שאלה שני שותפין שהיו משתתפין בעסק משח ומתן וכל אחד יושב בחנות מיוחד אלא שסחורות שתי החנויות היו כולם משותפות ולא היו מקפידין לתת של זה בזה ואירע אבל לאחד מהם מספקא לי אם השותף האחר יכול להתעסק בעסק השותפות בחנותו והם תמצא לומר דאסור אם התנו מתחלה בשעת השותפות שאם יקרה אבל לאחד מהם יעסוק חבירו לבדו ויטול כל ריוח אותם הימי' או ששותפו יקח ריוח של שבוע אחר כנגדו ולא יהיה לשותף חלק בו כלל הם יהיה מותר או אסור על הכל יבא דברו הטוב ומה"ת מ"ש:
תשובה גרסינן בפרק ואלו מגלחין מועד קטן דף ט"ו וז"ל אבל אסור בעשיית מלאכה דכתיב והפכתי חגיכם לאבל מה חג אסור בעשיית מלאכה אף אבל אסור בעשיית במלאכה.
התועלת היוצא מהסוגיא הקודמת הוא לעורר הלבבות דבשעת חדותא חדותא ובשעת אבלא אבלא יען כי האדם הפנוי ממלאכה הוא מוכן לאותו דבר ודעתו פנויה לזה ולתכלית אחת נאסרה המלאכה ביום טוב ובאבל כי ביום טוב צוה הבורא שכל ישראל יהיו שמחים וטובי לב מדי יום ביום באלו הימים השמחים לזכור ולפרסם הטובות שעשה לנו האל באותם הזמנים ואילו היה מותרת המלאכה באותם הימים לא יושב התכלית מכיון שהם לשוטים ועסוקים במלרכתם וההתלהבות בדברים אלו משכח הלב מהדברים האמיתיים ככה האבל ראוי לישב בדד וידום ויחשוב מצד אחד שכל מה שפועל המשגיח בשפלים הוא לטובתם ובזה יצדק עליו הדין האמת והצדק ומצד אחרת ישב ידו אל חיקו ויפשפש במעשיו בחיפוש החיפוש בחורים ובסדקים ולבער משם כל שאור וחמץ מעבירות שאדם דש בעקביו ונעשה להם כהיתר ואם הותרה הרצועה להתעסק במלאכה לא יתכוונו לזה התכלית הטובה כי בהתעסקות המלאכה לא יהיה עוד לו זכרון האבילו ועל כן כוונו ז"ל לומר לדמותו לחג ולומר מה חג אסור וגו' לומר שלתכלית אחת נאסרה המלאכה בחג ובאבילות:
ואל יחשוב המעיין שהתועלת הזאת נולד' לי מבטני כי היא הרתה מהא דגרסינן בתענית פרק א דף י"ג על הא דתנן ואסורין במלאכה בתעניות על הגשמים] הקשו בגמרא בשלמא כולהו אית בהו תענוג רחיצה וסיכה ותשמיש המיטה אבל מלאכה צער הוא אמר רב חסדא אמר רב ירמיה בר אבא אמר קרא קדשו צום קראו עצרת אספו זקנים כעצרת מה עצרת אסור בעשיית מלאכה אף תעני' אסור בעשיית מלאכה אי מה עצרת מאורתא אף תענית נמי מאורתא אמר ר' זירא לדידי מיפרשא לי מיניה דרבי ירמיה בר אבא אמר קרא אספו זקנים דומיא דאסיפת זקנים מה אסיפת זקנים ביום אף צום נמי ביום ואימא מטיהרא אחר רב שישא בריה דרב אידי מסייע ליה לרב הונא דאחר מצפרא כינופיא היכי עבדי אמר אביי מצפרא עד פלגא דיומא מעיינינן במילי דמתא מכאן ואילך ריבעא דיומא קרינן בספרא ואפטרתא מכאן ואילך בעינן רחמי שנ' ויקומו על עמדם ויקראו בספר תורת ה' אלקיהם רביעית היום ורביעית היום מתודים ומשתחוים לה' אלקיהם איפוך אנא לא סלקא דעתך דכתיב ואלי יאספו כל חרד בדברי אלקי ישרל וגו' וכתיב ובמנחת הערב קמתי מתעניתי ואפרשה כפי אל ה':
למדנו מכאן שבין באבל ובין בתעני' נאסרו במלאכה מצד דמיתו ליום טוב אם כן הקשה התלמוד שאף תהיה המלאכה אסורה בלילה כחו ביום טוב והיתה התשובה לזה שבלילה אין דורשין ומוכיחין כמו ביום כי ביום הוו חוקרין ודורשין במעשה העיר לתווך שלום בין המריבים ולהשיב הגזלה על ל"ו חמס בכפם ולזאת התכלית נאסרה המלאכה כדי שכל העם יאספו כחות כתות לשמוע דבר ה' ולשוב מדרכם הרעה היוצא לנו מזה שהמלאכה האסורה בימים הנאנחים והנאנקים הוא למען ישובו לאיתנה הראשון ולהטיב דרכם ומעללם אולי ירחם המרחם:
ולפי דברים אלו נראה בבירור דאסור לאבל להתעסק במשא ומתן מכיון שהטעם הוא מצד היותו פנוי לאבילותו ולכן נאסרה המלאכה לזאת הסיבה בעינה תהיה אסורה הפרקמטיא וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק חמישי מהלכות אבל וכשם שהוא אסור בעשיית מלאכה כך הוא אסור לישא וליתן בסחורה ולילך ממדינה למדינה:
ואע"פ שדברים אלו נראים שסותר אותם מה ששנינו במעד קטן דף כ"ב וז"ל על כל המתים רצה ממעט בעסקיו רצה אינו ממעט על אביו ועל אמו ממעט ע"כ: ופירש רש"י ז"ל ז"ל ממעט בעסקא כגון סחורה ע"כ: נראה שבשאר המתים אינו אסור הסחורה אלא תלוי ברצון האבל ואם כן סותר לארץ כל ביניינינו ומזאת הסוגיא התיר הרב בעל נימוקי יוסף לאבל הסחורה:
ולסתירה הזאת נשיב עליה שתי תשובות ושתיהן שוות לטובה וכל אחד נביא אותה בשם אומרה:
התשובה הראשונה כתבה הרא"ש בפרק ג' דמ"ק והיא שדבר האבד מותר לאבל ובזה קאמר התלמוד על כל המתים רצה ממעט בדבר האבד רצה אינו ממעט כי דבר האבד הותרה לו אבל על אביו ועל אמו ממעט אפילו בדבר האבד וסברא נכונה היא זו ואל תשיבני כמו שהקשה הרב כסף משנה בפרק ששי מהלכות אבל הלכה ט' על כל המתים רצה ממעט וכו' בריתא פרק אלו מגלחין ופרש"י ממעט כגון סחורה וכתבו התוספות דבדבר האבד קאמר ולפי זה תוך שבעה מיירי דאז אסור במלאכה אם אינה דבר האבד ואף היא אינה נעשות אלא על ידי אחרים ותמיהא לי מילתא היאך אפשר דעל אביו ואמו חייבוהו חכמי לאבד נכסיו שלא תיעשה מלאכת דבר האבר אפילו על ידי אחרים ותו דלישנא דימעט משמע שיעשה העסק לא שימעט עכ"ד הרב כ"מ ובאמת ששאלת חכם חצי חשובה שלא אסרו חכמים באבילות דאב ואם דלא תיעשה כלל על ידי אחרים אלא שימעט בו כלומר שימעט אחרים מלעשות בעדו סחורתו מדבר האבד:
והתשובה השנייה והיא יותר מרווחת היא מהרב כסף משנה שכתב שם וז"ל דהיינו דומיא דמאי דתנן בפ"ק דתעניות גבי תענית שגוזרין על הגשמים עברו אלו ולא נענו ממעטין במשא ומתן והשתא אתי שפיר דאחר שבעה מיירי שהוא מותר בעשיית מלאכה וקאמר דעל אביו ואמו ממעט במשא ומתן כל שלשים יום וכן נראה שהוא דעת רבינו שלא כתב זה אצל דברים הנוהגים תוך שבעה שנתבארו בפ"ה וכתבו בפרק זה שנתבארו בו דברים הנוהגים תוך שלשים ע"כ פירש הסוגיא דמיירי בתוך שלשים ולאחר שבעה ולכל הפירושים האבל אסור בסחורה תוך שבעה.
אמנם אם האבל שותף עם זולתו אם חבירו יכול להתעסק במלאכתו ונאמר בדידיה קא טרח ושבחא ממילא אתיא או דילמא אסור מטעמא דבימי אבלותו מרויח בעסק חבירו (ונראה שמצדדין אלו נרכב שאלתינו אף כי לא פירשו מעלת ה"ה) לזה נשיב דגרסינן בירושלמי פרק ואלו מגלחין שני אחין שני שותפין שני טבחים שני חנווני' שאירע לאחד מהם דבר הרי אלו טענין את חנותן ע"כ:
ובתחילת העיון באמ' נראה דהירושלמי הזה סותר לתלמודא דידן בפרק מי שהפך דף י"א) מריון בריה דרבין ומר בריה דרבא הוה להו ההוא גמלא דתורא בהדי הדדי איתרעא ביה מלתא במר בריה דרב אחא ופסקיה לגמליה אמר רב אשי גברא רבה כמר בריה דרב אחא עביד הכי נהי דלפסידא דידיה לא חייש אדאחרים לא חייש והתניא אם היו מושכרין או מוחברין אצל אחרי' הרי או יעשו הוא סבר אדם חשוב שאני דנראה שאדם שאינו חשוב מותר לחבירו להתעסק ומן התימה על הרמב"ם ז"ל שהניח תלמודא דידן ופסק כהירושלמי גם הרי"ף ז"ל השמיט הסוגיא הזאת ולא ידעתי למה:
ולהשיב הספקות האלו נעתיק דברי הרב כסף משנה בפרק חמישי מהלכות אבל ובזה יתישבו הדברים על בוריים וז"ל הרב: שני אחין או שני שותפין שהיו בחנות אחד וכו' ירושלמי כתבו הרי"ף בפרק מי שהפך וגרסינן בגמרא דידן בההוא פירקא מריון בריה דרבין ומר בריה דרב אחא בריה דרבא הוה ליה גמלא דתורא בהדי הדדי איתרע ביה מילתא במר בריה דרב אחא ופסקיה לגמליה אמר רב אשי גברא רבא כמרבריה דרב אחא עביד הכי נהי דלפסידא דידיה לא חייש לפסידא דאחרינא לא חייש והא תניא אם היו מושכרים או מוחכרים אצל אחרים הרי אלו יעשו והוא סבר אדם חשוב שאני וכתב הרא"ש הרי"ף לא הביא הך עובדא והביא הירושלמי שני אחין או שני שותפין וכו' ולכאורה נראה דפליג אגמרא דידן דלגירסת הירושלמי יפה עשה דפסק לגמליה דמלאכת שניהם בטילה והרב רבי אברהם בן דוד הקשה מהירושלמי אגמרא דידן ותירץ דודאי נועלין חנותן ואין השותף מתעסק בעסק השותפות בפרהסיא אבל בביתו מתעסק בעסק השותפות ואף על פי שחולקין בשכר כמו חמר גמל וספינה שמוחכרין ביד אחר הילכך לא הוה ליה למפסקיה לגמליה ומסיק אדם חשוב שאני ואית ליה קלא ואמרי בהמתו של פלוני עושה מלאכה בימי אבלו והוה ליה פרהסיא ע"כל:
והרמבן בת"ה תמה על הרי"ף שהשמיט המעשה הזה וכתב הירושלמי שאם עלה על דעתו שהגמרות חלוקות היאך הניח גמרא ערוכה וסמך על הירושלמי ושמא סובר הרב שהשותפין ודאי מבטלין מלאכה המשותפות להם כשאירע דבר באחד מהם כדרך הירושלמי אבל מרון ומר בריה דרב אחא איטדא כתבו אגמלא מעיקרא והשבוע הזה שאירע בו האבל למר בריה דרב אחא שבת של מריון היתה והיינו בריתא מוחכרין או מושכרין אצל אחרים לפיכך היה ראוי לחוש לפסידא דמריון שלא לבטלו אלא שהוא סבר אדם חשוב שאני וכיון שכתב רבינו ופסקה בהלכות לא הוצרך למעשה הזה וכתב הירושלמי שהוא כהלכה ולשון שאמר נהי דלפסידא דידיה לא חייש משמע דשבת של שניהם היתה ושניהם מפסידים בביטולו עכ"ל ותירוצו של הרב רבי אברהם בן דוד עולה יפה לדברי רבינו והרי"ף שכתבו הירושלמי דשני אחין או שותפין שהיו בחנות אחד דהוי פרהסיא הא היכא דלא הוי פרהסיא מותר לשותף להתעסק בעסק השותפות וכתב דאם היתה בהמתו מוחכרת או מושכרת אצל אחרים מותר הרי אלו יעשו דלא הוי פרהסיא שאין העולם יודעים שזו בהמתו של אבל ולא הוצרכו לכתוב שאם הוא אדם חשוב אסור משום דהוי פרהסיא דקלא אית ליה שזו בהמתו דממה שכתבו בשני אחין או שותפין בחנות משמע עכ"ד הרב כ"מ:
וכדברים אלו כתב הר"ן וז"ל ירושלמי שני אחין שני שותפין שני טבחים שאירע דבר באחד מהם הרי אלו נועלין חנותן ופירש הרא"בד ז"ל לאו למימרא בטל לגמרי אלא לומר שאין שותפו עושה אלא בצנעא דדמי למוחכרים ביד אחרים כדאמרינן בגמרא מריון בריה דרבין ורבי אחא בריה דרבא הוו להו גמלא דתורי בהדי הדדי איתרע ביה מילתא במר בריה דרב אחא ופסקיה לגמליה פירוש הפריש שורו מן הצמד ולא שלחו לחרוש בשדה לפי שהיה אבל ומצווה על שביתת בהמתו מדרבנן אמר רב אשי ולאו גברא רבא הוא נהי דאפסידא דידיה לא חייש אפסידא דאחריני לא חייש והא תניא אם היו מוחכרין וכו' אלמא כה"ג שרי ומיהו בצנעא ע"כ לשון הר"ן:
וכן פסקו הטור והשלחן ערוך בי"ד סי ש"פ סעיף כ"א שני שותפים חנונים שאירע אבל לאחד מהם נוטלים חנותם שלא יעשה השותף בפרהסיא אבל יכול לעשות בצנעא בתוך ביתו אפילו בעסק השותפות ואם האבל אדם חשוב והשותפות נקרא על שמו שאפילו אם יעשהו בצנעה בתוך ביתו ידוע שיש לאבל חלק בו אסור לשני לעשות אפילו בתוך ביתו עכ"ד:
ומעתה נבוא להשיב לשואלינו ונאמר שלא מיבעיא אם האבל אינו חשוב שמותר לחבירו להתעסק עסק אלא אפי' הוא אדם חשוב מות' והטע' מפני שכל אחד יושב בחנותו בפני עצמו וכיון שמה שעושה חבירו אינו בחנות האבל אלא בחנות שלו דומה ממש כאילו עושה בצנעא ויותר מזה בהיות חנות האבל מסוגר דנראה ממש כאילו באותם הימים נתפרדה חבילת השותפות מחמת האבל: ואם יאמר האומר כיון שהוא ידוע לכל האנשים שהשתי החנויות אלו הם משני שותפין והריוח מתחלק ביניהם ויהיה דומה כאילו חנות אחת היא ואסור לוה אשיב ואומר שאף על פי שידוע שהם משותפים יאמרו העולם היינו דוקא שנטלים בריוח בזמן ששני החנויות פתוחות אבל הכא שהאחד סגור יחשבו הרואים שאינו נוטל חלק בסחורה כיון שחנותו סגור:
ולצד השני משאלתינו אם התנו מתחלה וגו' נראה לי בבירור דמותר מהא דכתב הרמ"בם בפרק שש מהלכות שבת הלכה י"ז וז"ל המשתתף עם הגוי במלאכה או בסחורה או בחנות אם התנו בתחלה שיהיה שכר השבת לגוי לבדו אם מעט ואם הרבה ושכר יום אחר כנגד יום השבת לישראל לבדו מותר ואם לא התנו בתחלה כשיבואו לחלוק נוטל הגוי שכר השבתות כולם לבדו והשאר חולקים אותו ואינו מוסיף לו כלום כנגד יום השבת אלא אם כן התנה בתחלה וכן אם קבלו שדה בשותפות דין אחד הוא ע"כ אם כן כיין שלענין שבת הותרה אם התנו מתחילה כך יהיה מותר לענין האבילות ואין לחלק ולומר דבשבת הוא דבר שמוכרח שיקרה בכל שבוע ואיכ' פירסום והאבל דאינו מורגל כל כך יהיה אסור דזה אינו דכיון דהתנו מתחילה כולי עלמא ידעי דאם בר מינן יארע אבל שחבירו יקח אותו השבוע והאבל יטול שבוע אחר כנגדו זה נרא' לי בירור: והנה האמת אגיד ולא אכחיד שאחר כתבי תשובתי זאת מצאתי ראיתי שנשאלה שאלה לאחד מחבירנו כעין הנושא שאנחנו בו והשיב תשובתו הרמתה במליצתו הצחה ובצחותו הנמלצת הרופא המובהק והחכ' הנעלה העולה על שלח"ן מלכי' מאן מלכי רבנן כהר"ר דוד די מיזה נר'ו אמנם בהיו שיש קצת שינוי אציע לפניך לשון השאלה והנה היא בשו"ת מדרשינו חלק ראשון דף קע"ו ראובן נתן סך מעות לשמעון להתעסק בהם בחנות אמנם אינו יושב שם עם שמעון וגם לא נודע שהוא שותף עמו ויהי היום מת לראובן מת שחייב להתאבל עליו מבעיא לן השתה אם צריך שמעון לסגור החנות כדין שני שותפים או לא מאחר שראובן אינו מתעסק בחנות כלל ואין הדבר גלוי ומפורסם שהוא שותפו של שמעון ע"כ ואחר שנשא ונתן בעניין הדין כדין וכענין במתק שפתים צוף דבש אחרי נועם העלה לגמר הדין וז"ל והנה אחרי הודיע אדים אותנו את כל זאת נשיב אל שואלינו דבר ונאמר שבנ"ד אין צריך שמעון לסגור החנו' ואע"פי שמה שמרויח שמעון בימי אבלו של ראובן יש לראובן חלק בו שהרי לא אמר הרושלמי שנועלין את חנותן אלא בשני שותפים שכל אחד מהם מתעסק בעסק השותפות וגלוי ומפורסם לכל שהעסק של שניהם הוא אבל בנ"ד אין ראובן מתעסק כלל בעסק השותפות ואין העולם יודעים בו שהוא שותפו של שמעון כי לא נתן אל ראובן אלא סך מעות מה בעבור שיעשה בו סחורה בחנות ויתן לו חלק מה מהריוח שבזה בלי ספק יוכל שמעון לעשות מה שירבה שזה דומה לההיא דמוחכרים או מושכרים וראיה גמורה לזה רה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק ששי מהלכות שבת וז"ל המשתתף עם הגוי במלאכה או בסחור' או בחנות אם התנו בתחלה שיהיה שכר השבת לגוי לבדו אם מעט ואם הרבה ושכר יום אחר כנגד יום השבת לישראל לבדו מותר ואם לא התנו בתחלה כשיבואו לחלוק נוטל הגוי שכר השבתות כולם לבדו והשאר חולקים אותו ואינו מוסיף לו כלום כנגד יום השבת אלא אם כן התנה בתחלה וכן אם קבלו שדה בשותפות דין אחד הוא ואחר זה כתב הנותן מעות לגוי להתעסק בהם אע"פי שהגוי נושא ונותן בשבת חולק עמו בשכר בשוה וכן הורו כל הגאוני' וכתב הרב המגיד על זה סברת הגאונים ז"ל בדין העסק נראית פשוטה שהרי אין המלאכה הזאת מוטלת על ישראל לעשותה שנאמר הגוי עושה שליחותו וכן אין העסק ניכר ממי הוא ולמה יאסר עכ"ד הרי לך בברור ההבדל שיש בין שנו שותפים למי שנותן מעות לסחורה וזה מבואר מעצמו עכ"ל לשון הזהב והאדרת מרפא הרוס הסתירות ובודק דפק ההערות:
ואתה המעיין דע שיש חילוק בין התם להכא דאילו התם האחד נתן ממון והאחד מתעסק ואילו הכא הם שני חנויות וכל אחד מתעסק בחנותו והנה ק"ו הוא ומה התם שאחד בכל השנה כולה מתעסק במלאכה ואפילו הכי בימי אבילות חבירו התיר לשותפו להתמיד כמנהגו ואם כן אינו עושה שינוי כלל בין ימי האבלות לימים אחרים וכמעט דומה כאילו הוא שילוחו כל שכן הכא דכל אחד יושב בחנותו בכל השנה ועכשיו שאירע אבל לאחד מהשותפים אותו האבל אינו יושב בחנותו ואין לך שינוי גדול מזה ולא יאמרו הרואים האבל עושה מלאכה בימי בבלו אדרבא יגזרו אומר בהיו' שבימי השנה כל אחד מתעסק במלאכתו ועתה אינו מתעסק האבל יאמרו בודאי שהאבל אינו מרויח בזה כיון שאינו מתעסק במלאכה וזה נראה לי סברא נכונה בטעמה ובנימוקה עמה:
וכדי שלא יטעון הטוען דהני מילי פטפוטי מילין נינהו נביא לראיית דעתינו מהירושלמי שקדמנו זכרה שני אחין שני שותפין שני טבחים שני חנוונין שאירע להם דבר הרי בלו נועלין את חנותן ע"כ ונראה לדקדק מהא דקאמר חנותן בלשון יחיד כלומר ששניהם יושבים בחנות אחד אך אם כל אחד יושב בחנותו לבדו נראה באמת שמותר דאי לא תימא הכי עדיפא מינא הוה ליה לאשמועינן ולומר אפי' כל אחד יושב בחנותו לבדו ועם כל זה שני חנויות מוסגרים יהיו כל שכן אם הם בחנות אחד אלא ודאי דוקא אם יושבין בחנות אחד דאז אין שנוי בימי אבילות לימים אחרים הא אם יש שנוי שחנות אחד מוסגר מותר:
ואם יאמר האומר גם בחנות אחד יש שנוי שאילו בכל השנה שניהם עסוקים ועכשיו האבל בביתו והשותף עוסק יש לומר שכהשותף עוסק לבדו לא מיקרי שנוי הניכר לעין כיון שסוף סוף החנות פתוח כבשאר ימים ולכן אסור לשותפו להתעסק כי היזק ראייה היא אבל הכא דכולי עלמא חזי דהדלת סגור והחנות סוגר ומסוגר מפני אבילותו אין יוצא לחלוק ואין בא לסתור:
הכלל העולה מדברינו הוא להתיר בכל שני צדדי השאלה מכח הראיות שהבאנו ולפי היסודות שהעמדנו זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה בם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד:
בשנת ובסדר לא אכלתי באוני ממנו לפ"ק
נאם הצעיר יצחק בלא"א יעקב אינריקץ פארו יצו"א