שאלה ראובן נשא אחות שמעון והכניסה לו לנדוייתה עשרת אלפים זהובים והתנו ביניהם שאם חמות אשתו בחייו בלי זש"ק שיחזיר חצי הנדוניא ליורשיה ואחר ג' שנים הלוה ראובן לשמעון סך אלפים זהובים לישא וליתן בהם לשנתים ימים אחר ההלואה חצי שנה נפטרה אחות שמעון אשת ראובן בלי זש"ק ובא שמעון לתבוע מראובן חלק ירושתו והוא חמשת אלפים זהובים כי אין יורש זולתו וראובן השיב לו אתה חייב לי אלפים זהובים הא לך ג' אלפים זהובים ובזה אני מסולק ממך ושמעון לא נתרצ' בדבר באמרו שעדין לא הגיע זמן פירעון חובו ועוד לו זמן חי' חדשים ורוצה מיד לגבות חלק ירושתו וראובן טוען שהוא מתירא שבהגעת הזמן לא ימצא ממה יפרע ממנו ולכן תובע שיתן לו שמעון ערב על חובו ושמעון טוען שכיון שבזמן ההלואה האמינו ולא שאל ערבות שגם עתה מחוייב להאמינו המורה לצדקה יורה איזה מן הטענות היא הצודקת ומהתמ"ש:
תשובה קודם שאגיד דעתי לח"ה בזאת השאלה אמרתי להציע לפניך האי שמעתתא דפ' שני דייני גזירות (דף ק"י) דשייכא לנ"ד דגרסינן התם אתמר שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה רב נחמן אמר זה גובה וזה גובה רב ששת אמר הפוכי מטרתא למה לי אלא זה עומד כשלו וזה עומד בשלו דכולי עלמא עידית עידית בינונית ובינונית זיבורית וזיבורית ודאי הפוכי מטרתא הוא כי פליגי דאית ליה לחד בינונית ולחד זיבורית ר"נ סבר זה גובה וזה גובה קסבר בשלו הן שמין אתי בעל זיבורית וגבי ליה לבינוני' דהוה ליה גביה עידית ואתא ההוא ושקיל זיבורית ור"ש אמר הפוכי מטרתא למה לי קסבר בשל כל אדם הן שמין וכו' תנן וחכמים אומרים זה גובה וזה גובה תרגמא רב נחמן אליבא דרב ששת כגון שלוה זה לעשר וזה לחמש היכי דמי אילימא ראשון לעשר ושני לחמש בהא לימא אדמון אילו הייתי חייב לך כיצד אתה לוה ממני הא לא מטא זימני אלא ראשון לחמש ושני לעשר היכי דמי אי דמטא זימני מאי טעמא דרבנן ואי דלא מטא זימני הא לא מטא זימני ומ"ט דאדמון לא צריכא דאתא בההוא יומא דמשלם חמש מר סבר עביד איניש דיזיף ליומיה ומר סבר לא עביד איניש דיזיף ליומיה ע"כ ופירש"י ז"ל הפוכי מטרתא למה לי הנושא שני מרצופין של עור ומשאן שוה מה יתרון לו להפוך של ימין לשמאל ושל שמאל לימין: בשלו הן שמין מה שאמרו חכמים בעל חוב בבינונית בקרקעות הלוה שמין שאם יש ללוה שדה שהיא בינונית לכל אדם ואצלו היא עידית ששאר שדותיו גרועות הימינה אין בעל חוב גובה הימנה: ורב ששת סבר בשל כל אדם הן שמין וסוף סוף כי הדר אתי האי למיגבי בינוני' שהיתה שלו שקיל: וכו' תנן זה גובה וזה גובה נהי נמי דאית להו לרבנן ששני השטרות כשרים יעמוד זה בשלו וזה בשלו אלמא ש"מ בשלו הן שמין ולאו הפוכי הוא: כגון שלוה זה לעשר שלא יוכל הנושא לתובעו עד עשר שנים דאיכא רווחה דהמתנה: אילימא ראשון לעשר ושני בא אצלו לסוף שנה ולוה לחמש: בהא לימא אדמון וכו' הא לא מטא זימניה ונוח היה לו לוה שהלוהו ויתבענו לסוף חמש ועדין יהא חובו מעוכב בידו עד השלמת עשר משיהא פורע לו בחובו: אי דמטא זימניה אם שלמו חמשת שנים כשבא המלוה ללות מן הלוה: מ"ט דרבנן דמכשר שטרו של מלוה ראשון הרי הגיע זמנו יהיה לו לתובעו ולא ללות דעבד לוה לאיש מלוה: לא צריכא דאתא לגביה ולוה הימינו ביומא דמשלים חמש עכ"ל:
הרי דשנים שהוציאו שטר חוב זה על זה ואחד לוה לזמן ארוך יותר מן האחר אפילו רב ששת מודה דזה גובה וזה גובה ואין הלה שעדין לא הגיע זמנו יכול למימר למי שהגיע זמנו אעכב חובך אצלי בעד חובי ודכוותה בנושא שלנו דמאי שנא דהא זאת הירושה הויא ליה בחוב שהגיע זמנו ליפרע ואי איכא למיקם עלה דמלתא דשמעון הנ"ל עביד ליפרע חובותיה כשמטא זימני דמוחזק לן באדם כשר וגם מעשיו מוכיחים דאין כוונתו לעשוק את חבירו ולהשתמט מיניה בהגעת זמן הפירעון ברור הוא כשמש דצריך ראובן הנ"ל להמתין עד שיגיע אותו זמן שקבע לו ולאו כל כמיניה לבטל כוחו של שמעון ולעכב אצלו הב' אלפים זהובים בחילוף החוב מאחר שכבר זכה שמעון הנ"ל בכל הירושה משעה שמתה אחותו כפי התנאי שהתנו ביניהם וההלואה קי"ל דלא ניתנה ליתבע עד סוף הזמן כמו שפסק הרמב"ם בהדיא בהלכות מלוה ולוה פרק י"ג ע"ש ופרק ט' מהלכות שמטה ויובל כמו שביאר פרק קמא דמכות שהמלוה את חבירו לעשר שנים אינו יכול לנוגשו תוך הזמן אלא דיש לפקפק עדין בנ"ד אי טענינן לראובן הנ"ל מחמת שהוא תפוס מנכסי שמעון או לא דלפום ריהטא איכא סברא לחלק ולמימר דשאני החם בההיא דהמלוה את חבירו לעשר שנים שאינו יכול לנוגשו בתוך הזמן היינו משום שלא באו ליד המלוה נכסי הלוה אבל כשבאו מעות הלוה ליד המלוה כנוש' שלנו מאן לימא לן דלא מצי אמר ראובן לשמעון הואיל וסופו לשלם לי מעותי עכשיו שהם בידי אעכבם דהיינו כמו הפיכי מטרתא למה לי אי משום הא לא אריא דלעולם לא אמרינן הפוכי מטרתא אלא דוקא בשנים בעלי חובות שכבר הגיע זמנם לגבות ובהא סלקינן ונחתינן כפי מסקנת הגמרא אמנם כשעדין לא הגיע זמן הפירעון והבעל חוב תפוס מנכסי הלוה לא מסתברא כלל ועיקר למימר הכי ולעכב מהאי טעמא נכסי הלוה שעדין לא הגיע זמן הפירעון ואי משום שמתיירא ראובן הנ"ל שלא ימצא אחר כך ממה שיפרע חובו וטרחא יתירא הויא למיפק ולמיעל אזוזי ושמא ליכ' נכסי לאישתלומי ליה לפום קושטא דמלתא אמינא אי האי לוה הוא גברא דמוחזק לן באד' כשר האי פחד ויראה שמתירא ראובן הנ"ל מלתא זוטרתי היא ואף כי יהיה צווח כברוכיא לא משגיחין ביה לגביה טענת שמעון ונמוקו עמו ומסתבר טענתיה במאי דטעין דכיון שהאמינו מעיקרא ולא שאל ממנו ערבות למה לא יאמינהו לבסוף וברור הוא דעדיפא טובא ולית דין צריך בשש דזיל קרי בי רב הוא מיהו אי איכא למיחש אי האי גברא הולך בדרכי הרמאות ובעל תחבולות או שאינו עומד במצבו הראשון כמו שהיה בשע' שלוה מראובן אבל ירד מנכסיו ויש לחוש לנכסי הלוה שיהיו כלין והולכין או מבזבז נכסיו או שמא יבריחם וכיוצא בזה נראה פשוט דאין מוציאין מיד המלוה הנכסים שתפס בעד חובו דבמקום פסידא חוששין אליבא דכולי עלמא:
ודע שכבר ידוע שנחלקו הפוסקים בלוה שלא הגיע עדין זמנו לפרוע ורואה המלוה שהלוה מבזבז נכסיו וירא שכאשר יגיע הזמן לא ימצא ממה יפרע אם יבא המלוה ויתבע בב"ד שפלוני חייב לו וירא שאם ימתין לזמן הפירעון לא ימצא ממה לפרוע כי הוא מבזבז נכסיו יש בין הפוסקים מערכה מול מערכה הרמב"ן והרשב"א סוברי' שאין כח ביד המלוה לתבוע חובו קודם זמנו ולא לב"ד לעכב דכר משלו ואף אם הוא עכשיו מבזבז נכסיו דילמא למחר ירויח וימצא מה שיגבה ממנו וכמו שנשאל להרשב"א סי' תתק"ח וז"ל שאלת לוה שמבזבז נכסיו תוך זמן והמלוה בא ליטול הנמצ' בידו אע"פ שלא הגיע זמן המלוה והלוה טוען מלוה להוצאה ניתנה ואדעתיה דהכי אוזפי דכי מטי זימני גבי ממאי דמשתכח לגביה תשובה דבר פשוט בעיני שכל זמן שנתן המלוה מעות אע"פי שהוא מבזבז נכסיו תוך זמן המלוה אין המלוה יכול להוצי' מיד הלוה בתוך זמנו דדילמא למחר ירויח וימצא מה שיגבה ממנו והאריך הרב ז"ל להוכיח הדין כפי סוגית הגמרא בפרק ראשון דקמא גביה הלוקח שדה מחכירו ויצאו עליה עסיקין ועוד ראיו' אחרות ע"ש וגם הטור כתב סברת הרמב"ן דאזיל לשיטתיה דהרשב"א וכמו שהוכיח בח"המ סימן פ"ג ובסימן קל"א לגביה ערב כתב בשם הרמב"ן וז"ל ערב או קבלן שתבע מהלו' להוציאו מהערבות אין שומעין לו אפילו שהלוה מבזבז נכסיו כמו שאין במלוה יכול לתבוע חובו תוך הזמן אף אם הלוה מפסיד נכסיו כך אין זמנו של הערב על הלו' עד לאח שפרע בשבילו ע"כ והרב ר' יהוד גאון ז"ל סייע להרמב"ן בהאי דינא וכמו שכת' הטור בסי' פ"ג בשמו וז"ל לוה שבקש לילך למדינ' הים ולא הגי' זמן הפירעון אין לו לתוב' לבקש ממנו עתה שלא ניתנ' מלו' ליתב' קוד' זמנו כלל:
ברם הרי"ף והרא"ש דעת אחרת עמם והיינו דכשרואים שהנכסים הולכים ומתמוטטים לאיבוד וכשיגיע זמן הפירעון לא ימצא ממה יגבה הכל כפי ראות עיני הדיין אם דבריו אמיתיי' במה שתובע ישכח בידו לעכב נכסיו עד זמנו הגם כי אין אדם יכול לתבוע תוך הזמן כשהלוה הוא הולך ודל או שמא יבריחם לנכסיו שאני:
ועתה הט אזנך ושמע מה שכתב בעל נ"י בסוף יש נוחלין בשם הרי"ף וז"ל וכן לוה שמבזבז נכסיו או שרוצה ללכת מן העיר תוך זמן החוב מעכבין בהם וכן כתב הרי"ף בתשובה מבזבז נכסיו או רוצה ללכת למדינת הים יכול לעכב עליו שיניח נכסים כדי פירעון כדי שלא יהא כל אחד לוה מחבירו ומבזבז נכסיו או הולך למדינת הים ונמצא נופל דלת כפני לווין הרי כפי סברת הרי"ף דאי איכא למיחש לפסיד' עבידנא תקנת' בכל טצדקי דמצי למעבד כרי שלא יבא לידי הפסד וכך היא דרכו של בני אדם שאפילו אשר לו מלא ביתו כסף וזהב לא יוכל לסבול שילוה איש ממונו לזמן קצוב ולא ימצא אחר כך ממה לגבות חוב ובהאי גוונא נמי כתב הה"מ בשם הרשב"א בהלכות מלוה ולוה פרק עשרים על ענין התופש לבעל חוב במקום שאינו חב לאחרים דקנה והעלה בשם הרי"ף דדוקא במקום דאיכא פסידא לבעל חוב כגון בגוסס דאי לא תפיס ליה מפסיד מלוה לגמרי דהוו להו מטלטלי ולא משתעבדי לב"ח לדינא דגמרא קודם התקנה א"נ בגברא דמפסיד ניכסים אי נמי בעני וירוד מנכסיו ונראה לב"ד שיתפסדו נכסים עד שלא יבא ב"ח ויפסיד לגמרי בהכי אמרינן דקנה חבירו ותקנה הוא שהתקינו אבל אי בעל חוב יש לו לפרוע ואמור בנכסים ויכול לפרוע לב"ח מה שיש לו אצלו לא אלא הרי זה אומר לו לאו בעל דברים דידי את ע"כ:
באופן דנמצינו למדין דאי איכא למיחש שיבא המלוה לידי הפסד ואפשר לעת זמן הקצוב לפרעון החוב לא יהיה יכולת ביד הלוה לשלם מאיזה סיבה שיהיה שיכול המלוה לעכב כל מה שנמצא עכשיו מנכסי הלוה אפילו קודם הזמן וקרוב לסיגנון זה כתב הרא"ש על האי לישנא דגרסינן בקוא (דף ט) וז"ל אמר אביי ראובן שמכר שדה לחבירו שלא באחריות ויצאו עליה עסיקין עד שלא החזיק בה יכול לחזור בו וכו ואיכא דאמרי אפי באחריות נמי דאמר ליה אחוי טירפך ואשלם לך ולרווחא דשמעתתא בריך להוכיח הדין עם מה שכתב הרא"ש שפסקיו מספיקין לעשות תשובה לשאלתינו וז"ל לפי שכל המעוררין אין זכאין בדין ונרא' דמיירי שלא נתברר הערעור כדין אלא בא אדם וערער ואמר שדה זו גזלה ראובן ממני ואני רוצה להביא עדים או יש לי חוב על ראובן ואני רוצה להביא השטר ומשום דברים בעלמא לא יבטל שמעון זכותו של ראובן אבל אם ראו ב"ד אמתלא בדברי המערער כגון שהביא שטר שאינו מקויים ואומר שרוצה לקיימו או אם הוא אומר שיביא העדי' בתוך שלשים יום לא יוציא שמעון המעות מתחת ידו אלא ימתין עד שיעבור זמן שלשים יום דהפוכי מטרתא למה לי אבל אם המערער ירחיק זמן הבאת עדים או אית ליה לראובן מקרקעי או אמיד במטלטלי שיוכל שמעון לחזור עליו אם יוציא המערער הקרקע מתחת ידו צריך ליתן לראובן מעותיו ולא לבטל כוחו בשביל הערעור אבל אי לא אמיד הוא ואין לו קרקע כיון שיש אמתלא בערעור אין לו לדיין להוציא המעות משמעון עד שיהא בטוח שלא יפסיד מעותיו אם יוציא המערער הקרקע מתחת ידו ועל זה וכל כיוצא בזה נאמר אין לדיין אלא מה שעיניו רואות הכל לפי העניין וכן נמי מי שבא לב"ד ואומר יש לי תביעה על פלוני ומצאתיו לנכסיו במקו' ידוע ואני ירא שאם יבואו לידו יבריחם ולא אמצא מקום לגבות ממנו חובו ומבקש שיעכבו ב"ד הנכסים עד שיתברר תביעתו וכן ראובן שיש לו פטר על שמעון ולא הגיע זמני עדין ובא בתוך הזמן וטען בזאת הכל לפי הענין ואם רואה הדיין אמתלא בדברי התובע או שלא יוכל ראובן לגבות חובו משמעון כשיגיע זמנו מצווה הדיין לעכב ממון הנתבע עד שיברר התובע תביעתו או עד שיגיע זמן השטר וכן מצאתי בשם הגאון ז"ל כתוב דתקנתא דרבנן הוא כאיניש דמפסיד ניכסי משום השבת אבידה ולי נראה דלא צריכנא לתקנתא דרבנן אלא דין גמור הוא שחייב אדם להציל עשוק מיד עושקו בכל טצדקי דמצי למעבד וכן נמצא תשובה לרב אלפסי ז"ל דלא מצי למימר אחוי טירפך ואשלם לך אלא היכא דאית ליה נכסי דסמיך עלייהו הא לאו הכי יכול לחזו' בו דמצי אמר ליה אדהכי והכי אכל' לזוזי וליכא לאשתלומי מינך עכ"ל וכן פסק הרב ב"י בסימן ע"ג וכתב ולענין הלכה כיון דהרי"ף והרא"ש מסכימים לדעת אחת ומסתבר טעמייהו הכי נקיטינן וככר פסקתי וכן בתשוב' והסכימו עמי חבירי ע"כ:
ומעתה ה"ה שבא שמעון לתבוע חלק ירושתו והוא חמשת אלפים זהובים וראובן רצה לעכב הב' אלפים זהובים בעד ההלואה שהלוה לשמעון ולא נתרצה בדבר באמרו שעדין לא הגיע זמן פירעון חובו ועוד לו זמן חי חדשים ורוצה מיד לגבו' חלק ירושתו וראובן טוען שהוא מתירא שהבגעת הזמן לא ימצא ממה יפרע ממנו ולכן תובע שיתן לו ערב וצריך להתיישב ולחקור בדברי השאלה דסתמא קאמר שראובן טוען שהוא מתיירא ולא נתברר בשאלה מאיזו סיבה הוא מפחד ומתיירא ואי איתי קמן דנשייליה ויתן אמתלא לתביעתו וכגון ההיא דהרי"ף והרא"ש דהיינו שהוא מתייר' שלא יוכל לגבות חובו משום דהוי גברא דמפסיד נכסי או שמא יבריח לנכסיו או שמא יהיו נכסיו מתמוטטים וכלין מידי יום ויום דבר פשוט הוא דטענתיה דראובן עדיפא מדשמעון ואף שהאמינו בתחילה והלוהו הב' אלפים זהובים לא אכפת לן כל עוד שיצטרך המלוה למיפק ולמיעל אזוזי כשיגיע זמנו ולא ימצא ממה לגבות הויא דין גמור שחייב אדם להציל עשוק מיד עושקו בכל טצדקי דמצי למעבד וכמו שהוכחתי לעיל בשם הרא"ש ואף שלכאור' יש מקום לבעל דין לחלוק ולומר שאע"פי שהרי"ף והרא"ש הסכימו חל עלינו חובת ביאור שאלתינו שכתב שכשהמלוה חושש לפסידת חובו שיש לב"ד כח לעכב נכסי הלוה מ"מ יכול הלוה לומר קים לי כהרמב"ן וסיעתו דנחתי לעומקא דדינא ולא מצינו בתלמוד למי שאינו מתחייב עדין כלום שנעכב ממונו קודם שיגיע זמן הפירעון לאו מלתא היא לענין נושא שלנו שראובן הנ"ל כבר הוא תפוס באותם הנכסים שנפלו לשמעון בירושה ועד כאן לא פליגי הני אשלי רברבי אלא כשמצאו לנכסים ביד אחר וכמו שבהדיא כתב הרא"ש וכן נמי מי שבא לב"ד ואומר יש לי תביעה על פלוני ומצאתיו לנכסיו במקו' ידוע וכמו שפסק הטור בסימן ע"ג וכן העלה בשולחנו הטהור לפסק הלכה דעבידנא תקנא למלוה ובהאי נדון הוא דחלוקין הרמב"ן וסיעתו אבל היכא שהמלוה תפוס מנכסי הלוה לא פליגי דטעמא רבא איכא הכא והיינו התפיסה ואע"ג שאפילו לדעת הרשב"א שדעתו לפסוק כהרמב"ן מ"מ כתב בתשובה תתק"ח והביאה גם כן הריב"ש סימן ק"ט דהיכא שהמלוה תפוס מנכסי הלוה אז יכול לעכב ומדבריו נראה שגם הרמב"ן מודה בזה שכך כתב אחר שהביא סברת הרמב"ן והרשב"א שאין המלוה יכול לגבות חובותיך זמנו אע"פי שהלוה מבזבז נכסיו וכו' אבל כתב בתשוב' ההיא ואפשר שאם באו מעות הלוה ליד המלוה תוך ומן ויראה לב"ד שהלוה עני ומבזבז נכסיו עד אין מוציאין מיד המלו' ליתן ללוה דבמקום פסידא חוששין וכן נראה לי סעד לזה ממה שכתבו הרמב"ן והרשב"א דאע"ג דקי"ל כרב נחמן דוה גובה וזה גובה וכו' עד דכיון דתפס תפס דאלמא דכל היכא דאיכא פסידא מבוארת אין מוציאין הרי משמע דאפילו הרמב"ן והרשב"ש מודים היכא דבאו מעות הלוה ליד המלוה ויראה לב"ד שהלוה עני ומבזבז נכסיו דאין מוציאין מידו וא"כ זכינו לדין בנ"ד אם ראובן מתיירא שאם לא ינכה לשמעון עכשיו הב' אלפים זהובים יבא לידי פסידא פשוט הוא אליבא דכולי עלמא דשורת הדין נותן דלא מפקינן מיניה כיון דתפס עד שיהיה ראובן בטוח או שיתן לו שמעון ערב כמו שטוען וכמו שפסק הרב בשולחנו הטהו' בסי' ע"ג וגם כי ידעתי מעוט השגתי ושאיני כדאי להכניס ראשי במחלוקות של דיני ממונות שאין לך מקצוע גדול בתורה והם כמעין הנובע מ"מ באתי כמלקט בשבלים אחרי הכשרים ועמודי ההוראה אשר מימיהם אנו שותים ויצאתי בעקבותיהם להיות סומך על הוראתם והדברים ברורים מעצמם שהדין עם ראובן לתפוס הב' אלפים זהובים כל היכא דאיכא למיחש שיפסיד המלוה לכן דין תורה הוא להציל העשוק זולת תקנתא דנעילת דלת וכמו שנבאו בסיגנון א' כמה להקת נביאים שכולם הובאו ביתה יוסף בח"ה סי' ע"ג וא' המיומד הרמב"ם לא גילה דעתו כזה אבל כתב כמנהגו הטוב הדין המפורסם בתלמוד ולא חידש להאריך בדרכי הסברות ומסתמא סבירא ליה כהרי"ף והרא"ש דמסתבר טעמייהו ומכ"ש היכא דתפס המלוה כמבואר:
הכלל העולה דמלתא דא מתהפך לתרי גווני דהיינו הכל כפי הענין והאמתלא שנותן המלוה בתביעתו דהא שמעינן דמשום דברים בעלמא אינו יכול ראובן לבטל כוחו של שמעון כל זמן שמעון הוחזק בנאמנות והולך בתום והדבר גלוי וידוע לדיין לא יבריח נכסיו וגם אינו מבזבז בלי ספק שאסור לתובעו קודם זמנו כאשר הוכחתו מההיא דפ"ק דמכות שאסור לתבוע קודם ומנו וכן כתב הרמב"ם והטור הביאו בסימן הנ"ל וכפי זה אין הדין נותן לעשות לו שום עיכוב מנכסיו אמנם אם רואה הדיין שום אמתלא בדבריו וכגון שהוא מתיירא שלא ימצא אח"כ מעה לגבות מפני שהוחזק שמעון הנ"ל רמאי ודרכיו מקולקלין במשאו ומתנו או שמבזבז נכסיו עד שהולך ודל ונכסיו כלין ואובדים עבדינן תקנתא למלוה לעכב אנכסי הלוה בכל מקום שהם אע"פי שלא הגיע זמנו לגבות חובו שכן הורו רב אלפס והרא"ש והטור ונמוקי יוסף והרבה מן האחרונים ואי תפש המלוה אף הרמב"ן והרשב"א מודים דהיכא דתפוס לא מפקינן מיניה וכמו שהוכחתי לעיל משם הריב"ש בסימן ק"ט הנראה לע"ד כתבתי בסדר ובשנת אם כסף תלוה את עמי את העני עמך לא תהיה לו כנושה לפ"ג:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצו: