שאלה מן השרשים שבידנו מתקנת רבן יוחנן בן זכאי שהכהנים חולצין מנעליהם בעלותן לדוכן לנשיאות כפים והטעם שמא תפסק לו רצועה ויאמרו בן חלוצה. נסתפק לנו עתה כהן שהוא זקן ואינו יכול לחלוץ מנעליו מחמת הזקנה ובפרט בזמן הקור ומתוך כך מבטל שלשה עשה כאשר כתב הרמב"ם בהלכות נשיאות כפים אם מותר לו לעלות לדוכן ולברך ברכת כהנים בלא חליצת מנעלים וגם לא שייך לומר עליו שהוא בן גרושה שכבר הורגלו בו בעירו הרבה שנים וידוע לכל שהוא כהן הוא ובניו ובני בניו ומה גם שלא לבטל מצות עשה או נאמר שהתקנה במקומה עומדת ואין ב"ד יכולים לבטל דברי ב"ד חבירו אלא א"כ הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין יורנו והמורה כדת מה לעשות ומ"ה תהי מ"ש אכי"ר:
תשובה גרסינן במסכת ר"ה תנו רבנן אין הכהנים רשאין לעלות בסנדל לדוכן וזו אחת מתשע תקנות התקין רבן יוחנן בן זכאי וגרסינן עוד בסוטה פ' אלו נאמרין דף מ' וזה לשונו אמר ר' יצחק לעולם תהא אימת ציבור עליך שהרי כהנים פניהם כלפי העם ואחריהם כלפי השכינ' רב נחמן אמר מהכא ויקם המלך דוד על רגליו ויאמר שמעוני אחי ועמי אם אחי לזה עמי ואם עמי למה אחי אמר ר' אליעזר אמר להן דוד לישראל אם אתם שומעים לי אחי אתם ואם לאו עמי אתם ואני רודה אתכם במקל. רבנן אמרי מהכא אין הכהנים רשאין לעלות בסנדליהן לדוכן וזו היא אחת מתשע תקנות שהתקין רבן יוחנן בן זכאי. מאי טעמא לאו משום כבוד בציבור. לא התם שמא נפסקה לו רצועה בסנדלו והדר אזל למיקטריה ואמרי בן חלוצה ובן גרושה הוא עכ"ל הג' ופירש רש"י ז"ל שמעוני אחי וריעי מזהיר' היה להתנדב לבדק הבי' לבניין המקדש. אם אתם שומעים לי: להיות שלמים למקום. אחי וחבירי אתם אלמא המלך אימת ציבור עליו אם כשרים הם. עטי אתם: כבושים הם תחתי. לאו משום אימתא דציבורא: מפני שמסתלקין בגדיו העשוים למדתו בהגבהת ידיו ונראין סנדליו לציבור והן אין ראוים לראות מפני טיט שעליהן. דלמא מפסקה רצועה: וגנאי הוא לעצמו ומתלוצצים עליו שסנדלו מותרת ויתיב למקטריה וחבריו מברכין ואתו למימר אינו ראוי לנשיאות כפי' והלך וישב לו עכ"ל
והנה זאת התקנה כל הפוסקין הסכימו עליה לענין דינא ולעיכובא וזה לשון הרמב"ם פ' י"ד מהלכות נשיאות כפים ומתקנות עזרא שלא יעלו הכהנים לדוכן בסנדליהם אלא עומדין יחפין ע"כ וכתב הרב כסף משנה ומתקנות עזרא שלא יעלו הכהנים וכולי ברייתא שם ופ' בתרא דראש השנה ומכל מקום טעות סופרים יש בדברי רבינו דהא אמרינן בהני דוכתי דתקנת רבן יוחנן בן זכאי היא וגם במרובה בעשר תקנות שהתקין עזרא ליתא להא אלא כך צריך לגרוס ומתקנות רבן יוחנן בן זכאי שלא יעלו הכהנים וכולי עכ"ל. וכן פסק בעל הלכות גדולות כלשון הברייתא והטור והרב בית יוסף בשולחנו הטהור ס' קכ"א סעיף ה' וזה לשונו לא יעלו כהכנם לדוכן במנעלי' אבל בבתי שוקים שרי עכ"ל ובראותי שאדני השאלה הוטבעו על גזרה או תקנה שבטל' הטעם אי אמרינן כיון שבטל הטעם בטלה הגזרה או לא ראיתי להביא מכמה מקומות שגזרו חכמים ובטלה הטעם ואף על פי כן לא בטלה הגזרה בפרק קמא דע"ו כתבו התוספות על מתניתין דשואלין ודורשין בהלכות פסח קודם לפסח ל' יום אף שעיקר התקנה על הקרבן נתקנה כדאמרינן בפרק קמא דפסחים שהרי נביא עומד בפסח ראשון ומזהירם על פסח שני וכן לעניין עשיית מלאכה ערב פסח אחר חצות שחכמי אפרו כדאיתא בראש פ' מקום שנהגו וכתבו התוספות שאף שעיקר הטעם משום קרבן אף בזמן הזה דליכא קרבן כיון שנאסר אז אסור לעולם עכ"ל:
וכן לעניין איסור גבינות של גוים אף במקום שמעמידין בעשבים דליכא שום טעם לאיסור אפילו הכי אסור מטעם שאף על פי שבטל הטעם לא נתבטלה הגזרה וכמו שכתב הריב"ש בשאלותיו שאלה שצ"ד וגם הרב בעל פרי חדש כתב כן בשמו וכתב שדבריו ברורים עיין שם אלא שיש להקשות על זה דבפרק קמא דע"ז קתני לפני אידיהן של גוים שלשה ימים אסור לשאת ולתת עמהם ואפ"ה גרסינן התם שרב יהודה שדר קרבנא לאבידרנא ביום אידו ואמר קים לי בגויה דלא פלח ע"ז וכן רבא שדר קורבנא לבר ששך ביום אידו מהך טעמא וכן בפר' א"מ קתני דמורייס של גוים אסור משים חשש תערובת יין ומבואר שם דבמקום שהיין דמיו יקרין תן המורייס מותר ואמאי לא אמרינן דלא פלוג רבנן ואף שבטל הטעם לא בטלה התקנה וכחו שכתב הריב"ש באותה שאלה שקדמנו זכרה והרב בעל פר"ח ז"ל תירץ דצ"ל דבהני מעיקרא כי תקון הכי תקון שלא אסרו לשאת ולתת אלא במי שעובד ע"ז וכן לא אסרו המורייס אלא במקום שהיין בזול ואם כן מעולם לא נאסרו במנין דנצטריך להתירו והיכא דאיתמר איתמר. ואף על גב דלענין מים אחרונים בברכות פ' אלו דברים כתבו התוספות שאנו שאין מלח סדומית מצוי. בינינו אין אנו רגילין ליטול וכן בפ' ב דיומא הא דאמרינן התם מדיחה אשה ידה אחת במים ונותנת פת לתינוק ואינה חוששת מ"ט משום שיבתא כתבו התוספות שהעולם אין נזהרין עכשיו מזה לפי שאין אותו רוח רעה שורה באלו המלכיו' כמו שאין נזהרין על הגילוי וכ"ו והשתא דבריהם קשיין הדדי דבפסחים כתבו שכיון שנאסר אז אסור לעולם שאע"פ שבטל הטע' לא בטלה התקנה כמו שהבאתי דבריו לעיל ובברכות ויומא כתבו שהעולם אין נזהרין מזה לפי שאין מלח סדומית בינינו ולענין שבתא לפי שאין אותו רוח שורה באו המלכות דמשמע שכיון שבטל הטעם בטלה תקנה כבר יישב הרב פר"ח דבריהם בסימן קי"ו וזה לשונו ונראה ליישב זה דשיבתא אף בזמן התלמוד לא נתפשט בכל המקומות וכן לענין גילוי יש מקומות הרבה דלא שכיח בהו כלל נחשים ועקרבים גם בענין מלח סדומית אינו דבר שישנו בכל המקומות אלא בסדום ובבנותיה א"כ בכל הני בודאי כשאסרו תחל' לא אסרו אלא במקום שיש חשש וכו' אבל שאלה בהלכות פסח קודם לפסח שלשום יום וכן עש ית מלאכה בערב פסח שהיו תקנות קבועות כלליות מפני הקרבן אף שבטל הטעם לא בטלה התקנה עפ"ל וגם הרב יוס'ף מטרא'ני בספר שלישי משאלותיו על י"ד קרא תגר על אחד שרצה להתיר גבינות הגוים וזלזל באיסורם באומרו כי אכילת גבינות הגוים הוא כשתיית המים המגולים שאין אנו חוששים להם והכהו על מוחו בראייות מוכיחות וכתב בסוף דבריו דאם נוהגים התר במים המגולים היינו מקומות שאין נחשים מצויים דאיכא למומר שמתחלה לא היו מקומות אלו בכלל הגזרה אבל הגבינות שאם עיקר הטעם היה מפני שמעמידים בעור של קיבה נבלה אע"פי שעכשיו נהגו הנוצרים שלא להעמיד בעור וכו הגזרה במקומה עומדת אע"פי שבטל הטעם בזה כיון שמתחלה נתפשט איסורו וכו' צריך מנין אחר להתירו עכ"ל:
למדנו מדברי הני רבוותא כי בדברים שפשט איסורן ברוב ישראל ורוב ציבור יכולים לעמוד בה אעג"ב דבטל הטע' התקנה במקומה עומדת אבל אם לא פשט איסורן אלא באיזה מקומות כמו הגילוי ושיבתא וכו' שלא פשטו במקומו דליכ' למיחש לנחשים ורוח רעה איכא למימר שמתחלה לא היו מקומות אלו בכלל הגזרה והואיל שלא נתפשט שם איסורן ולא היתה כללית אין צריך מנין אחר להתירו:
ומעתה נבוא לנדון שאלתינו שנסתפק ה"ה על כהן שהוא זקן ואינו יכול לחלוץ מחמת הזקנה ובפרט בזמן הקור אם מותר לו לעלות לדוכן ולברך בלא חליצת מנעלים כיון דלא שייך לומר עליו שהוא בן גרושה שכבר הורגל בו בעירו הרבה שנים וגם שלא לבטל מצות עשה או נאמר שהתקנה במקומה עומדת ואין ב"ד יכולים לבטל וכו':
ואען ואומר בודאי הגמור דבנ"ד התקנה במקומה עומדת ואע"גב שבטלה הטעם לא בטלה התקנה וזה מכמה טעמי חדא דהאי תקנת דרבן יוחנן בן זכאי היתה כללית לכל גלות ישראל ולא היתה פרטית לאיזה מקומות כמו תקנת מלח סדומית וגילוי ומורייס שלא היו אלא לאיזה מקומות. המלח סדומית בסדום ובבנותיה. גילוי משקים. במקום שמצויים נחשים ועקברים: המורייס במקום שהיין בזול. ומעולם לא לא נאסר במנין דנצטריך להתירו ועוד שזאת תקנת רבן יוחנן בן זכאי נתפשט בכל ישראל וקבלוה עליהם מכמה שנים ולא נמצא אחד שפקפק לומר זקן אני איני יכול לחלוץ מנעלי שאם היה כן כל אחד יאמרו כן ובפרט בזמן הקור אלא אם לא היה יכול לעלות לדוכן היה יוצא מב"ה ולא היו מבטלים התקנה בשביל זקן אחד או שנים שאינם יכולים כיון שרוב צבור יכולים לעמוד ואם כן אף על פי שבטל הטעם התקנה במקומה עומדת ואין יכול לעלות בסנדליו לדוכן ועל מה שכתב ה"ה שלא לבטל מצות עשה יש לו תקנה שיוכל לבוא בסנדלים כמו שהולכים בערי המזרח שאין צריך לחלוץ אותם ויכיל להשליכם מעל רגליו בנקל כיון שאינם קשורים ויעשה מצותו אם ירצה ולא יבטל מצות עשה שהרי כמה אנשים הולכים ובאים ביום שבת קדש לבית הכנסת בסנדלין אע"גב שאינם זקנים כל שכן זה שהוא זקן ואינו יכול לחלוץ מנעליו והוא ירא שמים ורוצה לקיים המצוה כהוגן:
העולה מדברי הם בנ"ד שהתקנה במקומה עומדת ואף על גב שבטל הטעם לא בטלה התקנה כיון שהיתה כללית לכל גלות ישראל ועוד שנתפשט בכל ישראל וקבלוה עליהם מכמה שנים. ואין ב"ד יכולים לבטל דברי ב"ד חברו אלא אם כן הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין הנראה לדעתי כתבתי להלכה ולא למעשה עד אשר יסכים עמי הרב היושב, על כסא ההוראה מורינו ורבינו שלם שמלכותו יכון בשלום עד אשר יבוא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת ושמרת את חקיו לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: