שאלה ז ראובן וגוי שהיו שותפים ומכרו שניהם גם יחד חמץ לשמעון קודם האי כמו שנים או שלשה ימים וקבלו המעות אבל עדין לא משך שמעון הנז' החמץ מרשות השותפים ועבר עליו הפסח ושמעון זה טוען דכיון דלא משך עדין לא קנ' ואינו שלו ותובע מעותיו וראובן טוען דכיון דנתן המעות קנה כמנהג ושלו הוא להתחייב עליה ילמדנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בפרק הזהב אמר רבי יוחנן דבר תורה מעות קונות ומפני מה אמרו משיכה קונה גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה סוף סוף מאן דשד' דליקה בעי שלומי אלא גזירה שמא תפול דליקה באונס או מוקמת להו ברשותיה מסר נפשיה טרח ומציל ואי לא לא מסר נפשיה טרח ומציל ריש לקיש אמר משיכה מפורשת מן התורה מאי טעמא דריש לקיש אמר קרא וכי תמכרו ממכר כו' עד אמר רבא קרא ומתנית' מסייע ליה לריש לקיש כו' וכן אמר רב נחמן דבר תורה מעות קונות:
ובמסכת בכורות פרק שני אמרינן אחר וריש לקיש משום רבי אושעיא ישראל שנתן מעות לעכו"ם בבהמתו בדיניהן אף על פי שלא משך קנה וחייבת בבכורה ועכו"פ שנתן מעות לישראל בבהמתו בדיניהם אף על פי שלא משך קנה ופטור מן הבכורה אמר מר ישראל שנתן מעות לעכו"ם בדיניהם כו' מאי בדיניהם אי נימא בדיני דגופיה דאתי בק"ו אם גופו קני ליה ישראל בכסף דכתיב לרשת אחוזה כו' ממונו לא כל שכן הוא אם כן אפילו בשטר ובחזקה נמי ועוד ישראל מישראל יוכיחו דגופיה קני ליה בכסף ממונו במשיכה אלא אמר אביו בדיניהם שפסקה להם תורה או קנה מיד עמיתך, מיד עמיתך הוא במשיכה הא מיד עכו"ם בכסף כו' ואימא או בהא או בהא. דומיא דעמיתך מה עמיתך בחדא אף עכו"ם נמי בחדא ועכו"ם שנתן מעות לישראל בבהמתו בדיניהם כו' מאי בדיניהם אילימא בדיניהם דגופיה דאתו בק"ו אם גופו ישראל קני ליה בכסף דכתיב מכסף מקנתו ממונו לא כל שכן ישראל מישראל יוכיחו דגופו קני בכסף ממונו במשיכה אלא אמר אביי בדיניהם שפסקה לכב תורה וכי תמכר ממכר לעמיתך לעמיתך במשיכה הא לעכו"ם בכסף כו' עד ואימא או בהא או בהא דומיא דעמיתך מה עמיתך באחת אף עכו"ם נמי באחת ולאמימר דאמר משיכה בעכו"ם קונה הניחא אי סבר לה כרבי יוחנן דאמר דבר תורה מעות קונות ומשיכה לא אהני לעמיתך בכסף לעכו"ם במשיכה אלא אי סבר לה כריש לקיש דאמר משיכה מפורשת מן התורה לעמיתך במשיכה ולעכו"ם במשיכה לעמיתך למה לי כו'
הנה מתבאר מהני תרתי סוגיי דלרבי יוחנן דבר תורה ישראל הקונה מישראל מעות קונות ולא משיכה וישראל מעכו"ם או איפכא משיכה קונה אבל תקנו דאף בישראל לא ליקנו מעות אלא משיכה גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה וכדלעיל ולרשב"ל דבר תורה ישראל מישראל משיכה קונה ולא מטות וישראל הקונה מעכו"ם או איפכא מעות קונות ולא משיכה והנה כל הפוסקים רובם ככולם פה אחד פסקו הלכה כרבי יוחנן זולת רש"י ז"ל דפסק כרשב"ל דלגוי לא מהני משיכה אלא כל קנינו אינו אלא בכסף ואע"ג דרבא קאמר קרא ומתניתין מסייע ליה לרשב"ל היינו לכאורה אבל אפשר לשנויי לקרא שפיר אליבא דרבי יוחנן ומתניתין דנתנ' לבלן מעל הוה מוקמי ליה ר"י בבלן עכו"ם וההיא דנתנה לספר בישראל ולכך מעל אע"ג דלא משך דמעות קונות ואין ראיה דפסק רבא בפרק החולץ כרבי יוחנן לגבי רשב"ל בכל דוכתא בר מתלת. ולא חשיב לה בהדי שלשה מילי דהלכה כרשב"ל משום דכיון דריש לקיש לאו משמיה דנפשיה אמרה אלא משום רבי אושעיא כדאמר בסוגיא דבכורות שכתבתי לעיל אמר ריש לקיש משום רבי אושעיא ישראל שנתן מטות לגוי בבהמתו בדיניהם ומפרש בדיניהם שפסקה להם תורה מיד עמיתך במשיכה הא לגוי בכסף בכי האי גוונא לא איירי רבא לפסוק כרבי יוחנן לגבי ריש לקיש בדבר שהיה רוש לקיש אומר בשם רבותיו אבל יש לדקדק דהלכה כרבי יוחנן דרב נחמן דהלכתא כוותיה בדיני סבירא לים כוותיה וכן רב הונא סבירא ליה כרבי יוחנן דאמר בפרק הזהב דמכור לי באלו קנה דסבר מעות קונות כר"י וכן רב חסדא דאמר שם כדרך שתקנו משיכה במוכרין כך תקנו בלקוחות א"כ סבר מעות קונות כר"י דלר"ל משיכה דאורייתא היא ולא תקנה והא דאמר בפרק קמא דקידושין אשכחן נכרי דכל קניינו בכסף משמע דהוי כר"ל דאית ליה לעמיתך במשיכה ולנכרי בכסף דלר"י כל קניינו של נכרי במשיכה בעבד עברי קאמר דכל קניינו של נכרי בכסף ולא בכל דבר דלר"י הוי במשיכה והא דבפרק בתרא דע"ז אמר מרימר משיכה בנכרי קונה ורב אשי אמר משיכה בנכרי אינה קונה אלמא רב אשי דגדול בחכמה ובמניין והוא בתרא סבר יכול וכן סבר רב אשי בפרק שני דבכורות זיל קרי שם י"נ דרב אשי הדר ביה כדמוכח בפ"ב דע"ז גבי הא דאמר אמימר משיכה בנכרי קונה תדע דהני פרסאי משדרי פדרשני אהדדי ולא הדרי בהו ושקלו וטרו התם רבינא ורב אשי בההיא מילתא ובסוף שמעתא מסקינן ש"מ משיכה בנכרי קונה ש"מ וכיון דמכח כל אלו הראיות שכתבתי ויותר מאלו פסקו כל הפוסקים הלכה כרבי יוחנן זולת רש"י ז"ל כדכתיבנא היה נראה שלא קנה דבין דנפסוק הלכה כר"ל או כר"י לדברי כולם בעינן שימשוך למר מדאורייתא ולמר מן התקנה והוא לא משך אלא דאף חלק הגוי לא קנה כפי מה שנראה לכאורה מר"י דמעות בגוי אינם קונות. ודלא כהבעל משאת בנימין שכתב ושנה ושילש דרוב המחברים סבירא ליהו כרש"י:
הלוא תראה בסי' לה' כתב שנשאל על יהודי שהיה לו חוב אצל הגר כו' ונתן לו פרה בעד חובו כו' והיהודי הניח הפרה בבית הגוי ולא עשה משיכה וילדה כו' אם יש בו משום קדושת ספק בכור כו' משום שיש כאן לצדד ולהתיר מחמת שהטור סי' ש"כ הביא מחלוקת רש"י ור"ת אי מעות קונות או משיכה קונה ולא הכריע ובספק בכור אזלינן לקולא כו' והשיב הבא בשאלה ראשונה דבספק בכור אזלינן לקולא כר"ת מאחר דלא איפסקא הלכתא לא כמר לא כמר. לאו קושטא הוא שהרי רוב המחברים הסכימו לדברי רש"י וכן פסק בטור ח"מ בסי' קצ"ד עכ"ל ועל עניין יין שרף בע"פ שלא ביערו עד אחר חצות גם לא מכרו לגוי כדרך שנוהגין כתב בסי' נ"ט וז"ל חזר ושאל שאחר כך סמוך להכנסת חג הפסח בא אחיו הקטון מן הדרך שהים לו שותפות באותו יין שרף ואומר שהוא מכר אותו יין שרף לגוי אחד קודם זמן איסורו בהיותו שם בכפר אחד והקנין היה בכסף לבד בלו משיכה ובלא קניית מקום ונסתפקתא אי סגי בהכי מאחר שנחלקו בו רש"י ור"ת רש"י אית ליה דגוי קונה בכסף לבד ור"ת אית ליה דבעי משוכה או קניית מקום דע שלכתחילה בעי לצאת ידי שניהם רש"י ור"ת שיהא הקנין בכסף וגם במשיכה, אי ההקנאות מקום וכפו שכתב טור י"ד סו' ש"ך בעניין ספק בכור. אבל בדיעבד קנה בכסף לבד משום דרוב המחברים הסכימו לדעת רש"י וגם בטור ח"מ סי' קצ"ד פוסק בהדיא כרש"י ז"ל עכ"ל וכדברים האלה כתב בסי' צ"ז זיל קרי שם ודבריו תמוהים שכתב במה פעמים דרוב המחברים הסכימו לדברי ואדרבה הוא שרוב הפוסקים הסכימו לדברי ר"ת לעיקרא דדינא שהרי הרא"ש בריש פ"ק דבכורות פסק כרבי יוחנן דבישראל קונה בכסף ובגוי במשיכה וכן כתב הרא"ש שם בשם בעל הלכות ובשם רב האיי בספר מקח וממכר וכן פסק חרן ודעמיה ועוד קשה דלפי דברי הבעל משאת בנימין שכתב שהטח"מ בסי' קנ"ד פסק כדברי רש"י אם כן יהיו דברי הטור סותרים זה את זה וגם סותרים דברי אביו הרא"ש שהרי הטור כתב שם בריש סי' קצ"ח כרבי יוחנן דבישראל בכסף ד"ת ובגוי במשיכה ובטור י"ד ריש סי' קל"ב כתב שם וז"ל אף על פי שמגע גוי ביין שלנו אסור בהנאה מותר ליקח דפיו מאותו הגוי שאסרו או אותו הגוי ימכרנו ויתן דמיו לישראל אבל הוא אסור למוכרו במה דברים אמורים שהגוי נותן לו המעות קודם שיתן לו ישראל היין אבל אם הגוי לוקח היין מישראל ואח"כ נותן המטות מותרין כיון שאמר שקנה הגוי היין במשיכה נתן הדמים לא הוי דמי יין נסך ודוקא לאחר מותרים אבל לבעל היין שמכרו אסורים לעולם לפיכך ישראל שמוכר יינו לגוי צריך ליזהר שלא יאסר בעודו ברשותו כצד יעשה יקח ממנו המעות קודם שימסור לו היין ויתנה עמו שיתנם לו במתנה אף אם לא יתן לו היין דאי לאו הכי לא נקנו לו שאין מעות קונות בגוי עד שימשוך עכ"ל אם כן מוכח מזה דס"ל משיכה קונה בגוי וכר"ת. ומה שכתוב בטור ח"מ סוף סי' קצד בדין קני' קרקע מיד גוי וזה לשונו וכל זה לא מיירי אלא בקרקע שאין בדעת הלוקח לקנות אלא בשטר אבל במטלטלין קונה כנתינת המעות עכ"ל לא שבא להורות שפסק הלכה כרש"י שמעות קונות בגוי אלא שבא להורות שאין צריך שטר כמו שצריך בקניין קרקע בגוי ומעות אינם קונות לאפוקי במטלטלין שקונה בנתינת המעות אליבא דמ"ד דהמעות קונות בגוי. וה"ה אליבא דר"ת שפסק הרא"ש כוותיה דמשיכה קונה דקונה בממלטלין בגוי במשיכה שהיא יותר טוב מנתינת המעות שאז סמכא דעתיה דישראל בלקיחת המטלטלים מה שאין כן בקרקע שלא סמכא דעתיה ולכן צריך שטר ואם כן כיון דהוכחנו דרוב. הפוסקים כר"ת. ודלא כהבעל משאת בנימין שכתב בהפך היה נראת דאף חלק הגוי, לא קנה שמעון כדכתיבנא לעיל: ואינו חמץ שלו לחייבו ללקחו מן הגוי ולבערו:
אבל ראיתי להרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות זכייה ומתנה דין שכתב זה לשונו מי שמכר מטלטלין לישראל או קנה מטלטלין מישראל קונה במשיכה ומקנה במשיכה או בדמים עכ"ל ופירש הרב המגיד דבריו זה לשונו כוונת רבינו הוא שהגוי קונה ומקנה בין במשיכה בין בדמים ובודאי דין המשיכה פשוט הוא ומסקנא דגמרא פרק בתרא דע"ז משיכה דגוי קונה ובדמים ועת רבינו דכי אמרינן התם משיכה קונה אף משיכה קונה קאמר והוא הדין למעות וכן מוכחת הסוגיא דאמרינן התם לדעת זו דביין נסך בהקדמת מעות סגי כדאיתא התם ולא קיימא לן כי האי סוגיא דאמרינן בבכורות מה עמיתך כחדא אף גוי בידא אלא לגוי בין במשיכה בין בכסף וזה דעת המחבר שפסק בהלכות בכורות פרק רביעי ישראל שנתן מעות לגוי וקנה לו כהן בהמה אף על פי שלא משך חייב בבכורה וכן אם קנה הגוי מישראל כדיניהם ונתן מעות אף על פי שלא חשך קנה ופטורה מן הבכורה ומשם שכוונת המחבר שאף הגוי קונה בדמים כמו שכתבתי והיא מימרא בבכורות ואמרינן שם בדיניהם שפסקה להם תורה וכו' ע"כ ובעל שער אפרים דף נ"ט עמוד ד' מצא עוד טעם אחר למה שכתב הרמב"ם ז"ל דמעות ג"כ קונות בגוי והוא לפי שבסוגיא דע"ז מקשה מברייתא דגרוטאות מרישא דברייתא דקתני יחזיר למ"ד משיכה קונה ובסוגיא דבכורות מקשה מסיפא דברייתא למ"ד מטות קונות משיכה ל"ל ובתרי סוגיי הנז' משני רבא רישא וסיפא מקח טעות וא"כ בסוגיא דע"ז דמקשה למ"ד משיכה קונה ועל זה משני רבא לעולם משיכה קונה והא דיחזיר משום מקח טעות א"כ משמע מסוגיא זו אליבא דרבא דלעולם משיכה קונה ובסוגיא דבכורות דמקשה למ"ד מעות קונות ועל זה משני רבא לעולם מעות קונות והא דצריך משיכה כו' משום מקח טעות כו' ע"ש וא"כ מוכח מסוגי' הנז' אליבא דרבא דבין משיכה ובין מעות קונות בגוי ולכן פסק הרמב"ם בהלכות זכייה ומתנה דבין משיכה ובין מעות קונות וכמו שמוכח מדברי רבא בברייתא דגרוטאו' והרמב"ם פוסק כבריית' הנז' וכפי תירוצו של רבא אלו דבריו ז"ל אח"כ ראיתי דאף מהרש"ך בח"ב מתשובותיו סי' קי"ו. ובעל לחם משנה שיישבו גם הם מהיכן למד הרמב"ם לומר דלאו משיכה דוקא קאמר אלא אף משיכה והוא הדין למעות וכתב שם מהרש"ך שזו ג"כ דעת הרשב"א ז"ל והתוספות בפרק הזהב לחד תירוצא כתבו ג"כ בשם רבינו חיים כהן דאף לרבי יוחנן מעות קונות בגוי כמו משיכה באופן דנמצינו למדין מכל מה שכתבתי שיש בין הפוסקי' בעניין זה שלשה דעות דעת רש"י ז"ל דמעות קונות בגוי ולא משיכה ודעת רוב הפוסקים דמשיכה קונה ולא מעות ודעת הרמב"ם ז"ל וסיעתו או מעות או משיכה וכפי זה אליבא דכולי עלמא לא קנה שמעון חלק הישראל חבירו כיון שלא משך. למר מן התקנה ולמר מן התורה כמו שכתבתי לעיל וחייב ראובן להחזיר לו מעותיו ולבער החמץ מן העולם דאכתי ברשותא דראובן המוכר קאי ועליה דידיה רמיא לבערו הך  המחלוקת היא בחלק שלקח מן הגוי אם קנהו או לא קנהו כי לדעת רוב הפוסקים אף חלק הגוי לא קנהו מטעם דמשיכה קונה ולא מעות ולדעת הרמב"ם וסיעתו מעות קונות כמו משיכה כמו שכתבתי לעיל ולדעתם קנה חלק הגוי:
אבל לצאת מספיקא יראה שלא קנה חלק הגוי שכיון דאיכא רש"י דס"ל דמעות קונות ולא משיכה והרמב"ם נמי ס"ל דלגבי גוי שניה' שוי' ואידי ואידי בין משיכה בין מעות קונו' והתוספות ג"כ כתבו בשם ה"ר חיים כהן דס"ל הכי ומהרש"ך בסי' הנז' הביא לנו עוד הרשב"א שסובר כן כדכתיבנא ודאי לפי סברתם שפיר מיקרי חמץ שלו וחייב לבערו ואפילו אם הגוי מתרצה בחמצו ומוחל הקנין לישראל ורוצה להחזיר לו מעותיו וישאר החמץ ברשותו צריך ללוקחו מידו ולבערו שמא יחזור הגוי וימכרנו לישראל אחר ויכשל הישראל בחמץ שעבר עליו הפסח שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות חמץ ומצה וזה לשונו גוי אנס שהפקיד חמצו אצל ישראל אם יודע הישראלי שאם אבד או נגנב מחייבו לשלמו וכופהו ואונסו לשלם אעפ"י שלא קבל אחריות הרי זה חיוב לבערו שהרי נחשב כאילו הוא שלו מפני שמחייבו האנס באחריותו עכ"ל וכתב הרב המגיד שדין זה הוציא מהא דאמר רבא לבני מחוזא בעירו חמירא דבני חילא כיון דאלו מגנב או מתביד ברשותיכו קאי ובעיתו לשלומי כדידכו דמי ומחייביתו לבעורי. ומפרש רבינו שתשלומין אלו היו שלא מן הדין אלא משמע באונס ואע"פ כן נקרא החמץ שלהן וצריכין לבערו או להחזירו להם קודם הפסח וכתב ג"כ שבהלכות ה"ר יצחק אבן גיאת נראה כדברי הרמב"ם ז"ל קרי שם וכן הרא"ש והטור העתיקו דברי הרמב"ם בלי שם חולק ואם כן כ"ש הכא דכיון שהיה יכול הגוי להוליכו בערכא' שלהם וליתנו החמץ בדינם בעל כרחו דהוי שלו וחייב לבערו וכתב שם הרב בעל מגן אברהם דאם לא בערו ולא נאבד אינו יכול ליתנו לגוי שמא ימכרנו לישראל אחר ויכשל הישראל בחמץ שעבר עליו הפסח זיל קרי שם וא"כ כ"ש הכא בנ"ד דאפילו חוזר הגוי עכשיו מהקנין ומתרצה בחמצו צריך אישראל ליקחו ולבערו חדא שאינו יכול ליהנות מאותן המעות ועוד שמא ימכרנו לישראל אחר ואף על גב דהראב"ד השיג על הרמב"ם בהך דינא וכתב דאחריות אנס אינו אחריות וכתב הרב המגיד שכן כתבו קצת מפרשים כבר כתב בעל ההשלמה שאין טעם להשגה זו כי בודאי הדעת נותנת כדברי הרב ומילתא דאמר להו מוכחת כן דסתמא. אחר להו בעירו חמירא דבני חילא בין קבילו עליה' אחריות בין לא קבילו אלמא דאחריות מן האנס אחריות הוא דאם לא כן נימא להו לא תקבילו חמירא דבני חילא באחריות וכו' זיל קרי שם בכ"מ ועוד אפילו יהיה כדבריהם נראה דעד כאן לא פליגי אלא התם כיון שאף בדינם לא הוי אחריותו עלין אלא מפני שהוא אנס לא מיקרי שלו אבל הכא בנ"ד דהיה יכול הגוי בדינא ודיינא להוליכו בערכאות שלהם וליתן החמץ לישראל בעל כרחו כיון שקיבל המעות וקנה בדיניהם בהא כל אכיא שוין דהוי חמץ שלו וחיוב לבערו. כללא דמילתא דבהא סלקינן ובהא נחתינן דחלק הישראל לא קנה כיון שלא משך כדכתיבנא וחלק הגוי פר הוא קנוי לו לדעת הסוברים כן והו"ל חמץ של ישראל שעבר עליו הפסח וחייב לבערו מספיקא הנראה לעניות דעתי כתבתי אם יסכים עמדי מעלת מורינו ורבינו שלם ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגז ז"ל ופ"ש
בבית ובדפוס
בהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט