שאלה ראובן תושב פה באמשטרדם קידש אשה בעיר אמבורגו ובירכו ז' ברכות ולא נתיחד עמה אחר ז' ברכות והיתה האשה חולה והוליכה עמו להביאה לביתו וגם אחי האשה היו הולכים עמהם ואירע שבהיותם בדרך לא היתה יכולה לילך מחמת חוליה ועמדה בעיר א' בדרך כמו חדש ימים ומתה שם וכל מה שהכניסה לו הן מעות בעין הן מתכשיטין הביא עמו לביתו ואחי האשה תובעים מראובן כל מה שהכניסה לו הן מהמעות הן מהתכשיטין וטוענים שכיון שלא נתיחד עמה לא קנאם ואפילו יחוד לא מהני כיון שהיתה חולנית ולא הויא חזיא לביאה וראובן טוען שבאותן הימים אי אפשר שלא נתיחד עמה וגם לא היתה חולנית חולי מות שלא היתה ראויה לביאה ושהוא המוחזק ועליהם להביא הראיה יורנו המורה הדין עם מי ומה"תמש:
תשובה קודם עמדנו על פרק התשובה שובה צריך לבאר ולפרש איזה פרטי לידע להודיע ולהודע מאמתי זוכה הבעל בירושת אשתו ומשם נוציא דין זה שנשאלנו עליו לאשורו:
תנן בכתובות (דף מ"ח) לעולם היא ברשות האב עד שתכנס לרשות הבעל לנישואין מסר האב לשלוחי הבעל הרי היא ברשות הבעל הלך האב עם שלוחי הבעל או שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל הרי היא ברשות האב מסרו שלוחי האב לשלוחי הבעל הרי היא ברשות הבעל ע"כ במשנה: ובגמרא מאי לעולם לאפוקי ממשנה ראשונה דתנן הגיע זמן ולא נישאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה קמ"ל לעולם: מסר האב לשלוחי הבעל הרי היא ברשות הבעל וכו' אמר רב מסירתה לכל חוץ מתרומה ורב אסי אמר אף לתרומה איתיביה רב הונא לרב אסי ואמרי לה חייא בר רב לרב אסי לעולם היא ברשות האב עד שתכנס לחופה אמר להו רב לאו אמינא לכו לא תיזלו בתר איפכא יכול לשנויי לכו מסירתה זו היא כניסתה לחופה ושמואל אמר לירושתה ר"ל אמר לכתובתה כתובתה מאי היא דאי מתה ירית לה היינו דשמואל אמר רבינא לומר כתובתה מאחר מנה רבי יוחנן ורבי חנינא דאמרי תרווייהו מסירתה לכל אף לתרומה מיתיבי הלך האב עם שלוחי הבעל או שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל או שהיתה לה חצר בדרך ונכנסה עמו ללין אע"פ שכתובתה בבית בעלה מתה אביה יורשה מסר האב לשלוחי הבעל או שמסרו שלוחי האב לשלוחי הבעל או שהיתה לו חצר בדרך ונכנסה עמו לשם נישואין אע"פ שכתובתה בבית אביה מתה בעלה יורשה במה דברים אמורים לירושתה אבל לתרומה אין אשה אוכלת בתרומה עד שתכנס לחופה תיובתא דכולהו תיובתא הא גופה קשיא אמרת נכנסה עמו ללין טעמ' דללין הא סתמא לשם נישואין אימא סיפא נכנסה עמו לשם נישואין הא סתמא ללין אמר רב אשי סתמי סתמי קתני סתם חצר דידה ללין סתם חצר דידיה לנישואין:
ופירש רש"י לעולם היא ברשות האב: ואם בת ישראל מאורסת לכהן היא אינה אוכלת בתרומה וזכאי בה ככל זכות אב בבתו: לרשות הבעל לנישואין. כלומר שתכנס לחופה לשם בנישואין שתהא מסורה לרשות הבעל: מסרו שלותי האב שהיה האב משלחה לו ע"י שלוחיו ופגעו בשלוחי הבעל ומסרוה להם: גמ' ממשנה ראשונה בפ' אף על פי: הגיע זמן שנים עשר חדש לבתולה משתבעה הבעל להכין עצמה לנישואין ולאלמנה שלשים יום. ולא נישאו כגון שעכב החתן או אונס שלו: ואוכלות בתרומה אם בת ישראל מאורסת לכהן היא מסירתה לכל ליורשה וליטמא לה ולמעשה ידיה ולכל דבר איש באשה קיימא מסירת שלוחים במקום חופה: חוץ מאכילת תרומה. דטעמא דידה משום סימפון כדלקמן בפ' אע"פ (דף נ"ז) ואכתי איכא למיחש להכי שמא ימצאו בה מומין ויהיו קידושיה ונישואיה טעות: ורב אסי אמר אף לתרומה. קסבר הא דאמר רבנן ארוסה לא תאכל בתרומה משום שמא ימזגו לה כוס בבית אביה ותשקה לאחיה ולאחיותיה והשתא דאין אחיה ואחיותיה עמה שרי: לעולם היא ברשות האב. ואוקימנא דהאי לעולם משום אכילת תרומה נקט לה וקתני עד שתכנס לחופה: אמר להו רב לתלמידו ובנו לא תיזלו בתר איפכא. לא תשיבו בבית המדרש ממשנה הנהפכת לשני צדדין שיוכל המתרץ לתרץ משמעה אחר דבריו. שמואל אמר לירושתה הוא דמהניא מסירה שאם מתה בדרך בעל יורש נדונייתה דא"עג דאמר מר (לקמן דף נ"ג) אשתו ארוסה מתה אינה יורשה הכא כיון דמסרה אחולי אחיל אב מהשתא מחמת קירוב נישואין אבל לתרומה ולהפרת נדרים שלא בשותפות ולמציאתה דאינה אלא משום איבה ואכתי ליכא למיחש להכי לא מהניא מסירה כי חופה: לכתובתה הוא דמהניא מסירה והשתא קא בעי הש"ס למילתיה מאי היא דאם מתה ירית שפסק לה האב: לומר כתובתה מאחר מנה אלמנה מן הנישואין שלא תיקנו לה חכמים אלא מנה מן הכונסה אחרי כן: מסירתו מסירה: ונכנסה עמו עם בעלה ללון כשאר לינה בדרך בעלמא ולא לשם נישואין: שבכתובתה. מטלטלין שיחד אביה לנדוניתה:  במה דברים אמורים שמסירתה לשלוחין הוו נישואין ליורשה. להאי מילתא לחודא הוא דהויא נישואין תיובתא דכולהו הנך דפליג אדשמואל הא סתמא. אם נכנסה ושהתה עמו סתם אמרי נישואין נינהו וזו היא כניסת חופתה ואע"פ שלא נבעלה הוי נישואין:. סתמי סתמי קתני הא דקתני נכנס עמו ללון לא שפירש ללון אני נכנסתי ולא לשם נישואין והא דקתני נכנס' עמו לנישואין לא שפירשה לנישואין אני נכנסתי אלא זו וזו שנכנסה סתם ותנא הוא דקאמר דהיכא דחצר שלה סתם כניסתה לא לשם נישואין הן אלא ללון והיכא דחצר שלו סתם כניסתם לשם נישואין:
למדנו מהאי סוגיא שני דברים הא' שהבעל אינו זוכה בירושת אשתו אלא עד שתכנס לחופה והב' שמסורת האב לשלוחי הבעל או שלוחי האב לשלוחי הבעל או שהיה לו חצר בדרך ונכנסה עמו לשם נישואין הוי כאילו מסרה לחופה נפקא מינה דאם מתה בדרך הוי כנכנסה לחופה שהוא קונה אבל הוא דווקא לירושתה דאילו לתרומה לא מהניא מסירת האב לשלוחי הבעל אלא עד שתכנס לחופה ממש וכן פסק הרי"ף שהביא המשנה כצורתה וגם לא הביא אלא הברייתא דהוי תיובתא להנך אמוראי דאמרי דאפילו לתרומה מועיל מסירת האב לשלוחי הבעל והלכה רווחת בכל הפוסקים שכל מה שהובא בהלכות הוא הלכה: וכן פסק הרא"ש:
והרמ"בם הלך בשיטת רבו כמנהגו הטוב שכתב בפ"כב מהלכות אישות הבעל קודם לכל אדם בירושת אשתו ומאמתי יזכה בירושתה משתצא מרשות האב ואע"פ שעדין לא נכנסה לחופה הואיל ונעשית ברשות בעלה יירשנה: כצד האשה שנתארסה ומסרה אביה לבעלה או לשלוחי בעלה או מסרוה שלוחי האב לבעלה או לשלוחיו ומתה בדרך קודם שתכנס לחופה אף על פי שכתובתה עדין בבית אביה בעלה יורשה וכן אם הלך האב או שלוחי האב עם הבעל ונכנס עמה בעלה בדרך לחצר ונתיחד עמה לשם נישואין ומתה הרי זה ירשנה בעלה. אבל אם עדיין האב עם הבעל להוליכה לבית בעלה או שהלכו שלוחי האב עם שלוחי הבעל או אם הבעל אפילו נכנס עמה בעלה לחצר ללון כדרך שלנין עוברי דרכים בפונדק אחד הואיל והאב או שלוחיו עמה ועדיין לא נתיחד עמה לשם נישואין אם מתה יירשנה אביה אע"פ שכתובתה בבית בעלה: וכן פסק הרב ב"י בספרו הקצר סי' נ"ז:
והטור כתב בסי' נ"ז בשם ר"ת דאם מסרה האב לשלוחי הבעל או שמסרה שלוחי האב לשלוחי הבעל או שהיה לבעל חצר בדרך ונכנסה עמו ונתייחדה עמו מסתמא לשם נישואין נכנסו דווקא אם הגיע נדונייתא לידו אבל אם לא הגיעה לידו אינו יורשה וכו':
והר"ן הסכים לדעת הרי"ף והוסיף נופך משלו דאם היה חצר של שניהם חשוב כחצר, שלו אבל הרב מ"מ כתב בשם הרמ"בן והרש"בא שדינה כחצר שלה:
הרי לך דהני רבוותא סבירא להו דאם נכנסו לחצר דידה אינו יורשה לפי דמן הסתם נכנסו ללון ואם היתה חצר שלו סתמו לשם נישואין כמו שתפרש המגיד משנה בדברי הרמ"בם ומסתמא הרי"ף נמי אית ליה האי סברא וכיון דהני אשלי רברבי השוו מסורת האב לשלוחי הבעל ככניסת חופה מכח הסוגיא שהבאתי ג"כ השוו לכל מדותיה רצוני לומר כשם שהכנסת לחופה בעינן חופה ראויה לביאה ה"ה דבעינן מסירתה ראויה לביאה נפקא מינה דאם היתה נדה או חולה אינו זוכה לירושתה אפילו נתיחד עמה. וזה נלמוד משתי בעיות בפ' אע"פ (דף נ"ז) דבעו אבין נכנסה לחופה ולא נבעלה מהו חיבת חופה קונה או חיבת ביאה קונה ת"ש דתני רב יוסף שלא כתב לה אלא על חיבת לילה ראשון וכו' בעי רב אשי נכנסה לחופה ופירשה נדה מהו אם ת"ל חיבת חופה קונה חופה דחזיא לביא' אבל חופה דלא חזיא לא או דילמא לא שנא תיקו ע"כ וכל הפוסקים הסכימו דחופה קונה לפי שיטת הרמ"בם והגאונים סברי דהיכא דבעי בעיא באם ת"ל הוי כאילו נפשטא בעיא קמייתא ולפי שיטת הר"אש וסיעתיה סבירא להו דאע"ג דמקשי תלמודא על מתניתא דתני רב יוסף כבר פירקא להאי קושיא אם כן ש"מ דחופה קונה:
ברם בהאי בעיא דבעי רב אשי אם חופה ראויה בעינן או לא כיון דסלקא בתיקו לא ידעינן אם אפילו שאינה ראויה קונה או דווקא הראויה בהאי ספקא רבו הדעות לדעת אם יהיה דווקא לענין תוספת או לכל מילי:
הדעת הראשון הוא הנשר הגדול הרי"ף שסובר כיון דסלקא בעיא דרב אשי בתיקו אינה קונה דווקא הראויה קונה אבל שאינה לא וכן כתב הרמ"בם בפ"י מהלכות אישות זהו דבריו הארוסה אסורה לבעלה מדברי סופרים כל זמן שהיא בבית אביה והבא על ארוסתו בבית חמיו מכין אותו מכת מרדות ואפילו אם קידשה בביאה אסור לו לבוא עליה ביאה שניה בבית אביה עד שיבוא אותה לתוך ביתו ויתייחד עמה ויפרישנה לו ויחוד זה הוא הנקר' כניסה לחופה והוא הנקרא נישואין בכל מקום וכו' עוד שם כיון שנכנסה הארוסה לחופה הרי זו מותרת לבוא עליה בכל עת שירצה והרי היא אשתו גמורה לכל דבר ומשתכנס לחופה נקראת נשואה אע"פ שלא נבעלה והוא שתהיה ראויה לבעילה אבל אם היתה נדה אף ע"פ שנכנסה לחופה ונתיחד עמה לא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין:
הא קמן דבעינן חופה ראויה ואם אינה ראויה אינה קונה לשום דבר לא ליורשה ולא ליטמא לה לדעת הרמ"בם והרי"ף גם כן הכי סבירא לי' כיון שסתם דבריו ופסק דאינו קונה משמע לחלוטין וכן נראה מקבת גאונים כמו שכתב המ"מ עיין שם ועוד לדברי הרמ"בם מצינו דאפילו היתה ראויה לביאה אינה כאשתו אלא עד שיביא אותה לביתו ויתיחד עמה ויפרישנה לו הרי הצריך שני דברים הבאת לביתו ויחוד ואם חיסר אחת מאלו אינה כאשתו ונראה לי שיצא לו ממה שאמרו בכתובות (דף ח') שביהודה היו מברכין ברכת חתנים מפני שמתייחד עמה ואם משם הוציא דין זה דבעינן תרתי במחילת כבוד תורתו אני איני רואה משם הכרעה שצריך שני דברים דמשם אנו לומדים דבאחת סגי והוא היחוד ואפילו לא הביאה לביתו קנאה דומיא דיהודה ששם לא היו מתייחדים בביתו אלא בבית חמיו ואיך כתב הרב דבאחת אינו סגי וצ"לע:
והר"ן הקשה על מה שכתב הרי"ף דחופת נדה לא הויא חופה תימא כיון דקיימא לן ביבמות דיש חופה לפסולות נדה למה לא תקנה ומסיק לפיכך נראה כדברי האומרים הלא איבעיא לן אלא לענין תוספת כתובה אבל שאר דבריש קונה וקושייתו שהקשה על דברי הרי"ף אינה קושיא דיש לחלק בין חופת פסולות לחופת נדה דלעולם חופת פסולות הוי חופה משום דהכל הולך אחר כוונת הכונס דאם כנס אשה לבוא עליה תכף ומיד אחר אותה חופה אע"פ שהיא ביאה פסולה קנאה הואיל דקא חזינן שנשאה משום הכי אמרינן דיש חופה לפסולות מה שאינו בחופת נדה דאין דעתו לבוא עליה אלא אחר שתטהר דודאי לאו דעתיה למעבד איסורא כהאי שהוא בכרת ולא קנאה בחופתה אלא אחר שטהרה ממקור דמיה ואז קנאה מה שאין כן בחופת פסולות כמו שהזכרנו וזה החילוק נראה לי מוכרח דאי לא תימא הכי תקשה נמי להרמ"בם שכתב בפ"כב מהלכות אישות דאם נשא אשה שהיא אסורה לו הואיל וקידושין תופסין בה אם מתה תחתיו יירשנה הרי סבירא ליה גם כן דיש חופה לפסולות אלא ודאי הוא כדשנינן:
והר"אש כתב דחופת נדה הויא חופה ולא איבעיא לרבין ורב אשי אלא לענין תוספת אבל לשאר דברים כגון ירושה וטומאה לא הוי חופה כיון הרב לדעת הר"ן והמ"מ חס לשתי סברות אלו כיון שהביא דעת החולקים על הרי"ף והרמ"בם ולא סתר דבריה' הרב ב"י הביא' בשולחנו סי' ס"א:
אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת אסורה נא ואראה את נושא שאלתינו אשר נשאלנו עליו שמכל האמור נראה לפי מה דסלקא אדעתין שאחי הארוסה זוכין בנדונייתה שניתן לו מכח טענתם הא' שהם היו הולכים עמה להביאה לביתו להשיאה ולעשות חופה ומשתה שם והואיל שלא הגיעה כיון שמתה בדרך במלון לא קנאה אפילו נתיחד עמה כיון שהחצר לא היתה שלו כמו שכתבו הרי"ף הרא"ש והרמ"בם המצריכין שיהיה חצר שלו והכנסת לשם לשם נישואין אי לאו דשבקינן הני תנאי לקיים מה שאמר הר"ן דאם הוא חצר של שניהם מהני וכן בנ"ד מצינן למימר שהחבר היה של שניהם דמהני ואז הוי דעת הר"ן אין ראוי להורות כן דלא סמכינן מסברא יחידאה ולכן לא חס מוהרי"קא להאי שברא כיון שלא הביאו בשולחנו ואם כן ודאי דלא קנאה. ועוד בעינן חופה ראויה לביאה ונדה כיון שאינה ראויה לביאה אינו קונה לשום דבר אליבא דהרי"ף והרמ"בם וקצת מן הגאונים הגם שהר"אש והר"ן מסכימים לדעת א לא פסקינן כוותייהו אלא כהרי ף והרמ"בם והגאונים שהם רוב בנין ורוב מנין:
ואם נאמר לעולם חופת נדה לא הויא חופה ואינו קונה אבל אם חלתה ודאי קונה הא לא מצינן למימר דנדה וחולה שוין הן כמו שמוכח בריש כתובות לענין חיוב מזונות וכן הסכימו כל הפוסקים אם כן לא שנא נדה ולא שנא חולה חופתן אינן שוה לכלום והכי נקיטינן ואפילו להרא"ש הר"ן דאמרי חופת נדה הויא חופה לכל דבר חוץ מתוספת כתובה היינו היכא דאיכא חופה אבל נושא דידן דלא הוזכר חופה ודאי שאינה קונה לכ"ע:
ואם יעלה על לב כל איש וכמו כן יכול הבעל לטעון ולומר דברכת חתנים עושה הנישואין בלא יחוד אינו אלא טעות דאין ברכת חתנים עושה נישואין גמורים אלא כניסת חופה כמו שכתב הרמ"בם בפ"י מה אישות וממילא טענת הבעל דחויה מעיקרו כיון שלא היה בל דחופה ולא יחוד ואפילו חופה ויחוד לא מועיל כיון שהיתה חולה ואינה ראויה לבעילה נמצא שעדין היא ארוסה והארוסה שמתה אין הארוס זוכה לירושתה דגרסינן בכתובו' (ד' מ"ז) תנו רבנו כתב לה אביה פירות כסות וכלים שיבואו עמה מבית אביה לבית בעלה מתה לא זכה הבעל בדברים הללו ר' נתן אומ' זכה בדברי' הללו:
ופירש רש"י אם מתה מן האירוסין. ורבינו תם פירש אפי' מן הנישואין: והרמ"בם והרא"ש פסקו כת"ק וכתב הרא"ש בפסקיו פירוש ושרבינו תם הקשה עליו ופירש דבנישואין מיירי משמע דסבירא ליה להר"אש כר"ת כמו שהבין הטור: והרמ"בם הסכים לדעת רש"י שכתב דבאירוסין איירי דאילו בנישואי אפי' כתובתה בבית אביה בעלה יורשה כמו שאומר בפירוש לענין מסירת האב: והר"ן גם כן ישרו בעיניו דברי רש"י. נמצא בין רש"י ור"ת דפליגי במשמעות הסוגיא מודו דארוסה שמתה בטלה אינו יורשה ובשאלתין ג"כ היא ארוסה כמו שהוכחנו:
ומה שטוען שהוא המוחזק אינו צודק לפי שחכמי' הניחו לנו מקום להתגדר בו והיא האומדנא ובנושא דידן יש לנו אומדנא דמוכח שלא נתנו המעות והתכשיטין אלא על מנת לכונסה והואיל שלא כנסה משום החולי המוטלת עליה החזקה היה בטעות וצריך לתת להם כל מה שקיבל: זהו מה שעלה במחשבה תחלה:
אבל אחר החקירה והדרישה והתמדת העיון גמרנו וגזרנו שלא זו הדרך אשר נלך בה ונאמר שבאמת ובדק זכה ראובן בנדוניית אשתו והטענות שטוענין גיסיו יהיה כמוץ לפני רוח כי הטענה אחת שטוען ראובן מכרעת חת כל הטענות שטוענין בעלי דינו והראיות שהביאו לעזרתם מורים הפך הפעולה מאשר הם רוצים:
ואען ואומר כי הראיה שמביאין ממסירת האב לשלוחי הבעל ושם בעינן שיהא החצר שלו כמו שסוברים הרי"ף הרמ"בם והרא"ש ואם יהיה הבית של שניהם לא מהני וכיון שמתה עליו בדרך ולא הגיעה לביתו או לרשותו לא קנאה לזה ישיב אין הכי נמי בענין דאין שם אלא קידושין אבל בנושא דידן שהיה חופה וקידושין מאחר שבירכו ז' ברכות ודאי קנאה:
הן אמת שיוכלו אחי אשתו לחזור ולטעון באומרם דאמירת ז ברכות בלי יחוד לא מהני ואינו ראיה גם כן שהיה שם חופה כי אף בם זאת בהיותו בבית חמיו מברכין גם הברכות האלו ושם אינו אלא אירוסין הטעם לפי שביהודה היו מתייחדים ולכך התקינו שמברכין ברכת חתנים כדי שלא תהא כלה בלא ברכה כי ברכה בלי חופה לא מהני אלא עדין היא ארוסה עד שיביאנה לחופה ויתיחד עמה כמו שסובר הרמ"בם אז נקרא נישואין ובנ"ד לא נתיחד עמה אחר ז' ברכות כמו שאומר השאלה בפירוש ודאי שאינו זוכה. לזה נאמר כי בלי ספק בירכו ז' ברכות עם חופה יחד ואינו מוכרח שהח"ה הניח אדני שאלתו על מאמר הרמ"בם דבעינן תרתי חופה ויחוד אלא סמך על מה שכתב הר"ן בפ"א דכתובות דחופה לאו היינו יחוד או למה שכתב א"ח בשם בעל העטור דחופה נקראת היא שמוסרה האב ומכניסה בבית שיש בו חידוש כגון סדינים המצויירין שקורין קורטינס ויש עושים סוכה מורדים או מהדס ובה מתייחדים שניהם שקורין טאל"מו או כמו שכתב בעל המפה בא"ה סי' נ"ה שהמנהג הפשוט לקרות חופה מקום שמכניסין שם יריעה פרוסה על גבי כלונסאות ומכניסין תחתיה החתן והכלה ברבים ומקדשה שם ומברכין שם ברכת אירוסין ונישואין ואח"כ מוליכים אותם לביתם ואוכלים ביחד במקום צנוע וזהו החופה נוהגת עכשיו וכו ושני המקומות הנזכרים בשאלתינו נוהגים כמנהג הגה שמברכין ברכת אירוסין ונישואין במקום שיש חופה ואם כן ודאי שהוא זוכה וכן נראה מלשון השאלה שהיה שם חופה לפי שהם לא טוענין שלא היה שם חופה אלא שלא נתיחד עמה משמע שמודים שנשאה בחופה וגם אמרו שם ברכת אירוסין ונישואין לית דין ולא דיין שיאמר אינו זוכה ולא מיבעיא אליבא דהר"ן ודעימיה דסברי דחיפה לאו היינו יחוד דודאי קונה אלא אפילו להרמ"בם דקרי לחופה יחוד ואז קנאה בנושא דידן מצינן למימר שהיה שם יחוד כמו שהוא טוען וכמו שנראה מתוך טענתם באומרם דאפילו יחוד לא מהני מורה שיכול להיות שהיה שם יחוד אבל לא מהני שאם לא כן הוה להם למימר לא נתייחדת שהוא לשון המנגד דיבורו אלא ודאי הוא כמו שאמרנו:
ועדיין חל עלינו חובת ביאור הא דבעי רב אשי אם חופת נדה קונה או לא והסכימו בה גדולי הפוסקים ה"ה הרי"ף והרמ"בם וקצת גאונים דאינה קונה לשום דבר לפי הנראה סותר כל בנינינו עד היסוד בה ובזה יודע כי טענתו אינו צודק באומרו שהיה שם חופה ונתיחד עמה והרי היא אשתו שיכולין לומר לו לדידן לא נתיחדת אלא אפילו לדידך דחמרת דחופה או יחוד קונה זהו דווקא הראויה לביתה אבל נדה וקולה דינן שוה חופתן אינה ראויה אם כן לא זכית בירושתה לזה נוכל להשיבם לאיי שחופת נדה וחולה אינו ראוין אבל יש הפרש בין חולי לחולי כי בסוג  החולי יש מדרגות מדרגות וכל אחת משול מחברתה יש חולי כבד מאוד שמגיע עד שערי מות וזהו המין שהוקשה לנדה כמו שהביא הרא"ש כלל נ"ד שנשאל לו על ראובן שחלק נכסיו והניח קרקע לבתו לנדונייתה בתנאי תמות קודם נישואין שישאר הקרקע להקדש וחלתה חולי מות וכדי להפקיע הקרקע מיד ההקדש הלכו קרוביה והושיבוה במטה בחלייה ועשו ברכות כדי שירשנה בעלה ומתה מהחולי זה ולא קרב אליה הורוני אם ירשנה ונראה דלא משום דלא היתה ראויה לביאה דהוה כנכנסה לחופה ופירשה נדה ועוד דמי להאי דאמרינן הוא עשה שלא כהוגן וכו' השיב נראה דאין באותה חופה כלום חדא כמו שאמרת כיון שלא היתה ראויה לביאה ועוד דאזלינן בתר דעת ראובן שרבה לעשות טובה לנשמתו ליתנו להקדש ולא שירשוהו יורשיו רק שיירו כדי שתנשא בו בתו וכ"ש שלא היה בדעתו שיבא לידי נכרי לידי הערמה הילכך אומדנא דמוכח והקרקע היא הקדש עכ"ל: הרי גלה לנו הרב דדווקא חולי מות אתקש לנדה ואז אינה ראויה לביאה מינה היכא דאין שם חולי מות כנושא שאלתינו כמו שהוא טוען וראיה לדבר שהוא האמת דאם היתה חולת מות לא היה להם להניחה לצאת בדרך רחוקה כיון שנוטה למות אלא ודאי הוא כמו שאומר דלא הוה חולת מות ודלא כמו שהם סוברים דכל מיני חולי אתקש לנדה אם כן ודאי שהוא זוכה בכל ואפילו בית מיחוש ליכא:
גדול יהיה הבית האחרון מן הראשון והיא החזקה שטוען ראובן לומר שהוא המוחזק והחזקה לא היה בטעות אלא כהוגן וכהלכה ונאמר לא מבעיא היכא דהם מסופקים כנרא' בטענתם לומר שצא נתיחד עמה ואפילו יחוד לא מהני כנ"ל והבעל בא בטענת ברי באומרו שנתיחד עמה דודאי קנאה דק"ל ברי ושמא ברי עדיף אלא אפילו ת"ל שהם והוא טוענין ברי א"ה זוכה בנדונייתה מכח החזקה דמסייע ליה וכיון שכן בטוב אומר להם שעליהם להביא ראיה תדע כח החזקה המחלוקת דאיכא בין רש"י ורבינו תם בשמעתין שהזכרנו שדבר בענין שאם כתב לה אביה פירות וכו' ומתה אליבא דת ק לא זכה הבעל בדברים הללו וקיימא לן כוותיה אומר ר' תם דאפילו ניסת לא זכה הבעל כיון שלא באו עדין לידו ועד כאן לא פליגי רש"י ורבינו חם דלסברת ר"ת אפילו מן הנישואין אינו זוכה בנושא שלא באו עדין לידו מידי דהוה אהא דכתב לה אביה וכו' ושם לא הגיע לידו אבל בנושא דידן שבאו לידו ומוחזק בנכסים קודם מיתת הבת כ"ע מודו שזכה בהם ולית נגר ובר נגר דיפרקיניה:
אחר כתבי כל זאת חפשתי באמתחות הפוסקי' ב האחרונים ומצאתי להרב שלמה הכהן ח"ג שאלה כ"ז והוא ענינינו בקירוב שנשאל לו ע מעשה שהיה בראובן שהיה בעיר תיריא ובת שמעון באיזמיר והלך ראובן לאיזמיר להנשא עם בת שמעון ונתארח בבית לוי אחיו של אמו של בת שמעון ובת שמעון היתה בבית יהודה אחיו של לוי שגם הוא אחיו של אמו של בת שמעון והלך ראובן וקידש לבת שמעון בבית יהודה ואחר כך הוציאה מבית יהודה והביאה לבית לוי ששם נתארח וכנסה לחופה וכשנשאה ראובן ידע כי לא טהורה היא שהיתה בתוך ימי טומאת נדתה וביום הז' נפלה האשה למשכב ואחר י"ד ימים מתה הנערה מבלי הגיד בעלה החתן הנז' כי לא בא עליה כדרך כל הארץ כי לא טבלה והמדודים אשר נתנו לחתן מוקדמים נשארו בידו והוא רוצה לעכבם לעצמו באמור אליו שכבר נשאת והיא אשתו והוא יורש אותה ואחי הנערה אומר שלא בא עליה ואין נקראת אשה רק על שם הביאה וכיון שלא בא עליה אינו נקראת אשתו ליורשה אלא אותן המעות נוגעים לו שהוא אחיה והוא יורש אותה וכו' השיב שראובן החתן הנ"ל כיון שהוא המוחזק במעות זכה בהם והאמת כי אין לנו צורך לומר לזכותו מטעם שאפילו אם יהיה הדבר מסופק אם זכה הבעל בחופה כ"הג מ"מ כיון שהוא מוחזק מספקא לא מפקינן ממונא ויראה לע"ד דהך מלתא אי חופה שאינה ראויה לביאה חשיבא חופה לענין ירושה דבעל לא הוי מלתא דספקא אלא בפשיטות יש לנו ללמוד זה הדין דחופה כל דהוא חזיא ומהניא ועושה נישואין גמורים לענין ירושת הבעל: ובסוף דבריו העלה דכיון שביד ראובן מעות הנדוניא זכה בהם:
הלא כה דבר הרב מורים כח זכות הבעל דאם בענין דאיכא תרתי לריעותא נדה וחולה שאינן ראויות כלל לביאה נדה משום דלא טבלה וחולה ג"כ כיון שנפלה למשכב דהוה ממש חולי מות כיון שמתה מאותו קולי ועוד נעדר הגדת הבעל לומר שבא עליה א"ה גזר אומר שזכה בנדונייתה דחופה כל דהו מהניא ועוד החזקה דמסייע לוה ק"ו בן בנו שק"ו נ"ד דאיכא חופה וחופה ראויה שלא היתה חולת מות ונתיחד עמה ומוחזק בנכסים שזכה בכל אשר יש לו מנכסי אשתו:
העולה מכל מאי דכתיבנא שראובן זכה בנדונייתא אשתו כיון שקידשה ומסתמא כתב לה כתובה וכדי שלא תהיה כלה בלא ברכה ברכו ז' ברכות בחופתה כנהוג בכל סביבותינו ומסרוה גם כן לבעלה והלכו עמה ללוותה מרוב חיבתם אבל לא להשיאה כי נשואה ועומדת כבר בכל כלליה ופרטותיה ועוד החזקה דמסייע ליה דעד כאן לא קאמרי הרי"ף הרמ"בם והגאונים דחופת נדה וחולה אינן ראויות לביאה ואינו קונה לשום דבר היינו היכא דליכא חזקה אבל נושא שאלתינו דאיכא חזקת הבעל כ"ע מודו שזכה בנכסים הללו דכלל בידינו כל היכא דלא איפשיטא איזה בעיא בתלמוד אם תפס לא מפקינן מיניה דמספקא לא מפקינן ממונא כמו שאומר הרמ"בם בפ"ב מהלכות נ"מ ה"ה לענין ירושה כ"ש לסברת הרא"ש והר"ן דחופת נדה הוי חופה לענין ירושה שהוא קונה. ולא בלבד נתיחד עמה כמו שהוא אומר אלא בא עליה כדרך כל הארץ והיחוד דנקט ר"ל ביאה ולא אמר בפירוש משום ותבחר לשון ערומים אם כן זכה בכל בין המעות ותכשיטין שנתנו לו: הנראה לעניות דעתי כתבתי כפי מה מהורוני מן השמים:
נכתב ונחתם ביום שלישי בסדר ובשנת והיה ממכרו ביד הקנה אותו לפ"ג:
יעקב חזקיהו בן לא"א החכם השלם כמוה"רר דוד ישראל עטיאש נר"ו:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: