שאלה יעקב שהיה שותה מים ובאה לאה שהיתה צמאה למים ובקשה ממנו שיתן לה מעט מאלו המים לרוות במאה והשיב יעקב אם אתן ליך מאלו המים יהיה בתנאי שתתקדשי לי בהם אע"פ שאין בהם שוה פרוטה לשאר כל אדם כשום מקום ואמרה הן לדידי מיהא השתא הם שוים יותר מפרוטה ונטלם יעקב הנ"ל ונתנם לה בתורת קידושין בפני שני עדים כשרים ואמר לה הרי את מקודשת לי באלו המים כדת משה וישראל השתא מבעיא לן אי הוו קידושין כיון דלגבי דידה מיהא השתא שהיתה כ"כ צמאה שוו יותר מפרוטה ומקודשת א"ד לא אזלינן בקידושין אלא לגבי כ"ע ואי שוו פרועה בשום מקום לאנשי אותו מקום מקודשת ואי לא אינה מקודשת ואת"ל לגבי דידה אזלינן ומקודשת עדיין מבעיא לן היכא שלא פירש דבריו ואמר לה שתדע שאינם שוים פרוטה רק אמר אם אתן ליך מהם יהיה בתנאי שתתקדש לי בהם וקבלתם בתורת קידושין מהו מי מצי אמרה כסבורה אני ששוו פרוטה אבל השתא דלא שוו לא בעינא יוציא דין זה לאור ומהתמ"ש:
תשובה גרסינן בפ' ראשון מקידושין (עלה ח') תניא עגל זה לפדיון בני עלית זה לפדיון בני לא אמר כלו' עגל זה בחמש סלעים לפדיון בני טלית זו בחמש סלעים לפדיון בני בנו פדוי האי פדיון היכי דמי אילימא דלא שוי כל כמיניה אלא לאו אע"ג דשוי וכיון דלא קייצי לא לא לעולם דלא שוי וכגון דקביל כהן עילויה כי הא דרב כהנא שקיל סודרא מבי פדיון הבן אמר ליה לדידי חזי לי חמש סלעים אמר רב אשי לא אמרן אלא כגון רב כהנא דגברא רבה הוא ומבעי ליה סודרא ארישיה אבל כולי עלמ' לא כי הא דמר בר אשי זבן סודרא מאימיה דרבא מקובי שוי עשרה בתליסר וביאר דש"י לפדיון בני לחמש סלעים של פדיון הבכור דכתיב ופדויו מבן חדש תפדה בערכך חמשה שקלים: לא אמר כלום אפילו נתנו לכהן: כל כמיניה כי אמר בחמש סלעים בתמיה: דשוי ואפיל הכי קתני רישא לא אמר כלום הואיל ולא נישומו: לדידי שווי לי אני שם אותו לעצמי ואקבלו בכך: דגברא רבה הוא ולא אזיל בגילוי הראש: מקובי שם עקום עכ"ד:
והנה יש להעיר הערה מה בזאת הסוגיא וזה שנרא' בתחלת העיון שדברי רב אשי סותרים דברי הברייתא שהרי היא החליטה המאמר לכל כהן שמקבל חפץ מה בפחות מה שהעריכה התור' והוא מספר חמשה שקלים שהבן פדוי ורב אשי הגביל עלינו את הדרך באמרו שלרב כהנא לבר וכמדומה לו היתה הרשות נתונה לפדות את הבכור בפחות הערך והשווי שקצבה לנו התורה ואולם לשאר כל אדם לא וזה דבר מתנגד לשרשי התלמוד שאין שום אמורא יכול לחלוק על דברי התנאים וכבר העיר בזה הר"ן ולזה כתב אחר העלותו על ספר הסוגיא הזאת ונראה דהוא הדין למי שדרכו להתיקר באיזה חפץ שנותן לו לפעמים דמים הללו דמהני דאי לא תימא הכי עגל זה בחמש סלעים במה בנו פדוי אלא ודאי כדאמרן ומיהו משמע דבעינן שיהא דרכו להתיקר בכיוצא בזה עד כדי דמים הללו הא לאו הכי לא מצי אמר לדידי שוה לי אלא שיש לתמוה על הרמב"ם ז"ל שכתב בפי"א מהלכות בכורים נתן לו כלי שאינו שוה בשוק חמש סלעים וקבלו הכהן בחמש סלעים הרי בנו פדוי ולא חלק אם דרכו להתיקר בו אם לאו עכ"ל והרב כסף משנה נדחק לבאר הסוגיא באופן שהסיר התלונה הזאת מעל דכרי הרמב"ם וז"ל ול"נ שסובר רבינו שכל שהוא שוה ה' סלעים לשום אדם אע"פי שלכהן זה אינו שוה כ"כ יכול לקבלו בה' סלעים והא דאמר רב אשי לא לא אמרן אלא כגון רב כהנא וכו' היינו לומר ד"י לשום אדם אינו שוה ה' סלעים לא מהני מאי דאמר רב כהנא לדידי שוה לי ה' סלעים וה"פ לא אמרן אלא כגון סודרא דלרב כהנא ודכוותיה שוה לפעמים ה' סלעים אבל כ"ע כלומר מילתא דלכ"ע לא שוי ה' סלעים כיון דלשום אדם בעולם לא שוה ה' סלעים לאו כל כמיניה וז"ש כלי שאינו שוה בשוק ה' סלעים כלומר בשוק אינו שוה כ"כ אבל לקצת בני אדם שוה ה סלעים וקבלו הכהן בחמש סלעים בנו פדוי עכ"ד וכן כתב בבית יוסף יורה דעה סי' ש"ה:
אמנם אין דעתינו נוחה לא בדברי הר"ן ולא בדברי הרב כסף משנה וזה שלשון לא אמרן אלא כגון רב כהנא וכו' שולל כל אדם שאינו במדרגת רב כהנא ועוד שזה החילוק הוא מלא דבר הנמצא שמץ מנהו בתלמוד ולדברי כל כהן שדרכו להתיקר יעשה ככה וביאר החכם זה לכל כדי שלא יחלוק האמורא על דברי הברייתא ועוד שלפי זה יש תמיהה בדברי הרמב"ם שלא חלק בזה גם דברי הרב כסף משנה אינם מתקבלים בעינינו וזה מפנים הראשון שהוא דבר זה שיהיה הבכור פדוי בפחות מחמש סלעים אף לכהן הפודה עבור שהוא שוה חמש סלעים לאדם מה השני שלשון התלמוד אבל כ"ע איננו נאות כלל כפי ביאורו כי הוא דבר פשוט לפי משפט הלשון שאבל כ"ע הנאמר שם כוונתו לומר שאר כל אדם שירצו לעשות מה שעשה רב כהנא לא עשו ולא כלום:
ואולם הנראה לנו בזה נאות לפי משפט העניין והלשון בדברי הברייתא והתלמוד הוא שלא התירה הברייתא לשום כהן לפדות הבכור בפחות מהערך הקצוב בתור' כי אם בדבר שגרעון ערכו ושוויו הוא דבר נהוג בסחורה וזה שעל הרוב דברים הנמכרים בשוק שוים פחות מדבר ההוא הנמכר לאדם מה בפרט ואולם אם החפץ שמקבל הכהן הוא גרוע כל כך שאין שוויו מתיחס כלל לפי מה שרוצה הכהן לקבלו ד"מ שהוא שוה סלע והכהן רוצה לקבלו בחמשה לפדיון הבכור והוא הבדל לא ישוער בסחור' ההיא בלי ספק שזה הוא דבר שלא יותר לכהן לעשותו כלל כי הוא נגד מה שקצבה התורה ואולם אם הוא בדבר ששינוי הערך הוא נהוג בסחורה אין זה באמת נגד הקצוב בתורה והרי הוא כמקבל החפץ בחמשה סלעים ובזה באו על נכון דברי הרמב"ם שכתב נתן לו כלי שאינו שוה בשוק ה' סלעים גם דברי הטור מסכימים כזה שכתב ביורה דעה סי' ש"ה ואם נתן לו חפץ בחמש' סלעים והכהן קבלו בכך בנו פדוי אפילו אינו שוה כל כך עכ"ד גלה בזה שגרעון השווי אינו עצום כי אם מעט לפי הנהוג ושלל בזה אם ההבדל הערך יהיה עצום שאין בנו פדוי ואמנ' הבנת דברי רב אשי לא אמרן אלא כגון רב כהנא תהיה על שני אופנים הראשון שרב אשי בא להוסיף על דברי הברייתא וזה שהיה ידוע אבלו שאותו הסודר שלקח רב כהנא כפדיון הבכור היה גרוע הרבה בשוויו ר"ל שהיה שוה סלע או יותר מעט ובעבור שהי' אדם גדול שלא היה הולך בגילוי הראש והיה צריך אליו קבלו עליו כאלו היה שוה חמשה סלעים ולפי שזה דבר הוא בלתי מתייחס לערך הקצוב בתורה ולא הותר לכהן לעשותו אמר לא אמרן אלא כגון רב כהנא כלומר לו לבדו או לאחר שיהיה במדרגת רב כהנא יותר זה אבל לשאר כל אדם לא האופן השני הוא שרב אשי בא לבאר דברי הברייתא לומר שאף שמשטח הבנתה נראה שכל כהן יוכל לפדות הבכור בפחות מהחמשה סלעים לפי האמת אינו כן ולרב כהנא לבד שהיה גברא רבה היה מותר זה ואולם לשאר הכהנים לא הותר וה ואף שגרעון השווי של אותו החפץ הוא דבר מועט ונהוג בסחורה כי לא יוכל הכהן לפדות הבכור בי אם בחפץ ששוה באמת חמשה שקלים ולפי הביאור הזה אף משווי הסודר של דב כהנא היה פחות מחמשה שקלים היה ערכו רשום וגדול:
והנה לכל הביאורים צדקו דברי הרמב"ם וסרה מעליו תלונת הר"ן כי הוא ז"ל נטה אחר דברי הברייתא כפי מה שיובן ממשמעותם והבנתם לפי דעתו ולא שת לבו אחר דברי רב אשי כי כן דרכו בהרבה מקומו' להרחיק נדור ממשא ומתן של דברי התלמוד וללכת אחרי דברי התנאים לבד והט"ור אף שלא זה דרכו נמשך פה אחר דברי הרמב"ם ולא העלה על ספר דברי רב אשי:
והנה הרחבנו הדבור בביאור הסוגיא הזאת מפני שממנה תצא תודה ותוציא לאור משפט שאלתינו אשר נשאלנו עליה וזה שהר"ן ז"ל בנה יסודות הספק הזה שנסתפקנו עליו על אדני הסוגיא אשר קדם זכרה כפי ביאורו בה שהרי אחר זה כתב וז"ל ומשום הכי אני מסתפק במקדש בדבר שאינו שוה פרוט' אי מצי אמרה לדידי שוה דאיפשר דכיון דלא שוה מידי לאו כל הימנה לתת עליו תורת כסף והכא שאני דכיון דודאי ממונא הוא כי אמר לדידי שוה לי מהני ומיהו פשיטא לי דבשאין העדים יודעים שדרכה להתייקר בולא מהני דהוה ליה כקדושין בלא עדים דלא מהני אפילו שניהם מודים עכ"ל הרי לך בבירור שהספק הלז יצא לו מזה שביאר בפדיון הבכור שאם דרכו של כהן הוא להתיקר באופן מה שיוכל לקבלו בפחות מחמשה שקלים באמרו שבעיניו נחשב כך ולזה באשה שדרכה להתייקר תוכל לומר לדידי שוה לי החפץ הזה פרוטה אף שאינו שוה כי אם פחות ממנה ואולם כפי ביאורנו בסוגיא אין להסתפק כלל בזה אלא דבר ברור הוא אצלנו שאון האשה יכולה להתקדש בפחות משוה פרוט' כדי שיהיה מקודשת כודאי אף שיהיה בעיניה באהבתה אותו הדבר נחשב לערך פרוטה וזה שאף בפדיון הבכור לא יוכל הכהן לקבל שום דבר בפחות הערך הקצוב בתורה שהרי עם היות שדבר מה אינו שוה בשוק כל כך כיון שזה ערכו לכל אדם שירצ' לקנות ומחבירו בפרט די בזה כי לא חייבה התורה שנעריך הדברים הערך השוק נמצא שאינו פודה הבכור כי אם בערך הקצוב בתורה ובזולת זה האופן לא יותר לשום כהן לומר לדידי שוה לי ולזה אף בקידושין שמשפטם הוא לפחות שיהיה ערך החפץ פרוטה אין ביד האשה להעריכו כך אם ערכו העצמי איני כן והראיה הגמור' לזה היא מאמר שמואל בהאשה ניקנית (עלה י"ב) קדשה בתמרה אפילו כור תמרים בדינר מקודשת חיישינן שמא שוה פרוטה במדי ומקשה התלמוד והאנן תנן בית הלל אומרים בפרוטה ובשוה פרוטה ותירץ לא קשיא הא בקידושי ודאי הא בקידושי ספק הנה אתה המעיין עיניך תחזינה משרים שהוא דבר מוכרח בקידושי ודאי שיהיה ערכם פרוטה ולא עמדו הקידושין שהם פחות מזה בספק כי אם בשבת שבמקום אחר ישוו כן ובזולת זה אינם קידושין כלל ואם אמת היה הדבר שהיתה ביד האשה לומר לדידי שוה לי לחה הוצרך שמואל לבקש סבה רחוקה ממקום אחר ולא זו בלבד אלא שלכל החלוקות הנמצאות בתלמוד בעניין קידושים שהם פחות מפרוטה הטעם הוא שישוו פרוטה במקום מה:
וגדולה מזו אמרו במשנ' בפ' האיש מקדש (דף מ"ו) האומר לאש' התקדשי לי בתמר' זו התקדשי לי בזו אם יש באחת מהם ש"פ מקודשת ואם לאו אינה מקודשת בזו ובזו ובזו אם יש שוה פרוטה בכולם מקודשת ואם לאו אינה מקודשת היתה אוכלת ראשונה ראשונה אינה מקודשת עד שיהא באחת מהם שוה פרוטה ואמרו רב ושמואל בגמרא לעולם ארישא ולא מבעיא קאמר לא מבעיא מנחת דאי איכא שוה פרוטה אין אי לא לא אבל אוכלת הואיל ומיקרבה הנייתה אימא גמרא ומקניא נפשה קמ"ל נראה מזה בתכלית הבירור שעם היות שבשתי התמרות ד"מ יש שוה פרוטה ומוכנת היתה הנייתם וגלתה האש' את לבה שהיתה חפיצה בהן לאכלם עם כל זה אינה מקודשת עד שיהא באחת מהן שוה פרוטה שזה הוא דבר הכרחי בקידושין:
ועוד שבדרך שלילה אמרו חכמי התלמוד שאין אשה מתקדשת בפחות מזה וכך הם דברי רב אשי בשם רבי מני בהאשה נקנית (עלה י"ג) כשם ואין אשה נקנית בפחות משוה פרוטה כך אין קרקע נקנית בפחות משוה פרועה וכן פסק הרמב"ם בפרק רביעי מהלכות אישות המקדש בפחות מפרוטה אינה מקודשת קידשה באוכל או בכלי וכיוצא בו ששוה פחות מפרוטה הרי זו מקודשת בספק וצריכה גט מספק שמא דבר זה שוה פרוטה במקום אחר הא למדת שכל המקדש בשוה כסף אם היה באותה המדינה שוה פרוטה הרי אלו קידושי ודאי ואם אינו שוה פרוטה הרי אלו קידושי ספק יראה לי שאם קדש בתבשיל או בירק שאינו מתקיים וכיוצא בהם אם לא היו שוה פרוט' באותו המקום אינה מקודשת כלל שהרי דבר זה אינו מגיע למקום אחר עד שיפסד ויאבד ולא יהא שוה פרוטה ודבר של טעם הוא זה וראוי לסמוך עליו הנה הרב גמר אומר ששווי הפרוטה צריך שיהיה דבר נהוג ופשוט באותה המדינה ואיננו מספיק שאדם מה יעריכנו בכך ומכ"ש שאינו ביד האשה לשים עליו ערכו כפי חפצ' ולזה החליט הרב המאמר באחרונ' שאם קדש בתבשיל וכו' ולא חלק אם אותה האשה לאותו תבשיל אם לא:
והנה טרם נשים קנצי למילין נאמר על צד תוספת בירור שאף שיהיה בעל דין לחלוק על דעתינו בענין פדיון הבכור ויסכים עם החכמים אשר קדם זכרם כל אחד לפי דרכו בביאור הסוגיא הנזכרת לא יבצר ממנו שיודה בענין קידושים לפי מה שהסכמנו עליו וזה חפנים הראשון מהטעם שהבאנו למעלה בשם הר"ן שהוא ישר מאד בעיני אלקים ואדם השני שכסף הפדיון הוא אחד מארבע ועשרי' מתנות שניתנו לכהן ולזה יוכל הכהן לקבלו בפחות הערך כיון שהוא ממונו אבל כסף הקידושים שחייב' התורה הוא דבר הכרחי ועצמי שתהיה האשה נקנית בו ואינו תלו בדעת האשה השלישי שלא מצאנו בשום מקום בתלמוד שיזכרו מזה דבר לענין קידושים וכשם שזכרו זה לפי דעת החכמים הנזכרים בענין הבכור היה להם לחכמים לדבר בזה ג"כ בקדושים אם אחת היה הדבר שכן היה דעתם ואדרב' ממה שכתבנו למעל' מורה שדעתם סותר זה ולזה הסכמנו במה שאין ספק בו שאין אשה מתקדשת בפחות משוה פרוטה קידושי ודאי ואם כן בנושא שאלתינו שהמים אין בהם שוה פרוטה בשום מקום אף שלאה בהיותה במאה למים אותה נפשה לשתותם ונחשבו בעיניה מרוב תאותה מי ישיבנה לשוה פרוטה אינה מוקודשת כלל ואף קידושי ספק אינם כיון שאין שוים פרוטה בשום מקום ואם בחלוקה הראשונה אמרנו שאינן קידושים מכ"ש כחלוקה השנית שלא ידעה האשה כלל שלא היו בהם שוה פרוטה וזה ברור והאריכות בו אך למותר:
בסדר ובשנת שמר את כל המצוה אשר אנכי מצוה לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מהר"ר יעקב די מיזה מ"כ: