שאלה ראובן שכיב מרע נתן כל נכסיו במתנה לאחרים ושייר קצת מנכסיו והיתה עליו כתובת אשה ותנאי כתובה דבנים הזכרים יורשים כתובת אמן ונדוייתא שהכניסה לו בתורת נכסי צאן ברזל ועתה נסתפק לנו שמן השורש שבידנו שמתנת שכיב מרע אינה קונה אלא לאחר חיתה הרי המתנה וחיוב הנכסים בתנאין אלו באין כאחד ולפי זה אלמנתו ובנותיו ניזונות מנכסיו ובניו יורשים כתובת אמן שמתה בחיי בעלה או נאמר שעתה חזר הדין הואיל ושייר קצת מנכסיו מתנתו קיימת ואין אלמנתו ובנותיו ניזונות מנכסיו ולא הבנים יורשים כתובת אמן שמתה בחיי בעלה: יורנו המורה משפט האשה והבנים ושכ"מה:
תשובה אמרו בפרק יש נוחלין (דף קנ"ג ע"א) אמר רב הונא שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחר רואין אם ראוי ליורשו נוטלן משום ירושה ואם לאו נוטלן משום מתנה אמר ליה רב נחמן גנבא גנבי למה לך אי סבירא לך כרבי יוחנן בן ברוקה אימא הלכה כרבי יוחנן בן ברוקה דהא שמעתתיך כרבי יוחנן בן ברוקה הוא דאזלא דילמא כי הא קאמרת דההוא דהוה קא שכיב ואמרו ליה נכסיה למאן דילמא לפלניא ואמר להו אלא למאן ואמרת לן עלה אם ראוי ליורשו נוטלן משום ירשה ואם לאו נוטלן משום מתנה א"ל אין הכי קאמינא למאי הילכתא סבר רב אדא בר אבא קמיה דרבא למימר אם ראוי ליורשו אלמנתו ניזונית מנכסיו אם לאו אין אלמנתו ניזוני' מנכסיו א"ל רבא מיגרע גרעא השתא בירושה דאוריית' אמרת אלמנתו ניזונית מנכסיו במתנ' דרבנן לא כל שכן ע"כ:
ופירש רשב"ם שכתב כל נכסיו. סתם ולא פירש לא לשון מתנה ולא לשון ירושה אלא סתמא נכסיי לפלוני: רואין אם אותו מקבל מתנה ראוי ליורשו כגון בן בין הבנים נוטלן בתורת ירושה כר' יוחנן בן ברוקה דכיון דראוי ליורשו מסתמא להוריש לו נתכוון הואיל ולא פירש לשון מתנה אבל גבי ירושה אין צריך לפרש דממילא קא ירית הילכך כל ה כא דאיכא לאוקמה בירושה דתפסה מן התורה לא מקני ליה מסתמא במתנה למיעקרא נחלה דאורייתא: ואם לאו דאינו ראוי בעל כרחך נכסיי נתונין לפלוני קאמר דאין אדם מוציא דבריו בטילין מפיו ולמתנה איכוון ולא לירושה ולכך נוטלן משום מתנה ולקמן מפרש מאי נפק לן מינה אם נוטלן משום ירושה או משום מתנה: גנבא גרבי לחה לך לסתום דבריך ולמימר רואין וכו' אי סבירא לך כר' יוחנן בן ברוקה דאמר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ולפיכך אתה אומר רואין אם ראוי ליורשו וכו' אימא בהדיא דהילכתא כוותיה ולא תסתיר דבר ך לומר כר' יוחנן בן ברוקה בעניין שלא יבינו בני אדם: דילמא כי הא אמרת כל זה א"ל רב נחמן לרב הונא שמא אתה לא לכך נתכוונת לומ' דבריך בסתם ולהשמיענו כר יוחנן אלא עובדא הכי הוה בסתם כדמפרש ואזיל ועיקר דבריך באת להשמיענו חילוק בין נטילה משום מתנה לנטילה משום ירושה כדמפרש ואזיל ואגב אורחיך מיהא שמעינן דסבירא לך כר' יוחנן ומיהו עיקר שיטה זו שתפסת לא לכך באתה דא"כ היה לך לומר בפירוש הלכה כר' יוחנן בן ברוקה: דהוה קא שכיב היה נפטר לבית עולמו: אלא למאן כלומר מאן קא שקיל נכסיי אלא הוא והוי כמאן דא"ל נכסיי לך והיינו שכתב דקאמרת דמה לי כתב מה לי אמר: ואמרת לן עלה דמכל מקום שקול מיהו אם קרובו וראוי ליורשו הוי ירושה ואם לאו הוי מתנה דאלא למאן וכן נכסיי לך שתי לשונות משמע כשהוא יורש משמע לשון ירושה וכשאין ראוי לירש הוי לשון מתנה ולקמן מפרש מאי נפקא לן מינה למאי אתא לאשמועי' אין הכי נמי קאמינא על הכותב נכסיו סתם באתי להורות דזימנין הוי ירושה וזמנין הוי מתנה:. סבר רב אדא בר אבא קמיה דרבא לפרוש למאי נפקא מינה ומה בא רב הונא ללמדינו אם ראוי ליורשו להכי אמר רב הונא דהוי לשון ירושה שתהא אלמנתו של מת ניזונת מנכסיו שהוריש לזה כדתנן (בכתובות דף צ"ה) אלמנה ניזונת מנכסי יתומים כלומר יורשין: ואם לאו נוטלן משום מתנה ושוב אין אלמנתו ניזונת מהן כדתנן (בגיטין דף מ"ח) אין מוציאין למזון אשה והבנות מנכסים משועבדים מפני תיקון העולם משום דהוי מזונות דבר שאין לו קצבה ואין יכולין לקוחות להזהר ובין מתנה ובין מכר הוי משועבדים: א"ל רבא. וכי בשביל שנתנו במתנה שכיב מרע שאינה קונה אלא מדרבנן שהרי אין מתנה לאחר מיתה אלא תקנת חכמים היא שיהיו דבריו ככתובין וכמסורין כדי שלא תיטרף דעתו עליו. מיגרע גרעה בתמיה וכי הורע כוחה של אלמנתו בכך השתא בירושה דאורייתא דאלימא כח יורש אם ראוי ליורשו שהתורה זיכתה לו כדכתיב ביום הנחילו את בניו אפילו הכי אמרינן אלמנה ניזונת מנכסי היורש: מתנה דרבנן. כי הך מתנת שכיב מרע שאין בה קנין אלא מדרבנן כדפרישית לא כ"ש דניזונת מהן ולעולם לאו להכי נפקא מינה חילוק שהשמיענו ר' הונא בין נוטל משום ירושה ובין נוטל משום מתנה ומהכא שמעינן דהא דקיימא לן דמזון האשה והבנות לא טרפא ממשעבדי ה"מ מתנה גמורה בקנין או מכר גמור אבל מתנת שכיב מרע אלמנתו ניזונת מנכסי מקבל מתנה והוא הדין לבנות עכ"ל:
למדנו מכאן ששכיב מרע שנתן נכסיו לאחר בין שהוא ראוי ליורשו ובין שהוא זר אצלו ואינו ראוי ליורשו אלמנתו ניזונת ממתנה זו אם לא הניח נכסים בני חורים זולת מתנה זו לשתתפרנס מהם אלמנתו והטעם כיון שאינו קונה מתנה זו אלא מדרבנן לאחר מיתת הנותן שתקנו חכמים שיהיו דברי שכיב מרע ככתובים וכמסורים כדי שלא תטרף דעתו עליו וחיוב מזונות אלמנתו באין בשעת מיתה הן קודמין למתנת שכיב מרע וכן פסקו הפוסקים וז"ל הרמב"ם ז"ל בפרק י"ט מהלכות אישות נתן כל נכסיו במתנה לאחרים הואיל ומתנת שכיב מרע אינה קונה אלא לאחר מיתה כמו שיתבאר הרי המתנה וחיוב הנכסים בתנאין אלו באין כאחד ולפיכך אלמנתו ובנותיו ניזונות מנכסיו ובניו יורשים כתובת אמן שחתה בחיי בעלה עכ"ל: וחזר וכתב כן בפרק שמיני מהלכות זכיה ומתנה וז"ל שם מתנת שכיב מרע אינה נקנת אלא לאחר מיתה ואין אחר זוכה בדבר שצוה לו בין במקרקעי בין במטלטלי אלא לאחר מיתה לפיכך מוציאין לכתובת האשה ומזון האלמנה והבנות מיד אלו שצוה לתת להם שהרי במיתתו נתחייבו הנכסים בכתובה ובמזונות ואלו שנתן להם לא יקנו אלא לאחר מיתה עכ"ל: אך קשה לי על הרמב"ם ז"ל שנראה שדבריו סותרים זה את זה שהרי בהלכות אישות כתב בטעם הדבר הואיל ומתנת שכיב מרע אינה קונה אלא לאחר מיתה כמו שיתבאר הרי המתנה וחיוב הנכסים בתנאין אלו באים כאחד משמע ששני דברים אלו חלין בזמן אחד ובהלכות זכיה משמע שחיוב זמן המזונות קודמין לזמן המת ה שכתב שהרי במיתתו (ר"ל בשעת יציאת נשמה) נתחיבו הנכסים בכתובה ובמזונות ואלו שנתן להם לא יקנו אלא לאחר מיתה ונראה שיש נפקותא לענין דינא דלפי טעם הראשון אם תפס התקבל המתנה אין מוציאין מידו כיון שאין להם קדימה זה על זה ולפי הטעם השני נראה שמוציאין מידו כיון שחיוב הכתובה והמזונות קודמין וכמו כן קשה לי על הרב"י שבא"ה סוף סי קי"א העתיק דברי הרמב"ם הכתובים בהלכות אישות ובח"מ סי' רנ"ב העתיק דבריו הכתובים בהלכות זכיה ונראה שיש חלוק בין טעמים אלו כמו שכתבנו והרב בעל לחם משנה הרגיש בסתירה זו בהלכות זכיה וכתב שנראה לו שחיוב הכתוב והמזונות קדמו בזמן ר"ל שחייב עצמו בתנאי הכתובה בזמן הנשואין והמתנה היא מאוחרת שהרי בסוף ימיו וקרוב למיתתו נתן המתנה אע"פי שתשלום חיובן באין כאחד זו היא כוונתו אע"פי שאין זה לשונו ובמחילה מכבודו אין זה במשמעות דברי הרמב"ם אלא שחיוב הכתובה והמזונות חלין בשעת מיתה ומקבל המתנה אינו קונה אלא לאחר מיתה ולי נראה שבהלכות אישות נמשך אחר דברי הרי"ף שכתב טעם זה בפרק יש נוחלין וחזר מזה בהלכות זכיה וכתב טעם שני לומר שאע"פי שתפס המקבל מחנה מוציאין מידו למזונות האלמנה והבנות כיון שחיוב המזונות קודמין גם הטור בח"מ סי' רנ"ב העתיק הטעם השני ולא הזכיר הטעם הראשון ואפשר שנתכוון למה שאמרנו ואיך שיהיה עכ"פ למדנו שחיוב המזונות קודמין והאלמנה והבנות ניזונות ממתנה זאת וכן פסקו הטור והרב"י בא"ה סי' צ"ג ובח"מ סי רכ"ב יע"ש:
ואחרי אשר כבר בארנו שמזון האלמנה והבנות קודמין למקבל מתנה נבוא להגיד דעתנו על השאלה אשר נשאלנו עליה והיא ראובן ש"מ נתן כל נכסיו במתנה לאחרים ושייר קצת מנכסיו והיתה עליו כתובת אשה ותנאי כתובה דבנים הזכרים וכו' ועתה נסתפק לנו שמן השורש שבידינו שמתנת ש"מ אינה קונה אלא לאחר מיתה הרי המתנה וחיוב הנכסים באין כאחד ולפי זה אלמנתו ניזונת מנכסיו ובניו יורשים כתובת אמן שמת בחיי בעלה או נאמ' חזר הדין הואיל ושייר וכו' תנן בפרק מי שמת (דף קמ"ו ע"ב) שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא און מתנתו קיימת: ובגמרא (דף קנ"א ע"ב) והלכתא מתנת שכיב מרע במקצת בעיא קנין ואף על גב דמת מצוה מחמת מיתה לא בעיא קניין והוא דמת עמד חוזר ואף על גב דקנו מיניה ע"כ ופירש רשב"ם שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים. והוא הדין אם חילק על פיו ולא כתיבה שאמר נכסיי לפלוני כדתני לקחן באמן של בני רוכל שחתה וקיימו חכמים את דבריה וכגון שהיה עדים שהיה ש"מ כשכתב או נתן מתנה זו או שכת' בשטר כד קציר ורמי בערסיה כדאמרי' לקמן בגמרא: שיר קרקע כל שהוא כשיעור המפורש בגמרא: מתנתו מתנה דמתנת ש"מ במקצת אם עמד מחוליו אינו חוזר וכגון שכתוב בו קניין כדפסקינן לקמן בגמרא והילכתא מתנת ש"מ במקצת בעי קניין אע"ג דמית ומצוה מחמת מיתה במקצת לא בעי קניין והוא דמית אבל אם עמד חוזר אע"ג דקנו מיניה הוא ומדאגת מיתה ציוה מתנה זו: מתנתו מתנה הואיל ושייר לעצמו הרי היא כמתנת בריא הילכך בין עומד מחוליו בין מת מתנתו קיימת דשלא מדאגת מיתה נתן: לא שיור קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה ואם עמד חוזר אפילו קנו מידו שנראין הדברים שמחמת מיתה נתן ועל מנת שאם לא ימות לא יתקיים מתנה דמדלא שייר מידי אמרינן לא אדעתא דהכי יהב ליה שאם יעמוד מחוליו ימות ברעב ויצטרך לבריות אבל אם מת מיהא מתנתו מתנה בין שייר בין לא שייר כדמוכח בגמרא אמר רב נחמן ש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים רואין אם כמחלק מת קנו כולן וכו' ואפילו לא קנו מידו קנו כל הנכסי לאחר מיתתו היכא דלא שיור מידי דדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמי וטעמא מפרש בגמרא ודווקא ש"מ שכתב כל נכסיו סתם ולא צוה מחמת מיתה ולא הזכיר דברי מיתה בשעת צוואה אבל מצוה מחמת מיתה אפילו שייר קרקע כל שהוא וקנו מיניה אין מתנתו מתנה אלא אם עמד חוזר כדפסקינן לקמן בגמרא וכדפרישית עכ"ל:
נמצא לפי זה שיש ג' חלוקות בדבר (א) ש"מ שנתן כל נכסיו לאחרים בלי שום שיור (ב') ש"מ שנתן מקצת נכסיו ושייר מקצתן (ג') מנוה מחמת מיתה. והנני מבאר אחד לאחד לפי שהם חלוקים בדיניהם ש"מ שאמרו חכמי הוא איש שנכשל כחו ותשש כל גופו ונפל למשכב מחמת חליו עד שאינו יכול ללכת על רגליו בשוק וכן אמרו כדקציר ורמי בערסיה פירוש חולה ומוטל על המטה: וזה החולה אם נתן כל נכסיו לאחרים אם מת הרי זכו במתנתם ואינו צריך קנין שדבריו ככתובים וכמסורים הם ואם נתרפא בטלה המתנה וכן כתב הרמב"ם בפרק ח' מהלכות זכיה ומתנה וז"ל ש"מ שכתב כל נכסיו מתנה סתם ולא שייר כלום אם עמד חוזר ואפילו קנו מידו כדי ליפות את כחו בין שהקנה כל נכסיו לאחר בין שכתבם לשנים שאומד דעת הוא שלא נתן זה הכל אלא שנתכוון שלא יקנו כלום אלא לאחר מותו ע"כ וכן פסק הרב בשולחנו בח"מ סי' ר"ן סעיף ב': החלוקה השנית היא שלא חלק כל נכסיו אלא נתן מקצת ושייר מקבת אם קנו מידו זכה הלה במתנתו לאחר מיתת הנותן ואם נתרפא לא נתבטלה המתנה אבל אם לא קנו חידו אין כאן מתנה כלל וכן מבואר בדברי הרמב"ם בפ' הנ"ל וז"ל שיור כלום לעצמו בין קרקע בין מטלטלין הרי זו מתנה במקצת וסתמה במתנת בריא שקונה מזמן הכתיבה לפיכך אינו חוזר והוא שקנו מידו שמתנת ש"מ במקצת צריכה קניין בין עמד בין לא עמד עכ"ל: וכן פסק הרב בשולחנו בסי' הנ"ל סעיף ד' וע"ש: החלוקה השלישית היא מצוה מחמת מיתה והוא החולה שנתפרסם מתוך מעשיו וניכר מתוך דבריו שהוא סבור שמת ודאי ונתן מקצת נכסיו ואח"כ מת המתנה קיימת וזכה בזה המקצת ואם נתרפא נתבטלה המתנה ואינו צריך קנין ואדרבא אם היה שם קנין לא קנה אלא אם כן קנו ליפות כח המקבל כגון שכתבו וקנינו ממנו מוסיף על מתנה זו ואז היא קיימת וזה מבואר בדברי הרמב"ם ם בפרק הנ"ל וז"ל אבל אם נתן לו המקצת בפירוש במתנת ש"מ שאינו אלא לאחר מיתה אינו צריך קניין ואם עמד חוזר ואם לא עמד קנה זה המקצת ואם היה בה קניין לא קנה אלא אם כן היה מיפה כחו כמו שביארנו ע"כ ועוד כתב באותו פרק וז"ל ש"מ שצוה מחמת מיתה כגון שהיתה דעתו נוטה שהוא מת ודאי וניכר דבר זה מכלל דבריו אף על פי שקנו מידו במקצת אם עמד חוזר עכ"ל וכן פסק הרב בשולחנו בסי' הנ"ל סעי' ז' סעיף ט' וע"ש:
ובמה שכבר כתבנו ישתלם לנו המבוקש בענין שאנו בו אך מפני שהחכם השואל סתם הדברים ולא באר אם היה שם קנין גם לא פירש אם זה השכיב מרע היה מצוה מחמת מיתה או לא כי לפעמים מצאנו שנקרא מצוה מחמת מיתה שכיב מרע בשתוף השם הנה כדי לצאת ידי חובתנו נשיב ונאמר שאם דעת ה"ה היתה על שכיב מרע ולא על מצוה מחמת מיתה המתנה בטלה אם לא היה שם קנין כי העיקר אצלנו שמתנת ש"מ במקצת בריכה קנין ואם היה שם קנין המתנה קיימת וקונה מזמן הכתיבה ולפיכך אין האלמנה והבנות ניזונות ממתנה זאת ואם נדון שאלתנו הוא במצוה מחמת מיתה אך בלא קנין כמו שכתבנו או אפילו בקנין אם היה ליפות כח המקבל כמו שבארנו זכה במתנתו אבל אם אין השיור מספיק למזון האלמנה והבנות מוציאין למזונותיהן ממקבל המחנה שהרי במיתתו נתחייבו נכסיו בחיוב המזונות ומקבל המתנה אינו קונה אלא לאחר מיתה כמו שנתבאר למעלה ודע שדין כתובת בנין דכרין שוין לדין מזון האלמנה והבנות לענין זה אמנם כתובת האלמנה שהיא בחיים אינה בריכה לזה שהרי אם לא תמצא נכסים בני חורין טורפת מן הלקוחות כמבואר בדברי הרמב"ם ז"ל בפרק י"ו מהלכות אישות וכל שכן שהיא טורפת ממתנת שכיב מרע ובבאור כתב כן הרב המגיד פרק ח' מהלכות זכיה בבבא המתחלת לפיכך מוציאין וכו' פירוש כתובת אשה כתובת בנין דכרין שאינה טורפת ממשועבדים אחרים וטורפת משעבוד מתנת שכיב מרע וכבר נתבאר ענינה. ודין זה פרק י"ט מהלכות אישות ואין לומר כתובת אשה שהיא בחיים דההיא אפילו ממשועבדים גמורים טורפת וזה פשוט ע"כ:
הכלל העולה מדברינו הוא שהמתנה קיימת אם היה שם קנין ואין האלמנה והבנות ניזונות ממנה אף על פי שאין בשיור כדי פרנסתן אבל אם לא היה שם קנין המתנה בטלה ולא קנה המקבל ואם היה מצוה מחמת מיתה המתנה קיימת ואם אין בשיור כדי מזונות האלמנה והבנות ניזונות ממתנה זו כי המקבל המתנה לא קנה אלא לאחר מיתת הנותן וכבר נתחייבו נכסיו בשעת יציאת נשמתו במזונות אלמנתו ובנותיו ובתנאי שלא היה שם קנין זולת אם קנו ממנו ליפות כח המקבל כמו שבארנו זהו הנראה לעניות דעתי ואשל לאל יתברך ישפות שלום עלינו ויהיה עוזנו ומעוזנו וממצוקותנו יוציאנו ויאמר לצרותינו די ויברך את כל מעשה ידנו ויאיר את שכלנו ויגיה את חשכנו ויביא משיח צדקנו והוא ישפוט תבל בצדק ויוכיח במישור לענוי ארץ ומלאה הארץ דעה את ה' הוא ברחמיו ישיב האור בבית מדרשינו כקדם וישים בלבנו יראתו ואהבתו לעשות רצונו בלבב שלם אנ"סו:
תם ונשלם היום יום שני עשרים יום לחדש כסלו בסדר ובשנת צדקה ממני כי על כן לא נתתיה ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: