שאלה יג קטן הובא מארץ מרחקים על ידי שני אנשים עברים והעידו עליו שהוא זרע כשר שהכירו את אביו ושזה הקטן נשבה לבין הגוים ופדאוהו והאנשים האלה הלכו להם לא נודע מקומם אין עד היום הזה והקטן הזה הגדיל ונשא אשה ונולד לו בן בכור ואביו לשאול הגיע אם חייב לפדות את בנו כי בא לבית הספק שמא בן כהן או לוי הוא כיון שהעדים לא פירשו מזה דבר והעדים עוד אינם להגיד הדבר וגם דרוש דרש אם רשאי לברך ברכת פדיון הבן או לא יורנו המורה ומהתמ"ש:
תשובה להא מילתא גמרינן ושמעינן ממה שכתב הרמב"ם בהלכות בכורים פרק אחד עשר הלכה י"ט וגם הביאו מר"ן הקדוש בהלכות פדיון בכור אדם סימן שה' סעיף י"ג ז"ל מי שהוא ספק אם הוא חייב בפדיון פטור שהמוציא מחבירו עליו הראיה עד כאן הרי בהדיא דלהני רבוואתא כל היכא דאיכא ספק אם הוא חייב בפדיון או לא פטור וכיון שכתבו שתם משמע כל מין ספק שיהיה ואם כן בנדון דידן נמי דאיכא ספק אם הוא בן כהן או ישראל נראה פשוט דאינו חייב בפדיון:
ואם תאמר כשפסקו הרמב"ם ומרן ז"ל דכל מקום דאיכא ספק פטור מן הפדיון מטעם דכל המוציא מחבירו עליו הראייה זה אינו אלא במקום דאין אנו יכולין לילך אחר הרוב כגון מי שלא בכרה אשתו וילדה שני זכרים ואין ידוע אי זה מהן בכור ומת אחד מהם בתוך שלשים דקיימא לן שהוא פטור מן הפדיון מטעם דהמוציא מחבירו עליו הראייה וכן נמי שפחה שנשתחררה ונכרית שנתגיירה שנתעברו וילדו ואין ידוע אם קודם שנתגיירו ילדו או אחר שנתגיירו ילדו קיימא לן דאין חייבין בפדיון משום דהמוציא מחבירו עליו הראייה וכי האי ספק פסקו וכתבו הרמב"ם ומרן ז"ל כיון דאין כאן מקום לילך אחר הרוב אמרינן דאין כאן חיוב פדיון אבל בנדון דידן דשייך לומר רובא דעלמא ישראל נינהו למה אין אנו סומכין על הכלל שבידינו כל דפריש מרובא פריש ואמרינן ודאי ישראל הוא וחייב אביו לפדות את בנו לומר דכי אמרינן בעלמא כל דפריש מרובא פריש ואזלינן בתר רובא אינו אלא במילתא דאיסורא אבל במילתא דממונ' לא אזלינן בתר רובא והדרינן לכללין המוציא מחבירו עליו הראייה:
ואם תשאל ותאמר ומנא לן דבממונא לא אזלינן בתר רובא הכי איתא בבבא קמא ריש פרק שור שנגח את הפרה דף מ"ו איתמר המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן רב אמר הרי זה מקח טעות ושמואל אמר יכול שיאמר לו לשחיטה מכרתיו לך אמאי וניחזי אי גברא דזבין לרדיא אי גברא דזבין לנכסותא לא צריכא בגברא דזבין להא ולהא וניחזי אי דמי רדיא לרדיא אי דמי נכסתא לנכסתא לא צריכא דאיקיר בישרא וקאי בדמי רדיא אמרי ואי ליכא לאשתלומי מיניה לישקליה לתורא בזוזי דאמרי אינשי ממרי רשוותך פארי אפרע לא צריכא דאיכא לאשתלומי מיניה רב אמר הרי זה מקח טעות זיל בתר רובא ורובא דאינשי לרדיא הוא דזבני ושמואל אמר יכול שיאמר לו לשחיטה מכרתיו לך ולא אזלינן בתר רובא כי אזלינן בתר רובא באיסורא אבל בממונא לא אזלינן בתר רובא אלא המוציא מחבירו עליו הראייה עד כאן:
עוד תנינן בריש המניח את הכד דף כ"ב עמוד א' לא צריכא דרובא קרו לה לכדא כדא ולחביתא חביתא ואיכא נמי דקרו לחביתא כדא ולכדא חביתא מהו דתימא זיל בתר רובא קא משמע לן דאין הולכין בממון אחר הרוב עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל אין הולכין בממון אחר הרוב היכא דמסתפקא לן מילתא כגון הכא וכגון המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן לא אמרינן בתר רובא זיל ולחרישה קנאו והוי טעות אלא אמר המוציא מחבירו עליו הראיי' ויכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
מהאי סוגיא שמעינן דבמילתא דממונא לא אזלינן בתר רובא אלא אמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה ואם דעתך להקשות ולומר דהא דלא אזלינן בתר רובא אינו אלא אליבא דשמואל אבל אליבא דרב אזלינן בתר רובא שכך אמר זיל בתר הרוב ומאן לימא לן דלית הילכתא כוותיה כבר כל הפוסקים ועמודי ההוראה פסקו כשמואל ובכללם הנשר הגדול והראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל שכן כתב בהדיא בבבא בתרא בפרק המוכר פירות והילכתא כשמואל דבממונא לא אזלינן בתר רובא אלא אמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה עד כאן:
גם הרמב"ם ז"ל הלך בשיטת רבו הרי"ף ז"ל שכן מצינו שכתב בהלכות דיני מכירה פרק ששה עשר הלכה ה' ז"ל המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך במה דברים אמורים כשהיה הלוקח קונה לשחיטה ולחרישה אבל אם היה יודע שהוא קונה לחרישה בלבד הרי זה מקח טעות וחוזר וכן כל כיוצא בזה עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
וכתב עליו הרב המגיד המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן יכול לומר לו וכו' פסק כשמואל דאמר הכי ריש פרק המוכר פירות דלא כרב עד כאן לשון הרב המגיד ז"ל לעניינינו:
גם הגהות מיימוניות סברו ופסקו כמו שכבר כתבנו שכן אמרו לא קיימא לן כרב דאמר מקח טעות משום דאזלינן בתר רובא ורובא לדידייא זבני אלא כשמואל דאמר אין הולכין בממון אחר הרוב דהילכתא כשמואל בדיני ובריש פרק המניח אמר נמי דאין הולכין בממון אחר הרוב עד כאן דבריהם של הגהות מיימונייות ז"ל:
והרא"ש נמי פסק כשמואל שכן כתב בבבא קמא פרק שור שנגח את הפרה והילכתא כשמואל בדיני דאין הולכין בממון אחר הרוב עד כאן לשון רבינו אשר ז"ל:
ורבינו יעקב בעל הטורים הלך נמי בדרך זו ונמשך אחר דעת רבותיו שכן כתב בטור חשן משפט סימן רל"ב ז"ל המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן אם אין להוכיח מהלוקח אם קנאו לרידייא או לשחיטה כגון שהוא אדם שקונה בזה ולזה וגם אין הוכחה בדמים כגון דאייקר בשרא וקם בדמי רידייא אז אינו מקח טעות שיכול לומר לשחיטה מכרתי לך אף על גב דרובא זבנו לרידייא מכל מקום אזלינן בתר רובא להוציא מיד המוכר אבל אם עדיין המעות ביד הלוקח כתב הרמ"ה ז"ל לא מבעיא אם רובא לרידייא זבני דאיכא רובא דמסייע לחזקת הממון דאמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה אלא אפילו אי כי הדדי נינהו חזקת ממונא עדיפא והמוציא מחבירו עליו הראייה עד כאן לשון בעל הטורים ז"ל:
וכתב עליו הרב בית יוסף ז"ל המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן אם אין להוכיח מן הלוקח אם קנאו לרידייא או לשחיטה וכו' בריש פרק שור שנגח את הפרה ובריש פרק המוכר פירות המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן רב אמר הרי זה מקח טעות ושמואל אמר יכול לומר לשחיטה מכרתיו לך ואמאי נחזי אי גברא דזבין לרידייא אי גברא דזבין לנכסתא לא צריכא בגברא דזבין להא ולהא ונחזי אי דמי רידייא לרידייא אי דמי נכסתא לנכסת' לא צריכא דאיקר בשרא וקאי בדמי רידייא למאי נפקא מינא לטירחא רב אמר הרי זה מקח טעות בתר רובא אזלינן ורובא לרידייא זבני ושמואל אמר כי אזלינן בתר רובא באיסורא בממונא לא וידוע דהלכה כשמואל בדיני וכן פסקו הפוסקים ז"ל עד כאן דברי הרב בית יוסף ז"ל וגם הוא עצמו פסק כן בשולחנו הטהור בטור חשן משפט בסימן הנזכר עיין שם ותמצא כמו שאמרנו:
הרי בהדיא מצינו דלכל הני רבוואתא ולכל הני אשלי רברבי כלם מתנבאים פה אחד דהלכה כשמואל דבמילתא דממונא לא אזלי בתר רובא אלא אמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה ואם כן בנדון דידן נמי דהוא מילתא דממונא לית לן למיזל בתר רובא אלא הכהן שהוא מוציא עליו מוטל להביא ראייה וכיון דהעדים הלכו למדינת הים ולא נודע מקומו איו נמצא דאינו יכול להביא ראייה ואם כן שפיר מנינן למימר ולגזור אומר דאין אביו חייב לפדות את בנו וכיון שהוא פטור מן הפדיון ממילא ידעינן דאין כאן מקום לשאול אם חייב לברך ברכת פדיון הבן או לא:
אמנם אחרי העיון וההשקפה לטובה נראה דלאו מילתא פסיקא היא לכולי עלמא מאי דכתיבנא דלא אזלינן בתר רובא אלא אמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה כיון דחזינן לרבותינו בעלי התוספות ז"ל שכתבו בפרק יום הכפורים דף פ"ה עמוד א' עלה דההיא דאמרינן מחנה על מחצה ישראל למאי הילכתא אמר ר"ל לנזיקין וכו' לא צריכא דנגחיה תורא דידיה לתורא דידן פלגא יהיב ליה אידך פלגא נימא ליה אייתי ראיה דלאו ישראל אנא ושקול כתבו ז"ל וזה לשונם לא צריכא דנגחיה תורא דידיה לתורא דידן תימא לי דהוה מצי למימר כולהו לנזיקין אם רוב ישראל דנגחיה תורא דידן לתורא דידיה מחצה על מחצה ישראל דנגחיה תורא דידיה לתורא דידן ולא משלה אלא פלגא אם גוים גוי משלם נזק שלם אלא ניחא ליה למימר חידוש בכל חד עכ"ל: הרי בהדיא דסבירא להו לרבותינו התוספות ז"ל דברוב ישראל מחזקינן ליה לישראל גם לנזיקין דאם נגח שורו של ישראל לשורו של זה חייב הישראל לשלם נזקיו כדין ישראל גמור ואם דעתך להקשות ולמימר ומנא לן דסבירא להו להתוספות ז"ל דדינא הכי הוא דילמא כוונתם ז"ל לפרש הסוגיא אליבא דרב כלומר דהוה מצי לאוקומי כלהו לנזיקין אף על גב דלא אתיא כשמו הא לא מסתברא כלל וזה מתרי טעמי חדא דחזינן דרבותינו בעלי התוספות ז"ל שקלו וטרו מקמי הכי בדבור המתחיל להחזיר לו אבידתו וכו' לפרש וליישב הסוגיא גם לדעת שמואל ועוד דמהיכא תיתי למיפרך ולהקשות דהוה מצי לאוקומי מתניתין דרוב ישראל כרב דלא כהלכתא כיון דקיימא לן כשמואל בדיני ואם כן מינה גמרינן לנדון דידן כיון דבכל העולם הישראלים הם מרובים מהכהנים וכל דפריש מרובא פריש נראה פשוט שכפי דעת התוספות ז"ל אית לן לאחזוקי לאבי הבן הלה בודאי ישראל ולא כהן או לוי וחיובא עליה רמיא לפדות את בנו:
ואל תעלה בדעתך ותדמה במחשבתך שמה שכתבנו בשם בעלי התוספות ז"ל לא מצאנו אחרים שנמשכו אחריהם אין הדבר כן כי ראינו שכתב הרב הגדול כמוהר"ר בצלאל אשכנזי ז"ל בספר אסיפת זקנים אשר לו במסכת כתובות בסוף פרק א' שגם רש"י ז"ל סובר כן שכן כתב בדף ע"ח עמוד ד' ז"ל והתם במסכת יומא הקשו התוספות בזה הלשון תימא דהוה מצי למימר כולהו לנזיקין אם רוב ישראל ישראל דנגחיה תורא דידן לתורא דידיה מחנה על מחצה ישראל דנגחיה תורא דידיה לתורא דידן ולא משלם אלא פלגא אם רוב גוים גוי משלם נזק שלם ותירצו דניחא ליה למימר חידוש בכל חד ורש"י ז"ל כתב אילימא וכו' וקאמרת דדיינינן ליה כישראל ומחייבת ליה לשלם לו חצי נזקו לימא ליה ישראל אייתי ראיה דהא מחצה על מחצה הוא וספיקא הוא ע"כ משמע דאילו הוי רוב ישראל היה חייב ומעתה קשיא להו להתוספות ז"ל שפיר דהוה מצי לאוקומה אם רובי ישראל וכו' לנזיקין מיהו כבר תירץ רש"י ז"ל זה לעיל שכתב להחזיר לו אבידה רבותא היא דמוציאין מיד ישראל הזוכה בה ועוד דאמור רבנן המחזיר אבידה לגוי עליו הכתוב אומר למען ספות הרוה וגו' עד כאן הרי בהדיא כפי דעת הרב הגדול כמוהר"ר בצלאל אשכנזי ז"ל גם רש וז"ל אית ליה סברת התוספות ז"ל דברוב ישראל מחזקינן ליה כישראל ואם כן כיון דרש"י ובעלי התוספות ז"ל סבירא להו דדינא הכי הוא גם בנדון דידן יכולין אנו לפסוק ולגמור כיון דברוב העולם הישראלים הם מרובים מהכהנים אזלינן בתר רובא ואמרינן ישראל הוא ומוטל על אביו לפדות את בנו:
אבל אכתי תמיהא לן מילתא טובא איך אנו יכולין לילך אחר הרוב ולחייב שצריך הישראל לשלם ולפרוע נזקיו של זה משום שנמצא זה בעיר שרובה ישראל כיון דאין הולכין בממון אחר הרוב דקיימא לן כשמואל דבמילתא דממונא לא אזלינן בתר רובא כמו שכבר כתבנו שכל גדולי שכלי נראה לחלק ולומר דסבירא להו להתוספות ז"ל דלא אמר שמואל דבמילתא דממונא לא אזלינן בתר רובא אלא כשנופל הספק בממון עצמו כגון ההיא דכדא וחביתא דפרק המניח וכגון ההיא דפרק הערה דנמצא נגחן דאשתכח דעיקר הספק הוא על הממון עצמו דזה טוען דמשאו ומתנו כך וזה טוען דלא כן אבל הנדון דמסכת יומא אפילו הוא בעניין דלא היו שם נזיקין מכל מקום אנו מסופקים בגוף זה הנמצא אם אית לן להחזיקו לגוי או לישראל וכיון דאשתכח בעיר שרובה ישראל ברירא מילתא דאית לן למיזל בתר רובא ולהחזיקו כדין ישראל כדקיימא לן בכל התורה ומשום הכי אף אם נפל הספק ונתגלגל להיות ספק מפוא אפילו הכי אית לן למיזל בתר רובא כיון דחזינן דשמואל לא אמרה אלא בספק ממון דהיינו שנפל הספק בממון עצמו:
ואם תאמר ומנא תימרא דיש לחלק בין אם נפל הספק בממון עצמו להיכא דנפל הספק בגוף האדם הטה אזנך ושמע מה שכתב הרמב"ן ז"ל שיצא לחלק הכי לעניין רוב גוים וקח מייתי לה הרב הגדול כמוהר"ר בצלאל אשכנזי ז"ל באסיפת זקנים אשר לו במסכת כתובות בפרק א' דף ע"ח עמוד ג' זצ"ל ובהא קשיא טפי אפילו ברוב גוים נמי לימא ליה אייתי ראיה דלאו ישראל אנא דאין הולכין בממון אחר הרוב והא נמי לא קשיא דכיון דגופיה הוא דמספק לן אי ישראל הוא אם רוב גוים גוי הוא וכיון דגוי הוא לית ליה חזקה דממונא דנימא אוקי ממונא בחזקת מריה עכ"ל ע"ש הלא עינינו רואות דאליבא דהרמב"ן ז"ל יש לחלק בין כשאנו מסופקים בגוף הממון לכשאנו מסופקים בגוף האדם כלומר כשאנו מסופקי' בגוף הממון לא אזלינן בתר רובא אלא אמרינן המוציא מחבירו עליו הראייה אבל כשאנו מסופקים בגוף האדם אז אנו הולכים אחר הרוב אפילו שמתגלגל הספק ובא לאפוקי ממונא מחמת רובא כיון שלא נפל הספק בממון עצמו:
העולה מכל מה דכתיבנא דיכולין אנו לומר דסבירא להו להני רבוואת אף דבעלמא קיימא לן כשמואל דסבר דלא אזלינן במילתא דממונא בתר רובא זה אינו אלא כשנפל הספק בגוף הממון עצמו אבל אם נפל הספק בגוף  האדם אם גוי אם ישראל הוא בכי האי גוונא אזלינן אחר הרוב אפילו שבגלל הדבר אתינן לאפוקי ממונא מיד המוחזק מחמת טענת הרוב וכיון דבנדון דידן נפל הספק בגוף האדם אם כהן הוא או ישראל אית לן למיזל אחר הרוב ורובא דעלמא ישראל נינהו ורמי עליה חייובא לפדות את בנו דאף על גב דקיימא לן ספק בכורות להקל בנדון דידן שאני דהא הכא איכא רובא ובתר רובא אית לן למיזל אפילו לעניין הממון כיון שלא נפל הספק בממון עצמו אלא בגוף האדם:
ואכתי חל עלי חובת ביאור לעניין ברכה אם חייב אביו לברך ברכת פדיון או לא ואען ואומר דנראה דלא יברך משום דאף על פי דאנו הולכים אחר הרוב ומוטל על אביו לפדות את בנו אפילו הכי כיון דאפשר שהוא כהן או לוי סמכינן על הכלל שבידינו ספק ברכות להקל ועוד דאין הברכה מעכבת. זהו הנראה לקוצר דעתי אם יסכים עמי הרב היושב על כסא המלוכה כי לו נאה להורות שיחיה עד כי יבוא ינון אמן:
תם ונשלם בראש חדש סיון בשנת ופדויו מבן חדא תפדה לפ"ק
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויו פון דיא נייאי גאס