שאלה ראובן ושמעון היה להם שותפות מזמן רב ושמעון נפטר לבית עולמו וחל"יש והניח יתומין וראובן בא לחלוק בנכסי השותפות כי אמר דכיון שמת שמעון נתפרדה חבילת השותפות ויתמי שמעון טוענים שישבע להם ראובן שבועת השותפין שלא עכב דבר מהשותפות מיום שנשתתף עם אביהם עד היום הזה מבעיא לן השתא אם יכולים להשביעו מי נימא כיון שאינם יודעים בודאי אם אביהם היה חושדו בשתי כסף אינם יכולים להשביעו או דילמא כיון דטענינן ליתמי כל מאי דהוה מצי טעין אבוהון טענינן להו ומשביעינן ליה יורנו מורינו תשובתו הרמה יאר עינינו בתורתו והוראתו הנעלמה בנתיבות שבילי הדעת והחכמה ומ"ה תהיה משכורתו שלמה אכ"יר:
תשובה גלילן דדהב אצבען דפסידא דכתבא דמי לבד אלדין גלייה לדרעיה ונפל נהוריה בבית מדרשינו הקדוש בשאלה העולה למעלה הפליא עצה הגדיל תושיה וה' עמו שהלכה כמותו בכל מקום והאלודים יבקש את נרדף קצר השכל וחסר ההבנה אשר כמוני אכן אמרתי אמרותיו הטהורות והנכוחות ואותיותיו המחכימות המה יורוני וינחוני עד אבא אל מקדשי אל אבינה בספרים אדרשה אל הפוסקים אשאל באורים שמאירים את דבריהם בהלכה וכולי האי ואולי יתעשת האלודים לנו ולא נאבד בעניינו ובמיעוט השגתינו והנה תחילת כל דבר צריך לעמוד בדין שבועת השותפין ולברר משפטו ואתחיל ואומר:
גרסינן בפרק כל הנשבעין דף מ"ה ואלו הנשבעין שלא בטענה השותפין והאריסין וכו ובגמרא דף מ"ח: ב' פריך אטו בשופטני עסקינן כלומר שמשביעין בלא טענה ומשני הכי קאמר ואלו הנשבעין שלא בטענת בריא אלא בטענת שמא וטעמא קאמר התם בגמרא משום דהני מורו היתירא לעצמן כיון דטרחו בנכסים:
תו איתא התם בגמרא אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן והוא שיש טענה בינייהו שתי כסף כמאן כשמואל והתני רבי חייא לסייועי לרב והנה להבין קושית הגמרא ותירוצה בריך לדעת דרב ושמואל פליגי ובפרק שבועת הדיינים דף ל"ט: ב') אמאי דקאמר מתניתין הטענה שתי כסף אמר רב כפירת טענה שתי כסף ושמואל אמר טענה עצמה שתי כסף אפילו לא כפר אלא בפרוטה ולא הודה אלא בפרוטה חייב ותני רבי חייא לסייועי לרב והשתא מקשה הגמרא כמאן אמרה רב נחמן לשמעתתיה אי כשמואל דהכי משמע מדבריו שאמר והוא שיש טענה בינייהו שתי כסף דנראה דכשהלה טענו שמא עכבת משלי שתי כסף חייב אפילו לא הודה לו אלא בפרוטה ולא כפר לו אלא בפרוטה והא תני רבי חייא לסיועיה לרב ואם כן איך אמרה רב נחמן לשתעתיתיה דלא כהלכתא ומשני אימא כפירת טענה כרב ע"כ בגמרא:
וכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ט' מהלכות שלוחין ושותפין זה לשונו ואין כל אחד מאלו נשבעין בטענת ספק עד שיחשוד המשביע אותן בשתי כסף משמע מדבריו דאפילו לא הודה כלום חייב לישבע והנה דבריו תמוהים דאי אפשר לאוקומיה מלתיה אלא או כרב או כשמואל ואם נאמר דסבירא ליה כרב קשיא טובא דהא לרב אינו חייב שבועה עד שיכפור בשתי כסף יודה בפרוטה ומדבריו משמע שאפילו לא הודה לו כלום חייב לישבע:
ואם נאמר דכשמואל סבירא ליה וכמותו פסק אכתי קשה דהא לשמואל נמי בעי כפירה והודאה אלא דלא אצריך לכפירת שתי כסף דהיינו דפליג בשיעור הכפירה ועוד דהוא עצמו ז"ל פסק כרב בפרק שלישי מהלכות טוען ונטען:
גם דברי מו"הרי קארו קשים בעיני שנראה כמזכי שטרא לבי תרי שהרי בסימן צ"ג כתב זה לשונו שם ואין כל אחד מאלו נשבע בטענת ספק עד שיחשוד המשביע אותם בשתי מעין כסף והן הן דברי הרמב"ם ז"ל ובסימן ר"ץ סעיף י"ט כתב כשמשביעין אפוטרופוס שבועת המשנה בריך שיטענו בית דין או היתומים אפילו בטענת שמא שתי כסף ופרוטה ויכפור בשתי כסף יודה בפרוטה:
והנה לישב דברי הרמב"ם ז"ל יש לומר דסבירא ליה להרמב"ם דבין לרב בין לשמואל בשבועת השותפין אינו צריך הודאה כלל דעד כאן לא קאמרי דצריך כפירה והודאה לרב כדאית ליה ולשמואל כדאית ליה אלא בשבועה דאורייתא דכל עיקר של שבועה אינו אלא כשהנתבע מודה במקצת הטענה דמשלם מה שהודה ונשבע על השאר משום דאפשר דאשתמוטי אשתמיט עד דאשכח הילכך אמר הכתוב הטל עליו שבועה ואם כפר בכל פטור משבועת התורה חזקה דאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו אבל בשבועת השותפין כולי עלמא מודו דחייב שבועה אפילו לא הודה כלום שאם נאמר דכשכופר בכל פטור מה הועילו חכמים בתקנתם דהרי כל אחד מהם כשהלה טוענו שמא עכבת משלי שתי כסף יכפור בכל ולעולם אין כאן שבועה כלל אלא ודאי דאפיל' יכפור בכל חייב לישבע והכי משמע מדברי רב נחמן שאמר והוא שיש טענה בינייהו שתי כסף דמשמע שהלה תובעו שתי כסף וזה כופר בכל דאם לא כן אלא שהודה בפרוטה ליכא ביניהם שתי כסף והמקשן סבר דגם בהא פליגי רב ושמואל והבין מדברי רב נחמן דכשמואל סבירא ליה מדקאמר והוא שיש בינייהו טענת שתי כסף ולא קאמר שתי כסף ופרוטה ולזה הקשה והתני רבי חייא לסיועי לרב והשיב לדידי ליכא קושיא כלל דסבירא לי דבהא לא פליגי רב ושמואל דתרוייהו מודו דאפילו לא טען לו אלא שתי כסף והוא כפר בכל חייב לישבע כיון דאיכא בינייהו שתי כסף אלא אפילו לדידך דסברתא דגם בהא פליגי אימא כפירת טענה כרב והרמב"ם פסק כרב נחמן מטעמא דכתיבנא ובזה נראה לעניות דעתי דאתו שפיר דברי הרמב"ם בדברי הגמרא:
גם הרי"ף ז"ל דבריו מוכיחים שזו היא סברתו שכתב והוא שחשדו שעיכב משלו שתי כסף אבל אם חשדו בפחות לא תקינו בזה שבועה עכ"ל ומדלא קאמר והוא שחשדו בשתי כסף ופרוטה שמע מינה דסבירא ליה דאפילו כפר בכל חייב לישבע דאי לא תימא הכי אלא דבעינן הודאה במקצת כי טעין ליה שמא עכבת משלי שתי כסף והלה מודה בשוה פרוטה הא ליכא בינייהו שתי כסף אלא ודאי דסבירא ליה להרב האלפסי דבשבועת השותפין לא בעינן הודאה במקצת:
אברא כי ראיתי להר"ן ז"ל בפירושו להרב האלפסי שכתב פירש כרש"י ז"ל שזה טוענו שמא עכבת משלי שתי כסף ופרוטה וזה מודה לו בפרוטה דקרובה היא לשבועת התורה אלא שטענת שמא היא והיינו כרב בפרק שבועת הדיינים כפירת טענה שתי כסף לבד פרוטה דהודאה ואני הכותב שמעתי ולא אבין דהאי פרוטה לא הוזכרה בדברי הרי"ף דהא איהו ז"ל לא כתב אלא והוא שחשדו בשתי כסף אבל אם חשדו בפחות לא תקינו בזה שבועה:
גם מוה"רי קארו ז"ל הבין מתוך דברי הרי"ף ז"ל דלדידיה בשבועת השותפין פין אינו צריך הודאה במקצת כמו שכתב בכסף משנה פרק ט' מהלכות שותפין דבור המתחיל ואין כל אחד מאלו יעויין שם:
ואף הר"אש ז"ל נראה מדבריו דסבירא ליה דבשבועת השותפין לא בעינן הודאה במקצת שכתב בדף י"ג. ב' והוא שיש ביניהם כפירת טענה שתי כסף שחושדו שעיכב משלו שתי כסף אבל אם חושדו בפחות לא תקנו בזה שבועה:
ועתה אבא לתרץ מה שהוקשה לי בדברי מוה"רי קארו וכבר הרגיש בזה בעל ספר מאירת עינים בסימן רץ סעיף קטן נ"ב זה לשונו ועיין לעיל ריש סימן פ"ח וצ"ג שם נתבארו דינים הללו ועיין שם סוף סעיף א' דכתב המחבר ז"ל ואין כל אחד מאלו נשבע בטענת ספק (וקאי שם גם האפוטרופוס) עד שיחשוד המשביע אותן בשני מעין כסף צריך לומר דכוונתו הוא שהחשד והכפירה יהיה שתי מעין כסף זולת ההודאה הצריכין שתהיה לפחות פרוטה וכמו שכתב הטור והמחבר כאן ודוק:
ועוד כתב בסימן צ"ג סעיף קטן ז' עד שיחשוד אותו וכו' בשתי מעין כסף כן הוא לשן הגמרא ופרשוהו רש"י והרמ"ה דבעינן נמי הודאה במקצת כעין שבועה דאורייתא (כמו שכתב הטור בשבועה דאורייתא בסימן פ"ח) והסכים עמהם כאן הטור וכמו שכתבתי בדרישה ופרישה גם שם הוכחתי שדעת הר אש כן הוא וכן כתב המחבר וכן כתב גם כן המחבר בסימן רץ באפוטרופא וכן נראה שהוא דעת הרי"ף והרמב"ם כמו שכתבתי בדרישה עכ"ל:
ובאמת דבריו תמוהים בעיני דהא להרמב"ם ז"ל בנשבעים על טענת שמא לא בעינן הודאה במקצת כמו שהוכחתי הן מטעמא שכתבתי למעלה הן מטעמא שכת' מוה"רי קארו בכסף משנה ואיהו דכיון דמעיקרא סליק אדעתין דבלא שום טענה משביעינן להו כשהשיבו הכי קאמר דילנו שנאמר שחידש שהיה שם טענה ולא שהיה שם טענה וכפירה הרי בבירור דלהרמב"ם לא בעינא הודאה בשבועת השותפין וכן נראה מפירושו למשנה שכתב ובלבד שיפול לו הספק שהינה אותו בשתי כסף או יותר אבל אם היה ספק האונאה פחות משתי כסף אינו חייב שבועה:
גם הרי"ף והר"אש שהעתקתי דבריהם לעיל הנה הנם מעידים דסבירא להו דבשבועת השותפין לא בעינן הודאה במקצת אלא כיון שחשד המשביע אותן בשתי כסף משביעינן להו:
הא קמן דהרי"ף הרמב"ם והר"אש סבירא להו דלאו בהודאה תליא מלתא אלא בחשדא תליא מלתא ר"ל כיון שחושד אותם המשביע אותם שעכבו משלו שתי כסף חייב לישבע אפילו כפר בכל ולא הודה לו כלום:
ומה שכתב עוד דהר"מה סובר נמי דבעינן הודאה במקצת אינו כן דבהדיא כתב הטור בשמו בסימן רץ זה לשונו כתב הרמה דאין משביעין אותו עד דאיכא כפירת שתי כסף כגון דטעניה קטן או בי דינא אפילו בטענת שמח שתי כסף וכפר איהו בשתי כסף ואפילו הכי לא בעינא הודאה במקצת אלא אף על גב דליכא הודאה כלל חייב:
גם מה שכתב עוד דמוה"רי קארו סבירא ליה דצריך כפירה והודאה ליתא כיון דטרח לאוקומי דברי הרמב"ם ז"ל כדברי הגמרא ובספרו הקצר העתיק דברי הרמב"ם ככתבם וכלשונם וכן כתב הרב שבתי הכהן בביאורו לשולחן ערוך חושן המשפט בסימן צ"ג ס"ק ג': אלא דהקושיא שהקשתי לעיל אמוהריק דנראה כמזכי שטרא לבי חרי עדיין במקומה עומדת וכדי לישבו דלא תקשי ליה לרב מניה וביה נראה לעניות דעתי לומר דהתם היינו טעמא כיון דהוי פלוגתא דאבא שאול וחכמים אי משביעינן ליה או לא נקטינן ביה לקולא ולא משביעינן ליה אלא היכא דטענו ליה יתמי או בי דינא במקום שיש יתומים קטנים שתי כסף ופרוטה ויכפור בשתי כסף יודה בפרוטה ברם בשבועת השותפים לא בעינן כפירה והודאה אלא אפילו לא טען לו אלא שתי כסף והוא כפר בכל חייב לישבע:
ומעתה אבא לשאלתינו ולכאורה נראה שיש לפטור את ראובן משבועת השותפין מהא דכתב הרמב"ם מכאן הורו רבותי שאם מת השותף האחד אין היורש יכול להשביע שותפו של אביו בטענת שמא שהרי אינו יודע הדבר שחשדו אביו בודאי כדי שיחשוב אותו זה היורש בשתי כסף ואף על גב שכתב יש מי שהורה שמשביעין אותו וכזה ראוי לדון מכל מקום יכול ראובן לומר קים לי כרבותיו של הרמב"ם ז"ל:
עוד אפשר לפטור את ראובן ממה שכתב הר"אש (דף י"ד) על ההיא דכתב הרי הלוי הלכך האי מאן דתבע ליה לחבריה לקמן לדינא ואמר ליה דשותפא דידי הוית ופליגנא בהדך ואתנאי עלך מקמי דנפלוג בהדך דתשתבע לי על שמא וקאמודה ליה חבריה דשותפא דידיה הוי מיהו קאמר דלא אוני ליה בשוה פרוטה מעולם אף על גב דליכא סהדי בההיא שותפתא ואיכא למימר מגו לא אפטר מההיא שבועתא אלא משביעינן ליה וכתב עליו הר"אש ז"ל ודבריו אינן מובנים לי כיון דמגו דאורייתא מה לי ממון מה לי שבועה אטו שבועה לאו ממון הוא דזמנין דלא בעי אשתבועי וקא יהיב ממונא גם הכא בנידון דידן דמשמע מדברי השאלה דליכא עדים ולא שטר בההיא שותפותא יען לא הוזכר בה מזה דבר איכא למימר דפטור משבועה במיגו שלא הייתי שותפו מעולם:
ברם כד דייקינן שפיר מצינן למימר דאפכא מסתברא דכיון דקיימא לן טענינן ליתמי אנן טענינן להון קים לי כיש מי שהורה שמשביעין אותו ונטה הרמב"ם ז"ל לדעתם והביא ראייה לדבריהם מההיא דהיורשין משביעין את האשה שנעשת אפוטרופא בחיי בעלה ודעת שפתיו ברור מללו דאם איתא דאין היורש יכול להשביע שותפו של אביו לפי שאינו יודע אם היה אביו חושדו בשתי כסף מאי טעמא משביעין אותה היורשין על אפוטרופוסות שנעשת בחיי בעלה והלא אי אפשר להם לידע אם אביהם היה חושדה אלא ודאי דהיורש יכול להשביע שותפו של אביו בטענת שמא ובזה נמי מתורץ תמיהת הרב בעל כסף משנה:
גם מטעמא דמיגו לא מצינא למפטריה משבועתא דהא בהדיא כתב הרמב"ם ז"ל אף על פי שאין שם עדים שזה אריסו או שותפו אלא הוא מודה מעצמו שהיה שותפו או אריס אלא שאמר לא גזלתי כלום הרי זה נשבע בנקיטת חפץ שאין אומרים מגו לפטור משבועה אלא לפוטרו ממון וכן כתב נמי רבינו יעקב בעל הטורים וכל אלו אפילו אין עדים שזה שותפו או אריסו אלא שהודה מעצמו שהיה שותפו או אריסו אלא שאמר לא גזלתי כלום אפילו הכי נשבע בנקיטת חפץ שאין אומרים מגו לפטור משבועה וכן כתב הרב רבי יוסף הלוי ואף על גב דכתב ולא נהירא לאדוני אבי הר"אש אין משם ראייה דסבירא ליה כוותיה ואף אם נאמר דכהר"אש סבירא ליה מכל מקום כיון דהרב רבי יוסף הלוי והרמב"ם ומוה"רי קארו (שולחן ערוך חושן המשפט סימן צ"ג סעיף ב') סברי דלא אמרינן מגו לפטור משבועה הכי נקטינן:
תו אפשר דבנידון דידן אפילו הר"אש וסיעתיה כולם יודו דליכא למימר מגו כיון שאחרי מות שמעון הוא בא לחלוק בנכסי השותפות כי אמר כיון שמת שמעון נתפרדה חבילת השותפות הרי הוא שותף לפנינו ושוב אין מקום לפוטרו מכח מגו שהרי אינו יכול לחזור ולומר לא הייתי שותפו וחייב לישבע שבועת השותפין כדן עד יבא דבר המלך ודתו:
ערב שבת כ"א לחודש שבט
בסדר ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש שנת אלף תרסה לחורבן בית קדשינו ותפארתינו תוכב אכ"יר:
כה דברי העלוב והטרוד ביורדות ובהלות הזמן יונה כן לאדוני אבי מנשה אברבנאל זל"הה: