שאלה ראובן היה חכם וחסיד וכראותו שבניו היו הולכין למלאכתן בלילי חנוכה ולא היו נאספין יחד כדי לאכול ולשמוח ולהלל את ה' על כל נפלאותיו אשר עשה עם אבותינו באותו זמן קרא את בניו אל ביתו וגנם על היותם להוטים כל כך אחר מלאכתם ושדי והותר בימי חנכה שיצא אדם לפעלו ולעבודתו עדי ערב וצום וזרזם שמהיום ההוא והלאה יניחו מלאכתם מיד כבוא השמש ויאספו אל ביתו ושם אחר הדלקת הנרות ילמדו ויאכלו וישתו וישמחו עמו והבנים שמעו לקול אביהם ונהגו במנהג ההוא עד ארבעים שנה אחר כך בא חכם אחד ולגלג על המנהג הזה באמרו שהוא מנהג בורות ואפילו התרה אינו צריך וכשמוע הבנים ההוראה הזאת מבקשים לפטור עצמן מהמנהג הנ"ל ושואלים אם אמת הדבר שיש התרה למנהג שנהגו בו שנים רבות אם תמצא לומר שיש לו התרה עדיין שואלים אם המנהג הנ"ל הוא מהמין הזה וצריך התרה או אם נאמר שהוא גרוע ממנו ואפילו התרה איננו צריך כהוראת החכם הנ"ל על הכל יבוא דבריך וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה אמרו בפרק מקום שנהגו (פסחים דף נ' ע"ב) בני ביישן נהוג דלא הוו אזלין מצור לצידן במעלי שבתא אתו בנייהו קמי' דרבי יוחנן אמרו ליה אבהתין איפשר להו אנן לא אפשר לן אמר להו כבר קיבלו אבותיכם עליהן שנ' שמע בני מוסר אביך ואל תטוש תורת אמך ע"כ:
ופירש רש"י מצור לצידון יום השוק של צידון בערב שבת והם מחמירים על עצמן שלא להבטל מצרכי שבת הוה איפשר להו להמנע מן השוק שעשירים היו ע"כ:
והנה המאמר הזה סובל שני פירושין הפי' הראשון הוא ששאלו בני המקום ההוא לר' יוחנן התרה על המנהג שנהגו בו כמה שנים בהיות כי אין לאל ידם להתמיד במנהג ההוא מסיבת שהיו מוכרחים לבקש טרף לביתם והשיב להם ר' יוחנן שאין להם התרה כשאר נדרים יען כבר קבלו אבותיהם עליהם והנה כפו באור זה כל מנהג שנהגו בני מקום אחד לגדר ולסייג אין להם התרה לעולם וחמור המנהג משאר נדרים ויש לנו להביא ראיה לביאור הלז מדברי אירושלמי וז"ל ר' יוסי ב"ר בון אמר כל דבר שאין ידוע בו שהוא מותר והוא טועה ונהג בו איסור נשאל ומתירין לו וכל דבר שיודע בו שהוא מותר ונהג בו איסור נשאל ואין מתירין לו ע"כ והנה פשט הלשון הזה יורה שאם אדם נהג איסור בדבר מותר מחמת העדר ידיעתו ר"ל שהיה חושב שדבר זה אסור כפי הדין ואחר כך נודע לו שטעה בדב' אם בא לישאל על נדרו מתירין לו אמנם אם ידע שדבר זה מותר מצד הדין אלא שעל צד הגדר והפרישות רצה לנהוג בו איסור אם נתחרט אח"כ ושאל על נדרו אין מתירין לו ולבאור הזה הסכימו הרמ"בן והרא"בד והרשב"א וה"רן והרי"בש ז"ל ודימו דין זה לנשבע לקיים את המצוה שאין מתירין לו שבועתו:
ובאמת שאיני יודע טעם למה יהיה הדבר הנהוג חמור כל כך עד שאין לו התרה אחר החרטה והנה מי שנדר או נשבע באלקי ישראל יש לו התרה ולמה לא יהיה התרה גם כן למה שנעשה על צד הגדר והפרישות ואין ראוי שנתפייס במה שהשוו דין זה לנשבע לקיים את המצוה דהתם שאני שהוא מושבע על דבר זה מהר סיני ואחר שקשר עצמו בשבועה יותר על חיובו אינו מן הראוי שנתירנה לו כיון שבזולת שבועתו היה מחוייב לקיימו מה שאין כן מה שנעשה על צד החסידות והפרישות שאין איסורו מצד הדין אלא הוא רצה לחייב עצמו בדבר זה מחמת מנהגו והרי זה דומה ממש לנודר ולנשבע שזה מחייב עצמו בדבר המותר מחמת נדרו או שבועתו וזה מחיי' עצמו בדבר המותר לו מסיבת מנהגו:
הפירוש השני והוא הנכון כפי קוצר שכלנו הוא שהאנשים האלה נסתפקו אם מה שנעשה על צד הגדר והפרישות דינו שוה לנודר ולנשבע שצריך התרה או אם הוא פחות מזה ואפילו התרה אינו צריך כיון שלא הוציאו שום נדר או שבועה בשפתם אלא הרגילו עצמם לבד בדבר ונהגו בו מסבת מנהג אבותיהם וחשבו להתמיד בו והשיב להם ר' יוחנן כבר קבלו אבותיכם עליהם והוי כנדר ואסור לעבור על הדבר בזולת התרה והבאור הלז מצאתיהו בפסקי הרא"ש ז"ל על ההוא דירושלמי שכתבתי למעלה וז"ל והכי איתא בהדיא בירושלמי ר' יוסי ב"ר בו אמר כל דבר שאין ידוע בו שהוא מותר והוא טועה ונהג בו איסור נשאל ומתירין לו וכל דבר שידוע בו שהוא מותר ונהג בו איסור נשאל ואין מתירין לו כלומר אם בא לחכם לישאל אם יכול לזלזל במנהג שנהגו בו אבותיו כההיא דבני בישן לא יתיר לו החכם וכן נמי אדם שנהג איסור בדבר המותר לסיג ולפרישות לא יתיר לו החכם המנהג ההוא ממילא דהוי כמו נדר כדאיתא בפרק שני דנדרים תניא דברים המותרים ואחרים נהגו בו איסור אי אתה רשאי להתירן לפניהם משום שנאמר לא יחל דברו אבל החכם יכול להתיר לו בחרטה כמו שאר דברים ויפתח בחרטה שהוא מתחרט שנהג כן לשם נדר עכ"ל והנה הבאור הזה הסברה הישרה תקבלהו והוא מסולק מן הספק אשר כתבתי למעלה יען כי כפי פסק זה המנהג על צד הסייג והנדר והשבועה כולם שוים ויש להם התרה וכן פסק הרב בעל הטורים ז"ל בי"ד סימן רי"ד וז"ל דברים המותרים ואחרים היודעים שהם מותרים נוהגים בהם איסור הוי כאלו קבלום עליהם בנדר ואסור להתירם להם הלכך מי שנהג שלא לאכול בשר או להתענות בזמן ידוע ושוב רצה לאכול בשר או שלא להתענות באותו הזמן צריך התרה ויפתח בחרטה שמתחרט שנהג בו לשם נדר אבל דברים המותרין ואחרים נוהגים בו איסור מחמת טעות שסוברין שהן אסורים לא הוי כאלו קבלום בנדר עכ"ל: וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור ולזה הסכים הרב בעל פרי חדש וכתב שכן נראה לו עיקר והביא ראיה מן הירושלמי דאמרינן התם בפרק מקום שנהגו בני מישא קבלו עליהם שלא לפרש בים הגדול אתון שאלון לרבי אמרין ליה אבותינו נהגו שלא לפרש בים הגדול אנו מה אנו אמר להם מכיון שנהגו בהם אבותיכם באיסור אל תשנו מנהג אבותיכם נוחי נפש והקשו ואין אדם נשאל על נדרו ותירצו תמן מי שנדר נשאל ברם הכא אבותיכם נדרו וחזרו והקשו כל שכן יהיו מותרים ותירצו אמר ר' חנינ' לא מן הדא אלא מן הדא ר' תלמידיה דר' יהודה הוה דר' יהודה אמר אסו' לפרש בים הגדול ע"כ באור הדברים שרבי השיב לבני מישא שאין להם התרה וחייבים ללכת ולהחזיק במנהג אבותיהם ולזה הקשו ואין אדם נשאל על נדרו כלומר אף אם המנהג הוא נדר גמור היה לו לר' להתיר להם כמו שמתירין הנדרים והשבועות ותירצו תמן מי שנדר נשאל וכו' כלומר אלו באו אבותיהם אשר חייבו עצמם במנהג ההוא ושאלו על נדרם היו יכולים להתיר להם כיון שהם הנודרים בעצמם אבל בניהם אין להם התרה כיון שהם לא היו הנודרים אלא אבותיהם קבלו עליהם וחזרו והקשו כ"ש יהיו מותרים כלומר אם הנודרים אשר קשרו עצמם ברצון נפשם יש להם התרה כ"ש הבנים שהם לא נדרו שום דבר רק הלכו בעקבות אבותיהם ונהגו מנהגם שתהיה להם התרה ולזה תרבו לא מן הדא אלא מן הדא וכו' רצו בזה שהטעם שרבי אמר לבני מישא אל תשנו מנהג אבותיכם לא היתה הסיבה בזה מפני שהוא סובר שאין התרה למנהגים אלא העילה היתה מפני שרבי סובר כר' יהודה רבו שאסור מן הדין לפרש בים הגדול ולפיכך אסר להם ומכאן למדנו שלשה דברים הראשון שהמנהגים אשר נעשו על צד הסייג והפרישות יש להן התרה כשאר הנדרים וכמו שהקשו בפשיטות ואין אדם נשאל על נדרו השני שכשם שיש התרה לאבות אשר יסדו המנהג ה"ה לבניהם וכ"ש הוא וזה למדנו ממה שהקשו וכ"ש יהיו מותרים השלישי שאם המנהג מיוסד על דעת רב אחד ורב אחר חולק עליו ואינו סובר כמותו הנה הרב ההו' יכול להתיר להם וזה למדנו ממה שתירצו דרבי תלמידיה דר' יהודה הוה וכו' משמע דאלו לא היה רבו ולא היה סובר כמותו היה רבי מתיר להם אף על פי שאותו מנהג היה מיוסד על דעת רבי יהודה:
ואחרי הודיע אלקים אותנו שהמנהג המיוסד על צד הגדר והפרישות יש לו התרה כשאר הנדרים נבוא להשיב על השאלה אשר נשאלנו עליה והיא על ראובן שהנהיג את בניו שיבטלו ממלאכתם בימי חנוכה בביאת השמש ושיבואו ללמוד ולאכול ולשתות עם אביהם ונהגו במנהג הזה ארבעים שנה ועתה בא חכם אחד ואמר שהוא מנהג בורות ואפילו התרה אינו צריך ושואלים הבנים אם צריכים התרה או לאו כי הם רוצים לפטור עצמם ממנהג זה לזה נשיב ונאמר כי צריכין אנו לחקור אם מנהג זה הוא מנהג חשוב או אם הוא מנהג גרוע כי כפי מה שמצאנו בדברי הפוסקים נראה לשיקרא המנהג חשוב הוא הנעשה על צד הגדר או החסידות ויש לו יחס והצטרפות עם האיסור שלא לעבור עליו אמנם המנהג שאין לו טעם נכון להישען עליו ואין בו הרחקת צד סרך איסור נראה מדבריהם דאין לחוש לו ואף לנוהגים בו אינו נקרא מנהג אלא טעות ואפילו התרה אינו צריך ד"מ מה שנהגו שלא לעשות מלאכה בערב פסחים עד חצות מנהג חשוב הוא כיון שאסור מדברי סופרים מחצות ואילך ומנדין למי שעושה בו מלאכה נהגו שלא לעשות בו מלאכה מהנץ החמה ואילך נמצא שמנהג זה יש לו יסוד וטעם נכון לישען עליו אבל אם נהגו שלא לעשות מלאכה יום אחד קודם ערב הפסח אטו ערב פסח אחר חצות זהו מנהג שאין לו יסוד ואפילו התרה אינו צריך וכן נראה מדברי רש"י ז"ל שכתב בתחילת פרק אור לארבעה עשר (דף ב' ע"ב) על מה שהקשו שם מתיבי מאימתי ארבעה עשר אסור בעשיית מלאכה ר' אליעזר בן יעקב אומ' משעת האור פי' משעת האור אבל קודם לכן אפי' נהגו בטלה דעתן ע"כ ונראה מדבריו דאפילו לבעלי המנהג ההוא אינו מנהג אלא טעות ובטלה דעתן וכן כתב הרב בעל פרי חדש שזו היא כונת רש"י ז"ל וכן נראה ג"כ מדברי הרב המגיד בפרק ח' מהלכות י"ט הלכה י"ט וכן מצאתי להר"ן ז"ל בפרק מקום שנהגו על המשנה שאמרה והלילה בית שמאי אוסרין וב"ה מתירין עד הנץ החמה כתב ז"ל הילכך אפילו במקום שנהגו שלא לעשות אם נהגו הלילה בכך טעות הוא ע"כ עוד כתב הר"ן בתחלת הפרק דאי נהגו איסורא בערב שבת ועי"ט מקמי זמן איסוריה כיון דלא חמיר איסוריה דלא משמתינן עליה אי נהוג מקמי הכי לאו כלום הוא וכ"כ הרי"בש בתשובה סימן מ"ד ע"ש ונראה להביא ראיה מדברי הירושלמי שאמרו בפרק מקום שנהגו נשייא דנהגין דלא למעבד עובדא באפוקי שבתא אינו מנהג עד דפני סדרא מנהג ופירשו התוספות והרא"ש עד שישלימו סדר תפלה וכ"כ הרא"ם דמיירי לאחר שהבדילו בתפלה באותו זמן שבין הבדלה לסדר קדושה דאינו אלא מנהג אבל לאחר זמן זה אפילו מנהג אין כאן וכן כתב הרב בעל פרי חדש ולפי מה שנהגו הנשים במקומנו זה שלא לעשות מלאכה כל מוצאי שבת אינו מנהג אלא טעות:
נמצא לפי מה שכתבנו שכל מנהג שאין לו יסוד וטעם נכון להשען עליו אינו מנהג ולפי זה היה נראה בנושא שאלתנו שצדק החכם המלגלג באמרו שמנהג בורות הוא זה והבנים רשאים לעסוק במלאכתם דמה סרך איסור מלאכה יש בחנוכה לשינהגו שלא לעשות בו מלאכ' על צד הגדר והפרישות ואף על פי שכתב הרב בעל הטורים בטור א"ח סימן תר"ע ז"ל ונוהגות הנשים שלא לעשות מלאכה בעוד שהנרות דולקים ואין להקל להן וגם אם יש מקומות שנוהגין איסור בכל היום אין להקל להן משום דברים המותרים ואחרים נהגו בהן איסור אי אתה רשאי להתירם בפניהם ע"כ ויראה מזה דמנהג חשוב הוא וצריך התרה כבר כתב על זה הרב בית יוסף דאינו מוכרח דכיון שאין שום זמן בחנוכה אסור בעשיית מלאכה לא ביום ולא בלילה אין בו שום סרך איסור ולית לן בה ע"כ וכן העלה הרב בעל פרי חדש גם הרב בעל בית חדש כתב שלא דבר הרב בעל הטורים אלא בנשים אבל באנשים אין מנהג כלל לאיסור והכי משמע בספר צדה לדרך נמצא שאין מנהג זה אלא בנשים אבל באנשים אינו מנהג ולפי זה היה ראוי לנו לפסוק בנושא שאלתנו שהוא מנהג בטעות ואפילו התרה אינו צריך:
אמנם אחר אשר התבוננו בדבר כראוי נראה שצריך התרה ולא יפה עשה החכם המלגלג שאמר שהוא מנהג בורות ואף על פי שצדק בענין בטול המלאכה כאשר כבר כתבנו הנה עוד הנהיגם אביהם שיבואו וילמדו עמו ויהללו את ה' על כל נפלאותיו אשר עשה עם אבותינו באותו זמן וכבר אמרו ז"ל האומר אשנה פרק זה נדר גדול נדר לאלקי ישראל וכל שכן אלו שכבר נהגו במנהג זה ארבעים שנה והוי כאלו הקדישו אותם הלילות לשמים ללמוד ולשמוח בהם ולספר נפלאות ה' ולכן נראה לי שיותר טוב להם שיתמידו ויחזיקו במנהג אביהם אלא על כל פנים אם מתחרטים ממנהגם ואינם יכולים להתמיד בו מחמת איזו סבה צריכין שאלת חכם כשאר הנדרים זהו הנראה לע"ד ומהאל יתברך אשאל יאיר עינינו בתורתו וישים בלבנו אהבתו ויראתו לעשות רצונו ולעבדו בלבב שלם אכי"ר:
נשלם ונגמר ערב שבת קדש כ"ד לחדש שבט בשנת ובסדר כל אשר דבר ה' נעשה ונשמע ליצירה לפ"ג:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: