שאלה ראובן היה לו בית אחד שהיה דר בתוכו ובהיות שנפל הבית והעליה הוצרך ללכת אצל גוי אחד שמו דמא בן נתינא ללוות ממנו סך עשרה אלפים פלורינס לבנות הבית חרב כי הסכום הזה היה צריך לו לחרשי העץ ולבונים ומשכן ביתו לחוב הזה לפי התנאים אשר אזכיר. ראשונה שישלם לגוי ברבית בכל שנה ארבעה פלורינס לכל מאה ושכל זמן שישלם הלווה מעות הרבית לא יוכל המלוה לשאול מעותיו עד עבור עשרים שנה ושאם ירצה הלווה בתוך הזמן לפרוע חובו שיוכל להכריח למלוה לקבלם אך בתנאי שלא יוכל הלוה לפרוע חובו מעט אלא כל החוב יחוייב לשלם בפעם אחת ועשו שטר ביניהם מתנאים אלו כדת וכהלכה לפי דתי העיר וברשו' השררה הנקרא בלשונם שחי"פי קינ"יס (כלומר בידיעת דייני דמתא) ואחר עבור ארבעה או חמשה שנים חשב בדעתו ראובן שדמא בעל חובו היה שופך דמו בנשך ותרבית והיה בידו כמו שני אלפים זהובים אך מכיון שהתנה עם הגוי שיחוייב לשלם כל החוב בפעם אחת לא היה יכולת בידו להרים ראש עוד היה ירא שבהיותם תחת ידיו מעות מזומנים שלא יוציא' באיזה דבר ובהגיע תור עשרים שנה ובעל חובו יתבע מעותיו שימכר ביתו באיזיק"וטיי (כלומר בהסכמת שרי העיר לפי שלא שילם לבעל חובו) מה עשה הלך אצל שמעון אוהבו שהיה אמיד בנכסים והיה לו באינגלאטירה סכום מעות שיווי עשרת אלפים פלורינס ממעות הולאנדא אמר ראובן לשמעון תדע מה שקרה לי בחוב אחד שיש לי לשלם לדמא בן נתינא (וסיפר לו כל המאורע) ולכן אנכי שואל שתמסור לי מטות האינגלאטירה שלך שגם הם עושים שלשה למאה ואני אהיה לך כמו משרת ובמעות אלו אני משלם לגוי ותחשוב בדעתך שאני כמו קונריספו נדינטי שלך או כמו שולחני וממני תגבה בכל שנה מה שהיית גובה משילומיך בלונדון ובזה תעשה לי חסד גדול כי אז אוכל לקנות מעט מעט ליטרין מה שמסרתני ובהמשך הזמן אוכל להיו' נקי מהחוב הזה ואם אתה ירא שלא אשלם לך במיטבא אעשה שטר כדת וכהלכה שאתה מסרת לי כך ליטרין מלונדון ושמוכרח אני לתת לך בכל שנה מה שגוזרין באר"ש גזר"ה שרי אותה החברה. וייטב בעיני שמעון דברי ראובן אך היה ירא לנפשו אם יש בדבר הזה צד איסור רבית כי שקיל וטרי בדעתו מצד אחד היה אומר כיון שאיני מרויח בזה שוה פרוטה מהיכא תיתי לאסור דבר זה משום רבית ומצד אחר היה מפקפק ואומר כי אף כי אין רבית מצד המקבל (כלומר ששמעון אינו מרויח בזה כלום) מכל מקום מצד הנותן יש רבית כי ראובן משלם הרבית בכל שנה ולכן לצאת מידי נדנוד עבירה גמר בדעתו ללכת אל בית מדרשו של שם לידע את הדרך ילך בה יורנו המורה להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפרק איזהו נשך דף ע"א וז"ל המשנה מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי וכו' גמרא תנו רבנן מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי אבל לא מדעת ישראל כיצד ישראל שלוה מעות מן הנכרי ברבית ובקש להחזירן לו מצאו ישראל אחר וא"ל תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור ואם העמידו אצל נכרי מותר וכן נכרי שלוה מעות מישראל ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר וא"ל תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו מותר ואם העמידו אצל ישראל אסור בשלמא סיפא לחומרא אלא רישא כיון דאין שליחות לנכרי איהו ניהו דקא שקיל מיניה רביתא אמר רב הונא בר מנוח משמיה דרב אחא בריה דרב איקא הכא במאי עסיקינן כגון דא"ל הניחם על גבי קרקע והיפטר אי הכי מאי למימרא אלא אמר רב פפא כגון שנטל ונתן ביד ואכתי מאי למימרא מהו דתימא נכרי גופיה כי עביד אדעתא דישראל קא גמיר ויהיב קמ"ל וכו':
ופירש"י ז"ל ברישא אסור דהוא ניהו דקא מוזיף ליה ברבית: ואם העמידו אצל נכרי אע"פ שישראל נותנו לחבירו במצות הנכרי מותר ושלוחו הוא.: ובסיפא פירש ואם העמידו אצל ישראל אסור ואע"פ שקיבלם זה מיד נכרי משום דנכרי שליח של ישראל ושלוחו של אדם כמותו: בשלמא סיפא דקתני אם העמידו אבל ישראל אסור דמשמע שנכרי זה חשוב שלוחו של ישראל חומרא דרבנן הוא למיסר דהא דקי"ל דשלוחו של אדם כמותו בשולח ישראל ושליח ישראל נאמר דמתרומה גמרינן בפ"ב דקדושין אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית: אלא רישא דקתני אם העמידו אצל נכרי מותר כיון דאין תורת שליחות לנכרי וישראל מישראל קבלם הוא נינהו דשקיל רבית: דא"ל נכרי לישראל ראשון הניחם על גבי קרקע והיפטר וכן עשה ומשם נטלם ישראל שני: כגון שנטל ונתן הנכרי ביד וקבלם מן הראשון ונתנם לשני: אדעתא דידיה דישראל שהרי הוא הביאו אבלו והויא נכרי שלוחו ונחמיר מדרבנן למיסר כדמחמרינן בסיפא (קמ"ל):
ואתה דע לך דבהאי סוגיא רבו הדעות והסברות ואילו היה לנו איזה תועלת מהשקלא וטריא שיש בה לנ"ד הייתי מעלה אותם על הספר והייתי מברר הדעת היותר נכונה לע"ד להוציא לאור משפטו אבל הואיל ואין הנ"ד צריך לו איני מביא אלא הדעות בלבד בקיצור נמרץ ומשפט שאלתנו יצא לנו מק"ו אפילו למאן דמקיל טפי בהאי סיפא דסוגיא דידן יודה לנו שבנ"ד יהיה אסור במוחלט:
הדעת הראשונה היא להרמב"ם ז"ל בפ"ה מלוה ולוה גוי שלוה מעות מישראל ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר וא"ל תנם לי ואני מעלה לך כדרך שאתה מעלה לישראל הרי זה מותר ואם העמידו אצל ישראל אע"פ שנתן הגוי המעות בידו הואיל ומדעת ישראל נתן הרי זו ריבית קצוצה עכ"ל:
הדעת הב' היא דעת רש"י ורבינו חננאל ז"ל דבכי האי גוונא לא הויא אלא אסורא בלבד לפי שהמעות אינן באים מיד ישראל לישראל דהיינו ממלוה כלוה אלא ע"י הגוי ומחמת חומרא בעלמא אמרינן דיש שליחות לגוי והאי בשלמא דסוגיא דידן כדקאי קאי דהיינו מחמת חומרא:
והדעת הג' היא דעת הרא"ש ז"ל בפסקיו דבכי האי גוונא מותר אבל אסור מפני מראית העין דהיינו בפרהסיא כמו שמוכח בב"ח סימן קצ"ח וקצ"ט:
והדעת הד' היא דעת רבינו תם ז"ל דבכי האי גוונא הוי מותר גמור לפי שסובר דהאי בשלמא דקא פשיטא ליה דשליחות הגוי לחומרא אזלינן לא קאי מחמת התירוצין דמסקנא:
ומעתה נבא להשיב לשואלי דבר על נ"ד דהיינו ששמעון רוצה ליתן לראובן הסך עשרת אלפים ליטרין הנ"ל שיש לו בלונדון ורצונו שיקח מראובן הרבית שגוזרין שרי החברה הלז אלא שהוא מפקפק בדעתו אם הוי רבית או לא וחושב בדעתו הואיל והרבית לא מיחסר לו כל זמן שהלטרין הם ברשות הגוים הנ"ל ולפיכך אפי' יבא הרבית מצד ישראל שנותן לו עכשיו הליטרין כדי להפטר מבעלי חובותיו אינו רבית ואען ואומר שסברתו אינה סברה ואין בה שום ממשות לפי שהוא משולל מכל מיני דעות וסברות לא במקרא ולא בתלמוד ופוסקים לא במקרא שהתורה לא הקפידה על הלוקח הרבית לבד אם הוא בריך או לא צריך או נהנה מהרבית או לא נהנה צריך ולא צריך שהכתוב אומר לא תקח מאתו נשך ותרבית נהנה ולא נהנה מרישא דסוגיא דידן ראה והסתכל במה שכתב הטור ז"ל בי"ד סי' קס"ח וז"ל ישראל שלוה מעות מגוי ברבית וביקש להחזירם לו מצאו חבירו ואמר תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור שאין לישראל הלוה שום עסק עם הגוי ואפי' אומ' תנם לי ואני אעלה לו כדרך שאתה מעלה לו אסור דבשליחותו הוא נותן לגוי ודומה למי שאומר לחבירו אני אלוה לך על מנת שתתן הרבית לגוי דפשיטא שהוא אסור לא מיבעיא אם המלוה חייב המעות לגוי והלוה נותנם לו בשבילו כהכא אלא אפי אין המלוה חייב כלו' כיון דבשכר הלואה נותן לגוי הרבית ע"פ המלוה הוי רבית קצוצה ואפי' העמידו אצל הגוי וא"ל בגוי תנם לישראל זה והיפטר ואני אתנה עמו שיתן לי קרן ורבית אסור דכיון דקיבל מיד ישראל נראה כנותן רבית בשליחותו עכ"ל הא קמן הדבר ברור שאע"פ שישראל שמלוה לישראל אחר אע"פ שאינו מקבל שום הנאה מרבית אלא הלוה נותנה לגוי אפי' הכי אסור הואיל ונתן המעות מידו ליד ישראל רעהו:
ואם אתה רוצה לתת לבך להבין ולהשכיל דברי חכמים והני אשלי רברבי הנ"ל ודעותם בסיפא דהאי סוגיא דידן יצא לך הדבר ברור כשמש ולא ישאר לך שום פקפוק נ"ד שבודאי הגמור שהוא אסור לכל הדעות לא מיבעיא לסברת הרמב"ם ז"ל דמחמיר טפי וסובר שהוא רבית קצוצה בדבר הנותן באמצעות הגוי שבודאי בנ"ד שהוא נותן מידו ליד ישראל רעהו שהוא אסור מק"ו אלא אפ' לדעת הני רבוואתא הנז' שמקילים טפי בכי האי גוונא בנ"ד יודו לנו שהוא אסור במוחלט לפי שיש כל צדדי רבית בדבר שהמלוה נהנה בריבית שישראל נותן לו וקוצץ עמו ומצד ישראל הלוה שהוא נושך ממנו ולית דין צריך בשש:
ועתה אחי החכם השואל במטו מינך הט אזנך ושמע לדברי ואל ירע בעינך על מה שאני מחדש דבר בשאלתך דעדיפא מינא קא אמינא ולא מסתפינא דלא מיבעיא על הצד ששאלתני שהוא אסור גמור דהא קוצץ עמו מתחלה דבזה ודאי אין פוצה פה ומצפצף שיהא בו שום צד היתר בעולם כמו שהוכחנו בראיות ברורות כמו שיראה כל שיש לו עינים בראשו אלא אפי' יתרצה שמעון להלוות לראובן הליטרין הנ"ל בתורת חסד בלתי שום קציצת ריוח אפי' הכי יהיה אסור מחמת רבית הואיל ושייך בו יוקרא וזולא וזה לך האות מהא דגרסינן בפ' הזהב דף מ"ד וז"ל רב אוזיף דינרי מברתיה דרבי חייא לסוף איקור דינרי אתא לקמיה דרבי חייא א"ל זיל שלם לה טבין ותקלין אי אמרת בשלמא דהבא טיבעא הוי שפיר אלא אי אמר פירא הוי הוה ליה סאה בסאה ואסיר רב דינרי הוה ליה וכיון דהוו ליה דינרי נעשה כאומר לה הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח עכ"ל:
הרי לך שכל דבר דשייך ביה יוקרא וזולא אסור להלוותו אא"כ יש לו מאותו המין וכדי שלא להאריך אביא פסק דין של מוהר"י קארו ז"ל בי"ד סימן קס"ב וז"ל אסור ללוות סאה בסאה אפי' לא קצב לו זמן לפרעון וכן כל דבר חוץ ממטבע כסף היוצא (אז) בהוצאה דשמא יתייקרו ונמצא שנותן לו יותר ממה שהלוהו וכו' הא קמן שהחכמי' אסרו להלוות כל דבר ששייך בו יוקרא וזולא ואע"פ שהמלוה אינו מרויח בזה שום דבר הואיל ומחמת הלואה אפשר שיבוא ההפסד ללוה יען שצריך להוסיף דחי' למלוה בסיבת ההתייקרות נראה כמו רבית שנותן למלוה יותר ממה שקיבל ממנו כמו שמוכח מהאי סוגייא דזהב ולפי זה נגזור אומר בנושא שאלתנו שיהיה אסור להלוות הליטרין הנ"ל אפי' בלי שום קבוצת ריוח אלא בתורת חסד יען הדבר ידוע בין הסוחרים ותגרי אקשיוני"ש של אלו הארצות שהם אפשרי ההתיקרות ושינוי ערכם במשך הזמן ונמצא שראובן שלוה הליטרין עתה כדי להפטר מהגוי בעל חובו צריך למוכרם בשיווין עתה ובהגיע תור התשלום אפשר שיהיה ערכם מעולה ממה שהוא עתה בעת ובזמן ההלואה ויצטרך לשלם יותר ממה שקיבל וזה דבר גלוי ומפורסם הוה ומצוי יוקרא וזולא באקשיו"ניש ולמפורסמות אינם צריכות ראיה שבעו"ה כמה בעלי בתים ירדו מנכסיהם בגלל זה השינוי ההוה והמצוי השי"ת ירחם עליהם ויצליחם אכי"ר:
אך אמנם כמדומה לי שיש לך עלי קושיא בחידוש שחדשתי בשאלתך אתה אחי חכם השואל וזו היא איך מלאך לבך לומר שאפי' ילוה שמעון לראובן הליטרין הנ"ל בתורת חסד בלתי שום קציצת ריוח יהיה אסור מחמת התייקרות המצוי בהם הלא בשאלתי אין שום זמן קבוע וקצוב אחי וא"כ ראובן יוכל נקנות ליטרין הנ"ל על יד על יד בהיותם בזול ופחות הערך והואיל ואין לו זמן קבוע לתשלומין אפשר שיזדמן לו זמן לקנותן בפחות מערכן ושיווין בעת הלואתן וזה תמוה אצלי ואען ואומר שבודאי הגמור שקושיא נכונה היא ואין לך עלי לבד התרעומת והתלונה אלא גם על הטור ז"ל ועל פסקו של מוה"רי קארו ז"ל שהם פסקו כן שבכל דבר שהוא אפשרי ההתייקרות אסור להלוותו בין קבע לו זמן בין לא קבע כמו שהבאתי למעלה וזה נגד משמעות המשנה וז"ל בפ' איזהו נשך דף ע"ה לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני נותן לך לגורן נראה דדוקא שקבע לו זמן הוא דאסור הא לאו הכי מותר היינו תנא דקא מסייע לך:
אמנם אם תרצה לעמוד על האמת יתברר לך מאמרנו שהוא נכון וזה מתוך דברי הרב ב"י ז"ל וז"ל בי"ד סי' קפ"ב על לשון הטו' בין אם קצב לו זמן לפורעו בין אם לא קצב לו זמן וכו' דאל"כ בריש הזהב דקאמר רב יזיף דינרין מברתיה דר' חייא הוה ליה למימר יזיף דינרין לזמן ואע"ג דבאיזהו נשך תנן לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני נותן לך לגורן הוא הדין אפי' לא אמר ואני נותן לך לגורן אלא אורחא דמלתא נקט אי נמי איידי דקבעי למיתני סיפא עד שיבוא בני או עד שאמצא המפתח לאשמועינן דאע"ג דמחזי כקובע זמן וגם אינו בידו לגמרי אפי' הכי שרי תנא רישא ואני נותן לך לגורן עכ"ל:
והרב בית חדש תירץ ג"כ בסיגנון אחר וז"ל בסי' קס"ב אסור ללות סאה בסאה וכן כל דבר פי' דכיון דהטעם שמא יתייקרו החטים בנתים א"כ בכל דבר יש לחוש שמא יתייקר וכו' ומה שכתב הטור בין קצב לו זמן וכו' אע"ג דמלשון משנתנו משמע דדוקא כשאמר לו הלויני כור חטים ואני נותן לך לגורן הוא דאסור דקבע לו זמן יש לחוש לשמא יתייקרו בנתים אבל בלא קצב לו זמן דיכול לתובעו מיד אין לחוש משום רבית מ"מ מפלוגתא דרב הונא ורב יצחק בגמרא משמע להדיא דלא שרי אלא ביש לו ובע"כ דואני אתן לך לגורן ארחא דמלתא קאמר שאז חטים מצוים לו לפרוע והוא הדין בסתמא בלא קביעות זמן נמי אסור וכן כתב האשי"רי ובתוספות מתרץ דנקט לגורן לרבותא דאע"פ שבגורן אין רגיל להתייקר אפי' הכי חיישינן שמא יתייקרו עכ"ל:
כללא דהאי מילתא דאסור ללוות שום דבר דשייך ביה יוקרא בין קבע לו זמן ובין לא קבע זמן ולא מיבעיא האי עניינא דנושא שאלתנו דקצב ליה כך וכך למאה שזה ודאי רבית גמור שהוא אגר נטר ליה אלא אפי' בתורת חסד בלתי שום הנאה למלוה אפי' הכי אסור כמו שהוכחנו מהתלמוד והפוסקים ז"ל זהו הנראה לע"ד והשי"ת ברחמיו יצילנו משגיאות ויאיר עינינו בתורתו וישים בלבנו אהבתו ויראתו לעשות רצונו ולעבדו בלבב שלם אכי"ר:
נשלם ונגמר בס' ובשנ' ולכל בני ישראל היה אור במושבותם לפ"ק:
נאם עבד ה' מאיר בן לא"א כמוה"ר אברהם הכהן אלפסי ס"ט