחנו שצריך נמי שלא יהיה רגיל המפקיד להכנס בבית הנפקד וסתם סוחרים רגילים ליכנס זה אצל זה ושמא ראה וכו' או שמא איזו סחורה מכר שמעון לראובן שהוליכה עמו ללונדריס לעשות סחורה ונתן לו כיס זה לתשלומין ולכך ידע חשבונו וענין המטבעות וכשבא ומצאו שמת סבר אולי עדיין לא שלח בו יד אלך ואתבענו ולא יהיה אלא ספק אין לנו ראיה להוציא מיד היורשים ממון הנמצא בידם אפילו נמצא הכיס כמו שא' ראובן דסתם מה שנמצא ברשותם הוא בחזקה שהוא של מורישם וראובן שהפקיד בלא עדים הוא שהרע לעצמו ודברים פשוטים הם ואין בהם ספק שדברי טעם הם כאשר יראה המעיין בהם שאין סימנים אלו לבד מספיקים להוציא הממון מהאשה כאשר הוכחנו לעיל אם לא בב' עדים כנודע:
ולענין טענת ראובן שטוען עוד שתשבע לו אשת שמעון אם צוה בעלה על אלו המעות שהם שלו כמו שהוא אומר וכו' נראה שג"כ בזה אין הדין עמו שהרי פסק הרב בש"ע ח"ה סי' ע"ה סעיף יו' התובע ליורשי הלוה מלוה ע"פ ל"ש אם א' היורש איני יודע אם לוה אם לאו ויש עידים שלוה ל"ש א' איני יודע אם פרע אם לאו ל"ש א' חמשים ידענא וחמשים לא ידענא פטור אפי' משבועת היורשים אלא שמחרים סתם על כל מי שיודע שמורישו חייב לו כלום אבל אם הודה בחמשים וכפר בחמשים שא' חמשים היה חייב לך ולא יותר הרי הוא כשאר מודה במקצת ונשבע שבועה דאורייתא ע"כ ואף שהטור כ' שהרי"ף ז"ל חלוק בזה עכ"ז הרב ז"ל פסק כשאר פוסקים בזה שכ' הטור ז"ל בסי' זה והא דאמרינן כשמשיב הנתבע איני יודע אם פרעתיך אם לא שחייב לשלם ה"מ בלוה גופיה אבל אם תבעו ליורש ואמר לו אני יודע שאבי חייב לך ואיני יודע אם פרעך אם לא פטור כיון שאם היה קיים היה יכול לומר פרעתי אנן נמי טענינן ליורש שאביו פרע וכות רב אלפס שנשבע היורש הסת שאינו יודע לו אצל מורישו כלום וכ"כ ה"ר יהודה ברצלוני שא' טוען היורש איני יודע אם לוה מורישי אם לאו אע"פ שעד א מעיד עליו שלוה אין עליו שבועה אלא שלא פקדני אבא אע"פ שבלוה עצמו כה"ג הוה ליה מחוייב שבועה ומתוך שאינו יכול לישבע משלם דוקא בבעל דבר שהיה לו לידע וכיון שאינו יודע משלם אבל ביורש לא היה לו לידע ולפי מה שכתבתי למעלה בסי' ס"ט בשם א"א הרא"ש ז"ל שאין חיוב שבועה על היתומים אלא כדי לגבות אבל ליפטר אין צריכין לישבע שבכל דבר שאביה' היה נשבע ונפטר הם פטורין בלא שבוע' ה"נ אין צריכין לישבע וכן כ' בעל העיטור שאין צריכין לישבע לא שבוע' הסת ולא שבוע' שלא פקדנו אבא לפיכך התובע ליורש מלוה על פה ל"ש אמר איני יודע אם לוה אם לאו ויש עדים שלוה ולש אמר איני יודע אם פרע אם לאו ול"ש אמר נ' ידענא ונ' לא ידענא בכל ענין פטור אפילו בלא שבועה אלא שמחרים סתם על כל מי שיודע שמורישו חייב לו כלום אבל אם הודה בחמשים וכפר בנ' שא' נ' חייב לך ולא יותר הרי הוא כשאר מודה במקצת ונשבע שבועה דאורייתא ע"כ ..
וכ' הר' ב"י על זה שמ"ש וא"א הרא"ש כ' כסברא ראשונה הוא בפרק השואל ד' יט' ומ"ש שכשהשיב הנתבע וכו' אבל היורש לא היה לו לידע כן כ' הרב בעל התרומות בשער לח' ומ"ש לפיכך התובע ליורש מלוה על פה וכו' עד כל מי שיודע שמורישו חייב לו כלום פשוט הוא לפי דעת הרא"ש והעיטור ז"ל ומ"ש אבל אם הודה בנ' וכפ' בנ' וכו' ונשבע שבועה דאורייתא הוא בפרק כל הנשבעין ד' מז' תני ר' אמי שבועת ה' תהיה בין שניהם ולא בין היורשים היכי דמי אילימא דא"ל מנה לאבא ביד אביך וא"ל נ' אית ליה ונ' לית ליה מה לי הוא ומה לי אבוה אלא דא"ל נ' ידענא ונ' לא ידענא.. ופי' רש"י ז"ל מה לי הוא ומה לי אבוה מאחר שהוא טוען ודאי למה אינו יכול להשבע וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מה' טוען:
הרי הוכחנו מכל זה בהדיא שכשאין היורשים טוענים ודאי אלא ספק שאין עליהם לישבע כלל לא שבועת התורה ולא שבועת היורשים שלא תקנו להם ז"ל שבועת היורשים אלא כשבאים ליפרע מחוב אביהם אבל כשבאים ליפט' משום תביעה שתהיה לאדם עליהם מצד אביהם אין עליהם לישבע אלא מחרים התובע בפניהם על כל מי שיודע מתביעתו שהיא אמת ולא יגיד ועדיפא מינה פסק בש"ע ח"ה בסימן ס"ט סעיף ה' הוציא כתב יד הלוה על יורשיו אע"פ שהם מודים שהוא כתב יד אביהם אנו טוענים להם שהוא פרוע ופטורי אף משבועת היורשים אבל מחרימין סתם במעמד היורשים אם שום אדם יודע שאביהם לא פרעו וכו' וכפי זה בנ"ד ג"כ אף שהביא ראובן עד אחד שהוא כדבריו דהיינו שהפקיד ביד בעלה עכ"ז אין כח בידו להוציא הפקדון מתחת רשותה שע"פ בב' עדים דוקא א' תורה וג"כ אינו יכול לחייב שום שבועה כיון שהיא אינה טוענת כנגדו שבריא לה שלא הפקיד ביד בעלה כלום אלא שותקת היא לפי שאין עליה לידע אם מה שנמצא בבית אחר מיתת בעלה היה שלו או של אחרים דמסתמא כל מה שנמצא ברשות האדם הוא שלו עד שיתברר לנו בעדים שאינו שלו ואין כאן לראובן אלא להחרים סתם בפני אשה זו על מי שיודע שהוא כדבריו ולא יודה לו ועוד שלא מצינו שיתקנו שום שבועה לאלמנה רז"ל אלא כשתבוא לתבוע כתובתה מיורשי בעלה כנודע וא"כ איך יוכל ראובן לתובעה שתשבע לו אם צוה בעלה על אלו המעות שהם שלו כמו שהוא אומר כיון שאין עליה לידע דבר זה והו' אינו טוען שהפקיד כיס זה ביד בעל בפניה רק יש לו חשש שמא ידעה אם צוה בעלה על אלו המעו' שהם שלו כמו שהו' אומר וכשיחרים  סתם בפניה יצא חשש זה מלבו והוא ית' ימלא חסרונו וידריכנו בדרך אמת אכי"ר הנראה  לע"ד כתבתי נשלם ונגמר בסדר ובשנת והקריב מזבח השלמים אשה לה' ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכמ"הר שלמה הקטן יצ"ו סי"ט אכי"ר: