שאלה יוסף גר צדק נשא את דינה ותלד לו בת ויקרא שמה סרח וימת יוסף וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק ויהי כי ארכו הימים ותרא דינה בבתה והנה עתה עת דודים והסכימה בדעתה לבקש לה מנוח אשר ייטב לה וביומין זעירין הוציאה מחשבתה מן הכח אל הפועל והשיאה לחד משופי העיר ושמו בנימין ונתן לה כל נכסי נחלת אביה והכניסם לבעלה וכתב לה כתובה ותנאיה כמו שהתקינו רז"ל וכפי הסכמת חכמי ורבני טולידו ויהי למשלש חדשים בתר נשואי סרח ודינה חלתה את חוליה אשר מתה בה וציותה מחמת מיתה לתת לבתה סרח כל נכסי נדוניתה דאינון ב' אלפים דינרי זהב פרוים די ביה שעתא אינון ביד זבולון אחיה על מנת שאם תמות בתה בלא זש"ק דליהדרו הב' אלפי' דינרין הנזכרים לזבולון אחיה או ליורשיו ויהי לתקופת השנה ותמת גם סרח בלא זש"ק ויבא זבולון לתבוע בו בנימין בעל סרח הב' אלפים דינרי זהב הנ"ל וטען כי לו משפט הירושה מחמת צוואת אחותו מלבד חצי הנדוניא דשייך לדינה אחותו כי היא יורשת את בתה יען אין לסרח יחס אחר אביה כי גר הוא ובנימין טוען אחת לאחת למצוא חשבון כי בשני האלפים דינרים שהנחילה דינה לבתה מאחר שזכתה בהם מחמת ירושה אין לזבולון שום דין ודברים עליהם והוא יורש לאשתו כדין תורה ולענין חצי הנדוניא טוען שלא מצינו בכל התורה כולה שהאם תירש את בתה ואשתו כיון דלית לה יחס אביה כי גר הוא נתבטלה התקנה מאליה דזיל בתר טעמא וידוע כי טעמא דנתקן האי תקנתא איהו משום דלא ליקיים ביה באיניש קרא דכתיב תורך יהי נכיס לעינך ולא תיכול מיניה והכא לית ביה משום תורך וכו' דהא לית ליה יורשים וחזר הדבר לכמות שהיה קודם האי תקנתא והוא יורש את אשתו כדין תורה ועתה אהובי וידידי הראיני נא את הדרת יפעת חכמתך והודיעני אי זו היא הדרך הישרה שאבור לי לדון דין אמת לאמיתו ומהשם תהיה משכורתך שלמה וגם אני לא אחדל פי מהתפלל אל ה' דתזכה ותחיה עד דליהוי לך בלשכת הגזית כסא מוכנת לישב עליה אכי"ר:
תשובה ראיתי דברי החכם השואל בסוף האי שאלתא כי ארוכה היא מאר"ש מתהלותיו הן כל יקר ראתה עיני ארי שבחבורה לוחם מלחמתה של תורה נופת תטופנה שפתותיו צופים למרחוק ואפריין נמטייה הן אמת כי לא נסיתי להאריך דברים דלא כהלכתא כנודע ובכן אבוא לתרץ העניין ואתחיל במאי דגרסינן:
בפ' יש נוחלין ומנחילין תנן האיש את אמו והאיש את אשתו נוחלין ולא מנחילין ופר"שבם דטעמא דהאיש נוחל את אמו ואינו מנחיל שהרי קרובי האב יורשים אותו דמשפחת אם אינה קרויה משפחה ע"ש האשה את בניה והאשה את בעלה ואחי האם מנחילין ולא נוחלין ובגמ' הקשו הא תו למה לי הא תנא ליה רישא האיש את אמו והאיש את אשתו וכו' ותירצו הא קמ"ל דאשה את בנה דומיא דאשה את בעצה מה אשה את בעלה אין הבעל יורש את אשתו בקבר אף אשה את בנה אין הבן יורש את אמו בדבר להנחיל לאחין מן האב:. איר יוחנן משום ר' יהודא בן שמעון דבר תורה האב יורש את בנו והאשה יורשת את בנה שנ מטות מקיש מטה האם למטה האב מה מטה האב אב יורש את בנו אף מטה האם אשה יורש' את בנה והקשו בגמ' לר' יהודא בן שמעון ממתניתין דהאשה את בנה וכו' מנחילין ולא נוחלין ופרשבם דהכי נמי הוה מצי למיפרך מרישא דקתני האיש את אמו נוחל ולא מנחיל אלמא אין האם נוחלת את בנה אלא דעדיפא ליה לאותוביה מסיפא דקתני בהדיא מנחלת ולא נוחלת וקשיא לר' יהודה דקאמר יורשת ותירץ משנתנו איני יודע מי שנאה ופרשרב"ם דאינה עיקר דהיא גופא קשיא כדלקמן בסוף שמעתין ותנא דידן ממה נפשך אי דריש מטות כדאמרינן לעיל בפירקין להקדים הבן לבת בנכסי האם הכי נמי היה מצי לאקשויי ולמימר דיורשת את בנה ואי לא דריש מטות כדאמרינן לעיל דאחד הבן ואחד הבת שוין בנכסי האם דלא מקיש מטה האם למטה האב לא מתוקמא כרבי זכריה בן הקצב דאיכא למשמע ממתני דהבן קודם לבת בנכסי האם ותירצו לעולם דריש מטות ושאני הכא דא"ק וכל בת יורשת נחלה יורשת ואינה מורש' ופרש בם לעולם דריש היקישא דמטות שיקדום הבן לבת בנכסי האם ומיהו להכי לא דרשינן היקישא לומר שתירש האם את הבן דא"ק וכל בת יורשת נחלה ממטות והוה מבי למכתב וכל בת נחלה וכתב יורש למימרא דוקא יורשת שני מטות אבל אינה מורשת לשני מטות אם מתה היא אלא אחד מהם דהיינו אב דאין האם יורשת ור"ח דייק מ"ם דממטות שהיא מ"ם מקצתות מקצת שני מטות הוא דיורשת ואינה מורשת כגון אם שאין האם יורשת בתה וה"ה לבנה דאי לגופיה לאשמועינן דבירושת א' משני מטות מיירי לשתוק קרא מיניה ולא לכתוב לא מטות ולא מס' והוה אמינא דלכל אשה אזהר רחמנא שלא תנשא לשבט אחר בין שהיא יורשת מטה אחד בין יורשת שני מטות עכ"ל הא קמן דמסקנת הגמ' הוי דלא כר' יאודה בן שמעון דאמר דאשה יורשת את בנה אלא כסתם מתני דהאשה את בנה וה"ה את בתה מנחילין ולא נוחלין משום דמשפחת אם אינה קרויה משפחה וכן כתיב בפ' נחלות ממשפחתו וירש אותה משפחת אב קרויה משפחה משפחת אם אינה קרויה משפחה כן דרשו חז"ל וכן פסק הרמב"ם וכל הפוסקים ז"ל משפחת האם אינה קרויה משפחה ואין ירושה אלא למשפחת האב ומוהריק"א פסק בשולחנו שאין האם יורשת את בנה ולא את בתה ואחים מאם ולא מאב אין יורשין זה את זה אבל עם כל זה איכא לספוקי דהיינו דוקא בישראל דאיכא משפחת אב דמשמשת והולכת עד ראובן אבל גר דאין לו משפחת אב כלל אמינא דמשפחת אם קרויה משפחה דהא אין כאן משמוש נחלה:
אמנם ממה שכתבו התוספות במס' כתובות דף י"א גבי גר קטן מטבילין אותו על דעת ב"ד וכו' פירשו התם ההיא דפ' דבין סורר ומורה דאמר רבה קטן אינו מוליד שנ' ואם אין לאיש גואל וכי יש לך אדם בישראל שאין לו גואל אלא בגזל הגר הכתוב מדבר ואמר רחמנא איש איש אתה צריך לחזור עליו אם יש לו גואלין ואם לאו קטן אי אתה צריך לחזור עליו בידוע שאין לו גואלין משכחת לה גר קטן מן התורה במעוברת שנתגיירה בנה א"צ טבילה והוי גר מן התורה דישראל גמור הוא ואית ליה ממון מן התורה כגון שירש את אמו ואי אתה צריך לחזור עליו שאין לו יורשין ואחיו מן האם אין יורשין אותו נראה דאפילו ליכא קרובי האב אין קרובי האם יורשי' משום דאין האם יורשת ולא קרוביה אלא הנכסים הם הפקר:
וכן כתב הרב"ש הלוי בתשובותיו שאלה לד' על מעשה שהיה בגר אחד שנתגייר ונשא אשה ישראלית ואחר שנתגייר נולד לו בת שהיתה הורתה ולידתה בקדושה ואחר שנולדה לו אותה הבת מת הגר והניח נכסים ואח כ מתה אשתו ונמצא שאותה הבת שהיא בת הגר ירשה את אביה ואת אמה אח"כ מתה הבת בת הגר ובאים קרובי אמה של הבת לירש אותה כי אומרים כי אחר שהיא בת גר ואין לה יורשי' מצד אביה לכן היורשים מצד אמה רוצים לירש אותה ובאו לפני לשאול הדין עכ"ל:. והשיב דבר זה ל מצאתיו מבואר ולכאורה נראה כי היכי דלא יהיו נכסי הבת הפקר כיון שהיא בת ישראלית וגם היתה מצד אביה הורתה ולידתה בקדושה דמן הראוי היה שיירשו אותה או אמה או קרוביה מצד אמה אפי לדע' רש"בם שכתב על סברת ר יהודא בן שמעון במקום שאין אב אבל אם אביו קיים הוא קודם דלהכי מיהא מהני משפחת אב שקרויה משפחה להקדים שאר האב לשאר האם והאריך בדבר ובסוף התשובה העלה דלא קי"לן כרבי יהודא אלא כסתם מתני דפליג עליה דרבי יהודא וכן מוכח מההיא דכתובות שאין קרובי האם יורשים אפילו היכא דליכא קרובי האב משום דלא קימא לן כוותיה דר"י ב"ש:
עוד כתב וראיתי אל הרב בעל הלבושים ז"ל שכתב בחשן משפט שלו סי רע"ו וז"ל כבר אמרנו דילפינן מקרא שמשפחת האם אינה קרויה משפחה לפיכך אין האם יורשת את בנה ולא את בתה וכן אחין מן האם אין יורשין זה את זה אלא כל א' וא' ממשפחתו יורש אותו ואפילו שתוקי שאין לו יורשין מן האב אין משפחת אמו יורשין אותו אלא הרי הוא כגר ונכסיו הפקר עכ"ל הרי שהשוה דין שתוקי דאין לו יורשין מן האב ומן הדין אין משפחת אמו יורשים אותו לדין הגר משמע דגם בגר אין משפחת אמו יורשים אותו כיון שאין לו יורשים מן האב הוא הדין בנ"ד זאת הבת שמתה ואין לה יורשים מן אביה אין משפחת אמה יורשים אותה אלא נכסיה הם הפקר ע"כ לשון התשובה יע"ש:
אם כן בנדון דידן נראה דבנימין בעל סרח הדין עמו לפי שמשפחת אם אינה קרויה משפחה אפילו בגר וגם הבעל יורש את אשתו ואין לזבולון שום תביעה באותם נכסים דומיא דשתוקי כדכתיבנא לעיל:
איברא דאפשר לומר דנדון דהכא לא דמי לנדון שנשאל להר"ש הלוי משום דהתם לא הוה שום תנאי להחזיר ליורשיה כפי התקנה ומשום הכי כתב דכל הזוכה בנכסי הגר הרי הם שלו בדבר תורה דמשפחת האם אינה קרויה משפחה ברם הכא שנתחייב בנימין כשנשא אשה לחזור חצי הנדוניא לאמ' או ליורשיה כמנהג קהל טולידו ואעפ"י שהבעל יורש את אשתו מד"ת או מד"ס אפילו הכי עשה תקנה בתנאי שבממון דתנאו קיים כיון שהתנה קודם נשואין אמינא דיסבור הרב הנ"ל דבנימין חייב להחזיר לזבולון שבא לתבוע ולירש מכח התקנה בין חצי הנדוניא בין מה שירש מאחותו כיון שאין לו זש"ק:
אמנם נ"ל שממה שכתב הרא"ש בתשובותיו והביאם הטור ז"ל מצינן למימר דבנימין הדין עמו דקתני התם ששאלת רחל שהיתה נשואה ולה בת אחת ומתה וצותה שיטול בעלה חצי נכסיה ובתה חצי האחר כפי התקנה וצותה עוד שאם תמות בתה קודם שתנשא שיהיו נכסיה לאחות רחל ומתה הבת ורוצה אחות רחל לזכות בנכסיה בחלק הבת בכח צוואת אחותה ובעלה של רחל שהוא אבי הבת אומר שיש לו לירש את בתו ע"כ והשיב דהדין עמו כלומר עם אבי הבת כי הצווא' שצותה אם הבת שאחרי מות הבת תירש אחותה הממון אין באותה צוואה כלום אלא האב יורש אותה עכ"ל:
הא קמן שהצוואה נעשית כפי התקנה ואפה לא זכתה אחות רחל בחצי הנדוניא חלא הוא היורש כדין תורה הכא נמי נימא כיון שבנימין הוא היורש וזבולון תובע מכח הצוואה שצותה אחותו שאם תמות בתה בנא זש"ק יחזור ליורשיה אותם נכסים שירש מחמת אשתו אין באותה צוואה כלום ובנימין זכה בה כיון שבאו לו בירושה בחיי אשתו:
וכן משמע מדברי הרמב"ם פי"ב מהלכות זכיה ומתנה שכתב ש"מ שאמר לאשה פנויה נכסי לך ואחריך לפלוני ועמדה ונשאת בעל לוקח הוא ואין השני מוציא מיד הבעל ואם אמר לה כשהיא נשואה נכסי ליך ואחריך לפלוני ומתה השני מוציא מיד הבעל שכיון שזכתה בנכסים על תנאי זה כשהיא נשואה נמצא כאילו אמר לה בפירוש אחריך יקנה פלוני ולא הבעל וכו' תעשה בא' שאמר נכסי לאמי ואחריה ליורשי והיתה לו בת נשואה והיתה הבת בחיי בעלה ובחיי אם אביה ואח כ מתה הזקנה ואמרו חכמים אין הבעל יורש אותן נכסים מפני שהן ראויים לאשתו ולא זכתה בהן האשה אלא אחר שמתה וכו' מינה דאם זכתה בהן האשה אחר שמתה הבעל יורש אותן דדוקא כשהמצוה נתן ולמי שאינו ראוי ליורשו הוא דאמרינן דכשהיא נשוא אחריך יקנה לא הבעל ולפיכך כתב ש"מ שאמר וכו אחריך יקנה ולא הבעל משם דאינו ראוי ליורשו דעתו הוא ליתן לזה ולא לאחר אבל אם צוה למי שראוי ליורשו כנ"ד אעפ"י שצוה כך לא אמרינן הכי ולפי זה כתב הרמב"ם ז"ל מעשה בא' שאמר נכסי לאמי וכו' ואחריה ליורשי וכו' דמשום דלא זכתה האשה בהן אין הבעל יורש אותו הא אם זכתה בהן הבעל יורש אותן ונ"ל דטעמא הוא מפני שראוי ליורשו א"כ זכינו לדין בנ"ד דאע"ג דדינה צואה מחמת מיתה לתת לבתה הב' אלפים דינרי זהב רם והיה לה זש"ק כיון דסרח בתה ראוי ליורשה וזכתה בהם בחיי בעלה בנימין יורש אותן נכסים מאחר שזכה בהם בחייה:
ולענין חצי הנדוניא הוא הדין והוא הטעם מהאי דכתב הטור ששאלת ראובן הוציא שטר נדונית אחותו שהיתה אשת שמעון ומתה ותובע חציה לפי התקנה שהוא יורש אחותו ושמעון אומר הניחה בן וחיה אחריה ימים רבים והוא יורשה ואח"כ מת ואני יור' בני וראובן או הבן מת תחל ע"כ: והשי' הרא"ש ז"ל עליו להביא ראי' כלומ' על ראובן ונ"ל לדקדק בדבריו דהיינו הלכתא בלא טעמא והרי הבעל נוגע בעדות הוי ומאי אולמיה בטענתו מטענת שמעון דמשמע דכי הדדי ננהו אלא צ"ל דמשום דדברים פשוטים הם השמיט הרא"ש ז ל ולא הביא ראיה לדבריו דטענת שמעון הגע עצמך שלא יהיה כדבריו הבעל יורש את אשתו ואיכא צד אחר שאם הבן מת אחר אשתו הוא יורשו הוא הדין בנ"ד כיון שבנימין יורש למר כדאית ליה ולמר כדאי' לי וזבולון בא מכח התקנה לתבוע הדין עם נימין ועוד שבא בטענת שאשתו סרח אין לה יורשי משו דבת גר היא ומשפח' אם אינה קרויה משפח' והענין מובן מעצמו:
ועוד בתשובות הרב ר' יעקב לבית הלוי סי' ט"ז שאלו לו וז"ל רחל ולאה יתומות וכו' ונשאו שתיהן לאנשים ורחל נשאת לראובן והכניסה לן בנדוניא חלקה מירושתה וכו' וכתוב בשטר כתובת שכל התנאים יהיו כפי התנאים מפטר"ץ כי כן מקום מושבם לכתוב בכל הכתובות ומנהג פטר"ץ הוא שיזכה החתן בחצי הנדוניא בלבד והשאר יחזיר ליורשיה אם יפטר הכלה בלי זש"ק ורחל זו נפטרה וחלי"ש וטרם מותה צותה ואמרה שהיא מנחת כל נדוניתה בשל נות לראובן בעלה ועתה נפל הפרש בין ראובן ובין לאה אחות רחל על חצי החשבון ע"כ והשיב דלע"ד זכתה ראובן בעל רחל בכל הנדוניא וזה בשתי הקדמות אמיתיות הא' דבכל ספק שיסתפק בדינים אלו או בכל פלוגתא דרבוותא הבעל הוא המוחזק וזה מבואר בכל ספרי הפוסקים כולם הב' דהפרש גדול יש בין כח וחוזק תקנת טולידו אשר כתב הרא"ש והטור בא"ה סי' קיט לתנאי שעושה חתן עם הכלה וזה כי בתקנת טולידו עמדו ותקנו ראשיה ומנהיגים תקנת בניהם וסלקו ירושת הבעל שהתורה זכתה לו והעמידוה ליורשי האשה וכו' ואמנם בתנאי שעושה החתן עם הכלה מאליו ולא מטעם התקנה בודאי דאין לתנאי ההוא הכח והחוזק שיש לתקנה וכמאן דליתיה דמי וגם זה מבואר בכל הפוסקים ועוד האריך הרב הנזכר יע"ש וכתב ואמנם כבר הורה לנו מרנא מוהר"י קארו ז"ל בסימן קי ח דאפילו הרא"ש ז"ל לא אמר שאינה יכולה להניחה לבעלה חצי נדוניתה רק לפי לשון התקנה ההיא מטולידו בלבד ואין למדין מתקנה לתקנה וכתב בשם הר' שלמה בר צמח ז"ל מקומות שיש להם תקנה שאם תמות האשה בחיי בעלה יחזיר מקצת הכתוב ליורשיה אם אותו מקצת רצתה האשה למוחלו לבעלה והוציא הבעל שטר מחילה מזה היא קיימת דכל טצדקי שאנו יכולים לעשות להעמיד הנחלה במקומה אנו עושים ע"כ מיהו היכא שכתב שע"מ כן נתן לו הנותן הנדוניא אין בידה לשנות משמע מכאן דאפילו יש להם תקנה יכולה האשה למחול או לצוות מחמת מיתה להניחם לבעלה כמו שכתב הרב הנ"ל בתשובתו והעלה דבנ"ד אפילו אי יהבינן לאלו התנאי' של פטר"ץ תוזנטי דיני תקנה ולא דיני תנאי בעלמא דזכה ראובן לסברת הר"ש בר צמח ומוהרי קאר"ו ואבזרייהו ואע"ג שיש חולקים בזה מ"מ כיון שראובן הוא המוחזק מספקא לא מפקינן דיכול לומר קים לי כהני רבוואתא א"כ זכינו לדין דזכה בנימין בעל סרח ואין לזבולון כלום כי יאמר קים לי כיון דמוחזק הוא ועו' מטעמ' דכל טצדקי שהו כדי להעמי' נחל' במקומ' עדיף ובנימין הוא כאן היורש ודאי למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה וזבולון הוא ספק דהא בת גר היא ומשפחת אם אינה קרויה משפחה ולענין חבי הנדוניא נמי אין כאן שורך טבוח לעיניך כיון שאין לה יורשים דודאי אין ספק מוציא ודאי:
עוד כתוב בתשובות הרא"ש וששאלת בענין התקנה שהאלמנה והיורשים חולקים מכל עזבון המת ויצא על המת שטר חוב מאוחר לכתובת אשתו והאשה לא שעבדה עצמה באותו שטר אם יפרעו אותו מתפיסת הבית קודם חלוקה או אם יתנו לאלמנ' כל עזבון המת ומחל היורשי' יפרעו החוב תשוב' אחר שאין דבר זה מפורש בנוסח התקנ' יד התקנ' על על התחתונה וכו' הלכך יחלקו כל עזבון המת כל דבר שהגוף היה שלו ומחלק היורשים יפרעו החוב יע"ש השתא כמי כיון דטעם התקנה הוא משים עגמת נפש של יורשי האשה עגמת נפש אין כאן כי בת גר היא ומשפחת אם אינה קרויה משפחה יד התקנה על התחתונה:
ואעפ"י שנתחייב בתנאו באותה תקנה אפשר לומר שהתנה לפי שהוא מנהג החתנים להתנות דהא אם יהיה לו זש"ק כל התנאים מבוטלים מעצמם ועכשיו שתובעים ממון שיחזיר כפי התקנה כיון דאשכח טענה לטעון להפך בזכותו כנ"ד נפטר מחיובו כמו שאמרנו ואסיים דברי במאי דכתב הב"י בשם הר"ן על מי שהתנה שאם תפטר אשתו בחייו ולא ישאר לו ממנה ולד ש"ק שיחיה שלשים יום שיחזיר ממון הנדוניא סך כך וכך ליורשיה ומתה היא בחייו ונשא' לו ממנה ולד בן חמשה שנים שחיה אחריה ט"ו יום ויורשיה תובעים שיחזיר להם אותו סך כיון שלא חיה הולד שלשים יום אחריה והבעל טוען כיון שהולד חיה ל' יום ונשאר אחריה אפילו שעה אחת אינו חייב להחזיר שמה שכתוב בתנאי שיחיה שלשים יום לא שיחיה אחר אמו ל' יום קאמר אלא ה"ק שישאר לי ממנה ולד קיימא דהיינו שיחיה ל' יום והשיב שהדין עם הבעל ואפילו אם היה הלשון מסופק ה"ל בעל ויורשי האשה ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי: וכן פסק בשולחנו וז"ל דבר שאינו מפורש בתקנה נעמידנו על דין תורה וכן כתב בשם תשובת הר"ן כל ספק שיש בתקנה על יורש האשה להביא ראיה דאין מוציאין ירושת הבעל מספקא ע"כ זכינו לדין דבנ"ד נמי הוה ליה זבולון ספק דהא בת אחותו גיורת הוא ולא מצינו שהאם יורשת בתה משום דאינה קרויה משפחה ואי משו' הצוואה או התקנה הוא טוען טענת ספק היא כי אמרינן ליה דהתקנה לא נתקנה כי אם ליורשים ודאים ומשום שורך טבוח לעיניך ובנימין בירושה אשתו הוא ודאי בין בירושה שזכתה מאמה בחייה ובין בחצי הנדוניא וכמו שכתב הר"ן דהגע עצמך שיהיה הלשון מסופק ודכוותא הענין כנדון דידן כדכתיבנא מידי ספיקא לא יצאנו ואין ספק מוציא מידי ודאי דהמוציא מחבירו עליו הראיה ומכ"ש שבנימין מוחזק בנכסי אשתו אין לחייבו להחזיר כנ"ל ברור כשמש ואין להאריך כי כל הנחלים הולכים אל הים ע"כ:
בסדר ובשנת איש צדיק תמים לפ"ק
הצעיר אברהם דא קושטא אבדנא יצ"ו