שאלה עח ראובן הלך לארץ מרחקים וקנה שם איזה סחורה ובחזרתו לשוב לביתו נתלווה עמו גוי אחד. וכל זה ראה וידע שמעון. והנה אחר עבור איזה ימים בא שמעון לעיר ראובן ובקשו ולא מנאו אך הגוי שנתלווה עמו נמצא שם עם סחורתו עגלתו וסוסו של ראובן ויהי כאשר ראה אותו שמעון מיד נבהל והבין והרגיש שהגוי הזה הרג את ראובן ולקח את כל אשר לו. ותכף ומיד לבש בגדי נקמה ועשה כל השתדלותו עד שהביא את הגוי ביד שופטי העיר ולפניהם הודה בלי שום עינוי שהוא הרג את ראובן ולקח את כל אשר לו ועל פי הודאתו יצא דינו להריגה בדיניהם ונעשית הנקמה ובעת מיתתו הצדיק עליו את הדין וצעק בקול רם לעיני כל העם עתה ידעתי כי האלדים הוא דיין אמת שופט צדק שנוקם נקמת דם ראובן היהודי אשר שפכתי דמו על לא חמס בכפו. נם הגלח הגיד שהתודה לפניו שהוא הרגו ושכיון שנפל לארץ מיד עמד עליו וחפש בבגדיו אולי היה לון מעות טמונים בהם ולא מצא כלום. וכיון שראה שלא היה לו שום תנועה ונשימה ולא נודד ומצפצף רק הרוג ומת מוחלט מיד הניחו והלך לו. ועתה לשאו"ל הגיעו לענין עיגונא דאיתתא אם יש לנדון זה דין גוי משיח לפי תומו או לא. גם אם יש לחוש שמיראת עינוי ויסורים הודה וגם אם צריך לומר מת וקברתיו בנדון זה דאף לפי הפוסקים שפסקו שבגוי מל"ת דעלמא אין צריך לומר וקברתיו אפשר דשאני הכא דאיכא למימר דאמר בדדמי משום דכל רוצח נפש הוא בהול ונחפז לנוס ולמלט על נפשו פן ישיגוהו וימצאוהו ומחמת כך אינו ממתין ומתבונן אם הנרצח נהרג ומת בהחלט ודמי לעד אחד במלחמה או מים שאין להם סוף דצריך לומר וקברתיו אף לדברי הרא"ש ובנדון זה לא אמר וקברתיו על הכל יורנו המורה:
תשובה תנן התם (יבמות ד' קכ"א ע"ב) רבי יהודה בן בבא אומר בישראל עד שיהא מתכוון ובגוי אם היה מתכוון אין עדותו עדות: ובגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל לא  שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עדותו עדות. היכי דמי אמר רב יוסף בא לב"ד ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוון להתיר מת סתם זהו נתכוון לעדות. וכן יש עוד פלוגתא דריש לקיש ורבי יוחנן בזה וס"ל לר"י דנתכוון להעיד אין עדותו עדות ופריך בגמרא אלא מתניתין דקתני ובגוי אם היה מתכוון אין עדותו עדות היכי משכחת לה ומשני במסיח לפי תומו כי ההיא וכו'. ופר"שי היכי משכחת לה דלא נתכוון להעיד ולא להתיר הרי מבואר שלא הצריכו חז"ל מל"ת אלא משום כדי שנדע שלא נתכוון לא להתיר ולא להעיד וכן הא דקי"ל דבכל מקום ששואלין אותו לא מקרי מסיק לפי תומו כדמשמע מהא דפריך שם אמעשה דפונדקית והא איה חבירינו קאמרי לה וכו' היינו משום דכל ששואלין אותו והוא משיב על שאלתם נקרא מעיד וכמו שכתב הריב"ש סימן שע"ז וש"פ דכל שבא מעצמו לב"ד ואמר מת פלוני אפילו בלא שאלה מקרי מעיל וכן שלא בב"ד ושאלוהו מתחילה מקרי מעיד והיינו דקאמרי הכא בגמרא בא לב"ד ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוון להתיר מת סתם נתכוון להעיד דמשמע אפילו בלא שום שאלה. והא דפריך בגמרא אלא מתניתין דקתני ובגוי אם היה מתכוון אין עדותו עדות היכי משכחת לה ר"ל היכי משכחת דלהוי עדותו עדות ולא משני ליה כגון דלא בא לב"ד אלא שהגיד כך לאיזה יחיד על כרחך צריך לפרש על דרך שפירש שם הריב"ש דהמקשה הכי פריך דהוה סלקא דעתיה דמקשה דגוי נאמן בעדות אשה בתורת עדות דומיא דהנך אחריני דמתניתין וכי היכי דלמ"ד נתכוון להעיד עדותו עדות נאמן בתורת עדות. הכי נמי למאן דפסל נתכוון להעיד כל שלא נתכוון להעיד נאמן בתורת עדות ומשום הכי מקשה היאך יהיה מעיד בלא מתכוון והשיב המתרץ במל"ת ר"ל שאין הגוי נאמן בתורת עדות דומיא דאחריני אלא במ"לת ולא במתכוון להעיד ולכך כל שלא בא לב"ד ולא נשאל אלא שסיפר מעצמו מקרי מל"ת וסמכינן עליה אבל אם בא לב"ד אפילו מעצמו או נשאל אפילו שלא בב"ד נתכוון להעיד הוא ופסול ולכך הוצרך לשנויי במל"ת דאי בששאלוהו אפילו בלא ב"ד מקרי מתכוון להעיד ופסול וכן כתב הריב"ש סימן הנ"ל דכל שאינו מתכוין להעיד מקרי מל"ת והביא ראיה גם כן מדברי הרמב"ם ז"ל וכן בתרומת הדשן סימן רל"ט כתב וז"ל דהגמרא לא מפיק ממל"ת אלא במתכוין להעיד או להתיר עכ"ל ואם כן כל מקום דלא שייך למימר דנתכוון להתיר או להעיד מקרי מל"ת ואף על גב דמצינו דלא סמכינן אדברי גוי אפילו היכי דלא שייך לומר דמתכוין להתיר או להעיד כגון בההוא גוי דאמר ליה לישראל שקול אספסתא בשבת ושדי לחיותאי ואי לא קטילנא לך כי היכי דקטילנא לפלוני וכו' דלא סמכינן עליה היינו משום דהתם מוכיח הוכחה גמורה דלהטיל אימה מתכוין אבל בעלמא לא חיישינן לשאר אמתלאות אפילו היכי דאמר הנוי אני הרגתי לפלוני כמו שכתוב בתשובו' מיימון דהלכות אישות וכן בתשובות הרא"ש כלל י"ח. ואף על גב דהתם מצריך שלא שאלוהו אלא שהסיח לפי תומו אני הרגתי איש פלוני היינו משום דאי לא הסיח לפי תומו אלא על ידי שאלה חיישינן דדילמא נתכוון להעיד אבל במקו' דלא שייך לומר דנתכוון להעיד מקרי שפיר מל"ת כמו שכתב מוהרי"ק שורש קכ"א וז"ל אמנם נראה לע"ד שכל מקום שהדבר מוכיח שאין הגוי מתכוון לא להתיר ולא להעיד דודאי מקרי מל"ת ושריא אתתא דעד כאן לא פליג ר"י אריש לקיש אלא במתכוין להעיד אבל באין מתכוין אפילו להעיד מודה הוא לר"ל דאיתתא שריא. והא דפריך הגמרא והא איה חברנו קאמרי היינו משום דפשיטא ליה להגמרא דכל ששואלין אותו והוא משיב יש לומר שמתכוין להעיד אבל היכא דפשיטא לן דאינו מתכוין להעיד כי הכא דאנן סהדי דאם היה יכול לכפור ולהשמט ולומר שלא הרגו שהיה עושה ופשיטא הוא שאם לא היה אמת שהרגו לא היה מודה שהרגו כדי לחייב את ראשו למלכות ומדהודה בכך ודאי קושטא קאמר ואין לך מל"ת גדול מזה דהא ליכא לספוקי כלל במתכוין לא להתיר ולא להעיד עכ"ל: הרי שמשמע מדברי מוהרי"ק דכל היכא דלא שייך לומר דנתכוון להעיד אפילו היכא דשאלוהו אם הרגו והוא הודה שהרגו מקרי מל"ת ואיתתא שריא:
ומעתה בנדון דידן שהוא כמעט ממש כמעשה דמוהר"יק אפילו אם היה המעשה בנדון דידן ששאלו יהודים לרוצח אם הוא הרג את ראובן הנ"ל והוא הודה שהרגו אפילו הכי הוה לו דין מל"ת כיון דלא שייך לומר דנתכוון להעיד וכל שכן אם לא שאלו אותו יהודים אלא גוים והודה לפניהם דמקרי מל"ת שהרי כתב בעל תרומת הדשן בסימן רל"ט וז"ל דלא מקרי שאלה אלא כששואלין אותו ישראל ותו לא חשיב מל"ת לפי שמרגיש שיש להם נפקותא בדבר ומשקר אבל אם שואלין אותו גוים שלא בפני ישראל והוא משיב חשיב שפיר מל"ת עכ"ל: ואע"ג דבנדון דידן ידע הגוי שהיהודים רודפים אותו ומחפשין אחר ראובן הנ"ל מכל מקום הלא כבר כתוב בתשובות מיימון השייכים להלכות אישות סי' י"ג המתחלת חזרנו על כל צדדי וכו' דאפילו היכא שיודע הגוי שמחפשין אחר הנהרג היכא דלא שייליה לההוא גוי גופיה מקרי שפיר מל"ת דאם לא כן היכי מהמנינן לשום מל"ת בעדות' אשה שהלך בעל' למד"ה נימא דלמא משקר ולפי שידע שהלך בעלה למד"ה ואי אפשר להנשא עד שיעידו לה שמת אומר כן כדי לקלקלה אלא ודאי לא פלוג רבנן בין גוי המכיר בדת ישראל ויודע שישאוה על פיו ובין גוי שאינו מכיר בדת ישראל. אלא סמכינן אכל גוי שבשעה שבא לפנינו הוא מל"ת מתוך חומר וכולי וכן כתב מוהרי"ק סי' הנ"ל דמקרי שפיר מל"ת אע"ג שידע הגוי הענין ואם כן נראה נמי היכא דלא שאלו אותו ישראל אלא גוי לפי סברת בעל ת"ה דסבירא ליה שזה מקרי מל"ת הוא הדין נמי הכא דהוי שפיר מל"ת אפילו היכא דידע הגוי שהיהודים מחפשין אחר הנהרג דאין סברא לחלק: ואם כן בנדון דידן נמי אי איירי שגוים שאלו אותו שלא בפני ישראל והודה מקרי שפיר מל"ת אע"ג שהיהודים היו מחפשין אחריו דפשיטא שהגוי לא נתכוון להתיר האשה. ואין סברא לומר שבנדון דידן גרוע טפי משום שהיו מהדרין ומשתדלין להמיתו ולנקום ממנו דם הנרצח דאדרבא בשביל כך לא היה לו להודות ולומר שהוא הרגו אם לא היה האמת כך כמו שכתב מוהרי"ק דלעיל. אלא שנרא' מסברת מוהרי"ק שהוא אינו מסכים לסברת תרומת הדשן לחלק בין שאלו אותו ישראל או שאלו גוים שהרי בההוא עובדא דמוהרי"ק איירי שלא שאלו יהודים לרוצח אלא השופט שאלו ואף על פי כן לא נסתייע מוהרי"ק מסברא זו לומר שבשביל טעם זה מחשבינן ליה מל"ת אלא תלה הטעם בשביל דפשיטא לן דלא נתכוון להעיד וכו' כנ"ל אבל מדברי ר"י קאר"ו בתשובותיו נראה שהוא פוסק כסבר' זו של בתה"ד: מכל הלין טעמין נראה לומר שנדון דידן לא יצא מכלל מסית לפי תומו:
ועוד נראה שריותא דא מתוך שיטת ההלכה דמתניתין דפונדקית דשלהי יבמות שהביאו חכמי' ראיה לעד אחד ואשה מההיא מעשה דבני לוי וכו' ובחזרתם אמרו לה איה חברנו ואמרה להם מת וקברתיו והשיאו את אשתו וכו' אמר להו לכשתהא פונדקית נאמנת הפונדקית הוציאה להם מקלו ותרמילו וספר תורה שהיה בידו ואיתא בגמרא מאי גריעותא דפונדקית אמר רב כהנא פונדקית גויה היתה ומסיחה לפי תומה היתה זה מקלו ותרמילו וכו' ופריך והא איה חברנו קאמרי לה כיון דחזיתינהו בכיא אמרו לה איה חברנו אמרה להם מת וקברתיו ויש לדקדק דהא מאי דבעי בגמרא מאי גריעותא דפונדקית אינו אלא אליבא דחכמים שאמרו ולא תהא כהנת כפונדקית פירוש לא תהא כהנת רוצה לומר ישראלית מיוחסת כפונדקית זו הגרועה ולכך בעי מאי גריעותא דפונדקית דלדברי חכמים לא איירי שהפונדקית הסיח לפי תומה ואם כן מאי משיב רב כהנא פונדקית גויה היתה ומל"ת ולכאורה יש לפרש דהגמ' תרתי בעי מאי גריעותא דפונדקית לדברי חכמים ומה השיב להם רבי עקיבא לכשתהא פונדקית נאמנת דמשמע שהיה לה צד עלוי מה יותר מכהנת. ורב כהנא על הני תרי מילי השיב לדברי חכמים היתה גריעותא דפונדקית שהיתה גויה ולדברי ר"ע עדיפא ליה פונדקית מפני שהיתה מסיחה לפי תומה וכן מצאתי קצת שיטה זו בתשובות בנימין זאב אבל מדברי התוספות ד"ה פונדקית גויה היתה נראה מדבריהם שכל דברי רב כהנא קאי אדברי חכמים ולכך הקשו מאי מייתו רבנן ראיה מפונדקית שהיתה מסיחה לפי תומה ויש לומר דלא היתה ממש מל"ת דמה שהוציאה מקלו ותרמילו היתה יכולה לעשות כן לעדות ור"ע אמר להם כי אין זה ראיה דודאי אין לך מסיח לפי תומו גדול מזה כיון דקא בכיא וכו' משמע שם מדבריהם דאפילו לפי מאי דמשמע כיון דחזיתינהו בכי וכו' לא הוי מל"ת אלא בצירוף הוכחת הדברים שאמרה להם זה מקלו ותרמילו וס"ת וזה קבר שקברתיו ואפילו לפי השטה הראשונה שכתבתי על כרחך צריכין אנו לומר דהא כיון דתיתינהו בכיא לא מקרי מל"ת ממש דאם לא כן למה אצטריך ליה לר"ע במתניתין להשיב לחכמים הפונדקית הוציאה מקלו ותרמילו וס"ת שהיה בידו היה לו להשיב להם בקוצר הפונדקית מל"ת היתה וכמו שמפרש בגמרא כיון דחזיתינהו בכיא אלא על כרחך האי כיון דחזיתינהו בכיא לא הוי מל"ת ממש כי אם בצירוף ההוכחות שהוציאה להם מקלו ותרמילו מכל הלין יש ללמוד דהיכא דיש כאן מל"ת קצת אפילו אינו מל"ת ממש יש לצרף שאר הוכחות וראיות על מיתתו כדי להתיר את אשתו:
וכן נראה מדברי מוהרי"ק שכתב וז"ל שם ועוד יש כאן הרבה הוכחות יש הוא הוא. שראו היהודים שנמצא חלל באותו דרך וכו' וגם נמצאו כליו וספריו בביתו דדמי לההוא דזה מקלו ותרמילו עכ"ל. ועל כרחך שלא רצה לומר שיש לסמוך על אלו ההוכחות בלבד אלא רצה לומר שאף את"ל שמה ששאל השופט לרוצח והודה בפניו לא מקרי כל כך מל"ת יש עוד לצרף לזה הוכחות אחרות שהזכיר דדמי לההיא דזה מקלו וזה תרמילו שגם התם לא היתה מל"ת ממש אלא בצירוף שהוציאה להם מקלו ותרמילו וכן משמע קצת מדברי פסקים וכתבים דמהר"אי ואם כן בנדון דידן נמי כיון שיש לו על כל פנים קצת דין מל"ת כמבואר למעלה יש לצרף לזה שאר הוכחו' וראיות שמצאו ביד הגוי סחורתו עגלתו וסוסו ויתר הדברים ולדון בזה כדין מל"ת גמור דלא גרע מההיא דפונדקית דלא הויא נמי מל"ת גמור אלא בצירוף שאר הוכחות שהרהתא להם מקלו מקלו ותרמילו:
אלא שעדין יש לבעל דין לחלוק ולומר דבנדון דידן אין בו דין מל"ת מפני שיש לחוש שמה שהורה הגוי היה מפני יראת העינוי והיסורין כדי שלא יענו אותו עד שיודה אבל גם זה אינו שהרי כבר כתב מוהר"י קארו ז"ל בתשובותיו סימן ק' דלא חיישינן לזה שיודה על עצמו קודם העינוי דבר של שקר שעל ידי זה יהא נידון למיתה אלא ודאי קושטא קאמר והביא ראיה מדברי מוהרי"ק. ועוד נ"ל דבנדון דידן לא חיישינן לזה שהרי כתב בתשובת מיימון שהבאתי לעיל דבגוי מל"ת לא חיישינן לשום אמתלא כי אם לאמתלא דמוכח מילתא טובא מתוך דבריו של גוי כההוא גוי דאמר לישר שקול אספסתא וכו' ובנדון דידן אינו מוכח שהודה מחמת אימת העינוי אלא שנוכל לומר שהודה מפני שראה שלא היה באפשרותו להכחיש הענין כפור ולומר לא הרגתיו מחמת רוב ההוכחות שמצאו בידו הגזילה דהיינו סחורתו עגלתו ושאר כליו של ראובן שכל מי שהיה לו עינים לראות ראה והבין שהוא הוא הרוצח וגם מפני שראה שמהשם היתה זאת לנקום נקמת דם השפוך שמצאו כל הגזילה בידו ונזדמן לשם שמעון היהודי שהכיר אותם וראה אותם כשיצאו לדרך הודה והצדיק עליו את הדין כמו שעשה בסוף. ובאמת שמה שהצדיק עליו את הדין בשע' גמר דינו וצעק בקול רם לעיני כל עתה ידעתי כי האלדים הוא שופט צדק וכו' שנוקם ממני נקמת דם ראובן היהודי דם נקי אשר שפכתי לפי עניות דעתי על הדברי' הללו יש לסמוך יותר מכל מל"ת שבעולם ולהתיר את אשת ראובן הנ"ל שהרי כל אותן הדברים דבר הרוצח בלי שום הכרח ובלי שום שאלה ואמתלה רק מפני אמיתת הדברים להצדיק עליו את הדין ואין לך מסיח לפי תומו גדול מזה:
ועל מה שיש להסתפק בנדון דידן שלא אמר וקברתיו ויש לחוש שמא אמר בדדמי מפני שסתם רוצח בהול כמו שנזכר בדברי השאלה. הנה יש להביא ראיה דלא חיישינן לזה דהא כתבו הגהות מרדכי בשלהי יבמות מעשה בגוי שאמר בשעה שדנוהו למיתה מעולם לא פשעתי כי אם פעם אחת הרגתי יהודי בין ניקו"לא לאורי"ק שהיה מוליך עשרה ליטרין ששלחה מרת יהודית לאחיה בניקול"א והתירו את אשתו משום מסיח לפי תומו וכו' אף על גב דשם לא הזכיר שאמר אותו גוי וקברתיו אלא אמר סתם הרגתי יהודי וכו' וכן בההיא תשובת מהר"ם בתשובת מיימון השייכים להלכות אישות דלעיל שכתב וז"ל ועוד יש להתירה בעדות הגוי הרוצח כי ראיתי יד רבי יעקב בר מרדכי והיה חתום עליו הר"ר אליעזר שאותו גוי הרוצח שהרגו הסיח לפי תומו ואמר ליהודי אחר אנכי מותתי את פלוני מאותו עדות וכו' עכ"ל הרי שהתיר מוהר"ם בעדות הרוצח אף על גב שלא אמר וקברתיו וכן הוא מבואר בתחלת אותה התשובה דלא קברו הגוי דקאמר למה אין אתם קוברים את היהודי ששוכב וכו' מכלל שהוא לא קברו וכן מוכיח מינה מוהר"ראי בכתביו דלא בעי וקברתיו וכן בההוא ברייתא דמייתי סוף פרק ב' דיבמות אמרו לו לרבי יהודה מעשה בלסטים אחד שינא ליהרג במגזאי קפוטקאי ואמר להם לכו ואמרו לה לאשת שמעון בן כהן אני הרגתי את בעלה בכניסתי ללוד וכו' והשיאו את אשתו אף על גב שלא אמר וקברתיו והטעם הוא שכל שאומר הרגתי אנו אומרים שיודע שהרגו בהחלט ולא חיישינן שאמר בדדמי להצריכו לומר וקברתי אלא במלחמ' ובמים שאין להם סוף או כשאין מזכיר את שמו לפי סברת הרמב"ם שכתב הטור ויתר הפוסקים אבל בעלמא לא דלא חיישינן לדבר דלא שכיח שיהא נראה לרוצח שהרגו ויהיה חי ונשתקע שמו ואבד זכרו וכ"ש אם הגיד הרוצח שטלטלוהו לנרצח ממקום למקום וחפשו בגופו ובבגדיו וראו שלא היה  בו שום חיות שדי בזה וכמו שהביא הריב"ש ראיה מדברי הרי"ף שכתב עובדא דההוא גברא דטבע בדגלת ואסקוה אגישרא דשכטתינא וכולי:
העולה מכל האמור דמדינא אשת ראובן הנ"ל שריא להנשא אבל לענין מעשה איני סומך על עצמי אם לא בהסכמת מורנו הרב שיחיה אכ"יר:
תם ונשלם בשלהי אדר ראשון דהאי שתא התקס"ה ליצירה:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט