שאלה רבים שנתועדו ביום פורים לאכול שאלה יחד סעודת פורים וכל א' שלח מאכל שלו וכולם שלחו כל א' מהם תרנגולת מבושלת עם המרק מונחת תוך קדרה אחת שלא נתבשלה שם והקדרות שבשלו בהם התרנגולות נשארו בבית כל אחד וא ובעת הסעודה שמו כל התרנגולות יחד עם המרק בקערה אחת גדולה ולא ניכרו בבירור ממי היו שכולם היו שוים לטובה בגודלם והתחילו לאכול ובתוך אמצע הסעודה נמצאת תרנגולת אחת טרפה מחמת שנשבר עצם הקולית והשברים היו שוכבים זה על גב זה ולא היו שבר על שבר יחדיו ידובקו אלא זה נמשך למעלה וזה נמשך למטה עתה לשאול הגיעו מה והיה משפט התרנגולות שעדיין לא נאכלו מאחר שנתערב המרק ונגעו זו עם זו: גם צריך לידע מה יהיה הדין מהקערות שכבר אכלו בהם ובפרט מהקדרות שנשארו בבית כל א' וא שנתבשלו בהם התרנגולות מאחר שלא נודע ממי היתה התרנגולת שנמצאת טרפה על הכל יבא דברך הטוב וכבדנוך ומה' תמ"ש:
תשובה תחילה צריך אני לעמוד על אמתתם של דברים לדעת אם טרפות תרנגולת זו הוא מדאוריית' או מדרבנן מטעם זה שהזכיר ה"ה או לא ואע"ג דלא אסתפק ליה בה מ"מ נתן לנו מקום לדבר בה מאחר שהזכיר לנו טעם זה וכו' וקודם כל דבר צריך להביא דין נחתך עצם הקולית שממנו נלמוד במכ"ש לדין נשבר וכו':
תנן במסכת חולין ד' עו בהמה שנחתכו רגליה מן הארכובה ולמעלה טרפה וכו' נשבר העצם אם רוב הבשר קיים שחיטתו מטהרתו ואם לאו אין שחיטתו מטהרתו:
ופי' רש"י רגליה האחרונים וכו נשבר העצם ולא נחתך אם רוב בשר קיים כשרה ומפרש בגמרא רוב עוביו ורוב היקפו שחיטתו מטהרתו ומותר באכילה וכו' ובמקום שהבהמה מותרת האבר אסור משום ובשר בשדה טרפה וגו' כדלעיל ד' עג' וג' עצמות הם בירך התחתון והוא עצם הנחתך עם הפרסות כשמפשטין הבהמה ואותה ארכובה נקראת ארכובה הנמכרת עם הראש ולמעלה הימנו עצם האמצעי בתחתיתו סמוך לפרק הארכוב' הנמכר' עם הראש והעליון הוא קולית התחובה באליה ע"כ:
ובגמר' א' רב יהודה א' רב א"ר חייא למטה למטה מן הארכובה למעלה למעלה מן הארכובה באיזו ארכובה א' בארכובה הנמכרת עם הראש עולא א"ר אושעיא כנגדו בגמל ניכר ע"כ:
ופי' רש"י למטה דקתני מתני' כשרה למטה מן הארכובה וסמוך לה מיד קאמ' דל"ת ארכובה דמתני' היא ארכובה עליונה שבין הקולית ועצם האמצעי ולמטה דקתני כשרה למטה הימנה ממש דהא אפילו צ"ה שהם בשפולו של עצם האמצעי קתני מתני' טרפה וכ"ש בגובהו ועולא א"ר אושעיא כנגדו של אותו מקום דמתני' בגמל ניכר דקסבר ר"א דארכובה דמתני' היא ארכובה העליונה דשם בולט עצם בירך הגמל וכו' ומשום דתנא למטה מארכובה העליונה כשרה דהיינו נחתך עצם האמצעי אצטריך למתני וכן שניטל צ"ה דאע"ג דאם נחתך בגובהו כשרה היכא דנחתך בשפולו במקום צ"ה טרפה וכדמתרץ לקמן שאין אומרים בטרפות זו דומה לזו שהרי חותכה מכאן ומתה וחותכה מכאן וחיה ע"כ:
ובתר הכי א' רב פפא מתני הכי למטה למטה מן הארכובה ומצ"ה למעלה למעלה מן הארכובה ומצ"ה וכן שניטל צ"ה וארכובה גופה כדעולא אר"א ומי איכא מידי דאילו מדלי פסיק ליה וחיה ומתתי פסיק ליה ומתה א' רב אשי טרפות קא מדמית להדדי אין אומרים בטרפות זו דומה לזו שהרי חותכה מכאן וחיה וחותכה מכאן ומתה ע"כ:
ופי' רש"י למטה דמתני' לאו למטה ממש קאמר דארכובה דמתני' בארכובה עליונה מיירי הילכך למטה דידה דהיינו בעצם האמצעי זמנין דטרפה וכו' וה"ק למטה מאותה רכובה ומעצם האמצעי כולו דהיינו בעצם התחתון ודאי כשרה למעלה מן הארכובה דהיינו בקולית טרפה כ"מ שיחתך וכו ובעצם האמצעי יש מקום שהיא טרפה כגון בצ"ה ויש מקום שהיא כשרה כגון למעלה מן הצומת ורכובה גופה איזו היא כדעולא אר"א דהיינו עליונה ופרכינן לעולא ולרב פפא ומי איכא מידי דכי מדלי פסיק למעלה מצ"ה בעצם האמצעי כשרה וכי מתתי פסיק ליה וכשמשפיל לחותכה בצומת טרפה: וכלישנא קמא דרב עבדינן לחומרא ולמעלה מרכובה התחתונה כ"מ שיחתך טרפה וכן שניטל צומת בלא רכובה דלא חזינן דהדר ביה רב ולקמן פסיק הכי אפי' בנשבר העצם וכ"ש בנחתך לגמרי:
והרא"ש ז"ל דחה סבר' זו שכ' רש"י פסק כלישנא קמא דרב לחומרא ופסק זה לא היה נרא' לריב"א כי א' דטפי מוכח כלישנא בתרא חדא דהא אתותב רב ללישנא קמא ועוד דרב פפא דהוא בתרא תתני למלתיה דרב כדעולא וכו' והעיד רי"בא על רבינו יצחק בר יהודה שהורה הלכה  למעשה והכשיר בהמה שנחתכו רגליה לגמרי בין צ"ה ורכובה העליונה ע"כ יע"ש:
והר"יף לא הביא בהלכותיו כ"א לישנא בתרא א' רב וכו' למטה למטה מן הארכובה ומצ"ה כשרה למעלה וכו' וארכובה גופה כדעולא שכנגדו בגמל ניכר ע"כ:
וכ' הר"ן ע"ז ולענין הלכה הרב אלפסי והגאונים ז"ל פסקו כלישנא בתרא דבגמר מקשי למאן דמתני לישנא קמא ואישתיק ולפי זה נשבר עצם האמצעי ולמעלה מב"ה כשרה וא"ת א"כ נחתכו רגליה במקום צ"ה שהיא טרפה יחתוך למעלה מצ"ה ותכשר ליק דניהי שאם נחתכו בתחילה למעלה מצ"ה שכשרה כל שנחתכו במקום ציה מחמת שהחתך מכאוב לה באותו מקום היא נטרפת בכך ושוב אין לה היתר ודכוותה נמי בטחול וכליות שאע"פי שאם  נחחכו בתחילה כשרים ניקב הטחול בסומכיה טרפה וכן לקתה בכוליה אחת טרפה ואילו נטלו הכליות אח"כ אינן חוזרים להכשירן שזה מכאיב לה יותר מנטילתן וכו' ע"כ יע"ש:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' ח' מה' שחיטה יע"ש העולה מכל האמור שאינה נטרפת משום חתיכת רגל אלא בעצם הקולית דוקא כמו שפסקו הני ג' עמודי הוראה אשר הבית נכון עליהם הלכה כלישנא בתרא דרב שהוא ועולא אמרו ד"א וכו' ומזה נלמוד לדין נשבר העצ' שאף בו א' רב האי לישנא דמן הארכובה וכו' ואע"פ שלא פי' לנו באיזו ארכובה דיבר מ"מ מדין נחתך ילפינן לה במכ"ש וכתבתי כל זה לפי שראיתי להרבה מן האחרונים ז"ל שפסקו להחמיר כ"כ חומרא יתר' שלא הוזכרה לא בגמרא ולא בדברי הראשונים ז ל שאין להאריך לכותבה ואין לנו אלא דברי הגמר והג' עמודי הוראה ז"ל ואם תרצה לדעת שמץ מיניהו ראה מה שכ' בהגה' בס' נה' סעיף ה' שהחמי' כ"כ בשבירת עצם הקולית אף אם אין רואים בו נקב כלל ואף שעור ובשר חופין אותו מכל צדדיו וכו' שכ' ע"ז הרב בע' פ"ח אין לאבד ממונ' של ישראל בכדי ואין כאן חלוקים כלל אלא שטת רש"י והתספות וכבר נתבארו ובפרט מה שנהגו להטריף אף בשעור ובשר מקיף מכל צדדיו וכו' ומ"ש שאין אנו בקיאים בבשר החופה וכו' באמת שכל זה הוא אבוד ממונם של ישראל ואין להשגיח בחומרות כאלו עכ"ד יע"ש ודברי הגמר' והפוסקים בדין זה הם אלו:
נשבר העצם וכו א' רב למעלה מן הארכובה אם רוב הבשר קיים זה וזה מותר ואם לאו זה וזה אסור למטה מן הארכובה אם רוב הבשר קיים זה וזה מותר ואם לאו אבר אסור ובהמה מותרת ושמואל א' וכו' והילכתא כוותיה דרב דאף שמואל הדר ביה לגביה דרב: ת"ר נשבר העצם ויבא לחוץ אם עור ובשר חופין את רוב מותר ואם לאן אסור וכמה רובו כי אתא רב דימי א"ר יוחנן רוב עוביו ואמרי להרוב היקפו א' רב פפא הילכך בעינן רוב עוביו ובעינן רוב היקפו וכו' ההוא נשבר העצם ויצא לחוץ דאשתקיל קורטית' מיניה אתא לקמיה דאביי שהייה ג' רגלי א"ל רב אדא בר מותנא זיל קמיה דרבא דחריפא סכיניה אתא לקמיה א"ל מכדי נשבר העצם ויצא לחוץ תנן מה לי נפל ומה לי איתיה ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל למעלה מן הארכובה זה וזה וכו' אבר ובהמה מותר ואם לאו וכו ומת דקתני אין שחיטתו מטהרתו דמשמע דאבר אסור ובהמה מותרת אלמטה מן הארכובה קאי וכו רוב עוביו שלא יצא רוב עובי השבירה לחוץ אלא מיעוט החלל נגלה ורובו נכסה: רוב היקפו עוביו של עצם לא מעלה ולא מוריד אם רוב היקף הבשר שסביב העצם על השבר קיים אפי' נהפך חלל העצם ויצא דרך נקב קטן כשר בעינן רוב עוביו שלא יצא רוב עובי השבירה לחוץ ושיהא רוב היקף הבשר שעל השבר קיים וכו' שהייה ג רגלי לשאול הלכה לחכמים הנאספים לרגל ע"כ:
והתוס' פי' רוב עוביו זימנין דמשכחת לה זה בלא זה שאין העצם עגול לגמרי אלא מרחיב מצד א' והולך ומיצר מצד אחר והקונטריס פי' בע"א ע"כ:
והרא"ש קיים סברתם ודחה סברת רש"י והקש' עליו שלדבריו אין הדבר תלוי ברוב כלל כי לפעמים יצא רוב עצם הנשבר דרך נקב קטן ועוד אין אדם יכול לעמוד על טרפות זה כי כי העצם לפי משמושו יצא ויחזור והטרפות תלוי במה שהוא בחיי הבהמה הילכך אין הדבר תלוי ביציאת העצם אלא ברוב בשר קיים אלא דפליגי אם משערים ברוב עוביו דלפעמים אין העצם עגול ממש אלא רחב מצד אחד והולך ומיצר מצד אחר וכשהוא מיצר הרבה אז הוי רוב היקפו טפי מרוב עוביו ומשערים ברוב היקפו וכשהוא מיצר מעט אז הוי רוב עוביו טפי מרוב היקפו ומשערים ברוב עוביו וכו ע"כ:
וא"ת מה הפרש יש בין מתני' ובין ברייתא דהא משמע ממתני' דאף בלא יצא לחוץ בעינן רוב בשר קיים וכו' דע שבזה רבו הדעות וכדי שלא להאריך הרי לך קיצור לשון הר"בי בזה והוא שלדעת רש"י והר"אש ז"ל רוב בשר קיים דמתני' היינו עור ובשר קיים דברייתא דמתני' נמי ביצא לחוץ היא הא לאו הכי לא בעינן רוב בשר קיים אבל הר"ן ורבינו ירוחם כתבו שהרשב"א כ' בשם רבינו יעקב דמתני' בשלא יצא לחוץ היא הילכך כל היכא דרוב בשר קיים שלא ניטל אע"ג שאינו חופה רוב עוביו של עצם ולא רוב היקפו כשרה אבל ברייתא בשיצא לחוץ ומשום הכי בעינן עור ובשר חופין ובת"ה לא הזכיר הראב"ד דעת רבינו אלא סתם דבריו כרש"י והר"אש וכ' הריב"ש שכן נראה לו עיקר ע"כ:
נמצא שלדע' הר"אש ז"ל פי' התוס' הוא העיקר וכן משמע דסבירא ליה ז"ל להרמב"ם ז"ל שכ' בפ' ח' שחיטה נשבר העצם למעלה מן הארכובה אם יבא כולו או רובו לחוץ ה"ז כמו שנחתך ונפל וטרפה ואם היה הבשר או העור חופה רוב עוביו ורוב היקפו של עצם שנשבר הרי זו מותרת ע"כ:
ובש"ע בס' נה' סעי' ה' פסק נמי הכי שכ' כל מקום שאם נחתך שם הרגל היא ערפה אפי' לא נחתך אלא נשבר ויצא לחוץ אם עור ובשר חופין רוב עוביו ורוב היקפו כשרה וכו' ובב"י כ' שלענין הלכה כיון שהרא"ש שהוא בתרא הסכים לדעת התוספות הכי נקטינן וכפי זה מה שכ' בסעי' י'ב נשבר העצם במקום שעושה אותה טרפה וחזר ונקשר ואון ידוע אם יצא רובו אם לאו וכו' ר"ל אם יבא והיו עור ובשר חופין רוב עוביו ורב היקפו קא' כמו שפסק הוא בעצמו דבהא הוא דתליא מילתא כפי' הר"אש ז"ל דלא אכפת לן אם יצא אם לאו או אם נתחב אם היינו יודעים שכשנשבר היו עור ובשר חופין רוב עוביו ורוב היקפו אלא סברא היא היכא דלא ידעינן איך היה בעת השבירה וכו' כשנראה שחזרו השברים להתחבר שבר על שבר יחדיו ידובקו בידוע שכשנשבר היו עור ובשר חופין רוב עוביו ורוב היקפו דאל כלא היה חוזר להתחבר כ"כ היטב וכו' וכל זה הוא מוכרח בדברי הרב ז"ל כפי פסקו ודוק:
ומעתה בזה נבא לנ"ד שנמצאת תרנגולת אחת טרפה מחמת שנשבר עצם הקולית והשברים היו שוכבים זה על גב זה ולא היו שבר על שבר יחדיו ידובקו אלא זה נמשך למעלה וזה נמשך למטה וכו' בזה הרי הוכחנו מדברי הגמרא והג' עמודי הוראה שעיקר טעם שבירת עצם הקולית הוא תלוי בעור ובשר חופין רוב עוביו ורוב היקפו או לא וכו' ולא נזכר בגמר' חבו' השברים כלל וכו' אלא בדברי הרשב"א שכתבו בשם רבינו תם והביאו מהרי"ק בשורש לח' בארוכה לענין ספק טרפה שאם לא ידענו איך היית' השבירה טעמא דמסתבר הוא אם נראה שנתחברו השברים היטב שבר על שבר יחדיו ידובקו בידוע שכשנשבר היו עור ובשר חופין אותו וכשר דאל"כ לא היה מתחבר היטב ואם לאו הרי זו טרפה מספק וכפי זה ה"ה ג"כ בנ"ד דנקט האי לישנא נר' שבספק טרפה מיירי והאי דקאמ' שנמצאת תרנגולת אחת טרפה ר"ל ספק טרפה וכו' וקצת ראייה יש לזה מאחר שלא הרגישו בשבירה זו עד שעת אכילה ולא קודם לכן מכלל שלא היית' שם שום רעותא מבחוץ וכו':
וא"ת מנ"מ הא נמי קי"ל ספקא דאורייתא לחומרה לזה אשיב שהן אמת שלענין שאר התרנגולות לא נ"מ מידי אבל לענין הכלים נ"מ טובה כדלקמן כיון שלדעת הרמב"ם ז"ל וסיעתו האי דקי"ל סיפקא דאורייתא לחומרא אינו אלא איסורא דרבנן כמו שהוכיח בראיו' ברורו' הר' פ"ח בכללי ס"ס שחב' יע"ש וכו' אם לא שנ' מדלא אבעיא ליה לה"ה בתרנגול' עצמה אלא החליט הדברים וקא שנמצאת תרנגולת אחת טרפה ובעא לענין שאר התרנגולו' מכלל דבהאי פשיטא ליה שהיא טרפא וטעמא דנקט לאו דוקא וכו'
וג' ספקות יש בנ"ד הראשון מ"ש מה דינם של שאר התרנגולות שעדיין לא נאכלו מאחר שנתערב המרק ונגעו זו עם זו וכו' וזה כפי דעתי פשוט הוא שאין כאן שום ספק לשאר התרנגולות אם הדברים כפשטן שלא נגעו זו עם זו כ"א בקערה הגדולה שהיא כלי ג' שלא מצינו בדברי רז"ל שהאיסור יאסור את המותר בנגיעתו בתוך כלי ג' שהרי בנ"ד כתוב ששלחו כלא תרנגולת מבושלת עם המרק ומונחת בתוך קדרה אחרת שלא נתבשלה שם דהיינו כלי שני ובעת הסעודה שעבר איזה זמן שמו כל התרנגולות בקערה הגדולה שהוא כלי ג' ומה איסור יגיע לשאר התרנגולות כיון שלא נגעו כ"א בקרירות אלא יודחו התרנגולות ומותרות והמרק כיון שנתערב יתבטל כדינו וכו כל זה הוא אם הדברים כפשטן שלא חזרו לחמם התרנגולות פ"א וכו':
ומכ"ש הספק הב' שהוא פשוט מאליו שהוא מ"ש גם בריך לידע מה יהיה הדין מהקערות שכיבר אכלו בהם וכו' דכפי הנרא' מזה משמע שהם כלי ד' שהרי מן הקערה שהיא ג' שמו בהם ומה איסור יגיע מג' לרביעי וכו' ואם הדברי' כפשטן אין בנ"ד כ"א ספק הג' שהוא ובפרט מהקדרות שנשארו בבית כל א' וא' שנתבשלו בהם התרנגולו' מאחר שלא נודע ממי היתה התרנגולת שנמצאת טרפה וכו אבל אם אין הדברים כפשטן אלא שחזרו לחמם התרנגולות פעם אחר' בעת הסעודה בענין שיהיו הכלים של נד"ד ראשון ושני דשייך בהוא איסור יש כאן יותר:
לכן לצאת ידי ספק יהיה מה שיהיה אם בנ"ד מיירי בטרפה ודאית וגם שחזרו לחמם התרנגולות פעם אחרת בענין שיש להסתפק גם בכלים נביא דברי רז"ל באיזה אופן יהיו האיסור והמותר כשיגעו זה בזה כדי לאסור זה את זה ויותר הספק הא':
איתמר בפ' כיצד צולין ד' ע"ו חם לתוך חם דברי הכל אסור בצונן לתוך צונן דברי הכל מותר חם לתוך צונן או צונן לתוך חם רב א' עילאה גבר ושמואל א' תתאי גבר וכו' תניא כוותיה דשמואל חם לתוך חם וכן צונן לתוך חם אסור חם לתוך צונן קולף צונן לתוך צונן מדיח ע"כ:
ופי' רש"י חם לתוך חם בשר רותח לתוך חלב רותח או א' של איסור וא' של היתר אסור דבלע היתר מהאיסור ואע"ג דהילכתא כוותיה דרב באיסורי בהא הילכתא כשמואל דהא תניא תרתי מתניתא כוותיה ע"כ:
ופסקו כל הפוסקים כהאי סוגיא והביא דין זה הר' בי"ד בס' קה' סעי' ג' נפל איסור חם לתוך היתר חם דכלי ראשון או אפ איסור צונן לתוך היתר חם אסור דתתאה גבר על העליון ומחממו עד שמפליט בתחתון וא"צ לומר דהיתר צונן לתוך איסור חם שהכל אסור אם העליון חם והתחתון צונן אינו אוסר אלא כ"ק אפי אם העליון החם איסור וכ' וכל זה לא מיירי אלא בחום כ"ר כגון מיד שהסירו מן האש הניחו עם ההיתר אבל אם כבר מונח בכ"ש ואח"כ מניח ההיתר אצלו או עליו אינו אוסר כלל כמו שנתבאר ע"כ וכ' הארוך בכ' כ"ט ואם הניחם זה אצל זה אם שניהם חמים מחום כלי ראשון הכל אסור ואם הא' צונן ההיתר צ"ק במקום שנגע:
הרי לך שאין האיסו' אוסר את ההיתר בנגיעתו אא"כ שניהם חמים מחום כ"ר או שהתחת' חם וכו' אבל אם אחר שהוסרו כל א' בפני עצמו מכ"ש ונגעו יחד בתוך כלי ג' אינו אוסר ודי לו בהדחה בעלמא אבל המרק מאחר שנתערב צריך ס' לבטלו וכו':
ולענין הכלים שנגע בהם האיסור דוקא כ"ר וכלי שני שעירו אליו מכ"ר נאסר ולא יותר דתנן במסכת שבת האלפס והקדרה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין אבל נותן הוא לתוך הקערה או לתוך התמחוי וכו':
ופי' רש"י ז"ל שכשהוא נותן תבלין לתוך הקערה אחר שהרותחין בתוכה אבל לתת בקערה תבלין תחילה ולערות עליהם רותחין אסור מפני שעירוי כ"ר מבשל והרי הוא לענין זה ככ"ר ע"כ וכן נמי פסק הרמב"ם בפ' כב' מה' שבת יע"ש וא"ת מהיכן דייקו זה דילמא אפי' עירוי מותר וי"ל דדייקו זה ממילת תוך דסיפא שהיא דומיא דתוך דרישא מה תוך דרישא במאכל וכו אף תוך דסיפא לאח' שהמאכל בתוך הקערה הוא וכו' וא"ת זה הוא לענין שהערוי יבשל מה שבכלי שני אבל מהיכן נלמוד שיהיה בו כח לאסור גם הכלי דע שגם זה הוא משנה ערוכה בפ' דם חטאת ד' צ"ו אחד שבישל בו וא' שעירה לתוכו רותח וכו' ת"ר אשר תבושל בו אין לי אלא שבישל בו עירה לתוכו רותח מניין ח"ל אשר תבושל בו ישבר וכו' ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל ה"ג בת"כ עירה לתוכו רותח מניין ת"ל וכו' מדסמיך ישבר אצל בו ולא כ' חם בכלי חרס תבושל ישבר למידרש אם נבלע בו מ"מ ישבר וכו' ע"כ:
ובש"ע א"ח פס' הר בס' שי"ח שעירוי מבשל שכ' כ"ר אפי' לאחר שהעבירו מעל האש מבשל כ"ז שהיס"ב ואסור ליתן תבלין בקערה ולערות עליהם מכ"ר וכו ומינה שג"כ אוסר אבל לא ידענא אם אוסר הכל כמו או לא וכו' ובי"ד ס' ס"ח פירש לנו דעתו שאינו אוסר אלא בכ"ק וכו ובדין כ"ש כ' בס' קה' חום כלי ראשון שהיס"ב מבשל ואוסר כולו אבל חום כ"ש אינו מבשל וי"א שג"כ אינו מפליט ולא מבליע וי"א דמ"מ הוא מפליט ומבליע ואוסר וראוי לחוש ליזהר לכתחילה חבל בדיעבד מותר בלא קליפה ובהדחה בעלמא סגי ע"כ ובזה השיגו הר' פ"ח בס' ס"ח והוכיח בראיות והעלה שגם חום כ"ש אוסר אם היס"ב וכו יע"ש:
כלל העולה מכל האי דכתיבנא הוא שאם אלו התרנגולות של נד"ד כששמו אותם בתוך הקערה הגדולה חממו הכל ביחד או תכף ומיד שהוציאום מכלי ראשון הניחום יחד הכל אסור אם אין בהם ס' נגד האיסור כנז"ל וכ והכלי' כל שהוא כ"ר וכ"ש שעירו אליו מכ"ר הכל אסור ומה שיש לו תקנה בהגעלה ככלי מתכות וכדומה יגעיל ושאין לו תקנה כלי חרס ישבר שדין הכלים שוה לדין החתיכות שכך כ' הארוך בכ' לו' איסור שהניחו בכלי היתר או להפך אמרינן ביה ג"כ דין תתאה גבר כמו בשני חתיכות ע"כ והביא דין זה הר' בי"ד בס' קה בהג' יע"ש וכדי קליפה לא שייך בכלי חרס ודוק והר בע' פ"ח האריך להוכיח שכדברי הארוך הוא העיקר יע"ש וגם בס' ח' ג"כ כ' הרב הנ"ל אם הניח דבר איסור בקערה של היתר הקערה צ"ק וכו' יע"ש וכל זה הוא אם התרנגולת של נד"ד היא טרפה ודאי וגם הקדרות שנתבשלו בהם התרנגולות שנשארו בבית כל א' וא' אסורות ואע"פ שבאחת הוא שנתבשל בשל האיסור מ"מ לנו נשאל הדין בבת א' ובפרט מהקדרות שנתבשלו בהם וכו' דקי"ל כהא דתנן ב' שבילין א' טמא וא' טהור הלך בא ועשה טהרות ובא חבירו והלך בשני ועשה טהרות ר' יהודה א' אם נשאלו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו שניהם טהורים שניהם בבת א' טמאים ר' יוסי א' בין כך ובין כך טמאין א' רבא ואיתימא ר' יוחנן בבת א' דברי הכל טמאין בזה אחר זה דברי הכל טהור' לא נחלקו אלא בבא לישאל עליו ועל חבירו מדמה ליה לבת א' וכו' וידוע שהלכה כר"י ודין זה הביאו הרמב"ם בפ' י"ט מאבות הטומא' יע"ש: אבל אם התרנגולת של נד"ד היא ספק טרפה דעתי נוטה בכל מכל כל כדעת השאלה הזאת שהיא קרובה לנ"ד וכמו שפסקו הני רבוותא הלכה למעשה בה ולכל מה שנתבשל עמה ולכל כליה שהביאה הרב בעל באר עשק בס' ס"ז:
תרנגולת שנמלחה ונתבשלה עם בשר וכשהיו אוכלין אותם מצאו עצם הקולית שלה שנשבר וחזר ונקשר אך לא נקשר יפה יפה במקומו שבר על שבר וכו' אלא זה על זה שאל השואל מי אמרינן שודאי עור ובשר חופין את רובו הוא כיון שקודם הבישול לא היה ניכר בו שום שינוי ושבירה וכו' וכן אבעי לן למינדע מה דינן של כל הכלים שנתבשלו בהם התרנגולת והבשר הנ"ל:
תשובה דע לך אחי כי האמת הוא שהיינו יכולים לצדד ולהטות כלפי חסד ולומר הרי העצם חזר ונקשר א"כ קרוב לודאי הוא שלא יצא לחוץ ואפי' תימא שלא נקשר יפה הרי עור ובשר חופין אותו וכיון שלא היה ניכר בושם רעותא מבחוץ מן הסתם לא יבא אפי' דרך נקב קטן אבל מה אעשה שדבר זה כיבר הורה עליו זקן ומעשה שהיה בימי חורפי בפני מורי הר' ז"ל כזה ממש אלא שלא נמלחו יחד ונמנו בישיבת לוגו ורבו האוסרים ואסרום ואח"כ שלחו ושאלו אל הגאון כמוה"רר משה פרווינצל ממנטובה והשיב ז"ל יפה עשה כת"ר שאסר הבשר כולו עם התרנגולת מפני ספק טרפה וכו' וספיקא דאורייתא לחומרא ואותם הכלים שהיית בהם היא או הבשר ברותחין את שאפשר להגעיל ולהכשיר כגון הכף וכו' של מתכת צריך הגעלה מפני הספק ואשר א"א להם בהכשר ככלי חרם הואיל וכלי שאינו בן יומו מותר מן התורה אפי' נתבשל בו איסור ודאי ואינו אסור לכתחילה אלא מדרבנן נמצאו אותם הכלים אחר שעבר עליהן כד' שעות משעת המעשה בספק אם נתבשל בהן ספק טרפה וספיקא דרבנן לקולא וכשרים וכו' ע"כ בסדר ובשנת וטהרו ושלח את הצפר החיה על פני השדה:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: