שאלה יד קיימא לן דימי החתנות. הרי הן כרגל ומי שמת לו מת בתוך אותן הימים משלים ימי המשתה. ואח"כ נוהג ימי האבלות אלא דלענין שלשים נפל מחלוקת בין הפוסקים דלהרמב"ם וסיעתו לא דמי לרגל ומותר בגיהוץ ותספורת ומתחיל למנות מיום ראשון ש אבלות ואילך. ולהראב"ד שהשיג על רבינו וזה לשונו ולמה לא יעלו ימי המשתה למנין שלשים כרגל. נראה דדעתו ז"ל שאסור בגיהוץ ותספורת ומתחיל למנות מיום קבורה כרגל וכיון שכן מבעיא לן השתא דחתן שבא לו בתוך אותן הימים שמועה קרובה ולאחר המשתה נעשית רחוקה מאי. דאפילו את"ל דלדעת הרמב"ם וסיעתו אינו נוהג אלא יום א' לדעת הראב"ד מאי. מי אמרינן כיון שלענין שלשים חל עליו האבילות מיום שמועה: מדאסר בגיהוץ ותספורת חל נמי לענין שבעה ונוהג לאחר ימי המשתה שבעה ומשלים השלשים מיום השמועה או דילמא כיון שבאותם הימים לא נהג שבעה נעשית רחוקה ואינו נוהג אלא יום א' ואין לומר דכיון דלדעת הראב"ד הוו כרגל לכל מילי וכשם שברגל אם נעשית רחוקה אינו נוהג אלא יום א'. אף בנ"ד כן דשאני רגל דאינו אסור מטעם אבלות. אלא מטעם שלא יכנסו מנוולים.. ואדרבא תקנה היא לו. שהתירו חכמים שיהיו ומי הרגל עולים למנין שלשים דכיון דמן הדין אסור משום רגל. לא היה לו למנות שבעה ושלשים אלא מי"ט אחרון דדל מהכא איסורא דרגל מאן לימא לן דהקובר מתו ברגל לא יהא מותר בתספורת וכיון שכן לא חל עליו ברגל איסור אבלות כלל ומדהא ליתא: הא נמי ליתא מה שאין כן בנ"ד דאין איסורו אלא משום אבלות. וחל עליו איסור מיום השמועה ואת"ל דדעתו ז"ל. כפי מה שהנחנו בצד השני עדין מבעיא לן מה יהיה משפט אותן הימים שבתוך השלשים לתספורת: ובהיות שרעיוני יבהלוני ומחשבותי נוהים ורוהים. לידע איזה דרך ישכון אור גזרתי וגמרתי בלבי אעלה על כמו"תי א"ב בחכמה ובדעת. ובכל מלאכה. שואל ומשיב כהלכה אריא שבחבורה אוצר התורה. וצרור התעודה. מפלפל ביושר ומדבר בכושר. לו זרוע עם גבורה ללחום במלחמתה של תורה אחד המיוחד מבני עליה מהיושבי' במלכות ראשונה. לו נאה ולו יאה לשבת בישיבת אנשים חכמים יקרים ונעימים זה סיני ועוקר הרים. בר אוריין ובר אבהן. החכם השלם היושב על מדי"ן כמוהר"ר דוד נר"ו בן לאותו צדיק שלם בכל מדה טובה ומעולה לו נוה תהלה. אשר בחכמתו הרמה הוציא לאור כל תעלומה ה"ה החכם השלם כמהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל. אשר על הכל יבא דברו הטוב ויחוה דעתו הרחבה ומאת ה' תמ"ש:
תשובה קול דודי הנה זה בא תלא זה שמואל השוכן בהיכל ה'. שדחק ונכנס לפני ולפנים ועלה במעלות אח"ז תוך הג"ן אשר בו עץ החיים ויקח חכ'מה וכל א"ב מלאכה דאשר"ה תורה. וכגבר חכם ועוז. כי אין עוז אלא תורה גבר והער"ה ובא עליה כדרכה ושנא"ה ויגדל שמואל כי בדרך ישרה קדם ליבו"נא לחידו"דה ובהוויות דרב ושמואל כשור"י מכש"רה והכי קת"ני כדתני תנא דבי שמואל וידו פר"ש ש"ר במלתא בטעמא לדרוך קסת"ו כאוה"ב באר"ש שפתיו ובעט"ו ע"ט דודים. לשאול שאלתא ערוכה ב'קול ושמורה שואל כענין להסיק שמעתתא אליבא דהלכתא ה"ה החכם הנעלה לשם טוב ולתהילה. פלפלא חריפא כאבימי ועיפא דורש טוב לעמו כשמואל בקוראי שמו. שמו נאה לו והוא נאה לשמו. כי זה שמו אשר יקראו לו, שמו'אל מינדיס די סולה נר"ו:
או"ר כי יהל באור יקרות ואמירות טהורות. אשר דעתי נבהלה מאד כי על ג'"בי רח"ש רחש"ים. להוציא לאור תעלומה ותלה אר"ש על בלימ"ה. לעת עתה שקפץ עלי זקנה ומילתא מיני אזדא וידי רפו מק"ן קולמוסא ודעתי קצרה. מלירד בעמקה דדינא ולהסיק שמעתתא אליבא דהלכתא. ומי מוהו מורה דבקי הוא כשמואל בדיניו כל רז לא אניס ליה. אלא שמרוב ענוותנותיה רצה לעמוד על דעתי הקצרה קל"ה כמו שהיא. וכיון שכל מצותו עלי חובה. לא יכולתי להתאפק ולעצור כח לעשות כל רצונו וחפצו. ולכן פניתי מכל עסקי ואת קס"תי נתתי בעני"ן להשיב מפני הכבוד כפי מה שיעלה מצודתי היום והלא כה דברי:
טרם אענה מענה לשון וטרם אח"לה להשיב לענין דינא הנדרש ולדבר על צדדי השאלה אשר צידד החכם השואל נר"ו על האי דפליג הראב"ד עם הרמב"ם ז"ל. שהשיגו על מה שכתב בחתן שמת לו מת בתוך יחי חופתו. שלענין גזרת מנין השלשים. אינו מונה. כי אם לאחר ימי המשתה וכו'. דלמה לא יעלו יחי המשתה. למנין שלשים כימי הרגל אשר על ההשגה הנ"ל. יסד ה"ה הנ"ל. כל בנין צדדי שאלתו. ראיתי להקדים בתחילה פלוגתא ימי הרגל. שהרמב"ם וסיעתו ז"ל סברי שאינו נוהג בהם דבר מדברי אבלות כל עיקר. והרמב"ן והרא"ש ז"ל וסיעתייהו סוברים דצריך לנהוג בהם דברים שבצינעא. ובתוך ימי החתנות כולם שוים לטובה ומסכימים. שאין החתן נוהג בהם שום דבר מדברי אבלות. ושאין הפרש ביניהם מימי הרגל לימי החתנות. כי אם לענין גזרת מנין השלשים. שימי הרגל מפסיקין ועולין. וימי החופה מפסיקין ואינם עולין. ואחר שנדע טעמם על מה סמכו לעשות זה ההפרש בין אלו לאלו. נעמוד על האי פלוגתא תניינא. דאיכא בין הראב"ד והרמב"ם ז"ל ועל השגתו הנ"ל שהשיגו על ענין גזרת מנין השלשים לחתן בימי חופתו. דלמה לא יעלו לו ימי המשתה למנין השלשים כימי הרגל. ואחר שנפרש הטעם שהכריחו להראב"ד ז"ל להשיג ההשגה הנז"ל. בנקל יצא לנו. תשובה שלמה וניצחת על מה שנסתפק החכם השואל נר"ו טל חתן שבא לו תוך ימי חופתו שמועה קרובה שמת לו מת שחייב להתאבל עליו. ולאחר ימי המשתה נעשית רחוקה. מה יהא משפטו לדעת כל א' וא' מהרבנים הנז"ל. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
עיקרא דהאי מלתא דמי שמת לו מת בתוך הרגל איתא בריש מסכת כתובות (דף ד' ע"א) דאמר התם ר' יוחנן וז"ל אעפ"י שאמרו אין אבלות במועד אבל דברים שבצינעא נוהג ע"כ:
ועל המימרא הנז"ל של ר' יוחנן הוא שנפל המחלוקת בין הרמב"ם וסיעתיה. והרמב"ן וסיעתיה דהנה הרמב"ם ז"ל במקום שאמר אע"פי שאמרו אין אבלות במועד וכו' היה גורס שבת במקום מועד (דהיינו אעפ"י שאין אבלות בשבת אבל דברים שבצינעא נוהג) ולכן גזר אומר בפרק י' מהלכות אבל שבשבת נוהג דברים שבצינעא ושעולה למנין שבעה ואינו מפסיק וכו' ע"כ: ומה גם שכן מצינו בפ' אלו מגלחין דתנן שבת עולה ואינו מפסיק ע"כ: אבל בימי הרגל כתב שאינו נוהג בהם שום דין מדיני אבלות כלל דמשמע אפילו דברים שבצינעא שכן כתב שם בהלכה ג' וז"ל הרגלים וכן ר"ה ויו"הך. אין דבר מדברי אבלות נוהג בהם ע"כ: ושם באותו פרק הלכה ט' כתב עוד וז"ל הקובר את מתו ברגל לא חלה עליו אבילות כלל ואינו נוהג אבלות ברגל אלא אחר הרגל מתחיל למנות שבעה ונוהג בהן כל דברי אבלות ומונה שלשים מיום הקבורה ונוהג בשאר השלשים כל גזרות השלשים עכ"ל:
הרי מוכח מכאן שלדעתו ז"ל אין שום דבר של אבלות נוהג בימי הרגל. אפילו דברים שבצינעא שהרי תרתי קאמר. לא חלה עליו אבלות כלל ואינו נוהג אבלות ברגל וכו'. דאתא לאשמועינן שאפילו דברים שבצינעא אינו נוהג בהם ודוק:
ועוד ראיה ממה שכתב בפרק י"א שכתב שם וז"ל ואעפ"י שאין אבלות במועד קורע על מתו במועד וחולץ כתיפו ומברין את האבלים וכו' עכ"ל: דמשמע דוקא אלו. אבל שאר דברים אפילו בצינעא אינו נוהג  וזה פשוט:
אמנם הרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם והביאו מרן ז"ל בכ"מ בפ"י מהל' אבל הלכה ג' וז"ל יש כת מן החכמים דסוברים כדברי רבינו וטעמם משום דהא דקאמר בריש כתובות (דף ד') וז"ל מסייע לר' יוחנן דאמר ר' יוחנן אעפ"י שאין אבלות במועד. אבל דברים שבצינעא נוהג והיא השמועה האמורה בפ' אלו מגלחין (דף כ"ד ע"א) וז"ל אביי אשכחיה לרב יוסף דפריס סודרא ארישיה בשבת אמר ליה לא סבר ליה מר שאין אבלות בשבת אמר ליה הכי אמר ר' יוחנן דברים שבצינעא נוהג והם מפרשים. דדוקא בשבת כיון שהוא עולה ואינו מפסיק הנהיגו בו דברים שבצינעא אבל ברגלים שמפסיקין ואינם עולין לדברי הכל אינו נוהג לא בצינעא ולא בפרהסיא עכ"ל של הרמב"ן ז"ל: וכתב עלה מרן ז"ל שם וז"ל ונראה מדבריו שהיו גורסין בההיא דר' יוחנן דמסכת כתובות שבת במקום מועד. והרמב"ן ז"ל חולק טל סברה זו. והאריך לטעון עליה והטלה שדברים שבצינעא נוהגים במועד וכן פסקו רבותינו בעלי התוספות והרא"ש ז"ל בריש כתובות וכתבו שכן פסק בעל הלכות גדולות וכו'. ולענין הלכה נקטינן כוותייהו שרבים נינהו ומה גם כי דברי בעל הלכות גדולות שדבריו דברי קבלה נינהו סבר כוותייהו וכו' עכ"ל: וכתב עוד הרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם (דף ע"ד) וז"ל ואנו סומכים על דברי הראשונים שדבריהם דברי קבלה וכ"ש שהגירסא הכתובה בכל הספרים הוא במועד עכ"ל:
הרי לך שכל מחלוקותם של הרמב"ם והרמב"ן וסיעתייהו ז"ל אינו אלא כי אם על שינוי גירסת האי מימרא של ר' יוחנן שהרמב"ם ז"ל וסיעתיה גרסי שבת במקום מועד הילכך גזרו שדוקא בשבת נוהגים דברים שבצינעא: אבל לא במועד. והרמב"ן וסיעתיה גרסי מועד במקום שבת הילכך סברי שבמועד צריך לנהוג דברים שבצינעא ועל גירסתם הנ"ל. יסד כל א' מהם יסודותיו כדי לעמוד כל אחד בסברתם הנז"ל וכדכתיבנא:
ולענין הלכה כתב מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף בי"ד שכיון שהתוספות והרא"ש ז"ל פסקו כהרמב"ן ז"ל וכתבו שם שכן פסק הרב בעל הלכות גדולות שנקטינן כוותייהו שרבים נינהו ומה גם שדברי הרב בעל הלכות גדולות הם דברי קבלה וסבר כוותייהו וכו' עכ"ל:
ואע"ג שמדבריהם ז"ל נראה לכאורה שהרא"ש ז"ל סבר כסברת הרמב"ן בכל מכל כל וכדכתב שם ג"כ ריב"ה בנו ז"ל אחר שהביא דברי הרמב"ן וז"ל וכן כתב אדוני אבי הרא"ש ז"ל שלכאורה נראה שעל כל דברי הרמב"ן כתב כן הרא"ש ז"ל:
אמנם אין הדבר כן. שהרי מצינו שהרא"ש ז"ל חולק על הרמב"ן. וסבירא ליה שברגל מותר בדברים האסורים משום אבל וכמו שכתב ריב"ה בנו ז"ל עצמו בי"ד בסי' שצ"ט וכדבעינן למימר לקמן שלא הסכים עם הרמב"ן. כי אם דוקא באותם הדברים שהם אסורים מדין הרגל עצמו כגון גיהוץ ותספורת אבל בשאר דברים מתיר וכו', וכדכתב הרב בעל הפרישה ז"ל בי"ד בסי' שמ"ב ס"ק א' שהטעם שכתבו שם בגמ' שימי הרגל עולין למנין שלשים הוא משום שברגל נמי אסור בגיהוץ ובתספורת וכדפיר"שי ז"ל שם ע"ש:
אמנם הרמב"ן ז"ל בס' תורת האדם. פליג על זה וכתב וז"ל ולא מתורת רגל לבד אסור בהן אלא אף מתורת אבל שהרי מתורת הרגל מותר ללבוש בגדים מגוהצין חדשים ולבנים ונוטל צפרניו במספרים ושמח שמחת מרעות והבא ממדינת הים ומבית השביה ומשאר דרכים שמנו חכמים מותרים לספר ולכבס ומדין אבלות אסורים בכולם כמו בחול שהוא אסור בתספורת ובגיהוץ בין לכבס בין ללבוש ואפילו הבא ממדינת הים ומבית השביה ואסור בשמחת מרעות ובנטילת ציפרנים וכו' ע"כ: והביא ראיה לדבריו מדאמרינן בגמ' בפרק אלו מגלחין (דף י"ג ע"ב) וז"ל לענין שבעה לא קא מבעיא לי שאין הרגל עולה למנין שבעה דלא נהג מצות שבעה ברגל וכדפר"שי ז"ל שם וז"ל. דהא ברגל אסור בתספורת וכיבוס ע"כ: ואם תאמר שאין אבלות חל עליו ברגל אלא שהוא נוהג בהם מפני הרגל דברים שכל אדם אסור בהם. מה מצות שלשים נמצא בהם. כדי שיטלו למנין שלשים והרי במצות שבעה נמי שנוהג קצת ברגל. שאינו מכבס כסותו במים ורבים מתעסקים בו כדין אבל ואפילו הכי כיון דלא נהוג במצות שבעה כדינו. אינו עולה. אלא שמע מינה אבל נמי נוהג בהם וכל גזרת שלשים עליו ותימה על עצמך שהוא נוהג במצות שלשים כמנהגו בחול. וטעמא דמילתא מפני שהם מצות ל"ת ומדין הרגל נמי נוהג במקצתן הילכך כשנוהג בכולן באבלותו. אין אבלותו מתפרסמת עליו לפיכך אמרו שעולין למנין שלשים דקא נהג גזרת שלשים ברגל כולו כדינו בחול ואינו עולה למנין שבעה. לפי שאינו נוהג ברובן כל מצות שבעה וכו' עכ"ל:
אמנם הרא"ש ז"ל אינו מסכים עם הרמב"ן ז"ל כי אם באותם הדברים שהם אסורים לו מתורת הרגל שכן כתב ריב"ה בנו ז"ל עצמו שם בסי' הנ"ל וז"ל ומדברי אדני אבי הרא"ש ז"ל נראה שאינו אסור כלל: מתורת אבלות אלא בדברים האסורים לו מתורת הרגל אבל מ"מ עולין לו למנין שלשים כיון דעכ"פ נוהג בהם איסור וכו' עכ"ל:
וזה הוא מאי דכתיבנא לעיל בשם הרב בעל הפרישה ז"ל שהרא"ש ז"ל איננו מסכים עם סברת הרמב"ן בכל מכל כל כי אם דוקא באותם הדברים שאסורים לו מתורת רגל אבל בשאר הדברים דהיינו שאם היו לו כלים מגוהצים מקודם המועד. פליג עליה וסובר שמותר ללבשן במועד אעפ"י שהוא בתוך השלשים וכן היוצא מבית האסורים: ומבית השביה. והבא ממדינת הים שמותר לגלח במועד. אעפ"י שהוא בתוך השלשים נגד סברת הרמב"ן שסובר שכל זה אסור לאבל. וכדפירש ריב"ה בנו ז"ל שם בסי' שצ"ט וכדכתיבנא:. ומרן ז"ל כתב שם וז"ל נראה שלמד כן הרא"ש מדכתבו בפרק אלו מגלחין שהטעם שאין שמיני עצרת מבטל גזרת שלשים לקובר מתו בתוך החג היינו משום דלא נהג הלל דין שלשים אע"ג שגיהוץ ותספורת אסורים במועד מ"מ מטעם אבלות איהו לא נאסר: ולענין הלכה נקטינן כדברי הרמב"ן ז"ל שהרי הם נכוחים בטעם וראיה וכו' עכ"ל: וכן פסקו בשלחנו הטהור בסי' הנ"ל ואחריו נטו רמ"א ז"ל בעל ההגהות. והרב בעל הלבושים ז"ל בסי' הנ"ל ע"ש.
אמנם הרב בעל משאת בנימן ז"ל בסי' ע' חלק על מרן והרמב"ן ז"ל וסיעתייהו והקשה על דבריהם. והעלה כסברת  הרא"ש ז"ל באמרו שכן כל המחברים כתבו בהדיא שהטעם שימי הרגל עולין למנין שלשים הוא משום דנוהג בהם דין גיהוץ ותספורת שהוא דבר שאסור מחמת הרגל. וכדכתב רש"י ז"ל בשמעתתא דימי הרגל עולין למנין שלשים משום דקא נוהג מצות שלשים ברגל דהיינו איסור גיהוץ ותספורת דמשמע דאבל ברגל אינו אסור בכל דיני האבלות. כי אם דוקא בגיהוץ ותספורת לבד:
ועוד שכן הר"ן ורבינו ירוחם בנתיב כ"ח ח"ג כתבו שאינו נוהג בימי הרגל שום אבלות מדין שלשים רק גיהוץ ותספורת לבד שהוא מדין הרגל וכו' והילכך אין לנו אלא כמו שכתבו הרא"ש והר"ן ורבינו ירוחם שכיון ששלשתם מסכימים לדעת א'. הרי הם רבים ובתראי נינהו ושבלי ספק שהלכה כמותם. והרב ב"י שלא הביא אלא דברי הרא"ש אפשר שלא ראה ולא ידע דברי הר"ן ורבינו ירוחם. שמסכימים עה הרא"ש ז"ל שאם היה רואה ויודע דבריהם אפשר שהיה פוסק כוותייהו וכו' ואע"ג שרמ"א והרב בעל הלבושים ז"ל. הסכימו לדברי הב"י אין ראיה מהם כלל. מפני שהם סמכו על דברי הרב ב"י ולא בדקו אחריו ושאילו היו רואין דברי הר"ן ורבינו ירוחם ז"ל ושאר הראיות שהביא הוא ז"ל לעיל לא היו מסכימים עמו וכו' עכת"ד:
הרי לך שלענין דין אבילות למי שמת לו מת תוך ימי הרגל איכא ג' סברות חלוקות שלסברת הרמב"ם וסיעתיה ז"ל. אינו נוהג בהם כלל שום דין מדיני אבלות ואפילו דברים שבצינעא כדכתיבנא:
ולסברת הרמב"ן וסיעתיה ז"ל. צריך לנהוג בימי הרגל. כל דברי אבלות. הנוהגים במצות גזרת שלשים כמנהגו בהם בחול:
ולסברת הרא"ש וסיעתיה ז"ל. אינו צריך לנהוג בהם. כי אם אותם הדברים שנוהגים בהם משום איסור הרגל. דהיינו גיהוץ ותספורת. שכיון שדברים הללו. נוהגים ג"כ במצות גזרת שלשים לאבל. עולים לו למנין שלשים כדכתיבנא:
נמצא שלסברת כולם ז"ל מלבד סברת הרמב"ם וסיעתיה כיון שסוף סוף נוהג בימי הרגל מקצת הדברים שנוהגים ג"כ במצות גזרת השלשים אע"ג שהם אסורים משום הרגל. עולים לו למנין השלשים וכדכתיבנא:
ומעתה נבא לבאר ג"כ דין האבלות לענין החתן שמת לו מת בתוך ימי חופתו דהנה הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מהלכו' אבלות הלכה ז' כתב וז"ל שבעה ימי החתנות הרי הן כרגל ומי שמת לו מת בתוך ימי חופתו אפילו אביו ואמו משלים שבעה ימי המשתה ואחר כך נוהג שבעה ימי אבלות עכ"ל: וטעמא דנוהג שבעה ימי המשתה ברישא אפילו למאן דאמר שאבלות יום ראשון הוא דאורייתא הוא משום דב"ד יכול לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה ע"כ: עוד כתב שם הרמב"ם ז"ל בפרק י' ששבעה ימי החתנות הרי הם כרגל ע"כ: וטעמו הוא כמו שכתב מרן ז"ל שהוא משום הא דשנינו גבי מצורע וז"ל וכן לחתן נותנים לו כל ימי החופה לו ולכסותו וכו' וכן ברגל נותנים לו כל ימי הרגל ע"כ:
הרי שהשוה החתן לרגל לכן להרמב"ם וסיעתיה ז"ל כשם שס"ל שבתוך ימי הרגל אינו נוהג בהם שום דבר מדברי אבלות ואפילו דברים שבצינעא כך סבירא להו שה"ה בשבעה ימי החתונה שאינו נוהג בהם שום דבר מדברי אבלות ואפילו גיהוץ ותספורת סבירא להו שמותר לו לאבל בימי חתונתו וכדכתיבנא:
ובדין זה של שבעה ימי החתונה: כל הפוסקים ז"ל שוים. ומסכימים עם הרמב"ם ז"ל שאין לנהוג בהם החתן. שום דבר מדברי אבלות. ומהטעם שכתב הרמב"ן ז"ל בפי' שכל שבעה ימי המשתה מותר החתן. אפילו בגיהוץ ותספורת משום דכתיב מלך ביופיו תחזינה עיניך וחתן דומה למלך וכו' ע"כ: וכן הביאו ריב"ה ז"ל בשמו. ופסקו מרן ז"ל בשולחנו הטהור בי"ד בסי' שמ"ב ע"ש כדכתיבנא:
ואעפ"י שהרב בעל בית חדש ז"ל כתב שם דנראה לאסור לחתן כשהוא אבל. בתוך ימי חופתו בגיהוץ ותספורת לפי שאינו מפורסם דמשום אבל הוא עושה כן אלא משום שאין לו בגדים מגואצים ושאין הספר מזומן לספור אותו וכו' דהוו ליה כדברים שבצינעא וכו' ע"כ:
כבר תמה עליו הרב בעל ש"ך ז"ל שם בי"ד סוף סי' שמ"ב וכתב שהב"ח הפריז על מדותיו לחלוק על הרמב"ן והטור בסברא בעלמא ומה גם שכן דעת הרא"ש ורבינו ירוחם בנתיב ב' ח"ב סי' ט"ו. והיינו טעמא דחתן כיון דדמי למלך וכתיב מלך ביופיו תחזינה עיניך א"כ כל שאינו מספר ומגהץ מפורסם הוא דמשום אבל הוא דעושה כן. דהז"ל להשתדל בגדים מגוהצים וספר לספר דעליה רמיא וכו' ע"כ ע"ש וכדכתיבנא:
באופן שכולם שוין לטובה ומסכימים על ענין ימי החתונה שהרי הם כימי הרגל ושאין הפרש בין הימים האלו לימי הרגל. כי אם לענין גזרת מנין השלשים. שלסברת כל הפוסקים הנז"ל בימי הרגל כיון שנוהג בהם מקצת גזרת שלשים כולם מסכימים. שמהאי טעמא עולין למנין השלשים ושמתחילין למנות מיום הקבורה אבל ימי החתונה כיון שאינו נוהג בהם שום דין מגזרת השלשים אינם עולין למנין השלשים ומתחילין למנות אחר שבעה ימי המשתה ולדין זה של החתן. ג"כ הרמב"ם ז"ל מסכים עם שאר פוסקים כנז"ל שכן כתב בפרק י"א וז"ל ומשלים שבעה ימי המשתה ואח"כ נוהג שבעה ימי אבלות ומונה השלשים אחרי ימות המשתה ונוהג באלו השלשים כל גזרת השלשים עכ"ל: דנמצא שאין הפרש בין הרמב"ם ז"ל לשאר הפוסקים הנז"ל. כי אם בימי הרגל. שהרמב"ם ז"ל ס"ל שאין לנהוג בהם שום דבר מדברי אבלות ושאר הפוסקים ז"ל סוברים. שכיון דעכ"פ נוהג בהם מקצת גזרת שלשים. כגון גיהוץ ותספורת אעפ"י שהם עצמם אסורים משום איסור דרגל עולין לו לענין מנין גזרת שלשים וכדכתיבנא:
ואחרי שהודיע לנו אלהים את כל זאת: מעתה נבא לפרש השגתו של הראב"ד ז"ל. ולפרש טעמו כדי שנדע ההכרח שהכריחו להשיגו על ככה יען שלכאורה יש לתמוה על הראב"ד ז"ל. דמאחר שהוכחנו שכל הפוסקים ז"ל מסכימים לסברת הרמב"ם על האי דינא ואין חולק על זה. איך הוא ז"ל פליג עליה על דבר שהוא מוסכם אליבא דכ"ע וכדכתיבנא:
ברם אם נעיין היטב בדבר נראה שבדין ובהשכל השיגו בטוב טעם ודעת: דהנה קושטא קאי שדברי הרמב"ם ז"ל קשים הם להולמם שכיון שהוכחנו שהרמב"ם ז"ל השוה ימי החתונה לימי הרגל ובימי הרגל גזר שאינו נוהג בהם כלל שום דבר מדברי אבלות אם כן למה בגזרת מנין השלשים שינה את טעמו וכתב שימי הרגל עולין לו למנין השלשים ושימי החתונה אינם עולין שא"כ לדעתו ז"ל לקתה מידת הדין ועל זה הוא שהשיגו הראב"ד ז"ל לפי טעמו וסברתו של הרמב"ם ז"ל. שהשוה ימי החתונה לימי הרגל. למה בגזרת מנין השלשים לא יעלו ג"כ ימי המשתה לשלשים כימי הרגל ואין לומר שחולק הראב"ד עם הרמב"ם לענין דינא ושלדעת הראב"ד ז"ל חייב החתן לנהוג דברים שבצינעא תוך ימי חתונתו: ושאסור בגיהוץ ותספורת כמו בימי אבל כמו שעלה על דעתו של ה"ה נר"ו אשר על זה היסוד יסד כל צדדי שאלתו ולומר דס"ל להרא"בד שימי החתונ' עולין למנין גזרת השלשי' כימי הרגל ושלפיכך השיגו להרמב"ם ז"ל דלמה לא יעלו ימי החתונה לשלשים כמו ברגל וכו'. כי א"א לומר כן לפי שמעולם לא עלה על דעתו של הראב"ד ז"ל לחלוק על הרמב"ם ז"ל בהאי דינא לענין הלכתא ולפלוגי עם כל הפוסקים הנז"ל אלא שהקשה על דברי הרמב"ם ז"ל דלפי סברתו שהשוה ימי החתונה לימי הרגל בכל מכל כל למה כאן בענין גזרת השלשים שינה את טעמו וחילק ביניהם לומר שימי הרגל עולין וימי החתונה אינם עולין למנין שלשים וזה הוא מה שהשיג עליו דלפי סברתו של הרמב"ם ז"ל. למה לא יעלו ג"כ ימי המשתה לשלשים כימי הרגל דבשלמא לשאר הפוסקים דסוברים שבתוך ימי הרגל נוהג דברים שבצינעא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה סוף סוף אליבא דכולהו נוהג בימי הרגל מקצת גזרת שלשים ולכן לסברתם ז"ל ניחא שיעלו למנין השלשים וכן בימי החתונה כיון דסברי מרנן שאין נוהג בהם שום דבר מדברי אבלות כלל ועיקר ג"כ ניחא שלא יעלו למנין שלשים כיון שלענין זה אינם דוחים לימי הרגל אמנם לסברת הרמב"ם ז"ל דהשוה ימי החתונה בכל מכל כל לימי הרגל למה לא יעלו ימי החתונה לענין השלשים כימי הרגל וזהו שכתב שם מרן ז"ל בכ"מ בשם הרמב"ן ז"ל וז"ל ומנין שלשים אינו מונה כי אם אחר ימי השמחה וכו' לפי שאינו דומה. לקובר את מתו ברגל שהרגל עולה למנין שלשים אע"ג שאינו מונה שבעה. אלא לאחר הרגל לפי שהתם נוהג מצות שלשים ברגל אבל הכא בימי המשתה שמותרים בגיהוץ ותספורת הילכך לא סלקי וכו' עכ"ל ע"ש:. וכן בביתו ביתה יוסף בי"ד בסי' שמ"ב חזר וכתב בשם הרמב"ן ז"ל שמהאי טעמא הוא דפסקו. שהחתן אינו מונה השלשים אלא אחר שבעה ימי המשתה מה שאין כן ברגל שימי הרגל עולין למנין השלשים לפי שברגל אסור בגיהוץ ותספורת מחמת אבלות מה שאין כן בימי החתונה שמותר אפילו בגיהוץ ותספורת. משום דכתיב מלך ביופיו תחזינה עיניך וכו' עכ"ל:. וג"כ שם בסוף סי' הנ"ל כתב שמכח כל הני טעמי דכתיבנא כתבו שימי החופה אינם עולין למנין גזרת שלשים. וכו' ע"ש:
אבל לסברת הרמב"ם ז"ל שהשוה ימי החתונה לימי הרגל ושבין באלו כמו באלו. אינו נוהג בהם שום דבר מדיני אבלות. למה שינה את טעמו וחילק ביניהם לענין מנין גזרת שלשים שבימי הרגל עולין ובימי החתונה אינם עולין וזה הוא הטעם שהכריחו להראב"ד ז"ל להשיג עליו לפי סברתו הנז"ל שכפי דבריו הוו סתרי אהדדי וכו' אבל לא השיגו משום דפליג עמיה לענין דינא ושסובר נגד הרמב"ם בדין הנז"ל כי לענין דינא הם שוים וכדכתיבנא:
איברא שמעלת א"א מ"ו זלה"ה בספרו מים רבים בחלק י"ד בסי' ע' שהרגיש בהשגה הנז"ל של הראב"ד ז"ל והקושי שלכאורה יש להקשות על דבריו שמשמע שפליג בהאי דינא של ימי החתונה עם הרמב"ם וכל הפוסקים הנז"ל ושסובר שימי החתונה יהיו עולין למנין גזרת שלשים כמו ימי הרגל הגם שאינו נוהג בהם שום דין מאבילו' ורצה ליישב השגתו הנז"ל. עם מה שכתב הרב כמוהר"י ן' לב ז"ל בח"ג סי' ע"ב שאפשר דס"ל להראב"ד ז"ל שהחתן אסור בתספורת כל ימי המשתה כדי שלא יכנס מנוול בחתונתו כי היכי דאמרינן ג"כ באנשי משמר ובאנשי מעמד. שהם אסורים בתספורת. כדי שלא יכנסו למשמרתם ולמעמדם מנוולים וכו' ט"כ: וכתב עלה מעלת א"א מ"ו זלה"ה וז"ל וכיון שלדעתו ז"ל השוה דין של החתן. לדין ימי הרגל לגבי תספורת. משום הכי השיג ואמר ולמה לא יעלו ימי המשתה לשלשים כימי הרגל עכ"ל:
אמנם כל הרואה ישפוט בצדק הדוחק. הגדול שיש לאוקומי דברי הראב"ד ז"ל לסברתו של הרב מוהר"י ן' לב ז"ל. ולומר דס"ל להראב"ד ז"ל שאפילו לחתן דעלמא שאין לו שום אבלות שיהיה אסור בתספורת כל ימי המשתה כדי שלא יכנס מנוול בחתונתו: כדי ליישב בזה השגתו ולומר. שכיון שאף בשבעה יחי החתונה. נוהג ג"כ מקצת גזרת שלשים דהיינו התספורת בימי הרגל שדין הוא שיעלו לו ג"כ למנין גזרת השלשים.. כשם שעולין בימי הרגל וכו' מה שלא שמענו ולא ראינו שום פוסק שכתב סברה כזו. ולעשות להראב"ד ז"ל יחיד בסברה הנ"ל ושיהיה פליג עם כל הפוסקים ז"ל בהאי דינא ולשוויי אותו כסברא יחידאה דלא חיישינן לה כל זמן שלא ראינו שעלה על דעתו של שום פוסק לסבור כוותיה אלא אדרבא כולם מסכימים וסוברים שהחתן אפילו שיהיה אבל בימי חופתו אינו נוהג בהם שום דבר מדיני אבלות ושאפילו גיהוץ ותספורת מותר לו משום דכתיב מלך ביופיו תחזינה עיניך ומכ"ש וק"ו לחתן דעלמא שאין לו שום אבלות. שאסור לו לנהוג שום דבר מדיני אבלות וכדכתיבנא לכן נלע"ד שמאי דכתיבנא לעיל הוא הנכון ולומר שדעת הראב"ד ז"ל. מסכים עם סברת כל הפוסקים הנז"ל. מלאפושי פלוגתא בינו לכל הפוסקים ז"ל דאפושי פלוגתא לא מפשינן ומה גם שמצינו שמוהר"י ן' לב לא אמרה למלתיה כי אם בדרך אפשרות ולא בהחלט. שבודאי הרגיש הקושי שיש בדבריו לאוקומי דברי הראב"ד ז"ל בהכי וכדכתיבנא:
ומאחרי שאוקימנא שהנכון הוא כמו שכתבנו ושסברת הראב"ד ז"ל. שוה לסברת כל הפוסקים הנז"ל ושלענין הלכתא מסכים עם כולהו רבוואתא ואפילו עם הרמב"ם ז"ל בענין מנין גזרת השלשים בימי החתונה ושלא השיגו כי אם לפי סברתו של הרמב"ם ז"ל על מה שהשוה ימי החתונה לימי הרגל ובענין גזרת מנין השלשים בימי החתונה שינה את טעמו. וכתב שימי הרגל עולין למנין השלשים ושימי החתונה אינם עולין וכו'  וכדכתיבנא:
אם כן מה נענה ומה נדבר לענין סברת הרמב"ם הנז"ל. לתרץ קושייתו: והשגתו של הראב"ד ז"ל בהיות שעדיין קושייתו השגתו הנז"ל. במקומה עומדת. כי בודאי שלכאורה נראה שהיא קושיא אלימתא ושצריכה עיון כדי להשיבה. כדי שלא יהיו דבריו תמוהים וסותרים אהדדי:
וקושטא קאי שאין בידי תשובה ניצחת כי אם לומר בדרך אפשרות שאע"ג שהוכחנו שכפי דבריו משמע שהאבל בימי הרגל אינו נוהג בהם שום דבר מדברי אבלות ואפילו דברים שבצינעא שמ"מ כיון שנוהג בהם דברים האסורים משום רגל. שג"כ הם אסורים משום גזרת שלשים אעפ"י שאינו נוהג אותם משום אבלות אלא משום איסור הרגל. אעפ"י כן עולין למנין גזרת השלשים. מה שאין כן בימי החתונה שאינו נוהג בהם שום דבר דשייך לאבל כי אפילו בגיהוץ ובתספורת מותר הילכך אינם עולין למנין גזרת השלשים שהרי אינו יוכל להכחיש הא דאמרינן בפ' אלו מגלחין (דף י"ט ע"ב) וז"ל בעא מניה אביי מרבא קברו ברגל מאי רגל עולה לו למנין שלשום או לא. למנין שבעה לא קא מבעיא לי. דלא נהגא מצות שבעה ברגל. כי קא מבעיא לי למנין שלשים. דקא נהגא מצות שלשים ברגל וכו' ע"כ:
הרי שהגמרא קרא לזה. מצות שלשים. אעפ"י שאינו כי אם דוקא איסור הגיהוץ ותספורת שהם אסורים משום איסור הרגל וכדכתב רש"י ז"ל שם וז"ל דהא אסור בגיהוץ ותספורת ברגל כשלשים וכו' ע"כ: אם כן מוכח מכאן שאעפ"י שאינו נוהג בהם כי אם משום איסור הרגל שעולין לו לאבל למנין גזרת חצות השלשים ועל זה יסד הרמב"ם ז"ל סברתו לחלק בין ימי הרגל לימי החתונה בענין גזרת השלשים בהיות שבימי החתונה אינו חייב לנהוג שום דבר מדברי גזרת השלשים בשום ענין ולכן אינם עולין למנין השלשים. ובזה האופן יתורץ הרמב"ם ז"ל על השגתו שהשיג לו הראב"ד ז"ל ויבא הכל על נכון וכדכתיבנא ודוק.
ומעתה מאחר שהוכחנו שכל הפוסקים הנז"ל והרמב"ם והראב"ד ז"ל הם שוים וכולם כא' לדבר א' נתכוונו ושלא פליגי ביניהם לענין האי דינא בנקל נבא להשיב את שאלתינו דנ"ד על חתן שבתוך ימי חופתו בא לו שמועה קרובה. שמת לו מת שחייב להתאבל עליו ובמוצאי ימי החתונה נעשית רחוקה דמה יהיה משפטו לענין מנין השלשים לסברת כל א' משניהם (דהיינו הראב"ד והרמב"ם ז"ל) ואען ואומר שג"כ בהאי דינא נלע"ד שכולם שוים לטובה להסכים שיהיה שוה דינו. למי שבאה לו שמוטה קרובה בתוך ימי הרגל או ביום השבת ובמוצאי הרגל. או במוצאי השבת נעשית רחוקה שאינו נוהג אבלות: במוצאי הרגל או במוצאי השבת. כי אם יום א' ומשם ואילך מותר לנעול ולרחוץ לספר ולכבס וכו' שגמרא ערוכה היא בפ' אלו מגלחין (דף כ' ע"א) דתניא אמר ר' יוסי בר אבין שמע שמועה קרובה ברגל ולמוצאי הרגל נעשית רחוקה. עולם לו ואינו נוהג אלא יום א' תני ר' אדא דמן קיסרי קמיה דר' יוחנן שמע שמועה קרובה בשבת ולמוצאי שבת נעשית רחוקה עולה לו ואינו נוהג אלא יום א' ע"כ: ופירש"י ז"ל שם וז"ל ולמוצאי שבת נעשית רחוקה דהוי שלשים יום אינו נוהג אלא יום א' ע"כ: ובודאי שה"ה יהיה בחתן שבאה לו שמוטה קרובה בתוך ימי חופתו ובמוצאי ימי החופה נעשית רחוקה שעולה לו ואינו נוהג אלא יום א' כשבת וכרגל שדין זה של שבת ורגל לענין שמועה קרובה ונעשית רחוקה מוסכם הוא מכל הפוסקים והרמב"ם עצמו פסקו בפשיטות בפ' ז' מהלכות אבלי כדברי הגמ' ולא חילק בין שבת ורגל לימי החתונה וג"כ הראב"ד ז"ל לא השיגו כאן כלל לומר דלמה לא חילק ג"כ בזה בין שבת ורגל. לימי החתונה כאשר השיגו במנין גזרת השלשים. דמשמע שלכולהו דין א' להם בזה ושכולם שוים לטובה ושאין שום חילוק ביניהם וכדכתיבנא:
והא דכתבנו שבמוצאי שבת או במוצאי הרגל שנוהג יום א' בלבד היינו שעה א' דמקצת היום ככולו שג"כ הרמב"ם עצמו כתב שם וז"ל ובמ"ש ובמוצאי הרגל נוהג יום א'. ומקצת היום ככולו וכיון שנהג אבלות שטה א' הוי כאילו נהג כל היום כולו ומותר לנעול ולרחוץ ולסוך ולגלח בשאר היום וכן הוא מותר בכל הדברים וכו' ע"כ: וכתב הרמב"ן ז"ל שהני מילי בענין שאר מתים ועל אביו ואמו לענין גזרת שבעה אבל לענין תספורת נוהג בגזרת שלשים עד שיגערו בו חביריו ע"כ:
ועל מ"ש הרמב"ם ז"ל על מי שבאה לו שמועה קרובה בתוך ימי הרגל או ביום השבת וכו' כתב עלה מרן ז"ל בכ"מ וז"ל ברייתא בפ' אלו מגלחין (דף ו' ע"ב) וכתב הרמב"ן דבאותו שבת או באותו רגל אסור בדברים שבצינעא כל אותו היום ולא אמרינן בזה מקצת היום ככולו כיון שיש עליו חוב ליום שאחריו שעה א' דהיאך נאמר שיפסיק האבלות ויחזור לו ע"כ: והביאו ג"כ הרב בעל ט"ז בי"ד בסי' שמ"ב ע"ש:
ומכאן פסק הרב בעל בית חדש ז"ל בסי' הנ"ל שצריך לישב במוצאי שבת על הארץ ולנהוג אבילות דהא אפילו אם חל יום השביעי בשבת צריך לנהוג אבלות שעה א' במוצאי שבת דהא הכא אע"ג שדברים שבצינעא נוהג בשבת לא נפטר בזה דצריך לנהוג במוצאי שבת מעשה שניכר בו משום אבלות וכו' עכ"ל ע"ש:
אמנם הרב בעל ש"ך ז"ל כתב שם על דברי הרב בעל ב"ח הנ"ל וז"ל: ולע"ד לא דמי כלל דהכא כיון שחכמים חייבוהו לנהוג אבלות כראוי עכ"פ שעה א' וביום השבת אין נוהגים אבלות רק במקצת אם כן מעולם לא נהג זה דין אבלות אפילו שעה א' אבל מי שנהג אבלות שבעה ימים ובתוך השבעה חל יום השבת למה יתחייב באבלות במוצאי שבת ואפילו זלזל במקצת הימים ולא נהג אבלות קי"ל בסי' שס"ז שאין צריך להשלים וכ"ש יום השבת דנהג אבלות כדינו וכו' עכ"ל ע"ש:
ומרן ז"ל בי"ד בסי' הנ"ל בביתו ביתה יוסף כתב בשם הרשב"א ז"ל וז"ל וכתב הרשב"א שנשאל דכיון ששבת עולה אפילו לתחילת ימי אבלות כדמשמע בהא דתניא ומודים חכמים כשחל שביעי שלו בשבת ערב הרגל שמותר לגלח וכו'. למה אמרו באה לו שמוטה קרובה בשבת או ברגל ולמוצאי שבת או למוצאי הרגל נעשית רחוקה וכו'. דהא יום השבת נוהג אבלות ועולה מהמנין. וכיון שכן הרי חל עליו אבלות ביום השבת שהוא יום שלשים. והרי הוא קרובה: והשיב שאעפ"י שעולה אפי' לתחילת ימי האבלות מ"מ כיון שאינו נוהג בו. אלא דברים שבצינעא אינו גורם אבלות שאם שמע שמועה בשבת אין אומרים כיון שאבלות חל עליו בשבת ועולה תהא שמוטה שבו. כמו שחל עליו אבלות ביום שלשים. ויגרום למנות במוצאי שבת וכו' שאם כן הוה מה שהוא גורם חמור ממנו. כי בו אין אבלות נוהג ומחמתו יהא אבלות נוהג אינו בדין שיהא חמור. מה שבא בגרמתו יותר ממנו וכו' עכ"ל ע"ש:
סוף דבר זאת תורת העו'לה. מכל מאי דכתיבנא לעיל במה דשייך לשאלתינו שחתן שבתוך ימי חופתו שבא לו שמוטה קרובה שמת לו מת שחייב להתאבל עליו ולמוצאי ימי החתונה נעשית רחוקה שאליבא דכ"ע עולה לו ואינו נוהג עוד אבלות במוצאי ימי החופה כי אם דוקא שעה א' לבד. כשאר אבל דעלמא. שבא לו שמוטה קרובה בתוך ימי הרגל או ביום השבת ולמוצאי הרגל או למוצאי יום השבת נעשית רחוקה שאינו נוהג לאחר הרגל או לאחר השבת כי אם שעה א' בלבד דמקצת היום ככולו שה"ה יהיה לו לחתן שבאה לו שמועה קרובה בתוך ימי חופתו ואחר ימי החתונה נעשית רחוקה שאין לו לנהוג אבלות במוצאי חתונתו כי אם דוקא שעה א' בלבד וכדכתיבנא אלא שאליבא דמאן אותו יום מהרגל או אותו יום השבת סוברין דצריך לנהוג בהם דברים שבצינעא. וה"ה יהיה לסברת' ז"ל כאותו יום מימי החופה שבא לו לחתן שמועה קרובה ולמוצאי ימי החתונה נעשית רחוקה שאותו יום לפי הסברה הנז"ל ינהג ג"כ הדברים שבצינעא כיון שבאותו יום עדין היא קרובה וכדכתיבנא: זהו הנלע"ד כפי מה שעלה מצודתי היום וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מד"ין פה בק"ק ת"ת ה"י הכותב וחות' בסדר ובשנת ועתה ישראל שמע אל החוקים ואל המשפטים אשר אנכי מלמד אתכם לעשות וכו'. לפ"ק פה בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: