שאלה כז ראובן היה נשוי עם בת שמעון. והצליח בנכסים. והיו לו בנים ממנה ויהי היום. בא שמעון אצל ראובן חתנו: ובקש ממנו שילוה לו חמשת אלפים פרחים. כדי לקנות איזה סחורה. וכן עשה ראובן ולא אחר הדבר לעשותו. ואחר ימים הלך ראובן למדינת הים בסחורה. והניח אשתו ובניו בעיר. ולאחר שנה. באתה בת שמעון אצל אביה. והגידה לו שאין לה במה לזון את עצמה ואת בניה. עד שהיא צריכה למשכן. או למכור כליה. של כסף וזהב. ואביה כשמוע את צרת בתה. אמר לה בתי. אל תצטערי. שאני חייב לבעליך חמשת אלפים פרחים. אני אתן לך כל מה שאת צריכה למזונותיך. וכן עשה עד שבא ראובן חתנו. וכשבא ראובן ותבע לחמיו החמשת אלפים פרחים שהלוהו. השיבו שמעון שבתחילה היה צריך לנכות. מה שנתן למזונות אשתו ובניו. ושהשאר ישלם לו כפי חובתו. וראובן טוען אני לא נתתי לך רשות לזון את אשתי ובני. ואבדת מעותיך כפי מה שנראה מהגמרא וכו'. ושמעון טוען. דלא דמי מה שאומ' הגמרא. דהתם מיירי שאינו יכול להוציא מהבעל. לפי שהניח מעותיו על קרן הצבי. אבל בכאן יש לו מטות הבעל בידו. וכיון שהבעל חייב במזונות אשתו ובניו. שחייב לשלם לו. כל מה שהוציא למזונות אשתו ובניו. יורנו המורה הדין עם מי משניהם ושכמ"ה:
תשובה עיקרא דהאי מלתא. איתא במסכת כתובות בפ' ב' דייני גזרות דף ק"ז ע"ב. דתנן התם מי שהלך למדינת הים ועמד א' ופרנס את אשתו חנן אומר איבד את מעותיו. נחלקו עליו בני כהנים גדולים ואמרו ישבע כמה הוציא ויטול. אמר ר' דוסא בן הרכינס כדבריהם. אמר ר' יוחנן בן זכאי יפה אמר חנן הניח מעותיו על קרן הצבי ע"כ: וכן אפסיקא הלכתא כוותי' דחנן שם בגמ' דף ק"ט ע"א דהניח מעותיו טל קרן הצבי וכו' ע"ש:
ופר"שי שם וז"ל חנן אומר איבד את מעותיו. שלא אמרתי לך הלוני ואני אפרע. אבל אם הלוה את האשה מעות למזונותיה טל מנת שתשלם לו תובעה והיא תובעת לבעל וישלם. כדאמר לעיל בממאנת ולותה ואכלה. ועמדה ומיאנה. טעמא דמיאנה הא לא מיאנה משלם ע"כ:
וכן גרסינן התם בגמ' וז"ל. כיצד אמרו ממאנת אין לה מזונות. אי אתה יכול למר ביושבת תחת בעלה שהרי בעלה חייב במזונותיה. אלא כגון שהלך בטלה למדינת הים. ולותה ואכלה. ועמדה ומיאנה. טעמא דמיאנה הא לא מיאנה יהבינן לה עכ"ל: וכתב עלה הרי"ף ז"ל וז"ל. ש"מ דהא דאמר חנן הניח מעותיו על קרן הצבי. הני מילי פירנס אבל לותה ואכלה מוציאין ממנו ע"כ:
ותו גרסינן ביבמות בפ' יש מותרות לבעליהן דף פ"ה ע"א וז"ל. בעא מיניה ר' אלעזר מר' יוחנן. אלמנה לכ"ג גרושה וחלוצה לכהן הדיוט יש להם מזונות או לא ואמרינן היכי דמי אילימא ביושבת תחתיו בעמוד והוצא קאי מזוני אית לה לא צריכה. כגון שהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה וכו'. ש"מ דכל אשה שהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה. שהבעל חייב לפרוע וכן הלכתא עכ"ל:
נקטינן מכל האמור לענין הלכה ב' דברים:
האחד שאם הלך הבעל למדינת הים. ועמד אדם א' ופרנס את אשתו בלתי ציווי הבעל. שאיבד את מעותיו. ושאין לו שום תביעה עליו כשיחזור:
והב' שאם האשה לותה ואכלה. שאז חייב הבעל לשלם. וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפ' י"ב מהלכות אישות הלכה י"ט וז"ל. הלך בעלה ולותה ואכלה כשיבא חיוב לשלם עמד א' מדעת עצמו וזנה משלו. אם יבא הבעל אינו חייב לשלם לו והרי איבד את מעותיו מפני שלא ציוהו לזונה והיא לא לותה ממנו עכ"ל: וכן פסק הרש"בא ז"ל בתשובה סי' תרצ"ב. על האי מתניתין דפ' ב' דייני גזלות וז"ל. ומינה שמעינן. דאם לותה ואכלה. שהבעל חיוב לשלם. ואפילו לחנן. דע"כ לא אחר חנן. אלא בעמד א' מדעתו ופרנסה. הא לותה היא. מודה הוא. וכן כתב הרב אלפסי ז"ל שם וכו'. ודבר ברור הוא עכ"ל: וכ"כ הרש"בש ז"ל בתשובותיו בסי' רכ"ב וז"ל. אבל אם לא לותה. ועמד א' ופרנסה. הניח מעותיו על קרן הצבי. ואין הבעל חייב לשלם לו כלום עכ"ל: וכן פסקו מרן ז"ל בשלחנו הטהור. באה"ע סי' ע' ס"ק ח' ע"ש:
אלא שמצינו שאפילו כשליותה יש מחלוקת בין הפוסקים ז"ל דיש מי שסובר דדוקא כשלותה בפני ב"ד. או אחר שפסקו לה ב"ד. דאז חייב הבעל לשלם ויש מי שסובר דאין צריך פסיקת ב"ד אלא די שליותה בעדים ויש מי שסובר דאפילו כשליותה סתם בלי עדים. ובלי פסיקת ב"ד. שעכ"פ חייב הבעל לשלם וכדלקמן:
ואחרי הודיע לנו אלדים את כל זאת מעתה נבא לענין דנ"ד. ואען ואומר שמהמורם מכל הנז"ל מתחילה היה עולה על דעתי לכאורה להוציא לאור משפט נדון שאלתינו. ולזכות לראובן דנ"ד. ולחייב את שמעון חמיו לאבד כל מה שנתן לבתו. בהיות שמתוך דברי הצעת השאלה נראה. שראובן חתנו לא ציוהו לזון את אשתו. וגם בתו לא לותה ממנו כלום אלא הגידה לו בלבד. שלא נשארה בידה. שום דבר במה לזון את עצמה ואת בניה. עד שהיתה צריכה למשכן. או למכור כלי ביתה של כסף וזהב ואז אביה בהיותו מרחם עליה השיב אמריה לה שאל יצטער בדבר. שהוא יתן לה די מחסורה אשר יחסר לה כמוצע בשאלה. והגם שהזכיר לה החוב שהיה חייב לבעלה. כשהבטיחה לה ליתן די מחסורה. מ"מ לא מצינו שפירש דבריו לא אז ולא כשנתן לה מה שהיתה צריכה שהיה נותן לה הסך הנז"ל בתורת הלואה כדי לנכות אח"כ הסך הנ"ל מהחוב שהיה חייב לבעלת וכיון שהבעל לא ציוה ולא אמר לו בלכתו אם תלוה לאשתי אני פורט וג"כ בתו לא חבט ממנו כלום בתורת הלואה אלא שהגידה לו בלבד דרך סיפור בעלמא שלא היה בידה לזון את עצמה וכו'. איכא למימר דמה שנתן לה דלשם מתנה נתן ושלא היה דעתו להפרע לא מן האשה ולא מן הבעל. דמסתמא אין אדם מקפיד לזון את בתו מממונו זמן מה וזילא ליה מלתא לתבוע דמי מזונותיה. וכיון שבנ"ד לא פירש דבריו שבתורת הלואה היה נותן לה נמצא שהוא הפסיד את עצמו. והניח מעותיו על קרן הצבי:
הן אמת שכיון שראובן הנ"ל דנ"ד היה חייב לזון את אשתו ובניו הקטנים. ושמעון דנ"ד היה חייב לראובן ה' אלפים פרחים. שלכאורה היה נראה שטענתו של שמעון היא טענה. מההיא דר' נתן דתניא שם בכתובות בפ' האשה שנתארמלה דף י"ט ע"א דר' נתן אומר מנין לנושא בחברו וחברו לחברו. מנין שמוציאין מזה ונותנים לזה. ת"ל ונתן לאשר אשם לו ע"כ: ופיר"שי ז"ל שם וז"ל ונתן לאשר אשם לו ולא כתב לאשר הלוהו אלא לאשר אשם לו וכו' ע"כ: שמשם היה נראה לומר דג"כ בנ"ד בדין טוען שמעון חמיו לנכות מראובן חתנו. מה שהוציא למזונות אשתו ובניו ושמוציאין מזה דהיינו משמעון כדי לתת לזה דהיינו לאשתו של ראובן ומהאי טעמא נמצא שמעון זכאי בדינו נגד כל האי דכתיבנא לעיל וכו':
אבל אם נדקדק היטב. נראה דיש לחלק ולומר דשאני התם מהכא. דהתם איירינן בשאר חובות דעלמא שהלוה אינו יכול להפטר מחובו בשום ענין. כגון שהמלוה היה דוחקו או כגון במי שלוה מחבירו ונתחייב בב"ד ואין לו במה לשלם. ונודע אח"כ שהוא נושה בשלישי שמוציאין הב"ד מאותו השלישי ונותנים למלוה. כדי שלא יפסיד ממונו כדרך שתיקנו ג"כ למלוה שיוכל לטרוף נכסי הלוה. וכדומה אבל הכא איירינן במזונות האשה דקיל טפי שאין הדבר כ"כ ברור שיהיה חייב במזונותיה שהרי האיש היה יכול לפטור את עצמו באמרו: באי מעשה ידיך למזונותיך או שהיתה יכולה לצמצם את עצמה ומתפרנסת משלה ובזה היה יכול לפטור את עצמו אבל עכשיו זה שפרנסה. נמצא שמחייבו. במקום שהיה יכול לפטור את עצמו וגרם לו היזק:
זאת ועוד דהתם לא אמר ר' נתן שיוכל הלוה לילך ולפרוע חובות המלוה בלתי ציוויו רשותו וידיעתו. אם אינו עפ"י הב"ד. דמי הרשהו לדבר זה ודוק באמרו ז"ל שאומר מנין שמוציאין מזה ונותנים לזה וכו' ולא אמר מנין שילך זה ויפרע לזה שנראה בבירור שלא הותר אלא עפ"י הדיינים וכדומה. כדי שלא יגרום היזק לחבירו מה שאין כן בנ"ד ששמעון לא זנה את בתו עפ"י ב"ד. אלא מעצמו ומדעתו. ולא נתן לה מה שנתן אלא סתם. כי לא פירש שמה שהיה נותן לה היה בתורת הלואה. שה"ז דומה למי שפורע חוב מחבירו שלא מדעתו וציוויו. שאיבד מעותיו וכדכתיבנא:
ומה גם דאיכא כמה רבוותא דסוברים. דאפילו כשלותה אין הבעל חייב לשלם. אם לא כשלותה בפני ב"ד. או אחר שפסקו לה ב"ד מזונותיה. וכדפסקו התוספות ור"י ודעמייהו ז"ל שם. בפ' ב' דייני גזרות. ע"ש: ואף שהרא"ש ז"ל הוכיח שם דאפילו בלא פסק בית דין חייב הבעל לשלם. מ"מ הצריך ללוות מיהא בפני עדים. דמשמע דס"ל ז"ל דאם לותה בלא עדים אין הבעל חייב לשלם ע"כ: וכן נראה מדברי המרדכי ז"ל. והגהות אשירי. והטור ז"ל. והרש"בש ז"ל בסי' קס"ט מתשובותיו ע"ש: וכ"כ הבית שמואל באה"ע סי' ע' ס"ק נ"ב. ומה גם לו סברת התשב"ץ זלה"ה בח"ג מתשובותיו סי' פ"א שכתב שאפילו פסקו לה ב"ד מזונות. שאינו חייב לתת לה כלום. אלא כשפסקו לה ב"ד כדין. ואח"כ לותה לפני עדים וכו' ע"כ ע"ש: ובנ"ד לא מצינו שום א' מאלו התנאים. דלא מצינו שפסקו לה הב"ד מזונותיה ולא לותה בעדים ואפילו בלי עדים לא מצינו שביקש מאביה שיתן לה בתורת הלואה דנמצא שמכל הצדדים יש לומר ששמעון דנ"ד הניח מעותיו על קרן הצבי ואיבד את מעותיו וכדכתיבנא ודוק:
איברא שכפי דעת הרש"בא ז"ל נראה. שהוא ז"ל סובר שכל המפרנס אשת חבירו סתם שלא איבד את מעותיו והטעם שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה. אלא בתורת הלואה והו"ל כלותה ואכלה. שכן כתב בחידושיו בפ"ד דנדרים וז"ל עמד א ופרנס את אשתו הניח מעותיו על קרן הצבי וכו'. מסתברא לי דדוקא בפורע ומפרש שמחמת מזונות שחייב לה בעלה הוא נותן לה דבכי האי גוונא הוא אינו חייב לשלם כיון שלא אמר לו שיפרע בשבילו והיא נמי אינה חייבת לשלם שהרי לא לותה ממנו ולא אכלה ממנו. אלא בתורת פרעון חוב בעלה אבל כשפרנס סתם חוזר הוא. וגובה. שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה. אלא בתורת הלואה והראיה מהיתומים שסמכו אצל בעל הבית דיתומים קטנים אינם יכולים להתנות. ועוד מן היורד תוך שדה חברו. ונטעה שלא ברשות. דחייב בעל השדה לשלם. ולא אמרינן כיון דירד לתוכו סתם לא נתכוון זה אלא למתנה וכו' עכ"ל: והאריך עוד שם: ואח"כ כתב עוד וז"ל וכיון שכן המפרנס אשת חברו סתם לאו בתורת מתנה מפרנס. ולאו בתורת פרעון חיוב מזונות הבעל. אלא בתורת מלוה. והיא או בעלה חייבין לשלם. ונראה לי דכיון שכן המפרנס סתם אשת חבירו הרי הוא חוזר ונפרע מהבעל. כיון שהבעל חייב במזונותיה בתנאי ב"ד. דהו"ל כיורד בתוך שדה חבירו כדאמרן. וה"ה לזן את עבדו ושפחתו העברים שאין הבעלים יכולין לומר עשה עמי ואיני זנך. דכל המלוה מזונות לאלו כאילו מלוה לאדון עכ"ל: וכן פסק הריב"ש ז"ל בסי' תפ"א. דמה שאחר חנן שאיבד את מעותיו דאיירי דוקא כשמפרש שמפרנסה בעבור המזונו' שחייב הבעל וכו'. אבל כשמפרנסה סתם הוי כלותה. כדגרסינן בפ' ב' דייני גזלות. שחייב הבעל לשלם ע"כ ע"ש:
הרי לך בפירוש שכפי דעת הרש"בא והרי"בש ז"ל. שכל המפרנס סתם שלא איבד את מעותיו ושלא נתכוון למתנה אלא להלוואה. וכ"ש היכא דאמר שהוא נותן לה בפרעון חוב שיש לבעלה עליו שכפי הסברא הנ"ל נראה שבנ"ד הדין עם שמעון ושלא איבד את מעותיו. שהרי פי' דבריו ואמר לה בתי אל תצטערי שאני חייב לבעליך ה' אלפים פרחים ואני אתן לך כל מה שאת צריכה למזונותיך. שרצה לומר בדבריו אלה. שלא היה רוצה ליתן לה בתורת מתנה. אלא שכל אשר יתן לה ינכה מהחוב שהיה חייב לבטלה דאי לאו הכי מאן דכר שמיה מהחוב שהיה חייב לבעלה:
אבל כבר עמדו על דברי הרש"בא ז"ל הנ"ל כמה רברבתא ז"ל ודחו דבריו הנז"ל:
ופוק חזי מ"ש הר"ן ז"ל אל דבריו שם בפ' ב' דייני גזרות ואיך דחה כל ראיותיו הנז"ל שכן כתב וז"ל ולא נראין דבריו דנהי דמהנה את חבירו סתם. לאו לשם מתנה קא מכוין אפי' הכי המפרנס את אשת חבירו סתם. לחנן הניח מעותיו על קרן הצבי. משום דנהי דלאו בתורת מתנה קעביד מיהו סתמא אדעתא דבטל נחית ולא אדעתא דידה שכבר הוא יודע שאין לאשה זו נכסים. שיהא נפרע מהם אלא מבעלה. ולא מסיק אדעתה נמי שתחייב הוא בהן. כדי שתוכל לגבות מבעלה ולהגבותו. דלאו כולהו אנשי דינא גמירי. אלא סתמא אדעתא דבעל נחית. ומשום הכי נהי דבתורת מתנה לא קא עביד. כדמוכחי הנך ראיות דמייתי הרש"בא ז"ל. אבל אפילו הכי לחנן הניח מעותיו על קרן הצבי דמסתמ' אדעתא דבטל קא עביד וסתמ' דלישנא דמתניתין הכי משמע עכ"ל:
גם הרב המגיד ז"ל נחלק עליו. ולאחר שהביא דברי הרשב"א הנז"ל. כתב עליו וז"ל. ואין נראה כן דעת הראשונים ז"ל אלא אפי' במפרנס סתם איבד מעותיו והטעם לפי שיש חילוק בין סלוק נזק להבאת תועלת ואינו דומה זה ליורד לתוך שדה חברו ונטעה דהתם מביא לו תועלת ומעלה קרקעו ומהנהו אבל כאן אינו מביא לו שום תועלת לבעל. אלא מסלק ממנו נזק חיובו. וה"ז כפורע חובו של חברו שלא מדעתו. שאינו חוזר ונפרע ממנו מכלום. וכן אין לומר בזה שישתלם לפי שמהנה את האשה וזן אותה לפי שהיא כבר היה לה. מי שהיה מחויב לזונה והוא הבעל ואילו לא זן אותה זה. היתה נזונית מנכסי הבעל או היתה לוה ואוכלת והוא פורע. נמצא שאינו מביא לה שום תועלת מחודש. שכבר היה לה מי שמחוייב לעשות כן סוף דבר הרי זה כפורע חובו של חברו ממש ואפשר שדינו של הרב ז"ל קיים. במי שזן ומפרנס בסתם איניש דעלמא שחוזר ומשתלם ממנו אבל באשת איש או כיוצא בה לא. כך נראה לי עכ"ל:
גם מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בא"הע סי' ע'. הביא דברי הרשב"א הנז"ל וכתב שחלקו עליו הר"ן וה"ה ז"ל וכו' ע"ש: ועיין מה שכתב הרב בית שמואל באה"ע סי' ט' ס"ק כ"ה וכו' דאין חילוק אם זנה אותה לשם מזונות. או זנה אותה סתם דאין הבעל חייב לשלם ודלא כהרשב"א ז"ל ט"כ ע"ש: באופן שאין לנו להביא שום סיוע. לזכות שמעון דנ"ד. מדברי הרשב"א הנז"ל וכדכתיבנא:
אמת הוא שכפי דברי הירושלמי ז"ל היה נראה לכאורה לחלק בין אב לאחר. שהרי על הא דאמרינן שאינו גובה מהבעל כתבו שם וז"ל אמר ר' חגי לא שנו אלא לאחר. אבל האב גובה וכמ"ש המרדכי שם בפ' ב' דייני גזלות וכו ע"ש: ומהתם היינו יכולין לסייע ולזכות לשמעון דנ"ד אבל מ"מ מצינו דפליג התם ר' יוסי ואמר. שבין אב ובין אחר אינו גובה. וקיל"ן כוותיה ע"ש: וכנראה מדברי הרי"ף ז"ל מההיא תשובה דלעיל. ה"ה כתובה בס' התרומות בשטר ס"ה וז"ל אם האשה לא לותה כלום אלא אביה או אחיה הוסיפו לה פירות או ליפתן דרך כבוד. או שהיו מרחמין עליה שלא לשם הלואה. אין הבעל חייב באותם דברים כלל ועלה אמרינן מי שהלך למדינת הים ועמד א' ופרנס את אשתו. איבד מעותיו וכו' עכ"ל ע"ש: דמשמע דס"ל להרי"ף ז"ל. דמתני' בין אב בין אחר מיירי כדברי יוסי וכן כתב הסמ"ג ז"ל וז"ל. ולמזונות בין אב בין אחר אינו גובה ע"כ וכן דעת כל הפוסקים ל שסתמו דבריהם ולא חילקו בין האב בין לאחר והמרדכי ז"ל עצמו כתב שם וז"ל ואין לחלק בין אב לאיש אחר ואע"ג דבירושלמי איכא פלוגתא בהכי כיון דלא אתמר לא כמר ולא כמר אנן מספיקא לא מפקינן ממונא מבעל ע"כ ע"ש:
וגדולה מזו אני אומר דלענ"ד נראה דלרבות' נקט מתניתין סתם וכתב דאם עמד א' ופרנס את אשתו שהניח מעותיו על קרן הצבי להשמיענו דלא מבעיא האב שפרנס את בתו. דמסתמא לשם מתנה יהיב ליה וזילותא הו"ל ליטול דמים מפרנסת בתו. אלא אפילו אחר נמי דלית ליה שום קורבא עם האשה הנ"ל ולא שייך ביה שום זילותא לתבוע את שלו מ"מ איבד את מעותיו והניחם על קרן הצבי ולכן אין לחלק בין אב לאחר. וכדכתיבנא ודוק:
הכלל העולה דמכל האי דכתיבנא היה נראה לע"ד לכאורה ובהשקפה ראשונה דהדין עם ראובן. וששמעון חמיו איבד כל מה שנתן לבתו. ושחייב לשלם לראובן חתנו כל הה' אלפים פרחים שלוה לו. עד סוף פרוטה אחרונה. כיון שלא מצינו שראובן חתנו צוהו לזון את אשתו וגם בתו הנז"ל לא ביקש ממנו שום דבר בתורת הלואה אלא שהגידה לו בלבד. שלא היה בידה במה לזון אח עצמה ואת בניה. ושהיתה צריכה למשכן כלי כסף וזהב שלה. והוא מרצונו הטוב. אמר לה שהוא יתן לה כל צרכה. ולא ביאר דבריו שיתן לה בתורת הלואה. או בניכוי דמי החוב שהיה לו עם בעלה. דנמצא שהוא הפסיד את עצמו. והניח מעותיו על קרן הצבי וכדכתיבנא:
אבל כד דייקינן שפיר אחר העיון והחיפוש בדברי הפוסקים זלה"ה. אחר האמת נראה שאיפכא מסתברא. ושהדין עם שמעון. ושחייב ראובן לשלם לשמעון חמיו כל מה שטוען ממנו. שהוציא למזונות אשתו ובניו. עד סוף פרוטה אחרונה. ולנכות הסך הנ"ל מהחוב שיש לו עליו. דע"כ לא אמרינן כל האי דכתיבנא לעיל. דהניח מעותיו על קרן הצבי אלא דוקא היכא דפרנס מדעתו ומשלו. וכשאין לו עם הבעל שום משא ומתן. וגם כשהאשה לא תבע ממנו כלום. דאז איכא למימר דלשם מתנה נתנם. ושאין דעתו להפרע לא מן האשה. ולא מן הבעל. אבל היכא דחייב לבעל ממון כהאי דנ"ד. או שלקח מנכסי הבעל. ופרנס את אשתו. לא איבד את מעותיו. ולא הניחם על קרן הצבי. דכיון שהוא חייב לבעל מסתמא נותן ממעות שחייב לבעל. ואע"ג דלא הודיע לבעל תחילה. איכא למימר דסמך עליו. כיון שהוא חייב לו. לפרנסה בשביל הלואתו. דכשיבא הבעל ויתבע לו הלואתו. דיאמר לו כבר פרנסתי את אשתך בהלואה שהייתי חייב לך. ומנכין לו לבטל מחובו ומנכסיו. ודוק בדברי הרמב"ם וכל שאר הפוסקים ז"ל שכתבו וז"ל. עמד א' מדעת עצמו וזנה משלו אם יבא הבעל אינו חייב לשלם לו. והרי זה איבד את מעותיו וכו' ע"כ: דוק בדבריו שפירש ואמר. כשעמד א' מדעתו וזנה משלו. אבל לא בענין כנ"ד שהיה חייב לו חמשת אלפים פרחים. והוא לא עמד מדעתו לזונה. כי אם דוקא כשבא בתו. והגידה לו שלא היה בידה במה לזון את עצמה ואת בניה. שהבין בדברי' הנז"ל שרצה לומר לו. שאם לא ילוה לה. שיצטרך לבא לידי בזיון כזה למשכן או למכו' כלי הבית למזונותי'. וג"כ לא זנה משלו כי דוק בדבריו שאמר לה. אל תצטערי וכו'. כלומר כיון שאני חייב לבעליך חמשת אלפי' פרחים. אתן לך די מחסורך מהם כדי לנכות אח"כ מבעליך. כל זה שאני נותן. מדר' נתן דמוציאין מזה. ונותנים לזה. דאי לא הוה דעתיה לנכות מההלואה הנ"ל. אלא שע"י שריחם עליה. גמר בדעתו ליתן לה לה די מחסורה במתנה גמורה. דרך כבוד. ולא לשם הלואה. למה הזכיר לה מה שהיה חייב לבעלה. ובשלמא אם שמעון דנ"ד. לא היה חייב לראובן כלום. כיון שהבעל לא צוהו בלכתו הלוה לאשתי ואני פורע. היינו יכולין לטעון לזכות ראובן הנ"ל. כל הני טעמי דכתבינן לעיל לזכותו. והיינו אומרים דהניח שמעון מעותיו על קרן הצבי. ושאומדנא דמוכח הוא. דכל מה שהוציא למזונות בתו ובניה. דלשם מתנה נתכוון. ושלא היה דעתו להפרע. לא מן האשה. ולא מן הבעל. כי זילותא הו"ל גביה. לתבוע מחתנו דמי פרנסת בתו. וכדכתיבנא לעיל. אבל השתא שהוא חייב לו. ודאי שטענתו היא טענה. וליכא למימר דלשם מתנה קא יהיב לה. דכיון דהוא חייב לבעל. מסתמא נתן מהמעות שחייב לבעל. ואומדנא דמוכח הוא. שמעיקרא לא נתן לה מה שנתן. אלא אדעתא לנכות מחובו הנ"ל. שיש לו עם בעלה. כי אין שום זילותא לאדם לגבות את שלו. כי לא כל אדם רוצה ליתן את שלו בחינם:
ופוק חזי בהגהות מרדכי בסוף מסכת כתובות סי' שי"א. ששם הביא מעשה כהאי דנ"ד וז"ל. מעשה בא' שפרנס את בתו. ולבסוף תבע מחתנו מה שהוציא עליה. והיה החתן מסיק זוזי בחמיו. וטען חמיו. אני פרנסתיה ממה שהייתי חייב לך וכו'. והשיב רבינו שמחה שהדין עם חמיו. דאע"ג שאם לא היה חמיו חייב לו היה פטור. השתא דחייב לו טענתיה טענה. מדר' נתן. דרבי נתן שייכא אפי' בפקדון. כדאמרינן בפ' שור שנגח (בבבא קמא דף מ' ע"ב) ועוד הביא מפ' גט פשוט. ההוא ערבא דפרע למלוה. מקמי דלודעינהו ליתמי דאיתא בבתרא דף קע"ד הכא נמי אע"ג שלא הודיע לבעל תחילה. נכסי דאיניש אינון ערבין ביה עכ"ל לעניננו:
גם מרן ז"ל הביא המעשה הזה בביתו ביתא יוסף באה"ע בסי' ע' בשם הגהות מרדכי הנ"ל. ורמ"א ז"ל שם בהגהותיו בס"ק י"ז לפסק הלכה ע"ש:
הרי לך בפירוש ששמעון דנ"ד נמצא זכאי בדינו. לנכות מחובו כל מה שנתן לבתו למזונותיה. ולזון את בניה. ושלא הניח מעותיו על קרן הצבי. וכן הסברא נותנת דכיון ששמעון דנ"ד היה חייב לראובן חתנו. ליכא למימר דלשם מתנה יהיב לה. דמסתמא מהמעות שהיה חייב לבעל נתן לה. ואע"ג שהבעל לא ציוה לו. לתת לה די מחסורה. איכא למימר שכיון שהוא חייב לו סמך עליו. לפרנסה בשביל הלואתו. וגם הרמב"ם ז"ל יהיה מודה בזה. כדהוכחנו לעיל דדוקא היכא שעמד מעצמו. וזנה משלו. דאו אינו חייב הבעל לשלם אבל לא בנידון כהאי דנ"ד. שראובן היה מסיק זוזי מחמיו שמעון. ובאתה בתו אשת ראובן אצל אביה להגיד לו שאין בידה במה לזון את עצמה עד שהיא צריכה לבזות את עצמה. למכור או משכן כליה וכו'. דהוי כאילו ביקשה ממנו ללות לה וכדכתיבנא:
ועוד יש לומר דכי היכי דכשעמד א' ופרנס סתם. דלדעת הרשב"א ז"ל. כפי מה שכתבנו לעיל בשמו איכא למימר דלשם הלוואה קא יהיב והו"ל כאילו לותה ואכלה שהבעל חייב לשלם. הכא נמי בנ"ד יודה הרשב"א ז"ל דאע"ג שמפרש דלמזונות הוא נותן מן הסתם שעל סמך ההלואה שהיה חייב לבעל קא יהיב. וינכה ממנו מהחוב הנ"ל עד סוף פרוטה אחרונה:
וגדולה מזו אני אומר שאפילו מאן דפליג על דברי הרשב"א הנז"ל וס"ל דבמפרנס סתם הניח מעותיו על קרן הצבי שבנ"ד ג"כ הם ז"ל יודו דהדין עם שמעון הנ"ל. ושינכה מחובו כל מה שהוציא שהרי הר"ן ז"ל לא כתב שלא נראה לו דברי הרשב"א משום דנהי דלאו בתורת חתנה קא יהיב מיהו סתמא אדעתא דבעל נחית ולאו אדעתא דידה שכבר הוא יודע שאין לאשה זאת נכסים שיהא נפרע מהם אלא מבעלה וכו'. א"כ הכא בנ"ד. ליכא למימר הכי. שהרי שמעון דנ"ד אדעתא דמלוה שהיה חייב לחתנו קא יהיב. ומהא דר' נתן דמוציאין מזה ונותנין לזה וזה פשוט וכדכתיבנא:
ואף לדברי ה"ה ז"ל שדחה דברי הרשב"א: דהו' כפורע חובו של חברו וכו' ושג"כ אין לומר שישתלם. לפי שהנאה אח האשה וזן אותה לפי שכבר היה מי שהיה מחוייב לזונה. והוא הבעל ואילו לא זן אותה זה היתה ניזונית מנכסי הבעל או היתה לווה ואוכלת והוא פורע וכו' ע"כ:
הכא בנ"ד יודה דשאני. ושליכא למימר הכי. דכיון דהבעל מחוייב לזונה והיא היתה ניזונית מנכסי הבעל ג"כ זה שפרנסה פרנסה מנכסי הבטל שהיו בידו ולא הצריכה שתהא לווה ואוכלת כיון דיש בידו מנכסי בעלה. וכך נראה מדברי מרן ז"ל. שסובר דאפילו החולקים על דברי הרשב"א ז"ל. שיודו לסברת רבינו שמחה ז"ל ודוק: ועיין במוהרש"דם ז"ל בא"הע סי' קכ"ג שכתב בפירוש דכשהוחז' המלוה שפירנס את האשה שידו על העליונה. והביא ג"כ הוא ז"ל ראיה מהמרדכי הנז"ל ע"ש:
ואע"ג שפירשנו לעיל דהא דר' נתן לא שייך אלא לדיינים שמוציאין מזה ונותנין לזה ולא שילך הלוה ויפרע חובות המלוה בלי דעתו ורשותו כדי שלא יגרום לו שום היזק. ושמה שאמרו שמוציאין מזה ונותנים לזה דהיינו עפ"י הדיינים ולא שילך זה ויפרע לזה יש לומר דכל זה איירי בשאר חובות דעלמא שאין הלוה יכול ליפרע חובות המלוה בלי דעתו ורשותו כי אם עפ"י ב"ד כדי שלא יגרום לחבירו שום היזק וכדכתיבנא אבל במזונות האשה. כיון דזילא לה מלתא לילך לפני ב"ד או למשכן ולמכור כלי ביתה בודאי שעל זה לא אמרו שאיבד את מעותיו. כשלותה לזון את עצמה אלא שכ"ט יודו שחייב הבעל לשלם ובפרט בנדון כהאי דנ"ד דאנן סהדי שכל מגמתו של שמעון. לא היתה כדי לגרום לראובן חתנו שום היזק כי אם דוקא לעזור את בתו ובניה. כיון דזילא לה מלתא ללכת לפני ב"ד. או למשכן ולמכור חפציה. ובודאי שזהו לכבודו של ראובן עצמו שפירנסה מנכסיו. ולא שתתבזה אשתו בחיצי רעב עד שתוכרח ללוות מאחרים. או למכור ולמשכן כלי ביתה וחפציה. כדי לזון את עצמה ואת בניה כי גנאי וקלון היה מגיע ג"כ לו על ככה. ואדרבא זה נקרא גמילות חסדים. ושגמל אביה חסד עמה ללוות לה כדי צרכה. ואם בנדון כזה לא יחייבוהו לבעל לפרוע לו. ולנכות מחובו מה שליותה ממנו. נמצא שאתה נועל הדלת בפני כל גומלי חסדי'. כי לע"ד היינו טעמא דמי שסובר שאם לותה ואכלה שהמלוה לא איבד את מעותיו. אפילו במקום שאין למלוה שום משא ומתן עם הבעל וכ"ש וק"ו בנ"ד שזה שנתן לה אביה. היה מנכסי בעלה וכדכתיבנא ודוק:
איברא שעומד נגדנו סברת בעלי התוס' ור"י ודעמייהו ז"ל דסברי דאפילו כשלותה אם לא היה בפני ב"ד או אחר שפסקו לה לו שאיבד את מעותיו. ואע"ג שכבר עמד על דבריהם הר"אש ז"ל שם בפ' ב' דייני גזלות והכריח דאם לותה בפני עדים. אפילו במקום שלא פסקו לה ב"ד שחייב לשלם. מכל מקום מדבריו הנ"ל ז"ל משמע דסבירא ליה. דאם לותה בלא עדים שאין הבעל חייב לשלם וכנראה מדברי המרדכי ז"ל. והטור והגהות אשירי והתשב"ץ הרשב"ש והבית שמואל ומפוסקים אחרים כדכתיבנא לעיל. וכיון שבנ"ד איירינן שלותה שלא בפני עדים היה מקום לומר ששמעון דנ"ד הניח מעותיו על קרן הצבי וכדכתיבנא:
אמנם אם תדקדק היטב בדברי כל שאר הפוסקים ז"ל תראה דכולהו ז"ל אירו. דס"ל דאף כשלותה האשה אפילו שלא בפני עדים. ושלא עפ"י ב"ד. שעכ"פ חייב הבעל לשלם. וכן מוכח מדברי רש"י ז"ל. שכתב על דברי חנן וז"ל איבד את מעותיו. שלא אמרתי לך הלוני ואני אפרע. אבל אם הלוה את האשה למזונותיה. על מנת שתשלם לו. תובעה והיא תובעת מהבעל לשלם. כדאמרינן בממאנת וכו' ע"כ: דמשמע דס"ל לרש"י ז"ל דאפילו לותה בלא פסיקת ב"ד. ובלא עדים. דהבעל ישלם דאם איתא דס"ל דדוקא כשלותה בפני עדים. או אחר פסיקת ו' היה לו לומר אבל אם הלוה את האשה בפני עדים או אחר פסיקת ב"ד חייב לשלם. נכתב בפי' הסמ"ג בדף ל"ב ע"א שכן משמע מדברי רש"י ז"ל וז"ל הלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה. כשיבא חייב לשלם אפי' לא לותה בב"ד וכו'. וכתב עוד וכן מוכח מתוך פי' רש"י בכתובות פ' בתרא. בענין דברי חנן שאחר כן וכו' ע"כ ע"ש: וכן נראה שהוא דעת הרי"ף ז"ל דכתב סתם אבל לותה ואכלה מוציאין ממנו. דאי איירי שלותה בב"ד או בעדים. היה לו לפרש. ותו שהם הביאו ראיה ממאי דאתמר התם בפ' יש מותרות לבעליהן והתם לא איירי שפסקו לה בב"ד או שלותה בעדים. וכך נראה ג"כ דעת הרמ"בם ז"ל שכתב בפי' המשנה וז"ל אבל אם לותה ואכלה אין שום חולק שהמלוה לא איבד את מעותיו ע"כ: דמשמע בלותה סתם בלי עדים ובלי פסק ב"ד, וכ"כ בפ' י"ב מהלכות אשות כאשר קדמנו זכרו לעיל דנראה מדברי כל הני רבוותא ז"ל דאם היא מודה שלותה ממנו בלבד. שהבעל חייב לשלם וכדכתיבנא:
נמצא דלדעת רש"י ז"ל והרי"ף והרמ"בם והסמ"ג וכל העומדים בסברתם ז"ל סוברים דאפילו שלותה שלא בב"ד. ושלא בפני עדים שהבעל חיוב לשלם וכדכתיבנא:
ומה שכתב רש"י ז"ל שהוא תובע לאשה והאשה תובעת לבעל דנראה שעיקר שעבודו של מלוה הוא על האשה ולא על הבעל. וכמו שהסכים כן הר"ן ז"ל לדעת רש"י ז"ל מ"ח כבר כתב הר"ן ז"ל שם דאם אין נכסים לאשה שיכול המלות לתבוע לבעל מדר' נתן ע"ש: אבל דעת הרא"ה ז"ל הוא דעיקר חיובו של מלוה על הבעל הוא והיכא דלית ליה לבעל דאז היא חייבת מפני שאף היא נשתעבדה לו ע"כ ע"ש.
ומיהו אפשר דרש"י וסיעתיה ז"ל דג"כ הם סוברים כסברת הרא"ה ז"ל דביש לו לבעל חיובו על הבעל ומה שנראה מדבריהם ז"ל דאם לותה שהיא חייבת לו היינו לומר שאם אין לו לבעל דחוזר על האשה כסברת הרא"ה ז"ל מה שאין כן כשעמד ופרנס מדעתו. שאז אפילו כשאין לבעל אין לו עליה כלום: והניח מעותיו טל קרן הצבי:
נמצינו למדין מכל הנז"ל. דכשלותה אפי' שלא בב"ד ואפי' בלא עדים שעכ"פ חיוב לשלם הבטל או האשה כשאין לו לבעל ולא איבד את מעותיו. ומכ"ש שבנ"ד. שאנן איירינן. ששמעון דנ"ד היה חייב לראובן חתנו דנמצא שפרנסה מממון הבעל. שבזה אין שום מחלוקת. שיכול לנכות ממנו כל מה שהוציא ונתן לבתו לפרנסתה. והדבר פשוט וכדכתיבנא ודוק:
ברם מה שנלע"ד הוא. שאם ראובן חושד לשמעון חמיו. שמא עשה איזה קנוניא עם בתו. כדי לפטור את עצמו מאותו סך שתובע ממנו. ושהוא נתרצתה בדבר. כדי להציל את אביה מאותו סך על החוב שיש לבעלה עליו. שיש כח בידו להשביעו. כסברת בני כהנים גדולים שנחלקו עם חנן. ואמרו ישבע כמה הוציא ויטול. ובזה ידע ראובן. שהאמת כן הוא כדברי שמעון חמיו. ושכל אותו הסך שתובע לנכות מחובו הנ"ל. שהוציאו מכיסו ומממונו ונתנו בפועל לבתו למזונותיה. כפי מה שהוא תובע ממנו. וג"כ שמעון כיון שלא יש עדים בדבר. ונתן שלא עפ"י ב"ד. כדי להציל עצמו מהחשדא הנ"ל. אינו יכול לסרב ולמאן בדבר. לפי שצריך אדם לצאת ידי הבריות. כדרך שצריך לצאת ידי המקום. ולהיות נקי מה' ומישראל כמו שכתוב והייתם נקיים מה' ומישראל:
סוף דבר בהא סלקינן. ובהא נחתינן. דמכל אלו הטעמים שכתבנו. זאת תורת העו"לה. ששמעון דנ"ד יצא זכאי בדינו. לנכות מהחמשת אלפים פרחים שחייב לראובן חתנו. כל מה שהוציא למזונות אשתו ובניו. ולשלם לו הנשאר לתשלום הסך הנ"ל ולא איבד את מעותיו. כיון שמה שהוציא היה ממעות חתנו שהיו בידו. וממה שהיה חייב לו. ושאע"פי שמן הראוי היה. לחוש לסברת בעלי התוספות והרא"ש ודעמייהו ז"ל שלא להוציא שום דבר. כי אם עפ"י ב"ד. או לפני עדים. שלא להביא עצמו לידי שום חשדא. מ"מ כיון שהמעשה שהיה כך היה. והדין נותן לזכותו. מכח כל הני טעמי דהוכחנו ודכתיבנא לעיל. לרווחא דמלתא כדי להסי' מעליו אח תלונות ראובן חתנו. וכדי להפיס דעתו. שלא יחשדהו שעשה קנוניא עם בתו הנ"ל וכו'. נלע"ד שטוב וישר הוא. שאם ראובן חתנו יתבע ממנו שבועה. על כל מה שהוציא למזונות בתו הנ"ל. שאל ימאן ויסרב בדבר. כדי להראותו שכל מגמתו לא היתה. כי אם לכבודו ולטובתו. כדי לעזור את בתו. ולזונה דרך כבוד. כדי שלא תתבזה את עצמה לפני ב"ד לבקש מזונותיה. או תוכרח למשכן או למכור כלי ביתה. כדי לזון את עצמה. ואת בניה. שסוף סוף היה מגיע לו בזיון וקלון. אם היה מגיע לידי צורך זה וכו':
זהו מה שנלע"ד לדון בנדון הלז להלכה ולמעשה. אם יסכים עמדי מעלת הרב המורה נר"ו והי"מ ויראנו מתורתו נפלאות: נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א החותם בסדר ובשנת שמוע בין אחיכם ושפטתם צדק בין איש ובין אחיו וגו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה זצוק"ל: