שאלה ראובן שהיה אדם כשר וממולא מכל טוב שעשה שטר צואה כדת וכהלכה ובכלל דבריו צוה לבניו שיתנו ליתומה לאה קרובתו שדה פלוני לעת נישואיה ובעוד שתשאר פנויה לא יתנו לה כ"א חצי פירות אותו שדה למזונותיה וכן עשו ונשארה פנויה עשר שנים ולאחר שנשאת באה עם בעלה לתבוע מבני ראובן מה שהניח לה ותכף ומיד רצו היורשים ליתן לה השדה כפי צוואת אביהם ולא נתרצית בכך באומרה שהשדה מעת פטירת אביהם נ"ע נשאר לליאה ולא עשאם כ"א אפוטרופוסים עליו וצריכים לתת לה ג"כ חצי פירות שדה זו מיום מיתת אביהם נ"ע והיורשים אומרים שלא צוה ליתן לה השדה אלא לאחר נישואיה ולא תזכה בו עד אותה שעה ואם לא היתה זוכה להנשא אין כאן מתנה ומה שצוה שבעוד שהוא פנויה יתנו לה חצי פירות אותו שדה אינו כ"א למונעם שלא למוכרו אולי תוכה לאה להנשא ויהיה השדה קיים ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין להורותם הדרך שילכו בה והמעשה אשר יעשו יוציא משפטם לאור ומהתמ"ש
תשובה גרסינן במסכת ביצה פרק שני ההוא גברא דאמר להו הבו ליה ארבע מאה זוזי לפלוני ולנסיב ברתיה אמר רב פפא ארבע מאה שקיל וברתיה אי בעי נסיב אי בעי לא נסיב טעמא דאמר הבו ליה ולנסיב אבל אי אמר לנסיב והבו ליה אי נסיב שקיל ואי לא נסיב לא שקיל והנה הרי"ף ז"ל הביא זה בהלכותיו במסכת בתרא בפרק מי שמת וביאר טעם מאמר רב פפא וז"ל ההוא גברא ... מאי טעמא לישנא קמא לישנא דמתנה הוא בין בזוזי בין בברתא הילכך אי בעי תרוויהו שקיל ואי בעי חד מיניהו שקיל אבל לישנא בתרא ברתיה תנאה וזוזי מתנה הילכך אי מקיים ליה לתנאיה שקיל ואי לא לא שקיל עכ"ל וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות זכיה ומתנה וז"ל שכיב מרע שאמר תנו ארבע מאות זוז לפלוני וישא בתי הרי זה כמי שנתן לו שתי מתכות כל איזה מהן שירצה יקח לפיכך אם רצה ליקח המעות ולא ישא הבת יקח אבל אם אמר יקח בתי ותנו לו ארבע מאות זוז הרי זה תנאי ולא יזכה במעות עד שיקח הבת עכ"ד:
והנה נראה בתחלת העיון והמחשבה מזה שדבר ברור הוא בנושא שנשאלנו עליו שהמצוה ביאר דבריו במה שאין ספק בו שמתנת השדה תהיה לעת נישואיה שלא תזכה ליאה בחצי פירותיו שהוציא השדה מעת פטירת ראובן עד יום נישואיה ונראה שעל יסוד הזה נוסדה דעת רוב האחרונים שמי שנתן או נדב סך מעות להשיא יתומה ומתה טרם נישואיה שנפטר המנדב מלתת מה שנדב עבור שלא נתקיימה מחשבתו ולא נעשתה רצונו מאחר שמתה קודם הנישואין וזה נראה גם כן שהיה דעת הר"אש ז"ל בתשובותיו כלל ל"ב שאלה ו' וז"ל ילמדנו רבינו ליאה שנשבית בין הישמעאלים ואמה הלכה אל הקהלות וקבצה ת"ר זהובים לצורך פדיונה והרי הם מונחים ביד נאמן ועתה נשמע באמת כי נתחלפה ונשאת לישמעאל אחד וילדה שני בנים ואומרת אמה כיון שנטמעה בין הישמעאלים שיחזירו לה הממון שהפקידה ביד נאמן והקהל לא רצו אלא שיעשה ממנו הקדש לפדיון שבויים שיפדו מן השבח והקרן יהיה קיים ואני אומר כי אין זכות לקהל כלל בזה הממון כי נתקבץ משאר קהלות ואפילו נתנו הם הממון הזכו לפדיונה הואיל ובא ליד אמה זכתה בו השביוה לפדיונה ואף על פי שנתחלפה דילמא הדרא בתשובה ומפרקא ביה ... ואפילו מייתא בגויתה דילמא בניה יחזרו לבת ישראל וקא ירתי לה ... הילכך יהיו המעות מונחים ביד נאמן עד שיודע בעדים שמתה היא ובניה ויתנו ליורשיה דמסתמא אי הוה נפקא לחירות וחוזרת בתשובה יהבינן לה כדתנן בשקלים מותר שבוי לאותו שבוי והואיל וכן השתא נמי כשתמות היא ובניה במעות שנגבו לצורך פדיונה ודמית אותו למותר שבוי לאותו שבוי אינו נראה בעיני דהא דאמרינן מותר שבוי לאותו שבוי היינו היכא שנעשית המצוה שנגבית הממון בשבילה ומה שהותירו המתנדבים יותר מכדי פדיונה זכה בהם השבוי מאחר שהתנדבו לצורכו אבל בנדון זה שנטמעה בין הע"א ונשאת וילדה בנים ודאי לא זכתה במעות כיון שהתנדבו לפדיונה ולא יזכו בניה אחריה דאדעתא דהכי לא התנדבו שתאכלם בגיותה שהרי לא התנדבו אלא לצורך פדיונה ודמי הך מילתא למי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו דמתנתו בטלה דאמדי' דעתיה ... וכן בנדון זה אדעתא דהכי לא התנדבו ולא זכתה בהן השבויה ... עכ"ל הרי לך שאין מקבל מתנה מה יוכל לזכות בה כי אם בהתקיים התנאי אשר בעבורו נתנה הנותן הן אמת שהרש"בא כתב בתשובותיו סימן תתק"צג בראובן שצוה ואמר לתת מנכסיו לרחל בת אחותו חמש מאות דינרים ויהיו לנשואיה שנותנין מיד ואין ממתינין עד זמן הנשואין וכן הדין באומר תנו חמש מאות לנשואיה ולא אמר ויהיו והרי זה כאומר תנו מה לפלוני למזונות שאין אומרין ינתנו ליורשים מזונות בכל יום ויום אלא נותנין מנה למזונות וכן פסק הרב ב"י בשולחנו בחושן המשפט סימן רנ"ג הלכה י"ו נראה לפי זה שליאה תזכה מיד בחצי פירות השדה אלא שכבר ראינו שמאמר רב פפא סתר זה הדעת ושרוב האחרונים כתבו הפך זה ועוד שבנושא שלנו אף הרשב"א יודה שאין לה זכייה בפירות הקודמים שהדבר בדור מדברי המצוה שלא תוכל לזכות בשדה כי אם בהגיע תור נישואיה מאחר שמנה היורשים להיותם אפוטרופוסים שלא יתנו לה כי אם חצי פירות השדה למזונות נמצא שאין גוף השדה כלל ברשותה עד זמן הנישואין ולכן אין לה זכיה בחצי האחר של הפירות שהוציא השדה טרם הנשאה:
אולם אם נחקור הדבר היטיב במעט השתכלות נראה בתכלית הבירור שזכתה ליאה בכל פירות השדה והשבח שהשביח מיום שמת ראובן וזה הן מפאת הסברה הנכונה הן לפי מה שנראה מדברי הצוואה שכן היה דעת ראובן המצוה הן מפאת הסברה שלא מצאנו מעולם שיהיה מוטל על אחד אחריות ההפסד מדבר מה ושנגרע ממנו תועלת הריוח שיבא מאותו דבר אלא ההפסד והריוח יעמדו יחדו הלא תראה שהטו"ר בח"ה סימן רנ"ג כתב אם אמר תנו לבתי לנדוניא כך וכך חפצים במאתים זוז והוקרו או הוזלו הריוח וההפסד הוא ליתומים והנה עם היות שבמעשה אשר הובא בתלמוד בכתובו' פרק נערה שנתפתתה שהוא מוצא דין זה לא נזכר כי אם הריוח הטו"ר הוסיף ההפסד גם הרב המגיד כתב בפרק אחד עשר מהלכות זכיה ומתנה על דברי הרמ"בם שכתב שם ההלכה הזאת בעצמה וז"ל ויש מי שכתב שאם הוקרו הפסידו גם כן היתומים וכן נראה הרי לך שהחכמים הלה הסכימו שיהיה מוטל הריוח במי שמקבל עליו ההפסד כי ידיעת ההפכים אחד והנה הגע עצמך שבנושא שלנו בא הפסד מה לשדה המשועבד לליאה ליום הנישואין אין ספק שאותו ההפסד מוטל עליה שהיורשים יאמרו לה הא לך השדה שצוה ראובן אבינו שהרי כתב הרמ"בם בפרק כ"א מהלכות מכירה הלכה י"ט האומר לחבירו בית מביתי ושור משורי אני מוכר לך נותן לו הקטן שבהם מת אחד מן השורים או שנפל אחד מן הבתים מראה לו זה שמת או שנפל שיד בעל השטר על התחתונה עכ"ל וההיקש גוזר שיהיה הדין כן במתנה וכן נראה מדברי הרמ"בם שכתב בהלכות זכיה ומתנה פי"א הלכה כ"ב אמר תנו נדוניא ... מעשה באחד שהיה יובא בקולר ואמר תנו לפלוני ת' זוז מהיין של מקום פלוני ואמרו חכמים יטול ארבע מאות זוז מדמי אותו היין שלא נתכוון זה ליתן לו מן היין משקל ארבע מאות זוז ולא נתכוון אלא לדמים וזה שייחדן כדי ליפות כוחו ... עכ"ל וכתב הרב המגיד על זה ומה שכתב כדי ליפות כחו הוא מסקנת הגמרא באותו לשון ממש ונחלקו המפרשים ז"ל בפירוש רש"י ז"ל פירש כדי שיהיה לו כל היין לאחריות שאם אמר תנו לו יין אם החמיץ מן היין מאה חביות היו אומרים לו שלך הוא דהחמיץ ואם אמר דמי חמרא ומכרו ממנו קצת ונאבדו המעות אומרים לו היורשים אבדו מעותיך הילכך אמר מחמרא דמשמע יין דמיו שכל אחריות לו והחלק הראשון הורה הר"ם ז"ל באומר תנו יין שוה ארבע מאות והחמיץ קצת האוצר מראה לו החומץ ובתוספות חילקו ואמרו שכיון שלא סיים לו מנין חביות ואפילו אמר תנו יין שוה כך אם החמיץ אינו מפסיד אלא לפי חשבון דהמקבל והיורש שותפין בדבר ואינו דומה לאומר לחבירו בית מביתי אני מוכר לך שמראהו נפול כמו שמבואר פרק אחד ועשרים מהלכות מכירה דהתם סיים לו בית מסויים אבל כאן לא סיים לו חביות ולזה הסכים הרב רבינו שלמה בן אדרת זכרונו לברכה ולדברי הכל במעשה זה כל היין אחריות לסך שהזכיר לו ומ"מ כתבו ז"ל שאינו גובה משאר נכסים עכ"ל וכן כתב הטו"ר בסימן רנ"ג בשם הרש"בא שאם נתן דבר מסויים שההפסד יבא למקבל המתנה ולזה בנושא שלנו שהמצוה אמר לתת שדה פלוני נראה בתכלית הבירור שעל ליאה לקבל כל ההפסד שיבא באותו שדה מיום שמת ראובן וכן נראה שעליה מוטלים כל ההוצאות שיעשו בשדה לעבדו ולשמרו וכיון שעליה אחריות ההפסד הוא מן הראוי שיבוא לה הריוח שיוציא השדה טרם הנשאה כי אמור תאמר את הרע נקבל ואת הטוב לא נקבל זה לא ישוער:
הן לפי מה שנראה מדברי הצוואה והוא אומרו על דרך שלילה ובעוד שתשאר פנויה לא יתנו לה כ"א חצי פירות אותו שדה למזונותיה שנראה שאילולי מאמרו זה היו הפירות כולם ראויים לה לפי משפטי המתנה כפי מה שחשב עליהם הנותן ובזולת זה לא תצדק בהם השלילה והנה דעתו בה לא היה כי אם למנוע ממנה החצי האחר של הפירות לזמן מה ר"ל שיהיו מונחים בידי האפוטרופוסים עד זמן הנישואים כי לא רצה שתזכה בהם מיד אולי לא תנשא ואולם אחר שקיימה דברי המצוה בנשואיה זכתה בהם למפרע והנך רואה כמה דעת הנותן היתה קרובה אצלה שהרי מרוב אהבתו אותה שלא תמות ברעב במשך הזמן צוה בבירור שיתנו לה מיד חצי האחד של פירות השדה ולא ימתינו עד זמן הנישואין כמו בחצי האחר כי בו לא תזכה כי אם בהגיע הזמן הנזכר והנה מאמר רב פפא אי נסיב שקיל ואי לא נסיב לא שקיל עולה יפה עם מה שכתבנו כי לא בא לשלול בזה כי אם הזכיה בזמן הקודם ולא בזמן הנמשך וזה דעת האחרונים שפטרו המנדב מעות להשיא יתומה מלשלמם אם מתה טרם הנישואין וכמו שכתבנו למעלה ואולם אחר הנישואין תזכה בהם ובריוח שהשביחו מקודם בסדר ובשנת אלה דברי הברית אשר צוה ה' לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמה"רר יעקב די מיזה מ"כ