שאלה ע מעשה שהיה כך היה ראובן דו דרב  רנתעלף ביום שבת קודשובאו.  הרופאים וציווהו שיבשלו לו איזה ירקות והוא מאכל  בריאים ושיתנו לו לאכול: כך עשו ותיכף ומיד  כשאכל מזה המאכל הבריא מחוליו ונשאה עוד מזה  המאכל עתה נסתפק לנואם מותר לו לראובן  לאכול שארית המאפל הזחת כיון שבישלוהוב שעת  הותר כשהיה חולהיאו לא כיון שאינו צריך עוד  מזה המאכל אורנח המורה ויוציא לנו מספק הזאת  ומהתמ"ש:
חשובה תחילת הכל צריכים אנו לחקור  אם פשבישל לחולה בשבת אם  מותר לבריא לאכול מזה המאכל או לא ואם כן  אמרתי אעלה אל ים התלמוד לבקש נחת רוחי  להעתנו ואחר ואתרהחקורה שעשיתי מצאתו בחולין דף  סגאמח חב דימי מנרדעא הלכתא השוחט לחולה  בשבת מותר לבריא באומנא מאי טעמא כיון דאי  אפשר לכזית בשח בלא שחיטה כי קא שחיט דעתא'  דחולה קא' שחיט המבשל לחולה בששת אסוד  לברוא גזירא שמה ירבה בשבולו נגד כאף ש שא לשוף  זאו'הה ק הסי  רשיו  רש בשבת לחולה מבעודיום באומנאז  לכום אדעתא דחולה קא שחיט וליכא לממו  שמא ירבה בשבילו דהא' משום זית דחולה בעי'  למשחט פועיהועכ"ליש של ר"  והרא"ש כתבוזר אל אמר רב ]],  הילכתא השוחט לחולה דפשבת  מופהלבדוא באומצא מאי טעמא כיון דלא אפסר  כזות בשר בלא שאיטה פו קא שתיט אדטמא דחולה  קא שחיט המבשל לחולה בששת אסור לבריא  גזורה שמאייחבה בשבילו רב ז"ל הביא ימומרא זו  דרב דימי ולא הביא הא דרב ינחק בר אדא אמד  רבהשוחט לחולה בשבח' אסור לבריא המבשל  לחולה בשבת מותר לבריא מאי טעמא האי' ראוי  לכוס והאי אינו ראוי לכוס משום דלאו הלכתא היאז  דמויריבתולה שחלה היום ואסר ליהמשום מוקצה  ואנן קיימא לן כרבי שעעודד לי ליה וקנה מחמת  אלא בנר שהדליקו בשבת דדחייה בידים וצויוברות  וצמוקים וכיונה בהן ומוקצה מחמת חסרון כוס מו  שפסק רב אלפס ז"ל בפרק בתרא דשבת עכ"ל  ז"ל וז"ל ואאאא השוחט לחולה  הרי לך דכפי לשון הגמרא ולפי דעת הרא' שז"ל  המבשל לחולה בשבת אסור לבריא לאכול מזה  המאכל בשבתו ש
והרמבים זיל לא הניח להלוך בדרך הזאת  לשכן פשק הוא זיל בפרק שני  מהלכות שבת המבשל לחולה בשבת ואכלי המולה  והותיר אסור לבריא לאכול מן המומר גזרא שמא  יהבה בשבילו' אבלי השוחט לחולה בשבת מותר  לבריא לאכול ממנו בשה חי שאין שדבר תוספתא סדי  שנגזוי שמאי ירבה כשבילווכן כל כליכיונא בזה  ערד כאן לשיני: ש
והרב המגיד כתב וזה לשונו המבשל לחולה דר  בשבח ואכל החוצה והותיר אשור  לערי ולאכומ מןוכו פסקו הלכה בחולין פרק  קמא ומכל מקום השכומח המפרשים ע"ב שפמוצויי  שבת מותר לאלתר ואין צריד להמתון בכדי  שיעשו פא דמנו אונ אלא בשבת עצמו ופשוט  עוד רמש אבא האשצז בשבח' מותרי'.  לבריא לאכול ממנו בשך חי ובו גם זה.  שם פסק זהלפה' אמו' דב דימי הלכתא השוחשף  לחולה בשבת מותר לבריא באומצא מאי טעמיה  כוון דאי אפשר לכזית בשר בלא שחיטה כי קא שחוצה  אדעתא דוזולה קא שחוט ובהשנות אמו' אברהם  והוא סאהוהי לוי חולה מבעוד יומעד כאן באץור  דפריו דאי לאו הכי' אשוד משום מוקצה וכבוי  נזכויכן שסיבגמרא למעלה מזה ומכל מקום עקר  הדבר חלדידף הקוימאז דהוימאזלף כדבראון מוקבה נשמו א  מחמת איפוד שד חהא בידים פבון נד שהדלוקזי  באותה שבדף אבל אם לא דחאו בידים כגון בכחן  מותר ואף פלזפז שהבהמה היתה מוקצה מחמת  אשור שחיטה לא דחאה הוא ברלים וזהדעת הא  רבייוצה זכרונז לברפה וזהו שלא הזכיר רב דימי  וכן נראה מן ההלכות שלא הביאו אלא מימרא דרב דימי  בלבד ודעת'קצתי ממר שי כדבהו הד"א ז"ל  עד כאן לשונו
והמוד כתב וז"ל השוחט לחולה בשבת לא  שבא קלה מאתמול לאשנ חלה היום  מותר לבריא לאכול לאוכלו אזו ובלא מליחה אבל  המבשל לחולה אסור לבריא שמא ירבה בשבילו:  וערי שא כתב הרב בית יוסף השותע לחולה  קה א בג שסע בשבת בשבת מותר לבריא וכו' בפ"ק דחולין אמר רבי יצחק בר אדא אמר רב השוחט לחולה בשבת אסור לבריא המבשל לחולה בשבת מותר לבריא מ"ט האי ראוי לכוס והאי אינו ראוי לכוס אמר רב פפא פעמים שהשוחט מותר כגון שהיה לו חולה מבעוד יום מבשל אסור כגון שקצץ לו דלעת אמר רב דימי מנהרדעא הילכתא השוחט לחולה בשבת מותר לבריא באומצא מאי טעמא כיון רא"א לכזית בשר בלא שחיטה כי קא שחיט אדעתא דחולה קא שחיט המבשל לחולה בשבת אסור לבריא גזרה שמא ירבה בשבילו: ופירש רש"י ז"ל השוחט לחולה שנחלה היום ביום שבת אסור לבריא לאכול מאותה בהמה בו ביום דאף על גב דאיסור שבת ליכא דפיקוח נפש דוחה שבת איסור מוקצה מיהא איכא דבין משמשות מוקצה הוא. ולא היתה ראויה לישחט בשבת דהא עדין לא היה חולה. המבשל  לחולה בשר שהיתה שחוטה מאתמול ובשלה היום לחולה שנחלה היום מותר לבריא מ"ט האי בשר הוה חזי בין השמשות להאי בריא לכוס חי הילכך אין כאן איסר מוקצה ואיסור שבת אין כאן דהא לחולה בשלה. והאי שוחט לא היה בין השמשות ראוי לכוס איכא איסור מוקצה אע"ג דאיסור שבת ליכא. פעמים שהשוחט לחולה מותר לבריא לכוס כגון שהיה חולה מבע"י דאין כאן לא איסור מוקצה ולא איסור שבת: והמבשל לחולה שנחלה היום אסור לבריא. כגון שקצץ דלעת מן המחובר ובשלה לו דיש כאן איסור מוקצה דמחוברת היתה בין השמשות: הלכתא השוחט לחולה בשבת. לחולה מבעוד יום אדעתא דחולה קא שחיט וליכא לגזור שמא ירבה בשבילו שריא דהא משום ההיא זית דחולה בעי למשחט כולה וכו':
עוד כתב הרב בית יוסף והא דאמרינן דמבשל לחולה בשבת אסור שמא ירבה בשבילו כתב הרשב"א פירוש רבי' הרב ז"ל גזרה שמא אחר שיניח הקדרה על האש ירבה שם חתיכה בשבילו ומ"ה גזרינן שמא יעשה כך לפי שיבא לידי איסור סקילה בכך אבל אין לפרש שמא ירבה חתיכות בקדרה קודם שיתן אותה על האש דאפי' עביד הכי לית כאן איסורא דאורייתא אלא דרבנן בלבד בסי' של"א אכתוב דברי הר"ן בפ"ב דביצה על המרבה בשבת יותר מהשיעור הצריך אם אסור  מדאורייתא או דרבנן וכו' כבר כתבתי בתחילת הסימן דל"כט מבשל לחולה בשבת מותר לבריא במוצאי שבת לאלתר ולא בעיא בכדי שיעשו: כתב האגור בשם תשובת הרשב"א שהמבשל בשבת לחולה שיש בו סכנה אסור לחולה אחר שאין בו סכנה כיון שאפשר עלי די גוי: ואני מצאתי התשובה ההיא וכתוב בה דטעמא משום דאיכא למיתב דלפעמים לא ימצא לעשות ע"י גוי ועבד ושפחה שאינן של ישראל ויבוא זה לרבות בשבילו עד כאן לשונו הצריך לעניננו:
מכל מאי דכתיבנא שמעינן וגמרינן דכל הני אשלי רברבי כלם פה אחד וכלם בחדא מחתא עונים ואומרים דאם בישל לחולה בשבת אסור לבריא לאכול מזה המאכל בשבת מהטעם שאמרו שמא ירבה בשבילו ודוקא בשבת: הוא דאסור אבל למוצאי שבת מותר: וכן דעת הר"אה ז"ל בספר בדק הבית. אף שאין כן דעת בעל משמרת הבית וז"ל וחלילה וחס שלא הותר אפילו לחולה עצמו אלא בעת הצורך בלבד דהיינו בשבת הא למוצאי שבת חזר לאיסורו ודומה לחולה לנבלה שיש בו סכנה שאם נחרו לו בהמה לצורך אף הבריא נאסרה עליו וכל מה שתקנו חכמים והתירו בדרך שנהגה תורה נהגו הן באיסורי דבריהן וכדאמרינן כל מאי דאמר רבנן כעין כעין דאורייתא תקון: ולענין סתר בשולי נכרי: לחולה בשבת כבר שאל אחד מחכמי הדור את המחבר כבר עברו כמה שמיטות וכך השיב דדברים אלו שאינן אלא משום גזרת חתנות כל שיש בו התר קצת התירו כגון הפוך בגחלים או הניח ישראל והפך נכרי או אפילו הניח נכרי והפך ישראל דכל שאנו אוסרים עליו עד שיהא בו מעשה ושל ישראל יש הכר ולא אתי לא קרובי וכן הדין בשבת דכל שאי אפשר היום על ידי ישראל ובאפשר אין סומכין בשולו איסורו של שבת מוכיח עליו ולפיכך התירוהו לו ודוק' לחולה ובשבת לפי שאפשר לו והקלו לו בזה אע"פי שתחלתו וגמרו ביד נכרי ודכלותייה בחול אסור לעשו' כן אף לחול ומ"מ לא לגמרי התירו אלא מה שהצריך לו דהיינו בשבת עצמו ולחולה עצמו אבל במוצאי שבת עצמו אסור אף לחולה עצמו ואף קדרה עצמו שבשל בה אסורה לחולה בחול עד כאן הצריך לענינינו:
הרי לך דכפי בעל משמרת שבית תבשיל שנתבשל בשבת לצורך חולה שיש בו סכנה בין שבשלו ישראל בין שבשלו גוי אסור לחולה למוצאי שבת מפני שדומה לנבלה נמשך מזה דלדעת הרשב"א דהוי כנבלה אם כן אף בנדון דידן נמי אסור לחולה שהבריא באותו יום ולדעת הרא"ה ז"ל שמתיר לבריא במוצאי שבת אם כן חם הבריא החולה בשבת מותר לאכול:
אחר כך אנה לידי ספה שאלות ותשובות לבית יעקב שכתב בענין דומה לענינינו וזה לשון השאלה: המבשל לחולה בשבת והבריא החולה באותויום וכו' ובתשובתו הרמתה הביא דעת הרשב"א והר"ן עד שבסוף דבריו כתב וזה לשונו אמנם נלע"ד להתיר בנדון דידן בין להרשב"א א ובין להר"ן מהא דאמר בגמרא דחולין הנ"ל דמוקידברי ר"מ כגון שהיה לו חולה מבע"י אי הכי מאי טעמא דר"י כגון שהיה חולה והבריא וכתבו התוספות וא"ת אם יש מוקצה לחני שבת אנאי שרי ר"מור"י נמי המא לא אסר משום מוקצה דלא אסר אלא משום דקניס שוגג ויש לומר דכיון שרגילות הוא שחוזר לחוליו לא הוי מוקצה וכו' ואם כן כיון דלענין מוקצה ליכא איסור משום שרגיל לחזור לחוליו הכא נמי לענין אכילה שרי לחולה שהבריא כיון שרגיל לחזור לחוליו ונראה לעניות דעתי ראי' ממ"ש בית יוסף באורח חיים סי' שי"ח אדברי הרא"ש דמתיר בהשוחט לחולה אפילו שהיה חולה מבע"י וכן מסקנת הש"ע שם סימן שי"ח דמותר לאכול לבריא חי ואין אסור משום מוקצה דס"ל להרא"ש דהלכה כמ"ד פרק כירה ובפרק אין צדין חלוק היה ר"ש אף בב"ח שמתו שמותר לטלטלם אלמא לאו מוקצה נינהו וא"כ אף כשנשחטו בהיתר לחוצה אפילו שחלה היום מותר וצ"ל לפ"ז דכל שאינו מוקצה לענין טלטול אינו מוקצה לענין אכילה וכו' וא"כ ה"נ כיון דלא הוי מוקצה לענין טלטול אינו מוקצה לענין הכילה ומותר לחולה שהבריא בשבת לאכול ממה שנתבשל לו בשבת כמ"ש ודוקא משום שרגיל לחזור בחוליו שהרי אין כאן איסור כלל משום בשול שהרי נתבשל בהתר בתחילה לצורך החולה א"כ אין כאן טלטול משום שחולק ר"ש ולא איסור מוקצה לאכילה כמ"ש דכל שאינו מוקצה לענין טלטול אינו מוקצה לענין אכילה ווס לענין בישול אין איסור כמ"ש ואם כן יש ראיה להתיר בנ"ד לחולה שהבריא בשבת לאכול ממה שבישלו קודם שהבריא. וכ"ת הא לא גרע מאם בישל לחולה שיש בו סכנה שאסור לחולה שאין בו סכנה מ"מ שאני הכא כיון דרגיל לחזור לחולין הוי כמו שיש בו סכנה עד כאן לשונו:
וכיון שראינו דלדעת הני רברבי מותר לחולה שהבריא לאכול ממר שבישלו לו קודם שהברי' גם אני לא אחשוך להלוך בדרך הזאת ולומר דגם בנדון דידן הדין כן שמותר לו לחולה שהבריא לאכול ממה שנתבשלו לו:
אבל עדין נראה לי לעשות הפרש בין חולה דעלמא לנדון דידן דבחולה דעלמא אפשר שכבר עברו איזה ימים שהיה חולה וכיון שעבר איזה ימים או שבועות בחוליו אם לא נתיר אותו לאכול מזה המאכל אפשר שיחזיר להיות חולה ואם כן נוכלנו לדמותו לחולה שיש בו סכנה אבל בנדון דידן מלשון ה"ה נרא' שנתעלף בשבת ותכף ומיד כשאכל מזה המאכל הבריא מחוליו והלך כבריא ולא היה מורגל בחולי הזה ואם כונתו של ה"ה הוא זה נראה לי שאין לנו רשות להתיר לו זאת המאכל ועוד שבחולי של נדון דידן אין בו כל כך סכנה ונוכלנו להשוות נדון דידן למה שכתב הרב המגיד על לשון הרמב"ם בפרק שני מהלכות שבת חולה שאין בו סכנה עושין לו כל צרכיו על ידי גוי כצד אומרין לגוי לעשות לו והוא עושה לבשל  לו ולאפות ולהביא רפואה מרשות לרשות וכיוצא באלו ואם היו צריכים לדברים שאין בהם מלאכה עושין אותן אפילו ישראל:
ועל הלשון הזה כתב הרב המגיד וזה לשונו חולה שאין בו סכנה וכו' מימרא פרק מפנין ופירוש דווקא בדבר שישבו ממנו חולי לכל גופו של אדם כגון חיה כל ל' יום וכגון לכחול העין בסוף האוכל שהוא נופל למשכב או מצטער וחולה ממנו אבל חושש והוא מתחזק והולך בבריא אין מתירין לו אפילו שבות דרבנן ואפילו על ידי גו' וכו' עכ"ל:
הנה הוא לך דבחולה שאין בו סכנה אף שמחללים שבת עליו על ידי גוי אם מתחזקו הולך כבריא אסור אף על ידי גוי נמשך מזה דבנדון דידן נמי כיון שעבר חוליו ועכשיו הולך כבריא ועוד שלא היה בו כל כך סכנה אין  לו רשות לאכול מזה המאכל שנתבשלו לו בשעת איסור:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דבנדון  דידן אם אינו מורגל לחולי זה אסור  לו לאכול מזאת המאכל דכיון דפעם אחד נתעלף  מי יאמר שיחזירהו לו אבל אם הוא מורגל בזאת החולי אז מותר לו לאכול מהמאכל הזאת אחר שהבריא:
זהו מה שעלה מצודתי היום אם יסכים עמי  הרב המורה היושב על כסא ההוראה הקב"ה יאריך ימיו ושנותיו בחברת נות ביתו ובניו ושאר בני משפחתו אכי"ר:
תם ונשלם ראש חדש חשון שנת התקסו ליצירה
אני הצעיר יעקב פראריס ס"ט