שאלה ראובן שוחט מומחה היה לו ב' סכינים  בדוקים מקודם זמן מה ועכשיו שחט באחת מהן בהמה ומתוך שנתעסק בהפשטת עורה והסכינים מתאימות שכח ולא ידע באיזה מהן שחט ובא לבדוק השתים כדי לצאת ידי ספק ונמצאת אחת פגומה והשתא מבעיא לן מי אמרינן כיון שהיו הסכיני' בחזקת בדוקין ויפין עכשיו בשחיטה בעור נפגמה ונבילה היא או דילמא כיון דלא ידעינן בבירור באיזה מהן שחט הך בהמה מותרת דתלינן הדבר בספק שמא ביפה שחט ואת"ל בפגומה שחט ספק שמא לאחר גמר שחיטה נפגמה וכשירה דדוקא בחדא ספיקא אמרינן בעור נפגמה להחמיר דספיקא דאורייתא לחומרא וס"ס דאורייתא לקולא ועליך המצוה לגלות דעתך הנכונה אחד מבני עליה מכת הראשונה של חברת עץ חיים בידך מאזני השכל להכריח בטעמים להבדיל בין האסור למותר ואם בהמה זו נאכלת או לא תאכל:
תשובה אחרי מי יצא מלך ישראל העמק שאלה והגביה למעלה ברום המדרגה אמריה ינוצצון ומחגוי סלע מעינותיה יפוצון מיוסדים על אדני פז באבן שלמה ובדק מכל עבר ירה אבן פנתה כמעט מתיירא אני שמא מנכים לי מזכיותי שנעשה לי נס לשאול לי דבר חכמה מורי ורבי מארי דאתרא ומהש"ית אשאל העזר של חמלתו אקוה ואפרוש כפים ישמריני משגיאות ויסכים על ידי לומר דבר כהלכתו שלא אכשל בדבר הלכה ואסכים לאמת בכל דברי ולא יכשלו בי חבירי:
גרסינן בפרקא קמא בחולין דף י' אתמר השוחט בסכין ונמצאת פגומה אמר רב הונא אפי' שיבר בה עצמות כל היום פסולה חיישינן שמא בעור נפגמה ורב חסדא אמר כשרה שמא בעצם נפגמה ופריך תלמודא בשלמא רב הונא כשמעתין אלא רב חסדא מאי טעמא אמר לך עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם ספק לא פוגם הוי ספק וודאי ואין ספק מוציא מידי ודאי מתיב רבה לסיועיה לרב הונא טבל ועלה ונמצא עליו דבר חוצץ אע"פי שנתעסק באותו המין כל היום כולו לא עלתה לו טביל' עד שיאמר ברי שלא היה עלי קודם לכן והא הכא דודאי טבל ספק הוה עליה ספק לא הוה עליה וקאתי ספק ומוצי' מידי ודאי שאני התם דאיכ' למימר העמיד טמא על חזקתו ואימא לא טבל הכא נמי העמיד בהמה על חזקתה ואימא לא נשחטה הרי שחוטה לפניך הכא נמי הרי טבל לפניך הא איתילידא ביה ריעותא ה"נ איתילודא בה ריעותא סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי מתיבי שחט את הושט ואח"כ נשמטה הגרגרת כשרה נשמטה הגרגרת ואח"כ שחט את הושט פסולה שחט את הושט ונמצאת הגרגרת שמוטה ואינו יודע אם קודם שחיטה נשחטה אם לאחר שחיטה נשמטה זה היה מעשה ואמרו כל ספק בשחיטה פסול כל ספק בשחיטה לאתויי מאי לאו לאתויי כה ג לא לאתויי ספק שהה ספק דרס ומאי שנא התם איתילידא בה ריעותא בבהמה הכא סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי והלכתא כותיה דרב הונא כשלא שבר בה עצם והלכתא כותיה דרב חסדא כששיבר בה עצם מכלל דרב חסדא אע"ג דלא שיבר בה עצם אלא במאי איפגים אימא בעצם המפרקת איפגים ע"כ ופר"שי ז"ל השוחט בסכין ואח"כ נמצאת פגומה וידוע הוא שכששחט בדק קודם שחיטה והיה יפה אבל לא בדק אחר שחיטה מידי אפי שבר בה עצמות בין שחיטה לבדיקה אחרונה דאיכא למיתלי בעצמות פסולה השחיטה שמא בעור נפגמה ונמצא שלא נשחטו הסימנים אלא נקרעו שהפגם קורע. וזבחת כתיב: בעצם נפגמה באותו ששבר בה: בשמעתין דאמרינן לעיל בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה לשחטה וזו נולד בה ספק בשחיטה: כל היום כולו לאחר שחיטה בהמה לא איתרעאי וכיון דלאו בגופה ממש אתיליד אלא בדבר אחר לא דמי לטבילה ולא אתי ספק דריעותא דסכין ומוציא אותו מידי שחיטה ודאית דודאי עצם פגם: שחט את הושט בעוף שהכשירו בסימן א' תו לא חיישינן לעיקור דשני והא דנקט שחוטה בושט ושמוטה בגרגרת ה"ה דאפי' אפכא נמי אלא משום דגרגרת עבידא לאשתמוטי והכי מיתוקמא בהשוחט נשמטה הגרגרת תחילה הרי נטרפה: כה"ג שנולד בה ספק בסכין: ומאי שנא הא ספק והא ספק: הלכתא כרב הונא דחיישינן לעור ועל ידי היה מעשה והורה לי רבינו יעקב בר יקר בעוף לאסור: מכלל דרב חסדא אפי' כשלא שבר בה עצם לאחר שחיטה מכשר מדאצטר' למימר הלכתא כרב הונא כשלא שבר מכלל דפליג עליה רב חסדא: ע"כ:
ויש לדקדק בהך סוגיא מאי דפריך המקשן מכלל דרב חסדא אע"ג דלא שבר בה אלא במאי איפגים היה לו להקשות והא בהדיא קאמר רב חסדא שמא בעצם נפגמה ועוד דבתר הכי פריך תלמודא בשלמא לרב הונא כשמעתין אלא רב חסדא מאי טעמא ומשני עור ספק פוגם ועצם ודאי פוגם אלמא לרב חסדא טעמא דתלינן הוא מחמת העצם וגם התרצן שהשיב בעצם המפרקת איפגים מנא ליה הא אדרבא איפכא מסתברא דהא רב הונא קאמר אפי שבר בה עצמות ועליה קאי רב חסדא וקאמר שמא בעצם נפגמה וי"ל דהמקשן סבר דדוקא לא מכשר רב חסדא אלא היכא דשבר בה עצמות דמחי דאסר רב הונא מכשיר רב חסדא ובפרט בדברי רש"י ז"ל שכתב שמא בעצם נפגמה אותו ששבר בה אבל השתא דקאמר תלמודא הלכתא כרב הונא כשלא שבר בה עצם והלכתא כרב חסדא כששבר בה עצם פריך מכלל דרב חסדא וכו' דלמה ליה להש"ס למימר הלכתא ברב הונא הוה ליה למימר הלכתא כרב חסדא ותו לא דהא לא שרי אלא כששבר בה ובלא שביר בה מודה והשתא אתי שפיר דפרי' במאי איפגים דעדיפא מינה פריך אפי' אי לא יהיב טעמא רב חסדא למלתיה דשמא בעצם נפגמה היכי שרי רב חסדא בעלמא אם לא שבר בה עצמות ומשני בעצם המפרקת וזה מוכרח בדברי רב חסדא דקאמר ורב חסדא אמר כשרה שמא בעצם נפגמה ואם איתא דקאי אדרב הונא הוה ליה למימר ודאי בעצם נפגמה דהא דבר ברור וניכר לכל כששבר העצמות דרך שבירה שהסכין מתפגמת אלא ודאי רב חסדא מכשיר אפי שלא שבר בה ולפי זה מאי דמתרץ תלמודא עור ספק פוגם עצם ודאי פוגם היינו לגבי עור הוי עצם המפרקת ודאי דהא לאחר האמת לרב חסדא אפילו עצם המפרקת לא שביר בה אלא חיישינן שמא בו נפגמה ותלינן ביה והמקשן לא דקדק בזה דסבר האי דנקט שמא בעצם נפגמה אגב רישא דרב הונא דקאמר שמא בעור והתם ודאי שמא הוא ולא ברי נקט נמי רב חסדא שמא בעצם נפגמה והשתא בנ"ד ניחא הצד שכתב מורי ורבי שמא בגמר שחיטה נפגמה דהיינו בעצם המפרקת אע"ג דבתחילת השאלה לא קאמר ונגע בעצם המפרקת דמסתמא נגע כדקאמ' הכא לרב חסד' דהא קיימא לן שצריך השוחט לשחוט כל ב' הסימנים בין בבהמה בין בעוף ואע"ג דרוב א' בעוף ורוב ב' בבהמה שחיטתו כשרה מ"מ לזה יתכוין השוחט מתחילה וליכא למימר דשנויי דחיקי נינהו ולא סמכינן עלייהו ליתה דכל הנך שנויי שנויי מעלייתא נינהו והראיה דלכאורה קשה לי על דברי הרמב"ם ז"ל שכתב בהלכות שחיטה פרק א' הלכה י"ב כל השוחט צריך לבדוק הסימנים לאחר שחיטתו ואם לא בדק ונחתך הראש קודם שיבדק הרי זו נבלה ואפי' השוחט זריז ומהר ובהלכה כ"ד כתב וצריך לבדוק כן אחר שחיטה שאם מבא בה פגם אחר שחיטה הרי ספק נבלה שמא בעור נפגמה וכו' ומאי אולמיה האי מהאי דכשמצא פגימה בסכין כתב הרב הרי זו ספק נבלה וכשלא בדק הסימנים כתב הרי זו נבלה וקא כולהו ספיקי נינהו והיה ליה למכתב ספק נבלה בתרוייהו אלא בהך פרוקא דפריק תלמודא הכא סכין איתרעאי בהמה לא איתרעאי אתי שפיר דכשנמצאת פגימה בסכין איתרעאי חזקתיה דסכינא והוי ספק נבלה וכשלא בדק בסימנים איתרע חזקתיה דשחיטה שהיא בגוף הבהמה עצמה ובהמה בחזקת איסור עומדת והוי נבלה ודאית אלמא דכל הנך שנוי שנויי מעלייתא נינהו ומעתא נבא לנ"ד:
לכאורה נראה לי להתירא מכמה טעמי חדא ועוד קאמינא חדא דלא איפליגו רב הונא ורב חסדא אלא היכא דליכא אלא חדא ספיקא דהיינו חדא סכינא אבל בנ"ד דאיכא תרי ספיקי אפי רב הונא מודה דמותר דקיימ' לן ס"ס להתירא אפי' בדאוריית' כמ"ש מורי ורבי בשאלה וליכא למימר חדא מנייהו נקט דאם איתא דה"ה היכא דאיכא תרי סכיני איכא נמי פלוגתא דאמוראי עדיפא מנייהו הוה להו לאשמועינן דאפי' היכא דאית לך לספוקי במלתא אחריתי כגון נ"ד אלא ודאי בדיוקא נקט התלמוד כה"ג:
ועוד ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק א' מהלכות שחיטה בדק הסכין ושחט בה ולא בדק אחר שחיטה ושבר בה עצם או עץ וכיוצא בהן ואח כ בדק ומצא פגומה שחיטתו כשרה שחזקת הסכין שנפגמה בדבר קשה ששבר בה וכן אם פשע ולא בדק הסכין או שאבדה הסכין עד שלא יבדוק שחיטת וכשרה ומעתה בנ"ד אתי מכ"ש דהשתא ומה כשפשע ולא בדק או שנאבדה הסכין כשר' דמוקמינן סכין אחזקתיה קל וחומר היכא דלא בדק הסכין תכף ומיד אחר שחיטה לפי שהיה מתעסק בהפשטת העור דאמרינן אמור בדבר אחר נפגמה ולאו אדעתיה ובפרט דאיכא במה לתלות דהיינו דאיכא תרי סכיני והוי ס"ס וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות שחיטה הרי שראינו ישראל מרחוק ששחט והלך לו ולא ידענו אם יודע אם אינו יודע הרי זו מותרת שרוב המצויין אצל שחיטה מומחין הן והיא גמרא ערוכה והובא בהלכות הא קמן דאזלינן בתר חזקה הכא נמי בנ"ד אזלינן בתר חזקת הסכין ובפרט דאיכא ס"ס שהרי הרשב"א ז"ל הוכיח בראיות ברורות בתשובה סי' תי' עין במקומו דס"ס עדיף כרוב ואפשר דאלים היתירו יותר מרוב דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחדא רובא ומכשר ס"ס וכיון שכן כי היכי דאזלינן בתר רובא להתיר בכל האיסורין שבתורה ואפי' היכא דאיתחזק איסורא ה"ה בתרי ספיקי דשריא ואפי' בדאתחזק חזק איסורא וגדולה מזו כתב הטור יורה דעה והרב בית יוסף סי' י"ח והיא תשובת הר"אש שחט בסכין בדוק ונאבד קודם שיבדקנו אחר שחיטה ואח כ נמצא והוא פגום שחיטתו כשרה הואיל ויצא בהתיר וזה שנמצא פגום אימור שבר בה עצמות ולאו אדעתיה דאוקי סכין אחזקתיה הרי לך בהדיא דהיכא דאיכא במה לתלות תלינן ואפי' מספק דאמרינן שבר בה עצמות ולאו אדעתיה הכא נמי בנ"ד מכח שנתעסק בהפשטת העור אמור בדבר אחר נפגמה והוי כאילו נאבד ואח"כ נמצא והוא פגום שהרי לא בדק אחר שחיטה ועוד איכא ספיקא אחרינא למתלי בה ואע"ג שהרב פרי חדש השיג על הרב בית יוסף בזה הדין והפליא לעשות ובסוף דבריו כתב הנה מה שחלק בין יצא בהתר ללא יצא אינו מחוור בטעמו ומה בכך שיצא בהתרו מחילה מכבוד תורתו לא ירדתי לסוף דעתו שהרי הסכמת כל הפוסקים ובפרט הרמב"ם ז"ל דהיכא דנאבד הסכין אחר שחיטה שחיטתו כשרה ודוקא היכא דבדק קודם שחיטה והיינו דיצא בהתיר אבל לא בדק מקודם שחיטה שחיטתו נבילה וא"כ איך כתב הרב ומה בכך אם יצא בהתיר ודאי להתיר יצא וצ"ע:
ומצאנו ראינו שהרמב"ם ז"ל בהרבה מקומות ומהם בהלכות כלאים ובהלכות מאכלות אסורות ובפרט בפ"ט מהלכות טומאת מת שכתב וז"ל דבר ידוע שכל אלו הטומאות וכיוצא בהם משום ספק הרי הם מדבריהם ואין טמא מן התורה אלא מי שנטמא טומאה ודאית אבל כל הספיקות בין בטמאת מת בין במאכלות אסורות בין בעריות אין להם אלא מדברי סןפרים הרי לך בהדיא דכל הספיקות הם מדרבנן ועד כאן לא החמירו רבנן אלא היכא דאיכא אלא חדא ספיקא אבל היכא דאיכא תרי ספיקי בהא מודו רבנן דכשרה ואע"ג שהרשב"א ז"ל והר (ז"ל פליגי על הרמב"ם ז"ל ולדידהו והספיקות הם מדאורייתא והוי כחצי שעור שהוא אסור מן התורה והוי תרי לגבי חד מ"מ כדאי הוא הרמב"ם ז"ל לסמוך עליו והכרעתו מספקת דקיימא לן בפרק אין מעמדין אין ב"ד יכול לבטל דברי ב"ד חבירו אלא א"כ הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין ואי לאו דמסתפינא אמינא אם יהיו הנך רבוותא בכף מאזנים מכרע הוא את כלם כל זה נראה לי לפום ריהטא:
ברם מן שמיא אנהירנהו לעיינין והבינותי בספרים דס"ס דידן לא שמיה ס"ס ובהבטל הסיבה בטל המסובב אמנם מתחלה אקדים הקדמה למעיין למען ירוץ קורא בה ידיע להוי לך מלכא דס"ס לא ימנע מג' דרכים הא' הוא שיהיו הב' ספיקות שוים ודומים באיכותם דהיינו שיהיו שניהם בענין אחד ובגוף א' ואז אותו דבר בעצמו נעשה התיר ואין צריך תערובת ואפי מדאורייתא כאשר אבאר בע"ה. והב שיהיו הב' ספיקות בתערובת רצוני שנתערב ג' פעמים וזה הספק צריך תנאי אחר שיהיה ניתר מן התורה דהיינו חד בתרי שהוא גרוע מן הראשון אחר שכל הספיקות הם בתערובת והג' הוא ג"כ ע"י תערובת אלא שתערובת הראשונה היה הדבר ספק ולא ודאי ואז די לו בתערובת א' וגם שיהיה ניתר ג"כ חד בתרי אלו הם עקרי ושרשי ס"ס ואם שלש אלה לא יעשה לה ויצאה חנם אין ספ"ק ויש עוד סניפים אחרים כגון אם הם חד שמא או לאו וכיוצא כאשר אבאר ומעתה חל עלינו חובת באור לבררם אחת לאחת למצא חשבון המין הראשון ששני הספיקות הם בגוף א' ובענין א' הובא במסכת כתובות דף ט אמר ר' אלעזר האומר פתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עליו ואמאי ס"ס הוא ספק תחתיו ספק אין תחתיו ואת"ל תחתיו ספק באונס ספק ברצון לא צריכא באשת כהן ואבעית אימא באשת ישראל וכגון דקבל אבוה קידושין פחותה מבת ג' שנים ויום א' וכתבו התוספות ואי בעית אימא וא"ת אכתי איכא ס"ס ספק באונס ספק ברצון וא"תל ברצון ספק כשהיא קטנה ופתוי קטנה אונס הוא ויש לומר דשם אונס חד הוא ולא היבנתי דבריהם עד שמצאתי להרב המגיד בפרק ג מהלכות איסורי ביאה בשם יש מפרשים דחדא ספיקא היא דהא טעמא דקטנה דמותרת משום דאונס הוא הילכך כולה משו' ספק אחד אתה בא להתירה ואין זה ס"ס ע"כ וכן אם העמיד גבנות ואח"כ שחטו הבהמה ונמצאת בה סירכה ספק היתה שם בשעה שהעמידו הגבנות ספק לא היתה ואת"ל שהיתה שמא לא נקבה הריאה הרי לך בהדיא שכל הספיקות הם בגוף אחד ולא חובה לו ואז אנו מתירים הדבר בעצמו ולא בעינן תערובת ולא חד בתרי: והב' שהוא ע"י תערובת כגון רמוני בדן שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ט"ז מהלכות מאכלות אסורות נפל רימון א' מן התערובת הזאת לב' רמונים אחרים מרמוני בדן ונפל מן הג' רימון א' לרמונים אחרים הרי אלו האחרים מותרים שהרי הרימון של תערובת הא' בטל ברוב ואם נפל מן התערובת הראשונה רמון לאלף כולם אסורים לא נאמר בטל ברוב אלא להתיר ספק ספיקן שאם יפול מן התערובת השנייה למקום אחר אינו אוסר וכן כל כיוצא בזה ופי' הרב כ"מ ז"ל בפרק התערובות תניא רמוני בדן אסורין בכל שהן כיצד נפל א' מהן לריבוא אסור מריבוא לג' ומג' למקום אחר מותר כך היא גירסת רש"י והתוספות ונראה לי שהיא גירסת רבינו אלא שהוא ז"ל מפרש דמריבוא לשלשה היינו שנפל מהתערובת א לב' שנמצא שהם ג' ומאותם הג' נפל א' לב' אחרים מותר ולא נראה לרבינו לפרש שנפל לג' שנמצא שהם ד' כפשטא דלישנא משום דמטעם ביטול חד בתרי סגי וג' למה לי עכ"ד הוצרכתי להעתיק דברי הרב כי בער אנכי מאיש שלא היבנתי כוונתו שהרי הרמב"ם ז"ל רוח אלהים דבר בו ונמשך אחרי הגמרא ערוכה בזבחים דף ע"ד אמר מר מריבוא לג ומג' למקום אחר מותר מ"ש מ"ג דאיכא רובא שנים נמי איכא רובא מאי ג' דקתני תרי והוא וא"כ במחילה מכבודו בחנם דחק הרב לפרש ולא נראה לרבינו לפרש וכו וצ"ע עלה בידינו דהיכא דאיכא ס"ס דעל ידי תערובת בעינן ג' תערובות ולא די בשנים לחוד ואיכא נמי חד בתרי: והסוג הג' היכא דהוא ספיקא ונתערב כתבו הרמב"ם ז"ל בהלכות איסורי ביאה פי"ט משפחה שנתערב בה ספק חלל כל אלמנה מאותה משפחה אסורה לכהן לכתחלה ואם נשאת לא תצא מפני שהן ב' ספיקות שמא זאת אלמנת אותו חלל שמא אינה אלמנתו ואם נאמר שהיתה אלמנתו שמא חלל הוא שמא אינו חלל אבל אם נתערב בה חלל ודאי כל אשה מהן אסורה לכהן וכו' פקח עיניך וראה דהיכא דליכא אלא ספיקא די לו בתערובת אחת ואפי' הכי בעינן חד בתרי דמסתמא משפחה יש בה לפחות ג':
איברא שעדיין לא יצאתי ידי חובה מדברי הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל דסתרי אהדדי דברמוני בדן כתב שצריך ג' תערובו' ואילו גבי ע"ז פ"ז כתב ספק ע"ז אסור ס"ס מותר כיצד כוס של ע"ז שנפל באוצר מלא כוסות כלן אסורות מפני שע"ז וכל משמשיה אסורין בכל שהן פירש כוס א חן התערובת ונפל לכוסות ב' הרי חלו מותרים הא קמן שהרב ז"ל מתיר התערובת שנייה ואינו מבריך ג' תערובות כדמצריך גבי רמוני בדן ואם לחשך אדם לומר דשאני רימוני בדן שהחמירו בהו רבנן לפי חשיבותם אמור לולא נחמיר זו מע"ז דכתיב בה מאומה מן החרם וכבר השיג עליו הראב"ד ז"ל כפי גירסת הגמרא בזבחים בעינן שנתערב עוד מאותן הג' לב' אחרים ומאותן האחרונים מותרים והנה הרב כ"מ נדחק לתרץ דברי הרמב"ם מניה וביה וכתב דטעמא דמצריך הרב ז"ל ברמוני בדן ג' תערובות משום שהוא דבר שוש לו מתירין אם יתפרדו הרמונים וכו' זה אי אפשר שהרי כתב הרב המגיד בפ"א מהלכות יום טוב גבי ביצה אם נתערבה באלף כלן אסורות וספיקה אם נתערבה באחרות יש מי שהורה כלן מותרות וכי קתני נתערבה באלף כלן אסורות אודאי קאי ויש מי שאוסר ולדעת המתירין הסכים הרשב"א ז"ל וכן נראה מדברי רבינו הרי לך בהדיא שלדעת הרמב"ם ז"ל דשל"מ די בשני תערובות דהיינו ספיקא ובסוף דברי הכ"מ הניח הדבר בצ"ע וכדי שלא להטריח על המעיין לא העתקתי לשונו שהוא ז"ל הארוך בזה הרבה עיין עליו אבל לעניות דעתי נראה לכשתדקדק בדברי רבינו לא יש בהם נפתל ועקש ובודאי מקום הניחו לנו מן השמים להתגדר בו שהרי בע"ז כתב פירש כוס אחד מן התערובת ונפל לכוסות ב' והוא אריכות לשון דהוה ליה למימר נפל אחד מן התערובת לכוסות ב' ואלו גבי רמוני בדן כתב נפל רמון אחד מן התערובת הזאת לשנים וכו' אלא ודאי בדיוקא נקטה דקיימא לן גבי קבוע ט' חנויות מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבלה ולקח מאחת מהן אסור דכל הקבוע כמחצה על מחצה אם פירש הלך אחר הרוב וכן גבי ט' ציבורין של חמץ ובא עכבר ונטל אסור ואם פירש ואח"כ נטלו העכבר ושם הלך אחר הרוב והשתא אתי שפיר דבין בע"ז בין ברמוני בדן בעינן ג' תערובות כפי גירסת הגמרא היכא דנפל מן התערובת עצמה לתערובת אחרת וכל היכא דפירש מקודם ואח"כ נפל דקיימא לן כל ופריש מרובא פריש די בתערובת שניה ואה"נ היכא ופירש מקודם גבי רמוני בדן די בשני תערובות ולכך הרמב"ם ז"ל דקדק וכתב גבי ע"ז ופירש וגבי רימוני בדן נפל ובזה נחה שקטה השגת הראב"ד והכ"מ ז"ל ואל תשבני מעצי אשרה היכא שאפה בהן את ופת כלן אסורות נתערבה באחרות כלן מותרות ויולך הנאה לים המלח ואפי' בתערובת הראשון מותרים דשאני התם דליכא גופו של איסור בעין אלא גורם האיסור דהיינו יש שבח עצים בפת ולהכי סגי בתערובת א' ואע"ג דגרסת רבינו הגדול במשנה נתערבה באחרות ואחרות באחרות כלן אסורות כבר נפסקה הלכה בגמרא כר' אליעזר וכתב הוא ז"ל ואם נתערבה באחרות יולך הנאה לים המלח ולא קתני אחרות באחרות וכן פסק הרמב"ם ז"ל:
זכינו לדין דהיכא דאיכא ס"ס עי' תערובת דהיינו גופות מחולקים לא די בשני תערובת אע"ג דבתערובת שנייה איכא נמי ס"ס ספק זה הוא שנפל ספק לא הוא זה ואת"ל זה הוא שנפל שמא אינו האיסור ואפי' הכי לא סגי בלאו והכי כ"ש היכא דאיכא אלא תערובת אחת דספק א' בגוף והב' בתערובת כגון נ"ד שאנו אומרים ספק בעור נפגמה ספק בגמר שחיטה ואת"ל בעור שמא בסכין יפה שחט הרי לך שהספק הראשון בגוף הבהמה והב' בסכין דהך ס"ס לא שריר ולא בריר והרי לך ראיות ברורות כראי מוצק שאין עליהם תשובה דבר קטן ודבר גדול:
דבר קטן ממה שפסק הרב בית יוסף והטור יורה דעה סי' י"ח השוחט בסכין בדוקה ונמצאת פגומה אפי' מן הצד הרי זו נבלה ואפי' נגע בעצם המפרקת אין תולין בו ואמאי אין לך ס"ס יות' מזה ספק בעור ספק בעצם המפרקת ואת"ל בעו' שמא לא שחט בצד אלא בחודה של סכין שחט וכשרה אלא ודאי הואיל וספק א' בגוף והשני בתערובת דהיינו הסכין לא שמיה ס ס וממילא בנ"ד וליכא למימר דמילת אפי' מן הצד היא כמשמעה דהיינו שהם דברי הרב משה אסירלס ולא דברי הרב בי יוסף האמת כן הוא וטעמו ונימוקו עמו וכל המפרשי' הסכימו על ידו ואני אוסיף נופך משלו ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות שחוטה השוחט צריך שיבדוק הסכין בחודה ומצד זה ומצד זה וכיצד בודקה מוליכה ומביאה על בשר אצבעו ומוליכה ומביאה על צפורנו משלש רוחותיה שהן פיה ושני צדדיו כדי שלא יהיה בה פגם כלל ואח"כ ישחוט בה והיא גמרא ערוכה בפרק הכל שוחטין וכן פסק הרי"ף ז"ל ואין פוצה פיו ומצפצף ואפי' מאן דמכשיר בסכין מלובנת הכא מודה דהתם חדודה קודם ללבונה ובית השחיטה מרוח רוח אבל הכא מורשא דסכינא יוצא ומתפשט בצידי בית השחיטה ומסתבך וקורע ומן התימה על רבינו הגדול שהשמיט דין זה דמלובנת והיא מימרא דר' זירא בגמרא ושקיל וטרי אליביה תלמודא ופסקה הרמב"ם ז"ל בפרק הנז' ומטעם זה שהשמיטה הרי"ף הרבה מן הפוסקים פסקו לאסור ולע"ד נ' דטעמא דלא הובא בהלכות משום דלא שכיח כמו שהשמיט דין ו' דברים מקדשין אגוזי פרך וכו והיא משנה ערוכה בפ"ג דערלה ואדרבא ר' עקיבא מוסיף ככרות של של בעל הבית אלא ודאי הואיל ולא שכיחי רמוני בדן ואגוזי פרך וכו' אע"פי שהובא בתלמוד הרבה פעמים השמיט אותם הכא נמי גבי סכין מלובנת הואיל ולא שכיח השמיט אותה ולאו משום שאינה הלכה ואתה המעיין תבחר ולא אני שמילת מן הצד היא מבפנים כאשר הוכחתי:
זאת ועוד אחרת ממה שכתב הרב בית יוסף וטור יורה דעה סי' י"ח וכן אם נפלה אחר שחוטה על גבי קרקע קשה ודוקא שראינוה שנפלה על חודה אבל מספיקא אין תולין לומר שנפלה על חודה ע"כ ולמה אנו מטריפין בזה והוא ס"ס מעלייתא ספק נפלה על חודה ספק לא נפלה ואת"ל לא נפלה שמא במפרקת נפגם אלא ודאי כדכתיבנא דהיכא דאיכא ספק אחד בסכין וספק אחר בבהמה לא שמיה ס"ס וגדולה מזו פסקו הנך רבוותא בטור יורה דעה סי' ק"י ספק טריפה שנתערבה באחדות כלם אסורות עד שיהיה בהיתיר כדי לבטל האיסור אם הוא מהדברים המתבטלים שכיון שהספק הראשון היה בגופו אין להתירו מכח ס"ס ע"כ רצונו לומר הואיל וספק הראשון הוא בגוף והב' בתערובת אין להתירו וקצת קשה מזה הטעם למה אנו מתירים ספק חלל שנתערב במשפחה התם נמי נימא אין להתירו הואיל וספק הראשון היה בגופו והב' בתערובת וי"ל שהרב בית יוסף אזיל לשטתיה שכתב בפי ט מהלכות איסורי ביאה וז"ל ומשמע מדברי רבינו דע"כ לא קאמר דמשפחה שנתערב בה ספק חלל דאם נשאת לא תצא אלא באלמנה דאית לה חזקת כשרות דגופא אבל בת דלית לה חזקת כשרות דגופא תצא כמ"ש התוספות ודייק לישניה דסבר הכי דברישא גבי ספק נקט אלמנה ובסיפא גבי ודאי דאפי' אם נשאת תצא כתב כל אשה מהם אסורה כדי לכלול גם הבת דבכלל אשה בין אלמנה בין בת עכ"ל:
דבר גדול ממה שפסק הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות שחיטה לפיכך השוחט בהמות רבות או עופות רבים צריך לבדוק בין כל אחת ואחת שאם לא בדק ובדק באחרונה ונמצאת סכין פגומה הרי הכל ספק נבלות ואפי' הראשונה והיא גמרא ערוכה הוה עובדא וטרף רב יוסף תליסר חיותא והובא בהלכות מארי דאברהם אין לך ספק ספיקא יותר מזה ולמה אנו מטריפין הראשונה ספק בראשונה ספק באחרונה ואת"ל בראשונה שמא בעצם המפרקת נפגמה והשתא בנ"ד אתי מכל שכן דהשתא ומה היכא דאיכה תליסר חיותא לא תלינן אלא אמרינן בעור נפגמה מטעמא דכתיבנא דספקא א בבהמה עצמה וספק א בתערובת כ"ש וקל וחומר בנ"ד דליכא למתלי אלא בספק א' דהיינו סכינא אחריתי וזהו קל וחומר שאין עליו תשובה ומעיד עלי יוצר בראשית שראיה זו היתה כמוסה עמדי חתומה באוצרותי ואח"כ מדי עוברי באמתחות הפוסקים מצאתיה להרש"בא ז"ל כאשר אכתוב לקמן בע"ה ומיהו דוקא בע"ז ודברים החשובים דהיינו ז' דברים הוא דבעינן ג' תערובות אבל בשאר איסורין די בשני תערובות אפי' דשל"מ כמו שהוכחתי לעיל מדברי הרב המגיד ז"ל כל דא לדידי חזי לי ועתה אחזקהו במסמרים מצד הפוסקים אשר העמדוני על האמת ואביא דבריהם בקצור:
כתב הרשב"א ז"ל בתורת הבית דף קי"ד וקט"ו ומ"מ דבשאר איסורין חוץ מע"ז אפי' שמואל מודה דס"ס מותר דלא סבר לה כר' יהודה אלא בע"ז בלבד והילכך חתיכת איסור החשובה שנפלה לתוך של היתר ומאותן החתיכות נפלה אחת מהן לתוך חתיכות אחרות או לקדרה כל אותו התערובת הב' מותר שאני אומר האיסור לתוך הרוב נשאר וכן בכל האיסורין ואפי' באיסורין החמורין כחתיכה הראויה להתכבד ובריה דגיד הנשה ודבר שיש לו מתירין שהרי בטבעת של ע"ז וברמוני באדן שאין להם ביטול אמרו כן וכו' ואחר זה כתב ומיהו אמרו משמו של רבינו יצחק הזקן הידוע בעל התוספות ז"ל דלא אמרו ס"ס להקל אלא בשתי ספיקות הבאות מכח שתי תערובות כגון זו שאמרנו שנפלה טבעת של ע"ז לריבוא ומריבוא לריבוא דכל חדא וחדא שבתערוב' שנייה איכא תרי ספיקי דבכל חדא וחדא איכא למימר לא זו היא שנפלה כאן ואת"ל זו היא שנפלה כאן שמא לא זו היא שנפלה לריבוא ראשן אבל בעלמא שאינו בא מכח ב' תערובות לא ועל כן הוא מפרש בריש פרקא קמא דביצה כי מה שאמרו שם נתערבה באלף כלן אסורות אספיקא אסורה קאי כלומר שאפי' ספק נולדה ביום טוב ספק לא נולדה ביום טוב אם נתערבה באחרות כלן אסורות וכו' ולדידי קשה לי מדאמרינן בפ"ק דכתובות האומר פתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עליו מאי טעמא דשויה אנפשיה חתיכה דאסורה ואקשינן אמאי ספק ספיקא הוא ספק זנתה ספק אין תחתיו זנתה ואת"ל תחתיו זנתה ספק באונס ספק ברצון ואוקימנא באשת כהן והתם אין הספיקות באות מכח התערובת ואפי' הכי אתה דן אותם בס"ס להקל וי"ל דהתם שאני שאי אפשר לזו לבא לפניך אלא בשתי ספיקות ואין אתה יכול להחמיר עליה ולומר דהיאך נתיר וכבר אסרתה כמו שאתה אומר בספק נולדה ביום טוב שמיד שעמדה עלינו באיסור ואח"כ נתערבה באחרות ונתוסף בתערובת ספק זה השני וכיוצא בזה במי שאסרנוה מחמת ספק טרפה ואח"כ נתערבה באחרות דהיאך נאמר שמא לא זו היא ואת"ל זו היא שמא לא טריפה היתה והלא כבר אסרתה משעה שנולד בה ספק טרפות והיאך נתיר מה שאסרנו מפני שנתערב באחרים ונאמר מה שאסרנו מותר היה ורבינו יעקב ז"ל פירש התם בריש פרקא קמא דביצה דאודאה קאי דליכא אלא חדא ספיקא אבל ספק נולדה ספק לא נולדה אם נתערבה באחרות כלן מותרות דכל ס"ס מותר וכו' ומדברי רבינו יעקב נלמוד דכל ס"ס אפי' בדבר שיש לו מתירין מותר לאלטר וכו' ובסוף דבריו כתב ומ"מ יש לחוש לדברי רבינו ז"ל שלא היתר בס"ס אלא בשתי ספיקות הבאות מכח שתי תערובות ונפקא מינה לספק טריפה שנתערבה באחרים שאין מתירים אותם מכת ס"ס וכו' עכ"ל הרי לך בהדיא לדעתו ז"ל שאין להתיר שום ס"ס אלא בשתי ספיקות הבאות מכח שתי תערובות בשאר איסורין ואע"ג דבתחלת דבריו משמע דבע"ז וברמוני בדן ג"כ די בשני תערובות דקאמר שהרי בטבעת של ע"ז וברמוני בדן אמרו כן לאו דוקא ר"ל הא כדאיתא והא כדאיתא דכמו שהתירו בע"ז ורמוני בדן בג' תערובו' כן התירו נשאר איסורין בשנים שהרי ע"ז ורמוני בדן גמרא ערוכה דבעינן ג שהרי הוא עצמו מביא גירסת הגמרא מריבוא לג' ומג' למקום אחר וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל ודלא כהטור יורה דעה שפסק בע"ז בשני תערובות:
ובתשובה תיא כתב וז"ל בקצור שאלת ס"ס דק"ל דמותר אם נאמר כן אפי' במקום דאתחזק איסורא אם לאו וכו עוד אני רואה תימה אחר ששאלתך בדאיתחזק איסורא בההיא דכתובות היכא איתחזק איסורא דהתם ודאי לא איתחזק איסורא אלא ספק איסורא דהא ספק חל אחד שנטמע במשפחה ואם אתה קורא איתחזק איסורא כל שנתערב בו דבר שהחזקנו אותו באיסור מחמת תערובתו ואע"פי שאין חזקת איסורו אלא מן הספק א"כ הרי שאלתך מתבררת מכ"ש מטבעת של ע"ז שנפלה לריבוא ומריבוא לריבוא שני כלן מותרין ועוד מדאמרינן בפ"ק דכתובות האומר פתח פתוח מצאתי נאמן לאוסרה עציו ואקשינן עלה אמאי ס"ס הוא ואל תשיבני מדרב הונא דאמר בפ"ק דחולין בדק סכין ושחט בה ונמצאת פגומה הרי זו אסורה דאומר בעור נפגמה ואמרינן התם דעובדא הוה דשחט תליסר חיותא ונמצאת סכין פגימה ואתא לקמיה דרב יוסף ואסר ושיילינן התם כמאן כרב הונא ואפי' בקמייתא ומינה שמעינן דאע"ג דבקמייתא איכא ס"ס ספק בקמייתא ספק בבתרייתא ואת"ל בקמייתא ספק בעור נפגם או במפרקת נפגם ואפ"ה אסורה לרב הונא משום דאזיל לשטתיה דאמר בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה ואפי שבר בה עצמות וכו הנה דברי הרב בתשובה זו צריכין נגר ובר נגר להולמן אלא שעיקר דבריו ז"ל דאפי היכא דאיתחזק איסורא אמרינן ס"ס להתיר אלא דקשה מה שכתב ואל תשיבני מדרב הונא רב הונא אזיל לטעמיה דאמר בהמה בחייה וכו' ומה תשובה היא זו אי אמרת בשלמא הא דרב הונא דליתה אתי שפיר מאי דקאמר אזיל לטעמיה הא אדרבא הא דרב הונא הלכה רוחת בישראל דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך בודאי במה נשחטה וכן פסק הרי"ף והרמב"ם ז"ל וא"כ הרב הקשה קשיא זו ולא השיב כלום והנה כל האחרונים נתחבטו להשיב ולהליץ בעד הרב ז"ל איש לדרכו פנו ואע"פי שהם ישישים בחכמה ואני צעיר בה אמרתי אחוה דעי גם אני אכן רוח היא באנוש והנה האיר השם עיני ומצאתי תמיה אחרת להרב ז"ל בתורת הבית דף מ"ה ואני תמה עאל ויתיב ושתק ואינהו מקרקרין למה אנו חוששין להם דהא כל חדא וחדא בס"ס עומדת שמא לא דרס לזו ואפי' תמצא לומר שזו היא שדרס שמא במקום שאינה נטרפת בכך דרסה וכל מקום שאתה מוצא ס"ס אפי' בדאורייתא מותר ולא היא שכולן בספק אחד שמא כלן דרס וכיון שכן אפי' נתפזרו אסורות דהא אין כאן מותרת בודאי שנתלה בה ונאמר כל דפריש מרובא פריש ע"כ והשתא דברי הרב ברורים כשמש דכי היכי דאמרינן בספק דרוסה כל חדא וחדא בספיקא וליכא למתלי בחדא עדיפה מחברתה הכא נמי גבי הא דרב הונח כל חדא וחדא עמדה בספיקא ואפי' קמייתא מטעמא דבהמה בחזקת איסור אבר מן החי עומדת עד שיודע לך במה נשחטה ועד השתא לא נודע וב"ה אשר חנן את עבדו וזה ברור וקרוב לזה כתב האו"ה כלל כ"ו גבי ספק דרוסה וספק טריפה דאין הב' ספיקות מענין א' דהספק הראשון היה מחמת עצמו שמא אינה טריפה וכשנתערבה אז בא הספק הב מטעם תערובת ולכך לא נחשב אלא ספיקא חדא ועוד דאין הב' ספיקות בגוף א' את"ל דורס שמא אינה זו היינו בשני גופים אבל אם היו הספיקות בגוף א' ספק נבעלה ואת"ל נבעלה שמא לא היתה תחתיו וכן איש ואשה שעשו צרכיהם בספל יש בדם גופו ס"ס שמא אינו מן האשה ואת"ל מן האשה שמא מפרוזדור וכן השוחט בהמה או עוף בסכין בדוק ולאחר שחיטה נמצא פגום ונתערב בין בהמות וחיות או עופות אחרות כלן אסורות ואין להפרידם ולהתיר כל אחת מהן בס"ס שמא אינה זאת ואת"ל זאת שמא בעצם המפרקת נפגמה מאחר שספק הא' דאורייתא ספק נבלה וכן בכל כה"ג והרמ"בן אוסר תרנגולת שספק אם נתנבלה בשחיטה או נשחטה כדינה כגון שלא בדק בסימנים אפי' נתערבה באלף מטעם חזקת איסור וק"ל ואין להתיר כל אחת מהן משום ס"ס שמא אינה זאת ואת"ל שהיא זאת שמא נשחטה כדינה דהא מסיק בגמרא דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה הילכך ליכא אלא ספק א שמא אינה זאת דאין לומר את"ל זאת שמא נשחטה כדינה דכל דבר שהוא ספק לנו ואסרינן ליה משום חזקה הוי ודאי איסור ולח ספק דסמוך מיעוטא לחזקה ואייתרא ליה רובא וכו' וכן כתב הרא"ם על פירוש הסמ"ג גבי טומטום אפי' מינו אינו מוציא דשמא האחד זכר והאחד נקבה אין כאן ס"ס ספק זכר ספק נקבה ואת"ל נקבה אמור גם היוצא נקבה דס"ס בתרי גופי לא אמרינן ובסוף דבריו כתב ואפי' ס"ס דוקא בדיעבד אבל לכתחל' לא ומיהו בהא ודאי לא קיימא לן כוותיה דאפי' לכתחלה שרינן ס"ס הראוי כאשר ביארתי וגם רבינו ברוך האריך בזה דהיכא דאיכא ס"ס אחד בגוף ואחד בתערובת לא אמרינן כלל העולה שכל הנביאים מתנביאים פה אחד וכל הפירושים עולים בקנה אחד:
אכתי פש גבן לכתותי מיכתת חיליה דלכאורה דטעמא דאיפליגו רב הונא ורב חסדא בדליכא אלא חדא ספיקא משום דקיימא לן כוחא דהיתירא עדיף להודעך כוחו דרב חסדא דאפי' היכא דליכא אלא חדא ספיקא מותרת דתלינן בעצם וההיא דכתב הרמב"ם ז"ל היכא דפשע ולא בדק או שנאבדה דכשרה דבר ידוע שההעדר יותר טוב ממציאות חלוש דיותר טוב היה שתאבד הסכין מכל וכל ולא היכא דאיתיה קמן למבדקיה שהמציאות חלוש מבטל החזקה וכן ההיא דכל המצויין אצל שחיטה מומחין הן וסמכינן ארובא דוקא היכא דליתיה קמן למבדקיה אבל אם הוא לפנינו שיילינן לי' בכל הלכות שחיטה וכבר הרגיש רבינו הגדול בזאת הקושיא מומחין הן הלכה היא דהכין מסקנא דגמרא כלישנא בתרא דרבינא ואי קשיא לך הא דאמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה דשמעת מינה דספק שחיטה לחומרא וקיימא לן דהלכתא הוא התם כגון דאיתילידא ריעותא בסכין אבל הכא כיון דקיימא לן דרוב מצויין אבל שחיטה מומחין הן כמאן דאית ידע במה נשחטה היא הילכך איתא להא ואיתא להא ולא קשיאן אהדדי ע"כ וההיא דכתב הר"אש שחט בסכין ונאבד קודם שיבדקנו ואח"כ נמצא והוא פגום נמי לא קשה ולא מידי דאין לך אבידה יותר מזה אטו כוליה יומא משמר ליה ואזיל ודי לו שהיתה לו שעת הכושר ודאי להתיר יצא: וההיא דכתב הרמב"ם ז"ל דכל הספיקות הם מדבריהם היכא דהוא ספיקא אבל הכא הבהמה בחזקת אבר מן החי עומדת כמו שפסק הוא ז"ל בפ"א מהלכות שחיטה כל בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע בודאי שנשחטה שחיטה כשרה והוסיף הרב ז"ל מילת בודאי דאילו בגמרא לא קאמר אלא עד שיודע במה נשחטה להורות לנו דכל ספיקא בשחיטה אסור ואחר שחיטה כראוי כל ספיקא מותרת כגון בא זאב ונטל בני מעיה וכו' כדדיק בגמרא:
כללא דמילתא מכל הני שמעתתא ומילי תריצי דכתיבנא דהך ס"ס דנ"ד לא שמיה ס"ס מכמה טעמי חדא דספיקא חדא בבהמה עצמה וחדא בסכין והוי תרי גופי א"נ מטעמא דכתב הרש בא ז"ל בספק דרוסא דכל חדא וחדא בספיקא קיימא א"נ מטעמא דכתב בספק טריפה דיכולה לבא לפנינו בחדא ספיקא והיאך אנו תולין בספק אחר הכא נמי בנ"ד אינו מוכרח שיהיה התערובת בסכינים ויכולה לבא לפנינו בספק אחד ולא מבעיא למאן דאית ליה היכא דאיתחזק איסורא לא אמרינן ס"ס דהא בנ"ד איתחזק איסור אבר מן החי וכ"ש וקל וחומר לדעת הרב בעל הלכות עולם והרי"בש ז"ל וכל האחרונים דלא נקרא ס"ס אלא מח מתהפכת מב' צדדים אבל אם אינו מתהפך לא מיקרי ס"ס ולחומרא דיינינן ליה כדין ספיקא חדא והמשל כגון ספק נגע ספק לא נגע ואת"ל נגע ספק שרץ ספק צפרדע ואת"ל שרץ ספק נגע או לא ואשר אינ' מתהפכת ספק נכנס ספק לא נכנס ואת"ל נכנס ספק נגע וכשתקח ספק נגע ספק לא נגע ואת"ל נגע לא תוכל לומר  שוב ספק נכנס או לא ולפי שאין דעתי נוחה מזה לא  הארכתי בו וכבר דחה כלל זה בשתי ידים הרב פרי  חדש זהו מה שהעליתי מים התלמוד והפוסקים כפי מיעוט שכלי וקוצר דעתי עד שיבא אל שער המלך  נחתם ונגמר ביום י' לחדש אלול בסדר ובשנת כי תצא למלחמה על אויביך ונתנו ה' אלהיך בידך לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה: