שאלה ראובן היו לו שני בנים ומתה אשתו ולקח אחרת שלא הביאה לו שום דבר ואחר ימים בראותו שקרבה עת פקודתו עשה צוואתו כדת וכהלכה והניח לשמעון בכורו פי שנים ושליש ללוי בנו ועוד צוה שיפרישו מממונו י"ב אלף זהובים וישימו אותם במקום בטוח כדי שאלמנתו תאכל פירותיהם כל ימי חייה ואחר מותה יקח הבכור גם מזה ב' חלקים ולוי חלק אחד ונפטר לבית עולמו וחלי"ש ואחר חלוקת הירושה נתפשרו האחין בהסכמת האלמנה שישארו הי"ב אלף זהובים ביד הבכור והוא יעלה לה למזונותיה בכל שנה סך מה ונתחייב בשטר לאחיו שאחרי מות האלמנה יפרע לו ד' אלפים זהובים המגיעים לחלקו והנה אחר עבור שש שנים הורע מזלו של לוי והפסיד כל מעותיו במשא ומתן והוצרך לסך אלפים זהובים לשלם חובותיו כי לחצוהו וילך אצל אחיו ויתחנן לו וחלה את פניו שיקדים לו חלקו בירושת האלמנה ושמעון כמו פתן חרש אטם אזנו ושחת רחמיו לבלתי נתון רוח לאחיו אשר על כן הלך לוי לבית אוהביו ובקש מהם שימכרו לו השטר ולא מצאו קונה אפילו בחצי שיוויו כי נתייראו שמא חייב לוי כבר איזה דבר לשמעון אחיו והוכרח מחמת זה למכור השטר לאחיו באלף ושש מאות זהובים וחייבו לחתום תחת השטר שהוא פרוע אמנם קודם המכירה גלה הדבר לשנים מאוהביו ומסר מודעא בפניהם שאינו מוכר אלא מחמת דוחקו ושאינו מוחל לאחיו האלפים וד' מאות זהובים וכתבו לו שטר על זה כדת וכהלכה כדי שיהיה לו לראיה ובארו בו שנתברר להם צרת נפשו וידעו באמת דוחקו וחתמוהו ומסרוהו לו יום אחד קודם גמר מכירת השטר ויהי מקץ שנתים ימים נפטרה האלמנה ותבע לוי מאחיו אלפים וד' מאות זהובים וטען שאין מכירתו מכירה כיון שאנוס במעשיו היה ושמעון השיב כי הוא לא הכריחו למכור אלא בעלי חובותיו דחקוהו ומחמת זה גמר והקנה לו השטר בסך אשר קבל ממנו המשיב ברוחב לבו יוציא לאור משפטם ומהת"מש:
תשובה עם היותי טרוד ומטולטל כטלטולא דגברא על מי לעזרה אנוס גם כאבי אנוש דין גרמא דעצי' ראה לחוות רעי בהאי דינא כמשפט הני תרי אחי הן קצ"ף אשר מצאתי בפי אמתחות הקפדנים דנים ומדנים בשעה שמינה וצר'ור הכסף מונח לפני שמעון בנו הבכור ונקוט האי כללא בידך דברכת המוציא מחבירו עליו הראיה הראויה לדון על פי הראייה הנה באחת עיקר יקר דין זה נובע במסכת בתרא בפ' חזקת הבתים דף מ"ח דאמרינן התם אמר רב הונא תליוה וזבין זביניה זביני מאי טעמא כל דמזבין איניש אי לאו דאניס לא הוה מזבין ואפילו הכי זביניה זביני ודילמא שאני אונסא דנפשי מאונסא דאחריני אלא כדתניא יקריב אותו וכו' אלא סברא הוא אגב אונסי גמר ומקני וכתב רש"בם וז"ל ורבינו חננאל כתב תליוה ודוקא מכר אבל מתנה לא הויא מתנה דכיון דלא מקבל מידי לא גמר ומקני כדמוכח לקמן דאמרינן דמודי שמואל היכא דיהיב זוזי דכל דמזבין איניש רוב חפצים וכלי ביתו וטליתו שאדם מוכר אי לאו דאניס ודחיק למעות לא הוה מזבין ואפילו הכי הוה זביניה זביני בעל כרחו ואפילו לא גמר ומקני שלא נתנה תורה חילוק במקח וממכר בדברים בין דברים הצריכים לו ומכרן לדברים שאין צריכים לו כולהו קונה לוקח והכא נמי אע"ג דאניס מוכר קונה לוקח הואיל וקבל דמים אע"ג דלא גמר ומקני שאני אונס דנפשי' שצריך למעות ומתוך כך מוכר חפציו מדעתו דהתם איכא למימר גמר ומקני וכו' אלא רב הונא מסברא דידיה קאמר דמתוך יסורים גמר בלבו ומקני הואיל ואיכא תרתי יסורין ומתן מעות דלא מפסיד מידי:
וכל זה מיירי בדלא מסר מודעא המוכר אז קנה הלוקח מפאת הסבה הנזכרת והיינו דאגב אונסו גמר ומקני אמנם אם קודם המכירה מסר המוכר מודעא קודם שימכור המכר בטל פקח נא עיניך וראה מה שכתב הרמב"ם בהלכות מכירה פ"י דדעת שפתיו ברור מללו וז"ל מי שאנסוהו עד שמכר ולקח דמי המקח אפילו תלוהו עד שמכר ממכרו ממכר בין במטלטלין בין בקרקעות שמפני אונסו גמר ומקנה אע"פי שלא לקח הדמים בפני העדים לפיכך אם מסר מודעא קודם שימכור ואמר לשני עדים דעו שזה שאני מוכר חפץ פלוני או שדה פלוני לפלוני מפני שאני אנוס הרי הממכר בטל ואפילו התזיק כמה שנים מוציאין אותה מידו ומחזיר הדמים עכ"ל וכמו כן פסק הטור בחשן המשפט סימן ר"ה וז"ל מי שאנסוהו למכור ומכר וקבל הדמים הרי זה מכר בין במקרקעי בין במטלטלי דאגב אונסי גמר ומקנה ולהלן באותו סימן עצמו כתב ואם מסר מודעא תחילה שאמר לעדים דעו מה שאני מוכר לפלוני חפץ זה או שדה פלוני מפני שאנוס אני המכר בטל אפילו החזיק בו כמה שנים עכ"ל:
וכדי שנוכל לעמוד על בוריין של דברים אלו בריך להציע לפניך ההבדל שיש בין מכר למחילה דהא בענין שלפנינו כשהוכרח לוי למכור את השטר מפני הדחק זה הלחץ בעד אלף ושש מאות זהובים גלה הדבר לשנים מאוהביו ומסר מודעה בפניהם שאינו מוחל לאחיו האלפים וד' מאות זהובים שמעינן מינה דשמעון הנ"ל דעתו בעסק זה לקנות על ידי מחילת ב' אלפים וד' מאות זהובים וכפי זה נראה דהדין עם לוי דאפילו בלא אונס כלל ועיקר לא משגחינן על כפית התחילה וכמו שכתב הרמב"ם שם בפרק י' מהלכות מכירה וז"ל במה דברים אמורים בחוכר או עושה פשרה אבל במתנה או במחילה אם מסר מודעא קודם מתנה אע"פ שאינו אנוס הרי המתנה בטלה שאין הולכין במתנה אלא אחר גילוי דעת הנותן שאם אינו רוצה להקנות בכל לבו לא קנה המקבל מתנה והמחילה מתנה היא ע"כ הרי דברי הרב הנחמדים מזהב דעת שפתיו ברור מללו דאפילו בלא אונס כלל ועיקר העסק בטל אם יש כאן צד מחילה ק"ו ובן בנו של ק"ו כשיש שום אונס בדבר וכן פסק הטור והביאו הרב ב"י בשלחנו הטהור וז"ל בד"א במכר אבל במתנה או במחילה אין צריכין העדים להכיר אונסו וכו' א"כ כפי זה זכינו לדין דכיון דלוי מפסיד בזאת המחילה מסתבר טעמיה דלא גמר ומקנה בכל לבו ומסירת מודעתו צודקת לבטל המקח וכן פסק הרא"ש שם בבי תליוה ובין שכתב וז"ל ודוקא תלויה וזבין אבל אי תליוה ויהיב לא הויא מתנה ואפילו אי לא חסר מודעא אי ידעי עדים באונסו כתבינן וכן בגיטין דגילוי דעתו מבטל הדבר ועוד הרב בלשונו הזהב האריך למעניתו ובסוף דבריו כתב ומיהו במתנה היכא דידעיה באונסיה אפי ביטול לא מהני דכיון דאנוס הוא אפילו לא מסר מודעא לא הויא מתנה עכ"ל:
ועדיין פס גבן במשמעות הסוגיא הנזכרת דיש צד חילוק והבדל ידוע בין אותו נושא לנושא שאלתנו דהתם מיירי שאנסוהו למכור הילכך שפיר שייך למימר שמתוך אונסו גמר ומקני היכא דלא חסר מודעא אמנם בנושא שאלתנו ששמעון קנה השטר בשנים אלפים וד' מאות זהובים לא הכריח ללוי אחיו למכור לו את השטר הכי הוא ודאי כדטעין בשאלה אמנם כשנתבונן היטב שפיר הוה ליה כאילו הכריחו דהא ידע בצרת אחיו בהתחננו אליו ושירד מנכסיו ובקש מאוהביו שימכרו לו את השטר ולא מצאו קונה אפילו בחצי שיוויו כמו שכתוב בשאלה הרי כפי זה אמינא דהוי כאילו הכריחו למכור בסכום הנ"ל ונמצא שטענת לוי צודקת בכל מאי דטעין והוי השתא הדין לאמתו כמו שהעלו הפוסקים באותה סוגיא דהוי כמו תליוה וזבין דזביני זביניה ואם מסר מודעא נתבטל המקח וזכינו לדין שטענת לוי מכרעת והיא טענה חזקה ואלימתא לגבי מאי דטעין שמעון אחיו:
זה היה נראה לומר לפום ריהטא אך אמנם לפום קושטא דמלתא אמינא אדרבא איפכא מסתברא ומודעת זאת בכל האר"ש ארשת שפתי טענת שמעון הנ"ל במאי דטעין וקאמר שהוא לא הכריחו למכור את השטר ובהא סלקינן ונחתינן דיש תרי גווני אונס אונס דאתי מאחריני ואונס דאתי אנפשיה ומוסכם מכל הגאונים דלא כתבינן מודעא אלא באונס דאתי מאחריני אבל באונס דאתי ליה מנפשיה כגון שמוכר מחמת דוחקו לא כתבינן מודעא וכמו שפסק הרב ב"י בשלחנו הטהור סימן ר"ה וז"ל באיזה אונס אמרו שהוא מבטל המקח באונס דאתו ליה מאחריני אבל באונס דאתי ליה מנפשיה כגון מי שמוכר מפני שהוא דחוק למעות לא ואפי' באונס דאתי ליה מאחריני דוקא שאנסוהו למכור אבל לא אנסוהו למכור אלא ליתן מעות ומחמת שלא היו לו המעות הוצרך למכור לא הוי אונסא וזביניה זביני עכ"ל ואחריו כל ישרי לב רוב הפוסקים פסקו כן וזה נלמד ממאי דאמרינן לעיל מסוגיא דתליוה וזבין זביניה זביני וכו וכמו שמצינו שם דף מ' בההוא גברא דמשכן פרדיסא לגברי לתלת שנין בתר דאכלה תלת שני חזקה אמר אי מזבנת לי מיטב ואי לא כבשנא לשטר משכנתא ואמינא לקוחא היא בידי כהאי גוונא כתבינן מודעתא וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק י' מה' מכירה וז"ל ומעשה באחד ששכר פרדס מחבירו לעשר שנים ולא היה שטר חוב בידי המשכיר ואחר שאכלו הסוחר שלש שנים א"ל אם לא תמכרנו לי אכבש שטריה שכירות ואטעון שהוא לקוח בידי ואמרו חכמים שזה אונס וכן כל כיוצא בזה ע"כ אם כן פשוט הוא דמי שהוא אנוס למכור מחמת דוחקו דלא כתבינן מודעא וכמו שמקשה הגמרא באותה סוגיא ודילמא שאני אונסא דנפשיה מאונסא דאחרינא וכו' וכפי זה נתברר לנו הדין לאמתו וטענת שמעון טעמו ונימוקו עמו דהא לא הכריחו למכור את השטר אלא שלוי אחיו ברצונו ובחפצו מכר לשלם חובותיו:
ואם יעלה על הדעת לשום בעל הדין וירצה לחלוק ולאפלוגי על האי אוקמתא דהתם מיירי בשקבל המוכר כל מעותיו ואז אע"פ שאנוס הוא מ"מ אינו מפסיד כלום אבל בנושא שאלתנו שמהד' אלפים לא קיבל לוי הנ"ל אלא אלף ושש מאות והפסיד כל השאר נראה שהוא עשוק ורצוץ בדבר זה וידו על התחתונה וא"כ הדרא קושיא לדוכתיה שהוי כמי שהכריחוהו לזה ולכן מסר מודעא דע דאי משום הא לא אריא שתשובתו בצדו והיינו שיש לשמעון טענה חזקה ואלימתא על לוי אחיו דהיינו שחל עליו חובת השעבוד לפרנס את האלמנה מפירות אלו הי"ב האלפים כל השנים שיכולה האלמנה לחיות ואם יחסר מהסכום הנז' ד' אלפים או פחות מזה נמצא שהוא מפסיד מעות מכיסו הילכך אם לוי אנוס מחמת דוחקו למכור בזול גם שמעון שנותן המעות צריך להפסיד כל זמן שזאת האלמנה היא בחיים ומי יודע כחה שנים תוכל האלמנה עוד לחיות ולהאריך ימים על האדמה ואין לשפוט שזו היא מדת אכזריות שנהג נגד אחיו דהתורה אמרה וחי אחיך עמך חייך קודמין ואם ירבה לזון את אחיו במדת החסד וחנינה תבא עליו ברכה אבל מכח שורת הדין נימוקו עמו:
כלל העולה מכל מאי דכתבינא דחילוק שיש במודעות הוא ברור כשמש דדוקא כתבינן מודעא ממי שהוא אנוס מחמת ההכרח מאחריני אבל לא מי שהוא מוכרח במעשיו כגון מחמת צרה וצער דוחק ולחץ שמכר בחפצו וברצונו דלא מהני לו המודעה ובפרטות בענין שלפנינו שנתחייב שמעון הנ"ל ליתן שנה בשנה פירות אלו הי"ב אלף זהובים לאלמנה בין שיקנה השטר חוב של אחיו ובין שלא יקנה עליו מוטל חובת השעבוד זהו מה שעלתה מצודתי הקלושה להלכה ולא למעשה אם ישרו דברי בעיני מורינו הרב נר"ו אשר לו יאות כסא המשפט שהש"י ברחמיו ירפאהו ויחייהו ויושיבהו על כנו כבראשונה להועילנו באורות נצוצות תורתו הקדושה וה' יצילנו משגיאה החותם באמשטרדם בסדר ובשנת ותשב באיתן קשתו לפ"ק
נאום הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו