שאלה שבע בן בכרי הרג את שמעון והיו שם עדים כשרים שהרגו במזיד כי התרו בו כדין וכהלכה וכאשר נודע הדבר בין הגויים תפשוהו שוטרי העיר ושמו אותו בבור מקום אשר גנבי העיר אסורים שם והעלוהו בערכאות שלהם ונגמר דינו למיתה אחרי כן ברח ונחבא בתוך בני ישראל וכאשר נשמע קול הברה בין הגויים שש"בב מבית האסורים יצא להמלט על נפשו ונטמן בין היהודים נמנו וגמרו שרדוף ירדפוהו ומתבל ינידוהו ושלחו מבית דינם שני שלוחים אל היהודים יושבי עיר' לאמר שימסרו את שב"ב ואם לאו שיהרגו כולם לפי חרב מבעיא לן השתא אם מותר למסור את שב"ב בידם להציל נפשם מני שחת או לא. נימא כיון שייחדוהו להם בפירוש ואמרו תנו לנו אותו כי חייב מיתה ימסרו אותו כיון דגם בדינינו מחוייב מית' הוא ונוסף גם הוא דמן השמים ירדפוהו דדין ארבע מיתות לא בטלו. או דילמא כיון דהשתא מיהא אין לאל ידינו להרגו כי בע"הר בטלו סנהדרין לדון דיני נפשות ונמצא דאין אנו יכולים להחליט הדבר ולומר דחייב מיתה בודאי כי אלו היה לנו בתי דינין היו חוקרים את העדים בז' חקירות ובבדיקות ושמא לא היה נמצא עדותם מכוונת ולכן יהרגו כולם ואל ימסרו נפש אחת מישראל הודיעני נא להיכן הדין נוטה כי המשפט לאלוקים הוא:
תשובה גרסינן בפרק יום הכפורים דף פ"ב והובא ג"כ בפר' כל שעה ובסנהדרין ורוצח גופיה מנלן סברה הוא דההוא דאתיא לקמיה דרבא א"ל אמר לי מרי דוראי קטול לפלניא ואי לא קטילנא לך אמ' ליה נקטלך ולא תקטול מאי חזית דדמך סומק טפי דלמא דמא דההוא גבר' סומק טפי: ופירש רש"י מאי חזית וכו' כלומר כלום באת לשאול אלא מפני שאתה יודע שאין מצוה עומדת בפני פקוח נפש וסבור אתה שאף זו תדחה מפני פקוח נפשך אין זה דומה לשאר עבירו' דמ"מ יש כאן אבוד נפש והתור' לא היתירה לדחות המצוה אלא מפני חיבת נפשו של ישראל וכאן עבירה נעשית ונפש אבודה מי יאמר שנפשך חביבה יותר לפני המקום משל זה דלמא של זה חביבה טפי עליו ונמצ' עבירה נעשית ונפש אבודה עכ"ד:
משמע מהאי סוגיא דהא דאמרינן בש"ד יהרג ואל יעבור היינו דוקא היכא דשייכא ביה האי טעמא מאי חזית דדמך סומק טפי וכו' כגון שראו גויים שני מבני ישראל עוברים בדרך וצוו אל א שיהרוג חברו או שימסרהו בידם להריגה ואם לאו שיהרג הוא דבענין כזה שייך טפי האי טעמא שהרי הא' ניצול בהריגת זולתו וכיון דלא ידעינן נפש איזה מהם חביבה יותר לפני המקום אין דוחין נפש מפני נפש ולפיכך והרג ואל יעבור דמוטב שיהרג הוא כדי להציל את חברו משיהרג חברו כדי להציל את עצמו אבל היכא דלא שייכא האי טעמא כגון שראו גויים יהודים באים ואמרו להם תנו לנו אחד מכם או הרגו א' מכם ואם לאו נהרוג כולכם דהשתא ליכא האי טעמא שהרי אם לא יתנוהו להם והיו כולם נהרגין ואין בהם א' שיכול להציל מידם ולא נכול לומר שמחבבים נפשם יותר מנפשו שמ"מ נפשו אבודה מוטב שימסרו להם א' וימות הוא לבדו משימות כולם:
אבל מדברי הירושלמי משמע דאפילו כי האי גוונא אסור למסור להם נפש אחת אם לא ייחדו בפירוש ואמרו תנו לנו את פלוני דגרסינן בירושלמי דתרומות פרק ח' על האי מתניתא דתנן וכן נשים שאמרו להם גויים תנו א' מכם ונטמאה ואם לאו הרי אנו מטמאים את כולכם יטמאו כולם ואל ימסרו נפש א' מישראל ואתמר עלה תני סיעת בני אדם שהיו מהלכי' בדרך ופגעו להם גויים ואמרו תנו לנו א' מכם ונהרוג אותו ואם לאו הרי אנו הורגים את כולכם אפילו כולם נהרגים לא ומסרו נפש אחד מישראל ייחדו להם א כמו שב"ב ימסרו אותו ואל יהרגו. א' ר"ל והוא שיהא חייב מיתה כש"בב ורבי יוחנן א' אפילו אינו חייב מיחה וכו' הרי לך בפירוש דאפילו היכא דליכא למימר האי טעמא מאי חזית לחלוקה דרישא שאם לא היו נותנים אותו היו כולם נהרגים ואם יתנו א' מהם היה הוא נהרג לבדו ואפילו הכי כיון שלא ייחדוהו בשמו ואמרו תנו לנו את פלוני אסור למסור אחד מהם ויהרגו כולם. ולר"ל קשיא טפי דקאמר דבייחוד לחוד לא סגיא אלא בעינן שיהא חייב מיתה דלמה לא יתנוהו להם כיון שיחדוהו וכולם נהרגין הרי לא שייכא הכא האי טעמא מאי חזית וכו':
וליישב תלמודא דידן דלא תקשי אדירושלמי צריכין אנו לפרש עובדא דמרי דוראי כמו שפירשה הרב כסף משנה בפרק ה' מהלכות יסודי התורה בתשובתו על השגת הרמ"ך אדברי הרמ"בם וכתב הוא ז"ל דשאני עובדא דמרי דוראי שכיון שיחדו לו ואמר ליה קטול לפלניא מן הדין היה מותר להרגו כדקתני בסיפא דירושלמי יחדו להם א' ימסרו אותו וכו' אלא דאסר רבא משום דהוה שייך ביה האי טעמא דמאי חזית דדמא דידך סומק טפי כיון שמרי דוראי לא היה רוצה אלא שימות אחד מהם והאחר ניצול בהריגת חברו אבל בריש דירושלמי שלא ייחדו שום אחד מהם אלא אמרו סתם תנו לנו א' מכם וכו' בכל א' שירצו למסור איכא למימר ליהו מאי חזיתו שתמסרו את זה תנו אחד מכם ותצילו את זה ועל פי טענה זו א"א להם למסור שום א' מהם ולריש לקיש אפילו כי האי שייחדוהו אם לא היה חייב מיתה כפי הדין אסור למוסרו ויהרגו כולם והאי סברא דרבא אינו עיקר הטעם דקבלה היתה בידם דש"ד יהרג ואל יעבור בכל ענין אם אותו ששאלו לא היה בן מות אלא שרצה רבא להשיב לשואלו דבר דמסתב' כדי להכריחו אל שלא ישמע לדברי מרי דוראי אבל אה"נ דאפילו היכא דלא שייך האי טעמא מדינא יהרג ואל יעבור ובזה נתכוונו שני התלמודים ואין בהם נפתל ועקש:
שמעינן מהכא דאסור למסור שום יהודי בידי גויים כשתבעו אותו להרגו היכא דלא ייחדוהו בפירושא אבל אם ייחדוהו ואמרו תנו לנו את פלוני אי הויא כעין עובדא דמרי דוראי דשייכ' ביה האי טעמא דמאי חזית כגון שהם נהרגים והוא אינו נהרג אכתי אסור ליתנו להם אבל אי לא שייכא ביה האי טעמא כגון סיפא דירושלמי שאמרו גויים ואם לאו הרי אנו הורגים כולכם כיון שהוא והם נהרגים לר' יוחנן מוטב שיהרג הוא לבדו ואל יהרגו כולם ולר"ל אם לא היה חייב מיתה יהרגו כולם ואל ימסרוהו והכי איתא נמי בתוספתא דתרומה סיעת של בני אדם שאמרו להם גויים חנו לנו אחד מכם ונהרוג אותו ואם לאו הרי אנו הורגים כולכם. יהרגו כולם ואל ימסרו נפש ו' מישראל ואם ייחדוהו להם כמו שב"ב יתנוהו להם ואל יהרגו כולם אמר ר' יהודה אימתי בזמן שה א מבפנים והם מבחוץ אבל בזמן שהוא מבפנים והם מבפנים הואיל והוא נהרג והם נהרגין יתנוהו להם ואל יהרגו כולם וכגון שהוא אומר ותבא האשה אל כל העם בחכמתה אמרה להם הואיל והוא נהרג ואתם נהרגין תנוהו להם ואל תהרגו כולם רבי שמעון אומר כך אמרה להם כל המורד במלכות בית דוד חייב מיתה:
ופירשו רש"י והרד"ק שבפנים ר"ל שמור בתוך העיר ונשגב בחומותץ ובחוץ היינו כשהם בסכנה חוץ לעיר ופניהם אל האויבים והכי פירושו בד"א שאסור ליתנו להם היינו דוקא כשהוא מבפנים ויכול לברוח ולהמלט והם מבחוץ בסכנה דכיון שהוא יכול להמלט חייבים להצילו בנפשם כמו שעשו בני יהודה בשמשון שלא מסרוהו לפלשתים אלא מדעתו משום שהיה מבפנים בסלע היה יכול לברוח ולהמלט דאם כן אין דוחין נפש מפני נפש אבל אם הוא והם מבפנים ר"ל שכולם בתוך העיר חוץ לסכנה אלא שאח"כ נהרסו החומות ונמצא שכולם בסכנה כיון שגם הוא נהרג עמהם שהרי אין כח להמלט מוטב שימות הוא לבדו ואל ימותו כולם. אבל הסמ"ק ונמשך אחריו הרב בית חדש פירשו שבפנים ר"ל בסכנה ובחוץ היינו חוץ לסכנה והני פירושא אמר ר יהודה בד"א כשהוא מבפנים בסכנה שאינו יכול לצאת ולברוח מן העיר והם חוץ לסכנה שהרי יכולים לברוח ולהמלט ולפיכך לא ימסרוהו אבל אם הוא והם מבפנים ונמצא שכולם בסכנה שהרי אינם יכולים לצאת מן העיר ולברוח מוטב שיתנוהו להם משימותו כולם ונפקא מינא לענין דינא היכא שכולם היו נשגבים בתוך העיר ולא נהרסו החומות דלדעת רש"י וסיעתו אסור למוסרו משום שאינם בסכנה עדין ולדעת הסמ"ק מותר ליתנו כיון שהם בסכנה ואינם יכולים לצאת ולברוח מן העיר:
ואיכא למידק ר' יהודה דאתא לפרושי מילי דת"ק ההיכא קאי קאי דאי ארישא דקאמר ת"ק סתם דאם לא יחדוהו אין מוסרין אותו ואתא רבי יהודה ופירש בד"א שאסור למוסרו בשלא יחדוהו היינו דווקה כשהוא מבפנים וכו' אבל אם כולם מבפנים בסכנה מותר למסור א' כדי להציל האחרים וודאי לא קאי דכיון שלא ייחדו אחד מהם בפירוש שייך הכא טעמא דמאי חזית בכל אחד שירבו למסור ומי יאמר שנפשם חביבה יותר מנפשו ואיך יתיר ר' יהודה למסור כיון שאין יודעים מי מכולם חייב ליתנו להם ועוד מאי ראיה מייתי מעובדא דש"בב דשאני עובדא דש"בב שייחדו יואב בשמו שהרי אמר לא כי איש מהר אפרים שב"בב שמו וכו. ואלו אסיפא דקאמר ת"ק סתם דאם ייחדוהו מותר ליתנו להם ופירש ר יהודה דהיינו כשכולם בפנים בסכנה ר"ל שהוא והם מבפני' אבל אם הוא בפנים והם מבחוץ ונמצא דאין כולם בסכנה אפילו ייחדוהו אין נותנים אותו להם גם כן לא קאי דאם כן הוה ליה למימר אפכא בד"א שהוא והם מבפנים ולפתוח בהיתירא ולסיים באיסורא לכן נראה לפרש כמו שפירש הרב בית חדש בתשובותיו דרבי והודה קאי אדיוקא דקאמר ת"ק ייחדוהו להם נגון שייחדוהו לש"בב דמשמע דביחוד לחוד לא סגיא אלא דבעינן שיהא חייב מיתה כש"בב ועלה קאמר יהודה בד"א דבעינן יחוד וחיוב מיתה כעין שב"ב היינו דוקא כשאין כולם בסכנה כגון שהוא מבפנים וגם מבחוץ אבל אם הוא והם מבפנים וכולם בסכנה שהרי הוא והם נהרגין די לנו בשייחדוהו אפילו אינו חייב מיתה מוסרים אותו ואע"ג שגם בפירוש זה יש בו מהדוחק מ"מ נראה לי עיקר לישב התוספתא:
והשתא לענין דינא כתב הרב בית יוסף בי"ד סימן קנ"ז דמשמע הלכה כר' יוחנן וביחוד לחוד סגיא וכן נראה מדברי רבינו שמשון בפי' המשנה ומדברי הר"ן בפרק יום הכפורים ובסנהדרין דף ע"ד משמע נמי שזו היא סברת רש"י אבל הרמב"ם בפ' ה' מהלכות יסודי התורה פסק בהדייה כר"ל שהרי כתב ואם יחדוהו להם ואמרו תנו לנו את פלוני וכו' אם היה מחוייב מיתה כשבע בן בכרי יתנו אותו להם ואין מורין להם כן לכתחילה ואם אינו חייב מיתה יהרגו כולם ואל ימסרו להם נפש א' מישראל ותמה עליו הרב בית יוסף היאך פסק כר"ל ושבק ר"י כיון דקיימא לן בכל דוכתא דהלכה כוותיה ותירץ דשמא לישנא דמתניתא דייקה כוותיה דר"ל דקתני כש"בב משמע שחייב מיתה כמוהו דוקא וכן נמי איכא למידק מקרא דקאמר יואב נשא ידו במלך בדוד כלומר והרי הוא חייב מיתה משום מורד במלכות משמע דאי לאו הכי לא היו רשאים למוסרו:
אבל מה שיש לדקדק בדברי הרמב"ם הוא שכתב ואפילו חייב מיתה מותר למסור ואין מורין כן לכתחילה דמנא ליה הא שאלו לר"ל כיון שחייב מותר להורות לכתחילה שיתנו אותו כדמשמע מדבריו שאמר והוא שחייב מיתה כש"בב וכ"ש לרבי יוחנן ואם כן מהיכן למד הרמב"ם ז"ל דאסור להורות כך לכתחילה. ומשמע מדברי הרב כ"מ דקאי אההוא עובדא דמייתי בירושלמי וז"ל עולא בר קשב תבעתיה מלכותא ערק ואזל ליה ללוד גביה ר יהושע בן לוי אתון ואקפון מדינתא אמרו להון אי לית אתון יהבון ליה לון אנן מחרבין מדינתא סלק גביה רבי יהושע בן לוי ופייסיה ויהביה ניהליה והוה אליהו זכור לטוב יליף מתגלי עלוי ולא אתגלי וצם כמה צומין ואתגלי גלי עלוי אמר ליה ולמסורות אני נגלה אמר ליה ולא משנה עשיתי אמר ליה וזו משנת חסידים ע"כ וסבר הרמב"ם דההוא בר נש היה מחויב מיתה בדין המלכות כש"בב ואפילו הכי לא אתגלי ליה אליהו משום שמסרו ואמר ליה ולמסירות אני נגלה אלמא דלכתחיל' משום מדת חסידו' אין מורים כן:
ומה שכתב הרמ"בם ואין מורין כן לכתחילה רצונו בזה שאסור לדרוש ולפרסם דברים אלו לרבים אם אין השעה צריכה לכך כדי שלא יהא נקל בעניהם דבר זה וגם יותר טוב שיעשה הדבר על ידי המון העם והם ימסרוהו להם ויד החכם לא תהיה בו כל זמן שהסכנה אינה כל כך כגון שצרו גויים את העיר אבל לא נהרסו החומות עדין דומיא דההוא עובדא דרבי יהושע בן לוי דכתיב ביה אתון ואקפון מדינתא אמר ליה אי לית אתון יהבין ליה אנן מחרבין מדינתא משמע שהיו הגויים שומרים תשוב' אנשי העיר קודם שישחיתו החומות והיה לו גם כן לרבי יהושע בן לוי לשמור ולראות מה יעשו העם דשמא הם יתנוהו מחמת יראה או יבואו לשאול את פיו והוא לא כן עשה אלא תקף ומיד כששמע את הדבר הלך אליו לפייסו ונתנו להם ומשום הא אמר ליה אליהו אע"פי שעשית כדין עברת על משנת חסידות אבל אם יבא העיר בצרה כל כך גדולה שהשחיתו גויים את החומות והעם מתרשלין בדבר משום. דסברי דגם בנדון כזה חייבים להציל אותו היחיד בנפשם הירא את דבר ה' וחרד אל דברו שלא נעלם ממנו דין זה צריך שילך בזריזות ובחריצות כל מה דאפשר אל זקני העיר ההיא ולפייסם ולהכריחם אל שימסרו האיש הזה וימות הוא לבדו כמו שעשתה אותה אשה חכמה לש"בב דמעיקרא כשבא יואב עם אנשיו על העיר המתינה לראות איך יפול דבר דשמא ימסרוהו המון העם ביד יואב אבל בשומעה שברו על העור וששפכו סוללה וכל העם אשר את יואב משחיתים להפיל החומה ובכל זה לא היו מרגישים יושבי העיר הלכה היא לדבר עמם ונצחם בדברים וכרתו את ראשו והשליכוהו אל יואב וכל מי שידע דבר זה ובדה מלבו שמדת חסידות מתפשט כל כך שאפילו יהרגו כל יושבי העיר ההיא אסור להורות להם לכתחילה שיתנו אותו היחיד ששאלוהו גויים להריגה ויניח שיכנסו הגויים בעיר ויהרסו בנחלת ה' להחרים כל עיר מתים נשים והטף עליו נאמר הכסיל בחושך הולך ואין לו תקנה אפילו יביא כל אילי נביות כי כל דמי ההרוגים צועקים עליו מן האדמה וחלילה חלילה להרמ"בם מסברא זרה כזאת אלא האמת הוא כמו שפירשתי וזה אצלי העיקר והדבור יותר בו אך למותר:
ומעתה נבוא לנ"ד ונראה דהדבר פשוט כביעתא בכותחא שמותר למסור את ש"בב איש דמים ובליעל בידו גויים המבקשים את נפשו דלא מבעיא לדעת הני רבוותא שפסקו כר' יוחנן וסברי דביחוד לחוד סגייא אע"ג שלא נמצא באותו היחוד שום עון וגם לא חמס בכפיו מ"מ כיון שהוא והם נהרגי' מותר למוסרו כדי להציל האחרים וכ"ש בנ"ד דש"בב אחר שאבד נפש א' מישראל לאו כל כמיניה שיבוא בינינו וישים כולנו בסכנה להציל עצמו מני שחת וחייבים אנו למוסרו לגויים כי ק מות הוא אלא דגם לדעת הרמ"בם שפסק כר"ל דבעי שיהא חייב מיתה יודה בנדון כזה שמותר ליתנו להם וזה דמה שכתב הרמב"ם אם היה חיוב מותה כש"בב לאו למימר שיהא חויב מיתה דוקא בדינינו ולאפוקי היכא שחייב מותה בדניהם אלא רצונו בזה דביחוד לחוד לא סגיא ובעינן נמי שיהא חייב מיתה הן בדינינו הן בדיניהם דומיא דש"בב שהוה בו חטא מות וראיה לזה שהרי הרמב"ם ז"ל סמך אההוא עובד' דמייתי בירושלמי עולא בר קשב תבעתיה מלכותא וכ"ו ומשום שאמר אליהו לר' יהושע בן לוי וכי משנת חסידים הוא כתב הוא ז"ל נמי ואין מורין כן לכתחילה. והרי עולא בר קשב לא היה חייב אלא בדין המלכות שדנוהו למיתה על שהרג שום נפש או על איזה לסטיות שעשה או מדברים אחרים שחייבים בהם מיתה בדיניהם וא"פה אמר אליהו לרבי יהושע בן לוי שעשה בדין דכיון שגרם לנפשו על ידי מעשיו הרעי' אין אנו נתפשי' עליו כ"ש ברשע כזה שהרג את אחיו שמותר למוסרו בידיהם ולנקום דם נפש ההרוגי' וגם משום מדת חסידות ליכא מאחר שבאו העם לדרוש איך יעשו ואם מות' למוסרו צריך להשיב להם אמתות הדבר כפי הדין כמו שהוכחתי למעלה:
וראיה שאין גדולה ממנה ההוא עובדא דמייתי רז"ל בב"ר פרש' צ"ד תני בשעה שעלה נ"נ לכבוש את יהויקים הלך וישב לו בדופני אנטוכיא ירדה סנהדרי גדולה לקראתו אמרו ליה הגיע זמנו של בית זה ליחרב א' להם לא אלא יהויקים מרד בי תנו אותו לי ואני אלך אתון ואמרין ליהויקים נ"נ בעי לך אמר להם וכך עושים דוחין נפש מפני נפש לא כן כתיב לא תסגיר עבד אל אדוניו אמרו ליה לא כך עשה זקינך לש"בב הנה ראשו מושלך אליך בעד האומה כיון שלא שמע להם עמדו ונטלוהו ושלשלו אותו ופייליה ע"כ למא אע"ג דיהויקים לא היה חייב מיתה בדינינו אלא בדין המלכות שמרד במלך נ"נ מסרוהו סנהדרי גדולה וכשראו שלא רצה לילך מדעתו נתנוהו בע"כ:
וכן כתב נמי רבי יהודה בספר החסידים סימן ת"ש וז"ל ואם אחד רשע בינינו שמשים כולם בסכנה שמתקוטט עם הנכרים ואמרו לו אל תתקוטט למה אתה משים כולנו בסכנה ואינו חושש והרג את הנכרי נותנים אותו כדי שלא יהרגו כולם שהרי הוא שם את עצמו ואת כולם בסכנה עכ"ד:
אחר כתבי כל זה ראיתי כתב אחד ששלח הרש"בא לחכמי צרפת והביאה הרב בית יוסף בח"מ סימן שפ"ח על מסור א' שהורה הרש"בא חכמים אחרים למלך שהוא חיוב מיתה וצוה המלך להרגו ובכלל הדברים שהביא שם כתב וז"ל וגדולה מכל אלו בנדון שלפנינו אאנו לא דננו אלא נשאול נשאלנו מבית אדונינו המלך לראות בעונו ולהגיד לו עצתינו ולפי מה שעשה אמר שהוא יכול להמיתו לפי שלא נאמרו דברים הללו אלא בדיני סנהדרין מגזירת הכתוב אבל בדינא דמלכותא אין משגיחין בכל אלו שאין דינם אלא אחר ידיעת האמת ונהרג בדיני המלכות אפילו ע"י קרובים ואפילו על פי עצמו ושלא בהתראה ושלא בכ"ג שאין דין המלכות אלא אחר ידיעת האמת שאם אי אתה אומר כן אלא שאתה מעמיד הכל על דין תורה כדין סנהדרין היה ועולם שמם שירבו הרצחנין וחבריהם עוד גדולה זו שהרי רבי אלעזר בר"ש תפס גנבי בהרמנא דמלכא ועניש וקטיל וכן רבי ישמעאל ברבי יוסי ואף ע"ג דאמר ליה ריב"ק חומץ בן יין וכו' וכן אמר ליה אליהו לר' ישמעאל בר יוסי מ"מ לא נשוי להו כטועין גמורים בדינים מפורשים אלא שמחמת חסידותם היה להם להמנע מלהרוג על מה שלא חייבה תורה יתה וזהוא שקראו חומץ בן יין לומר שלא היו נוהגין בחסידות כאבותם ואלו היו טועים גמורים ועושים שלא כדין לא קראום אלא טועים גמורים חלילה וחס לגדולי ישראל וחסידי עליון כמותם ועוד תדע לך מדאמר ליה רבי ישמעאל לאליהו מאי אעביד הרמנא דמלכא הוא ואהדר ליה אליהו אבוך ברח לעסיא וכו' ואלו היה אסור גמור מאי קאמר הרמנא מלכא הוא הוה ליה ליהרג ואל יעבור ואליהו נמי למא ליה מאי חזית דדמא דידך סומק טפי אלא ודאי כדאמרן כל שהוא ממונה על כך מן המלך דן ועושה כאלו במשפטי המלוכה כי מלך במשפטים אלו יעמיד ארץ עכ"ד ואם הראשונים אשר לבם כמדק היכל היה מאמר מלכם עליהם יקר כל כך שהיו עונשים וממיתים בדין המלכו' ועושים מעשה בידים גם אלו החכמים שהיו עם הרש"בא זל דנו אתו המסור למית' בדינא דמלכות אצ"ל בנ"ד שלא נשאלנו לחקור את הדבר ולא ציונו המלך לראות בעונו אלא הם העלוהו בערכאותיהם וגמרו דינו למיתה ולפי שברח מבית האסורים וידעו הגויים שנחבא בינינו תבעו אותו צריך שנשמע את דבר מלכנו וליתן אותו בידיהם ואפילו לא היו אומרים שלוחי המלך שאם לא ימסרוהו יהרגו כולם לפי חרב אלא שבאו סתם במצות המלך שימסרו להם איש זה כי בן מות הוא כיון שהוא מצות מלכנו אין להתרשל בדבר אלא מותר למוסרו מיד שאם נרצה לעכבו בינינו יגיע לנו היזיק גדול והיה חלול השם בין הגויים שיאמרו שהיהודים מזלזלים בדינם ומחזיקי' בידי עוברי עברות בשרוצים להיות יחידי סגולה ודתיהם שונות מכל עם ואת דתי המלך אינם עושים ויבאו להקל בדמם של ישראל ולשפוך דם כמים לכן אין לנו אלא מה שעשו קדמונינו אשר מפיהם אנו חיים ועוד דבדבר כזה יולד תועלת גדול לנו שנבער הרע מקרבנו וכל העם ישמעו ויראו:
ומה שכתבת אחי ורעי דהשתא מיהא אין לאל ידינו להרוג כי בעונותינו הרבים בטלו סנהדרין לדון דיני נפשות ונמצא דאין יכולת בידינו להחליט הדבר ולומר דחייב מיתה הוא וכו' דע שאף ע"ג שכך הוא שבזמננו זה אין לנו סנהדרין לדון בדין תורה מ"מ יש כח בידינו להמית ולהעניש בכל מיני יסורין משום מיגדר מלתא אם הוא בענין שהדור פרוץ והשעה צריכה לכך וזה ברור בפ' גמר הדין דף מ"ו אמר ר' יעקב שמעתי שמכין ועונשין שלא מן התורה ולא לעבור על דברו תורה אלא לעשות סייג לתורה ומעשה בא' שרכב על סוס בימי יוונים והביאוהו לבית דין וסקלוהו לא מפני שראו לכך אלא שהשעה צריכה לכך. שוב מעשה בא' שהטיח באשתו תחת התאנה והבאוהו לבית דין והלקוהו לא מפני שראוי לכך אלא שהשעה צריכה לכך ע"כ בגמרא וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל הרמ"בם בפרק כ"ד מהלכות סנהדרין ובפר' ב' מהלכות רוצח כתב וכל אלו הרצחנין וכיוצא בהם שאינם מחוייבים מיתה בב"ד אם רצה מלך ישראל להרגם בדין המלכות ותקנת העולם הרשות בידו וכן אם ראו בית דין להרגם בהוראת שעה אם הייתה השעה צריכה לכך יש להם רשות כפי מה שיראו הרי שלא הרגם המלך ולא היתה השעה בריכה לכך הרי בית דין חייבים מ"מ להכותם מכה רבה קרובה למיתה ולאסרם במצור ובמצוק שנים רבות ולצערן בכל מיני צער כדי להפחיד ולאיים על שאר הרשעים שלא יהיה הדבר להם לפוקה ולמכשול ויאמר הריני מסבב להרוג אויבי כמו שעשה פלו' ואפטר עכ"ד: וכן מצינו לכמה חכמי ישראל שעשו מעשה בימיהם כמו שכתב הטור בח"מ סימן תכ"ה והביא תשובה לגאון על א' שקם על חברו בפורים בטוב לבו ביין ויהרגהו ונשא ונתן בדבר שלא לדונו בדין רוצח וסיום דבריו הוא ועתה רבותי אל תתנו יד לפושעים להיות כל איש צורר כמתלהלה היורה זיקים ויאמר שוגג הייתי אך תעמידו בית דין והכו וענשו משום מגדר מלתא. וכן עשה הר"אש בזמנו כדמכח בסימן י"ז וי"ח והרב"ש בסימן רנ"א האריך לבאר היאך דנין בזמן הזה דיני נפשות ושם כתב ואם בשאר עבירות היו הורגים שלא כדין אין צריך לומר בשפיכות דמים שראוי לעשות כן שהחמירו חז"ל בו שכונסין אותו לכיפה בהורג שלא בעדים. וכמו כן בנ"ד דהגע עצמך שלא נודע הדבר בין הגויים ולא תפשוהו הם אבל נשמע קול במחנה העיברי' שש"בב הרג את שמעון וגם הדיינים יודעים את הדבר ויש להם רשות מן המלך לדון דיני נפשות הרי הבית דין חייבים לדרוש היטב ולחקור את הדבר בדרשות וחקירות ואם אמת היה שנעשתה התועבה הזאת חייבים להכותו מכת נפש ואסור להעלים עיניהם מדבר זה ולפטור את הרשע הזה הרוצח כדי שלא יהא נקל בעיני העם לשפוך דם נקי שיאמרו כמו שנפטר פלוני שלא הרגוהו בית דין נפטר גם אנו אלא מצוה לעוקרו מן העולם שיראו אחרים ויקחו מוסר ולא יוסיפו לעשות כדבר הרע הזה ובל המרחם עליו הרי הוא אכזרי כי עליו ועל כיוצא בו נאמר באבוד רשעים רנה שאע"פי שיש עבירות חמורות מש"ד אין בהם השחתת ישובו של עולם אין לו כפרה אלא בשימות כמו שנאמר ולארץ לא יכופר כי אם בדם שופכו:
העולה מדברינו אלו הוא שמותר למסור את הרשע הזה ביד גויים המבקשים את נפשו מאחר דאיהו גרם לנפשיה על ידי מעשו אין אנו נתפשים עליו אלא דמו בראשו:
הנראה לענ"ד כתבתי בסדר ובשנת יבאו ויעשו את כל אשר צוה ה' לפ"ק:
הצעיר אהרן לדישמה