שאלה א ראובן היו לו ביד שמעון אוהבו השוכן בכפר עכו סך אחד הזמן לסך עשרים אלף פלוריניס ויהי היום בהיות ראובן זקן ושבע ימים נדר והקצה שווי הנ"ל דהיינו אילין עשרים אלף פלוריניס הנזכרים למצות נישואי יתומה בת טובים ולפדיון שבוים לכל מצוה ומצות עשרת אלפים אשר בין שניהם עולים לסך עשרים וביען לא יבא לידי לאו דלא יחל דברו שלח לו לשמעון אוהבו איגרת ידיעה מנדרו ומילה פניו באומרו יטיב חסדו עמו יעשה השתדלותו למוכרם שיבאו לידי גמר טוב אשר על זה השיב לו שמעון אחריו באומרו דטעם היותם עדין בלתי מכירה הוא מסיבת היותם עומדים מכמה שנים בזולה שלא היו שוים לעת עתה אלא מעלה וחטה חמשה עשר אלף פלוריניס ודין גרמא דעציר' אה אלא דעם כל זה אחר שראה איגרתו טרח ויגע בכל מאמצי כחו עבור נדרו עד שנזדמן לו סוחר אחד שהיה נותן עבורם עשרים אלף פלוריניס בתנאי ששה אלף יהיו לו בהקפה עד מלאת לו שנה תמימה מיום הקנייה לכן אם יטב בעיניך חשיב אמריך וראובן לא הספיק להשיבו עד שביני ביני נתחרט הסוחר הלז ואחר לו לשמעון עכשיו אין לי צורך בהם אבל עם כל זה אם תחפוץ למוכרם בעד שמונה עשר אלף פלוריניס הנה מה טוב ומה נעים ומיד לך הרמים ואל תעכבני יפן מוכרח אני לילך לאחר או למחרותו למדינת הים וכשמוע שמעון דברי הסוחר תכף ומיד מכרם לו עבור הסך הנזכר קודם שילך לדרכו ויוכרחו להיותם עוד בידו ימים ושנים בלתי מכירה מטעם היותם בזולה ובכן שם שמעון לדרך פעמיו ובא אל ראובן אוהבו וסיפר לו כל המאורע וביען לא יהיו דבריך מחוללין אני אקח לי לאשה יתומה אחת בת טובים השוכנת במקומי הלא היא בת אחי בעד שחונה אלף פלוריניס והא לך עוד עשרה אלף פלוריניס להאי מצוה אחריתי דהיינו לפדיון שבוים ובזה יהיו דבריך שרירין וקיימיה אשר על זה השיב לו ראובן אמריו באומרו אי אפשי בזה וחייב אתם להשליםלי חסרוני דהיינו השנים אלף פלוריניס יען כשנזדמן לך האי סוחר שהיה נותן עבורם עשרים אלף פלוריניס למה לא מכרת אותם  לו תכף ומיד ולא היה מגיע לי האי פסידא ושמעון טוען ואומר איני חייב לך אפילו שוה פרוטה הלא ידעת הלא שמטת מאיגרתי השלוחה היותם מכחה שנים בזולה ומה גם דלפי מה שהם שוים לעת עתה עדין מכרתים לך בהרווחה זאת ועוד אחרת שביען יהיו דבריך מקויימום ולא מחוללים יעצתי לך עצה הגונה אשר עדין אני עומד לקיימה ואינך חפץ בה ולכן אין לך עלי שום תרעומת או תביעה מבעיא לן השתא הדין עם מי אי נימא דהדין עם ראובן וחייב שמעון להשלים לראובן האי חסרון מטעם טענת ראובן האוחר דיכול היה למוכרם בלתי שיגיע לו האי פסידא והגם שיהיה בהקפה או דילמא כיון דשמעון פרח ויגע בכל מאמצי כוחו ושלח לו אגרת ידיעה וגם עבור נדרו יעץ לו האי עצה הנזכרת ניחא דהדין עם שמעון ופטור להשלים לראובן האי חסרון ואם תמצא לומר היות הדין עם שמעון עדין מבטיא לן אם יתרצה ראובן לעצת שמעון דהיינו שיקח לו לאשה את היתומה בת אחיו אם יוצא ראובן ידי חובת נדרו בכך או לא אי נימא כיון דעשרה אלף פלוריניס יש לראובן בידו לקיום חצות פדיון שבוים ובעד השמונה אלף הנשארים נושה שמעון את היתומה בת אחיו דבזה יוצא ידי חובת נדרו או דלמא כיון דסוף סוף פירש דבריו באומרו שעשרה אלף פלוריניס יהיו לחצות נישואי יתומה אחת בת טובים ואינם אלא שמונה אמרינן דלא יצא ידי חובת נדרו על הכל יבא דברו הטוב ומהתמ"ש:
תשובה בהיות שמדברי השאלה נראה שנסתפק ה"ה שתי ספקות הספק הא' אם שמעון פשט במה שמכר את אבני הספירים והיהלומות שהיו בידו מראובן בעד שמונה עשר אלף פולריניס ולא מכרם בעד עשרים אלף מקודם הגם שיהיו בהמתנה ואם כן הוא חייב לשלם ההפסד או לא פשע בזה ואז הוא פטור והשנית שאם ראובן נתרצה לדברי שמעון דהיינו שיקח את היתומה בת אחיו לו לאשה בעד שמונה אלפים פלוריניס אם ראובן יוצא ידי חובת נדרו בכך הואיל שנשאר לו עדין עשרת אלפים לחצות פדיון שבוים כמו שנדר או דלמא דכיון שפירש עשרת אלפים יהיו למצות נישואי יתומה בת טובים ועתה אינם אלא שמונה אלף אמרינן לא יצא ידי נדרו והואיל שאדני השאלה והספקות הללו מיוסרים הא' על דיני השלוחין והב' טל דיני נדרים גמרנו לילך אל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל לתרץ לשואלינו דבר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון ונשאל מאל עליון ונורא ידריכנו בתורתו הנפלאה להצילנו מכל שגיאה ולבאר כל תעלומה וזה החלי בעזרת נורא תהלה:
הראשון שבקדושה הלא הוא הרמב"ם בפרק  שני מהלכות שלוחין ושותפין ה' ו' וז"ל הסרסור שליח הוא אלא שהוא נוטל שכר שליחותו לפיכך אם שינה דעת הבעלים משלם מה שתפסיד כיצד ראובן שנתן חפץ לשמעון הסרסור ואחר לו חכור לי זה החפץ ואל תמכור בפחות ממאה והלך ומכרו בחמשים משלם החמשים מביתו מכר במאתים הכל לראובן וכן כל כיוצא בזה וכו':
והרב כסף משנה כתב הסרסור שליח הוא וכו' נראה לי דממתניתין דכתובות פרק אלמנה נזונת אלמנה שהיתה כתובתה מאתים ומכרה שוה מאה במאתים או שוה מאתים במאה נתקבלה כתובתה יש ללמוד כן שהרי דומה לסרסור שנוטלת שכר שגם היא נהנת במכירה זו שגובה כתובתה ואמרינן בההוא פרקא דבר שאין קצבה הכל לבטל המעות וכן כתב רשב"ם והרא"ש ז"ל וכתב המרדכי שהסרסור ש"ש אפילו בשעת הליכה ע"כ:
הרי למדנו בהדיא מהאי דינא שהשליח ששינה מדעת המשלח ומכר בפחות שאמר לו המשלח משלם מה שהפסיד כיון שאמר שההרהור הוא שליח והוא חייב לשלם ההפסד ואם מכרו ביותר הכל למשלח: וכן הוא דעת הטור בסי' קפ"ה שכתב מה שכתב רבינו מלה במלה ולכן לא העתקתיו שהוא ללא צורך:
ומר"ן בשלחנו הטהור בסי' קפ"ה ס' ח' פסק כן וז"ל הסרסור שליח הוא אלא שנוטל שכר שליחותו לפיכך אם שינה דעת הבעלים משלם מה שהפסיד כיצד ראובן שנתן חפץ לשמעון הסרסור ואמר ליה מכור לי זה ואל תמכור בפחות ממאה והלך ומכרו בחמשים משלם החמשים מביתו מכר במאתים הכל לראובן עכ"ל:
ויש לדקדק בדברי הרמב"ם במה שכתב דהסרסור שליח הוא אלא שנוטל שכר שליחותו לפיכך אם שינה מדעת הבעלים משלם מה שהפסיד דנראה מכאן שכיון שהוא נוטל שכר לפיכך הוא משלם מה שהפסיד אם שינה מדעת הבעלים ואם לאו אינו חייב לשלם וכן נראה מדברי מר"ן גם כן מדקאחר דממתניתין דכתובות יש ללמוד כן שהרי היא דוחה לסרסור שנוטל שכר שגם היא נהנית במכירה זו שגובה כתובתה וכו' ואם כן נראה דזה הדין סותר מה שכתב בדין השליח שכתב שאם שינה מדעת המשלת חייב לשלם ההפסד אף על גב שאינו נוטל שכר שהרי בה' ה' מפרק ראשון כתב נתן לו מטות ליקח בהן חטין בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהן שעורים אם פחתו פחתו לו מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבטל המעות וכו' וכן דינין הרבה כזה כחו שיראה המעיין בהדיא בפרקים האלו ולכן כדי דלא תקשי דברי רבינו הדדי נראה לנו לע"ד לתרץ דיש לומר שהם שאחר לפיכך אם שינה וכו' לא יצא לו זה לפי שהוא נוטל שכר שליחותו דזה לא מעלה ולא מוריד לענין שאם שינה מדעת הבעלים שחייב לשלם מה שהפסיד כחו שהוכחנו ממה שכתבנו אלא צריך לומר דקאי אחאי דאחר שהסרסור הוא שליח לזה אחר לפיכך כיון שהוא כן אם שינה מדעת הבעלים חייב לשלם ההפסד כמו השליח וזה שכתב אלא שנוטל שכר שליחותו הוי לדון אותו כחו ש"ש לדינים אחרים:
ואחר שכתבנו כל זאת מצאנו ראינו בבית חדש דנראה מדבריו כל מה שאמרנו ושמחנו כמוצא שלל רב וז"ל ונראה דהרמב"ם בא לבאר שהסרסור שמדבר ממנו בכאן אינו הסרסור שדעבר ממנו בפ' י' ומה' מכירה דאינו שליח אלא קונה מזה וחוכר לוה ואינו משהה המקח אצלו דיש לו דין לוקח וכשאמר ליה בחנה ומכרו במאתים הכל לסרסור וכו' אבל כאן מדבר בסרסור שהוא שליח אלא שנוטל שכר ומשום הכי חייב בגנבה ואבדה:
והשתא נבא לדבר בנושא שאלתינו על שנסתפק ה"ה על ראובן שתובע משמעון שישלם לו הב' אלפים פלוריניס שגרם לו להפסיד בשביל שלא מכר הספירים והיהלומות שהיו בידו תכף ומיד כשנזדמן לו הסוחר הלז הגם שהיו מקצת המטות בהקפה אם הדין עם ראובן או עם שמעון לזה נאמר דלכאורה נראה דכיון ששמעון שליח ראובן הוא ואם היה מוכרם תכף ומיד כשנזדמן לו הסוחר היה מוכרם בעשרים אלף פלוריניס ואחר כך הוכרח למוכרם בשמונה עשר אלף חייב שמעון לשלם ב' אלפים לראובן לפי ששינה מדעת ראובן שהיה למוכרם בעשרים אלף שהוא דוחה להאי דינא שכתבנו שהוא גרם לו האי פסידא זהו היה נראה לנו לפי המושכל הראשון:
אמנם אמר שדקדקנו יפה בדברי השאלה נראה דלא דמי כלל להאי דינא של רבינו דבהאי דינא כתוב שאחר לו מכור לי זה החפץ ואל תמכרהו בפחות המאה בלשון שלילה ולזה חייב לשלם ההפסד לפי ששינה מדעת הבעלים אבל בנ"ד שלא אחר לו אלא שיעשה השתדלותו למוכרם שיבאו לידי גמר טוב ולא אחר לו שלא ימכרם בפחות מעשרים אלף ודאי נראה שדעתו היה שימכרם ביותר טוב שיוכל ולא ישהא אותם יותר כדי שלא יבא לידי לאו דלא יחל דברו ואם כן כיון שהסיבה שלא מכרם בעשרים אלף היה בעבור שלא רצה הסוחר ליתן במדודים כי אם ארבעה עשר אלף וששת אלפים בהמתנה עד מלאת לו שנה תמימה כמו שכתב לו באגרתו ואם ימכרם בזה האופן בלא דעתו של ראובן היה חייב באחריותו כחו שאכתוב לקמן ועתה ביני וביני נתחרט הסוחר הלז ולא רצה ליתן יותר משמונה עשר אלף פלוריניס כלם במדודים ולא הוה יכול לעכב שם כי היה צריך לילך למדינת הים ולזה הוכרח למכור אותם בזה הסך דאם לא מכרם עכשיו היה צריך להיותם עוד בידו ימים ושנים בלתי מכירה יען שהם בזולא אם כן שמעון עשה כהוגן ושורה שמכרה בעד שמונה עשר אלף מדודים ולא שינה בזה מדעת ראובן דלא מצינו בדבריו שלא ימכרה בפחות מעשרים אלף כמו שכתוב בהאי דינא והטענה שטען ראובן דהיה לו למסר אותם תכף ומיד כשנזדמן לו הסוחר בעשרים אלף פלוריניס שהים נותן בעבורם ואז לא היה מגיע האי פסידא אען בטענת זו ממש שכיון שהעשרים אלף לא היו כלם במדודים אלא ארבעה עשר אלף והשאר בהקפה לא היה יכול למוכרם כי אם בדעת ראובן ולזה שלח לו אגרתו לידע אם היה ברצונו למוכרם בזה התנאי דאם לא מכרם בדעתו אז ודאי היה חייב שמעון לשלם לו ההפסד אם נשבר הסוחר ואי ביני וביני נתפרע הסוחר הלז ולא רצה ליתן יותר משמונה עשר אלף ולזה הוכרח למוכרם בזה הסך דאם לא כן היה צריך להיותם עוד בידו ימים ושנים בלחי מכירה עשה הישר והטוב דבזה הרויח לראובן לפחות שלשת אלפים פלוריניס כמו שנראה מדברי השאלה דלא הוו שוים לעת עתה אלא מעלה ומעה חמשה עשר אלף פלוריניס:
ואכתי פשגבן לבאר מאין לנו דאין השליח יכול למכור בהמתנה אלא בדעת הבעלים הרי לך מה שכתב הרמב"ם בה' שלוחין ושותפין פרק חמישי ה' א' וז"ל המשתתף עם חבירו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה הסחורה ולא ילך לחתום אחר ולא ישתתף בה עם אחרים ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה ולא יפקיד ביד אחרים אלא אם כן התנו בתחלה או שעשה מדעת חברו וכו' אחד מהשותפין שעבר ומכר בהקפה וכו' כל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו וכו':
ומר"ן כתב ולא בהקפה וכו'. רבינו ירוחם כתב בשם הגאונים שאם יש קצת בני אדם מוכרים בהקפה וקצתם שלא בהקפה אין לו למכור על הספק שלא מדעת חברו דכל אשראי ספק הוא וזהו דעת רבינו שכתב אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה וכו':
וכן הוא דעת הטור בסי' קט"ו שהעתיק כל האי דינא של הרמב"ם חלה בחלה וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסי' הנז' פ' י' וז"ל המשתתף עם חברו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה הסחורה ולא ילך למקום אחר ולא ישתתף בה עם אחרים ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה ולא יפקיד ביד אחרים אלא אם כן התנו בתחילה או שיעשה מדעת חברו ואם עבר ועשה שלא מדעת חברו ואחר כך הודיעו והסכים למעשיו הרי זה פטור ואין הדברים האלו צריכין קנין אלא בדברים בלבד ואם שינה באחד מכל אךו הדברים שהלך למקום פלא היה לו לילך או פירש בים או שמכר בהקפה או נשא ונתן בסחורה אחרת וכן כל כיוצא באלו הדברים כל פחת שיבא מחמת זה שעבר חייב לשלם לבדו ואם היו שם שכר השכר לאמצע עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מהאי דינא דאפילו בשותף דיש לו חלק בסחורה הזאת אינו יכול למכור אותה בהקפה בלא דעת חברו בשביל חלקו שיש לו בה ואם עבר ומכר בהקפה חייב לשלם לבדו כל הפחת שיבא מחמת זה כל שכן וקל וחומר אם היה כל הסחורה מחברו דאינו יכול למוכרה בהקפה בלא דעתו ואם מכרו חייב באחריותו:
ואחר כתבנו כל זאת מצאנו ראינו בהדיא כל זה במהר"ש מדינה ז"ל סי' ק"ל וזה לשונו בקיצור ראובן נתן בגד אחד לשמעון למכור ומכרו בהקפה והסוחר ברח ונאבדו המעות והשתא טוען ראובן ששמעון חייב לשלם לו הבגד באומרו אני נתתי לך הבגד שתמכרהו והיה לך למוכרו במדודים ולא בהמתנה ומעולם לא אמרתי שתמכרהו בהמתנה ושמעון השיב אתה נתתה הבגד לידי למוכרו ושותפי מכרו כדרך שמוכרים הסוחרים ומזלך גרם שנאבד הבגד וכו' והשיב החכם הנז' ז"ל הדין עם ראובן דפשיטא שיכול ראובן לומר הים לך למכור במעות חדודים ומי אחר לך שתמכור בהמתנה ואע"פי שאין צריך ראיה לזה לפוטרו בלא כלום אי אפשר כתב הריב"ה בח"מ סי' קצ"א תשובת הרי"ף וז"ל ישראל שהיה ערב לחברו בשביל גוי והערב נטל משכונו מהגוי ונתנו למלוה ובא לו הגוי בערב שבת בין השמשות ואמר לו היה ערב בשבילי לזה שאני חייב לו משכוני שאני צריך לו ואמר לו הערב כבר נכנס שבת ואיני עושה שום ערבות פייסו הגוי לערב עד שאחר למלוה הרי אני כחו שהייתי והחזיר המלוה לגוי משכונו לאחר ומן תבע המלוה לערב טען הערב כשאמרתי הרי אני כמו שהייתי לא היה בדעתי כקודם שבא המשכון בידך אלא כמו שהייתי אחר שבא המשכון לידך שלא הייתי משועבד לך הדין עם הערב שהיה לו למלוה לפרש ערבותו ע"כ הנראה שהדברים קל וחומר ומה התם שהדברים מוכיחים שמה שאמר כמו שהייתי היינו כמו שהייתי קודם שבא המשכון לידך דאילו כמו שהייתי אחר שבא המשכון לידך לא הים צריך כל כך ערבות ואפילו הכי אמרינן שהיה לו לפרש על אחת כמה וכמה בנ"ד שהיה לו לפרש אם ימכרנו בין במעות בעין ובין בהמתנה ומדלא פירש יכול לומר לא אמרתי לך אלא שתמכור במדודים ולא בהמתנה ולא עוד שכתב רבינו ירוחם ז"ל בשם הגאונים שאם יש קצת בני אדם שמוכרים בהקפה וקצתם בלא הקפה אין לו למכור אלא מדעת חברו דכל אשראי ספק הוא והטור ז"ל הביא לשון הרמב"ם שכתב ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תדיר בהקפה אלא אם התנו בתחלה או שימכרנה מדעת חברו וכו' ואם שינה מכל אלו הדברים או מכר בהקפה כל פחת שיבא מחמת זה חייב לשלם לבדו שכל עוד שלא פירש יכול לומר לא אמרתי שתמכור אלא במעות מדודים והדברים קל וחומר ומה שותפים שעושה בשלו גם כן עם כל זה חייב השותף לשלם הכל ולא חלק הרמב"ם בשותף בנ"ד על אחת כחה וכמה ואם כן שמע מינה שכל עוד שלא פירש יכול לומר לא אמרתי לך אלא במעות חדודים וכו' ע"כ:
ועתה שהוכחנו בראיות ברורות בין חן הסברה בין מהפוסקים דאין השליח יכול למכור הסחורה שבידו בהמתנה אלא מדעת חברו אם כן שמעון יפה עשה שלא מכר האבנים טובות שהיו בידו כשנזדמן לו הסוחר ורצה ליתן העשרים אלף פלוריניס יען שרצה שששה אלפים יהיו בהמתנת שנה תמימה וזה אינו יכול לעשות בלא דעת ראובן וטענת ראובן אין בו ממש דהגע עצמך שבתוך זה הזמן ברח הסוחר הנז' ונאבדו הששה אלפים היה טוען ראובן אני לא אמרתי לך שתמכרם בהמתנה אלא במדודים וזו הטענה היא חזקה כחו שאמרנו ושמעון היה חייב לשלם לו האי פסידא בלי ספק והגם ששמעון אינו טוען טענה זו אנן טענינן ליה דהא מתוך מעשיו ניכר שזו היה כוונתו כיון שמיד שלח אגרת לראות אם היה ברצונו לעשות דבר זה או לא:
ומעתה שתרצנו הספק הראשון שהדין עם שמעון שאינו חייב ליתן הב' אלפים פלוריניס שתובע ראובן ועכשיו אין בידו כי אם שמונה עשר אלף השתא פש גבן לבאר ולתרץ הספק השני שנסתפק ה"ה שאם יתרצה ראובן לעצת שמעון דהיינו שיקח לו לאשה את היתומים בת אחיו בעד שמונה אלף אם ראובן יוצא ידי נדרו בכך כיון שנשאר בידו עדין עשרת אלפים לחצות פדיון שבוים ועם זה נתקיימו הב' חצות שנדר או טמא כיון שסוף סוף פירש דבריו באומרו שעשרת אלפים יהיו לנישואי יתומה אחת לא יצא בזה ידי נדרו כיון שאינו כי אם שחונה אלפים וכדי לתרץ הספק הזאת אל יחסר לנו ראיה מהגמרא ומהפוסקים:
הראשון שבקדושה הלא הוא הרמב"ם בפ' ח' מהלכות נדרים ה' ח' וז"ל כל הנודר או נשבע רואין דברים שבגללו  נשבע או נד ולמדים מהן לאי זה נתכוון והולכין אחר הענין לא אחר כל משמע הדבור כיצד היה טעון משא של צמר או של פשתן והזיע והיה והיה ריחו קשה ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר או פשתים לעולם הרי זה מותר ללבוש בגדי צמר או פשתים ולכסותן ואינו אסור אלא להפשילן  לאחוריו היה לבוש בגדי צמר ונצטער בלבישתן  ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר לעולם אסור  ללבוש ומותר לטעון עליו ומותר להתכסות בגיזי  צמר שלא נתכוון זה אלא לבגד צמר וכן כל כיוצא  בזה ע"כ:
ומר"ן כתב כל הנודר או נשבע וכו' כיצד  היה טעון משא של צמר וכו' משנה  פ' הנודר מן הירק אמר קונם צמר עולה עלי מותר להתכסות באגיצי פשתן רבי יהודה אומר הכל לפי הנדר טען והזיע והיה ריחו קשה ואחר קונם צמר ופשתים עולים עלי מותר להתכסות ואסור להפשיל לאחוריו ובגמרא תניא כיצד אמר רבי יהודה הכל לפי הנודר היה לבוש צמר והצר ואמר קונה צמר עולה עלי אסור ללבוש ומותר לטעון היה טעון פשתן והזיע ואחר קונם פשתן עולה עלי מותר ללבוש ואסור לטעון ופירש הר"ן והצר שהמלבוש היה צר ונצטער בו ע"כ:
והטור כתב בה' נדרים סי' רי"ח וז"ל אמר כוונת הנודר כיצד היה טוען צמר והיה ריחו קשה עליו ונדר קונם צמר ופשתן עולין טלי מותר לכסות וללבוש בהן ואינו אסור אלא להפשילן לאחוריו היה לבוש בהן ונדר שלא יעלו עליו אסור ללבוש ולכסות בהן ומותר להפשילן לאחוריו היו מפצירין בו ליקח בת אחותו ואחר קונם שהיא נהנית לי לעולם מותר ליהנות לו שלא נתכוון אלא לשם אישות היה חבירו מפציר בו שיאכל עמו ואמר קונם ביתך שאני נכנס טיפת צונן שאני טועם עמך מותר ליכנס לביתו ולשתות עמו טיפת צונן שלא נתכוון אלא לשם אכילה ושתים ומותר גם באכילה ושתיה כיון שלא הוציאו בפיו וכו':
ומר"ן כתב ומ"ש ומותר גם באכילה ושתיה כיון שלא הוציאו בפיו כן כתב הרא"ש שם וכתב ולא דמי לרישא דאישות בכלל הנאה היא ומיהא בתוספתא דנדרים פ"ד תניא מותר ליכנס ולרחוץ עמו ואסור לאכול ולשתות וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ח הרי זה מותר ליכנס לביתו ולשתות לו צונן שלא נתכוון זה אלא שלא יאכל וישתה עמו בסעודה זו ע"כ נראה מדבריו דאסור באכילה ושתיה ומיהו אינו אסור אלא באותה סעודה בלבד שעליה היה מסרב ע"כ:
הרי לנו בהדיא מהאי דינא שכתבו הרמב"ם והטור שהוא מהמשנה והגמרא דהכל הולך אחר כוונת הנודר ולא אחר משמע הדיבור וכן פסקן הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסי' הנז' ולא העתקתיו יען שהוא מלה במלה:
ואחרי הודיע אלהים אותנו כל זאת נבא להשיב על הספק השני ונאמר דכיון שכוונתו של ראובן לא היה אלא להשיא יתומה בת טובים מחצי שוויו של אבני הספירי' והיהלומות שהיו ביד שמעון ומחצי האחרת למצות פדיון שבוים ובחושבו שהיו עדין שוים עשרים אלף פלוריניס פירש ואחר עשרת אלפים לכל מצוה אם כן השתא דלא קבל ראובן יותר משמונה עשר אלף ויכול להשיא יתומה בת טובים בשמונה אלפים ועם זה נשארו לו עדין העשרת אלפים למצות פדיון שבוים כמו שפירש בודאי שיצא בזה ידי נדרו שזה היה כל מגמתו וכוונתו לעשות שני המצות האלו ועכשיו נתקיימו שניהם בידו:
ועדיפא מזאת נאמר דאפילו אם לא יתרצה ראובן לעצת שמעון דהיינו שיקח את היתומה בת אחיו בעד שחונה אלף והשתא חל עליו לקיים ב' המנות שנדר ואין בידו אלא שחונה עשר אלף לשתיהן והוא נדר עשרים לשתיהן דהיינו עשרת אלפים לנישואי יתומה בת טובים ועשרת אלפים לפדיון שבוים אפילו הכי יוצא ידי חובת נדרו כשיתן תשעה אלפים לנישואי יתומה אחת ותשעה אלפים לפדיון שבוים ואין צריך ליתן ב' אלפים מביתו דאזלינן בתר כוונתו שלא היה רוצה ליתן אלא מה שיטלו דחי האבנים טובות והא דאמר עשרת אלפים לכל מצוה ומצוה לפי שהיה סובר שהאבני הספירים והיהלומות היו עדין שוים עשרים אלף כמקודם ולזה נדר בזה האופן לפי שתיה רוצה שמהשווי הלז יעשו הב' המצות האלו ועתה דלא עלה סיכויים כי אם שחונה עשר אלף אינו חייב ליתן יותר:
וגם לזאת אל יחסר לנו ראיה מהפוסקים כתוב בתשובת הרא"ש כלל ח' סי' ד' וז"ל וששאלת ראובן ששדך בתו לשמעון ונשבע לו שיתן לו עמה חמשת אלפים זהובים לסוף ששה חדשים והיה לו לראובן ממון רב בחובות וטל סמך שיגבה חובותיו נדר ועתה נתקלקלו החובות אם נקרא עובר על שבועתו וכו'. והשיב אם אין לראובן חמה לפרוע לא מחובותיו ולא מקרקעותיו וחפצים חוץ מבית דירתו וכלי תשמישו אז הוא פטור משבועתו ואינו עובר עניה כל זמן שאין לו חמה לפרוע דאין לך אונס גדול חזה כי הים לו ממון הרבה בשעה שנשבע והשתא הפסידו ואונס גמור הוא ואין לומר אם הפסיד חובותיו אף אם יש לו קרקעות וחפצים אדעתא דהכי לא נשבע למכור קרקעותיו וחפציו אלא קסבור היה לו לפרוע חובותיו כי דבר הווה הוא שאדם חוכר מקרקעותיו וחפציו להשיא את בתו אבל ביתו וכלי תשמישו אפילו עני המתפרנס מן הצדקה אין מחייבין אותו למכור ביתו וכלי תשמישו הילכך אינו מחוייב למוכרו לקיים שבועתו דאדעתא דהכי לא נשבע ללין ברחוב ולמות ברעב עכ"ל:
הרי למדנו מהאי תשובה של הרא"פ ז"ל בהדיא דסובר דהכל הולך אחר הכוונה מדמסיק דאינו מחוייב למכור ביתו וכלי תשמישו דאדעתא דהכי לא נשבע והגם דפסק דאפילו נתקלקלו החובות אם יש לו עדין קרקעות וחפצים חייב למוכרם ליתן לחתנו מה שנשבע ואף על גב שעל סמך שיגבו חובותיו נשבע התם הוא מהטעם שאחר כי דבר הווה הוא שאדם חוכר מקרקעותיו וחפציו להשיא בתו אם כן בנ"ד דאין בו זה הטעם כלל יודה החכם הנז' דאין כוונתו של ראובן ליתן לב' המצות האלו אלא מה שיעלו דמי האבני הספירים והיהלומות וזה שאחר עשרת אלפים לכל מצוה ומצוה יען שהיה סובר שכך היו שוים עדין כמו שמוכח מדברי השאלה והוא רצה להשוות הב' מצוות אלו חלק כחלק בשוה ולכן פירש הסיכום לכל אחת ואחת בחושבו שכך יעלו דמיהן אמנם עתה דאינם שוים כל כך ולא עלו יותר מי"ח אלף אינו חייב ליתן יותר חזה הסיכום דהיינו חציים לנישואי יתומה אחת בת טובים וחציים האחרת לפדיון שבוים ויוצא בזה ידי חובת  נדרו:
העולה לנו מכל האמור שבספק הראשון יצא שמעון זכאי בדינו שאנו חייב  לשלם הב' אלפים פלוריניס שתובע ראובן ממנו  באומרו שהוא גרם לו ההפסד הלז הואיל שלא  מכרם מיד כשנזדמן לו הסוחר והיה רוצה ליתן  בעבורם עשרים אלף יען הטעמים שהוכחנו  מהפוסקים הראשון שלא שינה מדעת ראובן כיון  שלא אמר לו אל תמכרם בפחות מעשרים אלף  והב' ששמעון לא היה יכול למכרם בעשרים  אלף בלא דעת ראובן הואיל שששה אלפים היו  במתנת שנה תמימה וטענת ראובן אין בו  ממש ואדרבא אם שמעון מכרם ונתקלקלו  המשעות אזי היה לו טענה חזקה לומר אני  לא אמרתי לך שתמכרם בהמתנה ואם כן מה שמכרם בשמונה עשר אלף עשה הטוב והישר שאם לא מכרם באותו זמן יוכרחו להיותם עוד בידו ימים ושנים בלתי מכירה וטל הספק הב' אם ראובן יתרצה שמעון דהיינו שיקח לו לאשה את היתומה בת אחיו בעד שחונה אלפים ואז נשארו עדין בידו עשרת אלפים לפדיון שבוים ודאי שיצא ידי חובת נדרו אע"ג שלא נתן עשרת אלפים דכבר הוכחנו דהכל הולך אחר כוונת הנודר ועתה נעשה מגמתו וכוונתו לישא יתומה בת טובים ומצות פדיון שבוים ונתקיימו שניהם בידו זאת ועוד אחרת דאפילו אם לא יתרצה ראובן בדברי שמעון דאז אין לו בידו כי אם י"ח אלפים לב' המצות נאמר דיוצא ידי חובת נדרו בתתו תשעה אלפים לנישואי יתומה אחת ותשעה אלפים לפדיון שבוים דכבר הוכחנו בהדיא דלא נתכוון ראובן ליתן לב' המצות הנ"ל אלא מה שיטלו דמי אבני הספירים והיהלומות ובחושבו שיעלו לזה הסך פירש ואמר עשרת אלפים לכל מצוה ומצוה כי דעתו היה שיהיו שניהם שוים חלק כחלק הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה כי לו יאה משפט ההוראה כסאו יכון עד כי יבא ינון והאל ברחמיו ירפאהו רפואה שלמה. אכי"רן:
בשנת ובסדר האל משה באר את התורה הזאת לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט