שאלה נט יהודה אפוטרופוס של יתומים הוציא שטר שאינו מקויים מנכסי יתומים על שמעון אבל כבר עבר זמן הפירעון מכמה שנים ושמעון טוען פרעתיו כלו שהדין עם שמעון שישבע היסת שכדבריו כן הוא אלא דשמעון טוען שאינו רוצה לישבע עד שיניח אפוטרופוס השטר ביד בית דין כדי שיקרעוהו אחר כך ואפוטרופוס טוען שהוא אינו רוצה להוציא את השטר מידו שמא יוכל לקיימו אחר כך אלא שעתה ישבע שמעון לפטור עצמו לשעה מיבעיא לן השתא הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפרק שני דכתובות דף י"ח ע"ב תנו רבנן אין נאמנים לפוסלו דברי רבי מאיר וחכמים אומרים נאמנים בשלמא לרבנן כי טעמייהו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר אלא לר"מ מאי טעמיה בשלמא פסולי עדות מלוה גופיה מעיקרא מידק דייק ומחתם קטנים נמי כדרבי שמעון בן לקיש דאמר ריש לקיש חזקה אין העדים חותמין על השטר אלא אם כן נעשה בגדול אלא אנוסין מ"ט אמר רב חסדא קסבר רבי מאיר עדים שאמרו להם חיתמו שקר ואל תהרגו יהרגו ואל יחתמו שקר אמר ליה רבא השתא אילו אתו לקמן לאמלוכי אמרינן להוזילו חתומו ולא תתקטלון דאמר מראין לך דבר שעומד בפני פקוח נפש אלא עבודת אלילים וגלוי עריות ושפיכות דמים בלבד השתא דחתמו אמרינן להו אמאי חתמיתו אלא טעמא דרבי מאיר כדרב הונא אמר רב דאמר רב הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו גופא אמר רב הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו אמר ליה רב נחמן גנובא גנובי למה לך אי סבירא לך כרבי מאיר אימא הלכה כרבי מאיר אמר ליה ומר היכי סבירא ליה אמר ליה כי אתו לקמן לדינא אמרינן  להו זילו קיימו שטרייכו וחותו לדינא אמר רב יהודה אמר רב האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן דקאמר מאן אילימא דקאמר לוה פשיטא כל כמיניה ואלא דקאמר מלוה תבא עליו ברכה ואלא דקאמרי עדים אי דכתב ידם יוצא ממקום אחר פשיטא דלא מהימני ואי דאין כתב ידם יוצא ממקום אחר אמאי לא מהימני אמר רבא לעולם דקאמר לוה וכדרב הונא דאמר רב הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו און צריך לקיימו עכל"ה:
ופרש"י אין נאמנין לפוסלו ארישא דמתניתין פליג העדים שאמרו כתב ידינו הוא אבל אנוסים היינו וכו': הפה שאסר וכיון דמחמת נפשות קאמרי נאנסנו לא משוו נפשייהו רשעים ופסולי עדות דקאמרי היינו טעמא דלאו בעדותן משוו נפשייהו רשעים אלא דאמרי קרובים או עבדים היינו ועכשיו אנו משוחררים. בשלמא פסולי עדות או קטנים כיון דמודים הם שהשטר בדין נכתב שההלוואה או המקח אמת אבל אנחנו לא היינו ראויים והויא לה כמלוה על פה או אי מכירה היא לא נקנית הקרקע בשטר זה אמר רבי מאיר דלא מהימני דאם כן מלוה לא שדי זוזי בכדי וכי מחתים עדים על שטרו מידק דייק שיהו כשרים: אלא כן נעשה בגדול. כל מעשה השטר בגדולים הלוקח והמוכר וגבי עדים נמי אמרינן חזקה אין הלוקח מחתים בו קטנים: אלא אנוסים  מאי טעמא. לא נימא הפה שאסר הוא שהתיר יהרגו ואל יחתמו שקר הילכך כי אמרי נמי אנוסים היינו מחמת נפשות משוו נפשייהו רשעים: מודה בשטר שכתבו לוה שהודה בשטר שכתבו ועל פיו נחתמו העדים: אין המלוה צריך לקיימו בעדים החתומים בו שאין הלוה שוב נאמן לומר פרעתיו ולא אמרינן בהאי הפה שאסר הוא שהתיר דמכיון שאמר כשר היה הרי הוחזק השטר וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד המלוה הוא ורבי מאיר נמי דקאמר אין נאמנים לפוסלו כמודה לוה שכתבו קאמר וקסבר לא צריכינן תו לעדים ולאו אפומייהו מקיים שטרא: גנבא מתגנב אתה לומר דבריך בלשון שלא נחלקו בו היחיד והמרובים כדי שלא יבטלו את דבריך דאמרת כיחידאה: אי סבירא לך כרבי מאיר אימא הלכה כרבי מאיר. ולא תנקוט לה כמילתא באנפי נפשה ומר היכי סבירא ליה. במודה בשטר שכתבו. כי אתו לקמן מלוין מביאין שטרות: קיימו שטרייכו. כך אני רגיל לומר למלוים המביאים שטרותיהם לפני ואין עידיהם עמהם אני אומר להם לכו ובקשו עדיכם וקיימוהו דאי לאו הכי אף על גב דמודה לוה שכתבו מצי למימר פרעתיו: שטר אמנה. לא לוה כלום אלא כתבו ומסרו למלוה שאם יצטרך ללוות. ילוה והאמינו שלא יתבענו אלא אם כן מלווהו: כל כמיניה והלא עדים חתומים בו פשיטא דיתקיים בחותמיו: כדרב הונא. ואשמעינן רב יהודה נמי הכי דלוה שאמר כתבתיו ומסרתיו לו אבל שטר אמנה הוא אין צריך המלוה לחזר ולהביא להעיד על החתימה דאין נאמן לוה לפוסלו דלא עביד איניש דכתב ומסר בלא הלוואה: ע"כ לשון רש"י ז"ל:
וכן פסק הרי"ף בריש בבא מציעא דאיתא התם מחלוקת רבי ורבן שמעון בן גמליאל דרבי סבר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ורבן שמעון בן גמליאל סבר אין צריך לקיימו ופסק כרבי עד כאן:
וכן כתב הרמב"ם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פרק  י"ד הלכה ה' ז"ל הוציא עליו שטר חוב שאינו יכול לקיימו ואמר הלוה אמת שאני כתבתי שטר זה אבל פרעתיו או אמנה הוא או כתבתי ללות ועדין לא לויתי וכל כיוצא בזה הואיל ואם רצה אמר לא היו דברים מעולם והרי מפיו נתקיים הרי זה נאמן וישבע היסת ויפטר ואם קיימו הלוה אחר כך בבית דין הרי היא כשאר השטרות ע"כ. וכתב הרב המגיד ז"ל מחלוקת תנאים ואמוראים בהרבה מקומות ומהם פרק מי שמת ושם פסקו רוב המפרשים ז"ל כמאן דאמר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו וכדברי רבינו וכן דעת הרמב"ן ז"ל והרש"בא וכן דעת ההלכות ע"כ לשון הרב המגיד ז"ל:
והרא"ש ז"ל גם הוא פסק כן בפסקיו בפרק שנים אוחזין גם רבינו יעקב בעל הטורים כן פסק בטור חושן משפט סימן מ"ו ופ"ב ז"ל מלוה שהוציא שטר שאינו מקויים ואינו מוצא עדים לקיימו והלוה מודה שכתבו אלא שטוען פרעתי נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואפילו אם כתבו בו נאמנות אינו מועיל לו כלום והוא הדין נמי לכל מה שיטעון בו דבר שמבטל השטר כגון אמנה או כתבתי ללות ולא לויתי או על תנאי בעשה ולא נתקיים נאמן דהאי שטרא חספא בעלמ' הוא אמאי קא סמכת אלוה ואיהו מבטל ליה. כתב הרמב"ם ואם אחר כך מצא המלוה עדים לקיים השטר בבית דין הרי הוא כשאר השטרות וגובה בו ע"כ:
גם הרב בית יוסף ז"ל פסק כן ובשולחנו הטהור בשני הסימנים הנזכרים:
גם יש לחקור אם כתוב בשטר נאמנות אם נאמן הלוה לומר פרעתי דבר זה הוא מחלוקת בין בעל העיטור ובעל התרומות זכרונם לברכה כמו שכתב הטור בסימן מ"ו ז"ל וכתב בעל העיטור דוקא כשאין בו נאמנות אבל אם יש בו נאמנות לאו כל כמיניה ובעל התרומות כתב דאפילו אם יש בו נאמנות נאמן משום מגו והכי נמי מסתברא לכן תקנו חכמים לקיימו ושוב אין הלוה יכול לומר שום דבר ע"כ והרב בית יוסף ז"ל נתן טעם לשתי הסברות ז"ל וכתב בעל העיטור דוקא כשאין בו נאמנות כלומר שאם יש בו נאמנות אין הלוה יכול לומר אמנה הוא או פרוע הוא שהרי האמין את המלוה עליו ואף על גב דאיכא מגו כיון שבטענה שטוען אינו נאמן הוה ליה כאילו יש עדים שמעידים כדברי המלוה ומגו במקום עדים לא אמרינן ובעל התרומות סובר דכיון דהוה מצי למיטען מזויף הוא והיה נאמן השתא נמי מהימן דלאו מגו במקום עדים הוא דלא אלים נאמנות כעדים ע"כ:
העולה לנו מכל מה שכתבנו שסברת כל הפוסקים שקדמנו דלוה שמודה בשטר שכתבו ואמר פרעתי הרי זה לאמן וישבע היסת ויפטר ואין המלוה צריך להחזיר השטר כדי  שיקרעוהו אלא מעכבו אצלו אולי ימצא לקיימו אחר כך ואם יקיימו גובה בו. זולת הרב בעל בית חדש ז"ל שכתב שאין המלוה יכול להחזיק בשטר אחר שנשבע הלוה מפני חשש שבועה לבטלה למפרע. ודבר ידוע ומפורסם כפי תורתינו הקדושה שאחרי  רבים להטות:
ומעתה נבוא להשיב לשואלינו דבר על הענין שנשאלנו עליו והוא שיהודה אפוטרופוס של יתומים הוציא שטר חוב שאינו מקויים מנכסי יתומים על שמעון וכו' ושמעון טוען פרעתי שהדין נותן שישבע שמעון היסת שכן הוא אלא ששמעון אינו רוצה לישבע עד שיניח האפוטרופוס השטר ביד בית דין כדי שיקרעוהו לאחר שנשבע ויהודה אומר שאינו רוצה להוציא השטר מידו אולי יכול לקיימו וכו' נראה לנו דבר ברור שהדין עם האפוטרופוס כמו שהוכחנו מכל החכמים השלמים האלו שזכרנו לעיל זולת הרב בעל בית חדש שאפילו מלוה עצמו יכול לעכב השטר בידו אחר שנשבע הלוה אולי ימצא לקיימו כל שכן וקל וחומר שהאפוטרופוס יכול להחזיק בידו שטר של יתומים שהרי מצאנו בהרבה מקומות שיפה כח יתומים כמו שידוע ומפורסם ונראה לנו שדבר זה אין בו ספק:
אבל אכתי פש גבן לחקור ולדרוש על מה שכתב ה"ה בשאלה שכבר עבר זמן הפירעון מכמה שנים ואם כן יש לחוש שמא יש בו צד רמאות כיון שלא תבעו כל זה הזמן שעבר ואם כן בנדון כזה שהשטר ישן נושן היה ראוי לקרוע השטר אחר שנשבע שמעון כדי שלא ימצא מקום לקיימו. לזה נאמר שאין זה כדאי לפסול השטר ולקרעו כמו שכתב הרב בעל דברי ריבות ז"ל בתוך תשובת שאלה סימן ק"ט ז"ל וכי תימא הרי שטר חוב זה ישן נושן שהרי נעשה שנת הרצ"ב ועתה אנו יושבים שנת הש"כ"ג ויש לחוש אם יש בו צד רמאות כיון שלא תבעוהו כל זה הזמן שעבר וכו' יש לומר ושלא בשביל היות השטר ישן הוחזק בו צד רמאות שהרי כתב הטור סימן צ"ח כשהמלוה מוציא שטרות מקויימים כראוי אומרים ללוה שלם אפילו שהא כמה שנים ולא תבעו וכן נראה מלשון הרא"ש שאחר היות השטר ישן אפשר להיות מרומה ואפשר שאינו מרומה ולכן היה חוקר ודורש כמו שכתב וכו ע"כ. ועוד הביא הרב הנ"ל ז"ל ראיה ממה ששנינו רבי יוחנן אומר אפילו נולד הבן אחר מיתת האב הרי זה נשבע ונוטל וודאי שנדון כזה אי אפשר להיות בפחות מי"ד שנה הרי ששטר זה ישן נושן ועם כל זה לא בשביל זה מחזקינן ליה לדין מרומה ועוד שאפילו במלוה עצמו כתב הרא"ש בתשובה על מלוה שעבר עליה כמה שנים והגיע לתכלית העוני ולא הוציא שטר זה השיב מה שרצית לפסול השטר מפני שלא הוציאו בחיי אביהם ועוד מפני שבא לתכלית העוני אין זה טענה לפסול. גם הריב"ש סימן ח"ד כתב שאר טענות צריך שביניהם כגון מה שטוען שמעון איך שתק ראובן מלתבעו כל הזמן הרב טענות של הבל המה ואפס ותהו ואינם כדאי להוסיף בקיום החוב ולא לגרוע עכ"ל א"כ בנדון דידן אם אחר כך יקיימו הרי הוא כשאר השטרות ואף שהוא ישן נושן ודי בזה:
אכתי לא יצאנו ידי חובתינו כראוי שיש לאומר שיאמר שה"ה לא נעלם ממנו שרוב הפוסקי' סוברים שיש לו למלוה לעכב השטר חוב בידו אחר שנשבע הלוה הסת אולי ימצא לקיימו אחר כך אבל כוונת ה"ה הוא לפי סברת הרב בעל בית חדש שסובר שאין המלוה יכול להחזיק בשטרו אתר שנשבע הלוה שנסתפק אם השטר חוב של יתומים מה דינו כפי דעת הרב הנ"ל ז"ל מי נימא דה"ה או דילמא יפה כח יתומי' והאפוטרופוס יהיה לו רשות לעכב בידו השטר. לזה נאמר הן אמת שאין זה במשמע דברי השאלה עם. כל זה נשיב עליה והוא שאם זאת היתה כוונת ה"ה הדבר ברור כשמש שאין הפרש והבדל בין אם השטר של מלוה עצמו או של יתומים לסברת הרב הנ"ל ז"ל דזיל בתר טעמא שבפירוש כתב שהטעם הוא משום חשש שבועה לבטלה למפרע ובוודאי דאין משום יפה כח יתומים נביא לזה לידי חשש שבועה לבטלה למפרע אם כן כפי סברא זו הדין עם שמעון ואינו צריך לישבע עד שיניח האפוטרופוס השטר ביד בית דין כדי שיקרעוהו אחר שישבע כדי שלא ימצא לקיימו אחר כך ותהיה שבועתו לבטלה למפרע. יהיה איך שיהיה אנו לא נזוז אחור דברנו ממה שכתבנו למעלה שבין המלוה עצמו וכל שכן היתומי' יכולים לעכב שטרותיהם בידם אחר שנשבע הלוה ואם יקיימו אחר כך שטרותיהם הרי הם כשאר השטרות וגובים בהם כיון שכן דעת רוב הפוסקים כמו שכתבנו:
קנצי למילין דבנ"ד הדין עם יהודה שאמר שנשבע שמעון הסת כדינו רשאי הוא להחזיק בשטרו ואם אחר כך יקיימו הרי הוא כשאר השטרות ויכול לגבות בו כמו שהוכחנו בבירור שכן הסכמת כל הפוסקים שקדמנו זכרם שאפילו מלוה עצמו יכול לעכב השטר בידו אחר שנשבע הלוה כל שכן בנ"ד שהוא של יתומים כמו שכתבנו ואף שהשטר ישן נושן לא בשביל זה הוא גרוע כמו שביררנו:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
היום יום ב ראש חדש שבט תקס"ג לפ"ק
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט