שאלה סט ראובן איש עשיר היה והנהיג ביתו שלא לאכול בשר בכל ימי השבוע כי אם בשבתות וימים טובים והנה לא היה לו כי אם בן יחיד אשר נשאו אשה בחייו והבן ההוא עם אשתו ובניו היו דרים עם הזקן ומתפרנסי' משולחנו כל ימי חיותו ויהי אחר פטירת הזקן לא עברו שני חדשים שלא רצה הבן לעמוד באותו מנהג של אביו לאסור את המותר לפי כי בניו גדלו ואינן מסתפקים כדי שובעם כי אם באכילת בשר: אך לבו נוקפו אם יוכל לבטל אותו מנהג של אביו כיון שהוא נהג בו כל ימי אביו או נאמר שאינו צריך לעמוד בו כיון שעכשיו נפטר אביו ופנים חדשות באו לכאן וגם הוא אינו רוצה לקבל אותו מנהג עליו מכאן והלאה לכן בא לשאול הדין בב"המ של שם ועבר ושכמ"ה:
תשובה יש לדעת כי יש דברים מותרים מן הדין וישראל קדושים נהגו בהו איסור מצד עצמן שלא בתקנת חכמים לגדר ולהתקדש במותר להם וכמנהג כזה יש להחמיר לעובר עליו כעובר על ד"ת וכדמצינו בשומנו של גיד גם בבנות ישראל שהחמירו על עצמן להיות יושבות שבע' נקיים אפיל' רואות טיפת דם כחרדל: ויש מנהג שנהגו בו בקצת מקומות לעשות סייג לתורה אף שידעו שהדבר מותר מן הדין והנה בני אותו המקום אסורים לנהוג היתר באותו הדבר משום אל תטוש תורת אמך: ויש שנהגו איסור במקומם באיזה דבר שיש בה מחלוקת בין אמוראים כההיא דפרקא קמא דחולין במוגמרתא דרב ושמואל ובמנהג כזאת ההולך ממקום האוסרים למקום המתירים אם דעתו לחזור למקומו חייב לנהוג בחומרי מקומן שיצא משם אבל אם אין דעתו לחזור וקבע דירתו במקום שהלך לשם נוהג כאותו מקום אשר בו עכשיו דהא בגמרא הנ"ל מצינו דכי סליק ר' זירא אכל מוגמרתא דרב ושמואל ומקשה הגמרא ר' זירא לית ליה נותנין עליו חומרי המקום שיצא משם ואסיק רב אשי ה"מ כשדעתו לחזור ר' זירא אין דעתו לחזור הוה: גם יש לדעת דאמרינן בירושלמי דנשים דנהיגי דלא למעבד עבידתא באפוקי שבתא פי' כל הלילה אינו מנהג עד דתתפני סדרא מנהג עוד שם בשני ובחמישי פי' כל היום אינו מנהג עד דתתפני סדרא דתעניתא מנהג עכ"ל הירושלמי למדנו ממנו דכל שאינו איסור גמור לא מן התורה ולא מדברי החכמים שטעם איסור הדבר אינו אלא כי אם משום שאינו רואה סימן ברכה וכההיא דהעושה מלאכה בערב שבת מן המנחה ולמעלה אם המצא ימצא מקום שנהגו להוסיף על השיעור שאמרו ונתנו חכמים ז"ל אינו מנהג כלומר דאין חייבים לנהוג במנהג ההוא ולהתמיד בו אפילו בני אותו העיר שכך משמע סתמיות לשון הירושלמי הנ"ל באומרו אינו מנהג:
עכשיו יש לנו לחקור באיזה סוג נכנס המנהג של ראובן של נ"ד אשר לפום ריהטא נראה שבא משום חסידות ומשום רמז איסור באכיל' בשר כל ימי שבוע אשר ע"כ בא הזקן לאותו מנהג ואחר החיפוש לא מצאתי לאותו הרמז כי אם ממה שמביא התלמוד בב"ב דף ס' ז"ל תניא אר"י בן אלישע מיום שחרב בה"מק דין הוא שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין אלא אין גוזרין גזירה על הצבור אלא א"כ רוב הצבור יכולין לעמוד בה עכ"ל התלמוד: ראו א"כ שמכאן היה לו לסמוך אותו זקן במנהגו דאף שמצינו דלא גזרו על הצבור אותו איסור מ"מ יש לנו לומר שהיחיד יכול לגזור על עצמו:
אך יש להקשות על מנהגו דהא מצינו בפרק אור לארבעה עשר דף ב' דמקשה הגמרא מתיבי מאימתי ארבעה עשר אסור בעשיית מלאכה ראב"י אמר משעת האור ופיר"שי ז"ל משעת האור אבל קודם לכן אפילו נהגו בטלה דעתן עכ"ל רש"י ז"ל והנה כפי משמעות הגמ' שם הנה האי אור לדעת ראב"י פי' עמוד השחר ואפ"ה מצינו לרש"י שכתב שמי שנהג איסור קודם לכן דהיינו בלילה בטלה דעתו וגם שמצינו שאליבא דב"ש גם הלילה  של י"ד אסורה במלאכה יהיה משום איסור או מנהג הנה כתב הרב פר"ח שכוונת רש"י ז"ל בדבריו הנ"ל לומר דאינו אפילו מנהג כי אם טעות ע"כ: ופוק חזו להר"ן ז"ל בפ' מקום שנהגו על המשנה והלילה וכו' שכתב הוא ז"ל הלכך אפילו במקום שנהגו שלא לעשות אם נהגו הלילה בכך טעות הוא עכ"ד:
ראו א"כ דהא אפילו בדבר שהוא מחלוקת ב"ש וב"ה חשבינן למי שנוהג איסור כב"ש כנוהג בטעות משום דהלכה כב"ה א"כ האי ראובן של נ"ד שנהג בעצמו בדבר שלא נאסר כלל ועוד שכפי לשון התלמוד שם נטפל ר"י להני פרושים מישראל שמשחרב הבית בשניה לא היו אוכלים בשר ולא היו שותים יין והקשה להם עד ששתקו ואז אמר להם שאין להתאבל על חורבנה יותר מן הדברים שגזרו עליהם חכמים השנויים שם איך יהיה א"כ כח במנהג ראובן הנ"ל לחייב את בנו אחריו וכמעט שמנהגו נקרא מנהג טעות לפי דעת רש"י והר"ן הנ"ל ובפרט שכפי דבריו של הבן אין לו כח לעמוד באותו המנהג:
איברא שמצינו בבני בישן שמביא הגמרא בפסחים דף נו"ן ע"ב שנהגו דלא הוו אזלין צור לצידון במעלי שבתא אתו בניהם קמי דר"י א"ל אבתין אפשר להו אנן לא אפשר לן א"ל כבר קיבלו אבותיכם עלייהו שנאמר שמע בני מוסר אביך ואל תטוש תורת אמך עכ"ל התלמוד ופיר"שי מצור לצידון יום השוק של צידון בע"ש היה והם מחמירין על עצמם שלא להבטל מצורכי שבת. הוה אפשר להו. להמנע מן השוק שעשירים היו:
והנה המאמר הזה בגמרא סובל שני פירושים הפי' הראשון הוא שבאו לשאול התרה על המנהג שנהגו כמה שנים בימי האבות בהיות כי עכשיו אין לאל ידם לעמוד באותו המנהג והם מוכרחים לבקש טרף לביתם ואפ"ה השיב להם ר"י שאין להם התרה כבשאר נדרים יען שכבר קיבלו עליהם אביהם והנה כפי זה הביאור מצינו שחמור המנהג משאר נדרים ואע"ג שדבר תמוה הוא יש להביא ראיה להביאור הנ"ל מלשון הירושלמי ר"י ברבי בון אמר כל דבר שאין יודע בו שהוא מותר והוא טועה ונהג בו איסור נשאל ומתירין לו וכל דבר שיודע בו שהוא מותר ונהג בו איסור נשאל ואין מתירים לו עכ"ל: ראו פשט זה הלשון יורה שדבר המותר מן הדין אם נהג בו איסור אע"פ שנתחרט ושאל על נדרו אין מתירים לו ולביאור זה מצאתי כתוב שהסכימו הרמב"ן והרשב"א והראב"ד והר"ן והריב"ש ז"ל ושדימו דין זה לנשבע לקיים את המצוה שאין מתירים לו שבועתו ע"כ הפי' הראשון:
הפירוש השני על הא דבני בישן הוא הפירוש שהאנשים האלה נסתפקו אם מה שנעשה טל צד גדר והפרישות דינו שוה לנודר ולנשבע וצריך התרה או אם הוא קל מזה דאפילו התרה אינו צריך כיון שהם לא הוציאו בשפתם שום נדר ושבועה רק באו מסיבת מנהג אבותם לזאת ההרגל אשר ע"כ באו לשאול לר"י וכשהשיב להם כנ"ל כוונתו היה להשיב להם דמנהגם הוי כנדר אף שלא הוציאו בשפתם כלום ומשום אל תטוש וכו' ושאסור לעבור על מנהגם בזולת התרה והפירוש הזה השני מצאתי לו סמך בדברי הרא"ש על הירושלמי הנ"ל שכתב על הא דר"י בר בון ז"ל כלומר שאם בא אל החכם לשאול אם יכול לזלזל במנהג שנהגו בו אבותיו כההיא דבני בישן לא יתיר לו החכם וכן נמי אדם שנהג איסור בדבר המותר לסייג ופרישות לא יתיר לו החכם ממילא דהוה כמו נדר וכדאיתא בפ"ב דנדרים דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור אי אתה רשאי להתיר לפניהם משום שנאמר לא יחל דברו אבל חכם יכול להתיר לו בחרטה כמו שאר דברים ויפתח לו בחרט' שהוא מתחרט שנהג כן משום נדר עכ"ל הרא"ש ז"ל וע"כ פי' השני הנ"ל:
ובאמת שאיני יודע טעם נכון לפי' הראשון הנ"ל דהא למה יהיה הדבר הנהוג כ"כ חמור שלא יהיה לו התרה עולמית עד שנאמר בו שמי שנדר או נשבע באלקי ישראל יש לו התרה ולזה במנהגו לא יהיה לו התרה אתמהה ואף שכתבתי למעלה שיש מהרבנים שדימו אותו מנהג לנשבע לקיים את המצוה שאין לו התרה אפ"ה לענ"ד מוצא אני הפרש גדול ביניהם דהא התם שאני דמושבע ועומד מהר סיני הוא לקיים את המצות ואחר שזה האיש קשר עוד את עצמו בנדרו ושבועתו יותר על חיובו מצד יהודי הנה אינו ראוי להתיר לו לחלוטין כיון שבזולת שבועתו הנה הוא חייב לקיים את המצות ברם הכא מה שנעשה מצד חסידות או פרישות הנה דומה ממש לנודר או נשבע בעלמא לאסור עצמו בדבר המותר ואין הפרש ביניהם רק שזה מחייב עצמו באותו דבר מצד נדרו וזה מחייב עצמו מצד מנהגו:
אך הפירוש השני הנ"ל תקבלהו הדעת והוא מסולק מכל קושיא יען כי הושוו בו מנהג נדר ושבועה שכולם ע"י חרטה באים לידי התרה וכמו שפסק הרב בעל הטורים בי"ד סימן רי"ד וכן שם פסק הרב ב"י בשולחנו ולזה הסכים הרב פר"ח וכתב שכן נ"ל עיקר והביא ראיה לדבריו מן הירושלמי דאמרינן התם בני מיישא קבלו עליהם שלא לפרש בים הגדול אתון שאלון לרבי אמרין ליה אבותינו נהגו שלא לפרש בים הגדול אנו מה אנו א"ל מכיון שנהגו בהם אבותיכ' באיסור אל תשנו מנהג אבותיכ' נוחי נפש והקשו ואין אדם נשאל על נדרו ותירצו תמן מי שנדר נשאל ברם הכא אבותיכם הם שנדרו וחזרו והקשו כ"ש יהיו מותרים ותירצו אר"ח לא מן הדא אלא מן הדא רבי תלמידיה דר' יהודא הוה דר"י אמר אסור לפרש בים הגדול עכ"ד:
והנה מה שאנו לומדים מן הירושלמי הנ"ל הוא שלשה דברים ראשונה שהמנהג הנעשה על צד סייג ופרישות יש לו התרה כשאר נדרים שכך משמעות הקושיא שם שהקשו ואין אדם נשאל על נדרו וכו' השנית שכשם שיש התרה לאבות שיסדו המנהג כך יש התרה לבניהם וזה למדנו ממה שהקשו שם כ"ש יהיו מותרים: השלישית שאם המנהג מיוסד על דעת רב אחד ורב אחר חולק עליו ואינו סובר כמותו הנה הרב ההוא יכול להתיר להם מנהגם וזה למדנו ממה שתירצו שם דרבי תלמידיה דר' יהודא הוה משמע א"כ דאילו לא היה שר"י רבו היה היה רבי מתיר להם אף על פי שאותו מנהג היה מיוסד ע"פ רב אחד:
איברא שמצאתי להרב מהרי"ק שכתב בשורש קמ"ד שכשהמנהג הנהוג היה תחלתו משום סייג וחומרא הנה לא הם ולא בניהם יכולים להשאל על מנהגם וכתב הוא ז"ל שזה דבר פשוט הוא לכל מבין מההיא דבני מיישא עכ"ד:
אבל ראו סעד גדול לדברי הראשונים הנ"ל ממ"ש הרב משא מלך בד' נ"ב מספרו וז"ל ראובן שנהג בדבר איסור משום חומרא אם הבן חייב לנהוג אותו איסור כמו שנהג אביו והשיב שלכאורה היה נ"ל שחייב מההיא דבני בישן וכו' אבל כתב שקשה לו שחומרא כזאת לא ראינו צא ולמד מעיר ואם בישראל סאלוניקי שהרבה מן הרבנים היו נוהגים להתענות שני ימים יו"הכפ כמנהג החסידי' ואנשי מעשה ומצינו שבניהם אחריהם לא היו מקיימים מנהג זה עוד מצינו דבפ' כל הבשר אמר מר עוקבא אנא להא מילתא חלא בר חמרא לגביה אבא דאבא כי קא אכיל בשרא לא הוה אכיל גבינה עד למחר ואנא בהא סעודתא לא אכילנא לסעודת' אחריתי אכילנא מינא דמר עוקבא לא היה תופס חומרת אביו וקשה איך מר לא רצה לקיים על עצמו מאי דאמר ר"י לבני בישן וכו' ואין לומר דמשום הא קרא לנפשיה חלא וכו' דאכתי תקשי ליה אמאי לא קיים המנהג כיון שמן הדין היה ראוי לקיים מנהג אביו אבל נראה שדבר פשוט הוא שזה שחייב הבן לקיים מנהג אביו הוא דבר חידוש שעם היות דברא כרעא דאבוה מ"מ אינו מן הדין בענין חומר איסור שנהג אביו שיחויב הבן לקיים מה שלא נדר ומה שאינו רצונו ולא מצינו שיחויבו הבנים לקיים מנהג אבותיהם אלא דוקא בההיא דבני בישן ואין לך בו אלא חידושו והתם טעמא מאי משום שכל בני העיר בכללם קימו עליהם שלא לילך מצור לצידון משום כבוד השבת וכה"ג נעשה עליהם ע"כ כנדר וגם חל המנהג על הבנים אחריהם דסתמא דמילתא דקבלו עליהם ועל זרעם וכמו שמצינו להריב"ש בסי' שצ"ט שכתב שיכולין הצבור לעשות תקנות עליהם ועל זרעם מההיא דפלגש בגבעה וגם בדברים שלא קבלו עליהם בהסכמה אלא שנהגו כן בעצמם לעשות גדר וסייג לתורה אף הבנים חייבי' כדאמרינן בבני בישן וכו' עכ"ד הרי שלא כתב הריב"ש דהבנים חייבים אלא שכשבנו העיר נהגו לעשות כן הלכך יחיד שקבל חומרא על עצמו דרך משל לצום בשני וחמישי בכל שבוע או שלא לאכול בשר ביום שאוכל גבינה או להיפך אין הבן חייב לנהוג אותו מנהג משום חיובא דאל תטוש וגו' ומה שקרא מר עוקבא אנפשיה חלא וכו' הוא בהיותו גרוע באותו מנהג מן אביו אבל לא משום שהיה חייב לקיים מנהג אביו וזה נ"ל חילוק מוכרח מעצמו עכ"ד הרב מ"מ: עוד קיים הרב הנ' דבריו בד' נ"ז ע"א בתוך חקיר' ויו' כשכתב שכל דבר שנהגו בו איסור אף שאינו מדין התלמוד אין שום אדם הבא אחריהם יכול לבטלו אז סיים הרב דבריו בסגנון כזה נראה דאיירי שכשקבלוהו עליהם כל אנשי העיר ולא ביחיד שקיבל וק"ל:
גם הרב בעל חוות יאיר בסימן קכ"ז כתב שם לעשות חילוק בין יחיד שקיבל עליו איזה מנהג או חומרא ובין קהל שקיבלו עליהם דדוקא קהל שקיבלו איזה מנהג נופל החיוב על בניהם אחריהם לקיימו ומשום מנהג המקום אך אם יחיד נהג על עצמו איזה חסידות אין הבנים נכנסים במקומם לקיים אותו חסידות משום מנהג אבותם והא שחייב ר"י לבני בישן היה משום שכך היו נוהגים במקומם ומשום חומרי המקום הוא דאסר להם מה שאין הדין כן ביחוד ע"כ תמצית דבריו:
עוד ראו שהרב משפט צדק בח"ב כתב דכיון דמדי דרבנן הוא הא דנהגו האבות סייג ופרישות אף דיש מחלוקת בין החכמים אם יכולים הם או הבנים לשאול התרה על מנהגם אזלינן לקולא:
נמצינו למדין מכל האמור שראובן של נ"ד מה שנהג באיסור בשר בימי השבוע  אף אם נאמר שתלה מנהגו במימרא דר"י הנ"ל טעות הוא בידו שהוא חשב איסורו מצד הדין והנה איננו וכדכתבנו:
איברא שאף שמצאתי חכמים הסוברים שמנהג בטעות צריך התרה מ"מ תמוה הוא בעיני סברתם זאת לפי כי משנה ערוכה היא במ' נדרים שנדרי שגגה ונדרי אונס אינן צריכי' התרה דמטעם זה בלי ספק כתב רבינו ירוחם בשם  המפרשים והעלהו מהר"י קארו בשמו בטור י"ד סי'  רל"ב ז"ל נשבע שלא יעשה דבר מטעם שהיה סבור  שהוא איסור גדול ואח"כ נודע לו שאינו אסור כ"כ  לא חלה השבועה כלל כי היתה בטעות עכ"ל:  הלכך אם בנודר ונשבע הלא השגגה ואונס פוטרם  מן התרה כ"ש בנוהג דבר בטעות בזולת נדר שאין  צריך התרה:
עוד יש להביא ראיה לדברי מלשון התלמוד  בפ' הכל שוחטין דף וי"ו דגרסינן התם  העיד ר' יהושע בן זרוז בן חמיו של ר' מאיר לפני רבי על ר"מ שאכל עלה של ירק בבית שאן והתיר רבי  את בית שאן כולה על ידו חברו עליו אחיו ובית  אביו א"ל מקום שאבותיך ואבות אבותיך נהגו בו איסור אתה תנהוג בו היתר דרש להן מקרא זה וכתת נחש הנחושת אשר עשה משה כי עד הימים ההם היו בני ישראל מקטרים לו ויקרא לו נחושתן אפשר בא אסא ולא ביטלו בא יהושפט ולא ביטלו והלא כל ע"ז שבעולם אסא ויהושפט ביטלום אלא  מקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו אף אני מקום  הניחו לי אבותי להתגדר מכאן לת"ח שאמר דבר  הלכה שאין מזיחין אותו וא"ל אין מזניחין אותו וא"ל  אין מזחיחין אותו וכו' וכו' עד א"ל חזי מאן גברא  רבא קמסהיד עלי' ע"כ ופיר"שי להתגדר להתגדל:  מכאן שראינו שקבל רבי עדות זו ולמד הימנה אף  על פי שדבר תימה הוא שהרי מעולם היו נוהגין בו  איסור למדנו שאין מזחין ת"ח האומר דבר הלכה  לחדוש לאמר לא שמעת: חזי מאן גברא רבא אסהיד עליה. ראה כמה אדם גדול העיד עליו  דהיינו רבי יהושע הואיל ובא להעיד על זאת יפה כיון ודקדק בדבר אל נכון: ע"כ הצריך לנו.
ראו א"כ איך רבי נשיא אלקים בקהל הגולה התיר לבני שאן לאכול ירק בזולת מעשר אף שידע שמקדמת דנא היו מעשרין והכריחו לזה לפי שנתברר לו שהיה מנהגם בטעות שהם היו חושבים שבית שאן היה א"י וכתבו התוס' והרא"ש בשם רבינו נסים גאון דנפקינן שמנהג בטעות אין לו קיום והעמדה אחר שיוודע טעותו:
והנה משום הא הוכחתי נמי לבחור בביאור מאמר דרבי יוחנן בתלמוד שלנו גם בתלמוד ירושלמי במאמר דר"י ברבי בון הנ"ל בדרך פי' הרא"ש ז"ל הנ"ל ואף דמהא דרבי עם בני מיאשא של הירושלמי הנ"ל נראה בבירור דצריך התרה מ"מ קיום המנהג איזה שיהיה הנה מבוטל הוא עם ההתרה דהא התלמוד שלנו אף שבדברי ר"י לבני בישן דבריו סתומים וסובלים השני פירושים הנ"ל הרי חוץ ממה שסתרתי לעיל הפי' הראשון מצאתי עוד סיוע לדברי לפי שמצינו שר"י הוא המחבר של תלמוד ירושלמי והנה הוא גילה לנו דעתיה בהא דבני מיאשא בתכלית הביאור במה שאמר לא מן הדא אלא מן הדא וכדפירשנו דבריו לעיל הלכך ראוי לנו  שנבאר דבריו החתומים בבבלי עם דבריו המפורשים בירושלמי וילמד סתום מן המפורש דכיון שאין לנו הכרח לומר שיש מחלוקת בין שני התלמודים מי יכריחנו לחלוק ביניהם:
והא לכם דברי הרמב"ם בתשובותיו סימן א' ז"ל אבל מה שזכרת' מהתלות במנהג דבר ידוע הוא שהמנהג הוא דבר שצריך להזהר בו מאוד אבל אם היו אנשי אותו המנהג חושבים בדבר המותר שהוא אסור והם מתמידים על מחשבת האיסור בו מכ"ש אם נתחבר בו היקש מיוחד שדימה להם איסורו אז אין ראוי להניחם בזאת המחשבה בשום פנים אבל צריך למחות בידם ומודיעים להם שזה שחשבו בו שהוא אסור הנה הוא מותר ונפל באיסורם טעות לפי שאין ראוי לקבוע הטעות בשום פנים ואין הפרש בזה בין לאסור המותר בין להתיר האיסור עכ"ל שם:
הלכך קנצי למילין להשיב נ"ד שהנה הדבר פשוט הוא כפי דרכי הנ"ל שיש לבנים התרה במה שעשו האבות על צד גדר ופרישות ובפרט אם יש טענה והתנצלות לחרטתם וכמו בנושא שלנו דזה האיש עכשיו מטופל בבנים גדולים ואין להם כדי שובעם כי אם באכילת בשר וחוץ מזה שמא אם לא יפיק רצונם כמעט יבואו למרוד בו ולעבור על כבוד אב ואם וגם לזלזל על דברי תורתינו הקדושה מכיון שרואים שמה שהוא מותר לכ"ע נאסר להם בע"כ ואולם כמדומה לי שאף הרבנים אשר להם דעת אחרת ואוסרים ההתרה במנהגי פרישות וסייגות למי שקיבל אותם על עצמו  יודו בנ"ד ול"מ הם אלא אף להמפרשים בבני ביישן כפי' הראשון הנ"ל יודו בכאן לפי שיש הבדל גדול ועצום בין ההוא לנ"ד דהא ההוא דבני ביישן היה מנהג רבים ושל נ"ד הוא מנהג יחיד והראיה ממר עוקבא שכתבנו לעיל לכן גזרתי אומר שאם היו בנ"ד בנים קטנים שלא ידעו ולא הבינו על מה עשה אביהם ככה אם אחר שגדלו והגיעו לכלל דעת בחלה נפשם במנהגי אביהם הרשות בידם לחזור ממנהגם אף בחיי אביהם וגם בלא התרה אך הבן של נ"ד כיון שכשהיה גדול הנהיג עצמו אחר מיתת אביו במנהגו שני חדשים הנה נעשה לו כאלו הוא עצמו קבל עליו אותו המנהג ונעשה עליו כנדר וחייב בקיומו לא בשביל אביו כי אם בשביל עצמו כל זמן שלא יהיה לו חרטה גמורה מחמת איזה התנצלות אך עכשיו שמתחרט ובא לשאול התרה עם טענה בצדה דעתי נוטה שאין בדבר ספק להתיר לו כדין הנדרים זה הוא הנלע"ד להלכה גם למעשה אם יסכים עמי מורי הרב נר"ו ומהאל יתברך אשאל יצילנו מכל שגיאות וידריכנו לעבודתו וליראתו אמן וכן יהי רצון:
נשלם יום ב' לחודש חשון שנת כי גדול עד שמים חסדך ועד שחקים אמתך לפ"ק:
הצעיר יוסף ן' לא"א כמהור"ר משה אלואריש זצ"ל:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאדיק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס