שאלה נז הנה במחלוקת שנויה אם מילה שלא בזמנה דוחה יום טוב שני של גליות או לא הילכך באתי לבית הספק איך יהי' הדין אליבא דמאן דאסר אם אירע באיש אחד שהוא עצמו מוהל והיה מוכרח לצאת מביתו תיכף ביציאת יום טוב אחרון בשליחו' שר העיר ובשליחותו יאריך כמו ששה חדשים קודם ביאתו לביתו והיה לו בן אחד שדחו מילתו שלא היה בריא והרופאי' מצאוהו ראוי להמול ביום ראשון של שני ימים טובים אחרונים עכשיו השאלה היא אם הני חכמים האוסרים בעלמא יתירו בנדון כזה שימול אותו ביו' טוב שני של גליות כדי שהאב יעשה המצוה המוטלת עליו למול הוא בעצמו את בנו או נאמר דאפילו הכי אוסרין ואין מקפידין עליו:
גם זאת שאלתי באיש שיש לו בן בכור לפדותו ביום שלשים ואחד כדינו והיום ההוא יהיה אסרו חג ואינו בעיר כנ"ל אם יוכל לפדותו ביום טוב האחרון של גליות בשוה כסף אף אם הוא יום שלשים או נאמר שיאחרו הפדיון עד שיבא האב לביתו וכפי מאן דאסר הפדיון על ידי שליח על הכל יבא נא דברך הטוב ושכ"מה:
תשובה ראה ראיתי את השאלה אחת שהי' שתים וזה יצא ראשונה לבקש היתר אפילו למאן דאסר בעלמא מילה שלא בזמנה ביום טוב שני של גליות לאיש אשר אלה לו והוא בעצמו מוהל ואי אפשר לו למול בעצמו את בנו ביום אסרו חג כי מטע' המלך וגדוליו הוצרך לצא' ממקומו בשליחות' תיכף ומיד אחר יציאת יום טוב ואף כי אדניה הטבטו על מצות מילה המוטל' על האב למול בעצמו את בנו אם הוא מוהל מ"מ אציע תחל' מוצא דבר המחלוק' הנמצ' בין הפוסקי' הלא המ' הרמב"ם וסיעתיה והרא"ש וסיעתיה על מילה שלא בזמנה ביום טוב שני של גליו' והנה יסודה בהבנת פירושא דמתניתין דשבת (פ' ר"א דמיל' ד' קל"ז ע"א) דתנן קטן נימול לשמנה לתשעה ולעשרה ולאחד עשר ולשנים עשר לא פחות ולא יותר הא כיצד? כדרכה לשמנה נולד לבין השמשות לתשעה בין השמשות של ערב שבת נימול לעשרה יום טוב לאחר השבת נימול לאחד עשר שני ימים טובים של ראש השנה נימול לשנים עשר ע"כ דלהרמב"ם וסיעתיה דוקא נקט ר"ה משום דקדושה אחת אריכתא הוא הא שאר ימים טובים של גליות לא ונימול ביום טוב שני לאחד עשר כדי שלא להחמיץ את המצוה. ולהרא"ש וסיעתיה לאו דוקא נקט ר"ה דהוא הדין נמי שאר ימים טובים של גליות והא דנקט ר"ה משום דמתניתין נשנית בארץ ישראל ועיין בהרא"ש (כלל כ"ו סי' ו'):
והנה אחרי הצעתי דברי חכמים ומחלוקותן בדין מילה שלא בזמנה ביום טוב שני  של גליות עתה באתי לברר אי האי ושה דמילה המוטל' על האב למול את בנו הוי דוקא למול בעצמו כשהוא מוהל ואי אפשר להפטר ממנה על ידי אחר: או לאו דוקא ודי שיחזור אחר מילתו ולא יניחנו ערל בין על ידי עצמו בין על ידי אחרים:
וראוי שתדע שראיתי בדרכי משה (י"ד סי' רס"ד) שהביא בשם הא"ז. וכן במוהר"ם ראקאנטי בפסקיו (סי' תקצ"ב) וגם לרבות השפתי כהן (בח"מ סי' שפ"ב ס"ק ד') שכולם כאחד עונים ואומרים דמי שהוא מוהל אסור ליתן בנו לאחר למוהלו. אלא שהשנים הראשונים קצרו והחליטו דבריהם בלי ראיות. והאחרון האריך בדבורו שעל מה שכתב הרא"ש ז"ל בפר' כסוי הדם וכן האב שחייב למול את בנו ורצה למולו וקדם אחר חייב אבל אם אין האב רוצה למולו כל ישראל חייבין למולו. ובדבור שאמר האב למוהל לא זכה למצוה לחייב לאחר אם קדמו. כתב הוא ז"ל זה לשונו:
ומדברי הרא"ש שהבאתי מוכח דמי שהוא מוהל אינו רשאי ליתן את בנו לאח' למוהלו וחייב הוא בעצמו למוהלו דומי' דכסוי הדם דמי ששפך הוא יכסה. וכן משמע מדברי הרמב"ם ריש הלכות חילה דמצות עשה זו מוטל טל האב תחילה. והכי משמע פשטא דש"ס דקדושין (ד' כ"ט ט"א) דאמרינן התם האב חייב בבנו למולו מנלן? דכתיב וימל אברהם את יצחק בנו. והיכא דלא מהליה אבוה מיחייבי בי דינא למימהליה וכו' וכתבתי זה לפי שראיתי כמה אנשים מכבדים לאחרי' למול את בניהם אף שהם בעצמם יכולים למול ולדעתי הם מבטלים מצות עשה ומצוה גדול' של מיל' ויש לבית דין לבטל הדבר הזה עכ"ל:
הרי דשלשתן לדעת אחת נתכוונו דאסור לאב ליתן לאחר למול את בנו היכא שהוא בעצמו מוהל. ועל הראשונים איני מצטער דאפשר לפרש דבריהם דהאי איסורא דקאמרי לאו משום עשה הוא אלא משום מצוה מן המובחר. דודאי מצוה זו מיוחדת היא לאב יותר מלשאר בני אדם ואיכא משום בזיון מצוה אם לא יעשנה אמנם אם לא עשאה לא עבר טל מצות עשה. דעקר המצוה אינו אלא שלא יניחהו ערל וכיון שנימול על ידי אחר הא לא הניחו. אלא התימא על הש"כ ז"ל שפירש בדבריו דעובר בעשה ובמחילה מכבוד תורתו האי עשה לא ידעתי היכן מפורש דהתורה לא אמרה אלא וכן שמונת ימים ימול לכם כל זכר. וביום השמיני ימול בשר ערלתו ובודאי דמסברא עם האב מדבר כיון שהוא קרוב אצל בנו יותר מאחרים. אבל לא שיהא הוא בעצמו חייב למולו אלא שמצות מילתו מוטל עליו בין על ידו בין על ידי אחר ודי שלא יניחנו ערל. וליכא למימר דאין הכי נמי דמצות עשה על האב לחזור אחר מילת בנו אלא דכשהוא בעצמו מוהל איכא נמי עשה למוהלו בעצמו דאם כן יש חילוק במצוה זו בין אב היודע לשאינו יודע ואיך לא פירש התור' חילוק זה כדפיר' גבי מעשר דביכול חייב להביא הפירות עצמן לירושלים ובאינו יכול כתב ונתת בכסף וגומר. וכל שכן גבי מצות מילה שנכרתו עליה שלש עשרה בריתות:
ועוד דאפילו לדעת הרב ז"ל דמצות עשה היא למול בעצמו את בנו כשהוא מוהל למה עובר בעשה כשנותנו לאחר הא קיימא לן דבכל התורה כולה שלוחו של אדם כמותו חוץ מאותן המקומות שיש בהן ייתורא דקרא כההיא דהפרת נדרים דכתיב אישה יקימנו ואישה יפרנו וכההיא דשאלה בבעלים דכתיב אם בעליו עמו וגו'. וכמו שהשיג הרב ז"ל בעצמו טל מה שכתב הרמ"א גבי פדיון הבן (בי"ד הי' ש"ה סעי' י') דאסור לפדותו  על ידי שליח והביא ראיה מדברי הר"ן פ"ק דפסחי' (בש"כ כתוב פ' כל שעה וצ"ל פ"ק) דיכול לפדות  על ידי שליח ואיך לא הכריע גבי מילה נמי כדברי הר"ן שכתב שם ז"ל ויש מצוה אחרת שאף על פי שמוטלת עליו אפשר להפטר ממנה על ידי אחר כביעור חמץ ומילה ופדיון הבן ודומיהן עכ"ל. ומאיזה טעם בחר בפדיון הבן ולא במילה ואדרבא מאן דאסר הפדיון על ידי שליח היינו משו' דסבירא ליה דאיכא ייתורא דתפדה תפדה. ואי הרב ז"ל לא סבירא ליה הכי כיון דלא מצינו האי דרשה מפורש בש"ס: גבי מילה נמי לא מצינו שום ייתורא דאי מקרא דוימל אברהם האי לאו ציווי היא אלא סיפור מעשה בעלמא והאי דנקטיה הש"ס אינו אלא אסמכת' בעלמא או משום טעמי אחריני שאכתוב לקמן. אלא ודאי דמדברי הרב ז"ל בעצמו נראה דאינו עובר בעשה אם נותנו לאחר:
ואם תאמר והא סוגיין (דפ"ק דפסחים ד' ז' ט"א וב') לא משמע הכי דהא אמרינן התם אמר רב יהודה הבודק צריך שיברך מאי מברך? רב פפי אמר משמיה דרבא אומר לבער חמץ רב פפא אמר משמיה דרבא על ביעור חמץ. בלבער כולי עלמא לא פליגי דודאי להבא משמע כי פליגי בעל ביעור מר סבר מעיקרא משמט ומר סבר להבה משמע. מיתיבי ברוך אשר קדשנו במצותיו וציונו על המילה? התם היכי נימא? נימא למול? לא סגיא דלאו איהו מהיל? אבי הבן מאי איכא למימר אין הכי נמי. ומשמע דאין הכי נמי דלא סגי דלאו איהו ממהיל ולהכי מברך בלמ"ד. אי משום הא לא קשיא דהא על סוגיא זו כתב הר"ן ז"ל דמצות מילה אפשר להפטר ממנה על ידי אחר דמשמע דסבירא ליה דהאי לא סגיא דקאמר הגמ' אינו אלא על מצוה המוטלת על האב לחזור אחר מילת בנו. וכן כתב נמי בעל ספר יד אליהו בסי' נ"א והביא ראיה ממאי דאמרינן בסמוך פסח וקדשים מאי איכא למימר ומשני נמי אין הכי נמי ועל כרחך בפסח וקדשים מותרים הבעלים ליתן לאחר לשחוט דהא בהדיא אמרינן בפסח וכי כל הקהל שוחטים וכו' אלא ששלוחו של אדם כמותו. ואף כי ממשמעות דברי התוספות שם בד"ה לא סגיא וכו' שכתבו אבל המל גרים מברך למול את הגרים שהמברך חייב למול כמו האב המל נראה לכאורה דהאב חייב למול בעצמו את בנו. מ"מ אחר העיון וההשקפה לטובה נראה דאי אפשר לפרש דבריהם הכי דאטו זה המברך המל את הגר עליו מוטל המצוה למול בעצמו והא מצות מילת גרים מוטלת על כל ישראל וכל ישראל לאו מוהלים נינהו אלא ודאי דליכא חיובא אלא להביאו תחת כנפי השכינה על ידי מילה וכל ישראל חייבים לחזור אחר מילתו משום האי חיובא המוטלת עליה' ולהכי המל את הגר מברך בלמ"ד הכי נמי גבי אב כיון דדוקא עליו מוטל המצוה לחזור אחר מילת בנו מברך בלמ"ד. והכי נמי דייק לישנא דרש"י ז"ל שכתב שם בד"ה נימא למול. בתמיה משמע דאותו רופא המל את כל בני העיר צווה למול את התינוק הזה ובדבור שאחר זה כתב וכי לא סגיא דלאו איהו מהיל עליו המצוה מוטלת. והלא על אביו מוטל וכו' ע"כ: וקשה דממה נפשך אי סבירא ליה לרש"י ז"ל דאיכא עשה על האב למול בעצמו את בנו איך אפשר שרופא אחד ימול את כל בני העיר ואי סבירא ליה דליכא עשה איך קאמר דאותו הרופא לא צווה למול את התינוק הזה דמשמט בעצמו הא אפילו אביו אינו מצוה בכך ומאי שנא האב דמברך בלמ"ד מאחרי' דמברכין בעל וליכא למימר דלעולם סבירא ליה דאיכא עשה על האב ואפילו הכי אפשר שרופא אחד ימול את כל בני העיר וכגון דליכא אחר דאם כן ודאי המצוה מוטל עליו דהא כל ישראל מצווין שלא יניחו ערל ביניה' ולמה לא יברך בלמ"ד אלא ודאי דלעולם סבירא ליה דליכא עשה על האב למול בעצמו את בנו ומשום הכי אפשר שרופא אחד ימול את כל בני העיר. והאי אינו מצווה דקאמר לאו למימרא דאינו מצווה למול בעצמו את התינוק הזה דהא אפילו אביו אינו מצווה בכך. אלא רוצה לומר שאינו מצווה לחזור אחר מילתו כמו שהאב מצווה. והיינו דקאמר בדבור שלאחריו וכי המצוה מוטלת עליו כלומר לחזור אחר מילתו והלא על אביו מוטל. ומשום הכי האב מברך בלמ"ד ואחרים בטל:
ותו איכא למידק בדברי רש"י ז"ל בהאי לישנא יתירא דנקט המל את כל בני העיר דלמא ליה למינקט האי לישנא. לימא משמע דאותו רופא צווה למול את התינוק הזה דמה לנו אם הוא מל את כל בני העיר או לא אלא ודאי דנקט האי לישנא לאשמועינן דאע"ג דליכא עשה על האב למול בעצמו את בנו מ"מ יפה כח האב מכח אחרים. שהאב כיון שמצווה לחזור אחר מילת בנו אף כי אינו מלו בעצמו מצווה מיקרי ומברך בלמ"ד. ואחרים אפילו אחד המל את כל בני העיר מברך בעל כיון שלא נצטווה לחזור אחר מילתם:
ועל מה שכתב הש"כ ז"ל דפשטא דש"ס דקדושין הכי משמע יש לתמוה דאדרבא מפשטא דש"ס דקדושין שמעינן איפכא. דהא על מתניתין דכל מצות הבן על האב אנשי' חייבי' ונשים פטורות מביא הברייתא דהאב חייב בבנו למולו וכו' ועל דא שאיל הגמרא למולו מנלן. ותריץ דכתיב וימל אברהם את יצחק בנו כלומר דחיובא דמצוה אינה מוטלת אלא על האב. והא דהביא האי קרא משום דבכל הנך קראי דכתיבי גבי מילה אינו מפורש האב ואפשר לאוקומינהו לבי דינא או לכל ישראל. ואי משום דפשטיה דקרא משמע שאברהם בעצמו מל את בנו הא לאו מלתא היא דאין הכי נמי דכן היה אבל לא מטעם שהאב בעצמו חייב למול את בנו אלא משום מצוה מן המובחר הוא דעבד. או שלא היה שם אחר. אי נמי אפשר לומר דהא דכתיב וימל אברה' לאו למימרא שהוא בעצמו מהליה אלא שנימול על ידי אחר והתורה דברה כלשון בני אדם דמרגלא בפומייהו לומר פלוני מל בנו היום אף על פי שנימול על ידי אחר ולא אתא קרא לאשמועינן. אלא שמלו בן שמונת ימים ולא חש עליו להיותו בן זקונים כמו שכתב הרלב"ג ז"ל בפרשת וירא ולעולם שנימול על ידי אחר ואם תאמר דמסתמא לא היה שם אחר אם כן נחזור למה שכתבנו לעיל שאברהם לא מל בעצמו אלא משום שלא היה שם אחר והרי דבין מפשטא דקרא בין מפשטא דש"ס ליכא שום הוכחה שהאב בעצמו חייב למול את בנו:
ועוד דאמרינן שם בגמרא והיכא דלא מהליה אבוה מחייבי בי דינא לממהליה: קתני מיהת חיובא דבי דינא דומיא דחיובא דאב ואי חיובא דאב הוי למול בעצמו הכי נמי חיובא דבי דינא. וקשיא דמאי שנא בית דין משאר ישראל?  אטו בית דין ודאי מוהלים נינהו? אלא ודאי נקט בית דין משום דיכולת בידם לחזור אחר מי שימולנו ולכוף את מי שיודע ואינו רוצה. דכוותה נמי גבי אב דבנו ברשותו ואין אחרים יכולים למולו שלא מדעתו דחייב לחזור אחר מילתו אף כי ישכור מי שיודע למולו ואינו רוצה:
ועוד בה שלישיה דבתר הכי שאיל הש"ס איהי מנלן דלא מחייבא? ומשני דכתיב כאשר צוה אותו אלהים אותו ולא אותה ובודאי דהאי שאלה בתר חיובא דאב גרירא ובפרק אין מעמידין (ע"ז ד' כ"ז ע"א) אמרינן דלרב. אשה אינה כשרה למול מדכתיב ואתה את בריתי תשמור וגומר. והשתא אי אמרת בשלמא דחיובא דש"ס דקדושין לגבי אב הוי דוקא לחזור אחר מילתו אתי שפיר דלגבי אם נמי דאמרינן דאינה מחוייבת היינו לחזור ולא קשיא מידי לרב דלעולם למול בעצמה אינה כשרה וסתמא דקדושין לא איירי אלא לחזור. אלא אי אמרת דחיובא דקדושין לגבי אב הוי למול בעצמו דכוותה אינה מחוייבת דאמרינן גבי אם הוי נמי שאינה מחוייבת למול בעצמה ושמעינן מינה דחיובא הוא דליכא הא היתירא איכא ואם כו קשיא לרב דאמר דאיסורא נמי איכא ואף על גב דסוף כל סוף האי פירושא דש"כ אתי שפיר אליבא דרבי יוחנן דרוב הפוסקים פסקו כוותיה להיתירא מ"מ כיון דלפי פירושנו אתיא האי סתמא דקדושין אליבא דכולי עלמא למה לנו לדחוק ולומר דפשטיה דש"ס אתיא דלא כרב? אלא ודאי כדאמרן. ועיין שם בתוספות דע"ז ותמצא שבכלל דבריהם דברי:
זאת ועוד אחרת שמלבד הני פירוקין שהבאתי נגד הרב ש"כ מפשט' דש"ס דקדושין עוד מצאתי ראיתי בספר ידן אליהו (סי' נ"א) שהרבה להקשות עליו וסוף דבר העלה דלאו מצות עשה היא שהאב בעצמו ימול את בגו מההיא דאמרינן בשבת (פרק רבי אליעזר דמילה ד' קל"ג ע"א) אמר מר בשר אף על פי שיש שם בהרת ימול דברי  רבי יאשיה הא למה לי קרא דבר שאין מתכוין הוא ודבר שאין מתכוין מותר אמר אביי לא נצרכא אלא לרבי יהודה דאמר דבר שאין מתכוין אסור רבא אמר וכו' ואביי אליבא דרבי שמעון האי בשר מאי עביד ליה. אמר רב עמרם באומר לקוץ בהרתו הוא מתכוין. תינח גדול קטן מאי איכא למימר אמר רב משרשיא באומר אבי הבן לקוץ בהרת דבנו הוא קא מתכוין. ואי איכא אחר ליעביד אחר דאמר רבי שמעון בן לקיש כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים שניה' מוטב ואם לאו יבא עשה וידחה לא תעשה דליכא אחר ע"כ בגמרא: והשתא אם כשהאב מוהל אינו רשאי ליתן המצוה לאחר איך פריך הגמרא דיכול לקיים שניהם האי אינו יכול הוי. ועוד אוסיף קושיא על קושיתו דאדמתרץ הגמרא דליכא אחר תריץ ואימא הכי אי אפשר על ידי אחר כיון דאיכא עשה. ונ"מ דלא פליגי הני תרי סתמי אהדדי אלא על כרחיך דברי הש"כ ליתא. ועיין עוד בספר הנ"ל שלא הבאתי כל דבריו הנה לרוב אריכותן:
והראיה שהביא הרב ש"כ מדברי הרמב"ם ז"ל באמת שלא מצאתי שם שום הכרח לדבריו שהרי הרב ז"ל סתם דבריו וכתב ומצוה על האב למול את בנו ולא פירש אם על ידי עצמו אם על זולתו. וכן בספר המצות מצוה רט"ו לא פירש כלום ואדרבא מדיוק דברי הרב ז"ל בין בחבורו בין בספר המצות שמעינן איפכא דאלו בחבורו אם איתא דהאי מצוה שכתב הרב ז"ל היינו שימול בעצמו איך כתב אחר כך דהיכא דעבר האב ולא מלו בית דין מצווין למולו בית דין כופין אותו מיבעי ליה וליכא למימר דהאי מצוה דקאמר תרתי קאמר חיוב האב בעצמו כשיודע ולחזור אחר מילתו כשאינו יודע וכשכתב בית דין מצווין היינו למי שאינו יודע ואין הכי נמי דכופין למי שיודע. דאם כן היה לו לפרש אימתי כופין ואימתי מצווין. ועוד דלפי זה יש חילוק במצוה זו בין אב לאב ואיך לא פירש התורה חילוק זה כדכתבנו לעיל ואילו בספר המצות ששם הביא ראיה מקרא דוביום השמיני ימול בשר ערלתו הכתובה בפרשת תזריע ואי סבירא ליה להרמב"ם ז"ל דאיכא עשה על האב למול בעצמו את בנו כשהוא מוהל וכפשטיה דש"ס דקדושין כדברי הש"כ למה לא הביא האי קרא דוימל אברהם הכתובה בפרשת וירא שמלבד שהיא מוקדמת איכא נמי גילוי לאב. ואיך הניח דרשא דש"ס והביא קרא אחרינא אלא ודאי דסבירא ליה להרמב"ם דפשטא דש"ס דקדושין אינו אלא לחזור אחר מילתו והאי קרא דוימל אברהם אסמכתא בעלמא היא. ולא נקטיה הש"ס אלא משום חד מהני טעמי שכתבנו לעיל:
ואי דיוקא דש"כ אתיא מההיא (דריש פרק ג') שכתב שם מצו' על האב למול את בנו יתר על מצוה שמצווין ישראל שימולו כל ערל שביניהם. והאי תוספת מצוה היינו שכשהאב מוהל חייב בעצמו למול את בנו וטעות סופר נפל בספרים שכתבו ריש הלכות מילה הא נמי ליתא דהתם אינו אלא נתינת טעם אברכת להכניסו דלדעת הרמב"ם דוקא האב מברך ולא אחר אפילו כשאין שם אב דבשלמא אי הוה קאי אברכת למול היה אפשר לפרש כן כדקא סלקא אדעתין מעיקר' לפרש האי סוגיא דפסחים גבי ברכת מילה וכו' שקדמנו זכרה אלא השתא דקאי אברכת להכניסו במה יפה כח ברכה זו אצל מילה הנעשה על ידי האב יותר מהנעשה על ידי אחר הא אין הדבר תלוי לא בהמצא האב אצל המילה או לא כמו שכתב הרמב"ם בעצמו שם. אלא ודאי דהאי תוספת מצוה דקאמר הרמב"ם ז"ל אינו אלא לחזור אחר מי שימולנו ואפי' בשכר והכי דייק נמי ברכת להכניסו דמשמע בין על ידי עצמו בין על ידי אחר ומעתה אין שום הכרח מדברי הרמב"ם ז"ל לדברי הש"כ ז"ל:
וההיקש שעשה הרב ז"ל ממילה עם כסוי הדם דהתם ודאי השוחט חייב לכסות מדכתיב ושפך וכסה מי ששפך יכסנו היא הנותנת דלא דמי דשאני התם דכתיב ושפך וכסה. אבל הכא מי כתיב מי שהולידו ימולנו ימול כתיב בין על ידי האב בין על ידי אחר:
וההוכחה שהביא מדברי הרא"ש ז"ל הן אמת דלפי הענין משמט דהאי חיובא דקאמר היינו שימול בעצמו אלא דהאי לישנא דרצה ולא רצה דקאמר לא משמע הכי דכיון שתלה הדבר ברצון האב נראה דסבירא ליה דלאו מצות עשה היא וכיון דמדברי הרא"ש ז"ל איכא למידק דבר והפכו פשיטא דליכא שום הוכחה מדבריו לדברי הש"כ.
הא קמן דליכא שום הוכחה דמצות עשה על האב למול בעצמו את בנו כשהוא מוהל. ואדרבא מכל הני ראיות שהבאתי מוכח בהדיא דליכא עשה אלא לחזור אחר מילתו ושלא להניחו ערל. ואם כן בנדון דידן אף כי האב מוכרח לצאת מביתו ביום אסרו חג ורוצה בעצמו למול את בנו ביום טוב שני של גליות אף כי מילה שלא בזמנה היא כיון דאיכא מאן דמתיר אפילו בעלמא. מכל מקום כיון דליכא עשה בדבר אף כי איכא משום מצוה מן המובחר ליכא לספוקי דלדעת האוסרים בעלמא אוסרים נמי כאן כיון דאפשר על ידי אחר דומיא די"ט שני של ר"ה דאסור אליבא דכ"ע (כמו שאכתוב לקמן וכפי הנראה נמי מדברי ה"ה שלא נסתפק אלא בי"ט שני של גליו') והטע' דכיון דמאן דאסר בעלמ' י"ט שני של גליות לאו סברא דנפשיה קאמר אלא משום דסבירא ליה דכל י"ט שני נמי נשנית במשנתינו והאי דנקט ר"ה משום דמתניתין נשנית בארץ ישראל ודאי דליכא לחלוקי ביניהם וכל מאי דאמרינן בענין זה בי"ט שני של ר"ה אמרינן כמי באותן של גליות:
ואי משום דר"ה קדושה אחת אריכתא היא הא לאו מלתא היא דהא בכמה דברים מצינו דשוין הם כגון לענין מכת מרדות. מת ואבלות לקולא ולחומרא כגון תפילין דלא מנחינן בשום י"ט שני מטעם דכל מאי דתקון רבנן כענין דאורייתא תקון. וכ"ש היכא דהוי בשב ואל תעשה כמו שכתב הרשב"א (בסי' ס"א) ז"ל ולענין י"ט שני של גליות או אפילו שלראש השנה ששאלת כיון שעשו אותו כחול לגבי מת מהו בהנחת תפילין מי אמרינן אתי דאורייתא ומבטל דרבנן או לא: תשובה. אסור בתפילין דקיימא לן כמאן דאחר דתפילין מצות עשה שהזמן גרמא היא. ואם נתכוון בהנחתם לשם מצוה בשבתות או בימים טובים עובר משום בל תוסיף וכיון דבימים טובים דאורייתא איכא משום בל תוסיף בימים טובים דרבנן אסור דכל מאי דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון דאי לא. אתו לזלזולי בהו ושב ואל תעשה הוא ופוק חזי מה עמא דבר. ומת שאני דמשום כבודו הקלו וכן נמי לענין מנין שבעת ימי אבלות דרבנן הקלו עכ"ל: ואם כן בנדון דידן נמי דשב ול תעשה הוא פשיטא דאין למולו ביום טוב וקל וחומר הוא דהשתא ומה תפילין דמצותה בכל יום וכיון שעבר היום למחר אין לו תקנה אמרינן דמשום כל מאי דתקון רבנן וכו' לא מנחינן מילה שלא בזמנ' בי"ט שני של גליות דאפשר למחרת י"ט על ידי אחר כיון דליכא עשה על האב למולו בעצמו מיבעיא ואי משום דהני איסורא והיתירא דלעיל מפורשים בדברי רז"ל י"ט שני של גליות נמי למאן דאסר מפורש במשנה כיון דלדידי' לא נקט ר"ה אלא משום שנשנית בארץ ישראל. אלא ודאי דלמאן דאסר אסור לעולם ואין טעם מניעת האב מן המצוה מספיק לדחות תקנת רבותינו ז"ל כיון דאפשר אחר י"ט על ידי אחר:
אמנם כיון שראיתי שהרב ש"כ ז"ל החליט בדבורו שמצות עשה על האב למול בעצמו את בנו (אף כי הקשיתי עליו לפי דעתי בראיות ברורות מ"מ כיון שאפשר שטעיתי בסברתי ואז היה נראה לכאורה דחזר הדין משום דאתי דאורייתא ודחי דרבנן) גמרתי בלבי ואמרתי אלכה נא ואשובה אל אישי הראשון הם דברי הרב ז"ל ולומר דאף אם נאמר כדעת הרב דמצו' עשה היא מ"מ למאן דאסר בעלמא מילה שלא בזמנה בי"ט שני של גליות. בנדון דידן נמי אסור. דהא מילה בזמנה דדחי שבת וי"ט לא אתיא אלא מייתורא דוביום השמיני ואפילו בשבת. הא לאו הכי הוה אמינא דלא דחי מטעם דאין עשה דמילה דוחה לא תעשה ועשה דשבת ויום טוב. ומינה דמילה שלא בזמנה דליכא האי ייתור' ודאי דלא דחי מטעם דאין עשה דוחה לא תעשה ועשה דאי לא תימא הכי אפילו מילה שלא בזמנה לידחי וחזינן דבי"ט שני של ר"ה אף כי ליכא האי טעמא דאין עשה דוחה לא תעשה ועשה כיון דסוף סוף מדרבנן הוא ומכת מרדות יוכיח. מ"מ כ"ט מודו דכיון דקדושה אחת אריכתא היא הוי כאילו עשה ולא תעשה כתיבא ביה אף דליכא אלא מכת מרדות דאי לא תימא הכי לא משתמיט שום פוסק למילף היתירה. י"ט שני של גליות נמי למאן דאסר כיון דסבירא ליה דנשנית במשנתינו הוי כי"ט שני של ר"ה ואי ליכא טעמא דקדושה אחת איכא טעמא דכל דתקון רבנן כעין דאוריית' תקון כמו שכתב הרשב"א ז"ל בסימן הנ"ל גבי מצות תפילין דאף דליכא בי"ט שני ואפילו של ר"ה משום בל תוסיף איכא משום כל מה דתקון רבנן וכו' ואסור. ואם כן בנדון דידן נמי אף דנאמר דמצות עשה על האב למול בעצמו את בנו לא אתי האי עשה ודחי תקנת י"ט של גליות דתקינו רבנן דומיא דמצות תפילין:
ואף על גב דיש לחלק ולומר דתפילין שאני דאי מנחינן להו כל י"ט שני איכא למיחש טפי דלמא אתי לזלזולי בהו מה שאין כן בנ"ד דאינו אלא אקראי בעלמא מ"מ כיון דבעלמא אסרוהו מטעם כל דתקון רבנן וכו' הוי דומיא דשבת וי"ט ראשון דלכולי עלמא לא דחו אפילו בנדון כנדון דידן ובודאי דאסור. דאדרבא זיל לאידך גיסא דלמאן דאמר מצות עשה על האב למול בעצמו את את בנו אי סובר נמי כדברי האוסרים מילה שלא בזמנה בי"ט שני של גליות בנ"ד יודה דיכול האב ליתנו לאחר דומיא דמי שאינו יודע. מי לא פשיטא לן דלמ"ד מצות עשה מוכרח הוא לומר דביכול הכתוב מדבר דאי לא תימא הכי מי שאינו יודע או אפילו מי שיודע ואי אפשר לו לעשותו בלתי שיתעלף היאך יעשה אלא ודאי ביכול הכתוב מדבר. בנ"ד נמי דאיסורא דיום טוב עליה רמיא היינו אינו יכול ומותר ליתנו לאחר כדי לקיים תקנת יום טוב שני של גליות דתקינו רבנן כעין דאורייתא:
ואל תתמה על זה שהרי גבי מתנת שכיב מרע שנחלקו בה אמוראי בגמרא (ב"ב דף קמ"ז ט"א וב') אי הוי מן התור' או מדרבנן מקשינן לרב נחמן דסבירא ליה דמדרבנן הוי והא אמר רב נחמן אע"ג דאמר שמואל המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו מחול ואפילו יורש מוחל. ומודה שמואל שאם נתנו במתנת שכיב מרע דאינו יכול למוחלו אי אמרת בשלמא דאורייתא משום הכי אינו יכול למחול אלא אי אמרת דרבנן היא אמאי אינו יכול למחול ומשני אינה של תורה ועשאוה כשל תורה ע"כ. ופי' רשב"ם ועשאוה כשל. תורה משום טירוף דעתו כדאמרן לעיל ע"כ הרי דאפילו יורש גמור מן התורה אינו יכול לבטלה אף כי אינה אלא מדרבנן. בנ"ד נמי אף כי י"ט שני אינו אלא מדרבנן עשאוהו כשל תורה ולא אתי עשה דמילה דאב דאף כי דחינן ליה אינו אלא בשב ואל תעשה ודחי תקנת י"ט שני דהוי בקום עשה. ועוד דבכמ' מקומות מצינו דרבנן עשו חיזוק לדבריהם יותר  משל תורה. ואם כן ליכא לספוקי בנ"ד דלמאן דבעלמא אסר בי"ט שני של גליות מילה שלא בזמנה דהכא נמי אסור ומלין אותו מיד ביום אסרו חג על ידי אחר. ולא ימתינו עד שיבוא האב דשמא יקראנו אסון וימות ערל. ולכרת דאב נמי איכא למיחש לפי דעת הראב"ד ז"ל וכמו שכתב בעל דבר שמואל (בסימן קל"ב):
וכל זה לא כתבתי אלא לדעת מאן דאסר כפי דברי שאלתינו דכיון דלדידהו יום טוב שני של גליות נמי מפורש במשנתינו ליכא לספוקי דאסור דומיא דיום טוב שני של ראש השנה לכולי עלמא וכדכתיבנ'. אמנ' אי איכא לספוקי הוי לדידן דכיון דטעמא דלא דחינן בעלמא י"ט שני של גליות במילה שלא בזמנה לאו משום דסבירא לן דכן הוא פשטא דמתניתין דאין אנו כדאים להכניס ראשינו בין שני ההרים הרמים האלה הרא"ש והרמב"ם ז"ל. אלא משום דמספקא לן אי פירושא דמתניתין דשבת הוי דוקא ראש השנה כדעת הרמב"ם וסיעתיה. או אפילו יום טוב שני של גליות כדעת הרא"ש וסיעתי' ומספקא אזלינן לחומרא אם כן איכא לספוקי בנ"ד אי סמכינן אסברת הרמב"ם ז"ל דאפילו בעלמא מתיר וימול האב את בנו בי"ט שני או דלמא כיון דבעלמא סמכינן אסברת הרא"ש וכבר פשטא מנהגינו לאיסורא אסו' ונימול על ידי אחר מיד אחר יום טוב לזה נראה לי לומר דודאי כדאי הוא הרמב"ם ז"ל לסמוך עליו אפילו בעלמא אף כי פשטיה דמתניתין לא הוה מסתברא כוותיה וכ"ש בנדון כזה דאיכא טעמא גדולה דביטול עשה המוטל על האב למול בעצמו את בנו וגדולה מזו דלא מיבעיא אי הוה סבירא לן כדעת הש"כ דאיכא עשה על האב למול בעצמו את בנו כשהוא מוהל דאזי איכא טעמא דביטול עשה אלא אפי' השתא דסבירא לן דליכא עשה מ"מ משום מצוה מן המובחר דודאי איכא סמכינן עליו ולא אזלינן בתר מנהגא:
שמעינן מכל הני מילי דכתיבנא דלדעת הרא"ש וסיעתיה דסבירא להו דבעלמא מילה שלא בזמנה לא דחי יום טוב שני של גליות מדין משנתינו בנ"ד נמי סבירא להו דאסור מטעם דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון והוי כאילו עשה ולא תעשה כתיבא ביה ולא אתי עשה דמילה על ידי האב לדחותו דומיא די"ט שני של ד"ה לכ"ע דמשום קדושה אחת אריכתא חשבינן ליה כאילו עשה ולא תעשה כתיבא ביה אף על גב שבחילולו ליכא אלא מכת מרדות כשאר ימים טובי' דרבנן. אמנם לדידן דלא אזלינן לחומרא אלא משום דמספקא לן בפירושא דמתניתין אי הוי כדעת המתירין או כדעת האוסרין. די לנו דניזל בעלמא לחומרא ולסמוך בנדון כזה על דברי המתירין בין משום דאיכא עשה אליבא דמאן בין משום מצוה מן המובחר אליבא דכ"ע וימול האב את בנו בי"ט שני  של גליות קודם שישם לדרך פעמיו ולצדקה תחשב לו להצילו מסכנת דרכים ולהצליחו בשליחותו:
והנה אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת בדין המילה. אשאלה ממנו מענה לספק השני שנסתפק ה"ה בדין בכור שאירע יום ל"א שלו ביום אסרו חג ותיכף ומיד ביציאת יום טוב האחרון הוצרך אביו לצאת מן העיר בשליחות שר העיר אם מותר אליבא דמאן דאסר הפדיון על ידי שליח לפדותו בי"ט האחרון של גליות שהוא יום שלשים כיון שאי אפשר לפדותו ביומו ואיכא משום חימוץ מצוה אם ימתינו עד שיבא האב: וזה החלי בעזר אל חי צור גואלי:
דבר ידוע וברור הוא שדין פדיון בכור תוך זמנו הלכה פסוקה היא דלכתחילה אין לפדותו אפילו על תנאי שיחול הפדיון בזמנו כאשר עיניך תחזינה מישרי' בדברי כל הפוסקים ראשוני' ואחרונים ז"ל ואף כי הרב ב"ח בתשובותיו (סי' קכ"ה) ומוהרש"ל (סימן ז') ובעל גינת ורדים בחלק י"ד כלל ו' סימן י') פסקו דכשעברו עליו כ"ט ימים י"ב שעות ותשצ"ג חלקים דהיינו חדשה של לבנה דמותר לפדותו היינו משום דסבירא להו דחדש דקרא גבי בכור אינו אלא חדשה של לבנה והיינו זמנו. ולעולם דתוך זמנו סבירא להו דאין פודין לכתחילה ואם כן לדידן דקיימא לן כהנך פוסקים דסבירא להו דחדש דקרא גבי בכור אינו אלא שלשים יום מטעמ' דגמרינן חדש חדש ממדבר מה התם ומעלה אף הכא ומעלה ודאי דיום שלשים לא מיקרי חדש ומעלה ופשיטא דלכתחילה אסור דכשאמרו בגמרא (פרק יש בכור ד' מ"ט ע"ב) דלכולי עלמא הפודה את בנו בתוך שלשים והתנה שיחול הפדיון לאחר שלשי' דבנו פדוי היכא דאיתנהו למעות בעין לא אמרו אלא דיעבד. ואם כן אין צורך להביא כאן סוגית הגמרא דבכורו' ומה שדנו עליה הפוסקים ז"ל דהעתקה שלא לצורך היא:
ובדין הפדיון בשבת ויום טוב אפילו בזמנו נמי מצאנו ראינו דלדעת רוב הפוסקי' ורובם ככולם אין למצוא שום תקנה לפדותו ואפילו בשוה כסף משום דסוף סוף מיחזי כמקח וממכר ואף כי היה אפשר לחלק בין פדיון הבן לההיא דתנן (בפרק בתרא די"ט ד' ל"ו ע"ב) לא מקדישין ולא מעריכין וכו' ביום טוב קל וחומר בשבת דאלו בפדיון הבן קצבו ידוע ולית ביה משום מקח וממכר ואלו בההיא דאין מחרימין אין שם דבר קצוב ושמא יבואו להעריך בשבת או יום טוב ואיכא משום מקח וממכר כבר עמד על זה הריב"ש ז"ל (בסי' קנ"ו) וכתב על דברי השואל שנסתפק בזה ובדין הפרשת תרומות זה לשונו:
נראה שהוא אסור ואף על פי שבהפרשת תרומות לא אסרו אלא משום דדמי למתקן התם הוא מפני שאין צריך אלא להפריש ואינו צריך להקנות ולתת לכהן מיד. אבל בפדיון הבן שמקנה לו הסלעים בפדיון בנו זה ודאי דמי למקח וממכר ואף על פי שתרומות שהופרשו כבר מותר לשלחם לכהן בי"ט. התם הוא שאין בעל הבית מקנה לו דבר. שכבר הוא של כהן ואין לבטל הבית בהם אלא טובת הנאה אבל בפדיון הבן אין ההפרשה כלום אבל צריך שיקנה הוא הסלעים לכהן בפדיון בנו ואין קונין בשבת. ועוד אפילו לא יהיה אלא שפורע חובו גם זה אסור ביום טוב אין צריך לומר בשבת כדאמרינן במסכת שבת פרק שואל אדם אמר רב יהודה אמר שמואל בני חבורה המקפידין זה על זה עוברין משום מידה ומשום משקל ומשום מנין ומשום לווין ופורטים חובם ביום טוב וכו' דאלמא כי היכי שגזרו בהלואה שמא יכתוב הכי נמי גזרו בפריעת החוב ועוד שאם הפדיון הוא בסלעים טבועי' העומדות לקנו' בהם אסור לטלטלם בשבת ואם נותן לכהן בעד החמש סלעים דבר הראוי לטלטלו בשבת הרי זה מקח וממכר גמור מלבד פדיון עצמו שהרי הוא חייב לתת לכהן חמש סלעי' וזה נותן לו אותו דבר בחמש סלעים וגם שצריך שיאמר לו בפירוש בפדיון בני גם לפעמים צריך שיאמר בחמש סלעים בפדיון בני ואם לא אמר אלא הילך זה בפדיון בני אין בנו פדוי כגון דלא שוה חמש סלעים דצריך שיזכיר בפירוש בחמש סלעים ושהכהן יקבלנו בכך אף על גב דלא שוי כגון שהוא אדם חשוב שרגיל להתיקר בדבר כזה כגון רב כהנא בטלית אבל גברא אחרינא לא וכמו שמבואר זה בפרקא קמא דקדושין ולכן נראה לי שהוא אסור עכ"ל הרי שלדעתו ז"ל ליכא שום תקנה לפדותו בשבת או י"ט:
ואע"ג שמהר"ר שלום מהאושטרא עשה מעשה לפדות בכור בשבת כמו שכתב הכנה"ג (בשיירי י"ד סי' ש"ה בהגהת ב"י אות י"ו) בשם תשובת מוהר"י מברונא מ"מ כבר כתב עליו שהעולם נהגו כבעל ת"ה והיינו ממה שכתב שם (בסי' רס"ט) ובפסקים וכתבים (סי' רל"ג) דאין פודין בשבת אפילו בזמנו ועיין עוד בתשובו' הרדב"ז ח"א מן הנקראו' חדשות אצלינו (סו' תס"ו) ובתשובות מוהרש"ל (סי' ז') ובספר פרח מטה אהרן (ח"ב סי' פ"א) ובב"ח (סי' קכ"ה) ובספר פנים מאירות (ח"א סי' ג') שלא נחלקו אלא אי מקדימין או מאחרין היכא שאירע זמנו בשב' או י"ט דלדעת קצתם היכא שעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג מקדימין דאז זמנו מקרי ולדעת קצתם לעולם מאחרין ולא מקדימין. אמנם לענין היתירא דשב' וי"ט לא נגעו בה דהא פשיטא להו אחסור ואם כן אחרי רבים להטות בין לענין תוך זמנו בין לענין שבת וי"ט ואסור. והכי נקיטינן:
וראוי שתדע שראיתי אחרי רואי בב"ח בסי' הנ"ל שכתב (בסי' קכ"ב) גבי פדיון בכור שאירע יום ל"א שלו ביום ראשון של ר"ה ז"ל ונראה דאפילו לדעת מהרא"י סי' רס"ט שפסק כשאירע ל"א שלו בשבת דמאחרין עד יום ראשון מודה כאן דמקדימין דהתם ביום ששי אינו כתיקון כו'. אבל הכא כשמאחרין לא יהיה כתיקון שהרי תיכף יהיה צום גדליה ואי אפשר לעשות סעודה. ולאחרו אחר צום גדליה עובר עליו כדאיתא בסוף פ"ק דבכורות אבל בערב ראש השנה אינו מנהג להתענות על כן טוב להקדים לערב ראש השנה ולהתנות שלא יחול הפדיון עד אחר ל"א יום מידי דהוה אנר חנוכה דמקדימין לברך מכיון דלא אפשר בענין אחר הכא נמי לא אפשר מחמת הסעודה שהיא באה לפרסם המצו' ומכל שכן שמהרש"ל פסק לעולם להקדים עכ"ל. ולכאורה נראה מדבריו דסבירא ליה דאפילו שלא עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג מותר לפדותו לכתחילה אף כי הוא תוך זמנו דהא  לא פירש חילוק זה בדבריו כאן וזה הוא נגד מה שכתבנו לעיל בשמו. אמנם אחר החקירה והדריש' בדבריו ז"ל יברר לנו דהא ודאי ליתא:
חדא שהרב בעצמו כתב (בסי' קכ"ה) דלכתחילה כ"ט מודו דאין לפדותו תוך שלשים ואפילו ביום שלשים ואין לסמוך כלל על מה שאומר שיחול הפדיון לאחר שלשים יום וכו' ובסוף דבריו כתב דהיכא שנולד ביום חמישי דחל ל"ח שלו ביום השבת חזינן אם נולד בליל חמישי אז פודין אותו לכתחילה ביום ששי שהוא יום שלשים שלו בשעה שהגיע לבן חדש ומעלה. אבל נולד ביום חמישי דלא הגיע למבן חדש ומעלה עד יום השבת עצמו אז אין פודין אותו ביום ששי אלא ביום ראשון שהוא יום ל"ב שלו. הרי שלא התיר הרב הקדימה אלא דוקא כשעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג דלדידיה זמנו מיקרי כמו שכתבנו לעיל ואי ס"ד דבההיא דראש השנה סבירא ליה דמכל מקום מקדימין אם כן דבריו סתרי אהדדי? דאי משום תקנת סעודה? אטו משום תקנת סעודה עבדינן דלא כהלכתא?:
וליכא למידק נמי ממה שכתב טוב להקדים לערב ראש השנה ולהתנות שלא יחול הפדיון עד אחר ל"א יום דכיון שהצריך תנאי נראה דדבריו ז"ל אפילו כשלא עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג דאי כשכבר עברו זמנו מיקרי ולא צריך תנאי. שהרי (בסי' קכ"ה) כתב דאין פודין לכתחיל' תוך שלשי' אפילו באומר מעכשיו ולאחר שלשים אי נמי באומר לאחר שלשים יום גרידא ואפילו ביום שלשים גופיה אע"פ שהוא מבן חדש ומעלה אין פודין לכתחילה. הרי שהזכיר לשון תנאי אפילו לאחר שעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג כיון דאין פודין לכתחיל' אלא בשע' הדחק ואיך יתיר כאן אפי' כשלא עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג:
ועוד שכתב דאפילו לדעת מוהר"אי וכו' והלא לא עלה על זכרונו של מהר"אי לחלק בין כשעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג לכשלא עברו ואיך נבוא מן הקצה אל הקצה לומר דלדעת מהר"אי דבעלמא לא משגחינן הכ"ט י"ב תשצ"ג יודה בכאן דאפילו כשלא עבר זמן זה מקדימין אלא ודאי דהאי מקדימין דקאמר הב"ח לאו לגמרי קאמר אלא דוקא כשעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג ולא חש לפרשו משום דהכא לא אתא לאשמועינן אלא דאפילו לדעת מהרא"י דבעלמא סבירא ליה דאין מקדימין הכא מודה ולענין הכ"ט י"ב תשצ"ג סמך על מה שכתב (בסי' קכ"ה) והשתא נמי אתי שפיר מה שכתב דאפילו לדעת מהרא"י וכו' כלומר דאפילו לדעת מהרא"י דפליג גבי שבת וסבירא ליה דאין מקדימין אפי' כשעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג מודה הכא דכשעבר זמן זה מקדימין משום תקנת סעודה דאית בה משום הידור וחיבוב מצוה:
ומלבד כל הני ראיות שהבאתי לדברי הרב ז"ל ממה שכתב (בסי' קכ"ה) עוד יש לי ראיה גדולה בעצם (השאלה קכ"ב) ממה שכתב שם בסוף דבריו ומכל שכן שמהרש"ל פסק לעולם להקדים ובכל דברי מהרש"ל שם (בסי' ז') לא יראה ולא ימצא שהתיר הקדימה קודם עבור הכ"ט י"ב תשצ"ג ומאחר שהרב ז"ל הכריע דבריו מדברי מהרש"ל נמצא דסבירא ליה דאין שום התר קדימה קודם עבור זמן זה:
ועוד זה מדבר וזה בא הן הנה דברי הרדב"ז ז"ל בסימן הנ"ל גבי מי שאירע יום שלשי' לפדיון בנו בשב' שהשיב שמאחרין ולא מקדימין ולא השיג על השואל שייסד שאלתו ביום שלשי' דמשמע דסבירא ליה דמכל מקום יום שלשים זמנו מיקרי וקש' דאיך סתם הרב ז"ל דבריו ולא חילק בין עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג ללא עברו כמו שחילקו הנך רבוות' דלעיל? דהא מחלוקת היא במשנה (פרק יש בכור ד' מ"ט ע"א) דתנן מת ביום שלשים כיום שלפניו רבי עקיבא אומר אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן ע"כ ואמרינן בגמרא מאי טעמייהו דרבנן. גמרינן חדש חדש ממדבר מה התם ומעלה אף הכא נמי ומעל'. ור"ע מספקא ליה מדאצטריך למיכתב ומעלה גבי ערכין ולא גמרי ממדבר הוו להו שני כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין או דלמא כי אין מלמדין לעלמא אבל לגופייהו מלמדין ומשום הכי מספקינן לים ע"כ. ופסקו הפוסקים כת"ק דר"ע דסבירא ליה דכשלפניו הוי. והשתא בשלמא לדעת הני רבוותא דלעיל דשאני להו בין היכא שעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג להיכא שלא עברו אפשר לפרש בדוחק דהא דאמרינן במתניתין דיום שלשים כיום שלפניו לאו לגמרי קאמרינן אלא דוקא היכא שלא עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג דטל הרוב כן הוא ולעולם דהיכא שעבר זמן זה זמנו מיקרי. ור"ע מספקא ליה אפילו כשלא עבר זמן זה אי יום שלשים בין חדש מיקרי או. לא אלא לדידיה איך ישרש משנתינו?:
וליכא למימר דסבירא לים דהלכה כר"ט חדא דר"ט לא פירש דיום שלשים זמנו מיקרי. אלא משום דמספקא ליה אי גמרינן  חדש חדש ממדבר קאמר דמספיקא אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן. והיינו דוקא גבי מיתת הבן דאי אפשר בלאו הכי דהא אין שום חיוב לפדותו לאחר מיתה כיון דמספקא לן אי נתחייב בפדיון או לא דהא דאמרינן דכשמת הבן לאמר שלשים אם  לא נתן יתן לאו משום שעכשיו נתחייב בפדיון אלא משום שכבר נתחייב בחייו וזה שנסתפק לן אי כבר נתחייב או לא קאמר ר"ט דמספקא אם נתן לא יטול ואם לא נתן לא יתן אבל כשהבן קיים אף דמספק' לים אי יום שלשים בין חדש מיקרי או לא מ"מ מוד' לת"ק דאין פודין בו ביום כיון דאפשר מיד לאחר שלשים דהוי זמנו ודאי דהיא הנותנ' דהיכא דאיכא ספיקא לא אזלינן בתר ספיקא להניח את הודאי:
ועוד שעל מה שכתב הרמב"ם (בפרק י"א מהלכו' ביכורים הל' י"ז) דחיוב הפדיון הוי משישלים שלשים וכשמת הבן אפילו ביום שלשים אם הקדים ונתן לכהן יחזיר כתב הוא ז"ל בעצמו בספר יקר תפארת אשר לו על הרמב"ם חלק ג' דמחלוקת היא במשנה בבכורות והלכה כחכמים. הרי דסבירא ליה דיום שלשים לאו זמנו מיקרי ואיך לא השיג כאן על דברי השואל? ובדוחק היה אפשר לתרץ דהא דלא השיג על דברי השואל לאו משום דניחא ליה אלא שלא חש להשיב כי אם עיקר שאלתו דהיינו אי מקדימין או לא ולפי שיטתו השיב לו דאף אם היו יהיה יום שלשים זמנו מ"מ אין מקדימין אלא מאחרין דומיא דההיא שכתב הרמ"א (בי"ד עי' ש"ה סעיף ז') בשם תשובת ריב"ש (סי' קל"א) שאין האב יכול לפדות בנו על ידי שליח. ודברים אלו אינם מדברי ריב"ש אלא מדברי השואל ומדלא השיג ריב"ש על דבריו הבין הרמ"א דניחא ליה. וכתב עליו הט"ז שם בסימן הנ"ל דדברי השואל בתשוב' ריב"ש אינם הלכה ולאו מפיו אנו חיים והא דלא השיג הריב"ש משום שלא חש לדבריו. אלא שגם מה שכתב הט"ז שם נראה לי דוחק. סוף דבר דברי הרדב"ז כאן עם הני דהלכות בכורים צריכין נגר ובר נגר דליפרקינהו ומ"מ לנדון דידן לא קשיא לן מידי מדבריו. דאפילו אי סבירא ליה הכו מ"מ מודה דאין פודין תוך הזמן אפילו בחול ובשבת וי"ט אפילו בזמנו. וכיון דאנן קיימא לן דיום שלשים ביום שלפניו ודאי תוך זמנו מיקרי ואין פודין:
הא קמן דמכללות דברי הנך רבוותא שקדמנו זכרם שמעינן דאין לפדות בכור לכתחילה תוך זמנו אפילו בתנאי שיחול הפדיון בזמנו ואפילו בחול ובשבת וי"ט אפילו בזמנו וכן נראה, נמי מדברי ה"ה שדייק בלשונו וכתב גס זאת שאלתי באיש שיש לו בן בכור לפדותו ביום ל"א כדינו ושם גלה דעתו דיום שלשים לאו זמנו מיקרי גם במה שייסד שאלתו אליבא דמאן דאסר הפדיון על ידי שליח הראה לנו בחכמתו דלדעת המתירין ליכא לספוקי דאסור והיינו משום דסבירא ליה דבעלמא אין פודין בי"ט אפילו בזמנו דאי לא תימא הכי אלא שבא להורות דבעלמא תוך זמנו אסור ואפילו בחול כדמשמע ממה שכתב אף אם הוא יום שלשים ולא נקט אף אם הוא י"ט אם כן י"ט דנקט למה לי? הא אפילו בחול נמי איכא למיבעי אי בנדון כזה עבדינן ביום שלשים או לא. ואי קשיא לך אם איתא דנחית אי"ט מאי שנא יום שלשים דנקט אפילו יום ל"א נמי הוה מצי למיבעי? תריץ ואימא דאין הכי נמי אלא דתרתי קאמר ובדרך אם תמצא לומר והכי קאמר אם תמצא לומר דבנדון כזה מותר בי"ט אלו הוה זמנו עדין מיבעיא לן משום תוך זמנו או איפכא אם תמצא לומר דבנדון כזה מותר להקדים בחול עדין מיבעיא לן משום יום טוב ואף כי לשון אף אם הוא יום שלשים לא משמט הכי. אי נמי מעשה שהיה כך היה אף כי לא נתפרש. ומ"מ שמעינן מדבריו דסבירא ליה דבעלמא אין פודין תוך הזמן ואפילו בחול ובשבת וי"ט אפילו בזמנו:
ומעתה אבוא להשיב לנדון דידן דאית ביה תרתי לריעותא איסורא דיום טוב ואיסורא דתוך זמן דאתיין אהדדי ואען ואומר דלעניות דעתי נראה דלא מיבעיא בנדון כזה דאיכא תרתי לריעותא דלא עבדינן אלא אפילו היכא דליכא אלא חד מהנך איסורי נמי לא עבדינן דמהיכא תיתי לן לעבור אחד מהנך איסורי משום איסור פדיון ע"ו שליח הא אפשר לפדיון להיעשות כשיבוא האב. ואי משום חימוץ מצוה האי לאו חימוץ מיקרי דהא לא אמרינן אלא מצוה הבא לידך אל תתמיצנה וזה עדין לא בא אי משום איסורא דיום טוב אי משום איסורא דתוך זמנו וביום אסרו חג דהוי זמנו נמי לא בא דהא אינו נמצא בעיר. הגע עצמך שנולד בכור פטר רחם לאדם שהיה חוץ לעיר והודיעוהו יום לידתו ואי אפשר לו לבא לעיר לפדותו בזמנו הכי נמי אמרינן דמחמיץ מצוה הוי? הא ודאי ליתא דמסברא לא מיקרי מחמיץ מצוה אלא מי שיש בידו לעשות ואינו עושה הכא נמי אע"פ שעכשיו שהגיע זמנו חלף עבר הלך לו מ"מ כיון שמוכרח הוא לצאת תיכף ביציאת י"ט ולא סגיא בלאו הכי דהא לאו יציאת רשות היא ודאי דלא בא לידו מיקרי ולאו חימוץ מצוה איכא ואי נמי איכא חימוץ מצוה מאי רבותי' דהאי איסורא מהאי איסורא וכל שכן היכא דאיכא תרתי לגבי חד ואדרבא בהנן אילא רבותא טפי דתרוויהו בקום  עשה נינהו וההיא דחימוץ מצוה אינו אלא בשב  ואל תעשה:
ואי משום דלענין איסור יום שלשים איכא מאן דמתיר כשעברו הכ"ט י"ב תש"צג  ולענין איסור י"ט איכא מאן דעבד הלכה למעשה לפדות ואפילו בשבת ואם כן בנדון דידן נמי סמכינן אהנך רבוותא כיון דאיכא חימוץ מצוה?  הא נמי ליתא חדא דבנ"ד לא הוזכר שכבר עברו הכ"ט י"ב תשצ"ג: ועוד דאפילו אם תמצא לומר דבהכי עסיקינן הא מאן דמתיר כשעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג לא התיר בי"ט אפילו בזמנו ומאן דעביד מעשה בשבת לא עבדא אלא משום דזמנו הוה וכדי שלא להחמיץ את המצוה ולא התיר להקדי' בערב שבת משום דחמירא ליה איסור תוך זמנו מאיסור שבת דאינו אלא משום דמיחזי כמקח וממכר. ואיך ניקום אנן ונסמוך אהנך רבוותא כוון דמכל מקום עבדינן דלא כמאן דאי לדעת המתירין ביום שלשים אחר שעברו הכ"ט י"ב תשצ"ג תקשי ליה איסורא די"ט דלדידיה אפילו בזמנו אסור וכ"ש שלא בזמנו. ואי לדעת המתיר בשבת תקשי ליה איסורא דיום שלשים דלדידיה אפילו בחול אסור וכ"ש בי"ט? ובלאו הכי ליכא שום צד להתיר ואפילו היכא דליכא אלא חד איסורא דכיון דלדעת רוב הפוסקים יום שלשים תוך זמנו מקרי. ובשבת וי"ט אפילו בזמנו אין פודין. אחרי רבים להטות ולא סמכינן אשום היתירא בין היכא דליכא אלא חד איסורא בין היכא דאיכא תרתי כנדון דידן וימתינו לדעת מאן דאסר הפדיון על ידי שליח עד שיבוא האב. ומשום חימוץ מצוה ליכא למיחש מן הטעמים שכתבנו לעיל:
ומאחר שהוכחנו לדעת מאן דאסר הפדיון  על ידי שליח דאפילו היכא דליכא אלא חד איסורא וכל שכן היכא דאיכא תרתי כנדון דידן לא דחינן שום חד מהנך איסורי לפדותו קוד' שילך האב לדרכו אלא מאחרינן פדיונו עד שיבוא האב. ממילא שמעינן דלדעת המתירין הפדיון  על ידי שליח דלא עבדינן ולא מאחרינן אלא מיד ביו' אסרו חג יפדו אותו על ידי שליח והכי נקיטינן להלכה אלא דאם יש שהות בליל יציאת י"ט לפדותו ע"י האב נראה לי דכיון דבכל המצות אמרינן מצוה בו יותר מבשילוחו טוב לעשותו אז מעתה מאחר שכבר עברו השלשים ואפשר על ידי האב ועיין בספר גינת ורדים (בחלק י"ד כלל ו' סימן י') שכתב שמנהג מצרים לפדות לעולם בליל ל"א שלא להחמיץ את המצוה והוא ז"ל הסכים עמהם. וכל שכן בנדון דידן דאיכא תרתי הא דזריזים מקדימים למצות ואיכא נמי הא דמצוה בו יותר מבשילוחו ובזכות זריזותו ה' יגן בעדו ויביאהו בשלום אל ביתו:
העולה מכל האמור שבדין מילה שלא בזמנה ביום טוב שני של גליות שנסתפק בה ה"ה אי הני רבוותא דאסרי בעלמא יתירו בנדון דידן לקיים העשה המוטלת על האב למול בעצמו  את בנו ודאי לא יתירו. חדא דליכא עשה כמו שהוכחנו ואם תמצא לומר דאיכא עשה כיון דלאו מסברא אסרי אלא מטעם דסבירא להו דאיסור' נשנית במשנתינו דשבת לא אתי האי עש' דמילה ודחי תקנת יום טוב שני של גליות דתקינו רבנן כעין דאורייתא דהוי כאילו עשה ולא תעשה כתיבא ביה דומיא די"ט שני של ר"ה לכ"ט דאף כי קדושה אחת אריכתא היא סוף סוף אינו אלא מדרבנן דהא לית ביה אלא מכת מרדות ואפילו הכי סבירא להו דלא דחי ולא אמרינן אתי דאורייתא ודחי דרבנן אלא דלדידן דבעלמ' לא דחינן משום דמספיקא אזלינן לחומרא. בנדון דידן כדאי הוא הרמב"ם וסיעתיה לסמוך עליהם אף כי לא יהיה אלא משום מצוה מן המובחר שהאב בעצמו  ימול את בנו ובדין הפדיון נמי ליכא שום היתיר' לעשותו לכתחלה ביום שלשים אפילו בחול.. ובשבת וי"ט אפילו בזמנו. וכל שכן בי"ט שהוא יום שלשים כנ"ד בין למאן דאסר הפדיון על ידי שליח בין לדעת המתירין אלא דלדעת האוסרין ימתינו עד שיבא האב. ולחימוץ מצוה ליכא למיחש בין מטעם שעדין לא באה לידו בין מטעם דהני איסורי תרווייהו בקום עשה. וחימוץ מצוה אינו אלא בשב ואל תעשה ומטעם זה נמי אי אפשר לומר שבנדון דידן יודה דנפדה  על ידי שליח כיון דפדיון על ידי שליח נמי הוי בקום עשה ולדעת המתירין מיד ביום אסרו חג פודין אותו. ובין למר ובין למר אי איכא שהות בליל יציאת יום טוב לפדותו ע"י האב טב למיעבד הכי מלמעבד על ידי שליח: זהו הנראה לעניות דעתי להלכה וגם למעשה אם יסכים  עמי הרב המורם היושב על כסא ההוראה ה'  יאריך ימיו ושנותיו בחברת נות ביתו ובניו ואחיו וכל אשר לו ויזכרם לשנה הבאה עלינו לשלום לחיים טובים מזונות ופרנסה טובה השקט ובטח יהיה בימיו ובימינו בביאת משיח צדקנו בעגלא ובזמן קריב אמן:
כה דברי החותם ביום שנכפל בו כי טוב לחדש אלול בסדר ובשנת ככל מצותך אשר צויתני לפ"ק:
הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבינטי הויז פון דיא נייאי גאס