שאלה ראובן שנתעברה אשתו ויהי כמשלוש חדשים לעיבורה שכבר הוכר העובר משמחת לבו פצה פיו אל ה' וכן אמר למועד אשר תלד אשתי ולד אתן מנכסי אלפים פלורינס לקופת עץ חיים אם בן הוא ואם בת היא אלף. וימלאו ימיה ללדת: ותלד בת. ועתה בא האיש הלזה לדרוש מה משפטו אם נאמר דבתר תחילת דבורו אזלינן וחייב ליתן אלפים דבת נמי בכלל ולד היא או דלמא בתר גמר דיבורו אזלינן ולא נתחייב כי אם אלף ואת"ל דבכי האי גוונא אזלינן בתר גמר דיבורו עדיין מבעיא לי אם אירע שאשת הנזכר ילדה תאומים זכר ונקבה מה דינו מי אמרינן ככל היוצא מפיו יעשה ושלושת אלפים יתן לקופת עץ חיים או דלמא אמדינן דעת הנודר ובאלפים יצא ידי חובת נדרו ואף את"ל דבכה"ג לא אזלינן בתר אומדנא עדיין איכא לספוקי היכא דילדה אשת ראובן הנזכר טומטום או אנדרוגינוס והוא נעצב אל הילד מאי נימא כיון דמתוך מעשיו ניכר דבשעת הנדר לא עלה דבר זה על דעתו פטור לגמרי כאלו אין כאן נדר או דלמא לא גרע ערכו מנקבה. אליך נשאתי את עיני ואליך תשוקתי אחד המיוחד שבמדרש עץ חיים הראשון לכל דבר שבקדושה נחל נובע מגיד משרים צולל במים אדירים ועולה בידו פנינים החכם כה"ר יונה אברבנאל אקוה לתשובתך הרמה שתוציא לאור משפט האיש הזה בחכמתך העצומה ומ"ה תהיה משכורתך שלמה: אכ"יר:
תשובה שבחו אין ספר. הוגה באמרי שפר יציץ פרח שושן. קנקן מלא חדש וישן. שביביו יעלו כקיטור הכבשן. כאור נוגה בלי עשן. כה"ר יעקב בן המנ"וח כבוד אברהם בשן זלה"ה:
גרסינן במסכת שבועות דף כ"ו: ב': אמר שמואל גמר בלבו צריך שיוציא בשפתיו שנאמר לבטא בשפתים מתיבי בשפתים ולא בלב גמר בלבו מנין תלמוד לומר לכל אשר יבטא האדם בשבועה הא גופא קשיא אמרת בשפתים ולא בלב והדר אמרת גמר בלבו מנין אמר רב ששת הא לא קשיא הכי קאמר בשפתים ולא שגמר בלבו להוציא בשפתים ולא הוציא גמר בלבו סתם מנין ת"ל לכל אשר יבטא יצא לנו מזה שכדי שיחול שבועתו צריך שמה שהוציא בפיו יוכלל במה שבמחשבתו כגון שנשבע שלא לאכול פת סתם והיתה כוונתו לאסור עצמו בפת חיטים הרי זה אסור בפת חיטים שפת חיטים פת שמה אבל אם דבריו אינם בכלל כוונתו כגון שהיתה כוונתו לישבע שלא לאכול עם יהודה ובעת השבועה יצא מפיו בנימין הרי זה מותר לו לאכול עם שניהם עם יהודה לפי שלא הזכירו בעת השבועה ועם בנימין לפי שכוונתו לא היתה עליו:
וכן כתב בהדיא הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות שבועות ז"ל מי שנתכוון לשבועה וגמר בלבו שלא יאכל או שלא ישתה היום ושדבר זה אסור עליו בשבועה ולא הוציא שבועה בשפתיו הרי זה מותר שנא' לבטא בשפתים אין הנשבע חייב עד שיוציא עניין שבועה בשפתיו וכן אם גמר בלבו להשבע שלא יאכל אצל ראובן וכשבא להוציא שבועה נשבע שלא יאכל אצל שמעון הרי זה מותר לאכול עם ראובן שהרי לא הוציאו בשפתיו ועם שמעון שהרי לא היה שמעון בלבו וכן פסק הר"אש ז"ל בפרק שבועות שתים וכן פסק רבינו יעקב בעל הטורים ומוהר"י קארו בטור יורה דעה סימן ר"י ודין הנדרים שוין הם לדין השבועות לענין זה כמו שכתב בביאור הרמב"ם ז"ל בהלכות נדרים פרק שני הלכה ב יעויין שם ודא הוא מוסכם מכל הפוסקים:
ועל פי הדברים האלה נראה לי שבעיא ראשונה שבנדון נידן נפשטה ובאלף פרחים יצא ידי חובת נדרו ואע"פי שמלת ולד היא מלה כללית כוללת זכר ונקבה אפילו הכי אין לחייבו כי אם אלף שנדר לתת כשיולד לו בת כמו שלא נאסור כי אם בפת חיטים למאן דאסר על נפשו פת סתם והיה דעתו על פת חיטים ואע"פי שמלת פת גם היא מלה כוללת בין פת חיטים בין פת שעורים מאחר דלא נתכוון לפת שעורים דבנדרים בעינן פיו ולבו שוים:
ואף על גב שבעלי התוספות במסכת שבועות בדבור המתחיל גמר בלבו גמרו אומר שלעם הארץ לא נאמינהו במה שאומר שלא היה בלבו כי אם חיטים דלא התירו לו אלא גבי הורגים וחרמין ומוכסים בנידון דידן יודו דת"ח וע"ה שוים הם כיון שראובן גילה דעתו ושפתיו ברור מללו:
ואם לחשך אדם לומר שראובן על כל פנים חייב ליתן אלפים כמו שיבא מפיו בתחילת דבריו כי מה שביאר אחר כך הוא מפני שחזר בו מדבורו הראשון השב השיב לו שאפילו נודה לדבריו מה שאין כן דעתי כמו שאבאר לקמן) אפילו הכי לא יתחייב כי אם אלף שנדר לתת אם תלד אשתו נקבה שהרי בביאור כתב הרמב"ם ז"ל בסוף פרק שני מהלכות שבועות מי שנשבע והיה פיו ולבו שוין בשבועה ואחר שנאסר חזר בו מיד תוך כדי דיבור והוא כדי שיאמר התלמיד לרב שלום עליך רבי ואמר אין זה שבועה או נחמתי או חזרתי בי וכיוצא בדברים אלו שענינם שהתיר מה שאסר הרי זה מותר ונעקרה השבועה שזה דומה לטועה עכ"ל ודא הוא מוסכם מכל הפוסקים ואם כן בנדון דידן שנוסח השאלה מוכיח שדבריו האחרונים הם בתוך כדי דיבור של דברי הראשונים אפילו היתה כוונתו הראשונה לתת אלפים אפילו אם תלד אשתו נקבה הכל הולך אחר החתימה ודבריו הראשונים בטילין לא שרירין ולא קיימין והיו כלא היו:
אמנם עדיין יש מקום לבעל הדין לחלוק ולומר מאחר שראובן פצה פיו אל ה' לתת מכיסו ב' אלפים פרחים לקופת עץ חיים שהוא לתת ספק ביד התלמידי חכמים לעסוק בתורה שהיא העמוד הימני אשר עליה העולם עומד כדתנן בפרקא קמא דאבות ובפרט בזמיננו זה שבעוונותינו העבודה נעדרת והיא במקומה עומדת כדאיתא ברביעי דתענית ולפי זה יוכלל במאי דתנן אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ואפילו לדעת הרמב"ם ז"ל אשר ה' העיר לו אזן לשמוע כלמודים ולשונו תמהר לדבר בחות הרבה לספר בגנות האיש הלומד תורה בשביל הנאת ממון עד שכתב בפ"ג מהלכות תלמוד תורה הלכה י' זה לשונו כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה הרי זה חילל את השם וכבה מאור הדת וגרם רעה לעצמו ונוטל חייו מן העולם הבא לפי שאסור ליהנות מדברי תורה בע"הז נראה לע"ד לומר דהרמב"ם ז"ל לא איירי אלא במאן דעיקר כוונתו בלמדו ספר מפי משולי ערמת הוא בשביל הנאת הממון שנותנים לו למלאת אוצרות תאוותו וחמדת לבו אבל האיש אשר בתורת ה' חפצו ובאהבתה ישגה תמיד ואין לו לחם לאכול ובגד ללבוש ואם ישוט לבקש טרף לביתו יכלו בהבל ימיו ושנותיו בבהלה ולא ימצא מרגוע לנפשו לעסוק בתורה שהוא תכלית מבקשו באיש הזה לא דיבר הרמב"ם ז"ל ונראה לי דהחילוק הזה מוכרח הוא בגין דלא תקשה על הרב כמה מאמרי רז"ל אשר הפליגו לספר מעלת וגודל שכר המהנים לת"ח מנכסיהם כדאיתא בסוף פרק הריאה ואם איתא דהת"ח אסור ליה ליהנות מהם בודאי דלא מבעיא שלא היו מקבלים שכר על זאת אלא אדרבא היו נענשים בעברם על לאו דולפני עוד לא תתן מכשול:
ועוד דלישנא דהרמב"ם נלע"ד דמוכיח דזאת היתה כוונתו שכן כתב כל המשים על לבו שיעסוק בתורה ולא יעשה מלאכה ויתפרנס מן הצדקה וכו דפשטן של דברים אלו לפו המובן אצלי הוא שהתכלית אשר כיון אליו האיש הזה בעסקו בתורה הוא כדי להתפרנס בעבור זאת מן הצדקה דרך כבוד כלומד אחד מן האומניות דזה ודאי איסור גמור הוא כדאיתא במס' אבות פרק רביעי רבי צדוק אומר אל תעשם עטרה להתגדל בהם ולא קרדום לחפור בהם:
ואל יחשדני שומע כי לכבודי אני דורש כי כבר קדמני מוה"רי קארו בביאורו להרמב"ם וגם הרב יואל סירקש אשר בנה בית חדש וחנכו בטור יורה דעה סימן רמ"ו כתב להתיר לת"ח לקבל הספקה וכתב עוד שהרשב"ץ האריך בתשובותיו לחלוק על הרמב"ם ולסתור כל דבריו (זה הספר בקשתיהו ולא מצאתיהו:)
גם הנשר הגדול מה"ררי אברבנאל אשר היה איש עשיר מגזע ישי ונצר משרשיו בפירושו לאבות האריך בראיות להחזיק ביד הנותנים והמקבלים ועוד כי קמי האי מאן דידע מה בחשוכא ונהורא עמיה שרי גליא שכל ימי גדלתי בין החכמים ולא מלאני לבי לקבל פרס על היותי הוגה בתורה עד שהגעתי למידה שאף גם זאת שנאמר שדעת הרמב"ם הוא כפי הנראה לכאורה מדבריו בטוח אני שיודה דלי הותר משום פיקוח נפש כמה דהותר ליה לדוד ליהנות מלחם הפנים המוסרים מלפני ה' בברחו מפני שאול מלכא:
גם יש לי ללמד התר למפנה עצמו להגות בתורה לקבל שכר על זאת מהברכה אשר בידך משה איש האלדים את שבטו של זבולון באמרו שמח זבולון בצאתך ויששכר באוהליך שהקושיא מבוארת שדרך כל הסוחרים כששולחים סחורות מעבר לים הם דואגים פן יקראם אסון בדרך כי יטיל ה' עליהם רוח סערה מפרק הרים ומשבר סלעים וישברו הספינות ויאבדו הסחורות כאשר עינינו רואות בכל יום ואבותינו ספרו לנו פועל פעל בימיהם בימי קדם ואף אם שוב ישובו בשלום שמא יארע להם כמאמר הנביא ויקו לעשות ענבים ויעש באושים ותירוץ קושיא זאת על דרך זה כי שבט זבולון אשר לחוף ימים ישכון התנה עם שבט יששכר אשר נטה שכמו לסבול עול התורה ולהגות בה יומם ולילה עד אשר עליהם אתמר בכתובים ומבני יששכר יודע בינה לעתים לדעת מה יעשה ישראל שהם יעסקו בסחורה ויספיקו לבני יששכר כל צרכם כדי שיהיה לבם פנוי לעסוק בתורה ובשכר זאת הבטיח להם הנביא במאמר האל שישמחו בצאתם כי אוניותיהם בא ובאו ברינה בנכסים רבים וכסף וזהב אשר לא יספר מרוב: פירוש זה שמעתיו מפי החכם השלם הרב הכולל המקובל האלדי הדיין המצויין החסיד העניו נר ישראל עמוד הימני פטיש החזק אבי אבי רכב ישראל ופרשיו מורינו ורבנו אאיליון נ"ע:
ואם עדיין המצא ימצא איש או אשה אשר יחתור למצא פרצה בדברי אלו ולומר כל דבריך אלה הם כדאין דווקא בדרך מקרה כמו שאירע לזבולון שיבא להם הגורל בארץ הרים וגבעות ימים ונהרות אשר לא ימצאו בה מחיה לנפשם וכדי לבקש טרף לביתם הוצרכו להפליג דרך אוניה בלב ים ומיראתם פן בזה יבטלו מלעסוק בתורה כראוי לכל איש מזרע ישראל כי בה כתוב ולא מעב' לים היא אשר פירו' מקר' זה כפי המעתקי' הובאו דבריה' בחמישי דערובין זה לשונם שם ולא מעבר לים היא לא תמצא בסחרנים ולא בתגרים ועל כן חתרו למצא דרך להציל נפשותם ממות עד שמצאו עילה זאת לזאת יקרא שעת הדחק באמת אבל אין משם ראייה להתיר לאסוף ממון לכתחילה ולבחור אנשים מיוחדים לעסוק בתורה בעתים מזומנות ולכנות המעשה הזה בשם מצוה רבא אף אני אענה לו ראה דבריך טובים ונכוחים ברם זאת מצאתי בירושלמי דשקלים דגרסינן התם פרק חמישי רבי חמא בר חנינא ורבי הושעיא הוו מטיילין באינון כניסתן דלוד א"ל ר' חמא לר' הושעיא כמה ממון שקעו אבהתהון כאן אמר ליה כמה נפשות שקעו אבותיך כאן מי לא הוו בני אנשא דילעון באורייתא ר' אבין עבד אלין תרעא סדרא רבא נחית ר' מני לגביה אמר ליה חמי מא עבדית אמר ליה וישכח ישראל עושהו ויבן הכלות מי לא הוו בני אנשא דילעון באורייתא והנה האנשים האלה בין ר' הושעיא בין ר' מני שלמים הם אתנו כי כל חפצם ותאותם היתה לעבוד את יוצרם ולעשות רצון קונם ואפילו הכי כדשבחו לפניהם האנשים אשר בזבזו ממונם לבנות להם בתי כנסיות ובתי מדרשות של בנין מפואר כמה דכתיב לרומם את בית אלדינו במקום אשר יחזיקו להם טובה על זאת לגלגו עליהם ולא מצאו להם תרופה בלתי אם לא ימצאון שם אנשים שיהגו בתורה ש"מ דבין על דעתיה ד"ר הושעיא בין על דעתיה דרבי מני שאם יש שם אנשים שיעסקו בתורה מוטב שלהם יתנו הממון הרב זה כדי שיעסקו בתורה מלהוציאו בבנין המפואר אשר הם הוציאוהו. ועתה אי אסיר ליה לתלמיד חכם לקבל ממון על היותו הוגה בתורה מאי קא מתמא מי לא אית בני אנשא דילעון באורייתא דאין הכי נמי דאית תמן בני אנשא דילעון באורייתא הא ודאי דלא יאבו לקבל מנייהו ותו איך השיא להון עצה לעבור אולפני עור לא תתן מכשל אלא ודאי דמותר לו לת"ח לקבל ממון על היותו הוגה בתורה וכל איש אשר נשאו לבו וכל אשר נדבה רוחו אותו לבא על החתומים להשקות את עץ החיים מצוה רבא הוא עושה והוא בכלל מאי דכתיב עץ חיים היא למחזיקים בה ותומכיה מאושר:
ואחרי הודיע לנו אלדים את כל זאת אחזור לנידון דידן ואומר דבמקומי אני עומד לפטור את ראובן בתיתו אלף פרחים לקופת עץ חיים בעבור הבת שנולדה לו מאחר שבדבריו הסתומים לא כיון אלא על זכר כיון דתכף ומיד פירש כוונתו וקבע גם כן ערך לנקבה אלף פרחים וגילה דעתו דמתחילה לכך נתכוון אלא שבן חביב עליו שאפשר שעל ידו יתקיים שמו בישראל ושיהיה גבר בגוברין עוסק בתורה לשמה ללמוד וללמד לשמור ולעשות ובזה נמי יביאהו אל המנוחה ואל הנחלה האמיתית אף כי איהו מגרמיה לאו בר הכין הוא דברא מזכה אבא:
אבל אכתי לבי נוקפי מאחר שהתנא בפרקא קמא דאבות השוה תורה לעבודה ובהעדר העבודה הלא היא היא שיפה כוחה לשאת את העולם על שכמה כמה שהבטיח קב"ה לאברהם אבינו בין הבתרים ואם כן כי היכי דבהקדש קיימא לן תפוס לשון ראשון הכא בנדון דידן נמי נימא תפוס לשון ראשון דהיינו ולד דאיהו שם כולל לזכר ונקבה ואין משגיחין בבת קול הבא אחריו לחלק בין זכר לנקבה:
ברם כד דייקנן שפיר אין מכאן ראייה לנדון דידן דהא אפילו בנדרי צדקה שהקישן הכתוב בהדיא בקרא דמוצא שפתיך תשמור כדאיתא במסכת ראש השנה דף ו' א' בפיך זו צדקה כתב הטור ביורה דעה סימן רנ"ז דצדקה בכלל הנדרים וכן פסק מוה"רי קארו דצדקה בכלל נדרים ואם כן כי היכי דבנדרים תוך כדי דיבור כדיבור דמי ה"ה במקדיש לצדקה כל שכן בנידון דידן דלא אלימא כוחיה דתנא מכוחיה דקרא ואפילו לרבא דאמר בפרק שלישי דמכות) כמה טפשאי שאר אינשי דקיימי מקמי ספר תורה ולא קיימי מקמי גברא רבא יען התנא לא נחית להשוותן בדינן אלא למען ספר כוחן כי שלוש אלה המה מטיבי צעד העולם לבל ימוט לעולם ואם כן בנדון דידן כיון דבתוך כדי דיבור אמר אם בן הוא אף את"ל דחזר בו מדבורו הראשון דקאמ' ולד סתם אם אירע שתלד אשתו ונקבה בתיתו אלף פלו' לקופת עץ חיים יצא חובת נדרו וזה נראה לי ברור:
ועתה חל עלי חובת הביאור מה יהיה משפט ראובן בלדת אשתו תאומים זכר ונקבה אי מצי פטר נפשיה באלפים או לא יפטר כי אם בשלושת אלפים והנה לכאורה נראה דחייב ליתן שלושת אלפים דהא משנה שלמה היא בבא בתרא האומר אם תלד אשתי זכר יטול מנה ילדה זכר יטול מנה אם נקבה מאתים ילדה נקבה נוטלת מאתים אם זכר מנה אם נקבה מאתים וילדה זכר ונקבה הזכר נוטל מנה והנקבה מאתים הא קמן דאף על גב שלא פירש אם תלד תאומים זכו העוברים הנולדים בבטן אחד כל אחד כפי אשר יצא מפיו ואע"ג שרשב"ם בדיבור המתחיל הכי גרסינן כתב ומיהו אם ילדה זכר ונקבה תאומים לא יטלו כלום וילדה זכר ונקבה דמתניתין משמעותיה איהו או זכר או נקבה ואם ילדה תאומים לא יטלו כלום רבינו יעקב בעל הטורים ומוה"רי קארו בחושן המשפט סימן רנ"ג פסקו דאם ילדה תאומים הזכר נוטל מנה והנקבה מאתים גם הרמב"ם ז"ל בפרק שמיני דהלכות זכייה ומתנה העתיק המשנה כלשונה וככתבה אלא שהם ז"ל פירשוה דאיירי בשכיב מרע דאילו בבריא לא קנה משום דהוי אסמכתא בנידון דידן שהוא נדר שנדר לאביר יעקב דבריו קיימין דבהדיא פסק מוה"רי קארו בחושן המשפט סימן ר"ז סעיף י"ט נדר ושבועה ותקיעת כף מהני אפילו באסמכתא:
אמנם כאשר נדקדק היטב אין מכאן ראייה לנדון דידן דהתם רצה לזכות העובר בעצמו שהוא בנו ורצה ליפות כוחם אבל בנדון שאנו דנין עליו שהזכות הוא לאחר אין לאחר כלום כל זמן שלא נתקיים התנאי כדרך שהתנה דהיינו או בן או בת כדתניא בבבא בתרא דף: קמ"א: ב': המבשרני במה נפטר רחמה של אשתי אם זכר יטול מנה ילדה זכר יטול מנה אם נקבה מנה ילדה נקבה נוטל מנה ילדה זכר ונקבה אין לו אלא מנה והא זכר ונקבה לא אמר דאמר נמי אם זכר ונקבה יטול מנה הא קמן בבירור דאין לידת תאמים בכלל אם זכר אם נקבה אלא דבנדון דידן אי אפשר לפוטרו בלא כלום כיון דאיהו פתח דבריו באמרו למועד אשר תלד אשתי ולד והרי נתפס בדיבורו והוי כההיא שהביא הר אש בשאלותיו בכלל צ"א סימן ב' ועיין שם זכינו לדין דעל כל פנים חייב בלדת אשתו תאומים אלא דאכתי פש גבן לבאורי אי זה הוא הערך אשר יתחייב ולעניות דעתי הכהן יוכיח דכי היכי דלענין פדיון אם באשה שלא ביכרה וילדה זכר ונקבה נסתפק לן איזה נפק בראשונה אמרינן ליה לכהן הבא ראייה מי יצא ראשונה כן בנדון דידן אמרינן לגזבר עץ חיים המוציא מחברו עליו הראייה ואי לא מבי לברורי מיפטר באלף כי יאמר הבת יצתה ראשונה: זהו הנראה לי בחלוקה השנית מהשאלה:
ומעתה חל עלי חובת הביאור בחלוקה השלישית מהשאלה דהיינו אם ילדה טומטום או אנדרוגינוס מה יהיה דינו והיה נראה לכאורה דמשפטו חרוץ במתניתין דהיינו שנוטל בפחות שבשניהם אמנם אחר העיון הצודק לא דמי כלל לנדון דידן דהתם ראויים הם ליורשו ומשום הכי זכו במתנת אביהם אף על פי שהם משונים בבריתם אבל הכא כבר הוכחנו מההיא דהמבשריני שהבאתי לעיל דהמתנה לאחר בטלה כשלא קיים התנאי ובנ"ד ודאי לא נתקיים התנאי כי לדעתו ראוי לו שלא נבראו ועוד דולד דקאמר נראה דגלה דעתו שרצונו בולד שלם בבריתו בקומתו ובצביונו ולא דבר משונה דאנן סהדי דלכך לא נתכוון דמלתא דלא שכיח הוא ואם נפשך לומר דעל כל פנים נתפס על נדרו. שאנדרוגינוס וטומטום ולד מקרו וחייב לפחות כערך הנקבה כל זמן שלא נקרע הטומטום ואם אירע שנקרע. שלם כפי אשר ימצא. לע"דן דזה אינו דלא מיקרי בלשון בני אדם בשם ולד סתם אלא בשם לוווי ולד משונה מונש"טרו בל"עז ואם כן אין כאן נדר כלל ואינו חייב כלום:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דאם ילדה בת יפטר באלף ואם ילדה זכר ונקבה ישלם כפי מה שיצא ראשונה לאור העולם ואי לא ידיע איזה נפק תחילה המוציא מחבירו עליו הראייה ובאלף פלורינס נפטר ואם ילדה טומטום או אנדרוגינוס בטל הנדר ופטור מכלום כד"ן עד יצא דבר המלך ודעתו ושמענו ועשינו נכתב ונחתם בסדר ובשנת היום לא תמצאהו בשדה:
יונה אברבנאל:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: