שאלה ז שני בני אחים שכתבו כל נכסיה' זה לזה בחייהם מהיום לאחר מיתה וזה נוסח השטר שנעשה בפניהם מעידים אנו עדים חתומי מטה איך באו לפנינו שמעון בן ראובן ויהודה בן יוסף וכך אמרו לנו הוו עלינו עדים וקנו ממנו בקנין גמור מעכשיו שאנחנו בני אחים שכל מי שיגיע זמנו להפטר מן העולם באשר הוא סוף כל האדם שכל מה שיניח מקרקעות ומטלטלין וממעות ובגדים דבר קטן או דבר גדול הוא לחבירו מתנה גמורה גלויה ומפורסמת בשווקים וברחובות ותעידו עלינו שכל מה שיניח כל א' ממנו בין רב בין מעט הוא לחבירו מהיום ולאחר מיתה. וקנינו מבני האחים הנז"ל על כל מאי דכתיב ומפורש לעיל בקנין גמור כתיקון רז"ל וכדת וכהלכה והיה זה ביום פלו' וכו' ויהי מקץ שנתים ימים שכתבו וחתמו השטר הנז"ל נתחרט א' מהם וחזר בו מבעיא לן השתא אם חזרתו הנז"ל יהיה מועיל לו או השטר הנז"ל והתנאי שבו יהיה נשאר בתקפו ואת"ל שאינו יכול לחזור בו ושהשטר והתנאי שבו ישאר בתקפו עדין מבעיא לן אם בכלל המתנה הוא ג"כ כל הנכסי' אשר יקנו ג"כ מאותו יום שנעשה השטר עד יום מותו או דוקא אותם הנכסים אשר היו מוחזקים באותו יום בידם יורינו המור' ושכ"מה:
תשובה דבר ברור הוא כשמש במצי היום שאינו יכול לחזור בו מכמה טעמי חדא משום דקנו מידם באחרונה ואלים כח קנין זה שאפילו אם לא היה כתוב בשטר שום לשון שנתחייבו שמעון ויהודה בתנאי שבו אפי' הכי היו חייבים לקיי' תנאם מכח הקנין לבדו וכמו שאפרש בע"ה והוא כי הנה כתב הרשב"א ז"ל בתשובה אחת הביאה הרב מהר"י קארו ז"ל בב"י טור ח"מ בסוף סימן ר"ו וזה לשונו כתב הרשב"א שאלת מי שקנו ממנו בעדים שימכור ביתו לחברו וחברו קנה לו בקנין גם כן שיקננה כפי ראות שני אנשים הבקיאים בשומא ונתרצו שניהם על כך הודיעני אחר שלא קבעו זמן על כך אם ימשך זמן הקנייה לעולם כל יחי חייהם תשובה לשון זה שאמרת איני מכירו ואיזה ענין לקנינים אלו וקנין דברים בעלמא הוא שהרי לא הקנה המוכר ביתו לחברו אלא שקנו מידו שימכור ובמה נתחייב למכור וכן הלוקח לא חייב עצמו בכלום ועובדא דההוא גברא דאמר לחבריה אי מזביננא להאי ארעא לדידך מזביננא בק' זוזי כו' דאלמא אי זבנא בק' לכ"ט קנה קמא התם כשקנה האי ארעא מהשתא והחזיק בה בתנאי שאם ימכרנה שתהא קנויה לו הא לאו הכי לא עשה ולא כלום וכן כתב רבינו האי בספר המקח כגון שקנו מן המוכר וא"ל הקניתיה לך בדמים כך וכך מעכשיו וכשארצה למכור והקרקע עומד ביד הלוקח כה"ג קני ואי לא לא קני ואם שנים אלו שאמרת חייבו עצמם כראוי זה למכור וזה לקנות ולא קבעו זמן אלא סתם מסתברא שכל שזה בא לקנות חייב השני למכור וכל שבא המוכר למכור חייב הקונה לקנות עכ"ל באופן כי נראה מהתשובה הזאת דסבירא ליה להרשב"א ז"ל דאף על פי שקנו חידו שימכור ביתו לחברו שהקנין לאו כלום הוא כיון שלא חייב עצמו שאם לא כן מאי האי דקאמר ובמה נתחייב למכור שהרי יש לומר שבחליפי הסודר שנתן לו חברו נתחייב הוא למכור כמו בכל חליפין דעלמא אלא ודאי כדאמרן ולכן אמר ובמה נתחייב למכור כלומר ודאי שאם היה אומר אני מחייב עצמי למכור היה מועיל הקנין שבחליפי הסודר חייב את עצמו אבל אין אנו רואים שחייב את עצמו בכלום וזה הוא שאמר ובמה נתחייב כלומר ובמה נאמר ומה דברים הוציא הוא מפיו אשר מתוכן נשפוט בצדק שנתחייב הוא למכור דהוה חל הקנין וזהו עצמו מה שאמר גם כן בלוקח וכן הלוקח לא חייב עצמו בכלום כלומר שאם היה שום חייוב על עצמו פשיטא דמהני אפילו כשלא הקנה המוכר ביתו כו' ולפיכך כתב בסוף התשובה ואם שנים אלו שאמרת חייבו עצמם כראוי כו' כלומר דפשיטא שהמחייב את עצמו כראוי דהיינו שדבריו מוכיחים שהוא מחייב את עצמו פשיטא דמהני אף שלא קנה האי ארעא מהשתא והחזיק בה כו' ע"כ הנה בהדיא כי בתשובה הנז' סבירא ליה להרשב"א ז"ל שבקנין לחודיה לא חייבו את עצמם:
ובאמת כי יש לתמוה עליו שהרי הוא הרשב"א עצמו כתב בתשובה אחרת בהפך והיא התשובה שהביא הרב מהר"י קארו ז"ל שם בסוף סימן קצ"ה וזה לשונו כתוב בתשובות הרשב"א ששאלוהו על מי שיצא עליו שטר שכתוב בו אתן לך כך וכך וכל אתן ואעשה אינו כלום והשיב דכל שקנו מידו אף על פי שלא אמר בלשון חייוב חייב דקנין מילתא אלימתא הוא ומתקן הענין וכאלו מחייב עצמו באותו דבר שאמר ליתן וכו' הנה כאן בהדיא דס"ל להרשב"א ז"ל בהפך ממה שכתב בתשוב' שהזכרתי למעלה מזו בסמוך והוא דאלים כח הקנין כ"כ דאיהו לחודיה מועיל לתקן ענין שאין בו ממש כאלו נתחייב אדם את עצמו בדבר שאמר עם היות שלא אמרו בלשון חייוב:
ואולם תירוץ הסתירה הזאת מבואר במה שכתב אחר כך הרב מהר"י קארו ז"ל עוד תשובה אחרת שם בסמוך להרשב"א ז"ל וזה לשונו וכתב עוד בתשובה ומה שטען שאין המתנה מתנה מפני שלא נתנה אלא באגב ואין קרקע נקנה באגב אין טענתו טענה שהרי כתוב בסוף השטר וקנינו על כל מאי דכתיב ומפורש לעיל ואין לאחר קנין כלום כדאמרינן בפרק חזקת השותפין מעידין זה לזה וכו' ופרקינן בשקנו מידו אלמא אלים כח הקנין ומגופא של קרקע קנו מידו וכדאמרינן בהכותב. ומיהו כך קבלתי ממורי הר' יונה דדוקא כשהקנין בא באחרונה כגון שאמר דין ודברים אין לי על שדה זו ואח"כ קנו מידו שהקנין מתקן ומקנה גוף הקרקע אבל באומר קנו ממני שאין לי דין ודברים על שדה זו וידי מסולקות ממנה בזה ודאי לא קנו ממנו אלא מדין ודברים ולא מגופא של קרקע עכ"ל ומעתה יראה שיוצא לנו תירוץ נכון להתיר הסתירה הנזכרת והוא דמה שכתב הרשב"א ז"ל דבל שקנו מידו אף על פי שלא אמר בלשון חייוב חייב דקנין מילתא אלימתא היא וכו' היינו כשהקנין בא באחרונה וכקבלת הרב רבינו יונה ז"ל. ומה שכתב בתשובה האחרת דקנין דברים בעלמא הוא היינו כשלא בא הקנין באחרונה ויש קצת ראיה לזה מלשון השאלה שכתוב שם מי שקנו ממנו בעדים שימכור ביתו לחבירו וחברו קנה לו בקניין ג"כ שיקננה וכו' דממשמעות זה הלשון נראה שהקנין לא בא באחרונה ולפיכך כתב הרב ז"ל דלא מהני אלא כשחייבו עצמם כראוי וכו' אבל לעולם דהיכא שבא הקנין באחרונה ודאי בקנין לחודיה מהני לתקן הענין וכאלו מחייב את עצמו ומעתה זכינו לדין בנ"ד שאפילו אם לא היה כתוב בשטר שום מלה שחייבו את עצמם שלא לחזור בהם מ"מ כיון שהקנין בא באחרונה וכמו שכתוב בשאלה שכתוב בסוף השטר וקנינו מבני האחים הנז"ל על כל מאי דכתיב ומפורש לעיל בקנין גמור וכו' א"כ פשיטא דבכהאי גוונא אלים כח הקנין לחודיה לתקן דאפילו היכא דליכא לשון חייוב הוי כאלו חייבו עצמם לגמרי לקיים השטר והתנאי שבו:
איברא הוא כי לכאורה יש לבעל דין לחלוק ולומר דמלשון התשובה הנז' משמע דהרשב"א ז"ל לא סמיך על מה שכתוב בשטר הקנין לבסוף אלא שצריך שנדע בודאי שאמר הקנין באחרונה שהרי אחר שכתב שהרי כתוב בסוף השטר וקנינא על כל מאי דכתוב ומפורש לעיל וכו' כתב ומיהו כך קבלתי ממורי הרב רבי יונה דדוקא כשהקנין בא באחרונה וכו' דמשמע מריהטא דהך לישנא דלא סגי במה שכתוב בשטר הקנין באחרונה לבד אלא שנדע בודאי שאמר הדברים תחלה ואחר כך קנו ממנו ואם כן הכא בנ"ד מנין לנו שאמרו תנאם בראשונה ושהיה הקנין באחרונה דילמא דהקנין קדם לתנאי שאין כתיבת השטר ראית על ההפך ר"ל דהתנאי קדם:
ואולם מצאתי לאחד מן הגדולים שכתב דכפי האמת אין זה מוכרח מלשון התשובה הנז' שהרי מה שכתב דברי ה"ר יונה אפשר לפרשו שלא בא לומר דכשכתוב בסוף השטר וקנינא וכו' בעינן שנדע שהיה הדבר כן אלא שבא ללמדנו מציאות הדין ואה"נ דאפילו בכתיבת השטר הקנין באחרונה סגי בודאי ובכל השטרות שלנו דנין שבדיוק נכתבו דומיא דמה שכתוב בתשובות המכונות להרמבן ז"ל בתשובה אחת סימן ס"ו הביאה הרב מהר"י קארו ז"ל שם בסוף סימן קצ"ה וזה לשונו על ראובן שנתן דירה לשמעון בעלייה שלו ועכשיו בא ונתרעם על שמעון ומבקש לסלקו מחמת שלא הקנה לו גוף הקרקע. וטען שמעון הרי קבלתה אחריות על הדירה והשיב ראובן אחרי שהמתנה אינה כלום גם האחריות אינו כלום כי לא קבלתי אחריות אלא על הדירה והרי היא בטלה תשובה אם אין בשטר אלא לשון זה בלבד שכתבת הדין עם ראובן שאין כאן אלא דירה באחריות והדירה אינה כלום וכו' וכן אם אין בו קנין אלא כמו שאמרת שקדם הקנין לנתינת הדירה שכל שאמר קנו ממני שאני נותן לו דירה בביתי יש לומר שאין הקנין אלא על הדירה בלבד לא על גופו של קרקע אבל אם אמר הריני נותן לשמעון דירה בעלייה שלי או שנתתי לו להיות משתמש בעלייה שלי וקנינו ממנו הרי זה קנה העלייה לדירה שהקנין עניין חזק וכשבא אחר מה שאמר לא דירה בלבד נתן אלא מגופו של קרקע קנו מידו וכאותה שאמרו בפרק הכותב האומר דין ודברים אין לי על שדה זו ואין לי עסק בה וידי מסולקות ממנה לא אמר כלום ואסיקנא התם דאם קנו מידו מגופו של קרקע קנו מידו: וכן אמר פרק ח"ה גבי שותפים מעידים זה על זה ואקשי והא נוגעים בעדותן הן ופריק בכותב דין ודברים אין לי על שדה זו ולולי שאני סבור שאין העדים יודעים דין זה הייתי אומר שאפילו אם חזרו בסוף השטר וקנינו לפלוני על מה דכתיב ומפורש לעיל שאף זה יועיל ליקנות גופו של קרקע לדירה שבחזרת הקנין שכתבו בסוף קנה דקנין שכתבו בסוף ליפות כחו כתבוהו שלא כתבו הקנין ב' פעמים בכדי וכאות' ששנינו פרק יש נוחלין גבי כותב לבניו לאחר מותו צריך לכתוב לו מהיום ולאחר מיתה ואבעיא להו קנו מידו מאי ואמרו פעמים צריך ופעמים אינו צריך אקנייה וקנינא מיניה לא צריך קנינא מיניה ואקניה צריך אלמא שני קניינין אינו בכדי אלא ליפות כח ולתקן הענין אלא כשאמרו קנינא מיניה ואקנייה אינו אלא קנין אחד ופרושי קא מפרש קנינא מיניה היאך שהרי הקנה לו ועם כל זה אני סובר לומר שיועיל דכל שחוזר ואומר וקנינא או אקנייה הזכרת שני קניינים לעולם ליפוי כח וכן בכל השטרות וכן נראה מלשון השטרות שכתב רש"י ז"ל וז"ל אקנייה וקנינא מיניה לא צריך וזהו שכותבין בכל שטר שכתוב בו קנין שני קנינים אחד בתחיל' השטר וכך אחר לנו הוו עלי עדים וקנו ממני וכתבו וחתמו טלי והיינו אקנייה שקנה לעדים סודר לזכות בו למקבל מתנה ואחר בסיף השטר וקנינא מפלוני לפלוני מאי דכתיב ומפורש לעיל עכ"ל דאלמא בכל שטרות דעלמא דנין כן וזה יותר קרוב בעיני וכו' הנה דס"ל להרשב"א בזאת התשובה שלא בלבד דהקנין אחר התנאי מועיל לתקן ענין דבר שאין בו ממש וכמו שכתב ג"כ בתשובות האחרות שכתבנו למעלה אלא שהוסיף עוד פה שאפילו היה כתוב קנו ממני שאני נותן לו דירה שהוא הלשון שאינו מועיל עם כל זה אם כתוב בסוף השטר וקנינא וכו' מועיל לקנות גופו של קרקע ואף על פי שבתחלה נסתפק בדבר מ"מ לבסוף נראה שסמך על זה ואם כן אמור מעתה על פי הדברים האלה בנ"ד נמי דאף על פי שבתחלת השטר כתוב הקנין קודם לתנאי הוו עלינו עדים וקנו ממנו בקנין וכו' שאנחנו בני אחים וכו' דאינו מועיל כשלא יש בו לשון חייוב עם כל זה חייבים שמעון ויהודה לקיים השטר והתנאי שבו כיון שכתוב בסוף השטר וקנינו מבני האחים הנז"ל על כל מאי דכתיב ומפורש לעיל וכמו שכתב הרשב"א בנדון דידיה ומה גם עתה כי מלבד מה שכתבנו נתחייבו עצמם באמרם מילת מעכשיו וגם מהיו' ולאחר מיתה כאשר יתבאר בסמוך שאין שום אחר מהם יכול לחזור בו:
ואף על גב דאמר בפרק יש נוחלין איזו היא מתנת בריא שהיא כמתנת שכיב מרע דלא קני אלא לאחר מיתה כל שכתוב בה מהיום ולאחר מיתה דמשמע שיכול לחזור בו. פירש ר"ת שכתוב בו מהיום אם לא אחזור בי עד לאחר מיתה אבל כתוב סתמא אינו חוזר בו, ועד נאמן על זה תשובת שאלה מרבנו מאיר הביאה המרדכי בפרק יש נוחלין וזה לשונו וכתב ר"מ ז"ל על המתנה שנתן ראובן לחתנו וכתב לו שטר מתנה וכתוב בו שיטול חלק מכל נכסיו ממקרקעי ומספרים ומעות כאחד מן היורשין ושטר מתנה זה כתוב בו מהיום ולאחר מיתה הרי היא כמתנת בריא וזכה בגוף כל הנכסים שהיו לו בשעת המתנה גופא מהיום ופירי לאחר מיתה והא דאמרינן פרק יש נוחלין איזו היא מתנת בריא שהיא כמתנת שכיב מרע דלא קני אלא לאחר מיתה כל שכתוב בו מהיום ולאחר מיתה. פר"ת שכתוב בפירוש בתוך השטר מהיום אם לא אחזור בי עד לאחר מיתה אבל אי כתוב בה סתמא מהיום ולאחר מיתה הויא כמתנת בריא ולא מצי הדר ביה דגופא מהיום ואחר מיתה פירא וכ"כ רשב"ם ודוקא בנכסים הידועים שהיו לראובן בשעת פטירתו כגון קרקעות וספרים ושאר חפצים המסויימי' וידוע לו בעדים שהיו לו בשעת המתנה ולא בנכסים דאיכא לספוקי בהו דשמא לאחר מכאן באו לידו כי אותם לא היה יכול ראובן להקנות לו כי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וראיה מפירקין האומר תטול אשתי כאחד מן הבנים בנכסים של עכשיו וכו' ע"ר ואם כן פשיטא דהוא הדין בנדון דידן נמי כיון שלא כתבו בתוך השטר אלא סתם מהיום ולאחר מיתה נשאר השטר והתנאי שבו בתקפו ואין שום אחד מהם יכול לחזור בו מן הטעם שכתב רבנו מאיר בנדון דידיה:
ועוד דויהי מקץ שנתים ימים שכתבו וחתמו השטר חזר בו אחד מהם ואמרינן בפרק יש נוחלין איתמר קנין אימתי חוזר רבה אמר כל זמן שיושבין ורב יוסף אמר כל זמן שעסוקין באותו ענין והילכתא כותיה דרב יוסף וכתבו ז"ל דדוקא שלא כתבו שטר אבל כתבו שטר אפילו שעסוקין באותו ענין אינו חוזר. ומה גם הכא בנדון דידן דכתבו שטר וגם לא היו עסוקין באותו ענין ואדרבה מקץ שנתים ימים לכתיבת השטר והקנין הוא שחזר בו דודאי אין חזרתו כלום:
ולענין מה שנשאלתי עוד אם בכלל המתנ' הוא ג"כ כל הנכסים אשר יקנו מאותו יום שנעשה השטר עד יום מותם או דוקא אותם הנכסים אשר היו מוחזקים באותו יום בידם. לכאורה נראה דאין בכלל המתנה אלא אותם הנכסים אשר היו מוחזקים בידם כשעשו השטר והתנאי שבו אבל לא השאר נכסים אשר יקנו אחר כך כי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכאשר פסק רבנו מאיר בנדון דידיה: אלא שאחר העיון הקל היה נראה דהכא ודאי לאו הכי הוא. יען כי מלשון התנאי שעשו יראה שאף כל הנכסים אשר יקנו מאותו יום שנעשה השטר עד יום מותם בכלל המחנה הם. שהרי חייבו עצמם והתנו ואמרו הוו עלינו עדים וקנו ממנו בקנין גמור מעכשיו שאנחנו בני אחים כל מי שיגיע זמנו להפטר מן העולם שכל מה שיניח מקרקעות ומטלטלין וממעות ובגדים הוא לחברו מתנה גמורה וכו' ואין ספק לפי זה דאפילו כל הנכסים אשר יקנו מאותו יום שכתבו השטר והלאה עד יום מותם שהם בכלל התנאי שלהם שכל מה שיניח וכו' הוא לחבירו מתנה גמורה וכו' ובכל מה שיניח מקרקעות ומטלטלין וכו' הוא לחברו מתנה גמורה. נכללו גם כל הנכסים אשר יקנו מאותו יום והלאה:
וא"ת והא קיימא לן אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם או בא לעולם ואינו מצוי ברשותו יש לומר דבההיא הנאה דקא סמכי אהדדי גמרי ומקני לאהדדי הלוא תראה שכתב מהר"י קולון בתשובותיו סי' כ' שמצא במרדכי אחד שיש בו קצת חדושים כתוב בו וז"ל תשובה לרבנו משולם בר קלונימוס על שלשה אחים שהותנו יחד בקניין על נכסי אחותם שנתן לה בעלה שכל מי שיקבל מתנה מאחותם שיחלקו בשוה שלשתן לימים נתנה מתנה לאחד והשיב דאף על גב דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם בההיא הנאה דקא סמכי אהדדי גמרי ומקני לאהדדי כדאמרינן בהאחים שחלקו בגורל בההיא הנאה דקא צייתי אהדדי גמרי ומקני אהדדי ובפסיקת' אמר בההיא הנאה דמתחתני אהדדי גמרי ובערב נמי בההיא הנאה דסמיך עליה דמהימן גמר ומשעבד נפשיה וכו' והוא הדין בנ"ד נמי כיון שהתנאי שוה לשניהם שכל אחד התנה עם חבירו שכל מה שיניח כל אחד מהם בין רב בין מעט הוא לחבירו מתנה גמורה קנו דאף על גב שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם או אינו מצוי אצלו בההיא הנאה דקא סמכי אהדדי גמרי ומקני לאהדדי כמו שכתב רבינו משולם בנדון דידיה:
אכן נראה דהך תשובה לאו בר סמכה היא יען אשר לא ראיתי לשום אחד מן שאר הגדולים שאמר בדבר שלא בא לעולם או בא ואינו מצוי אצלו. בההיא הנאה דקא סמכי אהדדי גמרי ומקני לאהדדי וכדלעיל. אבל אדרבה בתשובו' הר"ח אלשקאר ז"ל בסימן פ' מצאתי תשובה אחת ויראה לי ממנה שחולקת על זו. וז"ל יורנו המורה דת ודין בראובן ושמעון שפגעו בגוי אחד שהיה לו קצת סחורה למכור והתנו ביניהם שכל מי שיקנה מהם אותה סחורה מאותו גוי שיתן לחברו החצי ולא היה ביניהם קיין אבל נשבעו זה לזה על כך והלך שמעון וקנה אותה סחורה לעצמו ולא רצה ליתן לראובן החצי כו' חשובה נראה לי דמצד הדין אין שמעון חייב ליתן לראובן דבר מאותה סחור' דהנך דברים דברים בעלמא נינהו ואין להם שום קיום כלל ואפילו אם היה ביניהם קנין אין הקנין מועיל בזה כלום דהרי אין כאן דבר על מה שיחול הקנין דמה הקנה זה לזה אלא דדברים בעלמא הוא וכן מצאתי בתשובה לאחד מן הראשונים ז"ל וששאלת ראובן ושמעון ולוי תגרי הוו ואתא גבר' ואיתי זבינא ואזלו למזביניה ואתרמו תלתיהון ואתנו בהדדי הדדי דכל חד מיננא דזבין להוי בשותפותא דכולנא ולבתר כמה יומין אזל ראובן לחודיה וזבניה וכד ידעו ביה שמעון ולוי אתו ואמרו ליה איתי לזבינא וליהוי בשותפותא דכולנא כתנאי דהוה ביננא ואמר לון ראובן דמילתא בעלמא הוא דאמרן ביני הדדי ולאו תנאה הוא הכין איתחזי לנא מילתא דלית להו לשמעון ולוי שותפות בהדין זבינא דזבין ראובן דלא מבעיא דנא הוה להו קנין אלא אפילו הוה להו קנין לא אית להו למיתבעיה לראובן בהדי זבינא דזבין ראובן דהוה ליה קנין דברים בעלמא ולא קני וכ"ש הכא דדברים בעלמא הוו ולא הוה שם קנין דלא אית לשמעון ולוי למיתבעיה לראובן מחמת שותפותא דהדין זבינא בשום מדעם עכ"ל מיהו גבי עובדא דילן אף אם מדין הקנין אינו חייב לקיים תנאו. מצד השבועה חייב לקיים תנאו וכו' ואם איתא להא דרבנו משולם דכתיבנא לעיל היה להם ז"ל לחייב שאותה סחור' שקנה האחד מהם שתהיה בשותפות בין כולם בשוה מהאי טעמה דבההיא הנאה דקא סמכי הדדי וכו' כדלעיל אלא ודאי דלית להו לרבנים הללו לההיא דרבנו משולם:
על כן גמרתי וגזרתי אומר בנ"ד שהעיקר הוא כלכאורה אשר כתבתי תחלה והוא דאין בכלל המתנה אלא דוקא אותם הנכסים אשר היו מוחזקים וידועים להם שהיו להם כשכתבו השטר והתנאי שבו כי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם או אינו ברשותו: וכמו שכתב ג"כ ר"מ בנדון דידיה ומצאתי לי עד נאמן על זה בתשובות המיוחסות להרמבן ז"ל בסימן ק"ו שנשאל גבי ראובן שיש לו בת יורשת והיא בעולת בעל ורוצה ליתן לה מחיים או אחר מיתה כל נכסיו שיש לו או שהיו לו בשעת מיתתו מקרקעי ושאר נכסים וש"ח על מנת שלא יזכה הבעל בשום דבר מכל הנכסים לא בגוף ולא בפירות וכו' איך יהיה לשון המתנה והשיב תחלת כל דבר יש לך לדעת שאין יכול ליתן במתנה בשום צד נכסים שעתיד לקנות שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אבל נכסי' ידועים שיש לו כגון קרקע ומטלטלין יכול ליתן ונותן לבתו כל מה שיש לו מעכשיו א"נ מהיום ולאחר מיתה לא יהי' לאב כלום בגוף הנכסים אלא בפירות לבד דכל הנותן מהיום ולאחר מיתה גופא מהיום ופירי לאחר מיתה כדאית' פרק יש נוחלין אלא אם לא רצה ליתן לבת אלא מה שישאר מנכסים אחריו אומר הריני נותן לך כל נכסי אלו מעכשיו ולאחר מיתה ושיירתי לי במתנה זו שיהא רשות בידי כל ימי חיי למכור בהם וכו' ואם רוצה שלא יהא רשות בהן יכתוב כן וע"מ כן נתתי מתנה זו לבתי שלא יהיה במתנה זו רשות לבעלה כלל לא בגוף הנכסים ולא בפירותיהן וכו' אלא מה שנושאת ונותנת לתוך פיה וכו' ואם יש ש"ח צריך לכתוב וכל שעבודן וכל מה שכתוב בהן ודוקא שטרות דזמנן יוצא מזמן המתנה אבל זמנן יוצא אחר המתנה הן ספק אם נעשו מן הנכסים של מתנה או מנכסים שקנה אחר מכאן ואפשר לומר גם באלו שקנת' מן הסתם מן הנכסים שהיו כבר נעשו או מפירותיהן נעשו ומי שיאמר שנכסים אחרים קנה לאחר מכאן עליו להביא ראיה דודאי כך הדין בכל הנכסים שמצאנו לו לאחר מיתה ולא ידענו אם היו לו כבר או שקנאם אחר מכאן וכן הסכימו הגאונים ז"ל וכו' הנה כי בכלל דבריו ז"ל דברי שאין בכלל המתנה אלא דוקא אותם הנכסים הידועים להם. ומוחזקים באותו יום בידם. ולא כל שאר הנכסים אשר יקנו מכאן ולהבא שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם. או בא לעולם ואינו ברשותו. אלא בלשון חייוב כגון הוו עלי עדים שאני מתחייב לפלוני בכך וכך וקנו מידו הא לאו הכי לא. וכיון שכן. אף אם נאמר דבכלל כל מה שיניח מקרקעות ומטלטלין וכו' ג"כ כל הנכסים אשר יקנו אחר כך. אין דבריהם כלום. מטעמא דכתיבנא כמה פעמים. ויותר ממה שאמרתי למדנו מדבריו ז"ל אשר אין בכללם דברי. והוא דבנכסים שהם בספק אם היו להם כבר. או קנאום אחר כך. מסתמא מן הנכסים אשר היו להם כבר. והם בכלל המתנה. והאומר שאחר כך קנאום עליו להביא ראיה:
כל זה כתבתי לעניות דעתי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמדי אוהבי וידיד נפשי אשר מזמן ילדותי עמו נתחברתי וכאהבת יונתן לדוד אותו אהבתי אהבת הטוב ולא אהבת הערב והמועיל. הלא הוא הודינו זיוינו הדרינו ועטרת ראשינו החכם השלם סיני ועוקר דיין המצויין כמוהר"ר אדונינו כהן די הזיוידו נר"ו ה' ברחמיו יאריך ימיו ושנותיו בכל מיני האושרים הן באושר הנפש והן באושר הגוף. ומבניו החכמים השלמים והיקרים מפנינים יראה כל הטובות גשמיות ורוחניות כאשר יחפוץ לבו. ויקויים בו ויהי דוד בכל דרכיו משכיל וה' עמו. אשר נבחר ונתמנה ע"י ראשי עדתינו הנמשלים לשבעה קני המנור'. יען אשר מספרם שבעה. ובחכמה והשגחה. מאירים  ומנהיגי' כל הקהילה. כמנורה הטהורה. שהיתה בשבעה נרותיה מאירה ומנהיגה. העולם כולו בהשגחה נפלאה. המה הפרנסים וגבאי של קהילתינו המפוארה. ק"ק ת"ת של ספרדים אשר פה באמשטרדם יע"א. אשר הושיבוהו על כסא האוראה. להיות ראש בבית מדרשא. ומורה דין בעדתינו הקדושה. ובזה חזרו העטרה ליושנה. ישלם ה' פעולם ותהי משכורתם שלמה. גם עלי לשבח לגבירנו הפרנסים וגיזבר של בית מדרשינו המפורסם של עץ חיים. טל שמחזקים התורה ולומדיה בהשתדלות נמרץ והשגחה גדולה. ומשימים כל מגמתם לבל יתמעט עולם ועד הספקתם. למען אשר יעסקו בלימוד התורה הקדושה. ה' ממכון שבתו ישגיח ברחמיו ויתן להם חיים כבוד וצדקה. גם לא החשה מלהגיד מעט מזער. מהשבח הראוי לגבירים הרמים והנישאים זקני דורינו. אשר הם באומתינו המהוללה. כקברניטה בספינה. ועל כן יאמר עליהם וצדיקים ישמחו יעלצו לפני להים וישישו בשמחה. ובכלל הברכ' כל יחידי סגולה. הנותנים מממונם להרים דגל התורה. יוסף ה' עליהם כהם אלף פעמים ויברך אתהם בכל מיני הצלחה:
כה דברי הקטן צעיר ונבזה משה בן לא"א דור רודריגיש לופיש מ"כ:
בבית ובדפוס כהרר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט