שאלה ע ראובן היה סוחר ודרכו לילך  ליריד ולסבב בכפרים הסמוכי' לעירו למכור סחורתו ובהיות שלפעמים היה מתאחר שם ד' או ה' ימים היתה אשתו שולחת לו בשר לפעמים אחר הדחה ומליחה ולפעמים בלא הדחה ומליחה ובכל פעם היתה מודיעתו על ידי כתב ויהי היום קבל ראובן קופה מלאה בשר חתומה כדת וכראוי רק האגרת שהיתה אשתו רגילה לשלוח לו עם הבשר לא קבל אלא חתיכת נייר בעלמא דבוק בפי הקופה וכתוב בה תמסר ותנתן ביד פלוני בעלי במקום ובית פלוני ומשקל הבשר כך וכך לטראות ולא השגיח ראובן הטב בדבר והיה ערב שבת קדש ובשל הבשר כמות שהוא ועתה ביום שבת נסתפק לו אם הודח ונמלח הבשר או לא ובא לבית מדרשו של שם לשאול שאול כדת מה לעשות כיון שאין לו מה יאכל בשבת כ"א פת חרבה ויבטל מעונג שבת אם יוכל לאכול בשר זה או לא יוציא דין זה לאור ומהתמ"ש אכי"ר ע"כ:
תשובה תחלה צריכים אנו לעמוד על דין מליחה שהצריכונו ז"ל לעשות קודם בשול הבשר אי הוי מדבריהם או מדאורייתא ומינה נבוא לספק נדון שלפנינו: גרסינן בפרק כל הבשר בחולין (דף קי"ג) אמר שמואל אין הבשר יוצא מידי דמו אלא א"כ מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה אתמר רב הונא אמר מולח ומדיח במתניתא תנא מדיח ומולח ומדיח ולא פליגי הא דחללי בי טבחא הא דלא חללי בי טבחא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל רב הונא דלא בעי הדחה ברישא בדחלליה בי טבחא כל רחיצת הבשר מתרגמינן חילול ע"כ:
והביא דין זה הרמב"ם ז"ל ביד החזקה שלו בח' ב' בה' מ"א פ' ו' אין הבשר יוצא מידי דמו וכו' וכיצד הוא עושה מדיח הבשר תחלה ואח"כ מולחו וכו' ואחר מליחה והדחה יפה עד שיצאו ממנו מים זכים משליכו לתוך מים רותחים אבל לא לפושרין כדי שיתלבן ולא יצא ממנו דם ע"כ:
וכתב ה"ה שמוצא הדין הוא מהסוגייא שקדם לנו זכרה אלא מ"ש רבינו ומשליכו מיד לתוך מים רותחים נחלקו עליו ז"ל ואמרו שלאחר מליחה אין צריך דבר אחר וכבר השיגו בזה הראב"ד ז"ל ואמר שכל אדמומית שיצא ממנו אחר מליחה אינו אלא חמר בשר והמחמיר יותר מכאן עליו להביא ראיה וזה דעת כל האחרוני' ז"ל ואיני מונא בזה סמך ברור לדברי רבינו עכ"ד:
ולע"ד נראה שכיון שראה רבינו דברי שמואל בלשון שלילה אין הבשר יוצא מידי דמו וכו' חייש דילמא לא מלחי ליה יפה יפה ויצא דם הנשאר בו בקדרה וס"ל ז"ל דם האיברים הפורש איסורו ד"ת כאשר אבאר לקמן בס"ד ולכן מצריך לתתו תוך מים רותחים שאף את"ל שנשאר בו איזה דם שלא יצא על ידי מליחה יהיה נחלט ונשאר בתוכו ודם האברים שלא פירש מותר אבל עדיין לא אתפרש בדברי שמואל ז"ל אי איסור דם האברים הפורש ע"י בשול הוי איסורו דאורייתא או דרבנן וכדי לעמוד על זה צריכין אנו עדיין למאי דתנן בפרק כל הבשר הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו ע"כ ופירשוהו ז"ל בכריתות (דף כ"א):
תנן התם הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו א"ר זירא אמר רב לא שנו אלא בלב עוף הואיל ואין בו כזית אבל לב בהמה שיש בו כזית אסור וחייבין עליו כרת: מתיבי דם הטחול דם הלב וכו' דם האיברים הרי אלו בל"ת ומשני כי קתני ברייתא אין חייבין עליו בדם דיליה כי קאמר רב בדם דאתי לים מעלמא ופריך דם דיליה היינו דם האיברים וליטעמיך מי לא קתני דם הכליות וקתני דם האיברים אלא תני והדר תני ה"נ תני והדר תני ומעלמא מהיכא קאתי ליה א"ר זירא בשעה שהנשמה יוצאה מצרף צריף וכו' ואיתא תו התם תנא לא קרעו קורעו לאחר בשולו ומותר ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל ל"ש שאין עובר עליו אלא בלב עוף שאין בדמו כזית וכו' דם דיליה הנבלע בבשר הלב כשאר דם הבלוע באיברים: דאתי ליה מעלמא אותו הנמצא בחלל הלב משרף שריף ליה והוא דם הנפש ועל דם הנפש אמרינן בריש פירקין שחייבין עליו כרת ע"כ בפ' דם שחיטה ובפרק כל הבשר על הא מתני' כתב רש"י ז"ל בכריתות מוקי לה בלב עוף אבל בלב בהמה חייב עליו כרת אם לא קרעו לאחר בשולו דס"ל ז"ל דדם מבושל במלתיה קאי אם דם הנפש הוא ואכלו חייב עליו כרת ואי דם האיברים קאי עליו בל"ת:
ולישנא דגרסינן התם בגמ' בפ' כל הבשר (דף קי"ג) הוי סייעת' לרש"י ז"ל דאתמר רב דימי מנהר דעה מתני איפכא כחלא עילוי בשרא שרי כבדא עילוי בשרא אסיר מ"ט חלב שחוטה דרבנן דם דאורייתא וכו' וזה דם האיברים הפורש על ידי צליה הוא כמו דם הפורש על ידי בשול דהוי נמי דאורייתא ואע"פ שראיתי מי שפירש שבתחיל' פרישתו קודם שיתבשל הוא דהוי דאורייתא וכו' זה הפירוש אינו נכון בעיני דסתם קאמר ודוק:
ובעלי התוספות ז"ל חלקו טל רש"י ז"ל ואמרו שדם שבשלו אינו מדבריה' מהא דא"ר זירא במנחות (דף כ"א) דם שמלחו או שבשלו אינו עובר עליו אם אכלו והא דמוקי לה בפרק דם שחיטה בלב עוף משום דבכל ענין קתני מתני' אינו עובר עליו בין חי בין מבושל וכו' ע"כ והר"ן ואיזה מאחרונים ז"ל נטו אחר סברא זו אע"פ שבקדש מיירי ר' זירא ז"ל עכ"ז רצו ללמוד ממנה לחולין ואע"ג דאמרינן בכמה דוכתי חולין מקדשים לא גמרינן וכו':
אבל הרמב"ם ז"ל שפתיו ברור מללו כדעת רש"י ז"ל שדם מבושל במלתיה קאי ללאו ולכרת כדמעיקרא ואין ביניהם כ"א איזה חילוף בגירסת הגמרא וז"ל בפרק ו' מס' מ"א דם הכנוס בלב חייבין עליו כרת אבל דם האיברים כגון דם המתכנס ללב בשעת שחיטה וכו' אין חייבין עליו כרת והאוכל ממנו כזית לוקה שנאמר וכל דם לא תאכלו ובחיוב כרת הוא אומר כי נפש הבשר בדם היא ואינו חייב כרת אלא על דם שהנפש יוצאה בו וכו' הלב בין לצלי בין לקדרה קורעו ומוציא את דמו ואח"כ מולחו ואם בשל הלב ולא קרעו קורעו לאחר שבשלו ומותר ואם לא קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת בד"א בלב העוף שאין בו כזית דם אבל אם היה לב בהמה חייב עליו כרת שהרי יש בו כזית מדם שבתוך הלב שחייבין עליו כרת ע"כ הרי שדעתו ז"ל כדעת רש"י שדם מבושל במלתיה קאי ואין הפרש ביניהם אלא בתירוץ מתיבי שהקשה סתמא דתלמודא נגד רב שגירסת רש"י ז"ל היתה כגירסא שלפנינו שהברייתא שאמר דם הלב בל"ת מיירי בדם דידיה הבלוע בתוכו כשאר דם האיברים ורב שאמר שדה הלב בכרת מיירי בדם המתכנס בתוכו מעלמא בשעת שחיטה שהוא דם הנפש וכו' והרמב"ם ז"ל היתה גירסתו שרב מיירי בדם דידיה הכנוס בתוכו וברייתא מיירי בדם המתכנס ללב בשעת שחיטה שהוא בל"ת שאינו דם הנפש כ"א דם האיברים זה הוא ההפרש שביניהם אבל לענין דם מבושל שוים שבמלתיה כדמעיקרא קאי ודוק וגרסת הרי"ף והרא"ש ז"ל ג"כ היתה כגירסת הרמב"ם ז"ל:
וכתב ה"ה הלב קורעו וכו' ובגמרא לא קרעו קורעו לאחר בשולו ומותר ופי' רבינו בין לצלי בין לקדרה דהא סתם בשול בקדרה משמט ואעפ"כ קתני קורעו לאחר בשולו ומותר והראב"ד השיג עליו שלא אמר אלא לצלי דכבולעו כך פולטו וכן דעת קצת מפרשים ויש מהם סוברים כדעת רבינו וטעמא משום דלב שיע הוא ולא בלע וכן הכריע הרשב"א ז"ל וכתב שדוקא הוא עצמו אינו נאסר אבל מה שנתבשל עמו נאסר שהדם יוצא ממנו ואוסר ומשערין בכל הלב שמה שיצא ממנו לא ידעינן כמה הוא וכו' ומ"ש אבל אם היה לב בהמה וכו' בפ' דם שחיטה והובאה בהלכות ויש מי שכתב כשאמר ובלב בהמה חייב כרת דוקא אכלו קודם בשול אבל לאחר בשול לא דדם שבשלו אינו חייב עליו כדאיתא במנחות בפרק הקומץ רבה ולא נתבאר זה בדברי רבינו ע"כ:
ונראה לי שמ"ש ה"ה שלא נתבאר זה בדברי רבינו קאי למ"ש כדאיתא בהקומץ רבה ר"ל שלא כתב רבינו בשום מקום בספריו מימרת רבי זירא דם שמלחו או בשלו אינו עובר עליו דסבר אינה הלכה לפי שנדחת שם וכן נמי לא כתבוה לא הרי"ף ולא הרא"ש ז"ל בשום מקום מכלל דאינה הלכה:
אבל הרב לחם משנה הבין דברי ה"ה כפשטן שלא הוזכר בדברי רבינו אי סבר כיש מי שכתב או לא שכתב בפרק ו' מה' מ"א הלב בין לצלי וכו' מ"ש רבינו אינו חייב כרת ה"ה אפילו מלקות ליכא כיון דאין בו כזית אלא משום דבבהמה שייך לומר שחייב כרת נקט נמי הכא הכי והרב רבי לוי בן חביב בתשובותיו תירץ כן וכו' וכתב שם שמ"ש ה"ה בדין דם מבושל שלא נתבאר בדברי רבינו וכו' לשון רבינו משמע בהפך שאפילו על דם מבושל חייב מדלא כתב רבינו אבל אם היה לב בהמה חייב כרת אם אכלו קודם בשול והעד שלא כתב בשום מקום בספריו המימרא של פרק הקומץ רבה דה שבשלו אינו עובר עליו משמע דאינה הלכה ותמה על ה"ה איך כתב שלא נתבאר בדברי רבינו וכו' עכ"ד יע"ש:
ואני אומר שכוונת דברי ה"ה כמו שכתבתי לעיל ומוכרח הוא בדבריו כיון שהוא נאמן ביתו של רבינו ז"ל שאף אם נאמר שלא הבין כן מדבריו כאן מ"מ איך נטלם ממנו מ"ש רבינו בפ' ט' בה' ו' ז"ל שם המעושץ וכו' אין לוקין עליו וכן המבשל בחי חלב וכו' או שבשל דם בחלב פטור ואינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב וכו' דמשמט דמשום דם לוקה אע"פ שהוא מבושל כמו חלוקת בשר מתה וכו' כאשר יבין מדבריו כל מעיין בספרו וכ"ש נאמן ביתו ה"ה ז"ל וכן נמי הבינם הרב כסף משנה בטור י"ד סימן פ"ז שתמה על הטור ז"ל שהביא שם דברי הרמב"ם שלא כסדר שכתבם הוא ז"ל והקשה עליו למה העתיק דם שבשלו מחלוקת שכתבה הרמב"ם ז"ל וקבעה בחלוקה ראשונה ועוד שם הוא המקום הראוי לשנות פטורין ואין לוקין על אכילתן משום בשר בחלב דמשמע דלוקה הוא משום דבר אחר ובחלוקה שכתבם הרמב"ם ז"ל קאי למבשל בשר מתה בחלב ולדם שבשלו בחלב ולוקה על זה משום נבלה ועל זה משום דם אבל בסדר שכתבם רבינו לא קאי אלא לדם שבשלו לחודיה ואח"כ כשכתב בשר מתה שבשלו כתב סתם פטור וכו' והיה לו לצרף שתיהם דם ובשר מתה בבבא אחת ולגזור בהם פטור ואין לוקין על אכילתן משום בשר בחלב וכו' ועל דם שבשלו בחלב דמשמע בדברי הרמב"ם ז"ל שלוקין עליו משום דם יש לתמוה מדאמרינן בפרק הקומץ (דף כ"א) דם שבשלו אינו עובר עליו ומיהו רש"י ז"ל בפ' כל הבשר (דף ק"ט) אמתני' דהלב קורעו כתב שדם שבשלו חייב עליו כרת ונ"ל דס"ל ז"ל דההיא דהקומץ אתיא דלא כהלכתא ונראה ג"כ שזו היא דעת הרמב"ם ז"ל ע"כ הרי בהדיא שהבין מדברי הרמב"ם ז"ל שאין לוקה על אכילתו משום בשר בחלב אבל לוקה הוא משום דם אף שהוא מבושל דומיא דבשר מתה בחלב וכו' שאינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב אבל לוקה הוא משום איסור בשר מתה ומלתא בסברא הוא שאיך יתכן שהבישול המכשיר לאכילה יסיר ממנו איסורו ובשלמא אי אמרה רבי זירא בקדשים משום דזריקתו בקודש היא כשהוא חי וכו' מש"כ בחולין וכו':
ודע שגירסת הרשב"א ז"ל בגמרא היתה כגירסתנו שהיא גירסת רש"י ז"ל שכתב בת"ה ס"ח דם האיברים שנינו בברייתא בפרק דם שחיטה שהוא בלא תעשה דמוקמינן התם דם הלב דקתני התם שהוא בל"ת בדם דיליה דאלו דם הכנוס בתוכו דאתי ליה מעלמא בשעה שהנשמה יוצאה אם יש בו כזית חייבין עליו כרת ואקשינן דם דיליה היינו דם האיברים ומשני תני והדר תני וכו' וה"מ כשפירש אבל אם לא פירש מותר ואפילו מצות פרוש אין בו דאמר רב ששת וכו' ע"כ:
והרב בעל העיטור כתב בדם מבושל ב' דיעות הראשון שלא דבר ר' זירא בהקומץ כי אם בקדשים דוקא וחולין מקדשים לא גמרינן אף להקל: והב' אף אם נאמר שג"כ דבר בחולין לא שלל כ"א חיוב המלקות או הכרת וכו' ואולם איסור תורה יש בו כחצי שיעור דקי"ל בו כרבי יוחנן וכו' יע"ש:
ובש"ות עץ חיים ח"ב עמוד שט"ח הוכח ג"כ לדעת הרא"ש שדם שמלחו או בשלו אסור מן התורה שכתב בביאוריו (דף קע"ה) אחר שהקשה היאך נהגו העולם למלוח הרבה חתיכות זו על גב זו וכו' ורשב"ם נשאל על זה והשיב כיון דדם האיברים דרבנן אין לטרוח וכו' וכתב עליו הרא"ש ז"ל ומה שהקל משום דדם האיברים דרבנן הא ליתא שקודם שפירש אפילו איסור דרבנן לית ביה ואחר שפירש אסור מדאורייתא ואין למצוא טעם שדם דרבנן אם לא שנפרש דהא דאמרינן בפרק הקומץ דם שמלחו או שבשלו אינו עובר עליו הייני שאין עובר עליו אפילו בלאו כמו שאין עובר עליו בכרת דנפק ליה לגמרי מתורת דם ואין זה ראוי לספר ע"כ הרי שהחליט הדבר שדם הנפלט על ידי מליחה וכו' אסור מן התורה ושלא מצא טעם הגון להליץ בעד רשב"ם ודחה דבריו ושם הוכיח שדעת זאת מוסכמת מרוב הפוסקים רוב מניין ורוב בניין יע"ש:
יצא מן האמור לנ"ד שהמליחה והדחה שהצריכנו שמואל ז"ל כשנרצ' לבשל הבשר היא מן התורה כדי שלא נכשל בדם הנפלט בקדרה קודם בשול שהוא מן התורה שאף שנניח שמימרת זעירי קיימת ג"כ בחולין מ"מ לא פטרו לא מכרת לדעת הרא"ש או מלאו וכרת לדעת בטל העיטור אבל איסור תורה הוא וכ"ש לדעת הרי"ף והרמב"ם שלא העלו מימרא זו על ספריהם כלל שג"כ כרת ולאו אית ביה וכו' ודברי הש"ס בפ' כל הבשר (דף קי"א) מסייע להאי סברא דגרסינן התם רב דימי מנהרדעא מתני איפכא כחלא עילוי בשרא שרי כבדא עילוי בשרא אסיר מ"ט חלב שחוטה דרבנן דם דאורייתא וכו' וזה הדם היוצא על ידי צליה הוא כדם היוצא על ידי בשול ואמר שהוא מדאורייתא וכו' ולדברי התוספות ושאר אחרונים ההולכים בשיטתם נצטרך לפרש כך עיקר איסור חלב שחוטה מדרבנן אבל עיקר איסור דם הוא מן התורה ולהכי מחמירינן ביה בנדון זה אעפ"י שהוא דרבנן וכו' וזה דוחק בעצמו הוא שדם דאורייתא קאמר סתם דמשמט אף בנדון שאנו בה דהיינו דם הפורש ע"י צליה קא' וכן נמי לשון הברייתא שקדם זכרה דקתני דם האיברים בל"ת משמע בין פורש ע"י צליה או ע"י בישול הוי בלא תעשה: ומאמר שמואל ג"כ שא' אין הבשר יוצא מידי דמו אלא א"כ מדיחו יפה יפה ומולחו יפה יפה משמע נמי דמשום דאסור מדאורייתא קאמר הכי ודוק:
ובזה נבוא לנ"ד שנסתפק החכם השואל בדין ראובן שבא לבית מדרשו של שם לשאול כדת מה לעשות בבשר זה שבשלו כמות שנשתלח לו בלי ידיעה אם הוכשר כדת או לא והשתא בשבת נסתפק לו ואין לא מה יאכל כי אם פת חריבה ויבטל מעונג שבת וכו' נראה שנדון זה מיירי שאין כאן ס' נגד כל הבשר דאי דהוי ס' כנגדו אפילו ידעינן שנתבשל בודאי בלא מליחה הכל שרי כמו שפסק הרא"ש ז"ל בפ' כל הבשר וז"ל בשר שנתבשל בלא מליחה צריך ס' לבטל כל החתיכה דלא ידעינן כמה דמא נפק מיניה ואם יש ס' בתבשיל התבשיל מותר והבשר יש אוסרים אותו כיון שנתבשל בדמו ויש מתירין לפי שהדם שנפלט נתבטל בס' ואם נשאר בו מקצת הוי דם האיברים שלא פירש וכן מסתבר דלא שייך הכא אפשר לסוחטו אסור דלא נאסר הבשר מעולם ודמי לצלי בלא מליחה דמה שנפלט האש שואבו ומה שנשאר בתוכו הוי דם האיברים שלא פירש ע"כ וכן נמי פסק הרב בש"ע י"ד בסימן ס"ט בשר שנתבשל בלא מליחה צריך שיהי' ס' בתבשיל כנגד כל הבשר ואז מותר הכל ע"כ ובטל ההג"ה אסר עכ"ז הבשר יע"ש: אלא הכא מיירי שאין כאן ס' נגד כל הבשר כדאמרן ומספקא ליה לת"ה כיון שהדבר בספק אצל ראובן ועונג שבת מי יאכל האי בשר או לא וכו' דע לך שהספק שיוכל להתברר לא הוי ספק לסמוך עליו להתיר כמו שהאריך בזה הרב פרי חדש בי"ד בסימן קי"א בדיני ס"ס שלו בס"קט וז"ל אע"ג דכל ספק רחמנה שרייה ה"מ כי לא מצי מתבריר אבל אי סמיה בידיה לברורי ולבדוק אי איכא איסורא או לא בכה"ג אף מן התורה מחייב לברורי ולבדוק ע"כ ובנ"ד ג"כ יכול לברר הספק אם הודח ונמלח זה הבשר או לא ע"י שישלח לשאול לאשתו לאחר השבת שהרי סמוך לעירו הוא וכו' ואם בנ"ד ראובן הנ"ל רגיל להשליך הבשר במים רותחים כדעת הרמב"ם נתיר לו ספק זה מפני עונג שבת דאמרינן ספק הודח ונמלח האי בשר כדת או לא ואת"ל שלא נמלח הרי נחלט ברותחין ולא יצא דם בקדרה ונשאר בתוך החתיכה ודם האיברים שלא פי' מותר כמו שהביא הרב בב"י בס' ס"ט בשם אורחות חיים שמעשה באשה אחת שבשלה בשר בערב שבת בלא מליחה ושלוה טל המים ואמר שהיו רותחים והתירוהו לה כמה חכמים מפני כן דהוה ליה כחליטה ע"כ הרי שאף שהיה ערב שבת אם לא היתה משליכתו לתוך מים רותחים לא היו מתירים לה ואף שהרמב"ם ז"ל הצריך מים רותחים אף לבשר שהודח ונמלח כהלכתו מ"מ בנ"ד שהוא דיעבד ועונג שבת יודה שמותר וכו' אבל אם לא השליכו למים רותחים אין סברא להתיר לו בספק כזה שהוא שקול שפעמים היתה שולקתו קודם הדחה ומליחה ופעמים לאחר הדחה ומליחה ואין כאן רוב שנלך אחריו ואי משום סברת התוספות וקצת אחרונים שסוברים שדם היוצא ט"י מליחה ובשול הוי מדרבנן כבר הוכחנו שרוב מנין ורוב בניין סוברים שהוא איסור תורה ואי משום סברת הרב טורי זהב שהביאה בסימן ס"ט סעיף קטן כ"ד שמעשה בא לידו באשה אחת שבשלה בשר ושכחה אם מלחה אותו תחלה או לא והתירו לה משום דלא הוי אלא ספיקא דרבנן וכו' כבר השיגו הש"ך בספר נקודות הכסף ואסר יע"ש:
ואי אפושי סברות בעינן ראה מ"ש המרדכי בפרק כל הבשר (דף שי"ד) שמצא בספר הרוקח מעשה באשה שמלחה תרנגולת מבחוץ ולא מבפנים ונתבשלה ושאלו לר' יהודה בר' קלונימוס ואסר להם מהא דאמרינן בפ' הקומץ רבה תניא במלח וכו' עד כיצד הוא עושה מניח אבר ונותן עליו מלח והופכו וחוזר ומולחו ומעלה אמר אביי וכן לקדרה אלמא דבעי שיהפכנו וימלחנו מכל צד הילכך הך תרנגולת שלא נמלחה בפנים אסורה וכו' ואף לדעת הטורי זהב שהתיר לעיל בספק שלו אפשר דדוקא הספק ההוא שלא היה יכול להתברר אבל בספק נ"ד שיכול להתברר ע"י אגרת לא זהו מה שנראה לע"ד:
כלל העולה לנ"ד אם הוא בענין שיש ס' נגד כל הבשר הכל חותר ואי ג"כ מנהג ראובן לשום הבשר ברותחים אין כאן ספק שמותר והואיל וטרח בע"ש לשומו ברותחים יאכל בשבת אבל אם לא שמו ברותחים מאחר שהוכחנו שדם הפורש ע"י מליחה ובישול הוי אסור מדאורייתא ספקו נמי אסור ועוד אף שנא' שאין איסורו כ"א מדבריהם ז"ל עכ"ז ספק שיכול להתברר הוא והואיל וסמיה בידיה לא יאכל עד שישאל את אשתו אם הכשירתו אם לאו דהא דבר שיש בו דעת לישאל הוא דאזלינן בספקו להחמיר זה מה שנראה לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה:
תם ונשלם בר"ח אייר בסדר ובשנת נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה לפ"ק:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק