שאלה מב לאה שהיתה נשואה עם ראובן ונתאלמנה ולא נשבעה שבועת אלמנה והלכה ונשאת עם לוי והיו בידה נכסים הרבה שהניח ראובן בעלה הראשון והיו בהם יותר מכדי כתובתה הרבה ומתה ובא בעלה לוי להחזיק בנכסים ויורשי ראובן טוענין כיון שלא נשבעה מבעלה ראובן כל הנכסים הם בחזקתו והם יורשיו ויורשים הכל יורנו המורה  הדין עם ושכמ"ה:
תשובה גרסינן ב"ב פרק חזקת הבתים דף נ"ב ז"ל איתמר אחד מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו ואמר שלי הם שנפלו לי מבית אבי אימא אמר רב עליו להביא ראיה ושמואל אמר על האחין להביא ראיה אמר שמואל מודה לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה מתקיף לה רב פפא כלום טענינן להו ליתמי מידי דלא טען להו אבוהון והא רבא אפיק זוגא דסרבלא וסיפרא דאגדתא מיתמי בלא ראיה בדברים העשוים להשאיל ולהשכיר כדשלח רב הונא בר אבון דברים העשוין להשאיל ולהשכיר ואמר לקוחים הן בידי אינו נאמן קשיא ע"כ ל"ה:
ורשב"ם פסק בשם ר"ח ז"ל אחד מן האחין שהיה נושא ונותן וכו' אחד מן האחין כגון גדול אחין לאחר מות האב: אונות שטרי מכירות: ושטרות של הלואה יוצאין על שמו שבשמו נכתב שהוא לקחה והלוה: שלי הן ואין לאחי חלק בהן הממונות שהלויתי וקניתי בהן קרקעות הללו מבית אבי אימא ואין אתם יורשים עמי והילכך נקט אבי אמא דאילו מבית אבא כולן יורשין בשוה דבאחין מן האב עסיקינן שכולן יורשין ממון של אביהן ביחד ולא יטול זה יותר מזה והלכך מאין לו ממון זה לבדו אם לא ירשו מאמו וכגון שאינם בני אם אחת: עליו להביא ראיה שהממון שלו אע"פ שכתובין השטרות בשמו דכיון שהיה הוא לבדו נושא ונותן בנכסי' שנכתבו על שמו וכדמפרש לקמיה שאין חלוקין אפילו בעיסתן דכיון דלא נודע מעולם מאיזה צד יבא לו ממון בלא אחיו אין לתלות השטרות אלא בממון האב ואינו יכול להוציא הממון מחזקת האב: על האחין להביא ראיה שהשטרות הללו מממון אביהן דאמאי דכתב בשטר סמכינן והרי על שמו נכתב שאם מת ויש לו בנים ליורשו על האחין לאו בני ראיה דכיון דיתמי לאו בני איתויי ראיה נינהו ואינן יודעין לחפש זכותן וגם השטר מוכיח שהיה ממון של אביהן על שכנגדו להביא ראיה אבל כשהאח עצמו קיים היה מטיל רב עליו להביא ראיה דאם איתא דשלו הוא ממון זה יכול לחפש ולמצוא ראייה ואם לא ימצא ראיה הפסיד: מתקיף לה רב פפא למאי דאמר שמואל מודה לי אבא כלום טענינן להו ליתמי וכו' בתמי' אילו היה אביהן קיים היינו מחזיקין הממון ביד אחין עד שיביא ראיה שאינו שלהן ולפי שמת יפה כחן של יתומין ממנו ויפסידו אחין בתמי' ואע"ג דאמרינן טוענין ליורש גבי חזקת שלשה שנים שאע"פ שלא דר  בו אביו אלא יום אחד וזה החזיק ג' שנים אחרי כן הויא חזקה ואע"ג דאבוהון לא מהניא ליה חזקת שלשה שנים לומר לקוח הוא בידי אלא אם כן יש עמה טענה אתה מכרתו לי אתה נתתו לי במתנה וגבי בני לא בעינן טענה זו אלא מאבי ירשתי אלמא טענינן ליתמי מאי דלא מצי אבוהון למטען לא דמי דהתם נמי אין טוענין בשביל היתומים אלא שאביהן קנאה מן המערער כמו שהיה הוא האב יכול לטעון ולפיכך הויא חזקה אף על גב דלא טעני מידי אבל הכא האב לא מני טעין לאחין שיביאו ראיה ואנן היכי נטעון במקום היתומים כן: והא רבא אפיק וכו' סיומא דאתקפתא דרב פפא היא. זוגא דסרבלא זוג מספריים של סורקי בגדים שגוזזין בהם הסרבלים: בלא ראיה הבעלים שהיו להם עדים שהן שלהן הוציאום מן היתומים בלא ראיה ועדים שיעידו שהשאיל לאביהן של יתומין לפי שהן עשוין להשאיל ולהשכיר שאם אמר אביהן לקוחין הם בידי עליו להביא ראיה אף היתומים עליהן להביא ראיה שלקחן אביהן מן הבעלים וכיון דלית להו ראיה החזירם רבא לבעלים ולא נאמר כיון שמת האב על הבעלים להביא ראיה כדשלח רב הונא וכו' כלומר להכי אפקינהו רבא משום דדברי' העשוין להשאיל ולהשכיר אין אדם נאמן לומר לקוח הוא בידי כדשלח רב הונא קשיא לדידן קשיא אמאי אמר שמואל מודה לי אבא וכו' עד כאן לשון רבי חננאל ז"ל:
וכן פסק הרי"ף ז"ל בהלכותיו כהא דאמר שמואל ומודה לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה דאע"ג דאתקף מ"מ בהא טענינן ליתמי כי הא מלתא וכן פסק ר"ח דהלכתא כשמואל דהיכא דמת על האחין להביא ראיה דכיון דלא אסיק תיובתא אלא קשיא לא איתותב לגמרי:
עוד בגמרא וכן אשה שהיתה נושאת ונותנת בבית והיו אונות ושטרות יוצאת על שמה ואמרה שלי הם שנפלו לי מבית אבי אמא או מבית אבי אבא עליה להביא ראיה ע"כ הרי דדין האלמנה שוה לבין האחין:
וכן פסק הרמב"ם בה' נחלות פרק ט' וז"ל אחד מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית וקנה עבדים בשמו לבדו הלוה לאחרים והיה שטר החוב בשמו לבדו ואמר מעות אלו שהלויתי או שקניתי בהן עבדים אלו שלי הן שנפלו  לי מבית אבי אמי או מציאה מצאתי או מתנה ניתנה לי עליו להביא ראיה שנפלו לו ירושה אחרת או מצא מציאה או זכה במתנה: וכן האשה שהיתה נושאת ונותנת בתוך הבית והיו אונות שהן שטרי ממכר עבדים ושטרי חובות יוצאות על שמה ואמרה שלי הן שנפלו לי מבית אבותי עליה להביא ראיה שנפלו לה לירושה: וכן אלמנה שהיתה נושאת ונותנת בנכסי יתומים והיו אונות ושטרות יוצאות על שמה ואמרה מירושה נפלו לי או מציאה מצאתי או מתנה ניתה לי עליה להביא ראיה ואם יש לה נדוניא ואמרה מנדונייתי לקחתי נאמנת אבל אם אין לה נדוניא ולא הביאה ראיה הכל בחזקת היורשין ע"כ לשון הרמב"ם ז"ל:
והטור בסימן ס"ב כתב ז"ל אחד מן האחין שנושא ונותן בתוך הבית ושטרות עשויין על שמו ואומר שלי הם מנכסים שנפלו לי מבית אמי עליו להביא ראיה בעדים ואם מת והניח יתומים אז צריכים האחין להביא ראיה עד כאן לשונו:
והרב ב"י כתב ז"ל אחד מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו ואמר שלי הם שנפלו לי מבית אמא אמר רב עליו להביא ראיה ושמואל אמר על האחין להביא ראיה אמר שמואל מודה לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה מתקיף להרב פפא כלום טענינן להו ליתמי מידי דלא טען אבוהון קשיא עד כאן:
ומעתה בנ"ד נחזי אנן כתב המרדכי שנשאל רבינו מאיר ראובן נשא לאה והוליד ממנו חנוך ודינה וכו' והלכה לאה ונשאת לשמעון וכו' והשיב נ"ל דאף על גב דקימא לן אין אדם מוריש שבועה לבניו אפילו הכי לא מפקינן משמעון מה שהכניסה לו ואף על גב דאמרינן בפרק חזקת אחד מן האחין וכו' ואם כן זאת האשה כל מה שבידה משל בעלה ראובן הוא ולא היתה נאמנת לומר נפיל לי בירושה מ"מ כיון שמתה על חנוך בנה להביא ראיה אם רנה להוציא מה שתפוס ממה שהכניסה לו דאמרינן התם ומודה לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה ואף על גב דפריך עלה כלום טענינן ליתמי מאי דלא מני טעין אבוהון הרי פסק ר"ח מפי הקבלה דאפילו הכי הלכתא כשמואל בהא דהא אמר ומודה לי אבא בהא ואפילו לרב שרירא ורשב"ם שפסקו דלית הלכתא נמי כשמואל בהא אפילו היכא דמית הכא מודה דעל תנוך להביא ראיה שהוה לאמו יותר מכתובתה ושגבתה כתובתה מלבד הממון שהכניסה לשמעון דהתם טעמא משום דלא טענינן ליתמי ואפילו מה דלא מצי אבוהון למטען דכיון דאבוהון לא היה יכול לעכב בשבוע' בלא עדים אינהו נמי לא טענינן להו אבל בנדון זה כיון דאיהי היתה יכולה לעכב בשבוע' ולגבותו בכתובתה אנן נמי טענינן להו וכו' ואף על גב דאיהי בעיא שבועה לכל הפחות הבאין מכחה מעכבין מה שבידם בלא שבועה ע"כ לשון מהר"ם ז"ל:
השתא בנ"ד נפקא לן דלר"ח דפסק מפי הקבלה דהלכה כשמואל דטענינן ליתמי בכי האי גוונא מאי דלא מצי לטען איהו אבל לרב שרירא ורשב"ם שפסקו דלית הלכתא כשמואל אפילו בהא אם כן הכא על יורשי האשה להביא ראיה משום דליכא למימר הכא כמו שכתב מהר"ם דמודה רב שרירא בנדון זה דדוקא בנדון דמהר"ם שלא היה נראה שהכניסה יותר מכדי כתובתה הילכך מודה רב שרירא מטעמא דכתב מהר"ם משום דאיהי גופא היתה נאמנת בשבועה שלא גנבה ושלא התפיסה צררי אבל בנ"ד שנראה לעין ביד האשה כפלים מכתובתה לא מודה רב שרירא בהא אלא בעינן למימר דהלכתא כשמואל כמו שפסק ר"ח אבל לדברי רב שרירא על הבעל להביא ראיה:
אבל אחר העיון והדרישה מצאתי דבנ"ד אפילו לר"ח על הבעל להביא ראיה:
כתב הריב"ש שאלה קס"ט יעקב נשא לאה ומת יעקב ולא עשתה גובינא מכתובתה ונשארו הנכסים שהיתה האלמנה ניזונית והיורשים מטפלין בנכסים וכו' תשובה לפי מה שבא בשאלה שלאה לא עשתה גוביינא מכתובתה והבן והבת היו מטפלין בנכסים און טענת בן הבת הבא להחזיק בנכסים מכח מתנת לאה זקנתו כלום במה שטען שהנכסים הם שלה מטורח מעשה ידיה שהרי כיון שהיא היתה נזנית מן הנכסים מעשה ידיה ליתומים וגם מותר מזונותיה ליתומים אבל היה יכול לטעון שמציאה מצאה וכו' אמנם זהו במה שבידה כגון הא דאמרינן בפ' חזקת שאשה הנושאת ונותנת בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאות על שמה וכו' ואמרינן התם דאמר שמואל ומודה  לי אבא שאם מתה על האחי היתומים להביא ראיה וקיימא לן הכי דטענינן ליתמי מאי דלא מצי טעין אבוהון ואע"ג דאתקיף רב פפא מי טענינן ליתמי מאי דלא מצי טעון אבוהון וסלקא בקושיא אפ"ה קימא לן הכי וכן פסק הרי"ף ע"ש וכן פסק הרמב"ם והרב בית יוסף בח"מ סימן ס"ב וכן פסק ר"ח והרשב"א ז"ל השכים גם כן וטעמא משום דאע"ג דבעלמא לא טענינן ליתמי מאי דלא מצי אבוהון טעין הכא כיון דאפשר דאלו אבוהון היה קיים הוה מייתי ראייה אלא דהני לא ידעי מאן ידע במלתא דאבוהון וגם השטר יוצא בשמה משום הכי על האחין להביא ראיה וכו' אמנם זהו באונות ושטרות היוצאות על שמה אבל כאן שנכסי יעקב המת נשארו ברשות הבן והבת שהיו גדולים כל הנכסים בחזקת יורשין ואין לאלמנה זכות בהן ע"כ דברי הריב"ש ז"ל:
ובודאי שכוונת הריב"ש בזה הטעם הוא מפני שהשטר יוצא בשמו הילכך מוכחא מלתא דלאבוהון הוא אע"ג דאבוהון לא הוה נאמן משום הכי מ"מ אינהו טענין להו בודאי שו כוונת הריב"ש אע"ג דלשונו מגומגם שכתב כיון דאפשר דאלו אבוהון היה קיים הוה מייתי ראיה אלא דהני לא ידעי מאן ידע במלתא דאבוהון וגם השטר יוצא בשמו וכו' מהטעם הראשון שכתב לאו דוקא הוא דההוא טעמא שייך נמי בסרבלא וספרא דאגדתא דמיתמי אלא ודאי עיקר הטעם הוא משום שכתב על שמו ולכך תרי טעמי נעשים סניפים זה לזה:
והתוספות כתבו טעם זה דמשום הכי הלכתא כשמואל בהא משום דמוכחא מלתא כיון שהשטרות כתובות בשמו:
באופן דבנ"ד דלא הוי הכי שאין שטרות כתובות על שמיה לית הלכתא הכי ואפילו שמואל מודה דלא טענינן ליתמי מאי דלא מצי טוען אבוהון וליכא למימר דהכתובה שכתב לה בעלה השני הוי שטרות יוצאות על שמיה דלא דמי כלל ועוד דהכא עיקר הנכסים לא כתבתם בכתובה אלא הנחתם בתורת נכסי מלוג:
ואע"ג דהריב"ש כתב בתחילת דבריו אמנם זהו במה שבידה וכו' דמשמע דלא בעינן אלא שיהיה בידה שתהיה מוחזקת בנכסים דכיון דהוי מוחזקת כחה יפה כמו שכתב מהר"ם והעלה דאם יורשי האשה תפוסי' אין מוציאין מידם מ"מ בעינן שיהיו בידה ושטרות יוצאות על שמה דיקא שכתב אמנם זהו במה שבידה כגון הא דאמר בפרק חזקת באשה הנושאת ונותנת והיו אונות ושטרות יוצאת על שמה וכו' דקדק במה שאמר כגון הא דפ' חזקת פי' מה שאמרתי במה שבידה הוא כגון ההוא גוונא דפ' חזקת שהיו אונות ושטרות יוצאות על שמה ראיה לזה שבסוף דבריו כתב אמנם זהו באונות ושטרות היוצאות על שמה וכו' משמע דדוקא בכי האי גוונא אבל בלא שטרות יוצאות על שמה לא מהני וזה מוכרח בדברי הריב"ש ז"ל דעיקר טעמיה הוא משום הכי טענינן מאי דלא מני טעין אבוהון כמו שכתבתי למעלה א"כ משמע שזהו דוקא בכי הא מלתא דאונות ושטרות יוצאות אבל בנ"ד לא קאמר שמואל אלא אדרבא לא טענינן ליתמי מאי דלא מצי טעון אבוהון:
נמצא דלסברת התוספות והריב"ש לאו כל כמנייהו דיורשי האשה אע"ג דיהיו תפוסים כיון דתלו טעמא בשטרות ואונות:
אבל לסברת מהר"ם נראה דכיון דתפסי היורשים ומתה האשה טענינן להו מאי דלא מצי טעון אבוהון אם כן דלסברת מהר"ם ומהר"י ן' לב ז"ל בנ"ד אי תפיסי יורשי האשה אין מוציאין מידם:
אבל כד עיינינן שפיר לא מלתא הוא דבנ"ד כ"ע מודו דאע"ג דתפיסי מפקינן מינייהו משום דמאי דכתבי אינהו הוי כשאין הנכסים יותר מכדי כתובתה והיא היתה נאמנת בשבועה אבל בנ"ד דהנכסים יותר מכדי כתובתה כפלים לא אמרי' משום דאיהי גופא לא היתה נאמנת בשבועה אלא בראיה בעדים ויורשיה נמיי לא טענינן להו מאי דלא מצי טעין אבוהון:
אבל קשה על מהר"י ן' מהר"י לב ז"ל שכתב בנדון כיוצא בזה בנ"ד באלמנה שהיתה מוחזקת בקצת מטלטלין שהיו שוין יותר מכדי כתובתה וכו' והשיב שהדין עם יורשי האשה וכתב בכל דבריו ומי שירצה לעמוד על עקרן של דברים יעיין בתשובת מהר"ם וכו' יראה בבירור מתוך זאת התשובה דלא אמרינן אין אדם מוריש שבועה לבניו אלא להוציא אבל להחזיק מה שבידה לא אמרינן וכו' מכל הני יראה בהדיא דכיון שזאת האלמנה היתה מוחזקת כשמתה בקצת מטלטלין בכי האי גוונא לא אמרינן אין אדם מוריש שבועה לבניו עד כאן לשונו:
קשה טובא במלתיה כיון שנדון שאלתו היא שהיתה האלמנה מוחזקת בנכסים שהיו  שוים יותר מכתובתה מה ענין אין אדם מוריש שבועה לבניו בענין זה הא אלו היתה קיימת והיינו מוציאים בידה נכסים שוים יותר על כתובתה לא היתה נאמנת בשבועה אלא ראיה בעדים שירשה מאבותיה או מציאה מצאה אבל בשבועה לא מהני:
ואפשר לפרש דבנדון ההוא מיירי שהגבו לה ב"ד כדי שני שלישי הנדונייא והתוספת ועתה מצאו בידה יותר מכדי כתובה ותוספת והיא היתה יכולה לטעון שמעה שהגבו לה ב"ד בכתובתה נשאה ונתנה ועשתה את כל החיל הזה והיתה נשבעת על זה שלא התפיסה צררי ולא גנבה שום דבר הילכך היורשין שלה לוקחין בלא שבועה:
ועתה בנ"ד לפי סברה זו כיון שהיה לה נדוניא אע"פ שעתה הנכסים והממון שבידה כפלי כפלים כנדונייה היתה יכולה להשבע שמדוניותה הרויחה והיתה נאמנת אם יש עדים שהיתה נושאת ונותנת הילכך היורשין נוטלין בלא שבועה כיון שמוחזקין אמנם זהו דוקא כשבעלה האחרון או יורשיה מוחזקין בנכסים או אפילו שהם ביד ב"ד דומיא דנדון דמהר"ם ומהר"י ן' לב ז"ל אבל אם יורשי ראובן בעלה הראשון מוחזקין בנכסים הדין עמהם ונכסי' בחזקת בעלה הראשון:
ואין לומר דכוון שהיו בידה והיתה היא מוחזקת בהם בחייה אע"ג דהשתא אינם מוחזקין יורשיה מהני וכן נראה מלשון מהר"י ן' לב שכתב וז"ל מכל הני יראה בהדיא דכיון שזאת האלמנה היתה מוחזקת כשמתה בקצת מטלטלין בכי האי גוונא לא אמרינן אין אדם מוריש שבועה  לבניו וכו' נראה מדבריו דאף על גב דהשתא אינם מוחזקין יורשיה כיון דהיא היתה מוחזקת די בכך:
כלל העולה ממה שכתבנו דאם יורשי הבעל  תפוסים אליבא דכ"ע אין יורשי האשה יכולים להוציא מידן ואם אינם תפוסים אלא יורשי האשה או אפילו מונחים בבית דין מ"מ נכסים בחזקת יורשי האשה ואפילו לסברת התוספות והריב"ש דתלו טעמא בגמרא בשטרות ואונות והכא דליכא שטרות על שמה הוה משמע דלא הוו בחזקתן מ"מ כיון דהיה לה נדוני' אימור מנדוניית' עשתה את כל החיל הזה אף על פי שהוא הרבה מאד אפשר שמן המועט הרויחה את המרובה:
איברא דיש סוברים דדוקא אם ראו ב"ד שבאותה העיר שהיתה מקמץ מעיסתו היה יכול לקבץ הסך ההוא הא לאו הכי לא וא"כ יכולים לומר יורשי הבעל קים לן בהנהו רבואתה כיון שהם מוחזקין אין להוציא מידן הילכך בעינן נמי שיהיה כסך נדונייתה סך שתוכל להרויח בה הממון הזה מ"מ אפשר דלא בעינן בכי האי גוונא האי אומד משום דדוקא בקימצא מעיסתה אמרינן הכי משום דלא טענה שהרויחה שלא היה לה קרן אבל בנדוניא שהיה לה קרן אין צריך קצבה דאין קצבה לריוח דלפעמים בקרן מועט מרויחים מאה שערים וברכת ה' היא תעשיר אף על גב דגם בעיסתה קימצה יש לומר שמהמועט שקימצה נשאה ונתנה לו והרויחה מ"מ כיון שלא היה קרן מתחילה לא שייך כולי האי:
כל זה שכתבנו דוקא בדבר שאין בירור שהיה לבעלה הראשון אבל אם יש בירור שאותו הממון היה לבעלה הראשון לא מיבעיא אם הוא דבר מסויים בקרקעות או מטלטלין מסויימים שזה פשיטא דבחזקת יורשי הבעל הראשון אלא אפילו אם יש עדים שבעלה הראשון הניח הסך הזה לא אמרינן היא הרויחה אלא בחזקת יורשי בעלה הראשון הם:
כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
תם ונשלם יום א' ערב ראש חדש שבט בשנת התקס"ב ליצירה
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא יצ"ו