שאלה ראובן היה חייב לשמעון אלף פלוריניס ולוי היה חייב הסך הנ"ל לראובן ובא לשלם החוב הנ"ל לראובן ואמר לו תעשה לי חסד לשלם בעדי לשמעון האלף הנ"ל שאני חייב לו ובכך אתה נפטר ממני ובבקשה ממך שתקח ממנו שובר להורות שפרעת החוב הזה מפאת חובי ואמר לוי שהלך אבל שמעון ואמר לו הרי לך אלף פלוריניס מפאת החוב שאתה נושה בראובן והוא שלח אותי לשלם לך בעדו וקבל שמעון המעות הנ"ל ואמר לו לוי תן לי שובר שקבלת האלף פלוריניס מצד חוב ראובן השיב שמעון ולמה אטריח בזה והרי ב' עדים כשרים שאני קבלתי המעות בפניהם מחמת החוב של ראובן ואני מודה בפניהם והלך לוי לשלום וירבו הימים הלכו העדים למדינת הים וגם שמעון הלך לבית עולמו והניח אפוטרופוס לבניו ומצאו כתוב על פנקיסו שראובן חייב לו אלף פלוריניס ובאו ותבעו לראובן והוא השיב שכבר פרע החוב על ידי לוי ביום פלוני בכך וכך בחדש וגם לוי מודה בזה שפרע בפני עדים אבל אינם מצויים והאפוטרופוס טוען יד היתומים על העליונה שלא מצאנו כתוב על פנקיסו וגם אין שובר יוצא מתחת ידו ועתה לשאול הגיעו מי צריך לשלם החוב מי אמרינן הואיל ולוי שנה השליחות הוי ליה שליח מעל וחייב לשלם או דילמא הואיל ועשה שמירה מעולה ופרע החוב בפני עדים פטור וחייב ראובן לשלם פעם אחרת או נאמר שאינם צר כים לשלם לא לוי ולא ראובן הואיל ולוי פרע החוב לשמעון בפני עדים על הכל יבוא דברך וכבדנוך ומה תמ"ש:
תשובה תחלת כל דבר ראינו לדרוש ולחקור אם השליח הזה עות בשליחותו או לא והנה היה נראה בתחלת המחשבה שהשליח הזה מעל בשליחותו כיון שלא לקח השובר כמו שצוה לו משלחו והראיה על זה מה שאמרו בפרק הכותב (כתובות דף אבימי בריה דר' אבהו הוו מסקי ביה זוזי בי חוזאי שדרינהו ביד חמא בריה דרבה בר אבוה אזל פרעינהו אמר להו הבו לי שטרא אמרו ליה סיטראי נינהו אתא לקמיה דר' אבהו אמר ליה אית לך סהדי דפרעתינהו אמר ליה לא אמר ליה מגו דיכולין לומר לא היו דברים מעולם יכולין נמי למימר סיטראי נינהו לענין שלומי שליח מאי אמר רב אשי חזינן אי אמר ליה שקול שטרא והב זוזי משלם הב זוזי ושקול שטרא לא משלם ולא היא בין כך ובין כך משלם דאמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעיותי:
ופר"שי אסקי ביה נושים בו: בי חוזאי אנשי אותה מדינה: סיטראי מצד אחר היינו נושים בו מלוה על פה ומחמת אותה מלוה נחזיק בהם: לענין שלומי שליח למשלח עכ"ד ז"ל:
וכן נזכר בתלמוד בכמה מקומות זה הלשון לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ולמדנו מכאן שכל שליח שלא נשמר בתקנת משלחו שחייב לשלם וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל מי שהיה חייב לחבירו ממון בין משום מלוה בין משום פקדון או שכירות ונתן המעות ביד השליח ואמר לו הולך ממון זה לבעל חובי אין השליח צריך להטפל לו וליתן לו בפני עדים ואם אמר לשליח אל תפרע חוב זה אלא בעדים ופרעו שלא בעדים חייב לשלם וכן אם היה החוב בשטר בין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר ונתן בלא עדים ולא לקח השטר חייב לשלם שהרי לתקן שלחו ולא לעוות עכ"ל וכן העלה הרב בשלחנו סי' נ"ח ולפי זה היה לנו לחייב השליח לשלם כיון שגרם הפסד למשלחו שאלו לקח לוי שובר משמעון כמו שצוה לו ראובן היה ראובן מראה השובר לאפוטרופוס ובזה היה נפטר מלשלם פעם אחרת:
אמנם אחר התמדת העיון ראינו שאין הדבר כמו שחשבנו רצוני לומר שלוי לא גרם הפסד לראובן אלא אדרבא הוסיף לו שמירה כיון שפרע (לפי דבריו) בפני עדים כי השובר אינו אלא כתב יד המלוה וחתימתו בלא עדים והיה יכול לטעון האפוטרופוס שהשובר מזוייף ואם לא ימצא ראובן מי שיקיים לו שוברו הנה הוא מחוייב עכ"פ לפרוע פעם שנית מה שאין כן הפורע בפני עדים שאף על פי שהלוה לא לקח שטרו מיד המלוה ועודנו בידו נפטר הלוה מלשלם פעם שנית כיון שפרע בפני עדים והעדים מעידים כדבריו והראיה על זה ר"ל שהשובר אינו נעשה בעדים מה שאמרו בפרק גט פשוט (בתרא דף ק"ע ע"ב) מי שפרע מקצת חובו רבי יהודה אומר יחליף רבי יוסי אומר יכתוב שובר אמר רבי יהודה נמצא זה צריך להיות שומר שוברו מן העכברים אמרו לו רבי יוסי כך יפה לו ולא יורע כחו של זה באור הדברים מי שחיוב לחבירו סך מה ופרע מקצתו רבי יהודה אומר יכתוב לו שטר אחר מן החשבון הנשאר ויתננו למלוה והמלוה יחזיר לו שטר הראשון ורבי יוסי אומר שיכתוב המלוה שובר על המקצת שפרע לו הלוה והקשה רבי יהודה נמצא שהלוה צריך להיות שומר שוברו מן העכברים שאם יאבד השובר יגבה המלוה כל חובו ויפסיד הלוה וכו' הנה מבואר מדברי רבי יהודה כי השובר נכתב בלא עדים שאם לא כן איך אמר שאם יאבד השובר שהמלוה יגבה כל חובו הלא העדים יעידו שפרע מקבת חובו אלא ודאי שאמת הוא כמו שבארנו שכל שובר נעשה זולת עדים ואם כן לא עוות השליח בשליחותו אמנם אם השליח צריך לישבע ומה תהיה שבועתו יתבאר במה שיבא בע"ה:
ואחר אשר כבר בארנו שהשליח לא עוות בשליחותו נשאר עלינו לבאר אם השליח חייב לישבע שעשה שליחתו ויפטר ואם ראובן חייב לשלם פעם שנית או אם יפסידו היתומים אמרו בפרק האיש מקדש (קידושין דף מ"ג) אמר רבא אמר רב נחמן אמר לשנים באו וקדשו לי את האשה הן הן שלוחיו הן הן עדיו וכן בגרושין וכן בדיני ממונות וצריכא דאו אשמועינן בקדושין משום דלמסרא קאתי אבל גרושין ניחוש שמא עיניו נתן בה ואי אשמועינן גרושין משום דאתתא לבי תרי לא חזיא אבל ממונא הני מפלג פלגי צריכי מאי קסבר אי קסבר המלוה אח חבירו בעדים בריך לפרעו בעדים הני נוגעי בעדות נינהו דאי אמרי לא פרעניה אמר להו פרעוני אלא לעולם קסבר המלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים ומגו דיכלי למימר הא אהדרינהו ללוה יכולים למימר פרעניה למלוה והשתא דתקון רבנן שבועת היסת משתבע הני עדים דיהיבנא ליה ומשתבע מלוה דלא שקיל ליה ופרע ליה למלוה עכ"ל הגמרא ופיר"שי הן הן עדיו דשליח נעשה עד וכן בגרושין אם שלח גט לאשתו ע"י שנים וכן בדיני ממונות אם שלח חוב למלוה ע"י שנים: דלמסרא קאתי הילכך מה להם לאוסרה עליהם ועל כל העולם בשקר: דאתתא לבי תרי לא חזיא וכיון דתרי נינהו לא משקרי:. מאי קסבר רב נחמן דאמר וכן בדיני ממונות: אי קסבר המלוה את חבירו בעדים צריך לפרעו בעדים ואין נאמן לומר פרעתי היכי מהימני לומר נתננום למלוה הרי נוגעים בעדותם הם דאי לא שאם לא יאמרו מעידים אנו שקבלם המלוה אמר להם לוה פרעוני מה שמסרתי לכם לפעמים שמסרו להם בעדים: אהדרינהו ללוה למשלח ואין עליהם אפילו שבועה שהרי אין הודאה במקצת כאן: יכלי למימר יהיבנא למלוה ודבריהם קיימים ובתורת עדות שאינם נוגעים בעדותם: והשתא דתקון רבנן שבועת היסת שאפילו מי שאינו מודה במקצת הטילו עליו שבועה מהשתא אפילו סבירא לן המלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים אפילו הכי נוגעים בעדותם דאי אמרי אהדרינהו ניהלך בעו אשתבועי לפיכך הן מעידים שקבל מלוה מידם כדי שיפטרו מן השבועה ונוח הוא להם להפסיד הממון למלוה מלישבע בשקר דאף על גב דחשידי אממונא לא חשידי אשבועתא הילכך בממון לא אמרינן הן הן עדיו וכיון דעדים לא הוו הרי הדין הזה כדין הקצוב בשבועות גבי חנוני על פנקיסו משתבעי אינהו ויהבו להו למלוה ונפטרין מן השולח דאיהו הימנן בשבועה שמסר להם מעותיו אבל מלוה אומר שאין נאמנים לו בשבועה ומשתבע דלא שקיל מידייהו ופרע לוה למלוה עכ"ל ז"ל:
למדנו מכאן שאם אמר לשנים תנו מנה זה לפלוני שאני חייב לו השלוחים אומרים נתננו והמלוה אומר לא קבלתי מתוך שיכולים לומר החזרנוהו למשלח נאמנים לומר פרענוהו למלוה ונפטר הלוה אמנם זהו דוקא קודם שתקנו חז"ל שבועת היסת אבל עתה אחר התקנה כיון שאם יאמרו השלוחים החזרנו המנה למשלח הנה הם חייבים לישבע שבועת היסת אם יאמרו שעשו שליחותם ופרעו למלוה אינם נאמנים וחייבים לישבע היסת יען כי יש לחוש ששקר בפיהם ולא פרעו למלוה וכדי להציל עצמן מן השבועה מעידים שפרעו אם כן הרי הם נוגעים בעדות ואין דנים על פיהם ולפיכך ישבע המלוה שלא נטל ויטול וכתב הרי"ף ז"ל בפרק האיש מקדש ומלוה דאמר לא נפרעתי כיון דלוה לא יכיל למימר ליה ודאי פרעתיך דהא לא ידעי אי פרעי ליה הנך שלוחים או לא הוה ליה כדין חנוני על פנקסו דכי היכי דאמר ליה בעל הבית לחנוני תן לפועלי בסלע מעות הוא אומר נתתי והם אומרים לא נטלנו משתבעי הנך פועלים דלא שקלי מידי מאגרייהו מניה דחנוני ושקלי מניה דבעל הבית דלא ידע אי פרע להו חנוני או לא הכי נמי משתבע מלוה בגזירה כעין שבועה דאורייתא דלא פרעי ליה מידי הנך שלוחים ופרע ליה לוה למלוה וכן דעת הרמ"בם ז"ל בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין כפי נוסחת ספרינו והר"ן ז"ל מפני שמצא כתוב בספר הרמ"בם ז"ל שלפניו ששבועת המלוה והשליח ששניהם נשבעים שבועת היסת תמה עליו וכתב ולא ידעתי למה שהרי שבועת המלוה כשבועת הפועל ושתיהן שבועת המשנה בנקיטת חפץ והרב בעל כסף משנה כתב שאולי נוסחא משובשת נזדמנה לו להר"ן ז"ל ובנוסחא מדוייקת כתוב בפירוש ובעל חוב או הפועל נשבע שבועת התורה עכ"ל:
וקשה לי על שניהם בין על הר"ן ז"ל בין על הרב כסף משנה אם על הר"ן וכי לא ראה דברי הר"י אבן מיגש רבו של הרמב"ם ז"ל שזו היא סברתו בפירוש וכתב טעם נכון לחלק ביניהם וז"ל ואם תשאל בשלמא חנוני לא מחייבינן ליה שבועה כעין דאורייתא אצא שבועת היסת דהא לאו נשבע ונוטל אלא בשבועה ולא משלם הוא (דבריו הם בחנוני שקדם בעל הבית ונתן לו מעות כדי לפרוע צו חובותיו) והילכך הוה ליה כמנה לי בידך אין לך בידי כלום אלא פועלים ומלוה כיון דנשבעים ונוטלים מבעל הבית נינהו אמאי הויא שבועתן שבועת היסת תהוי מיהא שבועת המשנה כדין כל הנשבעים ונוטלים תשובתך כי עבוד רבנן תקנתא לפועלים דלא שקילו מבעל הבית אלא בשבועה הני מלי היכא דאיכא חנוני דשקיל מב"ה ומשקר ליה לפועל דכיון דחנוני משקר להו לפועלים ושקיל מניה דב"ה ופועלים משקרים לחנוני ושקלי מב"ה עבוד רבנן תקנתא דלא למשקל חד מנייהו מב"ה אלא בשבועה כעין דאורייתא אבל הכא כיון דחנוני הא לא שקיל מב"ה מידי ומפטר בעלמא הוא דקא פטר מיניה בטענתיה אע"גב דפועלים טענתייהו למשקל מיניה דבע"ה הוא בכי האי לא עבוד רבנן תקנתא לחיובי פועלים שבועה כעין דאורייתא אלא שבועת היסת דמשתבעי ושקלי עכ"ד הרי מבואר שרבו אבן מיגש סובר כן ואע"פי שהרי"ף ז"ל חולק על זה מי הוא המונע שלא יסבור הרמב"ם ז"ל כדעת רבו אבן מיגש ז"ל וכ"ש שהרב רבינו אפרים ז"ל תפס על הרי"ף ז"ל ופירש כדעת הרב אבן מיגש ז"ל אם על הרב בעל כסף משנה קשה לי מי הגיד לו שנוסחתנו היא המדוייקת בהיות שכבר הוכחנו שהר"י אבן מיגש ורבינו אפרים ז"ל סוברים כנוסחת הר"ן אמנם אע"פי שהרב כסף משנה לא הגיד מאין לו אנו מצאנו לו ראיה בדברי הרמ"בם ז"ל שצדק במאמרו ושהאמת אתו ונוסחתנו היא הצודקת לא זולתה שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות טוען ונטען כל המחוייב שבועת היסת אם רצה להפוך השבועה על התובע הר התובע נשבע היסת ונוטל ואין לך מי שנשבע היסת ונוטל מחבירו אלא זה שנהפכה עליו שבועת היסת עכ"ל הנה מבואר מדבריו מן הכלל אשר מסר לנו שאין שבועת היסת בנשבעים ונוטלים כי אם זו לבדה ולפי זה גרסתנו היא הנכונה כדברי הרב בעל כסף משנה ז"ל והרב בשלחנו בסי' צ"א פסק כדעת הרי"ף והרמ"בם שהמלוה ישבע כעין של תורה והביא דעת הרב אבן מיגש ורבינו אפרים בשם י"א:
וכל מה שכתבנו עד עתה אינו אלא בששלשתם לפנינו ומכחישים זה את זה אבל אם מת השליח או המלוה כתבו מן הראשונים ז"ל שאין באן שבועה פי' שאם מת המלוה אין הלוה יכול להשביע לשליח שהרי איך שם טוען עליו ודאי שלא עשה שליחותו שהדבר בספק אצלו אם למלוה או לא וכן אם מת השליח או הלך למדינת הים המלוה נוטל בלא שבועה שהרי זה כאומר מנה לך בידי ואיני יודע אם פרעתיך שחייב לשלם ולדעת זאת הסכים הרמב"ם ז"ל כמבואר בדבריו בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין גבי השולח מעות לחבירו וכו' כתב במה דברים אמורים בשהיה השליח מכחיש את בעל חוב והרי שלשתן עומדים אבל אם בא השליח ואמר נתתי כמו שאמרת לי אינו יכול להשביעו היסת שעשה שליחותו שהרי אין שם טוען עליו טענת ודאי שלא נעשה שליחותו וכן אם מתו השלוחין או הלכו להם למדינת הים ובא בעל חוב לתבוע הלוה אינו יכול להשביעו היסת שלא פרעו השליח שהרי אין כאן מי שטוען עליו טענת ודאי שלקח אלא מחרים הלוה חרם סתם ומשלם החוב שעליו וכן כל כיוצא בזה ע"כ ועוד כתב כיוצא בזה בפרק י"ו מהלכות ומלוה ולוה והרב בשלחנו העתיק לשון הרמ"בם בסי' צ"א ובסימן קכ"א ויש להסתפק בלשון הרמב"ם שממה שכתב בפרק י"ו מהלכות מלוה ולוה נראה שלא פטר משבועה לחנוני שהוא כמו שליח במיתת המלוה אלא בשאינו מגיע הפסד מזה לבע"ה שכתב שהרי אין בעל הבית מפסיד כלום שהרי אינו משלם אלא תשלום אחד נראה שאם מגיע לו הפסד לשלם תשלום שני חייב לישבע ובפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין נראה בהפך רבוני לומר שאף אם בע"ה מפסיד ומשלם ב' תשלומין שפטור מן השבועה שהרי כתב שם השולח מעות שבידו וכו' הנה שמפסיד בע"ה ומשלם ב' תשלומין הראשון שכבר נתן לשליח והב' שאם מת השליח או הלך למדינת הים שנוטל המלוה בלא שבועה ושם נתן טעם לפטור מן השבועה שאין שם טענת ודאי וא"כ יראה שדבריו סותרים זה את זה ונראה לי לתרץ בזה שהרמב"ם ז"ל הוצרך לטעם אחר כדי להסיר מעליו התלונה שנוכל להקשות עליו והוא כי בשלמא השליח שמסר לו הבע"ה מעותיו הוא פטור משבועה מפני שהמשלח בספק אצלו אם עשה שליחותו והרי זה כאומר מנה לי בידך ואיני יודע אם פרעתני שעל המשלח להביא ראיה ולפיכך שורת הדין נותנת שהוא פטור מן השבועה אבל גבי חנוני שרוצה להוציא מבע"ה בטענה גרועה והוא כאומר מנה לי בידך והלה אומר אינו יודע אם הלויתני ששורת הדין שאינו גובה אפי' בשבועה והיה נראה שדי לחנוני שיטול בשבועה מפני התקנה ולא שיגבה בלתי שבועה לכך הוצרך כאן טעם אחר והוא כי כיון שבע"ה ודאי אצלו שחייב אם לפועל אם לחנוני והוא פוטר עצמו בתשלום אחד וכבר מת הפועל וודאי לא יתבענו יגבה החנוני בלי שבועה ולפי זה מה שכתב שהרי אין בע"ה מפסיד כלום אינו בא לתת טעם אלא כשמת הפועל ותובע החנוני לא כשמת החנוני והפועל תובע כי אין אנו צריכים לזה הטעם ונראה לי כי לתירוץ הזה כיון הרב בעל לחם משנה אלא שדבריו נדפסו בטעות וצריכים תיקון:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להגיד דעתנו במה שנסתפק ה"ה נר"ו על ענין השליח וכו' כבר הוכחנו שהשליח לא עות בשליחותו ולפי זה היה בראה לפטור השליח אף משבועה כיון שכבר מת שמעון שהוא בעל חוב של ראובן ואין כאן מי שמכחישו אף כי אין כן דעתנו מפני שמצאנו להרמ"בן ז"ל שכתב שאם מתו פועליו יורשיו נשבעין שבועת היורשין שלא פקדם אבא ונוטלים וכן כתב הר"ן בשמו בפרק האיש מקדש וא"כ השליח מחוייב לישבע שהרי היורשים בשבועתם כמכחישים אותו והוי ליה כאומר מנה לי בידך ולא פרעתני וזה דומה ממש למה שהבאנו למעלה כששלשתם עומדים לפנינו ומכחישים זה את זה שהשליח נשבע ונפטר ודברים אלו נכונים אצלינו מאד אלא כיון שכבר דחאם הרב המגיד וכתב שכל המפרשים חולקים על זה נבטל דעתנו מפני דעתם אמנם עכ"ז נראה לנו מטעם אחר שאין ראוי בנדון שלפנינו לפטור השליח בלתי שבועה ואפי' הרמ"בם וסיעתו יודו על זה וזה כי כשאנו פוטרים השליח משבועה הוא בענין שהשליח אומר שעשה ככל אשר צוהו משלחו ולא שנה שום דבר אמנם השליח הזה מודה בפיו ששנה מדעת משלחו בחשבו שהוסיף לו שמירה ויפה כחו וכיון שכן אינו נאמן על פי דבורו ולא מפיו אנו חיים כיון שהורע כחו בשנותו מדעת משלחו וחייב לישבע שבועת היסת שעשה שליחותו ופרע בפני ב' עדים כשרים ונפטר בזה ואע"פי שלא מצאנו ראיה על זה כך נראה לנו מן הסברה וראובן הוא מן העשוקים אשר אין להם מנחם וחייב לשלם פעם ב וה' ימלא חסרונו ובתנאי שהאפוטרופוס ישבע לו שלא צוהו שמעון ולא מצא בין שטרותיו ששטר זה פרוע וזה אם מינהו אבי ותומים ואם מינהו ישבע בלבד שלא מצא בין שטרותיו ששטר זה פרוע וראובן מחרים סתם על כל המוציא ממנו ממונו שלא כדין:
אך אחר אשר העתקנו בדבר כראוי נראה לנו כפי קוצר שכלנו שאף שגזרנו אומר שהשליח לא עות בשליחותו יען הוסיף לו שמירה ויפה כחו אם הוא בענין ששמעון היה נכר במקום ההוא וחתימתו נכרת ובנקל היה יכול לקיים שוברו הנה חייב לוי לשלם לראובן ההפסד אשר גרם לו כי יאמר לו ראובן לכך הזהרתיך שתביא לי שובר שהיה בדעתי לקיימו ובזה הייתי בטוח שלא יחזור בחובו עלי ולא אמרתי לך לשלם בפני עדים כי יראתי שימותו או ילכו למדינת הים וזה חוזר בחובו עלי ונמצאתי פורע ב' פעמים אבל אם חתימת שמעון בלתי נכרת במקום ההוא נראה לנו שאינו יכול לטעון כדי לחייב את השליח בדעתי היה לשלוח השובר ולקיימו במקום שנתגדל שם שמעון כי דבר זה בלתי מצוי הוא ותואנה הוא מבקש להציל עצמו בממון שלוחו ואינו נאמן:
סוף דבר דעתנו הוא שהשליח הזה לא עות בשליחותו ואע"פי כן אינו נפטר משבוע כיון ששנה מדעת משלחו וראובן ישלם פעם שנית ליורשים אחר השבעם שבועת היורשים או ישלם לאפוטרופוס אחרי השבעו שבועתו כראוי לו אמנ' אם חתימת שמעון היתה נכרת במקום ההוא באופן שבנקל היה ראובן יכול לקיים שוברו הנה אז השליח עות בשליחותו וחייב לשלם ההפסד אשר גרם למשלחו זהו הנראה לנו כפי קוצר שכלנו ומיעוט השגתנו ואם שגינו האל הטוב יכפר בעד נשלם ונגמר ביום שהוכפל בו כי טוב כ"ז לחדש תמוז בשנת ובסדר החלצו מאתכם אנשים לצבא לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפס מחדש בתכלית היופי ספר חובות הלבבות ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: