שאלה נט אלמנה שמתה ולא נשבעה שבועת אלמנה וכלם מתו במיתת מגפה אם יש ליורשי אלמנה לגבות כתובתה שיש שרוצה לדמות מיתת פתאום למיתת המגפה וכשם שכשמת הבטל פתאום דלא חיישינן לצררי גובין היורשים כתובתה אעפ"י שלא נשבעה כך מיתת המגפה נקראת מיתת פתאומית לפי שרוב המוכים מתים והכי מיתתם דומה למת פתאום: יורנו המורה אם מדמה מיתת המגפה למיתת פתאום:
תשובה עיקרא דהאי מילתא בפרק מי שמת דף קנ"ח שנינו נפל הבית עליו וטל אשתו יורשי הבעל אומרים אשה מתה ראשונה ואחר כך מת הבעל יורשי אשה אומרים בעל חת ראשון ואחר כך מתה האשה בש"א יחלוקו וב"ה אומרים נכסים בחזקתן כתובה בחזקת יורשי הבעל נכסים הנכנסים והיוצאים עמה בחזקת יורשי האב עד כאן במשנה ואמרו עליה בגמרא בחזקת מי ר' יוחנן אמר בחזקת יורשי הבעל ור' אלעזר אמר בחזקת יורשי האשה ור"ש בן לקיש משום בר קפרא אמר יחלוקו וכן תני בר קפרא הואיל והללו באים לירש והללו באים לירש יחלוקו ע"כ בגמ' ופי' נכסים בחזקתן הם נכסי צאן ברזל שהכניסה מבית אביה ושמאן בכתובתה ואחריותם עליו אם פחתו פחתו לו ואם היתירו הותירו לו וכתובה בחזקת יורשי הבעל מנה וק"ק ותוספת נכסים הנכנסין והיוצאין עמה הם נכסי מלוג שנפלו לה מבית אביה דאין אחריותם עליו ובפי' נכסים בחזקתן נחלקו בגמרא ר"י אמר בחזקת יורשי הבעל כיון שחייב באחריות' ור' זירא אמר בחזקת יורשי האשה כיון דהיא הנעלת לה מבית אביה ובר קפרא אמר יחלוקו כיון שהללו באים לירש והללו באים לירש שהרי לשניהם יש טענת חזקה היא הנעלת מבית והוא מתוך שקבל אחריותם עליו קנאו והרי הם כממונו והאי דאמרי ב"ה נכסים בחזקתן היינו בחזקת שניהם ויחלוקו כן פי' רש"י והתוספות הקשו למ"ד בגמ' בחזקת יורשי הבעל למה לי טעמא דחזקתן תיפוק ליה שאינם יכולים להיות בחזקת יורשי האשה לפי שהיא צריכה שבועה על כתובתה ואין אדם מוריש שבועה לבניו כדאמר רב ושמואל בסוף כל הנשבעין וק"ל כוותייהו:
ותירצו דהיא הנותנת משום שהנכסים בחזקת הבעל ואינם בחזקת יורשי האשה לא תוכל להוריש לבנים ולא יטלו יורשי האשה כלום אבל אם היה בחזקת יורשי האשה אז הוה אמרינן שיש לה הכל דהא כיון היו מוחזקין בממון שבועה כזו יכולה להוריש לבניה והר' שמעון תירץ דלא שייך הנה טעמא דאין מוריש שבועה לבניו דהא אין טעונה שבועה אלא משום דחיישינן דילמא מתפיס לה צררי והיינו כגון שהלך למ"ה דאז מתפיס לה צררי. אבל נפל עליו וכו' שהוא לפתע פתאום ליכא למיחש להתפסת צררי ורי' ז"ל דחה תירוץ זה יע"ש ואעפ"י שרוב הפוסקים תופסים שיטת תירוצא קמא דלעולם חיישינן לצררי מ"מ הרא"ש בכלל פ"ה סמך על האי תירוצא דר"ש שאין לחוש לצררי ומגבינן להו וכתב דהאידנא לא חיישינן לצררי שכתובותי' מרובות: מכל מקום יש מקום תימא טל הרא"ש ז"ל מתשובה אחרת דנראה דסתרי אהדדי שהרי כתב בכלל צ"א וז"ל ואמנם אם לא נשבעה האלמנה על כתובתה וטל נדונייתה שלא גבתה מהם וגם לא פטרה בעלה מן השבועה נמצא כשמתה שעבודא מן הנכסים יורשיה לא יכולים לגבות מכתובתה ונדוניית' כלום כיון שנתחייבה שבועה ולא נשבעה וכו' דאין אדם מוריש שבועה לבניו ט"כ:
הרי דגם האידנא חייש הרא"ש לצררי ועוד איך כתב דמשום דסמך על תירוצא דר"ש להכי מגבינן ולא חיישינן לצררי והלא ר"ש לא אמרה אלא דוקא במת פתאום הא לאו הכי לעולם איהו נמי חייש בעלמא שכן הוא מבואר בדבריו שכתב לא שייך הכא טעמא דאין מוריש שבועה לבניו דהא אינה טעונה שבועה אלא משום דחיישינן דלמא אתפס לה צררי והיינו כגון שהלך למ"ה דאז מתפיס לה צררי אבל בנפל הבית עליו שהוא בפתע פתאום ליכא למיחש להתפסת צררי הרי דלר"ש שבא לסמוך עליו לא אמרם אלא במת פתאום ואיך קאמר הרא"ש דמשום דסמך על האי תירוצא דר"ש ליכא למיחש לצררי כלל:
ומה שיש לתרץ בזה והוא הנכון בעיני לע"ד הוא דלעולם חששא דהתפסת צררי כולי עלמא מודו בה שכן פסקו כל הפוסקים כרב ושמואל אע"ג דאמרינן בגמ' מאן דעבד כמר עבד ומאן דעבד כמר עבד ולרבי אלעזר ליכא למיחש להתפסת צררי מ"מ כל הפוסקים כלם פסקו כרב ושמואל מדקאמר בגמ' הבו דלא לוסיף על' וכל הני אמוראי בתראי סברי כוותייהו הכי נקטינן והרא"ש גופיה פסיק נמי הכי בכלל צ"א דמייתי מילתייהו דרב ושמואל להלכה ולמעשה יע"ש:
אלא דהכא בכלל פ"ה השאלה היתה אם נזקקין לנכסי יתומים קטנים לכתובת אשה שכבר נשאת ולעולם לגבות אשה בשבועה דוקא קאמר שהרי נדון דידיה היתה האשה שנשאת קיימת ולמה לא תשבע אבל השאלה היתה אם נזקקין ב"ד להשביעה ולהגבותה מיתומים קטנים מאחר שכבר נשאת שהרי מן הדין אין נזקקין להם עד שיגדלו שמא ימצאו שובר או טענת לזכות לפטור עצמן מאותה תביעה ולא אמרו נזקקין לגבות כתובה מיתמי קטנים אלא משום פסידא דמזונות או משום חינא אבל זו שנשאת דליכא טעמא דמזונות ולא טעמא דחינא לא מזדקקינן על זה השיב ואמר דנזקקין אף על פי שכבר נשאת והכוונה שנזקקין להשביע' ולהגבותה כדין הבא ליפרע מנכסי יתומים ונתן טעם לדבר דלא ק"ל כרב פפא דאמר פריעת ב"ח מצוה ויתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו אלא כרב הונא דאמר דטעמא דאין נזקקין הוי משום מששת התפסת צררי וכל היכא דליכא למיחש לצררי מזדקקינן בעלמא מ"מ גבי אלמנה כבר אמרנו ונזקקין לנכסי יתומים קטנים להשביעה ולהגבותה ומעובדא דמרימר משמע דמגבינן מיתמי לכתובות אשה אפי' נשאת מכל זה משמע דחששת התפסת צררי דגבי אלמנה אינה חששא חזקה להפקיע שלא להזדקק. לנכסי יתומים קטנים דחששת צררי דעלמ' היא חששא אלימא שכן הב"ח נוגשים לבעלי חובם להיות בטחון תחת ידם בשביל חובם אבל כתובה שלא ניתנה לגבות מחיים ואפשר שלא תבא כתובה זו לידי גבייה מעולם דבר רחוק הוא שמתפיס לה צררי מ"מ מקולי כתובה שנו ואמרו מעולם אלמנה לא תגבי אלא בשבועה וחששי להאי חששה גרועה להצריכה שבועה ועוד אלימה כח היורשים של בטל שאם מתה בלא שבועה שיפסידו היורשים לגבות כתובתה תדע דמקולי כתובה שנו שהרי לא אמרו זה אלא למנה מאתים ולתוספת אבל לנצ"ב נוטלתן שלא בשבועה כשאר חוב דעלמא והלא שאר חוב דעלמא חיישינן לצררי אלא מאי אית לך למימר שחששת צררי גבי אלמנה היא חששא דחוקה לכן מה שהוא מנדונייתה לא גרע משאר חוב דעלמא דבדליכא חששא גובה חובו כך האשה גובה חוב זה של נדונייתה או יורשיה בשבועת היורשין דלשבועה קלה כזו אמרינן אדם מוריש וכו':
אבל גבי מנה מאתים ותוספת אימו חששא זו מטעם מקולי כתובתה ואם מתה בלא שבועה יפסידו יורשיה וזו היא כונת הרא"ש דכיון דק"ל כרב הונא במקום דליכא חששת צררי כלומר כמו אלמנה שחששת צררי הוא חששא דחוקה אעפ"י שאמרו רז"ל שתשבע משום מקולי כתובה נזקקין ומשביעין זו ומגבינן לה הכל משום דסמכינן על תירוצא דר"ש כלומר ונלמד מדבריו שאין אדם מתפיס צררי לאשתו מחיים כי אם כשבא ללכת למ"ה ומוטל על ערש דוי וכשמת אדם פתאום אין שם חששת צררי אם כן שמעינן שאין אדם מתפיס לאשתו מחיים אם כן גם האידנא שיש טעם אחר שכתובותינו מרובות ולא שכיח האידנא התפסת צררי לא גרעה גביית אלמנה זו מגביית שאר בעלי חובות כשאין שם חששת צררי דמגבינן מיתמי קטני גם הכא מזדקקינן להאי אלמנה אעפ"י שנשאת ומגבינן לה בדינא שמשביעין אותה ולענין זה אנו מדחין גביית חוב האלמנה לשאר ב"ח בדליכא למיחש ליזקק ליתומים קטנים אבל לעולם בשבועה שהרי נדון זה דהרא"ש היתה האלמנה קיימת ובודאי דלא מגבינן לה כי אם בשבועה ואלו לא היתה קיימת לעולם אבדה כתובה דמנה מאתים ותוספת אבל נדונייתה גובין יורשים כשאר חוב דגובין בשבועת היורשים אבל גבי חנה מאתים שמתה בלא שבועה אע"ג דחששת צררי היא חששא רחוקה מקולי כתובה אמרו שלא יגבו יורשיה מאחר שלא נשבעה אבל נדון דידי שהאלמנה קיימת אלא שנשאת והוה ס"ד דאין נזקקין לה להגבותה מיתמי קטנים פסק מכל הני טעמא דכתיבנא דנזקקין להגבותה לעולם כדינא בשבועה כיון דחששת צררי גבי אלמנה היא חששה גרועה זה נ"ל בכונת הרא"ש ז"ל דוק והבן: ומ"ש אבל האידנא שאנו מגבין כתובות לכל יורשי האלמנות שקדשו ולא חשו לצררי דמשמע שיורשי האלמנות גובים אעפ"י שלא נשבעה ונשאת ומתה הכונה הוא על ענין חוב הנדונייא שהוא כחוב דעלמא דבדליכא חששת צררי מגבין לב"ח כך מגבין אנו ליורשי האלמנות שקדשו אעפ"י שמתו בלא שבועה לנדונייא דווקא קאמר ובודאי משום דליכא חששת צררי דאם איתא דיש חששת צררי לא מזדקקינן לגבות לה ודאי חששת צררי גם נדונייתה היא חששה חלושה להפסידה על ידי כך נכסים אבל לענין מנה מאתים ותוספת מקולי כתובה אלימו חששה זו להפסיד את יורשיה מלגבות אם מתה בלא שבועה:
ובכן באו שתי תשובות הרא"ש על נכון דלא להוו סתרי אהדדי תדע שיש חילוק גדול בין נכסי נדונייתה יותר מכתובתה למנה מאתים שהרי בזאת המשנה דנפל הבית מקילינן בנכסי נדונייתה יותר מכתובת ק'ר שהרי בנכסים דידה אפליגו דחד אמר בחזקת הבטל וחד אמר בחזקת יורשי האשה ובר קפרא דק"ל כותיה אמר יחלוקו לפי שהוא ממון המוטל בספק כדפי' לעיל ואלו גבי ק"ר ותוספת אמרו בחזקת יורשי הבעל שלא אמרו יחלוקו בנצ"ב אלא משום דמסתפקא לן מי מת תחלה אבל אלו היינו יודעים שהאיש מת תחלה בחזקת יורשים קיימי ונוטלין אותם בלא שבועה אבל ק"ר ותוספת לעולם בחזקת יורשי הבטל קיימי כל שלא נשבעה ואין שום צד לגבות יורשיה ק"ר כי אם במת פתאום דוקא דליכא שוה חששה כלל לצררי ואיך אפשר שילמוד הרא"ש מהאי דהרא"ש אף לגבות ק"ר בשלא מתה שתגבה בלא שבועה די לנו שנלמד כשמת פתאום להגבותה והבו דלא לספו עלה אבל ללמוד ג"כ שמיתת מגפה תדמה למת פתאום לא ואע"ג דהרשד"ם סימן קל"ב מצדד לדמות התם מיירי שמיד נתערבב ואע"פ כן עשה כמה סמוכות וסניפין כאשר תראה מתוך דבריו יע"ש:
ומוהרי לבית הלוי בכלל ג' סי' כ' כתב כן על דברי מוהרשד"ם ז"ל והאריך שם וכתב דאדרבה חולי המגפה יפחידהו יותר ויותר שמא ימות במהרה דרובם למיתה ולזה שייך התפסת צררי ביותר והם דברים של טעם:
הכלל העולה לפי עניות דעתי שדברי הרב מהר"י לבית לוי תלויים בסברה ולכן יש לחלק בין מיתת פתאום למיתת מגפה שמיתת פתאום אין חוששים לצררי מה שאין כן במיתת מגפה ולכך כיון שאם היתה בחיים היתה צריכה לישבע ומתה בלא שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו לפיכך יורשיה אינם יורשים כלום: הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב טל כסא ההוראה כי לו נאה ולו יאה:
בסדר ובשנת ויבא משה וידבר את כל דברי השירה הזאת:
נאם הצעיר יוסף פיזא נר"ו
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק