שאלה כבד שנשרה במים מעת לעת ואחר צליה בשלו כקדרה נסתפקנו בואם יש לו דין בשר מלוכלך שיש אוסרים אפי' (צלי ויש מתירין או נאמר שאף לדעת המתירין יהיה אסור ועבור שהכבד יש בו רבוי דם יורנו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה גרסינן בפסחים בפרק כיצד צולין דף ע"ו אמר שמואל מליח הרי הוא כרותח כבוש הרי הוא כמבושל אמר ובא הא דאמר שמואל מליח הרי היא כרותח וכו' לא אמרן ולא שלא נאכל מחמת מלחו אבל נאכל מחמת מלחו לא ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא שרייה רב חננא בריה דרבא מפרשניא אמר רבא מאן חכים למישרא מילתא כהא אי לאו רב חיננא בריה דרבה מפרשניא דגברא רבה הוא אמר לך כי אחר שמואל מליח הרי הוא כרותח שאין נאכל מחמת מלחו האי נאכל מחמת מלחו הני מילי חי אבל צלי בעי קליפה ולא אמרן אלא דלית ביה פילי אבל אית ביה פילי אסור ואי מתובל בתבלי אסור ע"כ בגמרא:
ופרש"י כבוש בחומץ: הרי הוא כמבושל ואם נכבשו איסור והתיר יחד כולן אסורין שאין נאכל מחמת מלחו שהמליחה הרבה עד שמקדיח טעמו מחמת מלחו קצת ואינו ראוי לאכלו אלא אם כן היה מדיחו והאי אין נאכל לאו לגמרי קאמר שאין שום אדם יכול לאוכלו אלא כיון שנתקלקל קל טעמו איני נאכל מחמת מלחו קרי ליה אסיר: כמכא כותח ואית ביה ניסיובי חלבא: מפרשניא מקום: ולא אמרן דכלי בקליפה סגי ליה אלא דלית ליה פילי קרבנ"ץ: ואי מיתבל בר גוזלא בתבלי אסיר דתבלי מרככי ליה ומייצי ובליעי לכותחא ובר גוזלא צונן וזה כדמפרש ע"כ:
וכן פירש ג"כ בחולין פרק גיד הנשה דף צ"ז כבוש דחומץ ותבלין וכבש בהן איסור והיתר יחד שוליגיר בלע"ז ובפרק כל הבשר קי"א הביא תלמוד שלנו הא דשמואל ופירש הר"ן דכבוש בחומץ וכן נראה מתשובות הרשב"א מה שאמרת דכל שאין ל קיוהא קודם מליחה שאינו בולע מן הדם גם זה פשוט דלא אמרינן אלא כדברים החריפים כמלח וחומץ בכשר ששורים אותם וכיוצא באלו וכדאמר שמואל מלוח הרי הוא כרותח כבוש הרי הוא כמבושל וכדאיתא נמי בבר יונא דנפל לכדא דכמכא וגרסינן בפרק כ"צ צונן לתוך צונן ד"ה מותר ולא נתן שיעור כמה ישה' זה בתוך זה וזה פשוט עכ"ד וכן נראה מדברי הרא"ש בפ"כ מע"ז גבי עכברא בשכרא תימה דהאי שכרא וחלא צונן הם למה נאסרו בנפילת העכבר וי"ל ששהא בו זמן מרובה וה"ל כמין כבוש ונפלט טעמו בשכר ובחומץ ולא פירשתה התודה כמה יעמוד בחומץ ובשכר דנחשביה כבוש כמבושל ושמעתי בשם ריצב"א דאם שהה בתוכו יום שלם מע"ל נקרא כבוש ובולע ופולט כמבושל וראיה מדאמרינן בחולין בשר בחלב חידוש הוא דאי תרי ליה כוליה יומא בחלבא שרי ואי בשיל ליה אסור ומה חידוש הוא כל איסורין שבתורה נמי דינא כך דצונן בצונן לא מיתסר ולא בלע אלא ודאי זהו חדושו דכל איסורין שבתורה אע"ג דצונן כצונן לא בלע אם שראו יום שלם נאסרו מטעם כבוש ובבשר בחלב חידושהו דאינו נאסר אלא דרך בישול עכ"ל:
והדבר פשוט שדברי הרא"ש ז"ל מבוארים בעצמם שאינו נקרא כבוש לא בחומץ שהרי הקשה על הסוגיא דעכבר שנפל לשכר ולחומץ והלא החומץ או השכר צוננים הם ולמה יאסרו בנפילת העכבר ותירץ ששהה בתוכו זמן מרוב' והיינו מע"ל ואם יהיה באמת לדעת הרא"ש שאפילו אם שהה כמים מע"ל האיסור וההיתר נאסר מחמת כבוש למה אמרו בתלמוד שנפל לשכר ולחומץ אפי נפל למים אסור שהרי דברי התלמוד העמידם הרא"ש דוקא מע"ל ועוד על מי חרד חררה גדולה הרב ז"ל בקושיתו דהאי שכרא וחלא צוננים הם למה נאסרו ומה בכך אפי' יהיה מים כאשר פי' הרב דהיינו מע"ל נאסר אלא ודאי דברי הרא"ש ז"ל דווקא לא מקרי כבוש אלא בחומץ או בציר וכן הבינו דבריו ההגהות מימוניות בפ"טו דכי אמרינן כביש הרי הוא כמבושל ה"מ בכביש בחומץ וציר כדמפר"שי וכן פי הרמב"ם ז"ל בפירוש המשניות פי' מהלכות תרומות גבי דג טמא שכבשו עם דג טהור כאשר אבאר לקמן בס"ד ועוד דלשון כבוש לא שייך אלא בחומץ וציר ופוק חזי מאי טעמא דבר ולפי זה מה שאמרו בתלמוד בשר בחלב חדוש הוא דאי תרו ליה כוליה יומא בחלבא שרי ואי בשיל ליה אסור לא שיחוייב מזה הא בשאר איסורין אם שהה יום שלם אפי' במים אסור כאשר הבין הרב בית יוסף אלא רצונם לומר דבשאר איסורין אם נכבש בתוך החומץ והכיר כדינו נאסר והיה מן הראוי להיות כך בבשר בחלב אם שהה בתוכו יום שלם היה מחוייב להיות אסור ואעפ"כ העמדינו על האמת דלא אסרה תורה אלא דרך בישול שאפילו אם אכל בשר בחלב מעורבין בצונן אחר שבשלו כל אחד בפני עצמו ואכלם ביחד אינו אלא מדרבנן זהו מאמרם ז"ל לעניות דעתי וכמו שהוכחתי מדברי הרא"ש:
ומן התימה על הרב בית יוסף ז"ל מכמה פנים ראשונה ממה שפסק בשולחנו הטהור כסי' ק"ה דאפי' כמים אם שהה מע"ל נקרא כבוש וז"ל איסור שנשרה עם ההיתר מעת לעת בצונן מקרי כבוש והרי הוא כמבושל ונאסר כולו אבל פחות מכאן בהדחה סגי ואם הוא כבוש כתוך ציר או בתוך חומץ אם שהה כדי שיתננו על האור וירתח ויתחיל להתבשל הרי הוא כמבושל ובפחות משיעור זה לא נאסר אלא כדי קליפה ע"כ והוא ז"ל נמשך אחר דברי המרדכי ופסק כמותו והניח דברי רש"י והר"ן והרמב"ם כפי' המשניות וכן נראה מדברי הרא"ש וכל שכן לדברי ר"ת שאין כבוש אלא לאחר ג' ימים:
שנייה שהביא דברי הרא"ש ז"ל לענין כבוש בציר דשיעורו הוי כאלו נתנו על האור כדי שירתיח ויתחיל להתבשל וכו' והוא ז"ל כתב ומשם נלמוד לכבוש בחומץ ומחילה מכ"ת שהרי הרא"ש עצמו בסוף עכו"ם מבואר אפי' בחומץ אינו נאסר אלא אם נכבש בתוכו יום שלם מע"ל ואינו דומה לציר שמחמת כח המלח שיש בו נכבש בשיעור מועט:
שלישית שהבין דברי הטור בסי' ק"ה דאפי' אם שהה במים מע"ל נקרא כבוש וז"ל הטור כל הדין שנוהג באיסור שנתערב בהיתר על ידי בישול כך דינו אם נכבש בתוכו יום שלם מע"ל דכבוש דינו כמבושל אבל פחות מיום כיון שהוא צונן סגי בהדחה בעלמא ואם הוא חם שהיד נכוית בו או אוסר כמו מבושל עכ"ד ולא ירדתי לסוף דעת הרב הרחבה מנין לו שהטור יחייב אפי' אם נכבש במים אם נאמר בשביל אמרו כיון שהוא צונן אין זה ראיה שהרי הרא"ש אביו הקשה על שכר וחומץ והלא צוננים הם ותירץ דדוקא שנכבש בתוכו יום שלם א"כ מלת צונן אינה מעלה ואינה מורדת ובפרט שהטור ז"ל נמשך אחר לשונו שכתב בסימן ק"ד עכבר שנפל לשכר או לחומץ חשו חכמים שמא משביח השכר והחומץ לפיכך אם נפל לתוכו צונן והסירו שלם אם לא שהה בתוכו יום שלם מע"ל מותר אבל אם היו רותחין או אפילו צוננין ושהה בתוכן מע"ל חשוב כמבושל וכו' אבי ראה גם ראה דברי הטור מבוארים מצד עצמם דאפי' בשכר וחומץ צריכין ליום שלם וגם כתב אם הם צוננים ש"מ דשכר וחומץ נקראים בלשון צונן:
רביעית כתב הרב בסי' ק"ד על דברי הטור ואם הוא חם שהיד סולדת בו אז אוסר כמו מבושל פשוט הוא דלאו אכבוש דסמיך ליה קאי אלא ה"ק איסור שנתערב בהיתר בצונן אם שהה בתוכו יום שלם תשוב כמבושל ואם הוא חם שהיד נכוית כיון שנפל לתוכו אוסר כמו מבושל עכ"ד מארי דאברהם והלא כבר כתב הטור כסי' ק"ד כאשר ביארנו אבל אם היו רותחין או אפי' צוננים ושהה בתוכן מע"ל חשוב כמבושל הרי באר דבריו שאפי' חומץ ושכר אם היו רותחין אוסרין מיד ואם היו צונן אוסרין אחר מע"ל ובסימן ק"ה כתב נמי אם היו רותחין החומץ או הציר אוסר מיד וה"ה אם היו המים רותחין שיש להן דין בשול ולא בא אלא למעט אם היה החומץ צונן אינו אוסר אלא עד יום שלם וראיה לזה לדברי הטור ז"ל שלא הביא דין החומץ בכדי שירתח כמ"ש הבית יוסף וכן גם כן לא הביא דין בשר ששה במים מע"ל והוא מלוכלך בדם:
חמשית שדבריו ז"ל סותרים זה את זה שכתב בסי' ק"ד בשולחנו הטור עכברא דדברא נותן טעם לשבח הוא שהרי עולה על שולחן מלכים אבל עכברא דמתא מספקא לן אם משביח בשכר וחומץ או אם הוא פוגם ולפיכך אם נפל לשכר ולחומץ כצונן והסירו שלם אם לא שהה בתוכו מע"ל מותר אבל אם היה רותח או אפי' צונן ושהה בתוכו מע"ל וכו' הרי שמצריך לחומץ ושבר מע"ל ובסי' ק"ה פסק ואם הוא כבוש בתוך ציר או בתוך חומץ אם שהה כדי שיתננו על האור וירתיח ויתחיל להתבשל דבשלמא לדעת הטור השוה מדותיו כמו שביארנו דבין סי' ק"ד בין סי' ק"ה דחומץ אינו אוסר פחות מיום שלם וכשהוא תם שהיד סולדת אוסר מיד אבל לדעת הרב ז"ל מה הפרש יש בין עכבר לשאר איסורין ואם לא כתב הרב עכברא דדברא נותן טעם לשבח וכו הייתי אומר דדוקא לגבי עכבר הקילו בשכר וחומץ אחר מע"ל הואיל ונסתפקו בגמרא אם משביח אם לאו אבל שאר איסורין בכדי שירתח אם נפל לחומץ אבל אחר שכתב הרב דין עכברא דדברא והשוה אותם לענין הדין א"כ אין טעם הרב להקל בעכבר בשביל הספק ואם נאמר דדין עכברא דדברא פחות משיעור מע"ל היה לו להרב ז"ל להשמיענו סברתו בו:
גם מה שהבי' ראיה המרדכי וז"ל בכל מקום פירש"י כבוש בחומץ אבל כלא חומץ אינו כמבושל ואי איפשר לומר כן דתנן בפרק ו' דשביעית ורד ישן שכבשו בשמן חדש חייב בביעור אלמא בלא חומץ הוא נותן טעם כמבושל ואני עפר תחת כפות רגליו דלעולם כבוש הוא בחומץ ואין זו ראיה דגבי ורד שאני שהוא מדברים החריפים בטבעם ואם יתנו עליו שמן ישן לא יכנס כח הורדין וטעמם בשמן לפי שהשמן נסרח ומפסי' הורד ובשביל זה אמרו ברישא דמתניתין לקט את הוורד והשמן מותר אבל וורד של שביעית בתוך שמן חדש רצוני לומר של מוצאי שביעית חייב לבער אף השמן הואיל והשמן חדש ממשיך טבע וטעם הוורדים שהם חריפים בטבעם ומשביחם וזה מוכרח מצד עצמו דאל"כ קשיא סתמא אסתמא דמתני' שהרי בפי' דתרומות תנן כל הנכבשים זה עם זה מותרים אלא עם חסית וכו' ופי' הרמב"ם ז"ל בפי המשניות כל הנכבשים זה עם זה מותרים כיצד שכבשו ירק של חולין עם ירק של תרומה אין אוסרין ירק של חולין וכבר בארנו חסיות השומי' והבצלים ומיניהם וזה לחריפותם וחדודם ומפני כך שולט טעמם בכל מה שמכבישים עמהם ע"כ הרי הדבר ברור שאין נאסר מחמת כבוש אלא דברים חריפים בטבעם ואם כדעת המרדכי שהאיסור מחמת השמן קשיא מתני דשביעית דסתמא תנן עם מתני' דתרומות דכל דבר שאינו חריף בטבעו אינו אוסר אלא ודאי כמו שביארנו שהאיסור בא מחמת הוורד אלא שישתנה הדבר אם השמן חדש מפליט טעם הורדי' וממשיכם אליו ואם הוא שן מסריח ומפסיד טעם הורדים ומה נעמי דברי הרמב"ם בפי' המשניות וורד חדש שכבשו בשמן ישן הוא שיטמין וורד של שביעית בשמן של ששית הרי הוא מלקט אותו מפני שלא יכנס כח הוורדין וטעמם בשמן שהשמן הוא ישן והוורד חדש אלא אם יניחוהו זמן רב וישן בחדש הוא לחת וורד של שביעית בשמן של מוצאי שביעית וזה יכנס בו כת הוורד וטעמו מיד ומפני וה חייב לבער השמן:
ורבנו הגדול הביא מימרא דשמואל בפרק כל הכשר דמליח הרי הוא כרותח כבוש הרי הוא כמבושל ולא פורש אם כבוש הוא בחומץ אם לאו ואחר שהביא הרי"ף ז"ל דברי שמואל ש"מ שהלכה כמותו כמנהגו בכל מקום דאל"כ היה שומט אותה מההלכות ואע"ג דבגמרא אמרו כי אתא רבין אמר ר' יוחנן מלוח אינו כרותח וכבוש אינו כמבושל הא אמרינן עלה בגמרא אמר אביי הא דרבין ליתא דההיא פינכא דהוה בי רב אמי דמלח ביה בשרא ותבריה מכדי ר' אמי תלמיד דר' יוחנן הוה מ"ט תבריה לאו משום דשמיעא ליה מיניה דרבי יוחנן דאמר מליח הרי הוא כרותח ע"כ בגמרא הרי הדבר ברור דבין לר' יוחנן בין לשמואל מליח כרותח כבוש כמבושל דהכי סליק מסקנת הגמרא והרמב"ם בפ"ט מהלכות מאכלות אסורות פסק דמליח דאינו נאכל מחמת מלחו הרי הוא כרותח ואם נאכל כמות שהוא כמו הכותח אינו כרוח ולא הביא דין כבוש כמבושל ואפשר דסמך על זה שכתב בסימן ט"ו עכבר שנפל לשכר או לחומץ משערין אותו בששים שאנו חוששים שמא טעמו בשכר ובחומץ משביח וכו' הרי לדעת הרב שאין כבוש אלא בחומץ ושכר או חומץ וציר כמ"ש בפירוש המשניות והראיה שאין עליה תשובה ממה שפסק בפ"ח מהלכות שחיטה על דברי המשנה חרותא בידי שמים כשרה ובגמר' תנו רבנן אי זו היא חרותא כל שסמקה ריאה שלה בידי שמים כשרה בידי אדם טרפה וכו' כיצד בודקין אותה מושיבין את הריאה במים מעת לעת אם היה זמן הקור מושיבין אותה במים פושרים ובכלי שאין המים מתמצין מגבו ונוזלים כדי שלא יצונו במהרה ואם היה זמן החום מושיבין אותה במים צונן בכלי שהמים מתמצין מגבו כדי שישארו קרים. אם חזרה לברייתה הרי זו בידי שמים ומותרת ואם לא חזרה בידי אדם היא וטרפה ע"כ ואם אית' שהרמב"ם ז"ל סובר דאפי' במים מע"ל אוסרים היה לו להרב ז"ל לומר אם חזרה לברייתה הבהמה מותרת והריאה אסורה ואף אם נאמר דבגמרא לא נחית אלא לענין הבהמה מ"מ היה לו להרמב"ם לפרש כמנהגו הטוב אלא ודאי לדעת הרמב"ם ז"ל דכבוש אינו אלא בחומץ כמ"ש בפי' המשניות:
וכל ימי הייתי מצטער על מה שכתב הרמב"ם בפ' הנז' דג טמא שכבשו עם דג טהור הכל אסור אלא א"כ היה הטמא אחד ממאתים מן הטהור ועתה שבה לידי אקיימנו ותחלה צריכים אנו להציע דברי הרב שכתב בפי' המשניות שדבריו סותרים למה שפסק בחבורו ואח"כ נעמוד על עקרון של דברי וז"ל הרמב"ם בפי' המשנה בפי' גרב שם הכלי שמכבישין בו הדג כדי שיתקיים בין שמכבישין אותו במלח או בחומץ או בזולתם וציר שם לאותו המשקה שכובשין בו הדג עם אותו הלחלוחית המחובר לדג וכן אמרו ציר זיעא בעלמא הוא ותנא קמא אומר שאם מחזיק הכלי שכובשין בו מאתים וכל הדג שיש בו טהור ויש בו מדג טמא משקל עשרה זוזי מזוזי ארץ יהודה שהם ה' סלעים בגליל שהציר אסור ואם הוא פחות הוא מותר ובאומרו בתלמוד שהוא חלק מתשע מאות וששים וזה יתבאר אחר שזכרנו כי הלוג ב' ליטרא והליטרא מאה זוז שהם חמש סלעים ור' יהודה אמר עד שיהיה שיעור רביעית מדג טמא בשיעור סאתים מדג טהור ואו יאסר צירו ור' יוסי אמר כי כשיהיה דג טמא חלק מי"ו מן הדג הטהור והוא ו' רביעיות לסאה שצירו אסור וכבר בארנו בסוף פאה שיעור הסאה והרביעית ומשקל הסלע וההלכה חלק באלף אסור ואם הוא חלק מדג טמא ביותר מאלף מדג טהור אז יהיה צירו מותר עכ"ד גם הרב רע"מ כתב והלכה דציר בטל ביותר מאלף אם יש יותר מאלף מדג טהור ואחד מדג טמא הכל מותר ואם לאו הכל אסור ובודאי שנמשך אחר דברי הרמב"ם כמנהגו בכל מקום והוא הפך ממה שפסק בחבורו בפ' ט"ו מה' מאכלות אסורות דבאחד ממאתים הכל מותר ונראה לי לתרץ לדעת הרב ז"ל דמה שכתב באומרו בתלמוד שהוא חלק מט' מאות וכו' הוא בתלמוד ירושלמי כמה סאתים עבדא עשרי' וארבע וכמה לוגא עביד תרתין ליטרין וכמה ליטרא עבדא מאה זינין נמצא כל זין וזין אחת מתשע מאות וששים הורי ר' יוסי בר בון בעכברא חד לאלף ע"כ אבל בתלמוד שלנו לא נמצא בשום מקום ולפי זה אחר שהרמב"ם ז"ל ראה שהירושלמי הלכה למעשה הורה ר' יוסי בעכברא חד לאלף פסק בפי' המשניות הלכה כתנא קמא דעד אלף ואחד בטל ומפרש הוא ז"ל דעכברא שם מקום ורצונו לומר שהורה בציר דגים עד אלף וכן הכריע הרא"ש דעכברא היינו שם מקום וז"ל הרא"ש בפ"גה יש אומרים דבריה בטלה בתתק"ס וראייתם מדתנן בתרומות פי' אמתני' דדג טמא שכבשו עם דג טהור גרב שהוא מחזיק סאתים אם יש משקל עשרה זוז ביהודה שהם ה' סלעים בגליל דג טמא צירו אסור וקאמר עלה בירושלמי שהוא אחד מתתק"ס הורי רב"י בון בעכברא א' לאלף פי' הורה ר' יוסי בעכבר שנתערב בהיתר ובטלו באלף וה"ה אם היה תתק"ס היה מתירו אלמא בריה בטלה בתתק"ס וי"מ דעכברא שם מקום כדאיתא בפ' הפועלים וקאי אציר דאיירי ביה וקאמר שרבי יוסי הורה כן באותו מקום דיהיב טעמא עד קרוב לאלף וכן מסתברא דלא איירי בעכבר שנתערב בהיתר דאם צורת עכבר עליו ניכרת בין חתיכות של היתר משליכו והשאר מותר ואם נמוח ואינו ניכר טעמו בטל בס' עכ"ד:
ואני מוסיף נופך משלי שהדבר ברור דעכברא הוא שם מקו' דבשלמא אם נאמ' עכברא שם מקום אתי שפיר דברי הירושלמי אחר שפירש דברי המשנה כמה סאתים עבדא וכו' בציר דגים טמאים השמענו דהלכה למעשה הורה ר' יוסי עד אלף ואחד אלא אם נאמר דעכברא היינו עכבר א"כ מה דינו של ציר דגים אלא ודאי כדכתיבנא ולפיכך פסק הרמב"ם ז"ל בפי המשנה על פי הירושלמי אחד לאלף אבל אחר שמצא תלמוד שלנו שפסקו כר יהודה דאמר רביעית בסאתים והיינו קרוב למאתים ושקלי וטריא ליביה פסק בחבורו כר יהודה וזה לשון הגמרא בחולין דף צ"ט גבי שאור של תרומה אם יש בו לחמץ פריך בגמר' וכי יש בו כדי לחמץ במאה וחד אמאי לא בטל אישתיק אמר ליה דילמא שאני שאור דחימוצו קשה א"ל אדכרתן מילתא דאמר ר' יוסי בר חנינא לא כל השיעורין שוין שהרי ציר שיעורו קרוב למאתים דתנן דג טמא צירו אסור ר' יהודה אומר רביעית בסאתים והאמר ר' יהודה מין במינו לא בטל שאני ציר דזיעא בעלמא הוא ע"כ בגמרא ולפי שנשאו ונתנו בדבר בתלמוד שלנו לדעת ר' יהודה פסק הרמב"ם בחבורו כר' יהודה ודחה ההיא דירושלמי לגבי תלמוד בבלי:
כל זה כתבתי לתת טעם למה הרמב"ם חזר בו מפי' המשנה אבל חל עלינו חובת ביאור לבוא לתכלית עומקה של הלכה זו למה החמירו בציר דגים טמאים והלא אינו אלא מדרבנן שהרי ג' מדריגות יש בדבר ציר שרצים ושקצים מן התורה וציר דגים טמאים מדרבנן וציר חגבים טמאים אפי' מדרבנן מותר וזה פשוט מן הגמרא והרמב"ם עיין עליו במקומו כהלכות מאכלות אסורות וכדי שלא להטריח על המעיין לא הבאתי דבריו ז"ל ואע"ג דבת"כ דריש ציר דגים טמאים משקץ הם לכם אסמכתא בעלמא היא והנה לא ימנע האיסור מאחד מד' פנים אם נאמר שהחמירו בדג טמא שכבשו עם דג טהור מסבת החומץ של תרומה ומכיר הדג הטמא וזורק ולא נשאר כי אם צירו בחומץ של תרומה עם שאר דגים טהורים וצירן בתוך הגרב והעד על זה שמשנה זאת נשנית בתרומות לענין תרומה א"כ מ"ט דתנא קמא דקאמר באלף גם לר' יהודה למה מצריך מאתים והרי תרומה עולה בא' ומאה:. ואם נאמר שהחומץ הוא של ערלה וכלאי הכרם שהרי משנה קודמת לזה מדברת לענין כלאי הכרם דקתני חי שהיו לו חבילי תלתן בכלאי הכרם וכו' ובשביל זה חייב ר' יהודה בא' ומאתים כדין ערלה וכלאי הכרם א"כ מאי טעמא דתנא קמא ותנא בתרא ועוד מה איריא דג טמא שכבשו עם דג טהור אפילו הכל דגים טהורים צריכין אנו לשיעור זה ועוד דבתלמוד שלנו אמרו בפי דג טמא צירו אסור והביאו המשנה בצורתה משמע שאין האיסור אלא מסבת הציר ואם נאמר מחמת בריה נגעו בו ודייק לישנא דמתני' דקתני דג טמא או אפי' נחתך לחתיכות והם חתיכות הראויות להתכבד דקיימא לן אפי' באלף לא בטל לא ימנע מחלוקה אם החתיכות שלימות ומכירם זורקם והשאר בטל בס' ואם נמחה גוף האסור עד שנעשה גוף א' אין לה דין בריה ולא חה"ל ואם אינו מכירה הכל אסור ואין לו ביטול כדגרסינן בגמרא בפ"גה דף ק' על ההיא מתני' חתיכה של נבילה או של דג טמא שנתערבו עם החתיכות בזמן שהוא מכירן בנ"ט ואם אינו מכירם כולם אסורים והרוטב בנ"ט ופריך ותבטל ברובה ומשני שאני חתיכה שראויה להתכבד בה לפני האורחים ואע"ג דהרי"ף דחה משנה ואת מהלכה לגבי מתני' דע"ו דקתני דכל שאין החתיכה מאיסורי הנאה אע"פי שהיא ראויה להתכבד בטלה מכל מקום כל הפוסקים נמנו וגמרו לפסוק הלכה דחתיכה דנבלה או דג טמא שהיא ראויה להתכבד אינה בטלה כדין המשנה דפ"גה וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ו מה"מא וז"ל חתיכה של נכלה או של בשר בהמה או חיה או עוף או דג הטמאין שנתערבה בכמה אלפים חתיכות הכל אסור עד שיגביה א תה חתיכה ואח"כ ישער השאר בששים שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה תשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחין ובה' י"א כתב נתפצעו אגוזים וכו' וה"ה לחתיכת נבלה שנדוכה בכל החתיכות ונעשה הכל כמות שהיא עולה בששים ע"כ א"כ אי אפשר לומר שמחמת בריה או חתיכה הראויה להתכבד נגעו בה: ואם נאמר שמחמת תבלין של תרומה שהם בחומץ כדרך בני אדם הכובשים הדגים נותנים התבלים כדי להתקיי' ולעמוד ימים רבים והחומץ הוא של חולין ולהיות התבלין חריפים בטבעם ממשכין כח הדג הטמא ודמו לתוך החומץ והוי ליה דם דגים טמאים שהוא אסור מן התורה דדוקא ציר דגים טמאים הוא ומדרבנן כמ"ש הרמב"ם בפ"ו מה"מא ודם דגים וחגבים טמאים אסור משום שהוא תמצית גופן כחלב בהמה טמאה וכו וכי אנו מחמרין בדם דגים טמאים שהוא בלאו ואין לוקין עליו אלא מכין אותו מכת מרדות יותר מחלב ודם שיש בהם כרת שהם בטלים בס' סוף דבר איני יודע לכוין המשנה הזאת בכיון והדוחק הגדול הוא לדעת הרמב"ם שפסק א' במאתים וכבר פסק התלמוד בפרק בתרא דע"ו דהכל בששים כל איסורין שבתורה חוץ מבריה וחה"ל שנמנו וגמרו כל הפוסקים דאפילו באלף לא בטל כפשט המשנה דפ"גה וצ"ע:
והרש"בא ז"ל כתב בתורת הבית דף ק"ד וז"ל שנינו במסכת תרומה בפרק בבל שנתנו לחוך עדשים דג טמא שכבשו עם דג טהור כל גרב שהוא החזיק מאתים אם יש משקל של עשרה זוז ביהודה שהן ה' סלעים בגליל פי' כשנתערב גופו של דג טמא בתוך גרב של דגים טהורים דאוסר את השאר משום בריה דאילו מחמת פליטתו בטל הוא בששים כשאר איסורין וכמו שכתבנו וכדתנן בזמן שמכירו זורקו ואוכל את השאר והרוטב בנותן טעם אלא כשנתערב בגרב גופו של דג אסור שלם דאוסר את כלם (נ"ל שצריך להיות גופו של דג שלם אסור דאוסר את כלם) משום דבריה לא בטלה וכן פי' רבינו שמשון ז"ל ואם יש בדג האסור משקל ה' סלעים אוסר כל הגרב שמחזיק סאתים כתב רבינו שמשון ז"ל שבירושלמי מפרש שהוא א' מתשע מאות וששים וקאמר בירושלמי הורי ר' יוסי בעכברא א' לאלף כלומר מצא א' לאלף והתיר וכתב רבינו שמשון ז"ל דה"ה לתתק"ס שהיה מתיר והאי דבעי שיעורא כל כך משום דבריה לא בטלה ומכאן יש ללמוד דאע"ג דאמרינן בריה לא בטלה בתתק"ס בטלה עכ"ל והוא ז"ל אזיל לשטתיה דבריה באלף בטלה ומפני זה פירש המשנה דתרומות דדג טמא דלענין בריה נגעו בה וכבר הביא הרא"ש סברא זו בפ"גה יש אומרים דבריה בטלה באלף ודחה דבריהם וכן הר"ן ג"כ דחה דבריהם וכן פסקו הטור וב"י והרמב"ם כמ"ש ולא ידעתי איך יפרש דברי המשנה לענין בריה ובתלמוד שלנו אמרו בהדיא דמטעם ציר הוא האסור כמו שהוכחתי למעלה וצ"ע ויש לתמוה על הרב כ"מ בדין וה דדג טמא שהביא הרמב"ם ז"ל שלא כתב שום דבר ולא הביא מקור ומוצא הדין להרמב"ם כמנהגו בכל מקום:
ואחרי הודע אותנו אלהים את כל זה נבוא למשפט שאלתינו ממה שנסתפק החכם השואל בכבד שנשרה במים מע"ל אם יש לו דין בשר מלוכלך וכו' כבר הוכחתי מרש"י והר"ן והרשב"א ושכן נראה דעת הרא"ש והרמב"ם שאין דין כבוש לא בחומץ אבל במים אפי' שהה מע"ל בין כבד בין בשר מלוכלך הכל מותר ולא מבעיא אם צלו אותו ואח"כ בשלוהו דנורא משאב שאיב אלא אפילו על ידי מליחה כדינו מותר לכתחלה לבשלו ואדרבא הבשר מתרכך ונפתחים נקבי הבשר ויוצא הדם ע"י מליחה שלא מצאתי מי שהחמיר בזה כי אם המרדכי והרב בית יוסף נמשך אחריו אבל סברת כל הפוסקים להתיר וגדולה מזו אני אומר דאפי' הרב בי יודה בנדון דידן שהוא מותר ועתה אשיג לפנך משנה ערוכה בפי' דתרומות רבי יהודה אומר כל המתבשלין זה עם זה מותרים אלא עם הבשר ר' יוחנן בן נורי אומר הכבד אוסרת מפני שהיא פולטת ואינה בולעת והנה הרמב"ם דחה דברי ר' יוחנן בן נורי מהלכה שחכמים פליגי עליה ואם בשל הכבד אף היא נאסר' וכן פסק בחבורו פ"ו מה"מא הכבד שבשלה ולא הבהבה באור ולא חלטה בחומץ או ברותחין הרי הקדרה כולה אסורה הכבד וכל שנתבשל עמה וכו' הרי שפסק דלא ברי"בן אבל הטור וב"י והגאונים פסקו ברי"בן בדיעבד וז"ל הטור סי' ע"ג הכבד יש בו רבוי דם וכו' ומיהו בדיעבד שרי ואם חלטו בחומץ או ברותחין מדינא דגמרא היה מותר לבשלו אח"כ אפי' עם בשר אחר וכתב הרשב"א ובלבד שינקב ויוצא מזריקי דם שבתוכה שאין החליטה מועלת לדם המכונס בעין בתוך המזרקים והגאונים כתבו שאין אנו בקיאין בחליטה יטה הילכך אין להתיר בחליטה אבל אם נעשה בדיעבד או אפי' נתבשל לבדו בקדרה שרי בדיעבד שפולטת ואינה בולעת אבל הקדרה אסורה והרמב"ם אסרו אפי בדיעבד אם בשלו ולא נהירא ע"נ וכן פסק הרב ב"י בשלחנו הטהור כדעת הטור והגאונים א"כ זכינו לדין דלדעת הרב ב"י שאוסר בכבוש מע"ל אפי' במים דוקא אם היה איסור והיתר שרויים ביחד או בשר מלוכלך כדם ששה מע"ל חיישינן שחוזר ובולע מדמו ואינו יוצא ע"י מליחה דדם הבלוע אינו יוצא ע"י מליחה אבל כבד ששהה במים מע"ל שהוא ז"ל פסק כריב"ן דאמר פולטת ואינה בולעת מה בכך אם שהה במים מע"ל כל זמן שהוא בתוך המים פולט ואינו בולע ואם מחמת עצמו כבר צלו אותו ואפילו לדעת הרמב"ם אם הבהבה באור מותר לבשל אותה אפי' עם בשר כ"ש נ"ד שצלו אותו וזה ברור:
קנצי למלין שהדבר ברור דלדעת רש"י והר"ן והרשב"א והרא"ש והרמב"ם שאין נקרא כבוש אלא בחומץ ולפי זה כל איסור והיתר משהה מע"ל במים מותרים אח"כ ע"י מליחה או צליה א"כ לפי זה נ"ד ששהה הכבד מע"ל במים ואח"כ צלו אותו מותר לבשל ולכתחלה עם בשר ואפילו לדעת המרדכי והרב ב"י שפסקו שאפילו במים מע"ל נקרא כבוש ואושר מודים בנ"ד שהם פסקו ברי"בן דכבד פולטת ואינה בולעת ולפי זה מה שכתב ה"ה שהכבד יש בו רבוי דם קלקלתו תקנתו היא הנותנת שאם היה בשר מלוכלך היה אסור לדעת הרב ב"י אבל בכבד דנ"ד מודה שכל זמן ששהה במים היה פולט דם ואינו בולע ואח"כ צלו אותו דאפילו להרמב"ם והרי"ף רבו שסוברים דמתני' דתרומות היא רי"בן אכל רבנן פליגי עליה מודים שאם הבהבו באור שמותר לבשלו לכתחלה עד כה עזרנו ה' החונן לאדם דעת כה דברי הנטרד בטרדות הזמן בסדר ובשנת לא תיראום כי ה' אלהיכם הוא הנלחם לכם:
חייא הכהן די לאארה: