שאלה ראובן נתן עיניו ברחל בת יעקב וידבר על לב הנערה לקחתה לו לאשה אך היא לא נתרצתה בדבר כי צעירה היא מימים וכראות ראובן כי לא יכול לה שלח לה בכתב לאמר כי הוא יוסיף לה משלו תוספת מרובה על העיקר ותכף ומיד נתפייסה ועשו שטר שידוכין ביניהם והתנו שהיא תביא לו שמונת אלפים זהובים וקצת תכשיטין זהב ומרגליו' ואם הוא מות חייה שתטול עשרי אף זהובים וכל תכשיטיה ואחר שהכניסה לביתו היתה חביבה על בעלה ביותר וקנה לה טבעות וצמידים סך אלפים זהובים ולסוף עשר שנים חלה ראובן את חליו ונפטר לבית עולמו וחלי"ש ונתרבתה קטטה בין רחל ובין יורשי ראובן על ענין התכשיטין שקנה לה ראובן רחל טוענת שהן שלה שכן כתב לה בעלה דבלאו הכי לא היתה נשאת לזקן כמוהו והיורשים טוענים שלא נתכוון ראובן אלא על התכשיטין שהביא מבית אביה ולא על מה שקנה לה בעלה זאת היא שאלתי ואליך השר נשאתי עיני אחד המיוחד שבעם ראשון לכל דבר שבקדושה עמוד הימיני מבית המדרש הגדול והמפורסם של עץ חיים ה"ה ה"ה כמוהר"ר משה גומיש די מישקיטה נר"ו שתוציא לאור משפט האלמנה הזאת ומה"תמש:
נבון לחשים. דבריך נעימים. וזוהר לנפשים. טוב אתה וטוב טעמך אל ה' ואל אנשים. יקירי חמודי אהובי וידידי ארד ונאמן. עם קדושים נאמן. נבון וחכם כמוהר"ר משה אלואריש ה' עמך גבור החיל אלקים יחנך ויברכך לטובה בעדך יגמור ויוסיף על ימיך ימים יבלה ימותיך בטוב ושנותיך בנעימים:
את קולך שמעתי מתהלך בתוך גן אלקים בעדן מקדם לשונך לשון הזהב טהור מזוקק שבעתים תמוכים ערוכים במערכות השכל הישר המאושר עונים במענה לשון למודים מזמרים בטעם אמרי בוכות. בלמנצח בנגינות. ערבו עלי דברי דודי הם. ולי מה יקרו דעיהם. מה עצמו ראשיהם. אך אמנה לאשר ראיתיך כי הגדלת מעשי לפני אלוה עושי. והעצמת והאדרת כוחי וחילי בדברים עצומים אשר המה נכלאים ממני. ורחוקים מגבולי. אצוה את כ"ת שלא להוסיף אלי עוד פעם אחרת כדברים האלה לאמר. להפליג עלי בשיר ומזמור. כי כבודי לפי רצוני לזכרני במאמר א' די והותר. ובזה אשמח לקול הקריאה ואעתר. כי נפשי קצה בלחם הקלו"קל שאין ריבוי אחד ריבוי אלא למעט ולהקל. ואחלה לאל יזכרך לטוב וישמרך מקטוב ויפתח לך שערי חכמה. ותשב בניות ברמה. בכבוד תרום קרנך. ורוכב שמים יהיה בעזרך וירכיבך על במותי ההצלחות. וישבת עולם ועד בשאנני המנוחות ותראה בנים ובני בנים. כשתילי זתים. בנים הגונים. ונאמנים. ובתורתו ית' תהיה נודע ומסויים ובכל מכל כל תהיה שריר וקיים:
תשובה קודם אבוא לנ"ד אבאר על פי הדין צ שב ל ענין המתנות כלי כסף וכלי זהב ותכשיטין וכיוצא ובאו לידי נישואין ואח"כ מתה בלי ורע של קיימא וצריך להחזיר מחצית הנידוניא מהו דין המתנות או אם מת החתן ובאה אלמנתו מן הנישואין או אם נתגרשה ובאה לגבות כתובתה מהו דין המתנות בין שנתנו אבי הכלה ואמה או הכלה לחתן בין מה שנתן אבי החתן או אמו או החתן לכלה בין בזמן השדוכין בין אחר השדוכין בין בשעת הנישואין בין המתנות שנתנו קרובי החתן והכלה לכלה בשעת הנישואין או קודם להן כמנהג:
ואען ואומר כי הבינותי בספרי הפוסקים ראשוני' ואחרונים וראיתי רובם ככולם מסכימים לדעת וה דהיינו המתנות ששולחים לחתן מאת אבי הכלה או אמה או אפילו הכלה עצמה ובאו לידי נישואין דודאי דלמתנה גמורה איכוון ואינן חוזרים וכפי מה שכתב הרב מוהרש"דם בא"ה סימן קכ"ו בנדון שלפניו על ראובן שנשא לאה ואח"כ נפטרה לב"ע בלא ולד של קיימא ומבקשים יורשי לאה ממנו המתנות שנתנו לו בשעת הנשואין וכתב על זה וז"ל ונראה בעיני כי כפי הדין הדבר פשוט יותר מביעתא בכותחא שאין ראובן חייב להחזיר שום דבר מן המחנות יען כי הלכה רווחת בישראל שהבעל יורש את אשתו בכל נכסיה בין נכסי צאן ברזל ובין נכסי מלוג והמתנות הן נכסי מלוג והבעל יורש אותן וזה דבר ברור יותר מביעתא בכותחא מה יש לומר דתינח דמן הדין הבעל יורש הכל אבל מ"מ מאחר שגם בנצ"ב היינו הנדוני' שהכניס' מבי נשא הבעל יורש אותם ועכ"ז כשמתה הבעל מחזיר החצי התשובה בזה מבוררת דלא אם אמרת בנדוניא דמשום דהתנו בהדי הדדי מחזיר החצי תאחר במתנות או בכל נכסי מלוג דלא התנו וכו' וטעמא רבא איכא דנכסי הנדוניות שכיחי טובא ומפני שראו שהאדם מוציא נכסיו מבניו ונותן לבתו תקנו לעשות תקנה וו שכשתמות האשה כנז' יחזיר הבעל החצי אבל במתנות דאינו מצוי כ"כ והוא דכר שאינו מוכרח לא תקנו ואם שהאריכות בזה מן המותר מ"מ כדי שלא להתנאות בטלית שאינו שלי אזכור כאן כי זאת השאלה נשאלה בזמן הרב הגדול גאון בדורו מהר"ר אליה מזרחי זלה"ה ולא אאריך להעתיק כל התשובה רק לשונו ממנה הורסים ומחריבים לאותם שעלו בדעתם לומר שהיה הבעל חייב להחזיר גם במתנות ומלשונו יתבארו שתי הבחינות בזאת השאלה וז"ל השאלה וששאלתם על דבר המתנות שנוהגים אבי הכלה ואמה לתת לחתן לפעמי' אחר האירוסין מיד ולפעמים אחר הקניינים מיד ומתה הכלה אחר שנכנסה לחופה בלא ולד של קיימא אם הדין הוא להחזיר הכל ליורשי הכלה או חציים בלבד כמנהגם בנדוניא אובבר זכה בהם החתן במתנה מוחלטת והשיבותי לכם נראה לעניות דעתי דבר פשוט שהכל הם לחתן אם לא התנו בהם כפי מה שהתנו בנדוניא ע"פ המנהג שכל תנאי שבממון תנאו קיים היכא דהתנו התנו היכא דלא התנו לא התנו ויעמוד הדין במקומו ויהיה הכל לחתן ואין זה צריך לפנים ולא לפני לפנים וכי וסיים הרב ז"ל סוף דבר כי המפקפק בזה ראוי לנזיפה כמהרהר אחר דין תורה ואחר דברי חכמים וזכינו לדין שאין החתן מחזיר כלום מן המתנות לא מהבחינה הא' והוא דין תורה ולא מתורת מנהג כי לא ראינו ולא שמענו מעולם מקום שיהיו נוהגים להחזיר המתנות ליורשי הכלה וכו' עכ"ד הרי לך בהדיא דהמתנות שנתנו לחתן מאת אבי הכלה או אמה מתנה גמורה הם ואינן חוזרים וכפי דברי הרב מוהר"שדם ז"ל אלו דחשיב נכסי מלוג אם כן כשמת הוא או גרשה הם של האשה כדין נכסי מלוג הא ליתא דבהדיא נראה מדברי הגאון מהרא"ם זלה"ה סי' י"ו שהמתנות שנותנין לחתן שזכה בהם במתנה מוחלטת ואם מת הוא זכו יורשיו:
ואיברא שיש לי גמגום קצת בדברי הגאון  הנז' זלה"ה שכתב בתוך התשובה הנז' וז"ל גבי מתנות דחתן שנתנו לו צריך לומר דאומדנא דידיה הוא שנתנם לו במתנה גמורה בלא שום תנאה או לפחות עד שתכנס עמו לחופה וכו יראה מתוך דבריו אלו דלפחות הוא עד שתכנס לחופה אבל כפי האמת אפשר דאף שלא תכנס לחופה מתנה גמור' הם בלא שום תנאי ואחר המחילה רבה הא ליתא דבהדיא כתב הרשב"א בתשובה הביאה הב"י בסימן נ' בא"ה וז"ל המשדך בתו לחבירו ושלח לו בגדים ותכשיטין ואח"כ נתבטלו השדוכין שחזר וכו חייב להחזיר לו דכי היכי דהדרי סבלונו' דשלח איהו לה ה"נ הדרי מאי דשלחה איהי לדידיה דאומדן דעתא הוא שלא שלחם אלא על מנת שיכניסנה לחופה וכו' ואפילו נתארסה לא מחל עד שיכנוס בתו לחופה. ע"ש אך נראה שלא כתב הרב מוהר"אם רק דרך משא ומתן ומ"מ בעיקר הדין אחר שכנסה לסופה נראה דודאי וכה הבעל א"כ נראה שמה שכתב הרב מוהרש"דם שהם נכסי מלוה והבעל יורש את אשתו הוא שלא בדקדוק שאפילו מת הוא או גרשה זכה בהם הבעל או יורשיו וכן ראיתי להרב מוהרש"דם גופיה כסימן קי"ז שכתב בפי' וז"ל המתנות שנותנים לארוס ונכנסו לחופה אח"כ דבר פשוט מאד שהם מהבעל לעולם ואם מת בניו אז יורשיו יורשים אותם המתנות ודוקא שלא באו לידי נישואין אז חוזרים וכמו שחוזרים המתנות שנותן הארוס לארוסתו בשעת אירוסין או שדוכין ונתבטלו או חוזרים וכו' ודקדק כן מדברי הרשב"א דכתיבנא שכתב שלא שלחם אלא ע"מ שיכניסנה לחופה וכו' עד דהא דתנן לה בהשולח סבלונות לבית חמיו ולא תנן נמי בשולח אבי הכלה לחתנו ארחא דמילתא נקט וכו עיין שם בא"ה סימן נ' הרי לך בפירוש שכתב אלא על מנת שיכניסנה משום הכי כשנתבטלו השדוכין חוזר אבל כיון שכנסה ככר נשלמה כוונת האב ושוב אינו חוור עד כאן:
ולענין המתנות שנתן לה הבעל לכאורה היה נראה שדינם שוה למתנות שקבל הבעל דנהי דקודם שתכנס לחופה שנתבטלו השדוכין או האירוסין שחוזרת המתנות לבעל וליורשיו שלא נתן אלא על דעת לכונסה אבל אחר שכנסה לחופה זכתה בהן האשה כדין הנותן מתנה לאשתו והם נכסי מלוג כי היכי דאמרינן במתנות שנותנים לבעל שזכה בהן אחר נישואין והיה נ"ל כן מפשט דברי הרשב"א דכתיבנא שכתב המשדך בתו לחבירו ושלח לו בגדים ותכשיטין ואח"כ נתבטלו השדוכין וכו' חייב להחזיר הכל דכי היכי דהדרי סבלונות דשלח איהו לה הכי נמי הדרי מאי דשלחה איהי לדידיה דאומדן דעת שלא שלחה אלא ע"מ שיכניסנה לחופה וכו' וכן כתב כתשובה אחרת עד וכענין ששנינו בפרק אף על פי וכו ולית הילכתא כת"ק אלא כר"א בן עזריה דאית ליה שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ואף על פי שחלקו בפרק נערה שנתפתתה בין דידיה לדידה ובין דידה לדידיה וכו' מ"מ לא קי"ל כרבי נתן אלא כת"ק שדינם שוה בסבלונות ששולחים זה לזה וילפי אהדדי ובמקום שזכה חתן במתנות זכתה הכלה ובמקום שלא זכתה הכלה לא זכה החתן ובכולהו אמרינן שלא שלח אלא ע"מ לכנוס וכשנכנס מיהא זכה הוא במתנתה וזכתה היא במתנותיה כמו שהשוה הדבר למתני' דאף על פי דאפילו לר"א כן עזריה לא אמר אלא שלא כתב אלא ע"ח לכונסה וכי כנסה מיהא זכתה ועוד כתב בסוף התשובה וז"ל ומתניתין דהשולח סבלונות כשנתארסה היא והא דתנן לה בשולח סבלונות לבית חמיו ולא תנן נמי בשולח אבי חתן לכלה אורחא דמילתא נקט דאורחא דחתן לשלוח לכלתו נראה כוונתו דמתניתין דהשולח סבלונות לבית חמיו מיירי כשנתארסה והיינו טעמא דאפי' נתארסה משום שלא שלח אלא ע"ד לכונסה ומיניה יליף כששלחה היא לחתן ולהכי הרגיש הא דנקט דשולח סבלונות לבית חמיו ולא תנן נמי בשולח אבי חתן לכלה וכו' כיון שדינם שוה דלעולם אמרינן שלא שלח אלא ע"ד לכונסה וא"כ משמע דאפילו בשולח לבית חמיו דהדרי סבלונות דוקא בנתארסה קודם שנשאת שלא שלח אלא ע"מ לכנוס אבל כשכנסה מיהא זכתה היא בסבלונות ששלחו לה כדין נכסי מלוג ולפי זה צריך לומר דאף על גב דקי"ל דאלמנה שמין מה שעליה דוקא כסות שעשה לה בביתו שלא שלח לה דרך מתנה אבל סבלונות ומתנות ששלח לה דרך מתנה ה"ל כנותן מתנה דעלמא בפי' לארוסתו ונשאת דיש לו דין נכסי מלוג:
גם בתשובות הרא"ש כלל ל"ו סימן ח' תלה הטעם דההיא דפרק מי שמת שהסבלונות חוזרין משום שלא נתן אלא על דעת שתנשא וז"ל שם דהא פסקינן הלכתא בפרק מי שמת כין מת הוא בין מתה הוא מוהרי הדרי אלמא כשהבעל חוזר צריכה האשה להחזיר הסבלונות ולא מצי למימר הא קאימנא להנשא ולא אחזיר לך הסבלונות משום דאדעתא שתנשא לו שלחם לה וכשחזר בו צריכה להחזירם לו וא"כ משמע משום דלא נתקיימו הנשואין משום דע"מ לכונסה שלחם אבל אם נשאת אינו יכול ליטלם:
אמנם הרב רבי יצחק בר ששת דעת אחרת עמו דס"ל דלעולם הסבלונות ששולח החתן לארוסתו אפילו אתר הנישואין אם תתאלמן או תתגרש אינה גובה דלא למתנה גמורה איכוון אלא להתקשט בהן כל ימי היותה תחתיו שכן כתב בסימן ש"א ז"ל גם מה שאמרת שבנדון זה התכשיטין הם שנתן הבעל לאשתו דרך מתנה דודאי הבעל שנתן לאשתו מחנה גמורה מתנה היא ואין שמין לה שכך כתבו בשם הגאונים ז"ל וא"כ כשחתן נותן התכשיטין לכלה ומכריז על ידי שילוחו ואת החגורה נותן החתן לכלה והיא מקבלת אותם הרי קנאתם במשיכה ומפני מה לא תקנה אותם האשה עד כאן תורף דכריך ואני אומר מה שכתבו כשם הגאונים ז"ל אמת הוא ומדעתי הוא מה שמצאת כתוב בעטור דבגרושה שאין שמין מה שעליה דוקא מדעתא דנפשיה שמצא אחרת נאה הימנה אבל אם סרחה עליו אדעתא דהכי לא אקני לה ועוד כתב דשדרו ממתיבתא דמאן דכתיב מתנה לאשתו בשעת נישואין ומגרש לה לא אמרינן כי אקני לה אדעתא למיקם קמיה דאלא מעתה מאן דיהיב מתנה למאן דרחים ליה ערבא בעי למשקל מיניה דרחים ליה לעלם והכי נמי דמאן דיהיב ליה מתנה לרחמיה ונפל ביניהון איכס' הדרא מתנה הא לאו טעמא הוא ועוד כך עושים רבותינו ז"ל הראשונים וכל דייני דמתיבתא וכו' עד כאן בעיטור וכל זה אמת ונכון אבל אין דבריהם אלא בנותן קרקע או מעות או אפילו שאר מטלטלין שאינן לא מלבושין ולא תכשיטין ללבוש ולהתנאות בהן ואינן בכלל מה שעליה כגון אותן שנהגו לכתוב מתנה לחוד בשעת נשואין וזה נגבה בין באלמנות בין בגירושין כל שאינה מורדת בו דלא גרע מתוספת שהוסיף לה בכתובתה כל שלא נהגו שלא לגבותה כדרך שנוהגין בברצלונה שאין מגבין אותה אבל החתן הנותן סבלונות תכשיטי כסף וזהב לכלה להתנאות בהן בין שנתנן בשעת נישואין בין קודם לכן בעודה ארוסה אין זה מתנה גמורה דהקי"ל דבין מת הוא בין מתה היא ואפי' הדר ביה איהו מוהרי הדרי וכו' וכן נראה מלשון הרב רבינו משה בר מיימון ז"ל פ"ו מהלכות זכיה ומתנה וז"ל השולח סבלונות לבית חמיו וכו' יחזרו הסבלונות כולם חוץ מן המאכל והמשתה וכן כלים וכו' אבל אם היו קיימין חוזר הכל וגובה אותם בב"ד שהדבר ידוע שלא שלחם אלא דרך נוי בלבד וכו' עכ"ל הנה נראה מבואר מדבריו ז"ל שהסבלונות שאינן של מאכל ומשתה אינה מחנה אלא לנוי ושל מאכל ומשתה הם מתנה כל שלא תחזור בה וכל זה הוא מפני אומדן הדעת וכבר כתב זה הרב ז"ל בפ' זה המחובר בדיני האומדנות ואין לומר שזהו דוקא בעודה ארוסה ולא נתקיימו הנישואין אבל כשנתקיימו הנישואין מעתה הרי נתקיימה המתנה לגמרי וכל שכן כשנותן בשעת הנישואין או כתוך ימי החופה שא"כ היה לו לרב ז"ל לומר שלא שלח לה אלא ע"מ לכונסה ומדקאמר אלא דרך נוי בלבד נראה שאין כאן מתנה כלל ועוד שאם היה כא מחנה היה לנו לומר דאי הדר ביה איהו לא הדרי אף על גב דלא אמרינן הכי גבי תוספת ר"א בן עזריה דהתם הוי תוספת שלא נתן לגבות עד לאחר מיתה או גירושין והוא מוחזק בו אבל בסבלונות אם היו לשם מתנה כלל היה לנו לומר דלא הדרי אי הדר ביה איהו וכן כשנותן בשעת נישואין הדבר ידוע שאין עושים למתנה גמורה אלא להתקשט ולהתנאות בהן וגם לפעמים עושין כן לכבוד בעלמא ומי שאין לו נותן כלים שאולים ומחזירם לאחר הנשואין לבעליהן וגם לפעמים ש לחין קודם אירוסין שאין שם אלא שדוכין לבד ואומרים ומכריזין שנותן החתן לכלה ובודאי קודם האירוסין אין שם מתנה כלל ומתניתין דסבלונות לבית חמיו תנן דמשמע שיש שם אירוסין הא לאו הכי לאו כלום הוא ואפילו אכל שם וכן כתבו ז"ל ואומדנא דמוכח הוא שאין נותנים לשום מתנה גמורה ומעולם לא שמעתי מי שפקפק בדבר לומר שלא יהיו שמין תכשיטי זהב וכסף ואפילו בגרושה ואפילו אותן החולקים על הרמב"ם ז"ל לומר דגרושה אין שמין בין כגדי חול בין בגדי שבת לא חלקו עליו בתכשיטי כסף וזהב שהרי במתניתין דאחד המקדיש לא הזכירו אלא מילי מלבוש עכ"ל הריב"ש ז"ל:
והרב מוהרש"דם גופיה הביא דברי הריב"ש סימן קל"א ז"ל וגם נראה לדייק כן מדברי הרב הגדול מהרא"ם זלה"ה שכתב בסימן הנז' ואין להביא ראיה מסבלונות דמסיק תלמודא בפרק מי שמת דבין מתה היא בין מת הוא לעולם הדרי לחתנא דשאני סבלונות דהוי מדידיה לדידה ודרך הכלה להכניס לחתן ואין דרך החתן להכניס לכלה הילכך אומדנא דדעתא שלא שלחם לכלה אלא לשם נוי וכן כתב הרמב"ם שהדבר ידוע שלא שלחם אלא לשם נוי וכו' הרי שהנדון של הרב זלה"ה שם הם במתנות ששלחו לחתן ומתה הכלה אמר שנכנסה לחופה וכו' ועל וה כתב שאין להביא ראיה מסבלונות ששלח החתן לכלה וכו' משמע דגבי סבלונות ששלח החתן לכלה אפילו אחר שנכנסה לחופה לא זכתה למתנה גמורה שלעולם לא היו אלא דרך נוי ודקדק כן מדברי הרמב"ם ובדברי הריב"ש זלה"ה וא"כ למעשה כיון שהדבר מפורש בדברי הריב"ש ויראה כן דעת הגאון מהרא"ם ז"ל שכיוונו לדעת א' ודקדקו כן מלשון הרמב"ם ואמרו כן בפירוש אין לדחות סברתם מפני דקדוקים דקים של לשון הרשב"א שגם הוא לא השוה את דינם אלא קודם הנישואין שאפשר שאחר הנישואין יש לחלק ביניהם וכ"ש שיראה לדקדק כן מלשון הרשב"א גופיה שכתב באותה תשובה שזכרנו המשדך בתו לחברו דכי היכי דהדרי סבלונות דשלח איהו לה ה"נ הררי מאי דשלחה איהי לדידיה והא קודם נישואין דינם שוה הוא דמאי אולמיה דהאי מהאי ואי משום סברת רבי נתן דאמר בפרק נערה ע"כ ל"ק ראב"ע התם אלא מדידיה לדידה שלא כתב אלא ע"ת לכונסה אבל מדידה לדידיה ככר אמר הרב דלית הלכתא כרבי נתן אלא כת"ק דרבי נתן אלא ודאי דס"ל לרב דאחר נישואין דלא דמו וסבלונות ששלחו לכלה הם לנוי בעלמא ולא למתנה איכוון וסבלונות ששלחו לחתן הם מתנה גמורה והראיה בסבלונות ששלחו לכלה אינן מתנה גמורה אפילו אחר נישואין דגבי מלבושין אסקינן בפרק נערה כי אקני לה אדעתא למיקם קמיה אדעתא למשקל ולמיפק לא אקני לה וגבי מתנות שנותנין לחתן אמר גבי כתב לה פירות כסות וכלים שלא שלח אלא ע"מ לכונסה וכן בירושלמי גבי הפוסק מעות לחתנו כל הפוסק אין פוסק אלא ע"מ לכנוס דמשמע דאחר נישואין זכה כהם וכמ"ש התוספות לפי פירש רש"י:
וגם לדברי הרא"ש בתשובה דכתיבנא אפשר שמה  שכתב גבי ההיא דפרק חי שמת שלא כתב אלא ע"מ שתנשא אפשר הכוונה לומר שיהיה שלה כל זמן שהיא תחתיו אבל כל שיוצאה מתחתיו בכל גוונא כין במיתה בין בגרושין שמין לה בכלל כתובתה וכדאמרינן כסוף נערה שנתפתתה גבי אלמנה כי אקני לה ע"ד למיקם קמיה אדעתא למשקל ולמיפק לא אקני לה ואף על גב שזה דוקא באלמנה אבל בגרושה דמדעתיה מפיק לה אין שמין מה שעליה ולהרא"ש אפילו בגדי שכת ורגל אין שמין איכא למימר דדוקא במה שעשתה לו ללבוש בתר נשואין דמסתמא הקנה לה במתנה גמורה אבל בסבלונות ודרונות שנותן לה מתכשיטין כסף וזהב שאינם אלא לנוי בעלמא ולהתקשט איכא למימר שלא הקנה לה רק להא מיהא להתקשט כל שהיא יושבת תחתיו אבל כל שיוצאה ממנו בין כמיתה בין בגירושין שמין לה בכלל כתובתה:
ועל המתנות שנותנין לכלה בשעת הנשואין קרובי החתן והכלה או קודם להן כמנהג גם בזה כתר הריב"ש שם ז"ל אמנם אם נתנו לה אחרים תכשיטין או מעות בשעת נשואין כמו שהוא נהוג בקצת מקומות שהקורבים לחתן או לכלה נותנין לה בשמחות וגיל איש נזם זהב אצעדה וצמיד טבעת עגיל אלו בודאי הם שלה שהרי למתנה גמורה נתכוונו דקיימא לן קנתה והבעל אוכל פירות והוו להו כנכסי מלוג וא"כ בין באלמנות בין בגירושין אין שחין אותן לה גם הרב מוהר"שדם בא"ה בסוף סימן קל"א פסק כן וז"ל ואם לא יהיה מה שנתנו לה הקרובים כי הם ודאי לחתנה גמורה נתכוונו אבל במה שנתן הבעל אין לה זכות כלל ע"כ:
העולה מכל מאי דכתיבנא דבענין המתנות שנתנו לבעל אבי הכלה או אמה זכה בהם הבעל במתנ' גמורה אחר שכנסה לחופה אבל קודם לכן לא דאדעתא שיכניסנה הוא דאקני ליה אמנם המתנות שנתן הבעל לאשתו והם מלבושים תכשיטי כסף וזהב העשויים להתנאות ולהתקשט בין בשעת נשואין בין קודם נישואין לא זכתה בהם ואינם אלא לנוי דאומדן דעת היא שלא שלחם לכלה אלא לשם נוי ולהתקשט בהם כמנהג האנשים לקשט נשותיהם בכל יכלתם כמאמר דז"ל ומכבדה יותר מגופו כל א' כפי עשרו וכבודו ולא לשם מתנות אמנם המתנות ותכשיטי כסף וזהב שנותנים לה הקרובים בין קרובי החתן בין קרובי הכלה בשעת הנשואין הרי הם שלה כדין נכסי מלוג שאין דרך לאנשים לקשט נשי אחרים אלא ודאי לשם מתנה נתכוונו ודעתי נוטה שזה הטעם שייך בכל גוונא בין כשנותנין לה בשעת נישואין בין כשנותנים לה מקמי הכי כיון שמוציאין הדבר מידם ומרשותם ודאי לשם מחנה גמורה נתכוונו אלא דלפי דברי הריב"ש דנקט במילתיה אם נתנו לה אחרים מעות או תכשיטין בשעת נשואין כמו שנהוג נראה דדוקא כשבאו לידי נישואין הוא דאינם חוזרים אבל אם נתבטלו האירוסין חוזרים וכן כתב בהדיא הרב מוהר"שדם בא"ה סימן צ"ז וז"ל וששאלת ממני מענין שנותנין קרובי הארוס אם חוזרים או לאו אם יש חילוק בין אירוסין לנשואין פשיטא ופשיטא שיש חילוק שכל אלו הדברים הולכין אחר אומדן דעת ומ"ה אמרו הכי שכשנתבטלו האירוסין שהסבלונות חוזרים לפי שאמדו דעת הארוס שלא נתן אלא ע"מ לכונסה גם חלקו בין דברים העשויים לבלות לדברים שאינם עשויים ליבלות ובין מאכל ומשתה וחילוקים שנאמדו כל זה הולך לדרך א' וגם אלו המתנות פשיטא שאין לך אומדן דעת גדול מזה שכמו שהארוס אינו נותן אלא ע"מ שישאנה כך הקרובים דיציבא בארעא וכו עכ"ד וכיון שהרב הנ"ל כתב זה בפירוש אבטל דעתי מפני דעתו ודי בזה:
ועתה אבוא לענין נ"ד מהאי ראובן שהתנה עם רחל כלתה שהיא תביא לו שמונת אלפים זהובים וקצת תכשיטי זהב ומרגליות ואם הוא ימות בחייה שתטול עשרים אלף זהובים וכל תכשיטיה ואחר שהכניסה לביתו היתה חביבה לו ביותר וקנה לה טבעות וצמידים סך אלפים זהובים ולסוף עשר שנים נפטר ועתה רחל תובעת התכשיטין שקנה לה בעלה אחר נישואיה באומרה שכן כתב לה בעלה דבלאו הכי לא היתה נשאת לזקן כמוהו והיורשים טוענים שלא נתכוון ראובן אלא על התכשיטין שהביאה מבית אביה דודאי נלע"ד דדבר זה פשוט הוא לי יותר מביעתא בכותחא דאין טענתה שטענה מטעמא רבה דהא אפילו מה שנתן לה בשעת נישואין או מקמי הכי ונגמר זיווגם דהוה מי שסובר שנידון האי מתנה כדין הנותן מתנה לאשתו והם כנכסי מלוג וא"כ אם מת הוא או גרשה זכתה בהן כדין נ"מ וכי היכי דאמרינן במתנות שנותנים לבעל שזכה בהם אחר הנשואין וכדדייקינן מפשט דברי הרשב"א הנ"ל ועם כל זה לא פסקינן הכי אלא כפי דברי הריב"ש ודעמיה דפסק בהדיא דכל שהם מלבושים תכשיט כסף וזהב העשויים להתקשט לא זכתה בהם דאמרינן דאומדן דעת היא שלא שלחם לכלה אלא לשם נוי ולהתקשט בהם כמנהג האנשים לקשט נשותיהן כפי יכלתם וכדדייק מדברי הרמב"ם ז"ל ממה שכתב בפ"ו מהלכות זכיה ומתנה ז"ל אבל אם היו קיימים חוזר הכל וגובה אותן כב"ד שהדבר ידוע שלא שלחם אלא דרך נוי בלבד שאין לומר שזהו דוקא בעודה ארוסה ולא נתקיימו הנישואין שא"כ היה לו לרב ז"ל לומר שלא שלח לה אלא ע"מ לכונסה ומדקאמר אלא דרך נוי בלבד נראה שאין כאן מתנה אפילו נתקיימו הנשואין וכ"ש בנ"ד שלא נתן לה המתנות לא בשעת השדוכין ולא בשעת הנשואין אלא אחר שהכניסה לביתו דודאי ליכא מאן דפליג דלא למתנה איכוון אלא להפיק רצונה בהיותה חביבה לו או כדי שתהיה נשמעת לו או לעשות רצון רז"ל ומכבדה יותר מגופו ולא הקנה לה רק להא מיהא להתקשט כל שהיא יושבת תחתיו אבל כל שיוצא' ממנו בין במיתה בין בגירושין שמין לה בכלל כתובתה ואם על דבר הכתוב בשטר וכל תכשיטיה אין הכוונה אלא על תכשיטיה שהביא עמה מבית אביה שהם שלה שהם נ"מ אבל לא נתכוון על התכשיטין שיקנ' לה אחר זמן מה שבאותו זמן לא עלה על לכו לקנות להשים דבר ואין אדם קונה מה שעדיין לא בא לעולם ולא מבעיא דלא זכתה האש' הטבעות שקנ' לה אחר נשואיה אלא אפילו מה שנתן לה בשעת נשואיה לא זכתה דאמרינן ודאי שלא שלחם אלא לכוי ולהתקשט בהן וכדכתיבנא דאם איתא שמה שכתב לה וכל תכשיטיה היה כוונתו ג"כ על התכשיטין ששלח לה בשעת הנישואין וכ"ש על התכשיטין שיקנה לה אחר זמן אחר הכניסה לביתו הו"ל לפרש ולומר וכל התכשיטין שיהיו לה בין מה שתביא מבית אביה ובין התכשיטין שאתן לה כשעת נישואין וכל ימי היותה יושבת תחתי ומדלא פירש ש"מ דלא איתכוון אלא על התכשיטין שהביא מבית אביה ומה שטוענת דבלאו הכי לא היה נשאת לזקן כמוהו דברי רוח הם ולא היא שהרי לא התנה זה אלא בשנים עשר אלף זהובים שהוסיף לה מדיליה שהיא תוספת מרובה על העיקר ולזה סמכה וסברא וקבילה ואם נעמיק בדברי השאלה נראה בהדיא שכוונת ראובן היה שלא תזכה רחל יותר כגון מתנות שיקנה לה בימי היותה תחתיו מדכתוב בשאלה וקנה לה ולא כתב ונתן לה דמשמע שקנה לה להיותה משתמשת בהם כל ימי יושבת תחתיו ועוד מדקנה לה אחר שהכניסה לביתו ולא בשעת הנישואין נראה שעשה. זה בחכמה ובדעת שלא רבה שיהיה הדבר אפילו בספק שיאמרו מחמת חיבת חיתון גמר והקנה לה מתנה גמורה ואם כן מה שטוענים היורשים שלא נתכוון ראובן אלא על התכשיטין שהביאה מבית אביה (דהיינו כל תכשיטיה שפי' הוא תכשיטין שלה) יפה טוענים והדין עמם ויזכו בטבעות והצמידים מידיה ודין לית צריך כשש זהו מה שהעלה מצודתי היום יום ששי ד' לחודש סיון בשנת ובסדר ויששכר נתנאל בן צוער לפ"ק:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט: