שאלה מה ראובן היה זקן ושבע ומים שהגיע לגבורות והיה ירא שמא יארע לו המות פתאום והיה לו ממון הרבה וקרא לטובי הקהל וחלק נכסיו לבניו במתנת בריא ובקניין ואמר שזולת המתנות שנתן וחלק לבניו שעוד נשאר בידו קצת ממון וחלק ממנו הקדיש לעניים וחלק ממנו היה רוצה לשמור לעצמו להתפרנס עד יום מותו והשאר היה רוצה לחלק לקרוביו וקרא לבניו ואמר להם תנו לפלוני קרובי כך וכך ולפלוני קרובי כך וכך ואחר שנתים ימים נפטר לבית עולמו וחלי"ש ועתה באים הקרובים הנ"ל ושואלים מאת היורשים המתנות שחלק להם אביהם והיורשים טוענים שאביהם היה בריא בשעה שחלק ונתן להם המתנות ולא נטל קניין על זה יורינו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה קודם שנבוא להשיב על מה שנשאלנו עליו אם הדין עם יורשי ראובן או עם קרוביו צריך לחקור תחילה מאיזה טעם באים קרובי ראובן לתבוע מהיורשים אותן מתנות שחלק להם אביהם בעוד שהיה בחיים דבשלמא טענת היורשים היא בריאה וחזקה דכיון שאביהם היה בריא בעת שחלק אלו המתנות לקרוביו ולא נעל על זה קניין אין כאן מתנה כלל דקיימא לן דמתנת בריא צריכה קניין לכן נראה לע"ד לומר שטענת קרובי ראובן היא מטעם מצוה לקיים דברי המת וכיון שכן נלכה נא אלים התלמוד ואל מימי הפוסקים שמשם תצא תורה ונשאל מאל נורא יצילנו משגיאה לבל נכשל בדבר הלכה וזה החלינו בטזרת צור שוכן מטונה:
תנן בסוף פרק מציאת האשה (דף ס"ט ע"ב) המשליש מעות לבתו והיא אומרת נאמן בעלי עלי יעשה השליש מה שהושלש בידו דברי רבי מאיר רבי יוסי אומר וכי אינה אלא שדה והיא רוצה למוכרה הרי היא מכורה מעכשיו בד"א בגדולה אבל בקטנה אין מעשה קטנה כלום ע"כ במשנה ובגמרא מסיק מכח ברייתא שהובאה שם דמשנתנו חסורי מחסרא והכי קתני יעשה השליש מה שהושלש בידו בד"א מן האירוסין אבל מן הנישואין הרשות בידה בד"א בגדולה אבל בקטנה אין מעשה קטנה כלום אלא גדולה מן האירוסין איכא בינייהו אתמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יוסי רבא אמר רב נחמן הלכה כרבי מאיר ע"כ:
ופרש"י המשליש מעות לבתו מסר מעות ביד שליש לצורך בתו לקנות שדה או נדוניא לכשתנשא: והיא אומרת לאחר שנשאת: נאמן בעלי עלי שלא יעכבם לעצמו תנם לו והוא יקנה לי שדה כשארצה: יעשה שליש וכו'. יקנה השדה ואין שומעין לה דמצוה לקיים דברי המת: וכי אינה אלא שדה. וכי מה תועלת לו לקנות אפילו אין כאן מעות אלא כבר נקנה השדה והיא רוצה למוכרה הרי היא מכורה הילכך שומעין לה: בד"א בגמרא מפרש מאן קתני לה: בד"א: ששומעין לה: גמ' אלא גדולה מן האירוסין איכא בינייהו. דקאמר רבי מאיר מן האירוסין יעשה שליש שלישותו ואפילו היא גדולה וקא אמר ליה רבי יוסי כיון דגדולה היא שומעין לה: הלכה כרבי מאיר טעמא משום דמצוה לקיים דברי המת ע"כ: עוד שם בגמרא הא מני רבי מאיר היא דאמר מצוה לקיים דברי המת פירוש רבי מאיר דמתניתין היא דאמר יעשה השליש מה שהושלש בידו ע"כ:
למדנו מסוגיא זו דמצוה לקיים דברי המת כרבי מאיר דסבירא ליה הכי ומטעם זה כשהוא מן האירוסין אף על פי שהיא גדולה אין שומעין לה אלא יעשה השליש מה שהושלש בידו אבל מן הנישואין כיון שהיא גדולה מודה רבי מאיר ששומעין לה מן הטעם שכתב שם רש"י שאף האב לא עלה בדעתו למוסרם ביד שליש אלא עד שתנשא דמשנשאת הבעל זכאי לאכול פירות ע"כ. וכמו שפסק רבא אמר רב נחמן הלכתא כוותיה דרבי מאיר. ואף על גב דרב יהודה אמר שמואל פסק הלכתא כוותיה דר' יוסי אפילו הכי הלכתא כרב נחמן דקיימא לן כרב נחמן בדיני וכן פסק הרי"ף ז"ל בסוף פרק מציאת האשה שכתב שם וז"ל אתמר אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יוסי ורבא אמר רב נחמן הלכה כר"מ וקיימא לן כרב נחמן בדיני ע"כ:
ודע שמה שכתבנו והוכחנו מסוגיא זו דמצוה לקיים דברי המת כרבי מאיר דהלכה כמותו הוא אפילו בבריא שצוה ומת דאילו היה דוקא בשכיב מרע לא היינו צריכים לטעם זה דהא טעם אחר יש בשכיב מרע כמו שאמרו רבותינו ז"ל דדבריו ככתובים וכמסורים דמו בשביל שלא תטרף דעתו עליו אלא ודאי דמאי דאמרינן מצוה לקיים דברי המת הוא אפילו בבריא שצוה ומת וכדמוכח בסוף פ"ק דגיטין וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל:
הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל בסוף פ"ק דגיטין כתב וז"ל הולך מנה לפלוני והלך ובקשו ולא מצאו יחזרו למשלח מת משלח אי בריא הוה חזינן אם מת מקבל בחיי נותן יחזרו ליורשי משלח דקיימא לן דהולך בבריא לאו כזכה ואי מית נותן בחיי מקבל יחזרו ליורשי מי שנשתלחו לו דקיימא לן מצוה לקיים דברי המת וכו' ע"כ ופירוש דבריו פשוטים הם כמו שאמרנו דמצוה לקיים דברי המת אפילו בבריא שצוה ומת:
גם הרמב"ם ז"ל פסק כמו כן בפרק עשרים מהלכות אישות (הלכה י"ד) וז"ל מי שצוה לתת לבתו כך וכך מעות לפרנסתה ליקח בהן קרקע בין שהיה שכיב מרע בין שהיה בריא ומת והרי המעות ביד השליש ואמרה הבת תנו אותם לבעלי כל מה שירצה יעשה בהן אם היתה גדולה ונשאת הרשות בידה ואם עדיין מאורסת היא יעשה שליש מה שהושלש בידו ואם עדיין קטנה היא אפילו נשאת אין שומטין לה אלא יעשה שליש כמו שצוה האב ע"כ וכתב שם הרב מגיד משנה על דין זה וז"ל מי שצוה לתת לבתו וכו' שם משנה וגמרא ונחלקו רבי מאיר ורבי יוסי בגדולה שנתארסה ופסק שמואל כרבי יוסי דאמר הרשות בידה ורב נחמן פסק כרבי מאיר דאמר מצוה לקיים דברי המת וכל שלא נשאת יעשה שליש מה שהושלש בידו אבל נשאת לא עלה על דעת האב להעמיד לה שליש אלא עד שעת נישואין ופסקו בהלכות כרב נחמן וכדברי רבינו וכן הסכימו ז"ל ומה שכתב רבינו בין בריא בין שכיב מרע לפי שסתם אמרו במשנה ומתבאר בסוף פרק קמא דגטין שמצוה לקיים דברי המת ואפילו היה בריא בשעת מסירה לשליש ע"כ:
וכן פסק הטור בא"ה סימן נ"ד וז"ל מי שנתן מעות ליד שליש שיקח בהם קרקע לבתו כשתנשא בין בריא בין שכיב מרע ומת והבת אומרת לשליש שיתן המעות לבעלה שיעשה בה מה שירצה אם היא גדולה וניסת שומעין לה אבל אם היא קטנה אפילו ניסת או גדול' ונתארסה אין שומעין לה אלא מקיים דברי המת אע"פי שצוה כשהיה בריא ע"כ וכתב שם הרב בית יוסף על דברי הטור וז"ל ומ"ש רבינו בין בריא בין שכיב מרע כן כתבו התוספות והרא"ש והר"ן משום דמצוה לקיים דברי המת אפילו בבריא וכן כתב הרמב"ם בפרק הנזכר עכ"ל וכן פסק נמי בשלחנו הטהור בחלק ובסימן הנז' סעיף א' שהעתיק דברי הרמב"ם ז"ל יעויין שם:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל ואת שכל אלו הפוסקים ז"ל כולם מתנבאים בסגנון אחד וכולם הסכימו שמצוה לקיים דברי המת אפילו בבריא שצוה ומת. נבוא להשיב על מה שנשאלנו עליו על ראובן שקרא לבניו וצוה בעת שהיה בריא ואמר להם שיתנו לקרוביו לפלוני כך וכך ולפלוני כך וכך ואחר זמן מת ראובן וחלי"ש ובאים הקרובים ותובעים לבני ראובן אלו המתנות שחלק להם אביהם ובני ראובן טוענים שכיון שאביהם היה בריא בעת שחלק להם אלו המתנות ולא נטל על זה קניין שלא זכו באלו המתנות ונסתפק החכם השואל הדין עם מי עם בני ראובן או עם הקרובים לזה נשיב ונאמר דנראה דדבר פשוט הוא דהדין עם הקרובים מן הטעם דמצוה לקיים דברי המת אפילו בבריא כפי דעת כל אלו הפוסקים ז"ל שהבאנו למעלה ואין לומר דמצוה הוא אבל אין כופין על מצוה זו שהרי מצאנו מפורש שכשאמרו מצוה לקיים דברי המת שכופין על מצוה זו וכמו שכתב הר"ן בפ"ק דגטין מההיא דאמרינן בפרק השולח מי שאמר בשעת מיתתו פלונית שפחתי קורת רוח עשתה לי יעשה לה קורת רוח כופין את היורשים ועושין לה קורת מאי טעמא מצוה לקיים דברי המת וכיון שכן בנ"ד נמי כופין את בני ראובן ליתן לקרוביו אלו המתנות שחלק להם אביהם מטעם דמצוה קיים דברי המת אפילו בבריא כל זה היה נראה לכאורה:
אמנם אחר החקירה הנכונה והחיפוש באמתחות שיחות ספרי הפוסקים ז"ל מצאנו ראינו ששלשה חילוקים יש בענין זה דמצוה לקיים דברי המת ואלו הם החילוק הראשון הוא דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא בדבר שהוא מוציא מידו ומיד היורשים ונותנו ביד שליש או ביד שליח לשם כך דומי' דההיא דהמשליש מעו' לבתו וכו' או האומר תנו שקל לבני בשבת או האומר הולך מנה לפלוני דאמרינן בהו מצוה לקיים דברי המת אבל במה שאינו מוציא מידו ונותנו ביד אחרים לשם כך לא אמרינן בהו מצוה לקיים דברי המת החילוק השני הוא שאין צריך להשליש הנכסים ביד אחרים לשם כך אלא כל שנתנם מתחילה ביד שליש סתם אע"פי שלא הושלשו מתחילה לשם כך אמרינן בהו מצוה לקיים   דברי המת אבל אם אינו מוציא מידו כלל לא אמרינן מצוה לקיים דברי המת החילוק השלישי הוא דאין שייך לומר מצוה לקיים דברי המת אלא במצוה ליורשיו תנו או בממנה שליח אבל אם אמר הריני נותן לפלוני כך וכך אם מן הדין לא קנה אף אין חובה עליה לקיים דברי המת ועתה נפרש:
החילוק הראשון שכתבנו הוא סברת ר"ת והרא"ש ובנו בעל הטורים ז"ל שכן כתוב בתוספות בפ"ק דגטין (דף י"ג) בד"ה והא לא משך וכו' וז"ל ועוד מפרש ר"ת דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא בדבר, שהושלש מתחילה לכך ביד שליש דומיא דהמשליש מעות לבתו ותנו שקל לבני ובמתניתין משמע שלא הושלש לכך מתחילה מדלא קתני תנו מנה זה לפלוני ולא דמי להולך מנה לפלוני דלקמן דאמרינן עלה מצוה לקיים דברי המת ואע"ג דלא תנא זה דהולך מנה לפלוני משמע שפיר בלא זה שמוסר לו באותה שעה להוליך יותר מבתנו מנה לפלוני וכן משמע בפרק מי שמת גבי איסור גיורא דלא הוה מהני ביה טעמא דמצוה לקיים דברי המת בתריסר אלפי זוזי שהפקיד לרבא לפי שלא הופקדו מתחילה לתתם לרב מרי עכ"ל גם הרא"ש ז"ל כתב כמו כן בסוף פ"ק דגטין על המשנה שאמרה תנו מנה לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה וז"ל והא דלא אוקמה בבריא ומשום מצוה לקיים דברי המת משום דלא אמרינן מצוה לקיים דברי הנמת אלא בדבר המושלש לכך ביד שליש דומיא דהמשליש מעות לבתו ותנו שקל לבני וההיא דסוף פירקין הולך מנה לפלוני ומתניתין משמע דלא הושלש מתחילה לכך מדלא קתני תנו מנה זה לפלוני וכן משמע מעובדא דאיסור גיורא דאמאי לא נתנם הבא לרב מרי משום מצוה לקיים דברי המת אלא משום דלא הפקידו בתחילה ביד רבא לתתם לרב מרי עכ"ל גם בנו רבינו יעקב בעל הטורים כתב כמו כן בח"מ (סימן רנ"ב סעיף ב') וז"ל קיימא לן מצוה לקיים דברי המת אפילו בבריא שצוה ומת בד"א שנתנו ביד שליש לשם כך אבל אם באו לידו אחר הצוואה או שהיה בידו תחילה ולא לשם כך לא עכ"ל הרי לך בפירוש דהני רבוותא סבירא להו כפי החילוק הראשון שכתבנו:
החילוק השני שכתבנו הוא סברת הראב"ד והרש"בא בחידושיו פ"ק דגטין וז"ל וק"ל ותיפוק לי משום מצוה לקיים דברי המת אלא במוסר ביד שליש או ביד שליח או במה שהוא ביד אחרים וכן כתב שם הרא"בד ז"ל ע"כ. והרב בעל כנסת הגדולה בח"מ (סי' רנ"ב בהגהת הב"י אות י"ט) כתב סברא זו בשם רבינו יונה וכתב שהרש"בא הביאה בשמו ואני לא מצאתיה בהרש"בא אלא בשם הרא"בד כמו שכתבתי גם מהר"י ן' לב בס' שני סי' ט"ל הביא סברא זו בשם הרא"בד שכתב שם וז"ל והרא"בד ז"ל כתב דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא במוסר ביד שליש או ביד שלית או במה שהוא ביד אחרים ע"כ איך שיהיה נמצינו למידין דהני רבוותא סבירא להו כפי החילוק השני שכתבנו:
והחילוק השלישי שכתבנו הוא סברת הרמ"בן ז"ל שכן כתב בחידושיו פ"ק דגטין אחר שהביא דברי ר"ת ז"ל וז"ל וכל זה אינו מתחוור אבל העיקר שנראה לי בדברים הללו שש"מ שמנה שליח או שצוה ליורשיו עשו כך וכך מנכסי ומת מצוה לקיים דבריו בין במוסר בין במצוה וזהו שאמרו בהולך מנה לפלוני שמצוה לקיים דברי המת מפני שהוא אומר תן מנה זה לפלוני או מנה סתם וזהו משליש מעותיו לבתו וזהו דין אומר תנו שקל לבני בשבת שהוא מצוה לנו לעשות ומפני זה אמרו עשו לה קורת רוח כופין את היורשים ועושין לה קורת רוח אבל האומר נותן מנה לפלוני במתנה אין אומרים מצוה לקיים דברי המת שהוא לא צוה לנו ליתן אלא הוא נותן מתנה אם קנה מן הדין קנה ואם לא קנה אין מצוה לקיים מה שאמר ובהא אמרו מתנת ש"מ במקצת בעיא קניין ודאמרינן לקמן הב"ע בפלוגתא דר"א ורבנן דמשמע דבנותן הוא ואע"פי כן אמר רבי יהודה הנשיא דמצוה לקיים דברי המת ודאי הכי הוא דכל שאמר תנו או הולך יש בלשון הזה לשון צוואה או מתנה וכו' אבל כל שאמר יטול ויקנה יחזיק ויזכה וכל לשון מתנה שאין בו לשון צואה לבנים אין אומרים בו מצוה לקיים ע"כ עוד האריך הרב להקשות על דברי ר"ת ובגמר דבריו כתב וז"ל ושוב מצאתי כתוב במסכת בב"ב באומר נתתי שדה פלוני לפלוני נתתיה לו נתונה תהא שלו והרי היא שלו לא אמר כלום יטול פלוני בנכסי ויקנה בנכסי ויחלוק פלוני בנכסי ויזכה פלוני בנכסי הרי זה מתנה תנתן לו ר' אומר זכה וחכמים אומרים לא זכה וכופין את היורשים לקיים דברי המת פירוש ר' אומר זכה שהוא כאומר הריני נותן שדה פלוני לפלוני וכולם בשטר וחכ"א לא זכה ואין זה אלא כמצוה שתנתן לו אבל הוא אינה נותנה לו עכשיו ואע"פי כן מצוה לקיים דבריו למדנו מכאן שאע"פי שאינו מוציא שדהו מתחת ידו כיון שאמר תנתן מצוה לקיים דברי המת וכופין במצוה זו את היורשים ואפילו בשאר דברים חוץ מן השחרור של עבדים ולא כמו שהיינו סבורים לדמות מצוה זו למצוה על היתומים לפרוט חובת אביהם אלא מצוה זו נמסרה אף לב"ד לכוף עליה עכ"ל וכן כתבו הרשב"א והר"ן בשם הרמב"ן בפ"ק דגטין עיין בדבריהם ועיין עוד בהר"ן שהוא מסכים לסברת הרמב"ן ולא נתחוורו בעיניו דברי ר"ת שכן כתב שם אחר שהביא דברי ר"ת וז"ל ולא מחוור דבתוספתא דבתרא תניא וכו' לפיכך תירץ הרמ"בן ז"ל דליכא פלוגתא בין מוציא מרשותו או לא אלא כדאמרינן מצוה לקיים דברי המת אבל העיקר הוא כי אמרינן מצוה לקיים דברי המת דוקא בממנה שליח או במצוה ליורשיו עשו אתם כך וכך מנכסי דבכי האי גוונא כי חת מצוה לקיים דברי המת ע"כ הרי מבואר דסבירא ליה להרמ"בן וגם הר"ן שהסכים לדבריו כפי החילוק השלישי שכתבנו:
ומעתה שכבר הודענו שלשה חילוקים הללו בענין מצוה לקיים דברי המת נבוא להשיב על מה שנסתפק החכם השואל אם הדין עם בני ראובן או עם קרוביו ולומר דדבר זה הוי פלוגתא דרבוותא שכפי דעת ר"ת והרא"ש ובנו בעל הטורים והנמשכים אחריהם דסבירא להו דלא אמרינן מצות לקיים דברי המת אלא כשהושלשו הנכסים ביד שליש מתחילה לשם כך דבר פשוט הוא שהדין עם בני ראובן שכיון שאביהם לא הוציא כלום מתחת ידו לשם כך בעת שחלק להם לקרוביו אלו המתכות לא אמרינן הכא מצוה לקיים דברי המת גם כפי דעת הראב"ד והרש"בא ז"ל דסבירא להו דלא בעינן שהושלשו הנכסים ביד שליש לשם כך אלא אפילו נתנם ביד אחר סתם אמרינן מצוה לקיים דברי המת הכא בנ"ד לא שייך לומר מצוה לקיים דברי המת דאע"פי דסבירא להו להני רבוותא שאין צריך שהושלשו הנכסים ביד שליש לשם כך מ"מ סבירא להו דצריך שיהו הנכסים ביד אחר והכא בנ"ד לא הוציא ראובן כלום מנכסיו מתחת ידו וכיון שכן לא אמרינן הכא בנ"ד מצוה לקיים דברי המת הדין עם בני ראובן אמנם כפי דעת הרמ"בן והר"ן ז"ל שהסכים לדעתו ז"ל כמו שכתבנו למעלה והנמשכים אחריהם דסבירא להו דאין אומרים מצוה לקיים דברי המת אלא בממנה שליח או במצוה ליורשיו עשו כך וכך מנכסי יהיה הדין בנ"ד עם קרובי ראובן וחייבים בני ראובן לתת לקרוביו אלו המתנות שחלק להם אביהם שהרי שייך הכא בנ"ד לומר מצוה לקיים דברי המת שהרי ראובן קרא לבניו וצוה להם בפירוש לתת לקרוביו אלו המתנות כמו שבא בפירוש בדברי השאלה וכופין את בני ראובן על מצוה זו כמו שכתבנו למעלה ואם כן כיון דהוי פלוגתא דרבוותא הדרינן לכללין ואין מוצאים מן בני ראובן כלום דקיימא לן דנכסים בחזקת יורשים קיימי ולא מפקינן מנייהו מספקא דהמוציא מחבירו עליו להביא ראיה:
ועוד נראה לנו לומר דבנ"ד אין לומר מצוה לקיים דברי המת אפילו לדעת הרמ"בן ז"ל שהרי כתב הרי"בש בסי' ר"ז וז"ל מ"מ צריך הרמב"ן לומר דבבריא שצוה ומת צריך שימסור ביד שליש וכן נראה מלשונו דבשכיב מרע בלבד אמרו שאין צריך שימסור ביד שליש דאי לא תימא הכי בההיא דפלוני שפחתי עשו לה קורת רוח למה אמרו מי שאמר בשעת מיתתו אם היינו אומרים כן אפילו בבריא שצוה ומת אלא ודאי חלוקו של רבינו תם מוכרח בבריא שצוה ומת שאין אומרים בו מצוה לקיים דברי המת אלא במוסר ביד שליח וכו' אבל בבריא דבר בדבור לבד נראה דבר ברור שאין דבורו כלום ואין מצוה כלל לקיים דבריו כשמת שכיון שאין דבריו ככתובין וכמסורין אינו אלא כמהתל ומפליג בדברים עכ"ל מדברי הרי"בש למדנו דבנ"ד אין אומרים מצוה לקיים דברי המת אפילו לדעת הרמ"בן שהרי ראובן בריא היה בעת שחלק אלו המתנות לקרוביו כמו שכתוב בפירוש בדברי השאלה ולא מצינו שמסר כלום מנכסיו ביד אחר אמנם חילוק זה של הרי"בש אינו נראה בעיני מהר"י ו' לב שכן כתב בספר שני בסי' ט"ל אחר שכתב דברי הרי"בש וז"ל איברא דזה חדוש לא מצאתיו לזולתו והנמשכין אחר סברת הרמ"בן ובודאי דבכגון הא הוה צריך לאודועי אי הוה סבירא להו הכי גם הרי"בש עצמו כתב כמסתפק שכן כתב ועוד שאף אם היינו אומרים כן בבריא שמת וכו' עכ"ל:
איך שיהיה בהא קינן ובהא נחתינן דבנ"ד הדין עם בני ראובן ואין להם ליתן כלום לקרוביו מאלו המתנות שחלק להם אביהם בעת שהיה בריא כיון שלא נטל קניין על זה אם כפי דעת הרי"בש שכתב שדעת הרמ"בן היא דבריא שצוה ומת צריך שימסור ביד שליש אבל בריא בדבור לבד נראה דבר ברור שאין דבורו כלום ואין מצוה כלל לקיים דבריו כשמת מפני שאינו אלא כמהתל ומפליג בדברים הדין הוא בנ"ד עם בני ראובן כמו שכתבנו אליבא דכולהו רבוותא מטעם שאין כאן משום מצוה לקיים דברי המת כיון שראובן היה בריא ולא מסר מנכסיו כלום ביד אחר ואם נאמר שחילוק זה של הרי"בש שכתב בדברי הרמ"בן איננו נכון מן הטעם שכתב מהר"י ן' לב אפילו הכי הדין הוא בנ"ד עם בני ראובן כמו שכתבנו דמדי פלוגתא לא יצאנו וכיון דהוי פלוגתא דרבוותא נכסי בחזקת יורשים קיימי ולא מפקינן מנייהו מספקא דהמוציא מחבירו עליו להביא ראייה: זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם שיחיה שנים רבות בחברת כל בני ביתו וכסאו יהיה נכון עד שיבוא ינון אכי"ר: תם ונשלם ביום חמישי אחד עשר יום למט"מונים בסדר ובשנת ולהורת את בני ישראל ליצירה:
הצעיר יעקב בלא"א כמהור"ר דוד פידאנקי זצ"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט