שאלה כו הודעני נא אם יש כח במנהג להפקיע הבכורה מהבכור כי זה כמה שנים ובכמה מקומות ראינו שאין גם אחד שיעמיד הדבר על משפטו וטוענים שכן נהגו ברוב תפוצות ישראל ומנהג מבטל הלכה וגם מראים טעם לדבריהם בדברי חז"ל שכל דבר שבממון תנאו קיים אפילו במתנה על מה שכתוב בתורה וירושת הבכור פי שנים דבר שבממון הוא ואם כן כיון שנתפשט המנהג כתנאי דמי אלו הם דברי המחזיקים המנהג. יש להם על מה שיסמוכו או און בדבריהם ממש יפוצו מעינותיך חוצה ושכמ"ה:
תשובה פעמים רבות נזרקה שאלה זו ממש בפני רבותינו הפוסקים זלה"ה אשר כל בית ישראל על פיהם יחנו ועל פיהם יסעו ואינם נוטים ימין ושמאל מדבריהם דברי אלקים חיים ראשון לציו"ן המאור הגדול מהר"י קולון בשורש ת' והחונים עליו הלא המה הני תנאי הרב הגדול מהריב"ל בספר ראשון כלל י"ב והרב הגדול מוהרשד"ם ז"ל בש"ות דשייכי לח"מ סימן ש"ד והרב הגדול מהר"ש קלעי ז"ל בתשובה ק"ג והרב הגדול מוהר"י אדרבי ז"ל בתשובה קע"ד וכלם הסכימו לדברי מהרי"ק שאין במנהג זה ממש. והביא מהרי"ק ז"ל מהא דאמרינן במסכת סופרים פ' י"ד אין הלכה נקבעת אלא עד שישב המנהג וזה שאמרו מנהג מבטל הלכה מנהג וותיקין אבל מנהג שאין לו ראיה מן התורה אינו אלא כטועה בשיקול הדעת ע"כ. ואם כן במנהג הרע הזה שעוקר דין תורה ומבטל דין ירושת הבכור שאין ללכת אחריו חלילה ועוד דלא יהא כח המנהג גדול מכח שנתנה תורה להנחיל איש את בניו להוסיף לזה ולמעט לזה ואפילו הכי שנינו בפרק יש נוחלין האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים לא אמר כלום וכו' אבל לתקן ולהנהיג דבר כולל ושוה לכל בכור שלא יטול פי שנים וכו' פשיטא דאין עקירה מה שכתוב בתורה גדול מזו עכ"ל. ומאחר שהרב מהרי"ק גזר אומר והרבנים הגדולים המאירים לארץ ולדריה הנז' לעיל  הסכימו עמו וגם הרב מור"ם ז"ל בח"מ סימן רפ"א ס"ד פסק כמהרי"ק א"כ איפה מי הוא זה ואיזה הוא אשר יראה להקת הנביאים אשר כלם חברו אל עמק שוה עם הרב מהרי"ק ז"ל ויערב לבו בקרבו להכניס ראשו בין ההרים הרמים והנשאים האלה ולא יירא. ומי האיש אשר יצא בסייף או בתריס בחזקת היד כותב"ת הגש"ה למלחמה נגד גאוני ישראל ולא יפחד פן משכמו יפולוה או מקנה ישברוה עד לאין מרפא כו כל דבריהם מיוסדים על אדני האמת והצדק בעיקר הדין והחושב שיוכל לערוך מלחמה נגדם ולסתור דבריהם בעיקר הדין אינו אלא טועה בשיקול הדעת ובדבר משנה:
ומה שטוענים מחזיקי המנהג שמכמה שנים ראו שאין גם אחד שיעמיד הדבר על משפטו אינה טטנה דאפשר דהבכור ויתר לאחיו חלק בכורה וכלן כו האי גוונא יכול הבכור לעשות כדגרסינן בגמרא פרק יש נוחלין דף קכ"ד יצא עליהם שטר חוב בכור נותן פי שנים ואם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי מ"ט דרבנן אמר קרא לתת לו פי שנים מתנה קרייה רחמנא וכו': ופי' רשב"ם ז"ל ואם אמר איני נוטל פו שנים וכו' דס"ד כיון דבכור הוא זכי ליה רחמנא פי שנים ואינו יכול לומר איני חפץ שיהיו שלי דבעל כרחו הר הם שלו וכו' קמ"ל דבעל כרחו לא זכי ליה רחמנא דכתיב לתת לו כעין מתנה הם ירצה לקבלה ואם ימחה שלא לקבל אין מזכין לאדם בעל כרחו וכו' עכ"ל: ובדף קכ"ו קתני נמי אמר רב אסי בכור שנטל חלק בפשוט ויתר מאי ויתר ומסיק ויתר בכל הנכסים: ופי' רשב"ם ז"ל ויתר כלומר הרי מחל חלק בכורה וכו' דכיון  דמתנה קרייה רחמנא ואיהו לא בעי לה לא הויא מתנה ולא יזכה בה עוד עכ"ל: וכן פסקו כל הפוסקים הרמב"ם בפ"ג דנחלות והטור ח"מ סימן רמ"ח יע"ש. ומאחר שיכול הבכור לותר חלק בכורה אין להביא ראיה שמה שלא העמידו הדבר על משפטו הוא מטעם מנהג שנהגו להפקיע ירושת הבכור אלא שהבכור מחל לאחיו ולכך אין מזכין לאדם בע"כ אבל אם לא מחל אלא בא ליטול פי שנים צריך להעמיד הדבר על משפטו וזה ברור:
ומה שטענו עוד שכן נהגו ברוב תפוצות ישראל ומנהג מבעל הלכה וכו' איני רואה שום טעם וריח בדבריהם. חדא דאם ברור להם שהמנהג באותה מדינה להפקיע הבכורה למה להם להביא ראיה ממה שנהגו ברוב תפוצות ישראל. לו הונא שלא ינהגו כך בשאר מקומות קי"ל מנהג מבטל הלכה אפילו שלא יהיה שוה לכל המקומות וכמו שהוכיח הרב מהרי"ק ז"ל בשורש ט' יע"ש: ועוד מי הגיד להם דכך נהגו ברוב תפוצות ישראל שלא לתת פי שנים אדרבה איפכא מסתברא ואעידה לי עדים נאמנים הפוסקים זלה"ה שכתבתי לעיל שפסקו הלכה למעשה יע"ש בספריהם וכן פסק הלכה למעשה הרב המוסמך כמהר"ם גאלאנטי ז"ל בתשובה נ"ו בבכור שמחל חלק בכורה ואחר כך חזר בו והשיב דהדין עם הבכור יע"ש. הרי בפי' דנהגו פי שנים בזמן זמן הזה:
ומה שמראים הטוענים טעם לדבריהם מכל דבר שבממון תנאו קיים וכיון שנתפשט  המנהג כתנאי דמי. גם זה מהבל ימעט חדא דתנאי ליכא ולו הונח שיהיה תנאי בפירוש לית לן למיחש להאי תנאה דשיילינן מי התנה כך האב אינו יכול דגרסינן בפרק יש נוחלין דף קכ"ו גבי מתני' האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים לא אמר כלום וכו' ופריך בגמרא לימא מתניתין דלא כרבי יהודה דאי רבי יהודה האמר כל תנאי שבממון תנאו קיים ומשני אפילו תימא רבי יהודה התם ידעה וקא מחלה הכא לא קא מחיל ע"כ הרי דלאו כל כמיניה דאב להתנות שלא יטול הבכור פי שנים כיון שהתורה זכתה לו הפי שנים ודוקא הבן יכול למחול חלק בכורתו כמו שכתבתי לעיל אבל האב לא. וכן הבית דין אינן יכולים להתנות לעקור, דין התורה כדגרסינן בסוף פרק נערה דף נ"ב גבי תנאי כתובת בנין דכרין דפריך בגמרא ואימא אף על גב דליכא מותר דינר ומשני במקום דקא מיעקרא נחלה דאורייתא לא תקינו רבנן וכו' ע"כ. הרי דבמקום עקירת דבר אחד מן התורה לא תקינו רבנן הכא נמי דכוותה כיון שתקנו והתנו להפקיע הבכורה אין לך עקירת דבר אחד מן התורה גדול מזה וכמו שכתבתי לעיל בשם מהרי"ק ז"ל בשורש ח' שאפילו שתקנו והנהיגו שלא יטול פי שנים אין ללכת אחר המנהג הרע הזה יע"ש כ"ש וק"ו שהמנהג נתפשט מעצמן ולא על פי' וותיקין שאין ללכת אחריו וראוי לבטלו עם כמה מנהגים אחרים גרועים דלא אזלינן בתרייהו כמ"ש הא"ז בשם ר"ת הביאו מהרי"ק בשורש ח' יע"ש וכל זה במונח שהמנהג כך שלא לתת פי שנים אבל האמת יורה דרכו שאין מנהג ותנאי זה בעולם. ומה שלא נעשה עד עתה כמו שטוענים מחזיקי המנהג לא משום תנאי ומנהג נהגו בה אלא מפני שרצה הבכור למחול חלק בכורתו וכמ"ש לעיל:
באופן כי בהא סלקינן ובהא נחתינן כי הדין עם הבכור ויטול פי שנים בנכסי אביו המוחזקים כל זמן שלא חלק אביו נכסיו בלשון מתנה והשוה להם את הבכור כמפורש בפרק יש נוחלין יע"ש וכמו שפסקו רבותינו הפוסקים זלה"ה הנז' לעיל ואין בדברי מחזיקי המנהג כלום הנלע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי הרב המורה שיחיה וכסאו נכון יהיה אוכ"יר:
אמשטרדם בשלהי אדר שני משנת התקנ"ד ליצירה
נאם הצעיר שלמה ישורון
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטריא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס