שאלה ראובן שהלך למ"ה ולאחר שנתעכב שם הרבה זמן ונשתקע שם בין הגוים המיר דתו ובהיו' שהניח אשתו כאן עגונא שלחה אליו אגרת לחלות פניו שישלח לה ספר כריתותי' ואחר ההשתדלו' וההפצר נתרצ' המומר לגרשה אמנם לא נמצא שם סופר שיכתוב לה גט כראוי והשתא מבעיא לן אי מהני שימנה ראובן הנ"ל בכתב ידו לסופר שבכאן שיכתוב לה גט ולעדים שיחתמו וג"כ ימנה שליח לגרשה או לא מי נימא כיון דלא אפשר באופן אחר לגרשה יש להקל בדבר דהא משום עיגונא דאיתתא הקילו חכמים א"ד לא סגי בהכי דעד שישמעו קול ויאמר הוא בעצמו לסופר לכתוב ולעדים לחתום בעינן והא ליכא ואת"ל דלא פלוג רבנן עדיין תבעי לך היכא שמינה הבעל את הסופר שבכאן לפני עדי' כשרים וא"ל בפיו אני ממנה את הסופר פ' בן פ' שיכתוב גט לאשתי פ' ושיחתמו בו פ' ופ' ועוד אני ממנה ליצחק בר אברהם שיהא שלוחי לגרש את אשתי פלונית וכתבו העדים [כתב מזה ובא מקויים מב"ד וג"כ כתב יד המגרש הנ"ל בא מקויים מב"ד ומספקא לן אי מעלה זה הסדר במקום דאיכא עיגונא דאיתתא מי נימא דעד כאן לא קאמרי רבנן דלא מהני כתב ידו ועד שישמעו קולו היינו היכא דליכא אלא כתב יד לחוד אבל בכאן שמלבד הכתב איכא נמי קולו שכך א' בפירוש לפני עדים נאמנים שהוא מרשה להנ"ל לסדר הגט כראוי יש להקל כדי שתצא זאת האשה מחבלי העיגון א"ד ל"ש יורנו מורה צדק פרט אלו הדינים כדי להשביע נפש שוקקה ושכרו יהיה כפול מן השמים אכ"יר:
תשובה כדי לבוא אל תכלית המבוקש בנדון שלפנינו צריכין אנו לשוט בים התלמוד והפוסקים לבקש מקור מאי דאשמועי להאי גברא רבה בצד שני שלו באמרו א"ד לא סגי בהכי דעד שישמעו קולו ויאמ' הוא בעצמו לסופר בעינן והא ליכא וכו' מהיכן מוצאו שנרא' דעיקר' דהאי מילת' הוצי' ר"ת מהא דתנן בד' ס"ז דגיטין נשתתק וא"ל נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו ג"פ אם א' על לאו לאו ועל הן הן הרי אלו יכתבו ויתנו שבדף ע"א הביא סתמא דתלמוד על האי בבא א' רב כהנא א' רב חרש שיכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנים גט לאשתו ופריך רב יוסף פשיטא מקמ"ל תנינא מי שנשתתק והרכין בראשו וגו' ומה לי כתב ידו ומה לי הרכנת ראשו היינו הך וכבר אשמועינן ר' במתני' דכיון דמהניא הרכנת הראש למי שנשתתק לפי דעדיין אית ביה חדא לטיבותא שעדיין נשאר לו חוש השמע כפי פי רש"י ז"ל כך תהני נקיבת יד חדש שנתחרש ועדיין הוא מדכר ותירץ לו רבי זירא אלם קאמ' וכו' כלומ' אין הכי נמי דאי הוה מיירי רב בזה כדקאר' דלא הוה אשמועינן שום חידוש דלו לא תהני כתיב' יד אלם כמו שמהניא הרכנת ראש מי שנשתתק דתניא שומע ואינו מדבר זהו אלם מדבר ואינו שומע זהו חרש וזה וזה הרי הן כפקחין לכל דבריה' אלא רב אשמועינן דאף מי שנתחרש לגמרי לאח נשואין דמהני' ליה כתיבת ידו כיון שלמד לכתו' מדע' צלולה ולא גזרי ביה אטו חרש מעיקרו שלא למד מדעת כלולה ועל זה הוא דאהקשו עליו מהברייתא דקתני שלא הלכו בזה החרש אחר רמיזותיו ואחר כתיבת ידו לגיטין דגזרינן ביה אטו חרש מעיקרו ותירץ תנאי היא ורב דא' כרשב"ג שא' בד"א בחרש מעיקרו אבל פקח ונתפרש לאחר נישואין אפי נתחרש לגמרי ש"ד כיון שלמד לכתוב מדעת בלולה מהניא ליה כתיבה ואתא רבי יוחנן ואשמועינן שחלוקין עליו חביריו על רשב"ג בהא דתני' נשתטית היא לא יוצי' שמא ינהגו בה מנהג הפקר בזנות נתחרש הוא לאחר נישואין או נשתטה לא יוציא עולמית מאי עולמית לאו אע"ג דיכול לדבר מתוך הכתב א רב פפא אי לאו דאשמועינן ר' יוחנן שחלוקין ז"ל על רשב"ג הוה אמינא דרשב"ג לפרושי טעמא דת"ק הוא דאתא קמ"ל ר יוחנן שכך קבל דלאו מפרש הוא אלא חולק: זהו פי' הסוגיא למעין בה כראוי וכפי פי' רש"י ז"ל דבחדא לטיבותא מהניא ליה כתיבה כיון שלמד מדעת צלולה לכתוב ולא ממעטה אלא מי שנתחרש לגמרי:
ומינה יצא לו להרמב"ם ז"ל דמהניא כתיבת יד מי שנשתתק שכ' בפ' ב' מה גירושין מי שנשתתק והרי דעתו נכונה עליו וא"ל נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו ג"פ בסירוגין וכו' וכן אם כ' בכתב ידו כתבו ותנו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו לה אם היתה דעתו מיושבת עליו שאין דין מי שנשתתק כדין החרש מי שנשא כשהיה פקח ונתחרש ואין צ"ל מי שנשתטה אינו מוציא לעול' עד שיבריא ואין סומכין על רמיזת החרש ולא על כתבו אע"פ שדעת ונכונה עליו אבל אם נשא אשה כשהוא חרש מגרש ברמיזה שאין קידושיו קידושין מן התורה כמו שבארנו וכשם שכונס ברמיזה כך הוא מוציא ברמיזה ע"כ:
הרי לדע' הרמב"ם ז"ל שדין הכתיב' בבודע' דהיינו מי שנשתתק ודעתו מיושב' עליו כהרכנת ראשו וכו' וכתוב בהגהות מיימוניו' שה"ה לדעת הרמב"ם ז"ל ענין הכתיב' בפקח דלא גרע מאלם ע"כ ואף שהיינו יכולין לחלק ולומר שלא דבר הרמב"ם ז"ל שתועיל הכתיבה אלא במי שנשתתק ואינו יכול לדבר דכיוו שתועיל בו ההרכנה כך תועיל בו הכתיבה מש"כ בפקח עכ"ז וכו' אמנ' בס' התרומ' כתו' שאע"פ שהרכנ' מועלת באל' הכתיבה לא תועיל לא בפקח ולא באלם משמע ליה ז"ל דדוקא הרכנה שהיא מעשה בגופו מועילת כאלם ואין ללמוד ממנה דין הכתיבה וזו ג"כ היא סברת רבותינו בעלי התוספו' והרא"ש והרשב"א ז"ל כאשר האריך הר' בכ"י בסי' קכ' להביא כל דברי: יע"ש: וכאשר העלה על שולחנו הטהור תחלה העלה שלא תועיל הכתיבה כלל וז"ל בסי' קכ סעיף ה' כתב בכידו לסופר שיכתוב ולעדים שיחתמו לא יכתוב ולא יחתמו עד שישמעו מפיו בין שהיה פקח ובין שנשתתק ובין שמדבר ואינו שומע ובין שאינו לא שומע ולא מדבר ויש מכשרים בתי שנשתתק לכתוב ולחתום על כתב ידו שיכתוב לסופר כתוב ולעדים חתומו והוא שתהא דעתו מיושבת עליו ע"כ: הרי שלא היתר ע"י הכתיבה כלל בשום א' כ"א במי שנשתתק לפי שהזכירו הרמב"ם כפירוש ואף בזה נראה דלא ס"ל כוותיה שלא הביא סברתו כ"א לבסוף בלשון יש מכשירין בהיות שבב"י כ' שלדעת הרמב"ם ז"ל יש להכשיר ג"כ בפקח וכו' וכן נמי הוכח בכ"מ בפרק ב' מה גירושין: יע"ש
ועד כאן לא דברנו אלא במי שהסופר והעדי' לפניו וראו כתיבת ידו או הרכנת ראשו שלדעת הרמב"ם ז"ל מהני וכו' ולדעת שאר פוסקים לא מהני כתיב' כהרכנת הראש דשאני הרכנה דהוי מעשה בגופו טפי מכתיב' וכו' ועכשיו נבוא בדבר במי שאין הסופר והעדי' לפניו וממנה אותם ע"י אמיר' פיו או על ידי כתיב' ידו כנ"ד אי מהני בגט כיון דקי"ל דבכל התורה שלוחו של אדם כמותו אם יש איזה חילוק כזה לענין גיטין וכדי לעמוד על זה צריכין אנו להא דתנן בגיטין (דף ע"ב) אלו נכתוב גט לאשתך ואמר להם כתובו וא' לסופר וכ' ולעדים וחתמו אע"פ שכתבוהו וחתמוהו ונתנוהו לו וחזר ונתנו לה הרי הגט בטל עד שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו ע"כ במשנה ובגמ' טעמא דלא א' תנו הא א' תנו נותנים מני ר"מ היא דא' במתני' דלעיל מילי מימסרן לשליח ופריך אימא סיפא עד שיאמ' לסופר כתוב ולעדים חתומו אתאן לר' יוסי דא' מילי לא מימסרן לשליח וכו' רישא ר"מ וסיפא ר' יוסי ונמאו שם הרבה אוקמתות ולבסוף אוקמה רב אשי שהלכה כאותו כולה רבי יוסי היא ול"מ קאמר ל"מ היכא דלא אמר תנו אלא אפילו היכא דאמר תנו נמי לא ול"מ היכא דלא אמר לבי תלתא אלא אפילו אמר לבי תלתא נמי לא ול"מ היכא דלא אמר להם אמרו אלא אפילו היכא דא' להם אמרו נמי לא ותניא כותיה דרב אשי כתב סופר לשמה וחתמו עדים לשמה אע"פ שכתבוהו ונתנוהו לו וחזר ונתנו לה הרי הגט בטל עד שישמעו קולו שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו קתני מיהת שמעו לאפוקי ממאן דאמר מודה רבי יוסף באומר אמרו וקתני קולו לאפוקי מדרב כהנא אמר רב ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל כולה ר' יוסי דאורחיה דתנא בהכי למתני ולאוסופי ונקיט למילתיה בלשון ל"מ ותניא כוותי' דרב אשי דבאומר אמרו נמי פסיל ר' יוסי: לאפוקי מדרב כהנא דא' לעיל חרש שיכול לדבר מתוך הכתב כותבין ונותנים גט לאשתו: והקשו התוס' ז"ל בד"ה קולו לאפוקי מדרב כהנא וא"ת אמאי נקט מדרב כהנא ממתני' נמי אתיא לאפוקי שהכשירה בהרכנת ראשו בלא קול ותירצו דמסתבר דהרכנה כמו קול כיון דקים לן שמתרצה ולא בעינן שמיעת קולו וכו' ע"כ:
וכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ב' מהלכות גירושין הלכה ה' וצריך שיאמר הבעל עצמו לסופר כתוב ולעדים חתומו הרי שא"ל ב"ד נכתוב גט לאשתך וכו' וכתבו הן עצמן הרי זה גט כשר אבל אם אמרו הם לסופר וכו' הרי זה גט בטל שהרי כתבו מי שלא אמר לו הבעל לכותבו א' לב' או לג' אמרו לסופר ויכתוב גט לאשתי ואמרו לעדים ויחתמו ואמרו וכו' או שא' לב' אמרו לסופר ויכתוב גט לאשתי ואתם חתומו הרי זה גט פסול ומתיישבין בדבר זה הרבה מפני שהוא קרוב להיות גט בטל ומה בין פסול לבטל וכו':
וכתב ה"ה שהלכה כר' יוסי שא' מילי לא מימסרן לשליח וגרסינן התם א"ר ירמיה בר אבא שלחו ליה מבי רב לשמואל ילמדנו רבינו א' לב' כתבו ותנו גט לאשתי וא' לסופר וכ' וחתמו הן מהו שלח להם תצא והדבר צריך תלמוד וכן הלכה א' לשנים אמרו לסופר ויכתוב ואתם חתומו רב חסדא א' כשר ולא תעשה מעשה וכתב הרב הגט פסול כלומר כשר חן התורה ולא תעשה שפסול מדברי סופרים ואם נשאת לא תבא וכו' ומ"ש הרב ומתיישבין בדבר שמא הוציאו מהא דשלחו מבי רב וכו' ומהא דתניא כותיה דרב אשי שנראה ממנה שאליבא דר' יוסי אפי' א' להם אמרו נמי לא הוי גט דמילי לא מימסרן לשליח והגט בטל וכו' יע"ש:
והרשב"א ז"ל בחידושיו בפ' מי שאחזו דף צ"ח כ' קולו לאפוקי מדרב כהנא וכו' ודע שהרכנת הראש דמתני' לא ממעט' בברייתא כדגרסינן בירושלמי הוא קולו הוא הרכנת ראש ולא ממעטת אלא חרש שיכול לדבר חתוך הכתב משום דסתם חרש לאו בר דעת הוא לפיכך אע"פ שכותב ככתב ידו לא חשבינן ליה בר דעת וכו' אבל פקח שכ' בכתב ידו כותבין וכן אם כ בכתב ידו לכתוב וליתן גט לאשתו ועדים חתומים על כתב ידו דלאו מזוייף הוא כותבים ונותנים ולא בעינן עד שישמעו קולו דהא מ"מ קולו לאו דוקא דהא איכא הרכנת הראש ומיהו בתוספתא לא משמע הכין דתניא כ' סופר לשמה וחתמו עדים לשמה פסול עד שיאמר לסופר כתוב ולעדים חתומו ולא עוד אלא אפילו כ' בכתב ידו לסופר לכתוב ולעדים חתומו אע"פ שכתבוהו וחתמוהו ונתנוהו לו וחזר ונתנו לה הרי הגע פסול עד שישמעו קולו ממש והתם לא משתעי בחרש: והרכנת הראש דמתני' אפשר דמהני וטעמא דהיא הרכנת הראש היא קולו וה"נ גרסינן לה בירושלמי דתניא חרש שתרם אין תרומתו תרומה אבל אם היה פקח ונתחרש כותב ואחרים מקיימין כתב ידו מתיב רבי אבא והא מת ני' פליגא הרי שכ' בכתב ידו לסופר שיכתוב ולעדים שיחתמו וכו' אינו גט א"ר מסא ולית הוא פליגא אינו גט עד שישמעו את קולו ולא אפילו הרכין בראשו ואיתמר לית כן א"ר מנא אית כן היא שמיעת הקול היא הרכנת הראש ולכן מי ששלח ממ"ה בכתב ידו לכתוב וליתן גט לאשתו אין כותבין ונותנים עכ"ד:
ויש לדקדק על זה מאחר דקי"ל בכל התורה שלוחו של אדם כמותו למה לא תהנה כתיבת יד מי שהוא במ"ה היכא דידעינן דלאו מזוייף הוא ולמה אמר' הברייתא מקדים לנו זכרה עד שישמעו העדים והסופר מפי המגרש עצמו למעט ממאן דא' מודה ר' יוסי בממנה שליח ע"י אומר אמרו לסופר וקולו למעוטי מדרב כהנא וכו' שכן נמי פירש רש"י וז"ל בפי' קושית הסוגיא שקדם לנו זכרה רישא ר"מ וכו' וסיפא רבי יוסי שא' עד ש אמר לסופר וכו' משמע דאין לך צד היתר לומר לאחרים לכתובאלא השומע מפיו דוקא הוא יכתוב וכו' ובדברי אביי שא' כולה רבי יוסי ומודה הוא באומר אמרו פי' ואלא היינו טעמא דפסיל משום דלא א"ל אמרו הא א' לב אמרו לפ' ויכתוב ולפ' ולפ' ויחתמו ואמרו לאותו פ' הסופר וכתב ולאותן העדים וחתמו ש"ד דמודה רבי יוסי בהא שהרי עשאן שלוחין לכך וכו' וכשסתר סתמא דתלמודא אוקמתא דאביי מכח קושית ואי ס"ד מודה רבי יוסי באומר אמרו נפיק מינה חורבא דזמנין דא' לשנים אמרו לשופר לכתוב ולפ' ולפ' ויחתמו ומשום כסופא דסופר חיישי ומחתמי ליה ובעל לא א' הכי וכו' אלא כרב אשי דא' כולה רבי יוסי היא ואף דא' אמרו נמי פסיל דמילי לא מימסרן לשליח ותניא כוותיה וכו' דישמע שאף זה שהזכיר הבעל שם הסופר והעדים נמי לא מהני כל עוד שלא שמעו הם עצמם את קולו כלישנא דברייתא:
ומה מאד ישרו בעיני דברי הרמב"ן ז"ל בזה שהביאם הר"ן ז"ל בסוף פרק התקבל (דף קע"ה) על מה שהקשה מאי טעמא דמאן דפסיל באומר אמרו ומאי מילי קא מסר הרי הוא עושה שליח שלא בפניו וכי אין אדם עשוי לעשות שליח שלא בפניו וכו' דהא א' בהדיא שם ולפ' ולפ' שיחתמו וכן נמי פי' רש"י לסופר פ' שיכתוב וכו' ותירץ על זה דשאני שליח דגט משאר שלוחין דעלמא דכיון דבעינן לשמה ובעינן וכ' כלומר שיכתוב לה הבעל ואין הסופר כותב ולא העדים חותמין במקום הבעל אלא כשישמעו הם עצמם מפיו אכל בשאר דברים עושה אדם שליח שלא בפניו וכו ע"כ ודבריו מסכימי' עם דברי רש"י והרשב"א ז"ל ודברי טעם הם ומהם אין לזוז ואע"פ שהר"ה תלמידו חולק עליו בזה כמו שכתב הר"ן ז"ל ושהוא מסכים לדעתו עכ"ז סברת הרמב"ן עיקר שהרוב מסכימים עמו:
וראה מ"ש הרב פ"ח בסי' ק"ס על מה שפסק הרב בש"ע בסי' זה שלא יכתוב הסופר ולא העדי' עד שישמעו מפי המגרש עצמו וכו' ולאחר שהאריך כ"כ בסוף גזר אומר סוף דבר אין להקל על ידי כתיבת ידו כלל אף במקום עיגון לא בפקח ולאב במדבר ואינו שומע או שומע ואינו ודלא כתשובות מהרד"ך ומיהו בפקח ע"י הרכנ' יש להקל דהיא שמיעת הקול היא הרכנת הראש: וראיתי בתשובת המביט חלק ב סי' קנ"ה שנשאל על איש אחד שא' לשנים הוו עלי עדים וכתבו וחתמו בכל לשון של יפוי כח להיות לראיה ביד אשתי איך אני ממנה ומרשה לפ' ופ' ו כי בעת שיראו כתב זה חתומה מכם שא מהם יכתוב והשנים יחתמו גט כשר אי מהני או לא והשיב הרב ז"ל הך מלתא דכתיבת ידו אי מהני בפקח הוי פלוגתא שהר"ן כ' בסוף פ' התקבל שהתוספות כ' שפקח ששלח כתב ידו ממ"ה לכתוב וליתן גט לאשתו כותבין ומיהו בתוספתא לא משמע הכי והוא מסכים לדעת הרא"ה שכל שהבעל ממנה סופר ועדים שלא בפניהם מהני שלא פסל רבי יוסי אלא באומר אמרו דנפיק מיניה חורב' אבל היכא דלא נפיק מינה חורב' לא ומשמע דה"ה בכותב בכתב ידו פ' ופ' וכו' דפשיטא דבכתיבה ליכא למיחש לחורבא דמשמע שהבין דטעם פיסול אמרו הוא משום חורבא והיכא דליכא חורבא ש"ד והא ליתא וכמו שכתבתי לעיל בסעיף קטן ט"ו והתימה גדול שיש לי עליו על מה סמך להתיר א"א לשוק דהא בממנה פ' פ' הוי פלוגתא דקמאי ואע"פ שלדעת הרא"ה והר"ן ז"ל ש"ד מ"מ לדעת הרמב"ן והרשב"א והרא"ש ז"ל לא מהני והוי גט בטל מן התורה ומלתא דפשיטא דמידי ספקא לא נפקא כחו שהוכחתי בסעיף קטן ט"ו והילכך ראוי להחמיר בדין זה ואילו היה כותב בכתב ידו דעו לכם פ' ופ' שאני ממנה אתכם אז היתה צודקת תשובת הרב אי כתב ידו מהני או לא מהני אבל בנ"ד אין לו ענין לוה וכל מ"ש בתשובה הנו אינן אלא דברי תימה ופשוט הוא ולא היה לו להתיר אף במקום עיגון עכ"ד יע"ש:
ודברי הרא"ש ז"ל עיין עליהם בגיטין בפסקיו בדף קי"ב שכ' א' לב' גט לאשתי או אפי' א"ל אמרו לפ' ויכתוב ולפ' ולפלוני ויחתמו לא יאמרו לאחרים וכו' שלא יכתוב הסופר ולא יחתמו העדים עד שישמעו מפי הבעל ואפי' כ' בכתב ידו פ' יכתוב ופ' ופ' יחתמו לא יעשו עד שישמעו מפיו עכ"ד יע"ש:
ובזה נבוא לנדון שלפנינו למה שנסתפק האי סברא רבה אריא דכי עילאי אי מהני שימנה ראובן הנ"ל ככתב יד לסופר שבכאן שיכתוב לה גט ולעדים שיחתמו וג"כ דימנה שליח לגרשה או לא וכו' הנה מעכת רואה שדבר זה מחלוקת גדולי הפוסקים הוא כנזכר לעיל ובאד' כשר הוא שחולקין מערכ' מול מערכ' אי מהני כתב יד הפקח שהוא אדם כשר לסופר ולעדי' וכו אבל בנ"ד במומר נראה דהכל יודו דלא מהני אף היכא שמינה ראובן הנ"ל לסופר שבכאן לפני עדים כשרים א"ל בפיו אני ממנה את הסופר פ' בן פ' שיכתוב גט לאשתי פלוני' ושיחתמו בו פ' ופ' ואני ממנה ליצחק בר אברהם שיהא שלוחי לגרש את אשתי פלונית וכתבו העדים במזה ובא מקויים הכל מב"ד נמי לא מהני דע"כ לא נחלקו הפוסקים ז"ל אלא באדם כשר שיש לו דין שליחות בעלמא ועכ"ז נסתפקו בו לענין גיטין אי מהני או לא משום דכתיב וכתב לה ספר כריתות כנזכר בדברי הרמב"ן ז"ל לעיל אבל בנ"ד דמיירי בראובן שנשתקע במ"ה בין הגוים והמיר דתו והניח כאן אשתו עגונא ואחר ההפצר וההשתדלות הוא שעשה כל זה הכל יודו דלא מהני סדר זה מטע' שמא יחזור בו אח"כ ויבטל השליחו' קודם הגע' הגט ליד אשתו שכל מה שנעשה בפני עדים ונתקיים בפני ב"ד אינו ענין לבטול השליחות כ"א שלא לומר מזוייף הוא ועוד דאיכא לספוקי ביה אעיקרא דדינא אם נשתייר לו דין שליחות כישראל מאחר שנשתמד והמי' דתו מרצונו בלי שום אונם כדי שנ' בו שהו' משמר התור' והמצו' בצנע' ודעתו לנוס מהם וכו' שהרי לא כ' לנו החכם השואל מי אנסו לזה דמשמע שמרצונו עשה ועוד אם איתא הי"ל לכתוב לאשתו שמחמ' אונס עשה זה ודעתו לשוב ועוד סתם לשון נשתקע בין הגוים והמיר דתו משמע שנעשה כאחד מהם לחלל שבתות וא"כ ונוכל לומ' בו כשם שאין דין שליחות לגוי' לפי שאינ' בני ברית כך הוא אע"פ שהיה בן ברי' הרי תוה' הוא על הראשונו' ופרק עול התור' והמצו' מעליו כאחד גויי הארץ ואשה עניה זו שנשא' לו כדת מקודם מי יתינה השתא בשליחות המומר:
הלא תראה מה שפסק הרמב"ם בפ' ג' מה' גירושין ה' ט"ו וז"ל הכל כשרים לכתוב את הגט חוץ מה' גוי ועבד וכו' ישראל שהמיר או שהוא מחלל שבתות בפרהסיא הרי הוא כגוי לכל דבריו וכו' ע"כ: וכ' ה"ה שדינו של רבינו הוא ממה שבא בביאור בפרק המביא (דף כ"ב) שא' שם שהנכרי פסול משום שהוא עושה לדעתו ודין העבר סובר רבינו שכשם שהוא פסול לשליחות הגט מפני שאינו בתורת גיטין כנזכר בגמרא ויתבאר בפרק ו' כך הוא פסול לכתיבת הגט ומ"ש רבינו שישראל שהמיר לע"ז או מחלל שבתות בפרהסיא שהוא כגוי הוא מבואר בהרבה מקומות בגמרא בפרק ה' דחולין ובע"ז ובמסכת עירובין שהוא מומר לכל התורה כולה והוה ליה כגוי ומ"מ כבר נתבאר בפרק ד' מה' אישות שאם קדש בת ישראל שקדושיו קידושין וצריכה גט ואף כאן לא נתכוון רבינו אלא לומר שהוא פסול לכתוב הגט אבל ודאי אפילו קרש בעודו ישראל מגרש הוא לאחר שהמיר וכן כתבו כל הגאונים ז"ל ופשוט הוא שכיון שקידושיו קידושין אף גטו גט גמור עכ"ד: והרב בש"ע א"ה כסי' קכ"ג כ ישראל שהמיר או שהוא מחלל שבתות בפרהסיא הרי הוא כגוי לכל דבריו נראה שסתם לשון המיר משמע ליה המיר לכל דבר אף לע"ז דאל"כ הי"ל לע"ז בלשון הרמב"ם ז"ל ולשון הרי הוא כגוי לכל דבריו בענין גיטין יכלול כתיבת הגט והולכתו ושליח קבלה שאינו ראוי ליעשו' שליח לגירושין בשביל אחרים כלל כיון שפרק מעליו עול התורה והמצות וכשם שאין שליחות לגוי כך אין לו שליחות כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ב מה' שלוחיו ושותפין שאין הגוי נעשה שליח לדבר מהדברים שבעולם וכן אי ישראל נעשה שליח לגוי לדבר מן הדברים שנא' כן תרימו גם אתם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית וה"ה לכל התורה כולה וזה משלחכם בן כרית אף בכל התורה כולה המשלח בן ברית ע"כ וכ הרב כ"מ שזו היא מסקנת הגמרא במסכת מציעא (דף ע"א ע"ב):
הרי לך בהדיא שהמומר דינו כגוי לכל דבריו ואין אנו נעשים שלוחיו ולא הוא נעשה שלוחנו וכיון שכן זכינו לדין בנדון שלפנינו דלא מהני שראובן הנ"ל ימנה לסופר ולעדים שבכאן ע"י כתב ידו להיות שלוחיו שהרי דינו כגוי שאין לו דין שליחות דבעינן בן ברית בתורה ובמצות והוא כבר פרק עולם מעליו וגם מ"ש לפני עדים ובא הכל מקויים בב"ד נמי לא יועיל בנ"ד שכל וה הוא לידע שהוא אמר כל זה בפיו ואינו מזוייף אבל כאן כיון שאין לו דין שליחו' מה יועיל שאף אם נניח שוה בישראל בעלמ' יועיל אליב' דמאן היכא שכ' להם דעו שאני ממנה אתכם במו שהוזכר לעיל כשם הרב פ"ח מ"מ בזה שהמיר לא יועיל מהני טעמי דאמרן וא"ת אעיקרא דדינא קשיא כיצד יוכל לגרש בעלמא כשהי' עמו במדינ' דקי"ל שמגרש וכמו שכתבנו לעיל בשם הרב המגיד בפירושו על הרמב"ם ז"ל והרי ג"כ שם נצטריך שיהיו סופר ועדים שלוחיו וכו' י"ל שם כיון דלא אפשר בענין אחר די לנו שלאחר כתיבה וחתימת הגט לוקחו בידו ונותנו לה ואומר לה הרי את מגורשת ממני ומותרת לכל אדם אבל בנ"ד שרוצה לעשות הכל על ידי שליח לא מהנה ודוק:
ועוד איך יהנה דין שליחות כזה בראובן הנ"ל שאחר ההשתדלות וההפצר הוא שעשה מה שעשה מי יאמר שלא חזר בו אח"כ ובטלו קודם הגעת הגט ליד אשתו או מי יאמר שלא מס על אלו הגירושין מעיקרא מודעא דהא באדם כשר בעלמא חיישינן להכי וכ"ש במשומד הזה דאמרינן במסכת ערכין (דף כ"א) אמר רב ששת האי מאן דמסר מודעא אגיטא מודעיה מודעא ופריך פשיטא ומשני ל"צ דעשייה ואירצה מהוא דתימא מסתמה בטלה למודעא קמ"ל רב ששת דלא וממתני' יליף דא"כ ליתני כופין אותו עד שיתן מאי עד שיאמר רוצה אני ש"מ ע"כ:
ופסקו כן הפוסקי' ז"ל הראשון שבקדושה הרמב"ם ז"ל (בדף ע') כ' וכן מי שא' לשנים גט שאני כותב לאשתי בטל הוא וכ' אח"כ גט ונתנו לה בפני שנים אחרים הרי זה בטל וזו היא מסירת מודעא על הגט וכן אם א"ל כל גט שאכתוב לפלונית אשתי בטל הוא וכל דבר שאבטל בו מודעא וו הרי הוא בטל ואח"כ כתב גט ונתנו לה אע"פ שבטל המודעא קודם שיכתוב הגט הרי הגט בטל א"כ מהו תקנת דבר זה שיאמרו לו העדים קודם כתיבת הגט אמור בפנינו שכל הדברים שמסרת שגורמים כשיקיימו אותן דברים לבטל הגט הרי הן בטלים והוא אומר הן ואת' אומר להם לכתוב ולחתום וליתן לה ולא יניחוהו לילך עד שיגיע הגט לידה כדי שלא יצא ויבטלו ואין המוסר מודעא ולא המבטל' צריך קנין ע"כ והאריך הרב בא"ה בסי' קל"ד בדינים אלו עיין עליהם ואם בישראל כשר יש כו כל אלו החששות כ"ש בראובן המשומד שלא נתרצה לגרש אלא אחר ההפצ' כמו שכ' הח"ה דחיישינן שמא מס' מודע על זה או שמא חזר בו ובטלו קודם שיגיע ליד אשתו שהי' כ"כ רחוקה ממנו ובודאי בנדון כזה לא יקילו אף במקום עיגון ולא מהני סדר זה: וכבר כ' מהרי"ו בסי' קפ"ו שאין יכול המומר לעשות שליח להולך גט לאשתו דחיישינן שמא יבטלנו ואף אם יקבל עליו בחרם ובשבועה שלא לבטל ולא מהני דחיישינן שמא יעבור על שבועתו והביא הרב סברתו בהגה' בסי' קכ"ו ולא ראיתי תקנה לעלובה זו אשת ראובן המומר כדי להתירה מחבלי העיגון אלא תקנת הרב בעל ת"ה שכתב בשם א' מגדולי המורים שמומר המגרש את אשתו חוששני בו לשמא יבטל הגט ונפיק מינה חורבא להתיר אשת איש לעלמא ולהרבות ממזרי' ותיקונה הוא שיאמר הרב למומר צריך אתה לתת הגט על ד' דרבים אלו הראשון עיקר והב' לרווחא דמילתא וככה תעשה תמסור הגט ליד פ' שיקבלנו ויזכה בו לאשתך ותתגרש בו מיד בקבלתו של זה ואולם יש קצת גמגום בדבר אם תועיל קבלה זו לכך תחזור ותקח ממנו הגט ותמסרנו ליד שליח הולכה ובדרך זה כמעט יתוקנו הספקות ממ"נ אם יש בקבלה די כמו שסוברים הרבה גאונים תו לא צריכנא למידי ואם אינו די מ"מ המומר יסח דעתיה מלבטל השליחות כי יאמר שנסמוך על הקבלה לחוד בשעת הדחק ומיהו' למעבד איפכא שימסור להולכ' תחיל ואח"כ לקבלה ודאי לאו ש"ד שאם אין הקבלה כלום גם ההולכה לא היתה כלום בדרך זה שהרי בטל לפנינו את השליחות במסירתו לקבלה עכ"ד והביאם הרב בב"י בסוף סימן ק"מ וא' שכן ראוי לנהוג יע"ש:
ובתשובותיו (בדף ע"ט) הביא שאלה שנשאלה ה' למעשה על לאה שנשאת לשמעון בצפ"ת וב"ב ושמעון בעלה ירד למצרים ונשתמד לרצונו וכו' האם אפשר לשלוח לה גט או לזכותו לה על ידי אחר ומה תיקון יהיה לה דחיישינן לשמ' יתחרט המשומד ויבטל הגט קוד' הגיעו ליד' ע"כ:
והשיב על זה הרב רבי מנחם באלי שודאי ראוי לכל בעל נפש לעיין ולדקדק בזה הטב כדי לצאת מכל אלו החששות שנראה לו תימה להקל ראש שיהיה עושה המשומד שליח הולכה לבד וכו' לפי שרבו האומרים בפרק י' מספר כפתור ופרח בשם איש קדש מהר"ר אליעזר דשנין וק"ל ובשם ר"י בר אברהם ז"ל שמשומד אחר שיצא מברית קדש לבטלה דלאו בר שליחות הוא דבמקום שמרבה שליחות מפרש מה אתם בני ברית וכו' ופי רש"י ז"ל מהולים ובני ברית בתורה ובקיום המצות דכתיב כי על פי הדברים האלה כרתי אתך ברית ואת ישראל וכתיב אם לא בריתי יומם ולילה וכו' הרי שעיקר הברית הם התורה והמצות וכל מקום שחרבה משומד להקראת אחיך אינו מרבה אלא אוכל נובלות לתיאבון ואף למ"ד שם דאוכל להכעיס נמי וכו' מודה הוא בעובד ע"ז כדאיתא בפ' אין מעמדין המינים והמסורות והמשומדים מורידין ולא מעלים ופריך תנא לכל אבידת אחיך לרבות המשומדים ואת אמרת מורידין ומשני סמי מכאן משומר ופריך ולישני כאן במשומד אוכל נבלות לתיאבון וכאן באוכל להכעיס ומשני אוכל להכעיס מין הוא ואף למ"ד שם בתר הכי דאוכל להכעיס נמי ומרבה ליה להחזיר לו אבדה מודה בעובד ע"ז דהוי כגוי כדאיתא בפרק בתרא דהוריות איזהו מין וה העובד ע"ו ומורידין וכן פי וקני ומרבה דוקא משומד אוכל נבלות לתיאבון שעושה במקצת מעשה עמך לענין להטמא עליו אבל אם פירש מכל וכל מדרבי ישראל אין כהן מטמא עליו ואפי' הוא אביו וכ"ש שאר קרובים ובמסכת שמחות כוללו עם אותם שאין מתאבלים עליהם: מכל זה יש הוכחה שהוא כגוי וצריכה גט מידו לידה או ליד שליח קבלה שלה ומצאתי כשם רבינו יחיאל ג"א שא' ובמקום שא"א בשליח להולכה כגון במשומד וכו' הרי דס"ל שאין מועיל שליח הולכה במשומד וכן נמי ס"ל להרב רבי אליעזר מגרמיוה ז"ל שאין לעשות שליח למשומד עכ"ד כפתור ופרח ומעתה זכינו לדין וכל שישנו בשליח ישנו במשלח וראה גם ראה איך אלו הקדושים הסכימו פה א' על פיסול שליחו' המשומד בראיות ברורות נמצאו האוסרים שליחות משומד הם כפתור ופרח ומהר"ר יחיאל וה"ר אליעזר מגרמיזה וכו' ובסוף דבריו כ' עתה ראה גם ראה שאין ראוי להקל ראש ולעבור על דת כמה גדולים רבו מלמנות ועצמו מספר החוששים לביטול הגט יותר במשומד מאינ"יש דעלמא וגזרו אומר דבאשת משומד לא שייך טב למיתבטן דיו ומזכין לה גט ע"י אחר וכ"ש בנדון כזה וכו' דבשלמא משומד הנשאר בעי' או בקרוב לה אפשר כשתקראנו תזכור אהבת נעורים שאין אשה כורתת ברית וכו' אבל כאן שהמשומד הרחיק נדוד רוב ההולכים בם אינם חוזרים וה' וגופנו שם או במלחמה ירד ונספה ואנן סהדי שזכות הוא לה ולא שייך כאן טב למיתב טן דדו והמעקשים בנדון זה לומר דדוקא עד שיתן לה הבעל גט מידו לידה או שתעשה היא שליח קבלה ולא יועיל לזכות לה ע"י אחר שדינהו מרייהו וכו' נאם מנחם באלי ונגד המתירים באשת משומד בשליח הולכה לכד וצריך שליח קבלה: עכ"ד
והרי לך תשובת מהר"י קארועל ענין כזה כתב כ"ת קבלתי על דבר גט משומד שסדר כ"ת בשליח הולכה והתנצלותו על שלא סדרו על ידי שליח קבלה ראיתי וכל מה שהאריך כ"ת לומר שמסוגיית הגמ' נראה שאין הפרש בין ישראל כשר למשומד ואע"פ שחטא ישראל לענין עריות אינו עניין לנ"ד דמי מכחיש שהמשומד קידושיו קידושין וגיטו גט לכ"ע וכו' אלא להסתלק מספק שמא יבטל הגט בלי דעתנו תקנו שיאמר וכה וג"כ יאמר הולך ומ"ש כ"ת שלא הכרעתי בספר ב"י מה צורך היה לי להכריע בדבר שהוא מוכרע מעצמו ומה שבא בדברי כ"ת שמה שלא לוקח ממנו שם ישראל לענין דין עדיות הוא לפי שהוא חמור וכו' כמחילה מכתר' שאין הטעם משום חומרא דהאי חומרא דאתי לידי קולא הוא שאם אתה אומר דמשומד שקרש שקידושין קידושין אינו מן התורה אלא משום חומרא אם אח"כ פשטה ידה וקבלה קידושין מאחר תהיה צריכה גט מהשני וזה אינו וא"כ אין הטעם משום חומרא אלא מן הדין קידושיו קידושין גמורין כישראל כשר כלל הדברים מהיום והלאה צריך ליזהר בדבר לעשות כתיקון שכ והרב בעל מ"ה לומר תחלה זכה ואח"כ יאמר לו הולך שזה הוא הדרך הישר והנכון נאם הצעיר יוסף קארו עכ"ד יע"ש:
כלל העול' בנ"ד הוא שאין להתיר לאשת ראובן המומ' הנ"ל מחבלי העיגון על ידי שום סדר מצדדי הח"ה מכל הני טעמי דא' לעיל הן מטעם מ"ש הח"ה דקול בעינן ואף שלזה היה אפשר לתקן ע"י הדרך שכתב הרב פ"ח בפי' ק"כ שיאמר בפ' בפני אותם עדים שבמקומו דעולכם סופר פ' ועדים שאני ממנה אתכם וכו' ויהיה טוב אליבא דמאן ה"מ באשת ישראל הכשר שישבעוהו ויקללוהו בכל קללות האמורות בתור' שלא מסר ולא ימסור מודעא שתגרו' בטול גט זה עד הגיעו ליד אשתו כנ"ל אף שלדעתי גם זה הוא נגד סברת הרמב"ם ז"ל שכתב שלא יניחוהו לילך מלפניהם עד שיגיע הגט ליד אשתו וכו' אבל בנ"ד כ"ע יודו שגם ז' הסד לא יועיל להתי' אשת איש לשוק מאחר שבעלה השתא פרק עול התורה מעליו דשמא לא חוש לקללות ולגזומים שיעשו לו ובפרט זה שאחר ההפצר הוא שכתב לה שנתרצ' לגרשה דאפשר שכדי להפיס דעתה עשה כדי שלא תכתוב לו יותר ושמא כל זה בטל קודם או אחר כתיבת הגט ער שלא הגיע הגט ליד אשתו ואין שום צד היתר לה אלא זה שאותם ב"ד המוזכרים כאן יכתבו לה הם עצמם גט לשמו ולשמה אם הם יודעים לכתוב ואם לאו ילמדו לכתוב ותעשה האשה שליח קבלה ואם א"א יעשו בשעת הדחק הסדר שהביא הרב בב"י בסי' ק"מ כיון שזכות הוא לה יעשו הם שליח קבלה ויאמרו לבעל תדע שבהגיע גט לידו אשתך מגורשת ולרווחה דמילתא תחזור ותיקחנו מידו ותתנהו לו בתורת שליח הולכה שזה ההסדר הוא שמצא הרב ת"ה להתיר אשת המומר היכא דא"א שיתן לה הבעל עצמו הגט מידו לידה או ליד שלוח' זהו מה שהורונו מן השמי':
ניגמר בסדר ובשנת ויכתוב על הלוחות את דברי הברית עשרת הדברים לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן יצו סי"ט אכי"ר