שאלה טז ראובן הדר בעיר טבריא נתן ביד שמעון סך גדול מסחורות להוליכם לעיר ציפורי למכרם על חשבונו ולהלביש המטות בסחורות אחרות כפי מה שיראה בעיניו שיש להרויח בהם ושישא ויתן עם המעות וסחורות הללו כפי ראות עיניו כאדם העושה בשלו ושעל שכר טרחו שיקח חמשה למאה על כל אלו הסחורות הן במה שיקנה והן במה שימכור במעותיו והלך שמעון הנ"ל לעיר ציפורי ומכר כל הסחורות הנז"ל אשר נתן לו ראובן הנ"ל והלביש המעות בסחורות אחרות ונשא ונתן בהם זמן רב והרויח בהם סך גדול אח"כ חזר לעירו לטבריא ובא לתת לראובן הנז"ל סך מעות הסחורות אשר מסר לו כשהלך לעיר ציפורי כפי הסך אשר מכרם ולא רצה ליתן לו חשבון ממה שנשא ונתן במעותיו וממה שהרויח בהם באמרו שאינו חייב ליתן לו אלא דמי סחורותיו אשר מסר לו כפי אשר מכרם ולא יותר מבעיא לן השתא אם יש כח ביד ראובן הנז"ל להכריחו שיתן לו חשבון מכל מה שנשא ונתן במעותיו ולתבוע ממנו הריוח שהרויח בהם כיון שכן ציוה לו להלביש מעותיו בסחורות אחרות ולישא וליתן בהם כפי ראות עיניו וכאדם העושה בשלו כדי להרויח בהם ומה גם שעל שכר טרחו אמר לו ליקח חמשה למאה על כל שיקנה וימכור במעותיו הנז"ל על הכל יבא דברך הטוב וכבדנוך ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בהגוזל עצים תנו רבנן הנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חטים ולקח בהן שעורים שעורים ולקח בהן חטים תנא חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותניא אידך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר רבי יוחנן לא קשיא הא ר"מ דאמר קננהו בשינוי והא רבי יהודה דאמר לא קני להו בשינוי ורבי אלעזר אמר הא והא ר"מ ולא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה וכתב הרי"אף ז"ל וכיון דק"ל כרבי יהודה חזינן אם לסחורה נתן לו בתורת שותפות אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הותירו הותירו לאמצע דאפילו לרבי מאיר כיון דלסחורה יהבינהו ניהליה לא קני לה בשינוי ואם לא נתן לו בתורת שותפות אלא לקנות בהן חטים לסחורה ולא יטול מחנה כלום. אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הותירו הותירו לבעל המעות וכן אם נתן לו מעות לקנות לו בהן חטים לאכילה וכו' דלא אמרינן הותירו לאמצע אלא שנתן לו מעות בתורת שותפות ליקח בהן חטים ולקח בהן שעורים שעורים ולקח בהן חטים אבל שלא בתורת שותפות בין לסחורה בין לאכילה אליבא דרבי יהודה חד דינא הוא אם הותירו הותירו לבעל המעות ואם פחתו פחתו לשליח וכן הילכתא עכ"ל וכן כתב הרמב"ם בפ"א משלוחים הנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהן שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהם הוסיפו לבעל המעות ובפ"ה כתב הנותן מעות לחבירו בתורת שותפות ליקח בהן חטים לסחורה והלך וקנה שעורים או לקנות שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע ע"כ משמע שכל הקונה במעות חבירו אפילו שינה הריוח הוא לבעל המעות משום דמעות ברשותיה דמריה נינהו ואם נתנן למחצית שכר ושינה ג"כ הריוח לאמצע וכמו שכתבו ההגהות מרדכי בסוף הגוזל עצים וז"ל מה שכתבתה ששמעון קבל עליו לתת ריוח מהלואה לסחורה ידועה ושינה מדעת בעל המעות ולקח סחורה אחרת והרויח יותר נראה דאפילו אם הוא כדבריו צריך לחלוק עם חברו את הריוח כיון שהריוח ממעות השותפות ודמי להא דאמרינן פרק הגוזל קמא הנותן מעות לשלוחו פירוש למחצית שכר ליקח בהן חטים ולקח בהן שעורים אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע ואם כן כ"ש כשלא שינה כי הכא שלא הזכיר לו סחורות ידועות אלא סחורות אחרות סתם דפשיטא שהריוח של המעות הוא של בעל המעות וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל שם פ"ז דין ו' הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם נודע בראייה ברורה שלקח ומכר הרי זה מוציא ממנו השכר בעל כרחו עכ"ל וא"כ מילתא דפשיטא היא דכיון ששמעון קנה סחורות במעות שהוציא מן הסחורות שנתן לו ראובן ששכר מה שהרויח באותן המעות בסחורות שקנה בהן הוא לראובן:
ואם יטעון שמעון שקנה סחורות שלא הרויח בהם או שלא קנה במעות שום סחורה וכדומה אין לראובן עליו אלא תרעומת אבל חייב לישבע שלא הרויח שום דבר במעותיו או שלא קנה בהן שום סחורה. כי מה שכתב הרמב"ם אין לו עליו אלא תרעומת שנראה שאינו חייב שבועה זהו כשהוא ידוע שלא לקח אבל כשאינו ידוע וכ"ש כשהוא קרוב לודאי שלקח פשיטא דלא מפטר בתרעומת לחודיה אלא חייב לתת לו הריוח או לישבע כמו שנזכר וכן אם יטעון שמעון שהסחורה שקנה לא כיון לקנותה אלא לעצמו ומשוי נפשיה גזלן. לאו כל כמיניה שהרי במה ששנינו ליקח בהן חטים ולקח בהן שעורים לא חשיב גזלן מה שהוא משנה דהא קתני אם הותירו הותירו לאמצע וחשיב ליה שלוחו וכמו שכתב הרא"ש ז"ל בפסקיו ומה שכתוב בהגהות אשירי פרק הגוזל קמא על ראובן שנתן מעותיו לשלוחו לקנות לו סחורה ידועה והלך וקנה סחורה אחרת וטען שקנה לעצמו ולכך שינה ודן הריב"ם ז"ל שכל הריוח לשליח וישבע שלכך נתכוון וכו' היינו כששינה אבל אם לא שינת כי הכא שלא יחד לו סחורה ידועה לא מהימן לומר שקנאה לעצמו ואפילו בשבועה ואפילו קנאה לעצמו ברשות בטל המעות היא כיון שלא שינה משום דמי שמוכר לו הסחורה לא כיון לאקנויי אלא לבעל המעות וכחו שהביא בטור ח"מ סי' קפ"ג בשם הר"מה ז"ל ולא עדיף מזקפן עליו במלוה דכתב הרמב"ם ז"ל פ"ז מהלכות מכירה דין י"ב דהמקח של המשלח וכן היא דעת בעל מתיבות ג"כ כפי מה שכתב הר"ן בשמו דעל מה דאיתמר בקדושין פרק האומר רבה בר בר חנה יהב זוזי לרב אמר ליה זבנה ניהלי להאי ארעא אזל זבנה לנפשיה והתניא מה שעשה עשוי אלא שנהג בו מנהג רמאין וכו' הקשה הר"ן מהירושלמי והתוספתא דתנו הנותן מעות לחבירו ליקח לו פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו והכא נמי ליפקה להאי ארטא רבה בר בר חנה מרב. ותרץ בשם בעל מתיבות ז"ל דהתם בשלקח בזוזי משלח. אבל הכא רב בזוזי דנפשיה זבן ע"כ ונראה מדברי הר"ן דכשלקח בזוזי משלח מוציאין ממנו בעל כרחו ואפילו היכא דאמר השליח קודם הקניה שהוא קונה הקרקע לעצמו והמעות זוקף עליו במלוה דאי הוה סבירא ליה לרב בעל מתיבות דכשקנה לעצמו וזקף המעות עליו במלוה דקונה שליח. הוה מצי לאוקומא עובדא דרבה בר בר חנה והתוספתא אידי ואידי דקנה במעות המשלח והא דקנה סתם הא דקנה לעצמו וזקף מעות המשלח עליו במלוה וא"כ בנ"ד חייב שמעון לחת לראובן מה שהרויח במעותיו כי המעות הם ברשות הבעלים כיון שקבלם להיות שלוחו וליקח על שכר טרחו חמשה למאה ואע"פי שיאמר שלעצמו קנה הוי כזקפן במלוה ולדעת הרב ובעל מתיבות ז"ל הוי למשלח כדאמרן וכתב רבינו ירוחם נתיב כ"א ח"א אחר לשלוחו קנה לי חטים וקנה שעורים או בהפך וכו' אם הותירו הותירו לבעל המעות ואם אחר בפני עדים לצורך עצמי אני קונה נעשה גזלן על המעות ואם הותירו הותירו לו ודוקא כששינה דקנינהו בשינוי דאם לא שינה לא מהני תנאה בפני ב"ד וכו' ובנ"ד לא שינה שלא אמר לו סחורות ידועות כדכתיבנא:
אך יראה דדוקא בהלבשה הראשונה שהלביש השליח מעות המשלח הוא שהריוח למשלח ולא מה שהרויח משם והלאה. כי משמע מתוך דברי השואל שלא נתן לו רשות אלא בהלבשה הראשונה אבל לא לישא וליתן בהם זמן רב כמו שעשה אם כן יש לומר ששלח יד בפקדון ואם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו וראיה לדבר זה ממה שכתב המרדכי וז"ל ובתשובה לרבינו האיי גאון ז"ל מצאתי וזה לשונו המפקיד מעות אצל חברו אסור להשתמש בהם בלא רשות בעל הפקדון ואם עבר ושלח בהם יד חייב באחרייותן ואם הרויח בהם נותן לו מחצית שכר עכ"ל והקשה רשב"ם כיון דשלח בהן יד ה"ל כגזלן ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזלה ואמאי יתן לו מחצית הריוח ואומר אני דבמה שעבר קודם שתבעו לא עלה על לב הגאון לחייבו בריוח והיינו כמו שהוכחנו לעיל ולא משוינן לגאון שוגג בזה אך בכה"ג קאמר שזה תובע להחזיר לו פקדונו ששלח בו יד כדי להרויח ואינו רוצה להיות עמו קרוב לשכר ולהפסד דהתם ודאי אי מסרב ודחי ליה מיחייב נמי בריוח למיפלגי בהדי ותו לא מידי עכ"ל משמע מהכא בהדיא דבנ"ד אינו חייב ליתן לו שום חלק בריוח שהרויח בהם כיון שלא תבע ממנו שיחזו' לו פקדונו כן כתב הרב הגדול יוסף בן לב דף קל"ה ולי יש ראי' אחר' מדברי הרשב"א בסי' תתקל"ח שנשאל בראובן שהפקיד מעות לשמעון ונתעסק בהם והרויח. לאחר זמן החזיר קצת ממה שהרויח לבעליו וחזר ונתעסק במה שנשאר בידו זמן רב לימים בא ראובן להוציא מיד שמעון הפקדון ומה שהרויח בו ונתפשרו שיתן לו קצת מהריוח ונשבע שיפרענו לזמן פלוני ואחר כך לא קיים השבועה וטען שהוא לעצמו היה מתעסק וכו' והשיב הרב אם הפקידם אצלו בתורת עסק סתם עסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון ונוטל המתעסק תרי תלתי באגר ופלגא בהפסד ואם לא מסרם לו אלא להתעסק בו לצורך בעל הפקדון בחנם אם הרויחו הרויחו לבטל המעות ואם הפסידו הפסידו לו אבל אם הפקיד בידו סתם אין הנפקד רשאי ליגע בהן בין הפקידן בידו צרורין בין הפקידן מותרין כמו ששנינו אצל שולחני אם צרורין לא ישתמש בהן אם מותרין ישתמש בהן וכו' אצל בעל הבית בין צרורין בין מותרין לא ישתמש בהן ואם שלח בהן יד להוציאם הרי זה נעשה גזלן עליהם ומשלם כשעת הגזלה ואם  הותירו הותירו לגזלן ואם פחתו פחתו לו וכו' זיל קרי שם והוא הדין הכא בנ"ד שאם לא היה לו רשות לישא וליתן בהן כל כך זמן אם עשאו הרי שלח יד  בהן והרויח לעצמו דמאי שנא:
ואם תאמר אפילו בששלח בהן יד לקנות לעצמו היאך הלה עושה סחורה במעותיו של זה והאמר רבא בפרק איזהו נשך הני בי תלתא דיהבי זוזי לחד למזבן להו מידי זבן לחד זבן לכולהו ולא אמרן אלא דלא צר וחתים איניש לדעתיה אבל צר וחתים איניש לדעתיה למאן דזבן זבן ולמאן דלא זבן לא זבן אלמא אף על גב דכשמשך זה לא נתכוון לקנות אלא לחד מינייהו אפילו הכי אמרינן לאו כל כמיניה לעשות סחורה לאחר ולזכות לו במעות שאינן שלו וי"ל דשאני אחר לפי שדעתו של מוכר אינו אלא למי שקונה ממנו או למי שהמעות שלו אבל לא לזה ולא לזה אלא לאחר דלאו בטל המעות ולאו קונה לא. ואם תאמר עוד והא תניא בתוספתא בפרק רביעיו של בבא מציעא הנותן מעות לחברו ליקח לו פירות למחצית שכר ובאחרונה אמר לו לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם יש עדים שלקח ומכר מוציאין מידו בעל כרחו אלמא אפילו בלוקח לעצמו לא עשה ולא כלום שאי אפשר לו לעשות סחורה במעותיו של זה. לא היא דהתם כיון שקנה סתם ושכירו הוא ידו כיד בעל הבית הוא ועד דהדר ביה בפירוש מסתמא לבטל המעות הוא קונה ואי נמי שאני התם דכיון שטוען שלא לקח כלום כבר הודה שלא נתכוון לעשות גזלן על המעות ולזכות לעצמו במקחו:
איברא הוא כי מדברי הרב אלפסי ז"ל שכתב בפרק המקבל נראה הפך כל זה לפי שהוא כתב שם וז"ל והיכא דשקיל ליה איניש עיסקא מחבריה לאיעסיקי ביה ואזל ליה לדוכתא אחריתי ובעא למפלגיה לההוא עיסקא או זוזי דעיסקא קמי בי דינא אדעתא למישקל איהו ההוא פלגא דבתורת מלוה לאיעסוקי ביה לנפשיה ומפקיד ליה לההוא פלגא אחרינא דבתורת פקדון גבי איניש מעלמא כי היכי דלא ליתן ליה רווחא למריה עיסקא הא מילתא חזינא בה בעייא מקמי רבוואתה ואהדרו דאע"ג דלית ליה לשותף למיפלג בלא דעתא דשותפי או עבד הכי ואתני קמי בי תלתא מאי דעבד עבד ולית ליה למריה עסקא למישקל מניה רווחא ואייתו להו ראייה מההוא דאמרינן איסור ורב ספרא עבדו עסקא בהדי הדדי אזל רב ספרא פלג בלא דעתא דאיסור אתו לקמיה דרבא א"ל זיל אייתו תלתא דפלגת קמייהו א"נ תרי מגו תלתא דפלגת קמייהו וכו' ואנן לא סבירא לן הכי דמהא שמעתא דרבא דאמר להכי קרו ליה עסקא דאמר ליה לאיעסוקי ביה יהבי לך ולא למישתא ביה שכרא שמעינן דלית ליה לשותף דמיפלגי לממונ' למשקל פלגא לאיעסוקי ביה לנפשיה דלאו אדעתא דעביד בה הכי יהבי ניהליה הילכך אי אתני ליה הדין תנאה בפני כל ב"ד שבעולם לא מהניא ליה הדין תנאה ולא כלום ועוד אי אמרת דמהני תנאה בההוא פלגא דבתורת מלוה ואע"ג דלאו אדעתא דהכי יהבי ניהליה מהני נמי באידך פלגא דבתורת פקדון ומשוי ליה לכוליה גביה כי מלוה ושקיל ליה לרווחא לחודי ואע"ג דלאו אדעתא דהכי יהבי ניהליה וא"כ מאי אהני לן הא דעבדו רבנן עסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון הואיל ומלתא תליא ביה בלוה ואי בעי לאתנויי עלה ולבטולה מצי מבטל לה אלא האי מימרא ודאי מימר' פריכא היא ולאו דסמכא הוא והא דאיסור ורב ספרא דאזל רב ספרא ופלג בלא דעתא דאיסור ואינהו תרי כותאי נמי דעבדו טסקא בהדי הדדי דשמעת מנייהו דאית ליה לשותף למפלג קמי חלתא בלא דעתא דשותפי לאו כדהוי ממונא דחבריה הוא אלא כדהוי ממונא לתרוייהו הוא דמצי שותף למיעבד הכי דכי שקיל ממוניה הוא דקשקיל ומגופיה דהך עובדא שמעת דהאי עסקא דעבדו איסור ורב ספרא בהדי הדדי דממונא דתרוייהו הוה דקאמר להו רב ספרא לרבא מי דמי התם אפוקי ממונא ממר ומיתן ליה למר הכא אנא דידי שקלי גלויי מלתא היא ובתרי סגייא וכו' אלמא רב ספרא דידיה שקל ולאו ממונא דאיסור שקל הילכך ליכא למיגמר מהאי מעשה דאיסור ורב ספרא אלא למאן דבעי למישקל ממונא דנפשיה אבל למאן דבעי למישקל ממונא דחבריה לא ותהא שמעתא דרבא שמעינן דלית ליה למיעבד הני וכן הלכתא עכ"ל הרי לן כי נראה מדברי הרב ז"ל דאפילו שמתכוין השליח לשלוח יד בממון חבירו להרויח בו לעצמו דלא מהני ליה כלל ויכול בעל הממון לתבוע ממנו הריוח וא"כ הוא הדין הכא בנ"ד ומיהו יש לדחות דהתם הוא משום דלא נתכוון לשלוח יד אלא כסבור שהוא רשאי ליטול החצי דהוי מלוה אצלו בלא דעתא דחבריה ואינו רשאי ודומה למה שאמרו ביבמות פרק רבן גמליאל למה הדבר דומה לעמד בנכסי הגר וכסבור בשל עצמו הוא עודר דלא קנה אבל בנ"ד שלא נתן לו רשות לישא וליתן זמן רב כמו שעשה הרי שלח יד בהן והרויח לעצמו:
ואין לומר דכיון שאמר לו שיעשה מנכסיו כאדם העושה בנכסי עצמו נתן לו רשות כללית שהרי ראיתי להרב הגדול מהר"י לב בסי"ק שנשאל בראובן שנתן מאתים וחמישים שולטניש ביד שמעון כדי לילך למצרים ונתן לו ששה למאה כדי שישתדל בהלבשת אותן המעות ובשטר הרשאה כתב שאם יראה בעיניו ללכת לויניציאה שדרך כלל אומר לו שיעשה מנכסיו מה שיעשה מנכסי עצמו והלך שמעון למצרים וממצרים לויניציאה. ומויניציאה חזר למצרים וממצרים חזר עוד לויניציאה ולקחו לו כל ממונו השודדים וראובן טיען שפשע במה שחזר ממצרים לויניציאה כי שנה מדרך הסוחרים וגם הוא לא נתן לו רשות ללכת ולחזור בכל כך הליכות וחזרות ושמעון טוען כי הוא הבין מתיך כתב הרשאה שהיה יכול לעשות באותו הפקדון כמו שיעש' מממונו ואפילו שירצה ללכת ולחזור אפילו מאה פעמים הרשות בידו והשיב הרב בראיות ברורות ששמעון הוא בעל השטר וידו על התחתונה ואחר כך כתב שאין לחשוב כי הלשון הוא כללי ושנתן לו רשות כוללת שהרי אנו יכולים לקיים לשון זה או שנאמר שלא נתן לו רשות אלא שאם ילך לויניציאה שילביש מעות ראובן במה שילביש מעותיו או שנתן לו רשות יותר למכור שמעון הסחורות שהביא ממצרים בהמתנה ובהקפה. או להחליפם או למכרם במעות בעין כמו שיעשה מהמעות שלו אבל לא הפריז על מדותיו לתת לו רשות כוללת ללכת ולחזור אפילו עד מאה פעמים דבר זה לא יעלה על הדעת. וכיון דכן הוא תפסת מועט תפסת תפסת מרובה לא תפסת וכו' זיל קרי שם והכא בנ"ד הוא הדין נמי ולא נתן לו רשות אלא בהלבשה הראשונה אבל לא לישא וליתן בהם זמן רב כדכתיבנא:
הכלל העולה כי בריוח שהיה בהלבשה הראשונה שהלביש שמעון מעותיו של ראובן זכה באותו הריוח ראובן ויתן לו לשמעון שכר טרחו כמו שהתנו ביניהם ומשם והלאה המעות היו באחריותו של שמעון כיון ששלח בהם יד ואם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו כן דעתי נוטה אם יסכים עמדי מ"ו היושב על כסא ההוראה שיחיה אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש מ"כ
תם ונשלם ביום י"ז לחדש חשון משנת התקל"ו באמשטרדם יע"א