שאלה נ ראובן ושמעון הלכו לבית המשתה בכלל הקרואי' לסעודת חתן וכלה ויהי בעת שישבו לאכול לחם הפשיטו משניהם שנים המלבוש העליון ויניחום על הספסל זה אצל זה ואחרי אכלם קמו ללכת ויהי בחפזם החליפו שמלותם וראובן לקח מלבוש העליון של שמעון ושמעון לקח מלבוש ראובן ויפלו משם האנשים וילכו לביתם ויהי בהיות ראובן בקרב ביתו הכיר שאינו שלו כי אם של שמעון וידע ראובן כי נתחלף שלו בשל שמעון אז קרא למשרתו ומסרו לידו וכה אמר לו קח את המלבוש הזה והב אותו לשמעון ותקח מידו מלבוש שלי ומדי עוברו המשרת בשוק והמלבוש בידו פגעו בו בני בליעל מבני החיל אשר נכתבו לדוגייאות הכוהו פצעוהו ונשאו את רדידו מידו הוא המלבוש של שמעון ואין מידם מציל והמשרת שב אל ביתו ריקם ויספר לאדונו את אשר קרהו ואח"כ בא שמעון לשאול הגיע מאת ראובן מלבושו וראובן מראהו אבוד באומרו אני כבר שלחתיך אליך ואך טרף טורף ומזלך גרם ועתה השב מלבוש שלי אשר בידך ושמעון טוענו כי כל עוד שלא בא לידו מלבוש שלו עדיין ברשותיה דראובן עומד ופסידא עליה דידיה רמיא ומלבושך אשר בידו לי הוא עד אשר תמסור לי מלבושי ויקריבו את משפטם לפני המורים בקסת שואלין ודורשין את דבר המשפט הדין עם מי על פי התורה ושכמ"ה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ששאל ת"ה ששמעון טוען שכיון שלא הגיע מלבושו לידו חייב ראובן באחריותו וראובן טוען שכיון ששלח אותו על ידי משרתו ואנסו אותו מידו מזלו גרם ותרי הוא פטור לשלמו ואם כן חייב שמעון ליתן לראובן מלבושו שבידו ובהיות שנראה שהדבר הזה דומה לפקדון גזרנו אומר לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להוציא לאור משפט והואיל שהדבר אינו כל כך ברור אם הוא כפקדון או לא נשאל מבעל הנסתרות שיצילינו משגיאות ויראנו בתורתו נפלאות אכי"ר:
איתא בפ' גט דף י"ד איתמר הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר ושמואל אמר מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור חוזר לימא בהא קמיפלגי דמר סבר הולך כזכי דמי ומר סבר הולך לאו כזכי דמי לא דכולי עלמא הולך כזכי דחי והכא בהא קמיפלגי מר סבר לא אמרינן מיגו ומר סבר אמרינן מיגו תניא כוותיה דרב הולך מנה לפלוני שאני חייב לו חן לו מנה לפלוני שאני חייב לו הולך מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר פקדון לימא ליה אין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר אמר ר' זירא כשהוחזק כפרן ע"כ:
ופירש"י חייבי המשלח הזה: באחריותו אם אנסו מידו של שליח זה: ואם בא לחזור. ולומר החזירה לי שמא יאנסו ממך בדרך אינו חוזר: רב סבר הולך כזכי דמי. הילכך אינו חוזר ומיהו חייב באחריותו שהמלוה לא ציוהו למוסרם לזה: ה"ג דכ"ע הולך כזכי דמי כלומר בעלמא הולך כזכי דמי ואם היו במתנה דליכא אחריות מודה שמואל דאינו חוזר: שמואל סבר אמרינן מיגו. מתוך שהוא חייב באחריותו אם בא לחזור חוזר: הולך תן. כלומר אחד מכל לשונות הללו: לימא ליה. האי משלח: אין רצונו. של מפקיד שיהא פקדונו ביד אחר: דהכי קיימא לן לקמן בפ' שלישי (דף כ"ט) וכיון דאין רצונו אשתכח דחוב הוא לו ואין חבין לו לאדם אלא בפניו ואמאי אינו חוזר האי לאו זכי הוא. כשהוחזק משלח זה. כפרן בפקדון דאנן סהדי דניחא לוה לבעליו שיצא מתחת ידו עכ"ל:
הרי לנו מזאת הסוגיא של גמרא שלדברי הכל אם אדם שלח החוב או הפקדון שיש בידו על ידי שליח חייב המשלח באחריות החוב או הפקדון אם יאנסו אותו מיד שליח זה כל זמן שלא הגיע לידו כיון שלא ציוהו המלוה או בעל הפקדון למוסרם לזה ולא פליגי רב ושמואל אלא אם יכול לחזור וליטול מן השליח דלרב אינו חוזר ושמואל סבר מתוך שחיוב באחריותו אם בא לחזור חוזר:
וכן כתב הרמב"ם בה' מלוה ולוה פרק ששה עשר ה' ב' וז"ל היה ראובן חייב לשמעון מנה ואמר ללוי הולך לשמעון מנה זה שאני חייב לו אם בא לחזור אינו חוזר והוא חייב באחריותו עד שיגיע המנה לידו וכו': ובה' שכירות פרק ראשון ה' ו' כתב היה בידו פקדון ושלחו ביד אחר לבעליו הואיל והשומר הראשון חייב באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים אם בא לחזור ולהחזיר הפקדון מיד השומר השני מחזיר ואם הוחזק השומר הראשון כפרן אינו יכול להחזיר הפקדון מיד השומר השני אף על פי שעדיין הפקדון באחריות של ראשון ע"כ:
והרב המגיד כתב היה בידו פקדון ושלחו ביד אחר וכו'. מפורש סוף פרק קמא דגיטין ברייתא ומה שכתב הואיל ושומר הראשון חיוב באחריותו וכו'. כבר נזכר טעם זה בגמרא ונפקא מינה שאם היו הבעלים רגילים להפקיד אצל האחר שמסר לו זה שאין הנפקד הראשון יכול לחזור בו שהרי כבר נפטר מאחריות כמו שנתבאר למעלה בדין שומר שמסר לשומר וכן כתבו ז"ל ע"כ:
הרי למדת שהרמב"ם פסק שבין במלוה בין בפקדון אם נתן לו ביד אחר להוליך אותו למלוה או למפקיד חייב באחריותו עד שיגיע ליד המלוה או המפקיד ולא חילק אלא לענין החזרה שבמלוה אם בא לחזור אינו חוזר אבל בפקדון מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור יחזור אלא אם כן הוחזק הנפקד כפרן דאז הוא זכות למפקיד שתנא מתחת ידו:
והטור בפי' רצ"ג ס' ה' פסק כן וז"ל שלח לו פקדונו על ידי אחר בין שאמר לו הולך לו אותן לו פקדונו חייב באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים כיון שבעל הפקדון לא עשאו שליח להביאו לו לפיכך אם בא לחזור וליטול מיד השליח רשאי בד"א שלא הוחזק הנפקד כפרן אבל הוחזק כפרן זכה השליח מיד בשביל המפקיד ואין הנפקד יכול לחזור וליטלו מידו ומכל מקום חייב באחריותו עכ"ל:
ומר"ן כתב שלח לו על פקדונו ידי אחר וכו'. בספ"ק דגיטין (דף י"ד) תניא הולך מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי תן מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר פקדון לימא ליה משלח אין רצונו של מפקיד שיהא פקדונו ביד אחר אמר רבי זירא בשהוחזק משלח כפרן דאנן סהדי דניחא ליה לבעליו שיבא מתחת ידו וכתב הר"ן והוא הדין נמי דאפילו לא הוחזק כפרן אלא שהיה רגיל בעל הפקדון להפקיד לזה שהופקד אבלו עתה באחרונה וכך נמי אי שדר ליה פלניא גבריא מהימנא הוא אע"ג דלא פטרינן אינו יכול לחזור בו וחייב באחריותו ע"כ: וכן פסק בשלחנו הטהור בסי' הנז' ויען שהוא מלה במלה כמו שכתב בבית יוסף לא העתקתיו שהוא ללא צורך:
הנה למדנו מכל מה שכתבנו שכל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה כלם כאחד פסקו שמי שיש בידו מלוה או פקדון ושלחו ביד אחר בין אמר לו הולך לו או תן לו פקדונו חייב המשלח באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים כיון שבעל הפקדון לא ציוהו למוסרם לזה ואין חולק טל זה לפי שאפילו שמואל דפליג על רב לא פליג אלא לענין חזרה שאם בא לחזור חוזר והראיה שמהטעם שאמר מתוך שהוא חייב באחריותו אם בא לחזור חוזר נראה בהדיא שמודה שמואל שהוא חייב באחריותו:
והשתא הואיל שעדיין לא ידענו אם נדון לראובן ושמעון שבנושא שאלתינו כשומרי פקדון או לא לכן קודם שנוכל להשיב ולתרץ את הספק שנסתפק ה"ה אנו צריכים להגיע ולפרש דיני השומרים אימתי נקרא שומר וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
כתב הרמב"ם בפ' ב' מה' שכירות ה' ח' כדרך שתקנו חכמים משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים האומר לחברו שמור לי זה ואחר לו הנח לפני הרי זה שומר חנם אמר הנח לפניך או הנח סתם או שאמר הרי הבית לפניך אינו לא שומר חנם ולא שומר שכר ואינו חיוב שבועה כלל אבל מחרים על מי שלקח הפקדון שלו ולא יחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה וכו':
והרב המגיד כתב כדרך שתקנו משיכה וכו'. מימרא דר' אלעזר בהשואל ותניא כוותיה. ופירושו שאם היה משאיל חפץ לחבירו כיון שמשך השואל החפץ אין המשאיל יכול לחזור בו. וכן בנושא שכר. וכן שמתחייב השומר משעת משיכה ולא קודם: האוחר לחבירו משנה פר' השוכר את האומנים. וכתב הרשב"א ז"ל ואם תאמר ובמאי מתחייב והא אמרינן כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים. יראה לי דהניח לפניו בסימטא ובתוך ארבע אמותיו ואי נמי בבהמה ובשאמר לו הכישה במקל והיא תבא וכדאמרינן לקמן בפ' השואל הכישה במקל והיא תבא כיון שיצא מרשות משאיל ומתה חייב עכ"ל: ופירוש' כ"ש אם היה זה ברשות השומר שמתחייב בכך: אמר לו וכו' הנח לפניך. מימרא דרב הונא שם בהשוכר. הנח סתם. בעיא דלא אפשיטא. וכתבו ז"ל המוציא מחבירו עליו הראיה ואפילו שומר חנם לא הוי וכן בהלכות ודון הרי הבית לפניך בהזהב: אבל מחרים וכו'. כל מקום שתראה בדברי רבינו חרם בדיני ממון הוא מתקנת הגאונים ז"ל שתקנו חרם סתם בדברים רבים ולא נזכר כלל בגמרא ע"כ: והטור כתב בסי' רצ"א ס' ב' וז"ל שומר חנם הוא שהפקיד אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והוא מקבל עליו לשומרו או אפילו אינו מקבל עליו לשומרו אלא אמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אמר לו הנח לפניך או הנח סתם אפי' שומר חנם לא הוי ואינו חייב שבועה כלל וכתב הרמב"ם ז"ל אבל מחרים על מי שלקח פקדון שלו ואינו מחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
וכן פסק מר"ן בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס' ב' וז"ל שומר חנם הוא שהפקיד אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והוא קבל עליו לשומרו ואפי' לא קבל בפירוש אלא שאמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אמר לו הנח לפניך או סתם (או שאמר לו הרי הבית לפניך) (רמב"ם פ' ב' מה' שכירות וטור) אפי' שומר חנם לא הוי ואינו חייב שבועה כלל אבל מחרי' על מי שלקח פקדון שלו ולא יחזירנו ע"כ:
נמצאת למד מכל הני רבוותא עמודי ההוראה אשר עליהם כל בית ישראל סומכים כלם כאחד עונים ואומרים דאם קבל עליו בפירוש לשומרו או לפחות שיאמר הנח לפני הרי הוא שומר חנם אבל אם לא אמר אפילו זאת לא הוי לא שומר שכר ולא שוחר חנם ואפילו אמר לו הנח לפניך או הנח סתם וכל זה מהגמ' כמו שכתב הרב המגיד לבד החרם שכתב רבינו שהוא מתקנת הגאונים:
ואחרי הודיע אלדים אותנו כל זאת נבא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה אם הדין עם ראובן שכיון ששלח מלבוש של שמעון על ידו משרתו ובאו בני בליעל מבני החיל ושללו אותו מידו ואין מידם מציל מזלו של שמעון גרם וראובן פטור לשלם ושמעון חייב להחזיר לו מלבושו או דילמא הדין עם שמעון שטוען שכל עוד שלא בא לידו מלבושו עדין ברשותיה דראובן עומד ופס דא עליה דידיה רמיא ובשביל זה אין שמעון רוצה להחזיר לו מלבושו עד שימסור לו מלבושו לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו מהגמ' ומהפוסקים כלם כאחד אומרים דאם לא קבל בפירוש לשמור או שלא אמר הנח לפני לא הוי שומר שכר ולא שומר חנם ואינו חויב שבועה כלל אם כן בנ"ד שהדבר אירע שבלא ידיעה החליפו מלבושיהם ולקחו כל אחד מלבוש של חבירו והלכו כל אחד לביתו ותכף ומיד כשהיה ראובן בביתו והכיר שאינו שלו קרא למשרתו ומסרו בידו להוליך אותו אל שמעון ולהחזיר מלבושו אשר בידו מוכח בהדיא שלא קבלו עליהם לשומרם לפי שכל אחד חשב שמלבושו נטל ולא של חבירו ואין לומד שאחר שהכירו בו קבלו עליהם לשמור כל אחד מלבוש של חבירו יען שמדברי השאלה שאמר שמיד כשהכיר שאינו מלבוש שלו קרא למשרתו להוליך אותו אל שמעון ולהביא מלבושו שבידו נראה בהדיא שהוא אינו רוצה לשמור מלבוש של שמעון וגם שמעון אינו רוצה לשמור מלבושו של ראובן כיון שבא מיד לתבוע מלבושו והואיל שהוכחנו בראיות ברורות שבנ"ד אינם נקראים שומרים להתחייב באחריות אם כן הדין עם ראובן דכיון ששלח את המלבוש ביד משרתו ושללו אותו בני בליעל מבני החיל ההפסד לשמעון לפי שראובן לא הוי שומר שכר ולא שומר חנם כמו שאמרנו ומזלו של שמעון גר' וצריך להחזיר מלבוש של ראובן דכל מה שכתבנו לעיל מאותן דינים שאומרים דמי ששלח לחבירו פקדון שבידו על ידי אחר שהוא חייב באחריותו עד שיגיע ליד בטל הפקדון התם מיירי שהנפקד הוי או שומר שכר או שומר חנם אמנם בנ"ד שלא כקרא שומר כלל כמו שהוכחנו אינו מתחייב באחריותו:
ואם עדין תקשה לן דכיון שמלבוש של ראובן ביד שמעון והוא יש בידו מלבוש של שמעון ודאי שירצה ראובן שישמור שמעון מלבושו כל זמן שלא הגיע לידו אם כן מן הדין הוא שגם ראובן הוא חיוב לשמור מלבוש של שמעון ולכן הם שומרים זה על זה וחייבים באחריות לזה נשיב ונאמר דגם זה לא קשיא לן לפי שאם אחר שהכירו שאינו מלבוש שלהם אלא מלבוש של חבירו היו משהין אותו אבלם היה קושיא חזקה ובריא כאולם דאגלאי מלתא שכל אחד ואחד רוצה לשמור מלבוש של חבירו ואו היו חייבים כל אחד ואחד באחריות מלבוש של חבירו כל זמן שלא הגיע לידו כדין שומרי פקדון אמנם עתה שמדברי השאלה נראה בהדיא שכיון שהכיר שאינו שלו תכף ומיד קרא למשרתו ומסרו בידו להוליך אותו אל שמעון מוכח בהדיא שאינו רוצה לשמור מלבוש של שמעון וגם אינו רוצה שישמור שמעון מלבוש שלו:
זאת ועוד אחרת שאפילו נאמר שבנ"ד דין שומרים עליהם אפילו הכי הואיל שבאו בני בליעל מבני החיל והכוהו ופצעוהו למשרת ונטלו מידו המלבוש של שמעון ואין מידם מציל ראובן פטור לשלם שהרי לא פשע ראובן במה שמסר מלבוש של שמעון ביד משרתו להוליך אותו אל שמעון מדין שומר שמסר לשומר שהוא חייב הואיל שהוא מבני ביתו וגם לזאת אל יחסר לנו ראיה ברורה:
כתב הרמב"ם בה שאלה ופקדון פרק ד' ה' ח' וז"ל כל המפקיד אבל בעל הבית בין כלים בין מטות על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הגדולים הוא מפקיד אבל אם מסרן לבניו ובני ביתו הקטנים או לעבדיו בין גדולים בין קטנים או לאחד מקרוביו שאינם שרוים עמו בבית ואין סומכין על שלחנו ואין צריך לומר אם מסרן לאחר הרי זה פושע וחייב לשלם אלא אם כן הביא השומר השני ראיה שלא פשע כמו שבארנו מעשה באחד שהפקיד מעות אצל חבירו ונתנם השומר לאמו והחביאה אותן ולא טמנ' אותן ונגנבו ואמרו חכמים אין השומר חייב לשלם מפני שנתנם לאמו שכל המפקיד על דעת בניו ובני ביתו הוא מפקיד ואע"פי שלא אמר לה פקדון הם יש לו לטעון כל שכן שהיא נזהרת בהן אם היתה סבורה שהן שלו וכן אין אמו חייב לשלם שהרי לא אמר לה שהן פקדון ואמרו חכמים ישבע השומר שאותן המעות עצמן הם שנתנן לאמו ותשבע האם שהחביאה אותן ונגנבו ויפטר' שניהם וכן כל כיוצא בהן מכאן אתה למד שהשומר שמסר הפקדון לאשתו ובני ביתו והודיען שהוא פקדון ולא שמרו כדרך השומרים שהן חייבים לשלם לבעל הפקדון ובעל הבית פטור שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד וכו':
והרב המגיד כתב כל המפקיד אצל בעל הבית בין כלים וכו' מימרא פרק המפקיד אחר רבא כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ולאו דוקא אשתו ובניו דהוא הדין לשאר קרוביו הסמוכים על שלחנו כמו שמתבאר במעשה הסמוך לזה שאמו של נפקד בכלל זה וסובר רבינו שסמוכה על שלחן הבן או שרויה עמו בבית שאל"כ אין דעת המפקיד להפקיד על דעתה וזה פשוט: אבל אם מסרן וכו' במשנה והעבד סובר רבינו שאינו בכלל והטעם שאין אדם מוסר את שלו לעבדיו וח"ש כגון שביארנו הוא פ' א' מה' שכירות: ואמרו חכמים ישבע וכו'. השומר וכו'. גם זה שם וכתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל דמשום דזוזי לאו דבר מסוים והאם לא היתה יודעת אם המעות שנתן לה בנה היו מטות הפקדון לפיכך נשבע הבן שהם הם אבל בדבר מסוים כגון כלי או כסות או כיוצא בזה נשבע שני ולא ראשון: מכאן אתה למד וכו' ראיית הרב ז"ל היא ממה שאמרו באותו מעשה שפטרו את האם מפני שלא הודיעה הבן שהם פקדון הא אם הודיעה היו מחייבין אותה והוא היה פטור וז"ל הגמ' ונימא ליה לאימיה שלים אמרה לאו אמר לי דלאו דידיה נינהו דאקברינהו ע"כ: וזה מבואר ועוד כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל שאפי' אין להם לשלם שהשומר פטור וכן עקר וגם זה בכלל דברי רבינו עכ"ל:
הרי לך בהדיא ממה שכתב רבינו שהגם ששומר שמסר לשומר אחר חייב השומר הראשון לשלם אם נאנס הפקדון מיד שומר שני אפילו הכי אם מסרו לאשתו או לבניו ולבני ביתו הגדולים פטור לשלם לפי שכל המפקיד טל דעת אשתו ובניו ובני ביתו הוא מפקיד וכל זה הוא מהגמ' כמו שכתב הר' המגיד:
והטור כתב בסי' רצ"א ס' כ"ג נתן המעות או הפקדון בידו והוא נתן ביד בניו או בנותיו הגחלים או ליד אשתו ושמרו כראוי ונאבד או נגנב פטור שלא פשע במה שנתן לידם שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ואם לא שמרו כראוי ונאבד או נגנב כתב הרמב"ם שאם הודיעם שהוא פקדון דפטור ודינו של המפקיד עמהם ואם אין להם לשלם הוא מפסיד וא"א כתב שאם פשעו ונאבדו שהוא חייב לשלם דאי לא תימא הכי כל פקדון המופקד ביד אדם יאכלו אשתו ובניו ויפטר וכו':
ומר"ן כתב בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס' כ"א וז"ל כל המפקיד אבל בעל הבית בין כלים בין מעות על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הגדולים הוא מפקיד אבל אם מסר לבניו ובני ביתו הקטנים או לעבדיו בין גדולים בין קטנים או לאחד מקרוביו שאינם שרוים עמו בבית ואין סומכין על שלחיו ואין צריך לומר אם מסרם לאחר הרי זה פושע וחייב לשלם אלא אם כן הביא השומר השני ראיה שלא פשע וכו:
למדנו מכל זה שכתבנו מכל הני רבוותא עמודי ההוראה דאם מסר השומר הפקדון שבידו לאשתו ולבניו ולבני ביתו הגדולים לא פשע ופטור לשלם לפי שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו וכו' הוא מפקיד ואם כן בנ"ד שמסר ראובן המלבוש של שמעון ביד משרתו שהוא מבני ביתו להוליך אותו אליו אפ לו והיה שומר לא פשט בזה וכל שכן הוא דאם מסרו בידו לשומרו לא פשע דעל דעת כן הוא מפקיד כל שכן בנ"ד דלא פשע ראובן דהא לא מסרו בידו אלא כדי להוליך אותו מיד לשמעון והואיל שאירע המאורע הרע הזה שבאו בני כליל מבני החיל והכוהו ופצעוהו ושללו אותו מידו ואין מידם מציל דודאי ראובן פטור לשלם שאפילו והיה ראובן שומר שכר דאז הוא חייב בגנבה ואבדה בכ"ד הוא פטור שזה הוא אונס גמור כיון שאומר שאין מידם מציל ואם כן חייב שמעון ליתן לראובן מלבושו שבידו:
ואחר שכתבנו כל זה זה מצאנו שכתב הרמב"ם בפ' שלישי מה' שאלה ופקדון הפך ממה שאמרנו וז"ל השואל את הפרה מחבירו ושלחה לו המשאיל ביד בנו או ביד עבדו או ביד שלוחו אפילו שלחה לו ביד בנו או ביד עבדו או ביד שלוחו של שואל ומתה קודם שתכנס לרשות השואל הרי זה פטור וכו': ובה' ב' כתב וכן בשעה שמחזירה השואל לבעלים אם שלחה ביד אחד מאלו ומתה קודם שתגיע לרשות המשאיל הרי זה חייב שעדין הוא באחריות השואל ואם שלחה מדעת המשאיל על ידם ומתה פטור וכו'. במה דברים אמורים כשהחזירה בתוך ימי שאלתה אבל אם החזירה אחר ימי שאלתה הרי זה פטור אם מחה בדר' שאחר ימי שאלתה יצאת מדין שאולה והרי היא כשומר שכר וכו':
ומר"ן בסי' ש"מ ס' י"א כתב וכן בחזרה אם החזירה השואל על ידי אחד מאלו ומתה חייב וכו' בפרק השואל במשנה שכתבתי למעלה מסיים וכן בשעה שהוא מחזירה ופרש"י וכן בשעה שמחזירה אם שלח השואל ביד עבדו או בנו או שלוחו וכו' לא יצא מרשותו של שואל עד שתבא ליד משאיל ואם מתה בדרך חייב: וכן פסק בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס' ח' יעיין שם:
ועתה נראת מכאן בהדיא דאע"ג שכל המפקיד טל דעת אשתו ובניו ובני ביתו הוא מפקיד היא דוקא שנתנו בידו לשומרו שעל דעת זה הוא מפקידו אצלו אבל אם שלחו ביד בנו או ביד עבדו העברי עדין הוא ברשותו וחייב באחריותו כל זמן שלא הגיע לרשותו ואם כן נראה לכאורה שסותר כל הבנין שבנינו ואמרנו דהשתא אם מסרו בידו לשומרו לא פשע ופטור לשלם כל שכן בנ"ד דלא מסרו ביד משרתו אלא כדי להוליך אותו אליו שפטור לשלם וזה אינו דכבר הראנו הדין שכתב רבינו בפ' ד' דכל המפקיר על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הוא מפקיד ובפרק ג' כתב דאם בשעה שמחזירה השואל לבעלים שלחה על ידי אחד מאלו עדין הוא חייב באחריות דמוכרח הדבר לומר דיש חילוק בין אם מסרו בידם לשומרו למשלחו בידם דאם מסרו בידם לשומרו אם שמרו כראוי פטור הנפקד ואם לא שמרו כראוי והודיעם שהוא פקדון אפילו הכי פטור הנפקד ודינו של המפקיד טמהם אבל אם שלחו בידם לבעלים חייב הוא באחריותו כל זמן שלא הגיע לידם ונראה לי הטעם מזה החילוק שלענין השמירה לא פשע במה שמסרם ביד אחד מאלו דטל דעת כן הוא מפקיד אצלו אבל במה שמשלח אותו ביד אחד מאלו לא נתחייב באחריותו בשביל שמשלחו בידם דאפילו היה מחזירו הוא בעצמו הוא חייב באחריותו בעבור שכל זמן שלא הגיע לידו עדין הוא ברשותו של נפקד ואם כן בנ"ד ששלח ראובן מלבוש של שמעון ביד משרתו ולקחו אותו ממנו נראה שחייב ראובן באחריותו כיון שלא הגיע לידו כמו שטען שמעון:
אמנם אחר העיון רב וחיפוש אחר חיפוש נראה לנו לע"ד דבנ"ד כיון שאירע הדבר הרע הזה שבאו בני בליעל מבני החיל והכוהו ופצעוהו ולקחו אותו מידו ואין מידם מציל דזה אונס גמור ראובן פטור לשלם דמה שאמרו שחייב באחריותו כל זמן שלא הגיע לידו הוא החיוב שנתחייב בו מן התורה אם הוא שואל חיוב אפילו באונסים ואם שומר שכר הוא חייב בגנבה ואבדה ואם שומר חנם חייב בפשיעה אבל יותר מחיובו לא והראיה מסיפא דדינא שכתבנו לעיל במה דברים אמורים כשהחזירה בתוך ימי שאלתא אבל אם החזירה אחר ימי שאלתה הרי זה פטור אם מתה בדרך שאחר ימי שאלתה יצאת מדין שאולה והרי הוא כשומר שכר דנראה מכאן דאז אינו חייב אלא בגנבה ואבידה כדין שומר שכר ואם כן בנ"ד אפילו יהיה שומר שכר הרי הוא פטור לשלם דמה שאירע הוא אונס גמור ושומר שכר פטור:
ואם תימצי לומר דכל זה ניחא אם הדבר ידוע בראיה ברורה דכך אירע כמו שאמר המשרת דאז פטור ראובן אמנם אם אין הדבר ידוע כגון שהמשרת אין יכול להביא ראיה לדבריו חויב ראובן לשלם כמו שאמרנו לזה נשיב ונאמר שמדברי השאלה נראה בפירוש שהדבר ידוע ומפורסם שכך היה הואיל שלא טען שמעון נגד ראובן אלא שכיון שלא בא לידו מלבוש שלו עדין ברשותיה דראובן עומד והפסידא עליה דידיה רמיא ואי איתא שאין הדבר ידוע אם אירע כך עדיפא מינה הוה ליה לטעון שיביא המשרת ראיה שכך היה דאז הוא פטור והואיל שאין יכול להביא ראיה חייב הוא לשלם לו מלבושו אלא ודאי כיון שלא טען כזאת נראה בהדיא שהדבר היה מפורסם ולא מצא טענה אחרת לטעון אלא טענה זאת לפי שהוא סובר שאחריות כל דבר עליו ואם כן ראובן פטור לשלם כיון שבאונס נאבד:
העולה לנו מכל האמור דעל כל פנים ראובן פטור לשלם מלבוש של שמעון שאם נאמר שראובן לא נקרא שומר יען הראיות מהדינים שכתבנו דלא הוי שומר אלא כשקבל עליו לשומרו ובנ"ד לא נמצא בו שקבל עליו לשומרו אם כן הוא פטור באחריותו הגם שלא הגיע לידו דכבר הוכחנו מהגמ' והפוסקים שלא דברו אלא בשומרים דאם שלח אותו ביד אחר חייבים באחריותו כל זמן שלא הגיע לידו ואם נודה דבנ"ד הוי שומר אפי' ש"ש ראובן פטור לשלם בשביל הראיות שאמרנו מהני רבוותא דהגם שהדין הוא דאם שלחו ביד בניו ובני ביתו חייב באחריותו עד שיגיע ליד בעליו מ"מ כיון שאירע המאורע הרע הזה ששללו אותו מידו והכוהו אותו ואין מידם מציל שזה נקרא אונס גמור והדבר ידוע ומפורסם שכך היה כמו שנראה מהשאלה אם כן ראובן פטור לשלם ושמעון חייב להחזיר מלבוש של ראובן הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר למטה אפרים הושע בן נון לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: