שאלה כא בעיר אחת היה מנהג משכירי בתים שבה לשלוח פעם אחת בשנה לנקר ולטהר כל השואבי עשן (הנקראים בלשון לע"ז ג'ימיניא'ש) של בתיהם המושכרים לאחרים. ומשלמים מכיסם ההוצאה הזאת. והאומנים נהגו אחר גמר המלאכה הנ"ל לזרוק באשפה כל מה שנופל מדביקת העשן אשר בכותלי הגימ'יניאש (נקרא בלשון לע"ז פילוג'י) ויהי היום יצא קול כרוז בעיר ההיא לחייב לכל יושביה להביא לבית וועד רופאי העיר (הנקראת אקדימי'אה) כל הפילוג'י הנופל מהגי'מיניאש. ושם משלמים דבר מועט בעד כל ליטרא פילוג'י. אשר על כן באו למחלוקת משכירי הבתים והשוכרים. השוכרים אומרים שכיון שמחמת האש שלהם בא הפילוג'י הנ"ל הם זוכים בתועלת שלו מעט או הרבה שכך נותן הדין גם כן באפר כירה ותנור. והמשכירים טוענים שכיון שמשלמים מכיסם עד היום לבעלי מלאכה ההיא ועד עכשו לא היו מרויחים בזה כלום עכשו נוגע להם התועלת ההוא לסייע ההוצאה של האומנין הנ"ל. ועל זה משיבים השוכרים שמה שהמשכירים עשו עד היום בכלל ההוצאה הנ"ל דרשו הנאת עצמם שמתפחדים שלא ידלק הפילוג'י מחמת ניצוצות האש העולים למעלה וישרפו בתיהם. וא"כ אין להם שום זכיה בפילוג'י הנ"ל. ויתעצמו במחלוקתם זה אומר בכה וזה אומר בכה ויצא הרוח רוח אמת לבא לבית המדרש לשאול הדין עם מי: גם שאלו שאם הדין יתן ששוכרי הבתים יזכו בפילוג'י הנ"ל. על מי יהיה מוטל לשלם מן היום ההוא והלאה שכר בעלי האומנות הנ"ל. אם על השוכרים או על המשכירים. על הכל יבא דבריך וכבדנוך ושכמ"ה:
תשובה בהתגבר עלינו גם התגבר קור החורף הארוך וקשה הזה. שלא נהיה כמוהו בימי שנותינו בהם שבעים שנה עד אשר חוצותינו כהררי שלג ורחובותינו נצבו כמו נד בכפור קפאו תהומות בלב ים. ברוח קדים עזה פלצות אחזתני רחפו כל עצמותי וארכבותי דא לדא נקשן. לא עצרתי כח לתפוס בחרט אנוש וקולמוס וגם נקרר הדיו בקסת הסופר אשר לי. מצפה הייתי מתי יהיה קץ התלאו"ת ויעירני רוחי כאיש אשר יעור משנתו לאמר אל תשת עליך חטאת לבלתי הקריב תשובת השאלה במועדה כי מצוה שהזמן גרמא חובה שלא לאחר אף שהזמן עריך קום הגדל המדורה והדלק המנורה וסומך נופלים לאין אונים עצמה ירבה בכחי זאת התחזקתי. ועתה באתי בקומץ מנחה קטנה מעט סולת עיוני. ואתנהלה לעט"י לרגל הילדים ילדי שכלי וכח הסברה הגוברת בהעדר ספרים וחוסר נחת רוח אף שבלעדם קשה לשפוט צדק ולדון במשרים:
ואתחיל בסיעתא דשמיא בהביאי במשקל טענות המריבים אחת לאחת למצוא חפש מחופש (אף שמצותם ונסותם בדבר מה בכך כי דין פרוטה כדין מאה). בדרך קצרה וה' אלהים יגיה חשכי:
ואולם טענת השוכר זה יצא ראשונה ונשמע קולו באמרו שלו יאה שבח הכרום שבא מחמת האש והעצים שהבעיר: כשורת הדין באפר כירה ותנור: מקור דין זה שהערה הח' השואל בקשתיו ומצאתיו בב"מ דף ק"א ע"ב משנה היא וז"ל: המשכיר בית לחבירו וכו' הזבל של בעל הבית ואין לשוכר אלא היוצא מן התנור והכירים בלבד: פי' רש"י הזבל של בעה"ב משכיר: (בעל הבית ר"ל בטל החצר והוא המשכיר ולא הדר בבית כי זבל הבהמות נמצא מאד בחצרות והוא בבל ימצא בבתים:) ופי' עוד. היוצא מן התנור אפר הוא נעשה זבל: ורצה בזה בעבור שלא נזכר אפר במשנה כ"א זבל. ולכן הואיל באר שהיוצא מן התנור הוא האפר הנעשה זבל:
והח' השואל שם בפה השוכר טענת זכותו בכח שורת הדין במשפט אפר כירה ותנור. ולא כמשפט הזבל שבחצר שבאותה משנה בדיוק ובתבונה כחכמתו. מפני שזבל בהמות בטל החצר או של אחרים הוא של בעל החצר. לא כן אפר תנור וכירה שהוא של בעל הבית אפי' הוא של אחרים שבאו לאפות ולבשל בתנור השוכר מפני שהם מעורבים ואין שום אדם יכול להפרידם. אבל זבל שבחצר הוא של בעל החצר מטעם שסתם גללים אפקורי מפקורינהו בעליהן ולא נערבו בדבר שהשוכר זוכה בו:
ואתמר עליה שם בגמרא (דף ק"ב) במאי עסיקינן שהזבל של בעל הבית אילימא בחצר דאגירא ליה לשוכר ותורי דשוכר אמאי של בטל הבית אלא בחצר דלא אגירא לשוכר ותורי דמשכיר פשיטא. לא צריכה בחצר דמשכיר ותורי דעלמא:
ופי' רש"י ותורי דמשכיר כיון דלא אגוריה ליה. מסתמא דתורי דמשכיר הוו: בחצר דמשכיר שלא השכיר את החצר: ותורי דעלמא אפקוריה מפקירינהו בעלים וקניא לו חצרו ואפי' קדם השוכר והגביהן לא זכה בהן:
הרמב"ם בפי' המשניות הואיל באר זאת המשנה בחצר דלא אגירא דשוכר ותורי דעלמא שהגללים קונה לו בעל החצר ובחצר דאגירא לו לשוכר ותורי דשוכר שהגללים לשוכר ואלה הדברים דבריו הזבל לבעל הבית. זהו שנכנסו בהמות שאינן לשוכר וזבלו הבית. אבל זבל הבהמות שיש לשוכר הוא שלו:
ובידו החזקה בה' שכירות פ"ו הלכה ה' הניף שנית ידו. בפסקי דיניו וכתב הזבל שבחצר הרי הוא של שוכר לפיכך הוא מיטפל בו להוציאו ואם יש שם מנהג הולכים אחר המנהג בד"א בשהיו הבהמות שעשו הזבל של שוכר אבל אם הבהמה של אחרים הזבל של בטל החצר שחצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו. אע"פי ששכורה ביד אחרים:
והרב בעל מאירת עינים בחשן המשפט סי' שי"ג כתב וז"ל מה שכתב הרמב"ם הזבל שבחצר וכו' תרתי קאמר האחד שאם שנים רוצים בהזבל. בזה קאמר שהוא של שוכר. ומזה נמשך הדין השני שאם שניהם אינם חפצים בו דעל השוכר מוטל לטפל בו להוציאו וק"ל: ומה שכתב עוד ואע"פי שהיא שכורה ביד אחרים. כן הוא דעתו ז"ל אבל רש"י לא סבירא ליה הכי וגם לשון הטור לא משמע כן שהרי כתב דין זה אמי ששכר בית בחצר ולא אבשוכר ג"כ החצר:
והמגיד משנה כתב ג"כ דיש חולקין ל הרמב"ם ומהאי טעמא נמי פסק הרא"ש והטור (בסי' רס' סעיף ד') בהמציאה. כגון צבי שבור שנכנס בחצר שדר בו השוכר עם המשכיר דשניהן זכו ע"ש: וכ"ש כאן שדר בו השוכר לבדו:
ועל האפר היוצא מהתנור והכירה של שוכר. כתב הטור בח"ה סי' שי"ג. פי' הרמ"ה דמיירי בתנור וכירה העומדים בחצר ושכורים לו לבשל בהם ואשמעינן שכיון ששכורים לו אפילו אם באו אחרים לבשל ולאפות בהם האפר של שוכר: והרב ב"י שם כתב ומה שאמר היוצא מן התנור וכו' משנה שם ופי' הרמ"ה דברים נכוחים ומוכרחים הם:
מסוגיא דנא וממסקנת הפוסקים שהעתקנו סגנוניהם נראה שצדק השוכר בדינו. ושבח הפילוג'י (או הכרום) רק אליו יאות. מאחר דפשיטא ליה לסתמא דתלמודא מבלי חולק דבחצר דאגירא ליה לשוכר ותורי דשוכר שהזבל שבחצר הוא לשוכר. כדמקשי אילימא בחצר דאגירא ליה לשוכר ותורי דשוכר. אמאי של בעל הבית. ודין אפר כירה ותנור הבא מהאש והעצים שאפה בהם השוכר את תבשיליו דומה בדומה לנושא דידן בפרט וכלל כי מחמת האש והעצים שהבעיר השוכר בביתו בא הכרום ועדיפה מינה מוכחת זאת ממשנתינו וממסקנתא. כי לא מבעיא האפר הבא מעצי מערכת השוכר המבשל פתו לבדו בתנורו שהוא שלו אלא שאף אותו האפר הנלוה אליו מהעצים שבהם אפו ובשלו אחרים שם את תבשילהם שהוא ג"כ שלו של השוכר:
זה הנראה לכאורה אמנם כשנטיב לראות בחילוקי ההלכה הזאת ופרטותיה נשכילה שעל טענת השוכר הלזו לדין יש תשובה בפנים חדשות. כי צריך לחלק ולאמר. בד"א שהזבל שבחצר לשוכר כשהשוכר מטפל בו להוציאו מחצרו החוצה הן בכבודו בעצמו הן על ידי פועלים הטורחים בעניים בשכר ששלם ישלם הוא להם מכיסו. ובהיות שאינו כן בנושאנו שהמשכיר ולא השוכר משלם שכר הנקוי של הכרום והוצאתו לאשפה נתחלשה כח טענתו: ואנכי הרואה מביט ששאני דין זבל ואפר כירה דמשנתינו מכרום נושאנו מטעם אחר והוא שהזבל והאפר הם דברים מועילים לעשות מהם בורית מכבסים. ולדשן בהם השדות והכרום הזה בכל מקום ובכל זמן שקץ ישקצנו המשכיר ותעב יתעבנו השוכר כטיט חוצות וככל התיעובים והפיגולים המושלכים באשפה: וגם מי יחשוב ומי יעלה על דעתו שהכרום הלז הוא דבר או חפץ שישאל עליו השואל של מי הוא זה ותועלת המקריי כזה ובלתי רגיל הוא כדבר דלא שכיח כ"א באקראי ובדבר דלא שכיח כ"א באקראי לא גזרו ביה רבנן:
עתה אחר העיון הזה נ"ל שטענות המריבים לאור השמעתתות האלה שקולות בכף מאזנים וליכא למשמע מיניהו גמר דין לזכות לשוכר מפני שהריוח בא בשביל הבערתו ולא למשכיר מפני הוצאת ממונו בהרקתו:
ועל כן נחפשה נא ונחקורה טענת המשכיר אשר זכר ה"ה לזכותו בתועלת הכרום. באמרו שכיון ששלם מכיסו לבעלי המלאכה שהתעסקו בניקוי והוצאה עד עתה בלי ריוח כלל שעכשיו נוגע לו התועלת המושג ממנו לסייע ההוצאה של האומנים. ונראה אם גדול כח המשכיר מכחו של שוכר או לאו: אכן בטרם אל זה נביט. נתנה ראש בהעמיק העיון בסוגיא שקדמנו זכרונה והיא המשכיר בית לחבירו וכו' בדרך אשר הכינה וגם חקרה הרמב"ם ז"ל ורואה אנכי שלשה קנים יוצאים ממנה שלשם מליצי זכות המשכיר להנחיל לו תועלת הכרום הנזכר:
המליץ הא' נותן טעם לשבח להועיל המשכיר בכח טענתו ששוכר נושאנו הרע זכותו מזכות שוכר דמשנתינו מפני שהוא לא עמל בהורקת ובהוצאת הכרום מהבית לאשפה ולא שכר פועלים להטפל בו בהוצאת כספו. וכשם שאין הזבל של שוכר החצר דמשנתינו כשאינו מיטפל בו. כך אין הכרום של שוכר הבית דנושאנו כשלא עמל בו ולא שכר פועלים להטפל בו אשר על כן ממנו (ר"ל מהמשכיר) הוא כמעשהו. ואין לזרים אתו:
המליץ הב' בא בכח טענתו שבדין הזבל נלך אחר המנהג לדעת על מי מוטל חובת המירוק. וא"כ הרע כח זכות שוכר נושאנו מכח זכות שוכר דמשנתינו כי אורח ארעא וזיל חזי מאי עמא דבר הוא שהשוכר ולא המשכיר חייב בחירוק עשן ארובתו והוצאתו לאשפה או שישכור האומנים במיטב כספו לעשותו. וכאן טרח המשכיר טורחי השוכר. בהתחייבו עצמו בדבר שאינו חייב בו ושהמנהג קבעו חובה על השוכר לעשותו. אשר על כן הריוח נאוה למשכיר:
והמליץ הג' טוען בזכות המשכיר. שכשם שחצרו של אדם אעפ"י שהיא שכורה ביד אחרים קונה לו שלא מדעתו כן ביתו של אדם אעפ"י שהיא שכורה ביד אחרי' קונה לו שלא מדעתו: יען ביתו או חצירו של אדם אחת דינו (בלי חולק) להקנות לו כל התועלת אשר יבאו בו כדמוקי תלמודא במס' גיטין דף י"א ממימרא דר' יוסי בר חנינא. דאמר חצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו ואם נפלה בה מציאה הוא של בעל החצר: וכן פסק הרמב"ם בה' גזילה ואבידה פרק י"ז הלכה: והטור סי' רס"ח סעיף ג' והמשכיר עודנו עומד וטוען כי לא לשוכר משפט זכות הריוח הלז בעבור טענתו שהוא גרם התועלת בהבערתו האש במושבו. כי לא עלתה טל לבו לעשות כן מפני שיבא תועלת ממנו רק ליהנות מחום האור לחכן בו בימי החורף ולבשל ולאפות בו פיתו ותבשילו: באופן שמכל אלם הדברים יצא המשכיר זכאי בדינו וכל הריוח יהיה לו לבדו זה הוא הנראה לכאורה אך במהדורא בתרא ג"כ בג' פנים חדשות יצא המשפט להפך ויגיע ויראה שזכות השוכר גדול כמו מכח זכו המשכיר:
הפן הראשון כי טענת המליץ הא' שלא טפל בו השוכר אינם טענה כי לולי תנאי שהתנה עם המשכיר בשטר השכירות לא הים מונע עצמו מעשותו:
הפן השני שהטענה הב' שאין לשוכר תביעה בריוח העשן שבא מארובתו בעבור שהוא המשכיר שלם שכר לפועלי הנקוי. הכא קא מדחי לה בקש. כי לא לו זכות התועלת בעבור זאת יען כי רק בעבור הציל את ביתו מהדליקה. הואיל בהוצאה שלא הוטלה עליו: ובכלל שאר הוצאותיו שיוציא לבדק הבית חשבה לטובה:
והפן השלישי שטענת המליץ הג' שחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו כבר חלקו עליה הרב נימוקי יוסף והמרדכי בפרק אלו מציאות כאשר העלה בש"ע הרב ב"י ח"ה סי' שי"ג בהגהת סעיף ג': וז"ל בד"א בחצר המשתמרת ואין חצירו קונה לו אלא ביודע במציאה או דמסיק אדעתיה. אבל בדבר שאינו רגיל לבוא אין חצירו של אדם קונה לו אעפ"י שבאה מציאה לשם ובא אחר ונטלם שם הואיל ולא ידע בעל החצר במציאה אשר שם קודם שזכה בה השני: ומהא נקטינן שאין לנו ללמוד במוכרת מדין חצירו של אדם. להקנות או שלא להקנות למשכיר התועלת או השבח אשר יבא בו. כי כפי השתנות פני הנושאים כן ישונה גמר הדין ומשפטו:
ובהיות שאחר אלה החקירות ג"כ הדעת עודנו שקול בלי מכריע אם כח דברי השוכר גדול מכח דברי המשכיר או בהפך. כי ראי זה כראי זה וצד זה כצד זה שוה בשוה וליכא מאן דאלים למגמר נפקותא דדינא מיניה. נלכה נא באור ה' לדרוש משפע דין זה מדין שבח שהשביח מאיליו בשדה שלקח הלוקח ממלוה:
תנינן בפ"ק דמציעא דף ט"ו ע"א גופא אמר שמואל בעל חוב גובה את השבח אמר רבא תדע שכן כותב לו מוכר ללוקח אנא איקום וכו' אינון ועמליהון ושבחיהון: ופי' רש"י אינון ועמליהון ושבחיהון. וכיון דעל מוכר הדר גבי שבחא בע"ח מלוקח וחוזר הלוקח על המוכר:
הרמב"ם בריש פרק כ"א מהלכות מלוה ולוה פסק כמסקנת מימרא דנא דשמואל וז"ל כשבא ב"ח לטרוף מהלוקח. אם כתב לו הלוקח דאקנה טורף גם השבח שהשביח השדה בין שבח שהשביחו הנכסים מאיליהן כגון שעלו בה אילנות או נתיקרה. בין שבח שהשביחו מחמת הוצאה אלא שאם שבחו מאיליהן טורף כל השבח ואם השביחו מחמת הוצאה טורף חצי השבח היתר על ההוצאה: וכן פסק הטור הב"י ח"ה סי' קט"ו:
אמור מעתה הלמד מענינו של זה הוא. שהשבח הבא מסכרום הלז הוא של משכיר שמשפטו כמשפט ב"ח דתלמודינו. שטורף השבח שהשביחו הנכסין מאיליהן. וכשם שאין ללוקח זכות בו. כך אין לשוכר נושאנו זכות בשבח שהשביח מאיליו ארובת המשכיר. השוה לשדה נחלת הבעל חוב:
ואם אמור יאמר השוכר שיפה כחו מכת הלוקח. מפני שהוא גרם השבת בהוצאת ממון בהבערת האש והעצים המולידים הכרום. והלוקח אם השביח השדה מחמת ההוצאה אין לו כ"א חצי השבח היתר על ההוצאה אף אתה אמור לו שאני דין לוקח מדין שוכר נושאינו. מפני שלוקח שדה מחבירו עובד ושומר את האדמה בגופו ובממונו לאכול מפריה ולשבוע מטובה. ולו יאה השבח הבא מאיליו. לא כן שוכר נושאינו כי האח לפניו מבוערת לסכן בו בחורף ולאפות ולבשל בו פתו ותבשילו ולא עלה על לבו וכוונתו להשביח בכרום שיבוא מפני הבערתו והריוח הבא ממנו הוא כשבח האילנות שעלו מאיליהן שאין ללוקח זכות בהן ונפקא חינה דאין לשוכר נושאינו על המשכיר אפי' תרעומת: ואם יטעון עדיין השוכר בזכותו שמשפטו כמשפט הלוקח שגובה השבח הבא מאליו מהמוכר. שדין השכירות כדין המכר כדתנינן בב"מ פרק הזהב דף ט' ע"ב. והרמב"ם רפ"ז מה' שכירות ששם ביאר שהשכירות מכירה לזמן קצוב והב"י בח"ה סי' שט"ו ואליו יאות השבח. ענה לו שגם בדין זה שהשכירות ממכר ליומי כבר חלקו עליו הרב נ"י והמרדכי בחלוקיהם כאשר זכרנו למעלה והרב שפתי כהן סי' שי"ג כתב בשם בעל תרומת הדשן ר"ס שי"ח דלא אמרינן שכירות ליומי ממכר רק באונאה ולא בשאר דוכתי: ונשאר א"כ אחר כל אלה הדברים גם כן הדבר שקול: וליכא למשמע מינה:
נשובה נא ללמוד ממקום אחר מי יזכה בדינו השוכר או המשכיר בדבר מבהפכו ממאי דסליקנא מיניה. דין שבח הבא מאליו דלא שכיח רק על המעט. ונעיין בדין פסידא דלא שכיח הבא מאליו. להיות שבידיעת אחד מההפכים ניכר אותו שכנגדו יען המשולל מזה מחוייב בזה: אולי יתברר לנו האמת:
תנינן עוד בב"מ דף ע"ז. אמר רבא האי מאן דאוגיר אגורי לדוולא ופסק נהרא בפלגי דיומא. אי לא עביד דפסיק פסידא דפועלים ואי עביד דפסיק. אי בני מתא. פסידא דפועלים לאו בני מתא. פסידא דבעל הבית: פרש"י לדוולא להשקות שדות:
הרא"ש בתשובה ב"ב נשאל בענין זאת הסוגיא ספקות להשיב וזה לשונו: ראובן השכיר בהמתו לשמעון לב' ימים לילך ולחזור ובחזרתו ביום הב' גדל הנהר ממימי הגשמים עד שהוצרך לעכב יום א' אם צריך ליתן לו שכירות אותו היום. ואת"ל שהוא פטור אם המשכיר צריך ליתן לו מזונות תשובה אם שכרה לימים פשיטא שצריך ליתן לו שכירות כל יום ויום. כי כן היה התנאי בכל יום שיעכבנה שיתן לו שכרו ואם שכרה למקום פ' ולחזור או ששכרה לב' ימים והזכיר המקום שרוצה לילך שמה וידוע שהוא מהלך ב' ימים ועכבו הנהר אם לא היה רגיל להתגדל. פסידא דבעל בהמה. ואם היה רגיל להתגדל. וה והשוכר מכיר ענין הנהר ולא המשכיר פסידא דשוכר ואם שניהם ידעו פסידא דבעל בהמה ומזונות הבהמה והשכירות דין א' להם וכן בטור ב"י ח"ה סי' ש"י סעיף ה':
בהדמות דין שבח הכרום שהוא דבר שאינו רגיל. ולא ידעו בו לא השוכר ולא המשכיר לדין הנסר שלא היה רגיל להתגדל. וגם לא היה נודע הגדול לא לבעל הבהמה ולא לשוכר אותה. רחש לבי לפסוק משפט נושאנו לזכות המשכיר. כאשר הורה זקן מורינו הרב רבינו אשר ז"ל הנ"ל בגזרתו שתהיה הפסידא לבעל הבהמה. וכמו שגידול הנהר ובטול שכירות הבהמה כל אחד מהם הפסד דלא שכיח ולא רגיל פסידא היא לבעל הבהמה והוא המשכיר כן תועלת הפילוג'י שהוא הנאה או שבח דלא שכיח ולא רגיל ראוי הוא שיזכה בו המשכיר למטן יהיה קרוב לריוח כלהפסד בנושאים ההפכיים:
אמנם רואה אנכי כי גם מזה הפסק אין לנו כח לגמור הדין כי יש בנושא זה מה שאין בנושא זה וחדל הדמיון. כי יש לחלוק ולומר שגדול הנהר על הרוב שכיח ורגיל. כי מודעת זאת בכל הארץ אף שנטלם מעיני בטל הבהמה והמשכיר שסתם הנהרות נהרים ושבים גדלים ומתמעטים ואם לא כל הימים חוק וזמן נתן להם לפחות בימי רביעי חדשי הלבנה בשטה ורגע ידוע וריוח הכרום הזה לא ידעו אחד מנהם ודבר חדש הוא לא היה לעולמים וא"כ מאחר שגם מהא ליכא למשמע מינה והדבר נשאר בספק נראה היותר מסתבר שיחלוקו כמשפט הממון המוטל בספק:
ובדדומה לזה מצאתי שאלה שנשאלה להרא"ש ותשובתם בצדה בראש כלל כ"ב וז"ל ראובן הדר עם שמעון בביתו ומעלה לו שכר וקנה ראובן מציאה בתוך הבית של מי הוא: תשובה נ"ל כיון שמעלה לו שכר שכירות ליומי ממכר הוא והוי כחצר של שותפין וכו' דזוכין בה שניהם:
ועל פיו אני דן במשפט נושאנו. כיון שזה בא בזכות הבאתו האש והעצים המעלים הכרום הנדבק בכותלי הקמין. וזה בא בזכות מירוקו והוצאתו שאינה הועלה עליו שיחלוקו בריוח הבא ממנו יחדיו כשותפין כי ממון המוטל בספק הוא משפטו לחלוק כאשר חלקו ראובן ושמעון במציאה שקנה ראובן בתוך בית שמעון: וכן פסק הרב ב"י בח"ה סי' ר"ס סעיף ד': שאם נכנסו לתוך הבית צבי שבור או גוזלות שלא פרחו שזכו בהם שניהם: דהוו כשני שותפין בחצר: וגם זה בדין שבח שהשביחו נכסים מחמת ההוצאה בשדה שלקח הלוקח ממלוה שטורף חצי השבח היתר על ההוצאה כנ"ל:
ועל השנות החקירה אשר דרוש דרש הח' השואל באמרו. אם יתן הדין ששוכר הבית יזכה בפילוג'י הנ"ל על מי יהיה מוטל לשלם שכר בעלי האומנות הנ"ל אם על השוכר או על המשכיר:
נלע"ד שהשוכר חייב לשלם מכיסו כל שכר האומנים הטורחים בנקור הכרום והשלכתו לאשפה מאחר שהוא זוכה בתועלת הבא מהכרום אם מעט ואם הרבה. כי לא יצדק שהמשכיר יוציא הוצאות שאינם צריכיות. לבעבור הרבות הריוח לשוכר: ולפחות אותן הפרוטות, היתרות אשר יקחו האומנין להוליך הכרום לאקדי'מיאה מהוליך אותו לאשפה יהי מוטל עליו שילומם כי לא נכון שיהיה שום פסידא בעלמא אף הקטנה שבקטנות למשכיר שאין לו חלק ונחלה במועלת: הלא כה דברי עד כפטיש יפוצץ סלע המחלקות אמרת מו"ר הכהן די אזיוידו הצרופה מפיו אנו חיים. נר"ו לא יכבה בימיו ובימינו ישוב ה' את שיבת ציון ותמלא הארץ דעה אוכי"ר:
בעשירי לחדש העשירי שנת המדרש לפ"ג:
לעבד ה' לדוד בן הח' והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס יצ"ו:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט