שאלה ראובן נשא אשה ושמה לאה ובהיותה שאלה מעוברת נשבע לשמעון שאם אשתו תלד וכר יתנהו לו למולו ויהי בתוך ימי עיבורה בא לוי אחיו של ראובן ממדינת הים ויהי כי מלאו ימיה ללדת וילדה זכר הלך ראובן לחלות פני שמעון ולבקש ממנו שימחול על שבועתו באשר שהוא מוכרח לכבד במצוה זו אן לוי אחיו כי מוהל הוא אמנה נשבע לו מחדש שהבן הראשון שתלד אשתו אזי יהיה שמעון המוהל כיון דאין לאחיו שענה עליו הואיל שנתן לו למול את בנו הבכור ובראות שמעון שדברי ראובן דברי טעם הם הודה לו ומחל על שבועתו ויהי אחרי כמה שנים מתה לאה וחלי"ש וראובן נשא אשה אחרת ושמה רחל ויהי בעת לדתה ילדה בן לראובן ולרחל אח וגם הוא מוהל ועתה בא שמעון ותובע מראובן שיקיים את שבועתו וראובן דוחה אותו בג' טענות הראשונה שאשתו אינה רובה ומוחה בידו מליתן לו את בנו למול באשר שהיא רוצה שבעלה יכבד לאחיה במצוה זו הטענה השנית היא שבר מן דין הוא אינו חייב לתת לו את בנו למולו באשר ששבועתו היתה על הכן שתלד אשתו שהייתה קיימת בשעת השבועה וזו אחרת היא הג' שהוא גלה דעתו שמה שהוא מתרצה לתתו לו והוא בהיות שאין לטוען לטעון עליו אבל מתה כבר יש לו אחר שכחו כראשון לטעון עליו יורנו הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה קודם שנבו' להשיב על הטענו' שטוען ראובן לפטור עצמו משבועתו צריכי' אנו לידע אם נוכל להליץ בעד ראובן לפטור אותו מן השבועה מטעמא אחרינא שהוא דבר שלא בא לעולם שהרי כשהבטיח לו כשבועה עדיין לא נולד הבן ואפי' מעוברת לא היתה אשתו וקי"ל דאין אדם מקנה דבר שלב"ל וא"כ השבועה ב"כ מעיקרא לא חיילא וכן דעת רבי יחיאל כדאיתא כהגהות המרדכי סוף פרק ר' אליעזר דמילה בסוף מסכת שבת וז"ל מוהר"ם אומד מי שנדר לחבירו להיות בעל בריתו או למול בנו צריך לקיים לו ואע"ג דאין אדם מקנ' דבר שלב"ל מ"ח הואיל ומנהג בני אדם שנודרים בניהם זה לזה ומקיימים גם כאן צריך לקיים וראיה מדאמרינן בב"מ האי סטוותא קניא פי' רושם החביות וכו' ובאתרא דקנו חמש קני כלו' הסטוותא בשביל שכך נהגו ה"נ כך נהגו וצריך לעיין ומיהו ר' יחיאל היה אומר דאם הוא מקנה בעודה מעוברת אין כלום דהוי דבר שלב"ל דלא דמיא לסטוותא דהתם בא לעולם והועיל בה קנין הילכך מועיל המנהג להחשיבו כקנין גמור אבל דבר שלא יועיל קנין כמו כדבר שלב"ל לא מצינו שיועיל בו המנהג להחשיבו כקנין גמור ע"כ לשון התשב"ץ זכינו לדין ממ"ש הר"ר יחיאל על מהר"ם דאם יהנה מתנה בעודה מעוברת אינה כלום מטעמא דהוי דשלב"ל וא"כ ה"ה בנ"ד אף שנשבע לא יועיל בזה שבועה כיון שעדיין לאב"ל:
אמנם אחר חפשי באמתחות שיחות הפוסקים מצאתי מבואר בהדי' הביאו הרב ב"י בי"ד פי' רס"ד ואחרי ובעל המפ' ז"ל דאין מועיל בהם קנין אבל אם נשבע כופין אותו לקיים שבועתו וכו' וא"כ בנ"ד נמי שנשבע דין הוא שכופין אותו ואינו יכול שמעון לפטור עצמו ושבועתו וכו' ואף שיש לדחות דהתם איירי שהבן וכר נולד כבר לכן כופין אותו שיקיים שבועתו ומה שאינו נקנה בקנין היינו משום דהוי קנין דברים ומשא"כ כשנשבע לועד שלא נולד דהוי דבר שלב"ל וג"כ הוי רק קנין דברים לא מועיל ג"כ שבועה ואף שכתב הרב בעל המפה בסי' רס"ד ס"א אבל אם נשבע כופין אותו לקיים י"ל דהיינו דוקא אם נשבע לו שימול את בנו אחר שנולד ומשא"כ אם נשבע לו קודם שנולד לא חלה השבועה וא"כ בנ"ד נמי דאיירי שנשבע קודם שנולד י"ל דכמו שקנין אינו מועיל גם שבועה אינו מועיל:
אמנם כד נעיין שפיר במקור מוצא דין זה תמצא דכל אפייא פוין דבין דאיירי שנשבע קודם שנולד ובין דאיירי שנשבע לאחר מנולד שכופין לו לקיים שבועתו שהרי דברים הללו לקוחים מתשובת הרא"ש כלל י"ב סימן ג' ז"ל נכדי ידידי הר' משה הכהן אני הייתי רגיל לומר דבר שלא כ"ל ויותר מזה אפילו ככר נולד הבן והקנה לו בקנין שיהיה בעל ברית יכול לחזור בו דקנין דברים בעלמא הוא כדאיתא בבתרא גבי כשקנו וה בזה ברוחות ופריך קנין דברים בעלמא הוא דקנין לא מהני אלא או במכר או במתנה או בתמורה על דבר הנתפס וקונה גוף החפץ אבל בדבר זה שהקנה לו לעשות מצוה אחת קנין דברים בעלמא הוא והכי איתא בפרק ט' דבבא בתרא ש"מ שאמר ידור פלוני בבית וה יאכל פירות דקל זה לא אמר כלום עד שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור כו וכו' למימרא דסבר רב נחמן דאיתא בבריא איתא בש"מ ודליתא בבריא בבריא ליתא בש"מ אלמא אפילו בבריא אפילו בקנין אינו מועיל והנה הראה לי מורי החזן כתב דרבינו מאיר ז"ל וז"ל ומי שנדר לחבירו לעשות בעל בריתו אע"ג דהוי דבר שלב"ל יש לנו לילך אחר המנהג וכיוצא בזה אמרו פ"ק איזהו נשך סתומתא באתרא דקנו מש קני אע"ג דמדינא לא קניא זיל בתר מנהגא למקני קנין גמור עכ"ל ויש להשיב על דבריו חדא דסתומתא היינו דווקא שנעשה מעשה כדפירש רש"י ז"ל שרושמים על החבית ור"ח ז"ל פירש פאמיא כמו שרגילין הסופרים תוקע כפו בכף חבירו וזהו גמר המקח וכו ואותו מעשה שעושין הוי במקום סודר אבל דבור בעלמא לא אפילו אי נהוג מנהג גרוע הוא ולא אזלינן בתריה כדפירש רש"י ז"ל בכמה מקומות בגמרא ועוד מאן לימא לן שנוהג מנהג זה אני רגיל לקיים מנהג זה בתקיעת כף שלא יוכל לחזור ושלום וכו' אשר בר הר"ר יחיאל ז"ל עכ"ל:
ויש לדקדק בהרא"ש למה דחה דברי מהר"ם דלא דמי לההוא דסיתומתא דשם איירי שעשה מעשה וכו' ולא דחה את דבריו כמו שדחה הר"ר יחיאל דאיירי בדשלב"ל כמ"ש בהגהות המרדכי הנ"ל וצ"ל לפי שהרא"ש בתשובה רוצה לדחות דברי מהר"ם בין אם איירי קודם שנולד הבן ובין אי איירי שנדר לו לאחר שנולד הבן דאפילו כבר נולד הבן ונדר לו דאינו מועיל ואין להביא ראיה מסיטומתא דהתם עושה מעשה ומה שא"כ בהגהות המרדכי מה שמביא בשם הר"ר יחיאל שדוחה דבריו איירי דווקא שנדר לו בעודה מעוברת דהוי דשלב"ל וזהו שכתב הרא"ש בתחילה ויותר מזה אפילו כבר נולד הבן וכו' ועל זה קאי בסוף דבריו ויש להשיב על דבריו וכו' דהיינו בין אם הוא קודם שנולד או אחר שנולד הבן ומסיק דהוא רגיל לקיים זה בתקיעת כף וכו א"כ מוכח מזה דבין אם איירי שנדר קודם שנולד הבן בין שנדר לאחר שנולד הבן מ"מ א"א לקיים זה רק בת"כ ומשמע מזה דעכ"פ שבועה או ת"כ שיש לו דין שבועה מועיל בזה וע"ז כתב בעל המפה אבל אם נשבע לו כופין אותו שיקיים וכו' דהיינו אף אם נשבע קודם שנולד הבן מ"מ חלה השבועה:
ומלבד כל הנזכר א"א לומר דבשבועה לא יועיל בדשלב"ל שהרי כתב הריב"ש סימן של"ה בשם הרא"ש בתשובה במי שהקנה לתת לחבירו מחצית מה שירויח דאע"ג דאין אדם מקנה דשלב"ל אם נשבע להעלים חייב וכו' מכח שבועתו והרב בעל המפה מביא דבריו לפסק הלכה בסימן ר"ט בח"מ ס"ד בלי שום חולק וא"כ ה"ה בנ"ד אין להליץ בעד ראובן מצד האי טענה דהוי דשלב"ל כי מכח השבועה מחוייב לקיים אף בדשב"ל ודברים אלו לא יצאו מלבי אלא הן הן מהרב הגדול בעל שער אפרים סימן ע' יעויין שם (שנשאל כנדון וה) וראיתי דבריו והנאוני ולזה דעתי נוטה ולא עוד אלא דאפילו לא נשבע אלא נדר דקנין דברים בעלמא הוא ולא קני קנין גמור כדכתוב בתשובת הרא"ש ואין מועיל כזה קנין דקנין דברים בעלמא הוא אפשר דהרא"ש שלא קאמר אלא שבב"ד לא יוכלו לכופו אבל מ"מ מורו למוהר"ם דאית ביה שארית ישראל לא יעשו כולה ולא ידברו כזב ומותר לקרותו רשע כן כתב בעל דרבי מפה וכן כתב הרב בעל שפתי כהן בשמו.
והשתא נבוא על ענין הטענות המבוארים בשאלה במה שטוען ראובן לפטור את עצמו מעונש השבועה ואען ואומר כי בודאי מצד הטענה הראשונה שטוען ראובן שאשתו השניה אשר לקח מחרש אשר ילדה לו הבן מוחה בידו שהיא רוצה לכבד במצוה זאת לאחיה נלע"ד דגם מטענה הזאת אין ראובן יכול לפטור עצמו מעונש השבועה החמורה שהרי כתב מהר"י קולון בתשובה שורש ע"ו דאין כח לאשה ליתן לאחר למול את בנה מאחר דלא שייכא במצות מילה והובאו דבריו בב"י ובבעל המפה בסימן רס"ד בי"ד וא"כ לפי זה כנ"ד מה שטוען שאשתו מוחה אין במחאתה כלום והוא יכול לכבד במצוה הזאת להמול את בנו לכל מי שירצה וכ"ש בעת כזאת שמושבע ועומד הוא:
אמנם מה שחל עלינו חובת ביאור לבאר בנ"ד אם יש זכות לראות לפטור את עצמו מעונש השבועה מצד הטענה השנית שטוען באשר שמתה אשתו הראשונה אזי הוא פטור מהשבוע' גם בזה האריך בעל שער אפרים בשו"ש הנז' להליץ בעד ראובן לפוטרו מעונש השבועה ובאלף אלפי מחילות אין דעתי נוטה לדעתו אלא אדרבה מטענה זאת דעתי נוטה לחי בו ושיקיים שבועתו ואעתיק דברי הרב הנז' ואחר זה אחוה דעי והטעם למה הוא מחוייב לקיים שבועתו והילך דבריו ז"ל:
גרסינן בגמרא דכתובות פרק הנושא (דף ק"ב) במשנה אלמנה וכו' נותנין לה מדור לפי כבודה וכו' ואמרינן שם בגמרא אמר אביי נקטינן מדור אלמנה שנפל אין היורשין חייבים לבנותה וכו' וכן פסקו כל הפוסקים וכתב המ"מ בשם הרשב"א בפרק י"ח מהלכות אישות וז"ל וכתב הרשב"א לאו למימרא שאין חייבים לבנותה אבל אם בנאוהו שתהא היא דרה בו אלא מכיון שנפל נסתלק זכותה ממנו עכ"ל א"כ זכינו ממ"ש הרשב"א שאפי' אם חזרו נסתלק זכותה מכיון שנפל אף שהבעל נתחייב בשטר כתובה בחוב גמור שמחוייב ליתן לה דירה לאחר מיתתו ואפ"ה וכיון שנפל נסתלק ונוחה ולא אמרינן כשחזר ובנאוהו תהדר למלתא קמייתא שהחוב יהיה כבראשונה ותדור בו אלא אמרינן שנסתלק זכותה ממנו וא"כ ה"ה בנ"ד אע"פי שנשבע לו שיתן לו למול את בנו מ"מ הואיל ומתה אשתו הוי כמו נפל הבית ואבד המוהל אח זכותו ואף שחזר ולקח אשה אחרת והוליד בן מ"מ אבד את זכותו ואינו מחוייב לכבדו שימול את בנו וכמ"ש הרשב"א גבי מדור האלמנה דאף אם בנאוהו היורשים מחדש אבדה את זכותה ואין לומר דדווקא גבי יורשים אמרינן דמדור האלמנה שנפל דאבדה זכותה לפי שהיורשים בעצמם לא נשתעבדו בחוב זה רק זהו חוב אביהם שנשתעבד לה או מצד תקנת חכמים לכן אמדינן שבקל יכולים היורשין לפטור את עצמם מחוב זה ואבדה את זכותה ומשא"כ בנ"ד שהוא שעבד את עצמו ובפרט בעונש השבועה החמורה וא"כ אמרינן אף שמתה אשתו והוי כמו מדור אלמנה שנפל מ"מ לא אבד המוהל זכותו כנשא אשה אחרת ולא דמי למ"ש הרשב"א הנ"ל דאף אם בנאוהו היורשים מחדש מ"מ אבדה זכותה דיש לחלק דבשלמא התם גבי מדור אלמנה שנפל וכו' אותו בנין חדש שבנו היורשים לא נשתעבד לאלמנה ומשא"כ בנ"ד גבי המוהל הוא עצמו שעבד עצמו שיתן לו את בנו למולו ולא נפקע שעבודו ממנו לכן לא אבד זכותו כשנשא אשה אחרת והוליד בן:
אמנם אחר קצת העיון תמצא שחילוק זה אינו שהרי כתב הטור בח"מ סימן שי"ב סט"ו גבי נפל הבית לאחר שהשכירו אם אמר לו בית זה וכו' אינו חייב לבנותו וכו' ולקוח מגמ' דהשואל אמרינן כיון דנפל אזדא ליה וכו ופרש"י לשם אזדא ליה הלך נו מזלו גרם לו ואמאי חייב להעמיד לו בית וכו' והב"י הביא לזה הגמ' הנז' והביא ג"כ דברי המ"מ בפרק י"ח מהלכות אישות הנז' מ"ש מ"ש בשם הרשב"א גבי מדור אלמנה שנפל אף אם בנאוהו היורשים מ"מ אבדה זכותה ממנו ע"ש וכתב הרב ב"י על דברי הרשב"א הנ"ל וז"ל ומשם יש ללמוד דה"ה למשכיר וכו' ע"ש והיינו אף אם בנאו המשכיר מ"מ אבד השוכר זכותו וא"כ לפי מה שחלקתי לעיל דע"כ לא קאמר הרשב"א אלא דווקא גבי יורשים לפי שהם לא נשתעבדו בעצמם ומשא"כ בנ"ד גבי מוהל וכו' דלפ"ז קשה על מר"ן הב"י איך לומד מדברי הרשב"א דין שוכר ומשכיר דאבד השוכר את זכותו דלמא בנדון דשוכר ומשכיר מודה הרשב"א דנא אבד זכותו הואיל ונשתעבד בעצמו דומיא דנ"ד גבי המוהל וביותר שכתב הב"י עוד ולמד מדין של מדור אלמנה וז"ל ונ"ל דכי היכי דמדור אלמנה שנפל ואמר הניחו לי לבנותו אין שומעין לה לשוכר עכ"ל ולפי מ"ש אין ללמוד ממדור האלמנה כלום ועל הרב ב"י ז"ל לא קשה כ"כ לפי שאף שכתב הב"י שיש לדמות משכיר ושוכר למדור האלמנה ויש ללמוד דין של הרשב"א ממדור האלמנה לשוכר ומשכיר וכו מ"מ בספרו הקצר השמיט הדינים אלו לפסק הלכה גבי שוכר והשכיר וכו' ולא רצה לקבוע הלכה כן ואפשר שמטעם שיש לחלק בין נדון דהרשב"א לשוכר ומשכיר וכמו שחלקתי בין נדון דהרשב"א לנ"ד גבי מוהל אמנם על הרב בעל המפה קשה שהביא דינים אלו בספרו הקצר ואם איתא שיש לחלק כנז' א"כ דברי בעל המפה תמוהים אלא ודאי שאין לחלק בין מדור האלמנה לשוכר ומשכיר וה"ה בנ"ד גבי מוהל אם מתה אשה הראשונה אבד את זכותו דומיא דנפל הבית הנ"ל עכ"ל הרב בעל שער אפרים:
והנה דעתי אינה מסכמת עתו בזה שהרי הרב הנז' עושה העיקר טפל והטפל עיקר דכל חכם יראה דחילוק גדול יש בנ"ד למדור אלמנה שנפל שאבדה זכותה לפי שהיורשים בעצמם לא נשתעבדו בחוב זה משא"כ בנ"ד שראובן עצמו נשתעבד שיתן לו בנו שתלד אשתו למולו (כמו שהזכיר הרב הנ"ל עצמו שזהו הוא העיקר דדבר דמסתבר הוא) ואף שמתה אשתו הראשונה ונשא אשה אחרת והוליד בול נפקע שעבודו ממנו כיון שהוא עצמו נשתעבד ומה שרצה לקיום החילוק מההיא דכתב הרב ב"י על מ"ש הרשב"א גבי מדור וכו' ומשם יש ללמוד דה"ה למשכיר וכו וא"א דע"כ ל"ק הרשב"א אלא דווקא גבי יורשים כו' משא"כ בנ"ד גבי מוהל א"כ איך לומד מדברי הרשב"א דין שוכר ומשכיר דאבד השוכר את זכותו דלמא בנדון דשוכר ומשכיר מודה הרשב"א דלא אבד זכותו הואיל ונשתעבד עבד בעצמו דומיא דנ"ד והא ודאי דחילוק זה מוכרח אבל מ"מ הוא טפל מאחר שהרי מצאנו ראינו שאע"פי שהרב ב"י כתב שיש לדמות משכיר ושוכר למדור אלמנה וכו' אחר שבספרו הקצר השמיט דינים אלו לפסק הלכה גבי שוכר ומשכיר יראה דלא דנה לקבוע הלכה כן והא ודאי כל מבין ספר יראה שהטעם הוא שיש לחלק בין נדון דהרשב"א לשוכר ומשכיר וכמו שחלקנו בין נדון דהרשב"א לנ"ד דגבי מוהל ומה שקשה לן על הרב בעל המפה שהביא דיניה אלו בספרו הקצר דנרי'ה דס"ל דאין לחלק בין מדור אלמנה לשוכר ומשכיר וה"ה בנ"ד גבי מוהל אם מתה אשתו ראשונה שלא אבד את זכותו דומיא דנפל הבית הנ"ל הא ודאי לא אלימא לי חדא דשמא הרב בעל המפה לא אסיק אדעתיה חילוק זה שחלקנו דאילו הוה אסיק אדעתיה הוה הדר ביה ולא היה כותבו לפסק הלכה ועוד שאחר שהרב השמיט דין זה מספרו הקצר אף שהרב בעל המפה כתבו את מי אשמע הרב יוסף קארו ז"ל או הרב בעל המפה וא"כ חזרנו לדין שהאי ראובן כיון ששעבד עצמו אף שמתה אשתו הא' ונשא אשה אחרת לא אבד המוהל זכותו ממנו דלא דמי למדור האלמנה שנפל ואמר הניחו לי לבנותו אין שומעין לו ואם היורשין חזרו ובנאוהו מחדש ג"כ אבדה זכותה כדכתב הרשב"א לפי שהיורשים בעצמם לא נשתעבדו בחוב זה וכיון שנפל הכית נסתלק זכותה משא"כ בנ"ד גבי מוהל לא נשתעבד שיתן לו למול את בנו שתלד אשתו ואף שמתה אשתו הראשונה לא נפקע שעבודו ממנו שהרי כשנשבע לא נשבע לו שהבן שתלד מאשתו זאת אלא בנו שתלד אשתו סתם יהיה מאשה שיהיה דאף אשתו האחרונה אשתו מקרייא:
גם הרב הנז' רצה להליץ בעד ראובן לפטור אותו משבועתו מהא דאמרינן בגמרא דכתובות ריש פרק הנושא במשנה דהנושא את האשה ופסקה עמו שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה ה' שנים נישאת לאחר ופסקה עמו שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה וכו' ופירש"י נישאת האם לאחר אחר שגירשה הא וכו' הפיקחין היו כותבין ע"מ שאזון את בתך ה' שנים כל זמן שאת עמי והוכיח הרב הנ"ל ממ"ש בט"אה סימן קי"ד מתה האם אינו חייב עוד לזונה וכן אם נתגרשה אפילו חזר ונשא דכל ומן שאת עמי מאלו הנשואין משמע וא"כ דון מינה ומינה דמה התם דחזר ונשא והחזיר את אשתו הראשונה אפ"ה אמרינן הואיל ונתגרשה אבדה זכותה אף שחזר והחזיר אשתו ומכ"ש בנ"ד דהבטיח המוהל שימול את בנו הראשון שיולד לו וא"כ כשמתה אשתו אז אבד המוהל זכותו וכשנשא ראובן אשה אחרת מכ"ש שאבד זכותו המוהל הנז' דהלא זאת היא אשה אחרת דאף אם נתגרשה הראשונה וחזר ונישאת לפי מה שאמרינן בגמ' הנ"ל דאבדה זכותה היה לנו לדון ג"כ גבי מוהל ומכ"ש בנ"ד שמתה אשתו ראשונה ונשא אשה אחרת שאבר זכותו מליתן לו לימול הבן ראובן הנ"ל וכתב עוד שלכאורה יש לדחות הראיה זאת מגמ' הנז' דאדילפת מסיפא בנ"ד לומר שאבד המוהל זכותו זיל דון מרישא דמתני' איפכא דאמרינן שם הנושא את האשה ופסקה עמו כדי שיזון את בתה ה' שנים חייב לזונה נישאת לאחר דהיינו לאחר שגירשה הראשון חייב לזונה וכו' ע"ש א"כ משמע משם דאף שגירשה הראשון מ"מ לא אבדה בתה את זכותה וחייב לזונה ומ"ש סיפא בנתגרשה דאבדה זכותה היינו לפי שהתנה כ"ז שאת עמי לכן בנתגרשה אבדה זכותה ומשא"כ בנ"ד גבי המוהל שאמר ראובן סתם אל שמעון המוהל שהבן ראשון שיולד לו יהא הוא המוהל וא"כ י"ל אף שמתה אשתו מ"ן לא אבד זכותו:
וכתב עוד אמנם זה אינו דבשלמא התם גבי מי שפסק לזון את בתה אף דנתגרשה לא אבדה זכותה לפי שפסק סתם לזון את בתה ויכול לזונה אף בנתגרשה לכן לא אבד בתה זכותה ומשא"כ בנ"ד בבי המוהל שהבטיח לו ראובן שהבן הראשון שיולד לו שיהיה הוא המוהל בודאי אי אפשר לראובן לקיים הבטחתו אם לא שתהיה לו אשה שתלד לו בן זכר ולכן אם מתה אשתו כבר אבד המוהל זכותו ודומה לסיפא דמתני' בהתנה עלה כ"ז שאת עמי ובנ"ד אף בהבטיח למוהל סתם שהבן ראשון היולד לו והיה הוא האוהל הוי כאלו התנ' בפי' כ"ז שתהיה אשת ועמו דהלא אי אפשר לקיי' תנאו אם לא שתלד לו אשתו בן זכר וא"כ במתה אשתו אבד המוהל זכותו ומה שנשא אח"כ אשה אחרת זהו נלמד שפיר מסיפא דמתני' הנ"ל גבי אם התנה כ"ז שאת עמי ואמרינן נתגרשה אף שחזר ונשאה מ"מ אבדה בתה את זכותה וא"כ מכ"ש בנ"ד גבי מוהל שאין זאת אשתו הראשונה רק אשה אחרת שאבד המוהל זכותו עכ"ל עוד חזר ופלפל ואין להאריך:
ואף שלכאורה היו נראין דברי הרב הנז' כשנעיין שפיר נלע"ד דבמחילה מכבוד תורתו גם בזה לא צדק דנ"ד לא דמיא לסיפא אלא לרישא דמאי דקתני בסיפא הפיקחין היו כותבין ע"מ שאזון את בתך ה' שנים כל זמן שאת עמי ואמרי נתגרשה אף שחזר ונשאה מ"מ אבדה בתה את זכותה הטעם הוא שכיון שהתנה בפירוש נ"ו שאת עמי כיון שנתגרשה ואינה עמו נסתלק כל זכותה ונפקע השעבוד ששעבד את עצמו לזון חת בתה ואף שחזר ונשא כיון שנתבטל השעבוד והתנאי הרי הוא מבוטל דכ"ז שאת עמי מנשואין אלו קאמר אבל בנ"ד שהוא שעבד את עצמו באומרו לשמעון המוהל בשבועה שהבן שתלד לו אשתו יהיה הוא המוהל אף שמתה לא נתבטל השעבוד ששעבד עצמו וא"כ לא אבד המוהל את זכותו ואדרבא דמיא לרישא דמתני דאמרינן שם הנושא את האשה ופסקה עמו כדי שיזון את בתה ה' שנים חייב לזונה נישאת לאחר חייב לזונה דמשמע משם דאף שגירשה הראשון מ"מ לא אבדה בתה את זכותה וחיוב לזונה דמאחר ששעבד עצמו סתם לזון את בת אשתו ולא תליא לה באמה באומרו כ"ז שאת עמי כדמסיק בסיפא משמע בהדיא דאף שגירשה לא נתבטל מנאו ולא נפקע השעבוד ממנו ששעבד את עצמו וחייב לזונה חמש שנים כמו כן בנ"ד כיון ששעבד עצמו בשבועת האלה שהבן שתלד לו אשתו יהיה שמעון הוא המוהל אף שמתה אשתו הראשונה עדיין לא נפקע ולא נתבטל השעבוד ששעבד את עצמו ומחוייב הוא למוהל לקיים שבועתו:
ומ"ש הרב הנ"ל ומשא"כ בנ"ד גבי המוהל שהבטיח לו ראובן שהבן הראשון שיולד לו שיהיה הוא המוהל בודאי אי אפשר לראובן לקיים הבטחתו אם לא שתהיה לי אשה שתלד לו בן זכר וכו' ע"כ ודאי שכן הוא האמת כי אדם ילוד אשה כתיב וכן הוא לשון בני אדם לומר בנו שתלד אשתו וכיון שכתב סתם הבן שתלד לו אשתו ולא אמר בפירוש אשתו זאת דומיא דסיפא דכ"ז שאת עמי לא איכפת ליה תהיה אשתו הראשונה או האחרונה דגם האחרונה אשתו קרינא לה והוא שעבר עצמו בשבועה לתתו לו למול את בנו שתלד אשתו:
וגם מה שרצה הרב הנז' להליץ בעד ראובן לפטור עצמו משבועתו באומרו שכיון שמתה אשתו הראשונה אף שנשא אשה אחרת וילדה לו בן זכר שפטור מעונש השבועה שנשבע לשמעון המוהל ליתן לו בנו למול אותו מטעמא דאמרינן פנים חדשות באו לכאן והביא ראיה מההיא משנה דאיתא בכלים משנה ו' מטה שהיתה טמאה מדרס נשברה ותקנה טמאה מדרס נשברה שניה ותקנה טהורה מן המדרס וכו' ומפרש שם הרב ר"ע מברטנורה טהורה מן המדרס אע"ג דנתקנה ראשונה קודם שנשברה שניה מ"מ טהורה פנים חדשות באו לכאן שלאחר שירדה לה טומאת מדרס נתחדשו לה פנים הללו ואין זה הראשונה מאחר שכבר נתקלקלה בה כרי ביטולה וא"כ ה"ה בנ"ד דמה התם לענין טומאה אמרינן הואיל ונתקלקלה אך שתיקנה אח"כ אמרי' דפרחא טומאתה וטהרה ואמרי' פנים חדשות באו לכאן וה"ה בנ"ד דהואיל שמתה אשתו הראשונה נתבטל השעבוד ואף שנשא אשה אחרת דהוי כמו שתקנה מ"מ הואיל ונתבטל השעבוד נתבטל לגמרי מטעם דפנים חדשות באו לכאן ופ"ו וכו' עכ"ל:
תם אני לא אדע דמאי פנים חדשות איכא הכא דבשלמא התם גבי מטה שהיתה טמאה מדרס ונשברה ראשונה ותקנה טמאה ואם נשברה שניה ותקנה טהורה איכא למימר שפיר פנים חדשות באו לכאן שלאחר שירדה לה למטה עצמה טומאת מדרס ונשברה ראשונה ותקנה נשברה שניה ותיקנה טהורה נתפרשו לה פנים שאין זו הראשונה כיון שכבר נתקלקלה בה כדי ביטולה אבל הכא בנ"ר שלא שעבד בפי' מה שתלד אתתא דא אלא שעבד עצמו סתם שהבן שתלד אשתו כלשון בני אדם דבודא לא שני ליה בין תהיה אשתו הראשונה או האחרונה דגם האחרונה אשתו מקרייא והרי הוא עצמו נשתעבד בשבועה באומרו שיתן לשמעון המוהל בנו שתלד אשתו למול והרי ניתן לו בן דאין כאן פנים חדשות שהפן עצצו שנשתעבד לאותו פן עצמו ניתן לו בן והוא לא נתקלקל וא"כ אף שמתה אשתו ראשונה ונשא אשה אחרת וילדה לו כן זכר מחוייב ראובן על השבועה כי לא פנים חדשות איכא הכא וק"ל ולטענה הג' כאומרו שהוא גלה דעתו שמה שהיא מתרצה לתתו לו הוא בהיות שאין לטוען לטעון עליו אבל עתה כבר יש לו אחר שכחו כראשון לטעון עלי וגם זה אינו טענה לפטור אותו מן השבועה דודאי זה לא אסיק אדעתיה שתמות שועו ויהיה לה אח מוהל אבל מ"מ נשתעבד עבד עצמו בשבועה שיתן לו למול את בנו שתלד אשתו ומלה ומנפש נשבע וגמר בלבו ליתן לי בנו יהיה מן האשה שיהיה על שחלה פניו שימחול לו שבועתו בכן הראשון ונשא פניו ומחל לו שהרי אם שמעון המוהל לא היה רוצה למחול בכן הראשון היה מוכרח לתתו לו למולו מכח השבועה כדכתב הרב ב"י ובעל המפה בסימן רס"ד בי"ד ז"ל אבל אם נשבע כופין אותו לקיים שבועתו אלא שמתפייס ומחל לו וא"כ אף שעתה יש לו אחר שכחו כראשון אינו דין שיבא עליו בתרעומת כדי לפטור עצמו משבועתו דודאי נשבע וגמר בלבו ליתן לו בנו למולו תהיה מן האשה שתהיה ודי בזה:
העולה מכל מה שכתבתי דראובן זה חייב לקיים שבועתו ששמעון המוהל ימול את בנו זה הנולד מאשתו האחרונה מהטעם שהוא שעבד את עצמו דרמיא לההיא רישא דמתני' ככתובות בההיא אשה שפסקה עמו כדי לזון את בתה ה שנים שאף אם נשאת לאחר אמר שגירשה הראשון חייב לזונה דשמעינן מינה שאף שגירשה הראשון ח"מ לא אבדה בתה את זכותה כיון ששעבד עצמו לזונה ה' שנים ולא תליא לה באמה כדכתב בסיפא כ"ז שאת עמי ומ"ש שהבן הראשון שתלד אשמו דבר כלשון בני אדם ואף שאשתו מוחה איו מחאתה כלום דהיא לא שייכא במצות מילה ואע"פי שזה דבר שלב"ל הוא ככר הוכחתי ממ"ש הרב"י ובעל המפה וגם הריב"ש דאם כשבע אף דבר שלב"ל כופין להשלים מה שנשבע זהו מה שהעלה מצודתי היום יום רביעי כ"ד לחדש אדר בשנת ובסדר ככל אשר צוה ה' את משה כן עשו בני ישראל לפ"ק:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט: