שאלה ראובן היה נשוי אשה והיו לו ג' בנות והשיא את הגדולה ללוי ונתן לה בנדונייתא סך ה' אלפים פלוריניס ויהי מקץ שנתים ימים חלה ראובן את חליו אשר מת בו וחלי"ש וקודם פטירתו כשהיה שפוי בדעתו צוה מחמת מיתה שיתנו לשתי בנותיו הפנויות לכל א' לנשואיהן כפי אשר נתן לגדולה בחייו ועוד צוה שתהיה אשתו רשאה ושלטאה בכל נכסיו אחר עבור זמן מה מתה א מן הפנויות קודם שהגיעה לנשואין ורבתה קטטה בין לוי וחמותו על ענין זה הסך של ה' אלפים פלוריניס שנתן ראובן לבתו אשר מתה שלוי תובע שיתנו לו החצי המגיע לו מירושת אשתו מאחותה והחצי האחר לקטנה שאף שאמר ראובן שיתנו זה הסך לנשואיהן מיד אחר מותו זכו הבנות בהן מכח מתנת ש"מ ואלמנת ראובן טוענת שהמעות עדין לא הגיעו לידן ולא זכו בהם עד שתנשאנה ואם כן אינה רוצה ליתן כלום מכח שראובן הרשה אותה בכל נכסיו לעשות כטוב בעיניה יורינו המורה הדין עם מי ומה' תמ"ש:
תשובה גרסינן במתניתין פ' מציאת האשה (כתובות דף ס"ו) הפוסק מעות לחתנו ומת חתנו אמרו חכמי' יכול הוא שיאמר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי איפשי ליתן ובירושלמי פריך עלה ולאו דברים הנקנין באמירה הם ותירץ תני בר קפרא פוסק על מנת לכנוס ופר"שי ז"ל ומת חתנו מפלה לפני יבם והוא תובע מה שפסקו לאחיו: יכול הוא שיאמר או חלוץ או יבם אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה ועל הירושלמי פירש הר"ן ולאו דברים הנקנין באמירה כלומר וכיון שזכה בהם אחיו יהא יבם מוציא אותם מיד:
ואף שאינו מן הצורך לידע אם פי' רש"י מיושב על המשנה או לא לענין נ"ד ראוי הוא לבקש איזה דרך ישכון אור להיות הדבר דבור על אופניו ולסלק מעליו קושית הר"ן ז"ל שהקשא על פירושו וז"ל והוא תימה דהא קיימא לן כאדמון דאמר לקמן בפ' ב' דייני גזרות יכולה היא שתאמר אלו אני פסקתי לעצמי אשב עד שתלבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אלא ה"פ שאלו אחיו קיים היה כונס ומוציא ממנו בדיינין דדברים הנקנין באמירה הן אבל יבם לא כמו שנפרש בסמוך עכ"ל וקושיתו קושיא אלימא היא דהוא ז"ל פירש אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה והוא נגד הלכה פסוקה דאדמון:
איברא דראיתי להרב ב"ח שדחק עצמו לפרש דמתניתין לאו דוקא כשפסק האב אלא ה"ה בשפסקה לעצמה וכדקתני סיפא בפסקה לעצמה ובהא אפילו אדמון מודה דתשב עד שתלבין ראשה כתנא דמתניתין ודלא כברייתא לדעת הרי"ף והרמ"בם ועל זאת כתב רש"י דאם היה בעלה חי או תתן או תשב עד שתלבין ראשה אבל לגבי יבם יכולה לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן או חלוץ או יבם עכ"ל וזה דוחק גדול לומר דמתניתין בפסקה גם היא מיירי דהפוסק מעות לחתנו משמע דפסק האב ולא כיון בפסקה היא ובמחילה מכ"ת דהעיקר חסר מן הספר ולענ"ד נראה ליישב דבריו באופן אחר דרש"י ז"ל מילתא אגב אורחיה קמ"ל דמתניתין איירי בשפסק האב במעמדה ויש לה ליתן דאינה יכולה לומר אבא פסק עלי ואם כן כנוס או פטור אלא תתן או תשב עד שתלבין ראשה ולזה אפילו אדמון מודה כמו שכתוב בשלטי הגבורים בשם רי"אז ובתשובת מיימוני סוף הלכות אישות סי' כ"ח ולזה כתב רש"י אם היתה כזאת שפסק האב במעמדה ויש לה ליתן אינה יכולה לומר אבא פסק עלי וכו אלא תתן או תשב עד שתלבין ראשה מה שאינו כן ביבם דהפסיקה לא היתה עמו חלא עם אחיו ולפום ריהטא היינו יכולין לומר דרש"י ז"ל רצה לפרש המשנה כחכמים אע"ג דלית הלכתא כוותייהו אבל ראיתי למה"ריח בהגהות אשירי שכתב אלה הדברים כפירוש רש"י וקבע אותם לפסק הלכה ואם כן אין לו מקום לזה הפירוש כל זה כתבתי בדרך אפשרות ליישב דבריו ז"ל דלא תקשי ליה הלכה פסוקה דאדמון ואם יבא אי זה חכם שיאמר לי טעם שיהיה יותר מיושב על דבריו ז"ל אבטל דעתי מפני דעתו:
ועל הירושלמי שקדמתי זכרו יש בו פירושים שונים וכל א' לדרכו פנו הרי"ף ז"ל כתב וז"ל פוסק על מנת לכנוס פירוש כל הפוסק ע"מ לכנוס וכיון שמת ולא כנס אינו חייב ליתן לאחיו וחזינן מאן דפירש בה פירושא אחרינא ואנן לא סבירא לן אלא מאי דכתיבנא עכ"ל ונראה מדבריו דהוא ז"ל סבירא ליה דמתניתין כפי הירושלמי בסתם מיירי ר"ל דכל הפוסק סתם ע"מ לכנוס הוא ולא פליג בפוסק עם חתנו או עם בתו דלדידיה כולא חדא מילתא היא דכל הפוסק על דעת לכנוס הוא ז"ל הולך בשיטתו כמנהגו הטוב והן הן דבריו (בפ' כ"ג מה' אישות) האב שפסק על יד בתו לא קנתה הבת אותה מתנה עד שיכנוס אותה בעלה וכן הבן לא קנה עד שיכנוס שכל הפוסק אינו פוסק אלא על מנת לכנוס לפיכך הפוסק מעות לחתנו ומת קודם שיכנוס ונפלה לפני אחיו ליבם יכול האב לומר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך איני רבה ליתן עכ"ל וה"ה מודה לדבריהם באומרו שדברי ההלכות ורבינו עיקר לאפוקי פירוש רבינו האיי גאון ז"ל ודבריו מובאים בדברי הר"ן וז"ל ואמרו בשם רבינו האיי גאון דדוקא בפוסק מעות לחתנו כגון שאמר לו כשתכנוס את בתי אתן לך כך וכך וכשמת חתנו אע"פי שאם היה החתן כונס באמירה דשעת קדושין עכשיו שמת יכול לומר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן אבל פוסק לבתו כגון שאמר בשעת קדושין כך וכך אני נותן לבתי קנתה הבת ואע"פי שמת חתנו אינו יכול לומר לא פסקתי לבתי אלא ע"מ שתבא לידי נישואין עם הראשון דמ"מ לבתו פסקו לבתו קנתה עכ"ל ובסוף דבריו כתב הר"ן שאפשר שזהו הפירוש שדחה הרי"ף ף ז"ל וכן כתב ה"ה בפ' הנזכר הנה לפי פירושו מפרש המשנה במפרש ומשום הכי יכול לומר לאחיך וכו' אבל בסתם אינו יכול לומר וכו' ולא סבירא ליה דכל הפוסק בסתם על דעת לכנוס הוא אלא דוקא במפרש ואפילו במפרש כשהוא פוסק לבתו ונתייבמה אינו יכול לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי שהרי לבתו פסק ובתו קנתה:
והר"אש דרך אחרת עמו ומודה במקצת להר"יף במאי דסובר דמתניתין בסתם איירי דכל הפוסק סתם ע"מ לכנוס הוא ופליג ליה במקצת במאי דסבירא ליה כרבינו האיי גאון דהפוסק לבתו אם נתייבמה לא מצי למימר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן והוא מבואר בפסקיו שאחר הביאו דברי רבינו האיי גאון כתב וז"ל ונראה לי שלא ביאר הכותב יפה דמשמע דאם מת החתן אפילו לא יבמה אחיו מחוייב ליתן לבתו מה שפסק לה והא לא מסתבר כלל דודאי לא פסק לה אלא ע"מ שתנשא בהם ואם לא נשאת ומתה והיה להבן לא ירש הבן אותו הממון אבל אם נתייתמה לא מצי למימר לאידך הייתי רוצה ליתן שהרי לבתו פסק ולא פקעו הקדושין וזהו סברת רבינו האיי גאון לדעתו ז"ל וסבירא ליה כוותיה וזה הפירוש הוא מוכרח בדברי רבינו האיי גאון ר"ל דיש חילוק בפוסק עם חתנו או עם בתו דאי לא אתא לאשמועינן אלא דמתניתין במפרש מיירי ומשום הכי יכול לומר אבל בסתם אינו יכול לומר וכו' לפלוג ולתני בדידיה וכולה בחתנו ובסתם יכול לומר ובמפרש אינו יכול לומר ומאי רבותא דנקט בתו אלא ודאי דתרתי אשמועינן חדא החילוק שיש בין סתם למפרש והשנית ההפרש שיש בין פוסק לחתנו לפוסק לבתו כמו שאמרנו ועוד כתב הר"אש בשם הגאון (דהיינו רבינו האיי גאון שזכר מקודם) דהפוסק עם חתנו בשעת קדושין אף אם נתן לו המעות קודם החופה ומתה הבת ויש לה בן שיחזיר המעות לאב שכל הפוסק ע"מ לכנוס ר"ל במפרש דאזיל לשיטתיה דכל פסיקא הכי הוי כמו שהוא ז"ל מפרש המשנה ומשום הכי לא קנתה הבת להוריש לבנה כיון שלא הגיעה לינשא אבל במה שכתב אחר כך אבל הנותן מעות לבתו סתם שתנשא בו ולא הזכיר שתנשא לפלוני קנתה אותה מתנה וכיון שנתקדשה אע"פי שנתבטלו אותן הקדושין כשמת הארוס אין האב יכול לחזור בו ר"ל דיש חילוק כשפוסק לה המעות דאם לא נתייבמה יכול לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן משום דהתם לא היתה אלא פסיקא בלבד ולא היתה מוחזקת בממון מה שאין כן בזאת החלוקה שנתן לה המעות וכיון שנתקדשה נתקיים התנאי שאמר אביה שתנשא בו ולכן כתב שאם מת הארוס דאינו יכול לחזור בו וממילא אם מתה היא בנה ירשנה:
נמצינו למדין דהרי"ף הרמ"בם והר"אש כולם כא' עונים ואומרים דפשטא דמתניתין בסתם מיירי וכל הפוסק בסתם על דעת לכנוס הוא ולדעת רבינו האיי גאון מתניתין במפרש מיירי אבל בסתם אינו יכול לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן וכו' אבל הפוסק לבתו אף במפרש אם נתייבמה אינו יכול לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן (וגם הר"אש סבירא ליה כוותיה בהא) ואם נתן לבתו המעות ונתקדשה אינו יכול לחזור בו אביו ואם כן זכינו לדין דבנ"ד שראובן צוה שיתנו זה הסך של ה' אלפים פלוריניס לבתו אשר מתה לנשואין לדעת הרי"ף והרמ"בם דכל הפוס' בסתם על דעת לכנוס הוא לית ללוי זכייה בהן כיון שלא נשאת ואף לדעת רבינו האיי גאון והר"אש דיש חילוק בפוסק לבתו דקנתה מ"מ בין במפרש בין בסתם היינו דווקא אם נתייבמה ואפילו לדעת הגאון דאם נתן לה דקנתה היינו משום דנתן לה הממון ונתקדשה אבל בנ"ד דלא נתקדשה ולא נתן לה הממון לא ולכן הדין עם אלמנת ראובן דכפי זה לא קנתו הבנות עד שתנשאנה לדעת כל הני רבוואתא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה:
זאת ועוד אחרת המעשה שהביא המרדכי בפ' אע"פי בא' שנדר מעות להשיא יתומה אחת והרויח בהם ונפטרה היתומה ותבעוהו יורשיה ופטרו הר"ר חיים הכהן והביא ראיה מפ' אע"פי שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ומסקינן בגמרא הלכה כר' אלעזר בן עזריא וקי"ל כוותיה כ"ש הכא דלכ"ע לא יתן שלא כתב לה אלא ע"מ להשיאה ולראבי"ה נראה כיון דאמרינן בירושלמי עלה דההיא בפ' הזהב האומר לחברו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ואין בו משום מחוסרי אמנה ואמר ר' יוחנן במתנה מועטת לא יכול לחזור בו דסתמא דעתיה עילויה וגרסינן בירושלמי אמר לחברו מתנה מרובה אני נותן לך יכול לחזור בו הדא דתימא בעשיר אבל בעני נעשה נדר וזכו בה היורשין מדתני שלהי נגמר הדין מותר המת ליורשיו וע"כ לא פליגי ר' מאיר ור' נתן אלא בתפישה דאיסורי הנאה הא לאו הכי לכ"ע ליורשיו אלמא אע"ג שלא נתנו הנותנים וגם הגובים לא גבו לצורך היורשים מכח המת ולההיא דפ' אע"פי לא דמי שלא כל האומדנות שוות עכ"ל ר"ל דהאומדנא דאמדן בפ' אע"פי היא אומדנא דמוכח שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה אבל בנדון של היתומה כיון שהיה בלשון נדר והיא עניה הרי הוא כאלו הקנה לה בא' מדרכי ההקנאות וזכו יורשיה יצא לנו מהאי מעשה דלדעת ר' חיים כהן יהיה במכ"ש לנ"ד דאם ביתומה דהויה סליק אדעתין כיון שהיא עניה ולא הוה יכול לחזור בו ועשה נדר אפילו הכי אמר שלא כתב לה ולא נדר לה אלא ע"מ להשיאה כההיא דפ' אע"פי כ"ש בנ"ד דליכא הני טעמי דלא כתב לה אלא ע"מ להשיאה ולא יזכו בהן יורשיה ולראבי"ה נאמר דדוקא ביתומה דאיכא הני טעמי זכו בהן יורשיה אבל בנ"ד יודה דאין ליורשיה כלום ואם פתחון פה לתבוע כלום שאין הדין עמו כפי הנראה לכאורה:
אבל אחר האמת אינו כן דכ"ע יודו דהדין עם לוי דע"כ לא פליגי כל הני רבוואתא אלא כשפסק האב בשעת קדושין דיש הוכחה גמרה דעל דעת לכנוס הוא פוסק למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה אבל בנ"ד שלא היה בשעת קדושין לא אמרינן הכי כמו שכתב הריט"בא בחידושיו שנביא דבריו לקמן בע"ה ועוד שהיה ראובן מצווה מ"מ דדבריו ככתובין וכמסורין דמו כמו שכתב הרמ"בם (בפי' מה' זכייה ומתנה) ז"ל ש"מ שאמ' תנו מנה לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה שדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו עכ"ל וזה אפילו באחר כ"ש כשהוא נותן לבניו דדעתו של אדם קרובה עליהם כדאמרינן בשלהי י"ן האב תולש ומאכיל לכל מי שירצה ומה שהניח תלוש הרי הוא של יורשים ובגמרא תלוש אין מחובר לא והא תניא שמין את המחוברין ללוקח אמר עולא לא קשיא כאן בבנו כאן באחר הואיל ודעתו קרובה אצל בנו ואומרו ראובן לנשואין לא קשה מידי דאינו לא כמראה מקום הוא לה כמו שכתב בת"ה בסי' ש"ן יעו"ש והני כההיא דאמרינן בפ' השוכר ד' ע"ח הנותן דינר לעני ליקח חלוק שרשאי ליקח בו טלית ואינו אלא חיבה יתירה שמראה לה שרוצה בנשואיה ולא להפקיעה ממה שנתן לה כמו שכתב הרש בא בחלק ב' משאלותיו בספר ת"א סי' שט"ו:
וזה לשונו ש"מ שצוה שיתנו מנכסיו לרחל בתו ה' מאות דינרים לנשואיה והיא תובעת המעות קודם נישואיה והיורשים לא היו רוצים לתת לה עד שתנשא והשיב הוא שיתנו לה שהרי לא קבע זמן לנתינתן והרי זה כאומר חנו מנה לפלוני למזונות שאין אומרים יתנו לו היורשים מזונות בכל יום ויום אלא נותנים לו למזונות והוא מתפרנס על ידי עצמו ואפילו עמדה היא והוציאה אותן לדברים אחרים שלא לנשואין מה שעשתה קיים אלא שעברה ע"ד המצווה והוא כההיא דאמרינן בפ' השוכר וכו' וגם בשו"ת בני שמואל סי ט"ו וכתב בחי שפסק מעות לבתו ומת דחייבים היורשין לתת לה המתנות שפסק לה אביה ודחה ראית זקנו שהיה רוצה לדמותו למה שכתב הרמב"ם (בפ"ה מהלכות שלוחין ושותפין) שאם מת א' מן השותפין שנחלקה השותפות וכבר יצא הממון ליד היורשין וכמו כן כשמת האב כבר בא הממון ליד היורשין ונתבטלו המתנות שנתן לה אביה כיון שעדין לא נשאת והשיב דלא דמי דאע"פ שלא נשאת כיון שנטל קנין לתת לבתו סך כך הרי הוא כשאר ב"ח שחייבים היורשים לפרוע חובת מורישם מנכסיו שתשאר אחריו מה שאינו בדין השותפות דליכא מאן דפליג התם דהוי ממון היורשי' אע"פי שישנו בשותפות ואינו זה אלא פיקדון וכשמת המפקיד נשאר ברשות היורשים עכ"ל ה"ה בנ"ד דאף שאמר ראובן לנשואיה אם היתה רוצה כשהיתה בחיים אפילו קודם נשואיה היתה יכולה לקבל זה הסך של ה' אלפים פלוריניס ומכ"ש שהיה ראובן ש"מ כשנתן לה דאפילו קנין אינו צריך דדבריו ככתובין וכמסורין דמו דהוי כאילו הן בידה ויורשיה יורשין אותה:
ואל תשיבני לומ' דאה"נ אם היתה בחיים שהיא יכולה לקבל המעות לעשות בהן כטוב בעיניה אבל אחר מותה שלא הגיעה לינשא אין יורשיה יורשין אותה זה אינו שהרי כתב הריט"בא בחידושיו בסוף פ' נערה על ההיא דההוא דאמר להו נדוניא לברת זל נדונייא אמר ר' אידי בר אבין פורנא ליתמי פירוש וש"מ היה דמקנה באמירה שלשון נדונייא הרגילה היו ידועים ובשעת שצוה עליהם היו נמכרים בשוק ובתר הכי זילי והיתה היא תובעת העודף מן המעות התם כי לפי אותה צוואה הקנה לה אביה ואמר ר אידי פורנא ליתמי שלא נתכוון האב אלא ליתן לה נדונייא הרגילה הן ביוקר הן בזול וה"ה דאי יוקרא יוקרא ליתמי ושמעתי מרבותי שאין להם ליתן לה עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתים דאין ליורשים כלום אבל האומר יתנו ר' זוז לפלונית לנדוייתא חייבים לתת לה מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוי ולא עוד אלא אפילו מתה קודם שתנשא זכו בהם היורשים דכי האי גוונא לאו קפידא הוי אלא כמראה מקום וכההיא דפ' השוכר בנותן דינר לעני ליקח בו חלוק וכן דעת הרשב"א ז"ל עכ"ל ואין לומר דזהו לדעתו ולדעת רבותיו ז"ל אבל לדעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל דלא חלקו בין יהיה עם בתו או לזולתה דכל הפוסק לא הוי אלא ע"מ לכנוס ולהם אין חילוק אם יהיה בשעת קדושין או לא לא נאמר כן דזה אינו דהא הריט"בא בעצמו בפר מציאת האשה אחר הביאו דברי הרי"ף ורבינו האיי כתב דלדעת הרי"ף אפילו באומר אני נותן לבתי כך וכך לא פסק אלא ע"מ לכנוס ודווקא שפסק לה בשעת קדושין אבל אב שנתן לבתו ארוסה נדונייתא זכתה לגמרי ואע"פי שמת הארוס או שבטלו הקדושין והוא שהתנה לה כראוי וכן כתב בעל העיטור עכ"ל:
צא ולמד לנ"ד במכ"ש דאם אפילו כשלא היה מצווה כיון שלא היה בשעת קדושין אמרינן לדעת הרי"ף ואין צריך לומר לדעת רבינו האיי גאון דזכתה לגמרי ואם מתה יורשיה יורשין אותה כ"ש בנ"ד דלא הוה בשעת קדושין והיה ראובן מצווה מ"מ דככתובין וכמסורין דמו דזכתה מיד ויורשיה יורשין אותה ואם כן הדין עם לוי במה שהוא תובע מצד אשתו מאחותה וינתן לו חלקו המגיע לו:
ועדין צריכין אנו למודעי במה הוא תלוי החילוק מהריט"בא שבתחילת דבריו כתב בשם רבותיו שאין להם ליתן עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתים אין ליורשים כלום ובסוף כתב דהאומר יתנו מאתים זוז חייבים לתת לה מעכשיו וכו' ואם מתה בנתים זכו בהם היורשי' לכאורה נראה דהחילוק הוא באומר תנו ללא אומרו ובשביל כך בחלוקה ראשונה לא אמר תנו ונגרר אחר לשון הגמרא דלא אמר תנו אלא ההוא דאמר נדונייא לברת וזל נדונייא ואמר עלה רב אידי פורנא ליתמי ולכך כתב דיוקרא וזולא של ותומים ואין לתת לה עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתים אין ליורשיה כלום אבל בחלוקה השנית ששינה לשונו ואמר תנו מאתים זוז לפלונית חייבים לתת לה מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוי ואם מתה ביני ביני יורשיה יורשים אותה וכן מצאתי דרבה לחלק בזה האופן בדברי הרב ב"י בשולחנו הערוך (בח"מ סי' רנ"ג) הרב מאירת עינים והרב ש"ך דמסכים עמו:
וכל זה איננו שוה לי שהרי מצינו בדברי הטור דנקט לישנא דתנו ואפי הכי כתב דההפסד והריוח ליתומים ואין יורשיה יורשים אותה דנראה דלאו בתנו תליא מילתא וגם הרמב"ם בפ' י"א מה' זכייה ומתנה נקט האי לישנא דתנו וז"ל אמר תנו נדונייא לבתי כך וכך בגדים כך וכך כלים וזלו הבגדים והכלים אחר כן הריוח ליתומים ונותנין לה כשער הזול ואם כן זה החילוק אין לו שחר וגם מה שכתב הרב מאירת עינים בשם ע"ש בעל הלבושים דרצה לחלק בדברי הרב ב"י באומר בנדוייתא או לנדוייתא החילוק הוא דכשאומר לנדוייתא הריוח וההפסד לה ואם מתה יורשיה יורשים אותה ובאומר בנדוייתא הריוח וההפסד ליתומים ואין יורשיה יורשין אותה וזה החילוק אין לו יד בדברי הריט"בא ז"ל שלא חילק בזה ועיקרן של דברי הרב ב"י אינן אלא דברי הריט"בא ז"ל וז"ל הרב ב"י בספרו הקצר (סי' רנ"ג ס' י"ו) אם א"ר זוז בנדוייתא אין להם לתת עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתים אין ליורשיה כלום אבל האומר תנו מאתי' לנדויית' חייבי' לתת לה מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוי ואם מתה קוד' שתנשא זכו בהם יורשיה עכ"ל ולומר דהחילוק בדברי הרב ב"י באומר תנו ללא אומרו כמו שרבו לחלק הרב מ"ע והרב ש"ך הרי הרמב"ם והטור נגדו דכתבו לישנא דתנו ואפילו הכי הריוח וההפסד ליתומים:
לכן לענ"ד נראה לחלק באופן אחר בדברי הריט"בא שבלישנא קמייתא לא דבר כי אם על דבר נדונייא ר"ל בגדים או כלים במשמע והוא כפי המעשה הנזכר בגמרא דההוא דאמר נדונייא לברת שלשון נדונייא הרגילה היו ידועים כמה בגדים או כלים במשמע ואח"כ זלו ממה שהיו שוים בשעת צוואה והיא תובעת העודף ועל זה אמר רב אידי פורנא ליתמי שלא כיון המצווה ליתן לה אלא נדונייא הרגילה הן ביוקר הן בזול אבל בחלוקה שניה שכתב אבל האומר יתנו ר' זוז לפלונית לנדוייתא דצוה לתת לה מעות ודאי דזכתה מיד ומשום הכי הריוח וההפסד שלה ואם מתה יורשיה יורשים אותה ודברי הרמב"ם והטור נוטים כדבריו דנקטו לישנא דבגדים או חפצים וכלים ובזה דברי הריט"בא מיושבים כתקנן כפי הגמרא וכסברת הני רבוואתא אבל דברי הרב ב"י עתיקים עלי עד מאד דעם היות דעיקר דבריו אינן אלא דברי הריט"בא ז"ל לא חילק בין בגדים וכלים למעות דבכולי בבי כתב ר' זוז ואע"פי כן מצינו חילוק בדבריו בין חלוקה ראשונה לשניה ולומר בדברי החילוק של הרב מ"ע והרב ש"ך דבתנו תליא מילתא הרי הרמ"בם והטור נגדו ואין צ"ל החילוק של בעל הלבושים בין לנדוייתא או בנדוייתא דלא מצינו בשום מקום זה החילוק כמו שכתב הרב מ"ע ואדרבא הטור כתב בהפך שבלישנא דלנדוייא פסק דיוקרא וזולא דיתמי ולכן אני גוזר אומר דדברי הרב ב"י צל"ע:
ועל כל פנים לדעת כל הני רבוואתא וכפי חילוקיהם זכה לוי בנ"ד הן מטעם דבתנו תליא מילחא הן מטעם דלנדוייתא או משום דממון נתן לה דכולהו לישני איכא במה שכתב ה"ה שראובן צוה מ"מ שיתנו לשתי בנותיו הפנויות לנשואיהן כפי אשר נתן לגדולה בחייו דהיינו ממון בעין סך ה' אלפים פלוריניס ולכן הדבר ברור כשמש בצהרים:
אכתי פש גבן לחלק דברי הר"ר חיים הכהן וראב"יה שהביא המרדכי דנראה דסותרים ההנחה שאני רוצה להניח בנ"ד והוא במכ"ש כמו שהעלתי בלכאורה ולזה אכתוב דברים של טעם שמצאתי בשלטי הגבורים על זה המעשה וז"ל ורבינו יצחק מוויינא הולך בשיטת ר' חיים כהן דאין להם ליורשים בהם כלום דאמדן דעת גדול הוא זה שזה לא הפריש מעותיו אלא לצורך מצוה אבל לא לדברי הרשות שיאכלום היורשים ויעשו בהם צרכיהם וההיא דירושלמי שהביא ראבי"ה אבל בעני נעשה נדר לאו ראיה היא דודאי נדר הוא ולא מצי הדר ביה שלא ליתנו לאותו עני שנדר בו אבל אם מת אותו עני קודם שנתן לו אין לבאים מכחו כלום עכ"ל הרי לך החילוק מבואר לנ"ד דע"כ לא קאמר ר' חיים כהן דאין ליורשים כלום דאומדן גדול הוא זה שלא הפריש מעותיו אלא לדבר מצוה ולא ליורשים שיעשו בהם צרכיהם אבל בנ"ד דאינו עוזב לאחרים חילו והכל הולך למקום א' ר"ל ליורשיו ואדם דעתו קרובה על בניו כמו שהוכחתי לעיל ודאי לזכותה מיד נתכוון ולאו קפידא הוי ולראב"יה יהיה במכ"ש לנ"ד דאם אפילו כשהוא באחר כתב דזכו היורשים דסברא היה לומר כמו שכתב הר"רי שלא נדר אלא לאותו עני אפ"ה כתב דיורשיה יורשים אותה כ"ש בנ"ד דהוה מתנת ש"מ דככתובין וכמסורין דמו ונעדר גם כן הטעם דאחרים יעשו מזה הממון מה שירצו להוציא אותם לכל חפצהם ולא לדבר מצוה דאין לך מצוה גדולה שיורשיו יירשו ממונו ויעשו בהם מה שלבם חפץ לטובה ואין לך אומדנא דמוכח כזאת דדעתו של אדם קרובה יותר על בניו מבאחר יהיה במה שיהיה יותר מלעשות מצוה באחרים וא"כ זכינו לדין דשניהם שוים לטובה לזכות את לוי בנ"ד:
ואין להקשות ממה שכתבו הגהות מיימוניות (בפ"ח מה' גזלה ואבדה) שהוציא ממה שכתב הרמב"ם נתן הגזלן את הכסף לאנשי המשמר ומת קודם כפרה אין יורשי הגזלן יכולין להוציא מיד הכהנים שנאמר אשר יתן לכהן לו יהיה וז"ל מכאן נראה דאדם שנתנו לו אחרים סיוע להשיא את בתו ונמנע ולא השיאה שחייב להחזיר המעות לנותנין שלא נתנו אלא על דעת להשיאה עכ"ל דשאני התם דהוה באחר והתנה בפירוש להשיא אח בתו וכיון שנמנע ולא נשאה צריך להחזיר המעות דלא נתנו אלא לדבר מצוה כמו שכתב הרר"י אבל בנ"ד דהוה עם בניו ולא אמר אלא לנשואין דלא הוי אלא מראה מקום לא אמרינן הכי אבל לראב"יה יהיה קושיא מאלה הדברים אם לא שנאמר דמחלק דבנושא שאלתו מתה היתומה ומשום הכי יורשיה יורשים אותה אבל בנדון שהביאו הגהות מיימוניות דנמנע ולא השיאה דאפשר דמיירי שהיא בחיים ומשום איזה סיבה נמנע ולא השיאה לא אמרינן הכי וזה דחוק:
ועדין יש לדקדק במה שכתב ה"ה שלוי תובע החצי של זה הסך שינתן לקטנה לזה אומר דאין ממשות במה שתובע לוי בשבילה ולא ינתן לה ויהיה הממון ביד אלמנת ראובן עד שתנשא אועד שתמות ויורשיה יורשים אותה דכיון שהרשה אותה ראובן בכל נכסיו עשה אותה אפוטרופא על היתומים כמו שהוכיח לקמן בע"ה דאינה אלא אפוטרופא ולא קשה מידי מה שפסק מהר שך בח"א סי' קצ"ג דנראה דמכחיש סברתינו וז"ל נדרשתי לאשר שאלוני אם מה שצוה הר' יוסף מאיגר נ"ע לתת סך מעות לנערות הנזכרות בעד נשואיהן אם זכו בהם מעכשיו ותקף ינתנו להם בידם או לא אלא דוקא כשינשאו ונפקא מינה נמי דאם הדין נותן שלא זכו הבנות עד ומן נשואיהן אם מתו קודם אין ליורשיהן כלום ואשיב ואומר דהדין זה מפורש בפשיטות שאלה להרשב"א דהיינו השאלה שהבאתי למעלה) ואין לפקפק ולומר דדילמא מה שכתבו הרש"בא והריט"בא היינו דוקא בנער' או בוגרת דאית להו זכייה אבל בתנוקת שלא הגיעה לימי הנעורים כהני דנ"ד דכפי הנשמע הם כבת עשר שנים אפשר לומר דכיון דקטנה לית לה זכייה אין נותנין להן המעות עד זמן נשואיהן הא ליתא דהא ק"ל קטן שנותנין לו צרור וזורקו אגוז ונוטלו זוכה איברא דכל שאין דעת אחרת מקנה אותו זכייתו אינה אלא מדרבנן מפני ד"ש אמנם כל שיש דעת אחרת מקנה אותו זכי זכות גמורה ובנ"ד כיון שר' יוסף הנזכר כשצוה על המתנות הנז' היה ש"מ הא ק"ל דדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו והוי כאלו זיכה ר' יוסף הנזכר המעות ונתנם מידו לידן ומקרי שפיר דעת אחר מקנה אותו עכ"ל דכל זה אינו מנגד לנ"ד דכוונת מהר שך לא היה אלא לזכות את הנערות קודם נשואיהן דתיפוק מינה דאם מתו קודם נשואין שיורשיה ירשו אותן והמעות יתנו ביד אביהן או ביד האפוטרופוס שלהן ואם אין להן אפוטרופוס ביד מי שיעמיד עליהן ב"ד דחייבין להעמיד אפוטרופוס על היתומים עד שיגדילו דאין סברא לומר שיתנו הממון ביד הקטנים לפזר אותם ולאבדם ואם כן בנ"ד גם כן אין סברא ליתן הממון ביד הקטנה ואם תאמר ינתן ביד לוי שאין אשה יכולה להיות אפוטרופא על היתומים היינו דווקא לב"ד שאינם יכולי' למנו' אותה אבל אדם יכול למנות אשתו אפוטרופא על בניו וכיון שהוא מינה אותה יהיה מונח בידה עד שתנשא או עד שתמות שיורשיה ירשו אותה:
ואל יעלה על דעתך לומר דכיון שראובן צוה מ"מ שתהיה אשתו רשאה ושלטאה בכל נכסיו ומתה הבת קודם נשואיה המתנה תהיה חוזרת אליה ולא יזכו בה היורשים דזה לא יעלה על הדעת שיהיה הנותן הלזה ממעבירי אחסנתא לפי שעה ללא יועיל שכל זה אינו אלא לשון אפוטרופוסות כמו שכתב הר"אש (כלל פ"ד סי' ב') וז"ל וכל ימי מיגר אלמנות של זוגתי היא תמשול בכל הנכסים אינו לשון מתנה אלא לשון אפוטרופוסות אע"ג שכתוב בו שיור מכמה טעמים חדא שאין כתוב בשטר שנתן לה כל נכסיו אלא לשון ממשלה וזה אינו על נכסיו כד"א אל עבדו זקן ביתו המושל בכל אשר לו וכן כי הוא המושל בכל ארץ מצרים וכל הארץ היתה לפרעה אלא שהיה יוסף משנה ומושל וכאלה רבות ועוד הוכחה גדולה כי בתחילת דבריו שהקנה לבניו ולבנותיו לא הזכיר אשתו כלל כי לא רצה להזכירה על הקנין כי לבניו ולבנותיו נתן מתנות ולאשתו רק אפוטרופוסות ולכבודה אמר בעודך תתאלמן לכבודי תהא שולטת בכל נכסי וזה הלשון כתב הסופר וטעה והיה מכיר שיש בזה לשון מתנה ולכך כתב בה שיור כי הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא ומעולם לא עלה על דעת בעלה ליתנה לה במתנה ועוד אם נתן לה הנכסים אז נתבטלו המתנות שנתן לבניו ולבנותיו שעה א' קודם מיתה לכך יש ליישב לשון השטר שיהיה כולו מקויים בזה המתכות שנתן לבניו ולבנותיו קיימות וזכו בהם שעה א' סמוך למיתתו והאשה תהיה אפוטרופא עכ"ל וכן מוכח ג"כ מדברי הריב"ש שאלה ת"ע יעו"ש וה"ה בנ"ד דאלמנת ראובן תהיה אפוטרופא והמתנה לא תהיה חוזרת אליה אף שמתה הקטנה קודם נשואיה והדין עם לוי וחייבת לתת לו חלקו המגיע לו מצד אשתו והיא תהיה אפוטרופא על החצי המגיע לקטנה עד שתנשא או עד שתמות שתתן ליורשיה שירשו אותה ולית דין צריך בשש:
מעתה נעמוד על עיקרן של דברים העולה לנו לנ"ד מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא דאלמנת ראובן חייבת לתת ללוי החצי של זה הסך של ה' אלפים פלוריניס שהניח ראובן לבתו אשר מתה ואף שאמר לנשואיה אינו אלא מראה מקום כמו שהוכחתי מדברי הרש"בא וכ"ע מודו בנ"ד דלא פסק לה על מנת לכנוס כיון שלא היה בשעת קדושין כמו שכתב הריט"בא ועוד שהיה ש"מ שדבריו ככתובין וכמסורין דמו ואף שראובן הרשה אותה בכל נכסיו ומתה הבת קודם נשואיה המתנה לא תהיה חוזרת אליה שאינה אלא אפוטרופא על כל נכסיו אבל החצי המגיע לקטנה יהיה בידה עד שתנשא או עד שתמות כיון שבעלה מינה אותה אפוטרופא על הנכסים ולא ינתן ביד הקטנה ולא ביד לוי זהו הנראה לענ"ד וה"ימ כתבתי וחתמתי בסדר ובשנת והיה כיום הנחילו את בניו את אשר יהיה לו לפ"ג:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: