שאלה לג כהן שאירע לו איזה חולי בכלי הנשימה ומחמת זה ניטל קולו ויש לו קול נמוך מאד ומדבר בלחש שבקושי יכול לשמוע בקול דברו הקרוב אליו ורוצה הכהן הלזה לעלות לדוכן לישא את כפיו כמו שהיה רגיל מאז ומקדם שהיה לו קול חזק מיבעיא לן השתא אם יש להורות לו שלא יעלה לדוכן דקיל"ן כ"ת ואינו חברך כי אם בקול רם ופסקו בש"ע א"ח סי' קכ"ח והיא הלכה פסוקה ואין חולק וא"כ כהן זה שמדבר בלחש קול נמוך לא ישא כפיו. או דלמא הך דינא דצריך לברך בקול רם מיירי באיש כהן שיכול להגביה קולו ולברך בקול רם אסור לו לברך בלחש. אבל כהן זה שהוא רוצה להגביה קולו אבל אינו יכול אינו מעכב מאחר שזהו קולו למה יגרע לבלתי יקרב לקיים מ"ע ואת"ל שהדין נותן דאין לחלק בכך ולא ישא את כפיו. אכתי מיבעיא לן אם כהן זה צריך שיצא מבית הכנסת קודם רצה כדי שלא לעבור או דלמא כיון שהוא אינו מחוייב לעלות לדוכן ואדרבה אם רוצה מעכבין ביד' אפי' יהיה בבית הכנסת ויאמרו לו עלה אינו עובר יורנ' המורה לצדקה מה יהיה משפט הכהן הלזה ומעשהו והיה שכמ"ה:
תשובה לכאורה היה נראה שיש להורות לו שלא ישא את כפיו שהרי כתב הרמב"ם ז"ל אין ברכת כהנים נאמרת בכל מקום אלא בלשון הקדש וכו' וכן הריב"ה ז"ל אין מברכין אלא בלשון הקדש ובעמידה ובנשיאות כפים ובקול רם וכן מוהרי"קא ז"ל בש"ע וכיון שכולם כתבו בלשון שלילה אין מברכין אלא וכו' משמע דכל הני הוו לעיכובא וכן נראה מדברי התוספות בפרק א"נ עלה ל"ח דההא דאמרינן כה תברכו בלשון הקדש נאמר כאן כה תברכו ונאמר להלן אלה יעמדו לברך את העם מה להלן בלשון הקדש אף כאן בלשון הקדש ור"י אומר א"ב הרי הוא אומר כה עד שיאמרו בלשון הזה כתבו התוספות ור"י אומר הרי הוא אומר כה. אבל לרבנן לא משמט להו עיכובא כה אלא ככה ע"כ ורבו לאחר כדאמרינן לעיל גבי חליצה ולהכי איצטריכו למילף עיכובא בג"ש ור"י אזיל לטעמיה דכה הוי עיכובא ולהכי קאמר דא"צ ג"ש אלא מחילת כה והא דכתבו התוספות ז"ל בסוף דבור המתחיל הרי הוא אומר כו' ונראה לר' כהן שברך ברכת כהנים בישיבה לא עשה ולא כלום הואיל ואיתקוש ברכה לשירות וגבי שירות אמר בפרק ב' דזבחים דיושב מחלל עבודה הלכך אף כאן צריך לחזור ולברך מעומד ע"כ ומשמע דדוקא בהך איכא עיכובא יש לומר דלא אתא ר"י להכי אלא דלא תימא דכהן שבירך מיושב יצא וזה משום דאמרינן בפ' בשלושה פרקי' סוף עלה כ"ו דכולי עלמא מיהת שיכור אסור בנשיאות כפים מנהני מילי א' ר' יהושע בן לוי משום בר קפרא למה נסמכה פרשת כהן מברך לפרשת נזיר לומר מה נזיר אסור ביין אף כהן מברך אסור ביין מתקי' לה אבוה דר' זירא ואחרי לה אושעיא בר זבדא אי מה נזיר אסור בחרצן אף כהן מברך אסיר בחרצן ומשני אמר ר' יצחק אמר קרא לשרתו ולברך בשמו מה משרת מותר בחרצן אף כהן מברך מותר בחרצן ופריך אי מה משרת בעל מום לא אף כהן מברך בעל מום לא פירוש כיון דילפינן ג"ש ממשרת נימא כחו משרת דמשרת בעל מום לא אף מברך בעל מום לא ומשני הא איתקש לנזיר ופריך ומאי חזית דאקשת לקולא אקשא לחומרא פירוש ומאי חזית דמקש' כהן לנזיר להקל ולומר כמו שנזיר הוי בעל מום כמו כן כהן בטל מום כשר ואקשת למשרת מה משרת מותר בחרצן אף כהן מברך מותר בחרצן אקשה לחומרא ונימא דכחו שנזיר אסור בחרצן אף כהן אסור בחרצן וכמו כהן משרת אסור בטל מום אף כהן מברך בטל מום אסור ומשני אסמכת' נינהו מדרבנן ולקולה ע"כ הרי מבואר מהך סוגיא דהיקשא דמשרת היא לקולא דוקא. ולא לחומרא דלהכי אתקש נמי לנזיר. וכיון דכן הוה אמינא דר' נתן לאו עיכובא קאמר ואף על פי שאחר בלשון אינו צריך. ואם כן כי היכי דאהני לן שא היקשא דנזיר כדי להתיר כהן בטל מום לברכת כהנים הכי נמי אהני לן האי היקשא מיהא לאכשיר אם בירך מיושב קא משמע לן ר"י דאפילו לר' נתן הוי עיכובא דכתיב לעמוד לשרת מוכח דגוף השירות היינו עמידה וכיון דאיתקש לשירות עיקר ההיקש היינו לעמידה ולהכי פסול אם בירך מיושב וצריך לחזור ולברך מעומד. ועם זה שכתבתי מתיישב קצת מה שהקשו דמלשון ר' נתן דקאמר א"צ משמע ודאי דכי היכי דלתנא קמא הוי עיכובא הכי כמי לר' נתן הוי עיכובא ולמה הוצרכו התוספות להביא עצות מרחוק. באופן דנמצינו למדין שכל התנאים שאמרו בברכת כהנים הם לעכב ואפילו בקול רם ואף ע"ג דלא ילפינן קול רם מג"ש דברכה ברכה מהר גריזים מה להלן בקול רם אף כאן בקול רם ומשמט דקול רם לאו עיכובא. כתבו התוספות דלא איצטריך אלא לר' יהודה דלא יליף ליה מג"ש אלא מכה. וכן בספרי מוכח דבקול רם דוקא דה"א התם כה תברכו שיהיה כל הקהל שומע או בינו לבין עצמו ת"ל אחור להם שיהיה כל הקהל כולו שומע ע"כ ואין ספק שעל פי הדברים האלה אשר כתבתי היה נראה דכהן זה שאינו יכול להרים קולו שיש למחות בידו שיאמר ברכת כהנים לבטלה:
אבל אחר העיון נראה גם כן שאין טעם להורות לו שלא ישא את כפיו דאפילו אי הוה יליף ת"ק בג"ש ברכה ברכה מהר גריזים אף לענין קול רם. אינו חוץ מן ההיקש השכלי אם נאמר שלא באה הג"ש אלא כשיכול להרים קולו ולברך בקול רם אמנם בכהן שהוא רוצה להרים קולו ואינו יכול על זה לא באה הג"ש והעירני לזה הרמג"ד ז"ל שנתקשה עצמו לדעת אמאי לא יהיו המומים פוסלים בכהנים בברכה דהא חזינן דאיתקש לעבודה יכו' וכתב ז"ל ונראה לתרץ דמדכתיב בברכת כהנים דבר אל אהרן ואל בניו משמע אף בטלי מומים כמו שכתב רש"י בפ' אמור בני אהרן אף בטלי מומים במשמע ויש כאן שני פסולים האחד מצד שינוי הבריאה שהוא בעל מום וזה אתרבי במילת בניו ופסול שני מחמת מעשה האדם וזה לא שייך למילת בניו כו' ולא בא ההיקש דברכה לשירות אלא בדבר שהוא ביד האדם לתקן כגון יושב שהרי יכול לעמוד ובשתוי יין עליו להזהר שלא לשתות מה שאין כן מומין שאין בידי לתקן שבקינן לה אמשמעות דבני אהרן וכו' וכן הכא נמי שאין בידו לתקן שבקינן לקרא אמשמעות שאינו מעכבה הברכה ומה גם שנראה דמה שאמרו אמור להם שיהיו כולם שומעים אינו אלא אסמכתא בעלמא ואפילו אם נאמר דהוי דרשה גמורה אין למחות ביד כהן זה שישא כפיו דה"א בגמרא כה תברכו בקול רם או אינו אלא בלחש ת"ל אמור להם כאדם שאומר לחבירו ע"כ הרי דבקול רם לאו דוקא ולא הוציאו אלא בלחש דהיינו כשאפילו בקושי אינו יכול לשמוט בקול דברו הקרוב אליו והעד הנאמן על זה שהרי אחרו במסכת סוטה אחר ר' יוחנן משום רשב"י מפני מה תקנו תפלה בלחש שלא לבייש את עוברי עבירה כו' ומצינו שהוא רשב"י עצמו ע"ה מחמיר מאד בדבר שלא להשמיע קולו בתפילה כלל כמו שהביא הבית יוסף בסי' קמ"א ובתוספת' יכל יהא משמיע לאזניו כבר פירשו בחנה וקולה לא ישמע ע"כ והם אמרו שתקנו לומר התפלה בלחש. הרי דמשמעות בלחש הוא דבור שאינו נשמע לרחר אלא לכל המרבה בסמוך אל האזן וכיון דלפי זה לא הוציאו אלא דוקא כשאינו משמיט קולו כלל א"כ כהן זה שהוא משמיע קולו לקרוב אליו אעפ"י שיהיה בקושי נכלל שפיר במה שדרשו כאד' שאומר לחבירו. ואל תשים לבך לבעל הב"ש דמשום דקשיא ליה וכי אין אדם עשוי לומר לחבירו בלחש כזו בקול רם לכן אמר שנראה לו דהאי כאדם שאומר לחבירו ט"ס הוא וצריך להגיה במקומו שיהיה כל הקהל שומע יען קושיא חלושה היא מאד להגיה כך ומספרי אין לו ראיה דהכונה אפשר כמו שכתבתי ועוד דברכה איתקשה לעבודה לומר. דהפסול לעבודה פסול לברכה וכהן כזה שאינו פסול לעבודה אינו פסול גם כך לברכה. ותדע שבאחד מן הששה דברים הפוסלים נשיאות כפים והוא הלשון. כתב הרמב"ם וכך כבדי פה וכבדי לשון שאין דבריהם נכרים לכל. משמע דיצא זה שדבריו נכרים ומובנים אלא שאינן נשמעים לקרוב אליו כי אם בקושי דכשר ואין להקשות שהלוי נפסל בקול לפי שאחד מן העבודו' שלהן היא מצות עשה שיהיו מהן משוררין לשורר על הקרבן בכל יום שנאמר ושרת בשם ה' אלהיו איזהו שירות שהוא בשם ה' הוי אומר זו שירה ולפיכך נפסל בקול דהשיר היה על פי חכמת הניגון יצריך קול ערב ונעי' אבל הכא אין מצות עשה לשורר אלא לברך כחו שכתב הרמב"ם בספר המצות וזה לשונו מצוה כ"ו היא שצוה הכהנים לברך את ישראל והוא אמרו יתעלה כה תברכו את בני ישראל וכו':
כללא דמילתא איני מוצא טעם כדי למחות ביד כהן זה שלא ישא אח כפיו וכיון שהוא מותר אם אינו רוצה לעלות לדוכן יש לו לצאת מב"ה קודם קריאת כהנים דהכי איתא בירושלמי ר' אדא בר פזי כדהוה תדיק ליה רישיה קיים ליה אחורי עמודא ר' אלעזר הוה נפיק ברא כלומר היה יוצא לחוץ כדי שלא יצטרך לעלות לדוכן כשהחזן קורא כהנים דהא דאמרינן דעובר הכהן בשלשה עשה היינו כשהחזן קורא כהנים דאמור להם מתרגמין כד יימרון להון ואם הוא בבית הכנסת כשהחזן קורא כהנים ואינו עולה. עובר. ואם אינו בבית הכנסת אינו עובר ע"כ. ואם רוצה לעלו' לדוכן נושא כפיו שהרי כתב מוהרי"קא לכל כהן שאין בו אחד מהדברים המעכבים אם אינו עולה לדוכן אעפ"י שביטל מצות עשה אחת הרי זה כעובר בשלושה עשה אם היה בב"ה כשקורא כהנים או אם אמרו לו לעלות או ליטול ידיו. וכיון דבכהן זה אין בו אחד מן הדברים מעכבים הברכה למה יפסל אלא דנראה שלא חל עליו חייוב דהא מעכבו העדר חוזק הקול וכבר ראיתי להרמג"ד שהקשה על הדין הנזכר וזה לשונו קשה דמשמע אם יש בו אז אינו עובר והא אפילו איסור יש כדלקמן סימן זה ונ"ל דמצינו לקמן אפילו ביש בו מומין אם דש בעיר נושא את כפיו בזה אמר דמכל מקום אם אינו נושא כפיו אינו עובר והכי משמע לשון הגמרא אם היה דש בעירו מותר ולא אמר חייב ע"כ אמר כאן לא באין בו דבר המעכב כלל עובר. וממילא א"צ לצאת מב"ה בשעת קריאת כהנים אותו שדש בעיר אבל למעשה נראה להחמיר שיצא מב"ה דהא בירושלמי מביאו הבית יוסף דר' שמעון בן פזי ור' אלעזר כי הוה רישייהו חלשו הוו נפקי לבר מב"ה בשעת קריאת כהנים ע"כ ונראה דה"ה הכא בנדון דידן דכהן זה מותר. דיש להורות כן רצוני לומר דכיון שאינו חייב לישא את כפיו אינו עובר אמנם יש להחמיר עליו שיצא מבה"כ קודם קריאת כהנים אבל נ"ל שאם אמרו לו לעלות דעובר אף להרמג"ד וכן משמע נמי מדברי הב"ח שכתב זה לשונו ואיכא למידק לאיזה צורך כתב רבינו כל כהן שאין בו אחד מן הדברים המעכבים צריך לישא כפיו הא ודאי דאם יש בו אחד מן הדברים המעכבים דאסור לישא כפיו כדקאמר בתר הכי ואלו שפסולין לישא כפיהם וכו' ולא היה צריך לכתוב אלא מימרא דריב"ל וכמו שכ' הרי"ף והרא"ש בפ' הקורא עומד ונראה ליישב דכיון דבהני דברים המעכבים איכא טובא דאינו אלא תקנת חכמים מפני שהעם מסתכלים בו וסד"א כיון דנ"כ דאוריתא היא כד יימרון להון אם כן כל כהן שהוא בבה"כ כשקורין כהנים אפילו יש בו דברים המעכבים מדרבנן עובר בעשה וחייב לישא כפיו לכך אמר רבינו להוציא מסברא זו ואמר דאפילו אינו מעכב אלא מדרבנן איננו בכלל הקריאה דהמקרא כהנים אין דעתו אלא לכשרים אבל לא לפסולים כלל ואעפ"י שאינן פסולין אלא מדרבנן וא"כ אינן צריכין לילך לחוץ קודם קריאה ואין עוברין בעשה כיון שלא היו בכלל הקריאה ומסיים והכי נקטינן. משמע מדבריו דאם א"ל צריכים לעלות דהא עוברים בעשה אם אין עולין וא"כ כ"ש זה שהוא חותר לעלות אלא דמלשון הרב"י שכתבתי לעיל משמע דאם היה בו אחד מן הדברים המעכבים אפילו א"ל אינו עובר ודלא כהב"ח. ומ"מ כהן זה שלא מנעוהו חז"ל כדכתיבנא ודאי עובר אפילו למוהרי"קא ז"ל:
והנה ראותי להביא בכאן מאמר קצר הובא בפ' כ"כ יען יוצא לנו ממנו קצת ראיה לנ"ד וזה נוסח המאמר אמר ר' מימי לא עברתי על דברי חבירי יודע אני בעצמי שאיני כהן אם א"ל חבירי עלה לדוכן הייתי עולה ע"כ ומשמע דלדוכן דכהנים היה עולה לברך מדקאמר יודע אני בעצמי שאיני כהן דאי לדוכן דלוי' בשיר קאמר מה טיבו של כהן להתם ותו דר' יוסי לאחר החורבן היה ואז לא היה נוהג דוכן דלויים ותו דמדכתבו התוספות לא ידע ר"י מה חיסור יש בזר העולה לדוכן אם לא משום ברכה לבטלה שלכהנים אמרה תורה לברך את ישראל. אלמא דגם ר"י פרש דבדוכן דכהנים קאמר. וכיון דכן יש לתמוה עליו איך לא ידע. הא ודאי איסור עשה איכא דגרסינן בפ' ב' דכתובות איבעיא להו מהו להעלות מנשיאות כפים ליוחסין תבעי למ"ד מעלין מתרומה ליוחסין ה"מ תרומה דעון מיתה היא אבל נשיאות כפים דאיסור עשה הוא לא. ופרש"י דאיסור עשה כה תברכו אתם ולא זרים ולאו הבא מכלל עשה עשה. אלמא דאסור לזר לישא כפיו ותו יש לתמוה חוה על ר"י דמהדר בתר איסורה וא"כ איך היה יכול לעלות ר' יוסי והא אמרינן פ"ק דיבמות ובפ' אלו מציאות יכול אמר לו אביו היטמא למתים וכוד ישמע לו ת"ל אני ה' כולכם חיובין בכבודי ואפילו במידי דאיסוריה מדרבנן אינו יכול לשמוע לו לעבור עליו כמש"כ הרמב"ם בפ"ו מהלכות ממרים וכן מוכח מהא דאמרינן בפרק בן סורר ומורה אכל דבר שהוא מצוה ודבר עבירה אינו נעשה בן סורר ומורה ואמרינן עלה בגמרא דבר שהוא מצוה תנחומי אבלים דבר עבירה תענית צבור וטעמא מאי אחר קרא איננו שומע בקולנו בקולנו ולא בקולו של מקום אלמא אפילו במידי דאיסוריה מדרבנן מיקרי עובר קילו של מקום. וביישוב קושיא הראשונה מוהר"י טראני בתשובה ח"א סי' קמ"ט כתב ב' תירוצים וזה לשונו וסבור אני לומר שר"י ז"ל לא סבירא ליה הא דפרש"י דעשה היינו אתם ולא זרים דור המברך מה בכך אם לא משום ברכה לבטלה של כהנים אמרה תורה לברך את ישראל והיינו בשם המפורש אבל זה שברך אותה ברכה בשם כיון שאינו חייב הוה ליה הוגה את השם שלא במקום מצוה ואמרינן בפ' ארבע מיתות ב"ר גבי ונוקב את השם דמגדף ואימא פרושי שמא הוא דכתוב אשר נקבו בשמות ואזהרתיה מהכא את ה' אלהיך תירא ומסיק דאזהרת עשה לא שמה אזהרה אלמא פרושי שם אזהרת עשה היא והיינו דאמרינן בכתובות דנשיאו' כפים איסור עשה ולפיכך צ"ל דאין האיסור אלא בזמן המקדש שהיו אומרים את השם ככתבו אבל לאחר חורבן בזמן ר' יוסי ליכא האי איסורא ומאי למימרא. ועוד יש לומר דברכה לבטלה ממש קאמר ולא עבר משום לא תשא לשוא דדרך הודאה הוא אומר אלא אזהרתיה מאת ה' אלהיך תירא דהוה ליה אזהרת עשה והיינו דאמרינן בכתובות דאיכא איסור עשה משום ברכה מ"מ קשיא להם דיכול לעלות ולא יברך ע"כ והרמ"א נראה דהיה מפרש דאיסור עשה אינו אלא בשאין עמו בדוכן כהנים אחרים אבל עם כהנים אחרים לא ידע ר"י מה איסור יש בדבר אם לא מטעם ברכה לבטלה וברכות אינן מעכבות. והרב בעל ב"ח כתב וז"ל וצ"ל דר"י לא קאמר אלא לעלות לדוכן ולעמוד לשם בלא שישא את כפיו כלל ואף לא לברך יברכך וגו' וליכא אלא מפני הרואים שיוציאו עליו לעז לומר דעובר אעשה וכדי שלא יעבור על דברי חביריו עולה לדוכן ונושא עליו הלעז מיהו התו' לא הבינו כך דא"כ מאי לא ידע ר"י וכו' הא ודאי דליכא איסור אלא איכא משום לעז. ולכן נראה עיקר דודאי ר"י לענות לדוכן ולברך קאמר אלא שהיה מברך בלא פריסת ידים וגם לא יברך אשר קדשנו כו' וס"ל דאיסור עשה ליכא אלא בדמברך בנ"כ דכה תברכו אתם ולא זרים קאי דוקא אברכת כהנים בנשיאות כפים כדכתיב וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם אבל ברכה בלא נ"כ אפילו עולא לדוכן ומברך ליכא איסור עשה ולהכי קאמרו התוספות ר"י לא ידע מה איסור יש בדבר וכו' וס"ל דליכא נמי מפני הרואים כיון דמפורסם דמברך בלאו פריסת ידים: והרמג"א כתב דמצינו בפ"י. דעירובין דר יוסי סבר אע"ג דכתיב דבר אל בני ישראל וסמך ולא בנות ישראל מ"מ רשות לנשים לסמוך א"כ ס"ל ג"כ אע"ג דכתיב דבר אל בני אהרן וכו מ"מ רשות לזר לישא כפיו ולכן תמה ר"י עליו והא דאיכא בכתובות דזר עובר בעשה קאי אליבא דר"י דאית ליה מעלין מתרומה ליוחסין ולדידיה נשים אסורות לסמוך כדאית' סוף עירובין ולכן זר שנושא כפיו עובר בעשה: ואני חשבתי ג"כ תירוץ על זה ואחר כך מצאתיו בספר ב"ש וז"ל נראה לי לפרש דה"ק ר' יוסי יודע אני בעצמי שאין אני כהן ואסור לי לעלות לדוכן ואפ"ה אם היו אומרים לי חבירי עלה לדוכן כלומר עלה לדוכן משום שאנו אומרים שאתה כהן הייתי עולה על פיהם שהם אומרים לו שאני כהן: כבר הראיתיך בעיניך כל הדעות אשר ראיתי בעניין זה. והן אמת שקשה לדעת דעת מהם. אמנם העולה מדברי כולם הוא. דזר רשאי לברך ברכת כהנים בלא ברכה ובלא פריסת ידים כפי הב"ח או אפילו בפריסת ידים כפי שאר הפוסקים. ונראה ברור דאיש זה שהוא כהן לא יגרע מפני שקולו נמוך מהזר דרשאי לעלות לדוכן ואע"ג דהרמג"א לא אמר אלא אליבא דר' יוסי ח"מ גם מדבריו יש לנו איזה ראיה. אבל אין אנו צריכים לכל זה כי מה שכתבתי תחילה נ"ל ברור זהו הנראה לעניות דעתי ואמר לי לבי אם יסכים עמדי מעלת מורנו ורבנו שלם ה' יאריך לו ימיו ושנותיו אכי"ר:
משה בן לא"א דוד רודריגיז לופיש נ"ע:
באמשטרדם ד' אדר משנת ה תקלא