שאלה מט ראובן בהיותו חוץ לעיר הגיע עת פקודת אמו ובעת פטירתה צותה שלא בפניו ישאו ויוליכו עצמותיה להקבר בארץ ישראל תוב"ב והנה בנה ראובן הנזכר ברצונו היה רוצה לקיים מצות אמו אלא שקורות הזמן מעכבים כגון סכנת הדרכים בים וביבשה מינים ממינים שונים גם מפאת המלכות שאם ירגישו בדבר יש סכנה לחיים ולמתים שאל השואל איזה דרך ישכון אור:
תשובה קודם מענה לשוני לפסוק למעשה הנלע"ד אמרתי בהגיוני ראוי לעשות שלשה חקירות ועליהם תטוף מלתי כדת מה לעשות לע"ד וזה החלי הראשונה מה המצוה הזאת ומה טעם יש בה ואף על פי שלכאורה נראה דבר ברור מכל מקום למען יהיה דבר דבור על אופניו ראיתי לבארו: השניה אם שייך במצות הנפטרת בדבר כזה מצוה לקיים דברי המת וכופין עליה כמו שכופין בשאר מקומות שאמרו ז"ל מנוה לקיים דברי המת כמון שנבאר בס"ד השלישי אם יש לחלק בענין זה בין דין זמן התלמוד לזמננו זה וכל אזה זה בקיצור מופלג:
ואען ואומר לענין החלק הראשון כי דבר ידוע לכל כמה גדולה מעלת המקום ארץ ישראל תוב"ב וכמה חבבון אותה אבותינו הקדושים. ומזה אין צריך להאריך דזיל קרי בי רב הוא אלא שעם כל זה אף על פי שישיבת ארץ ישראל היה זכות גדול עד מאד עד שאמרו ז"ל ששקולה ישיבת ארץ ישראל ככל המנות מכל מקום בענין הקבורה שם אחר צאת הנשמה מן הגוף חוצה לארץ נפל מחלוקת רב בין רבותונו ז"ל ולדעתי יש בזה ארבעה סברות ודעות מחולפות כמו שאבאר בע"ה:
גרסינן בירושלמי דמסכת כלאים ר' אבהו בר זמינא ורבי חמא בר חנינא חד אמר מת שם ונקבר שם יש בידו שתים מת כאן ונקבר שם יש בידו אחת וחרנא אמר קבורה של כאן מכפרת על מיתה של הלן: הנה שהראשון סבירא ליה שכשמת ונקבר שם זכה לשתי מעלות ואם לאו שמת חוצה לארץ ונקבר שם בארץ אין בידו אלא מעלה אחת:
והשני נראה דסבירא ליה דעיקר הכל תלוי בקבורה שם שכיון שנקבר שם עולה לו בשביל המיתה נמצינו למדים שהסכמת כת זו מהחכמים סבירא להו שאפילו שמת חוצה לארץ זכות גדול ליקבר בארץ ישראל דהא לא פליגי אלא בפחות ויתר אבל זכות מיהא הוי לכולי עלמא עוד יש שם כת אחרת מן החכמים חולקים בדבר הזה והוא דגרסינן תו התם רבי ברקוריא ורבי אלעזר הוו מטיילין באיצטדין ראו ארונות שהן באות מחוצה לארץ לארץ ישראל א"ר ברקוריא לר' אלעזר מה הועילו זה אני קורא עליהם ונחלתי שמתם לתועבה בחייהם ותבואו ותטמאו את ארצי במיתתם אמר ליה כיון שהם מגיעין לארץ ישראל ואם נוטלין גוש עפר ומניחין על ארונו מתכפרין דכתיב וכפר אדמתו עמו הרי לך מחלוקת שניה:
ודעת שלישי יש כאן שבין לרבי אלעזר ובין הכת הראשונה הנ"ל אין מחלוקת אלא שרבי אלעזר מסכים עם אחד מהם אבל רבי ברקוריא סבירא ליה הפך השלושה שלא די שאין זכות בקבורת הגוף בארץ ישראל כאשר יצאה הנשמה בחוצה לארץ אלא שאדרבה יש חובה וקורא עליהם ותטמאו כיון שלא באו בחיים:
עוד נראה בעיני שיש דעת רביעי דגרסינן התם עולא ניחותא הוה פירוש שהיה בארץ ישראל וירד לבבל אידמיך תמן שרי בכי א"ל מה לך בכי אנן מסקינן לך אמר לון ומה הניא ובא מוכר מרגליתי גו ארעא מסאב' לא דמי הפולטה בחיק אמו לפולטה בחיק נכרי:
הרי לך סברא רביעית והן ארבעה סברות שניין דא מן דא הראשונה שקבורת הגוף בארץ אפילו שיצאה הנשמה חוצה לארץ מועיל כאילו מת ונקבר שם השנייה שאמת שהיא מעלה אבל אינה כל כך ויש הבדל ביניהם השלישי שאין הנאה כלל כנראה מדברי עולה הרביעי שיש בזה גריעות וחובה עד שהיה אפשר לומר שקבורת הגוף בארץ כיציאת נשמה חוצה לארץ דאין ולאו ורפיא בידן עד שכמעט היינו יכולים לומר בכיוצא בזה שב ואל תעשה שאני שהוא כלל גדול שהרי אנו רואים שחז"ל סמכו על זאת הסברה ועקרו מצוה מן התור' כמו תקיע' שופר בראש השנה שחל להיות בשבת ונטילת לולב כשחל יום ראשון של חג בשבת ומה שיש להקשות על סברא זו מצואת יעקב אבינו עליו השלום לעלות עצמותיו ולא הוא לבד אלא עצמות יוסף ולפי המדרש שהביא רש"י בפרשה אף כל עצמות השבטים ע"ה העלו היה אפשר לומר ולהשיב שיעקב אבינו ע"ה היה על פי הדבור שאמר לו ואנכי אעלך גם עלה וכן הוא וכיוצא בו גופם טהור עד שמצינו שאמרו ז"ל במסכת סוטה יום שמת רבי בטלה כהונה ואפשר היה שהטעם הוא לפי שגופו טהור גם כי יש מפרשים שהטעם מפני שהוא כמת מצוה מכל מקום כבר היה אפשר לומר גם טעם זה אלא שכל זה דחוי אחר שראינו הפוסקים האחרונים שדחו כל זה שהרי כתב הטור י"ד סימן שס"ב וזה לשונו אסור לפנות המת או העצמות ממקומן וכו' עד ואפילו לעשות לו קבר מכובד מזה אסור אבל לכפרה שלו או לכבודו כגון להעלותו לארץ ישראל או לקוברו בקבר אבותיו מותר עכ"ל:
וכתב רבינו ירוחם נתיב פ"ח ח"א וזה לשונו וקבר ידוע אסור לפנותו כתוב בירושלמי דוק' ממכובד למכובד או מבזוי למכובד אבל לקוברו אצל אבותיו מותר וכן הדין לקוברו בארץ ישראל מכל זה נראה בודאי שהם ז"ל הסכימו להלכה ולמעשה שזכות הוא למת להוליך עצמותיו מחוצה לארץ לארץ והטעם שראו כי בתלמוד שלנו לא הוזכרו בפירוש שני דייני גזרות כי אם הב' סברות למעליותא דגרסינן התם אמר רב ענן כל הקבור בארץ ישראל כאלו קבור תחת המזבח נאמר כחן וכפר אדמתו ונאמר להלן מזבח אדמה משמע דלא קפיד רק על הקבורה לבד אפילו שמת חונה לארץ עוד מאמר רבי אלעזר שאמר על עולא עולא על אדמה טמאה תמות אמרו לו ארונו בא אמר להם אינו דומה קולטתו מחיים לקולטתו לאחר מיתה משמע דדוקא הוא שאינו דומה אבל מכל מקום מעלה וזכות יש אע"פ שאינו כל פך כמו המת בארץ ישראל וכמו שנראה בפי' מדבריו שהבאתי למעלה מן הירושלמי ואם כן אין ספק שראוי לפסוק הלכה למעשה כתלמוד דידן דהוי בתרא וכמו שכתבו הפסקנים בהרבה מקומות ואם כן ודאי שיש לנו לומר שאפילו המת בחוצה לארץ זכות ומעלה יש לו ליקבר גופו או עצמותיו בארץ ודי בזה לחקירה הראשונה:
ומעתה אבוא אל החקירה השניה בקצרה ואומר אני כי ענין זה ממצוה לקיים דברי המת עיקרו בא בכתובות בפרק מציאת האשה דאמרינן בגמרא וזה לשונו הא ק"ל הלכה כרבי מאיר קאמר מצוה לקיים דברי המת וכן בגיטין בשלהי פרק קמא וכן הלכה פסוקא אלא שנפל מחלוקת בין הפוסקים ז"ל יש מהם אומרים דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא בדבר שהושלש ביד המצווה מתחילה לכך וכן דעת הרבה מן הגאונים וכן כתב הטור ח"מ סתם מבלי מחלוקת ואחרים אמרו מצוה לקיים דברי המת לעולם אפילו בדבר שלא הושלש מתחילה בידו לכך אבל אמרו שצריך לצוות ליורשים למי שספק בידו לעשות וקבל עליו או שתק בכה"ג הוא דאמרינן מצוה לקיים דברי המת אבל כל שלא צוה לאלו בפניהם אין בו משום מנוה לקיים דברי המת וכתב על זה הריט"בא שהם דברים של טעם ובהיות צואת משכיב מרע או אפילו של בריא עשויה כתקנה למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה כופין על המצווה לקיים מה שצוה אביו המת כמו שהוכיחו מההיא דגיטין פרק השולח דגרסינן התם  אמר רבי יוחנן מי שאמר בשעת מיתתו פלונית שפחתי קורת רוח עשת' לי יעשה לה קורת רוח כופין את היורשים שיעשו וכו' משום מצוה לקיים דברי המת וליכא פלוגתא כאשר מנות המצוה מבוארת:
עוד הרי"בש ז"ל בתשוב' הרחיב הדבור בסי' ר"ן והכריע כדברי הפוסקים דסבירא להו דלא אמרינן מצוה לקיום דברי המת אלא כשמוסר ממון ביד שליש לכך וכתב שרוב האחרוני' מסכימים לכך ויישב מה שנראה לכאורה קשה מההיא דנחת רוח דשפחה שנראה דאין שם מסירה ואם כן למה כופין ותירץ דכיון דשפחה היא זכו בה שמים והוה ליה כמוסר ביד שליש:
מה שלמדנו מכל זה דבנידון דידן לאן שייך למימר מצוה לקיים דברי המת לשום אחד מן הסברות אשר זכרנו אלא שעדיין נראה לומר דהא דלא שייך לומר מצוה לקיים דברי המת היינו להיות חמור לכוף עליה אבל מכל מקום נראה דמצוה בעלמא מיהא הוי וכן נראה קצת מדברי הרשב"א בתשוב' ואף על גב שדעתו נוטה לדעת רבינו תם שאין לומר מצוה לקיים דברי המת לשכופין עליה אלא כשהושלש הדבר ביד שליש מתחילה לכך וכמו שכתב הריב"ש ז"ל בתשובה הנזכרת עם כל זה כאן בתשובה סימן שס"ט כתב על ראובן שצוה בשעת פטירתו שישאו אותו לקבור על מקום קברות אבותיו ונתעכב הדבר לסבה כנזכר שם ושאלו אליו אם מותר לטלטלו ממקומו אפילו לישא אצל אבותיו כמו שצוה אם לא והשיב שמותר לטלטלו ובסוף דבריו כתב וז"ל וכל שכן בנדון דידן שצוה לפני מותו ושנקבר ע"ד לפנותו שהוא מותר ומצוה על בניו לקיים דבריו וקצת נראה שלא צוה ממש לבניו אלא שצוה כך שישאו אותו בקבר אבותיו ואפילו הכי פסק שמצוה על בניו לקיים ומכל מקום למדנו גם כן שאינו כל כך חיוב דאם לא כן היה לו לומר חייבים או כופין לבניו לקיים דבריו רק אמר מצוה שרוצה לומר מצוה הוי חיוב לא הוי כך נראה ברור ודי בזה לחקירה השנית:
ומעתה נבא אל הג' והוא אם תמצא לומר שיש חיוב בדבר אם יש לחלק בין זמן התלמוד לזמננו זה שנינו בכתובות פרק שני דייני גזרות הכל מעלין לארץ ישראל ואין הכל מוציאין וכו' ובברייתא הוא אומר לעלות והיא אומרת שלא לעלות כופין אותה לעלות ואם לאו תצא בלא כתובה היא אומרת לעלות והוא אומר שלא לעלות כופין אותו לעלות ואם לאו יוציא ויתן כתובה ע"כ בגמרא וכתבו התוספות וז"ל הוא אומר לעלות וכו' אינו נוהג בזמן הזה דאיכא סכנת  דרכים ע"פ ואחר שכתבנו אלו השלשה חקירות  בקיצור כל האפשר אומר כי מן החקירה הראשונה למדנו כי ענין הולכת העצמות היבשות מחוצה לארץ לא"י אפילו לדעת התלמוד שלנו אין המעלה כל כך מבוארת לפי דעת האומר אינו דומה קולטתו מחיים לקולטתו לאחר מיתה ולדעת ר' ברקוריא שבא בירושלמי כנזכר שם אינו די שאין זכות אלא שיש חובה בדבר ואף על גב שהפוסקים האחרונים מסכימים שהוא זכות כנזכר מכל מקום אין אנו ניצולים מחולשת המעלה הזאת ומן החקיר' השניה למדנו חולשת המצוה המוטלת על הבן שאין במצוה הזאת כל כך חיוב כמו בשאר מקומות שאמרו מצוה לקיים דברי המת ומה גם עתה אם נרצה לומר שתשובת הרשב"א ז"ל הנזכר למעלה מדבר כשצוה האב הדבר לבנו אבל אם לא כן אפשר דאפי' שום מצוה אינה מוטלת עליו ומכל מקום על כל פנים אין כאן רק מצוה קלה ומן החקירה השלישי למדנו שאפילו במצוה גדולה עד מאד שהיא עליית ארץ ישראל בחיים שהישיבה שם שקולה כנגד כל המצות ולא עוד אלא שאמרו שאם היא רוצה לעלות והוא אינו רוצה שכופין אותו ואם לאו יוציא ויתן כתובה ואף על גב דקיימא לן שגט מעושה אינו גט כי האשה מתגרשת בעל כרחה והאיש אינו מגרש אלא לרצונו ועל דבר זה אמרו יוציא ומספיק כח המצוה מעליית א"י לכוף אותו וליתן כתובה ולפי דעת הרי"ף ז"ל ורש"י כופין בשוטין כמו שכתב הטור אבן העזר בשמם ואפילו לדעת ר"ח דלא סבירא ליה דכופין בשוטין אלא באותם ששנינו אלו שכופין וכו' מ"מ קרינן ליה עבריינא ועוד שאנו מסופקין בזה דאפשר דכיון שאמרן כופין לעלות וכו' אפשר דמלת כופין חוזר גם כן להא דיוציא וכו' ומכל מקום אין כאן מקום חקירה זאת סוף דבר כי אין ספק כי המצות גדולה עד מאד ואם כל זה מספיק טעם סכנת דרכים לבטלה ולומר שאין כופין לא לה ולא לו ושאין נוהג בזמן הזה כמו שכתבו התוספו' ז"ל אשר מימיהם אנו שותים תמיד על אחת כמה וכמה שיספיק לנדון שלנו טעם הסכנות לחיים ולמתים לעמוד בשב ואל תעשה ואף  על גב שלבי הומה לי בדברי התוספות ז"ל לפי שלא ראיתי לאחרונים מי שהביא דבריהם כמו הרא"ש ז"ל ולא בנו הטור ז"ל ולא רבינו ירוחם ז"ל עד שיוכל אומר לומר שהם אינם מסכימים לדעת התוספות מכל מקום אנו אומרים שאפילו אם נרצה לומר דודאי האחרונים פליגי עליהם דתוספות ז"ל מכל מקום בנדון דידן ודאי יודו דעד כאן לא פליגי אלא במצות עליות ארץ ישראל בחיים שהיא מצוה רבתי כנזכר ובאה במשנה סתם ובברייתא בלי מחלוקת אבל בנדון שלנו שיש בו מן החולשה כנזכר ודאי יודו שיספיק טעם הסכנה לומר שב ואל תעשה וזה נראה לי דבר ברור לעניות דעתי:
עוד נראה לי קצת ראיה לדבר מה שכתב הרב בעל תרומות הדשן ז"ל בתשובותיו סימן רפ"ד וזה לשונו אחד מעבדי המושל הכניס סוסים לבית הקברות לרעות שם בעל כרחם של הקהל מי חייבים להוציא שחרים כדי למחות בידו או לאו עד כאן והשיב וזה לשונו האם יש בידם למחות על ידי שחדים מעטים וגם וירא יצטרכו לירש שיגרום להם עבד המושל רשע ותקלה במקום אחר ודאי צריכים לטרוח כדי למחות בידו משום כבודם של מתים אבל אם חוששים הרבה לרשע או תקלה או שהיו צריכים להוציא הוצאות מרובות נראה דלא מחייבי בהכי עד כאן לשונו למדנו מדבריו שאפילו במקום מצוה שראוי לטרוח הרבה עליה משום כבוד המתים אפילו הכי אם יש לחוש אם ימשך תקלה אין צריך ואם כן כל שכן בנדון שלנו שיספיק טעם חשש הסכנה לחיים ולמתים לעמוד בשב ואל תעשה ובפרט בטלטולא דאיתתא דקשה בהא מלתא מטלטולא דגברא ועל דא ודאי נאמר כל כבודה  בת מלך פנימה וכן אמרו זכרונם לברכה לענין כזה ותמת מרים ותקבר שם תכף למיתה קבורה ועל כן אני אומר דאנן סהדי דאלו הות ידעה כל הדברים שאמרנו לא הוה מצוה:
שוב מצאתי בספר מהרר"י קארו ז"ל תשובת ה"ר שלמה בן צמח זכרונו לברכה לשון זה דדבר פשוט הוא דכופין לעלות לארץ ישראל היינו בדאפשר לעלות בלא סכנה דאי איכא סכנה אסור לסכן עצמו הלכך בזמן הזה בארצות הללו כל שהוא מסוף המ"ע עד נוא אמון אין כופין ומנוא אמון ולמעלה כופין לעלות דרך יבשה וגם דרך ים בימות החמה אם אין שם לסטים על כן שמחתי בראותי כי לדעתי דברים אלו של זה הרב מספיקי' להשלים לכונתנו והדברים קל וחומר ומה אם לעלות לארץ ישראל שהדין פשוט לכוף ולהוציא לא די שכתב שאין כופין אלא שאסור לסכן עצמו כדי לעלות על אחת כמה וכמה בנדון שלנו הקל שיש כמה מיני סכנה ועוד טלטולא דאיתתא כנזכר שאין ספק דשב ואל תעשה שאני הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולא למעשה אם יסכים עמי הרב המופלג היושב על כסא ההוראה שממשלתו יכון עד יבוא ינון אכי"ר:
באמשטרדם ראש חדש אלול בסדר ובשנת ועשית על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא לפ"ק
שלמה מינדיס קויטיניו ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס