שאלה זבולון שהיה אדם כשר זקן ושבע ימים בהגיעו בפרק הנסיעה וראה שלא זכה להניח יורש עצר אחריו גמר בדעתו להניח עזבונו שהיה סך גדול למצות הצדקה ועשה צווא' ש"מ כדת וכהלכה בהיותו מוטל על ערש דוי וז"ל רצוני הוא שראובן קרובי שהוא בקי בטיב מקח וממכר יהיה אפיטרופוס על עזבוני לקנות בו מה שנראה טוב וישר בעיניו הן בקרקעות והן בשאר סחורות בלי שיהיה שום מוחה בידו בתנאי שהקרן יהיה קיים לעולם ופירותיו יתחלקו לעניי העיר בכל שנה ושנה ושאחרי פטירת ראובן יכנסו תחתיו לאפוטרופוסים קרוביו שמעון ולוי אחים ואחריהם ז' טובי העיר ובכלות הצוואה נפטר זבולון וחלי"ש ונכנס ראובן לכלכל כל הממון הזה כפי שכלו ולהתחלק פירותיו לעניי העיר כפי הצוואה ואחרי זמן מה נפטר ראובן וחלי"ש ונכנסו תחתיו שמעון ולוי אחים רק ידוע היה ששמעון הוא העיקר בזה בהיותו בקי בטיב משא ומתן משא"כ לוי כי היתה תורתו אומנותו ובראות ז' טובי העיר שנפטר שמעון באו לתבוע עזבון זה מיד לוי כדי שיכלכלוהו הם לטובת עניי העיר ולוי נתן כתף סוררת לזה ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין ז' טובי העיר טוענים שלהם משפט עזבון זבולון הנ"ל יען שלוי אינו בקי בטיב משא וחתן כיון שאינו אלא סניף לאחיו ואם ישאר הממון הזה בידו יהיה הפסד גדול לעניים ולוי טוען כיון שהוא הוזכר בצוואת זבולון הנ"ל לאפוטרופוס ישאר הוא לבדו עד יום מותו וכל הנאת האפוטרופוסות יגיע לו וז' טובי העיר חוזרים לטעון על זה אם באולי יהיה לו שום זכות שהם רוצים לתת לו חלקו המגיע לו בהיותו בחברת אחיו ולא יותר אבל עיקר העזבון לא ישאר בידו שיש כאן הפסד רב לעניי העיר וצרכם מוטל על ז' טובי העיר יוצא לאור משפטם ומ"ה תמ"ש:
תשובה מאמרם ז"ל בבריתא דף קל"ו בפרק יש נוחלין תניא נכסי לך ואחריך לפלוני וירד ראשון ומכר ואכל השני מוציא מיד הלקוחות דברי ר' רבן שמעון בן גמליאל אומר אין לשני אלא מה ששייר ראשון ורמינהי נכסי לך ואחריך לפלוני יורד ראשון ומוכר ואוכל דברי ר' רשב"ג אומר אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד קשיא דר אדר' ודרשב"ג ארשב"ג דר אדר לא קשיא הא לגופא הא לפירא דרשב"ג אדרשב"ג לא קשיא הא לכתחילה הא דיעבד אמר אביי איזהו רשע ערום זה המשיא עצה למכור בנכסי' כרשב"ג אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ומודה שאם נתנן במתנה ש"מ לא פשה כלום מ"ט אמר אביי מתנת שכיב מרע לא קנה אלא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך מי אמר אביי הכי והא איתמר מתנת ש"מ מאימתי קנה אביי אמר עם גמר מיתה ורבא אמר לאחר גמר מיתה הדר ביה אביי מההיא ממאי דמההיא הדר ביה דילמא מהא הדר ביה לא סלקא דעתך דתנן זה גיטך אם מתי זה גיטך מחולי זה זה גיטך לאחר מיתה לא אמר כלום אחר ר' זירא אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ואפי היו בהן עבדים והוציאן לחירות פשיטא מהו דתימא א"ל למעבד איסורא לא יהבינן לך קמ"ל אמר רב יוסף אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ואפילו עשאן תכריכין למת פשיטא מהו דתימא לשווינהו איסורי הנאה לא יהבי לך קמ"ל ע"כ בגמרא לענינינו:
ופרש"י וירד הראשון ומכר ואכל אורחא דמילתא נקט שמכר והוציא מעות בהוצאה השני מוציא מיד הלקוחות אחר שימות הראשון דקניין פירות הראשון לאו כקנין הגוף דמי ואחריך שאני לא אמרינן אליבא דרבי: אלא מה ששייר ראשון ואם לא שייר כלום לא יטול השני כלום דקנין פירות דראשון כקנין הגוף דמי לר' יוחנן ולר"ל טעמא משום דאחריך שאני: אין לראשון אלא אכילת פירות בלבד קא ס"ד השתא פירות יכול לאכול ולמכור אבל לא הגוף ואם מכר השני מוציא מיד הלקוחות: הא לגופא הא קמייתא דקאמר ר' השני מוציא ה"מ היכא דמכר הגוף שאין לו לראשון אלא פירות והך ברייתא דקאמר יורד ראשון וחוכר אפירות קאי: הא לכתחילא קאמר ר"ש אין לו למכור לכתחילה הגוף אלא אכילת הפירות כדי שיתקיים דעתו של נותן דהא גלי דעתיה דניחא ליה שישתייר קצת לשני אם יתרצה הראשון לשייר אחריו כלום והכי קתני יורד ראשון ומוכר ואוכל מסתמא דברי ר' שהרי אינו יכול למכור כ"א פירות רשב"ג אומר אין לו לראשון לירד ולמכר מסתמא שהרי הכל מכור ולא נתקיימה דעת הנותן אלא אכילת פירות הוא דאית ליה לכתחלה או למוכרן אבל גופא דיעבד אין לכתחילה לא הא קמייתא דיעבד אין לשני אלא מה ששיר ראשון: איזהו רשע ערום גורם לעבור על דברי הנותן ערום דאהנו מעשיו והרי הוא חוטא ולא לו ומיהו המוכר עצמו דהיינו ראשון לא מיקרי רשע ואע"ג דכתחילה אסור לעשות כן דלא חמיר איסוריה שהרי השליטו הנותן בגוף ופירות לעשות בהן כרצונו: זה המשיא עצה לראשון למכור בנכסים דהא ק"ל כר"ש דאין לשני אלא מה ששייר ראשון ולא נעשה נחת רוח של מת שאמר אחריך לפלוני דהוה ניחא ליה אם ישתייר ומיהו לא אקפיד קפידא גמורה שלא יוכל הראשון למוכרן אם ירצה: ומודה ר"ש אע"ג דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון אם נתנו אותו ראשון במתנת ש"מ כגון דאמר מהיום ולאחר מיתה לא אמר כלום והשני מוציא אי נמי כשהיה ש"מ נתנה דשתי מתנות הללו שוות כדאמרינן לעיל איזהו מתנת בריא שהיא כמתנ' ש"מ וכו' ה"ג בהלכות גדולות ובפירוש רבנו חננאל מ"ט מתנת ש"מ אימת הויא לאחר מיתה וכבר קדמו אחריך האי שני דקאמר עליה הנותן אחריך לפלוני קדם לזה שנתנו לו הראשון דמשעה שהתחיל האי ראשון לטרוף קנה השני דאחריך עם גמר מיתה משמע דמשעה דאין הראשון בריך לנכסים הללו זכה הנותן השני אחריו מיד אבל האי מקבל מתנה מראשון לא קנה עד לאחר גמר מיתה דסתם אדם הנותן ממונו לאחר מיתתו אין רוצה להוציא ממונו מכחו עד שתיגמר מיתתו אבל לעיל דנותן סליק נפשיה מהני נכסים שהרי נתנו לראשון חפץ הוא שיזכה השני עם גמר מיתתו של ראשון: מי אמר אביי הכי דמתנת ש"מ לאחר גמר מיתה: עם גמר מיתה אלמא בהדי הדדי קנו ולאשמועינן אתא דחולקין בשוה: מההיא דעם גמר מיתה: לא ס"ד דמההיא דלאחר מיתה הדר ביה דהא ודאי סתם ש"מ הנותן לאחרים ממון שלו אין בדעתו להוציאו מרשותו עד לאחר גמר מיתתו דאשכחן נמי כה"ג גבי אשתו כשהוא מגרשה ומתירה לאחרים דלא גמר להוציא מכחו עד לאחר גמר מיתתו: דתנן הרי זה גטיך מחולי זה לאחר גמר חולי דהיינו לאחר מיתה זה גטיך לאחר מיתה לא אמר כלום דלא גמר לגרשה עד לאחר מיתה ואין גט לאחר מיתה ודלא כר' יוסי מוקמינן לה בגיטין בפרק מי שאחזו קורדייקוס דאי כר יוסי הא אמר זמנו של שטר מוכיח כליו וכמאן דאמר לה מהיום ולאחר מיתה דמי דקתני התם חולצת ולא מתייבמת וגבי אם מתי נמי דמי כמאן דאמר מיום אם מתי דקתני התם הרי זה גט מיהו שמעינן מינה דלאחר מיתה קמגרש לה וה"ה למתנתו דאי עם גמר מיתה א"כ הוי גט ואמאי קתני לא אמר כלום והוציאן ראשון לחירות היו בהן עבדים כו כלומר ורשב"ג קאמר דמה שמכר ראשון הכל הוי מכור ואפי' עבדים והוציאן לחירות וקפריך פשיטה דכיון דאקני גוף לראשון מצי למעבד ביה כל מה דבעי: למעבד איסור דהמשחרר עבדו עובר בעשה דלעולם בהם תעבודו: תכריכי המת אסורין בהנאה בפ' נגמר הדין נפקא לן מקראי: לשווינהו איסורי הנאה לא יהבינן ניהליה אלא ע"מ ליהנות בהן בני אדם דניחא ליה לאיניש דליהנו אינשי ממוניה ולא ילך לאבוד:
ורבנו הגדול הביא הסוגיא הזאת והוסיף בה להוצי' הדין לאור כמשפטו הטוב וז"ל וגרסינן בהאי פירקא בענין ההוא דאמר להו נכסי לסבתא ובתרה לירתיה הויא ליה ברתא דהוות נסיבא ושכיב בחיי סבתא ואמרינן בסופא אמר רבה מסתבר טעמא דבני מערבא דאי קדי' סבתא וזבין זבינה זביני ושמעינן מינה דהילכתא כרשב"ג דאמר אין לשני אלא מה ששייר ראשון בלבד ואיכא מאן דאמר דלית הילכתא כרשב"ג דקאי כר' יוחנן דאמר קניין פירות כקניין הגוף דאמי והאי דפסק ר יוחנן הילכתא כוותיה משום דסבירא ליה קניין פירות כקניין הגוף דאמי ואנן לא סבירא לן הכי דאם כן קשיא מעשה דההיא סבתא אלא רשב"ג היינו טעמא דסבר אחריך שאני דהיכא דאמר נכסי לך ואחריך לפלוני אין לשני לא גופא ולא פירא אלא אחריו של ראשון ולא אמרינן פירא לחדא וגופא לחדא אלא היכא דאמר מעכשו ובהא מודה רשב"ג שאם מכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות דהיינו מתניתין דתנן מכר האב מכורין עד שימות ולא פליג רשב"ג ודקא מוקים רב נחמן בר יצחק לר' ורשב"ג דבקניין פירות כקניין הגוף דאחי פליגי לא קשיא לן מידי דלא עדיף מיהא דאמר רב הונא כל האומר אחריך כאומר מעכשו דאמי דהוי ליה פירות לזה והגוף לזה וכבר אידחיא לה ממעשה דההוא סבתא וכו' הרי לפניך שהרב אלפסי ז"ל פסק כרשב"ג והכריע שמחלוקת ר' ורשב"ג שמי שאמר אחריך לפלוני אין לשני לא גופא ולא פירא ודחה סברת הגאונים שאמרו אין הלכה כרשב"ג ממעשה רב דההיא סבתא שאם לא כן קשיא הילכתא אהלכתא ועם כל זה מודה רשב"ג אם אמר מעכשו ומכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות:
ואחריו נמשך תלמידו הרמב"ם בפרק י"ב מהלכות זכייה ומתנה בכל ג' דינים שכתב הרי"ף רבו ובדין הראשון כתב נכסי לפלוני ואחריו לפלוני מת ראשון קנה שני מת שני הרי אלו של יורשי שני מת שני בחיי ראשון יהיו הנכסים של יורשי ראשון ואע"פי שאין לשני אלא מה ששייר ראשון אסור לראשון למכור וליתן גופו אלא אוכל הפירות עד שימות ויזכה השני ואם עבר הראשון ומכר ונתן במתנה אין השני יוציא מיד הלקוחות שאין לשני לאמן הגוף ולא מן הפירות אלא הנשא' וכל המשיא עצה לראשון למכור נקרא רשע ואפילו היו בהן עבדים והוציאן הראשון לחירות או כלים ועשאן תכריכין למת מעשיו קיימין במה דברי אמורים כשמכר הראשון או נתן במתנה לאחרים אבל אם מכר הראשון או נתן לבנו מתנה או לאחד מיורשיו לא עשה כלום וכן אם נתנו מתנת ש"מ אפילו לאחרים לא עשה כלום שאין מתנת ש"מ קונה אלא לאחר מיתה וכשימות יקנה השני:
פקח עיניך וראה שהרמב"ם פסק כרשב"ג וכמו שהוכיח הרי"ף ז"ל ולא שת לבו לדעת הגאונים שכבר דחה אותם רבנו הגדול בשתי ידיים וכתב ה"ה ברייתא בפרק יש נוחלין והיא שנוייה בשלשה מקבלים וזה לשונה נכסי לך ואחריך לפלוני ואחריו ירש פלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי מת שני בחיי ראשון יחזרו הנכסים ליורשי ראשון ולמדנו ממנה שאע"פי ששלישי קיים כיון שמת שני בחיי ראשון אין לו כלום שלא נתן לו אלא שיקבלום מן השני ואיננו וכן הדין במת שלישי בחיי שני שהנכסים של יורשי שני בשמת אחר הראשון ודין שלישי עם שני כדין השני עם הראשון ורבנו כתב הדין בשנים לפי שדאי באור בכך ובדין שני כתב ממעשה באחד שכתב נכסי לאחי ואחריה ליורשיה (ליורשי) והיתה לה בת נשואה (והיתה לו) ומתה הבת בחיי בעלה ובחיי אם אביה ואח"כ מתה הזקינה ואמרו חכמים אין הבעל יורש אותם נכסים מפני שהן ראויין לאשתו ולא זכתה בהן האשה אלא לאחר שמתה אבל אם הניחה הבת בן או בת היו יורשין הנכסי' שמשמע יורשין ואפי' יורשי יורשין ואלו אחר וכשתמות הזקינה הרי הם לבתי מעכשיו היה הבעל יורש אותן אחר מיתת אשתו והם דברי הרי"ף שכתב מודה רשב"ג שאם אמר מעכשו לא אמרינן פירא לחד וגופא לחד:
וכתב ה"ה מעשה באחד שאחר נכסי לאמי ואחריה ליורשי והיתה לו בת נשואה זה המעשה ביש נוחלין וכו' ומ"מ גירסת הגאונים ז"ל בזה המעשה כך היא ההוא דאחר נכסי לסבתא ובתרא ליתרא ה"ל ברתא וכו' ואף בספרי רבנו בקצתם ראיתי כן וכתבתי זה להוכיח הדין האמור למעלה ודין הנזכר כאן פשוח שם והטעם מפני שאמר ואחריה ליורשי או ליורשיה כפי חלוק הגרסאות שהוא נמשך אפי' ליורשי יורשין אבל אם אמר ואחריה לבת כיון שמתה הבת בחיי הראשונה זכו בהן יורשו ראשו כמו שנתבאר למעלה ומה שכתב ואלו אמר כשתמות הזקנה הרי הן לבתי מעכשו הרי הבעל יורש את אשתו הן דברי רבנו חננאל והרי"ף ז"ל ודקדקו כן מן הסוגיא ויש חולק ומדברי הרי"ף ור"ח ורבנו יש ללמוד שהאומר ואחריך מעכשו לפלוני אם ירד ראשון ומכר השני מוציא מיד הלקוחות שאם לא כן לא היה הבעל יורש אותן שהרי ראויין הן כמו שנתבאר שם בגמרא שהטעם שאין הבעל יורש כשלא אמר מעכשו הוא מפני שהראשון יכול למכור וכיון שכן לדבריהם כשאחר מעכשו שהוא יורש אין הראשון יכול למכור וכן כתוב בהלכות בבאור סוף יש נוחלין דבאומר מעכשו השני מוציא מיד הלקוחות ויש חולקין:
ובדין השלישי כתב שם הכותב נכסיו לבנו ולאחר מותו הרי הגוף של בן מזמן השטר והפירות של אב עד שימות לפיכך האב אינו יכול למכור מפני שהן נתונין לבן והבן אינו יכול למכור מפני שהן ברשות האב מת האב והניח פירות מחוברין לקרקע הרי הן של בן מפני שדעתו של אדם קרובה אצל בנו היו תלושין או שהגיע להבצר הרי הן של יורשין עבר האב ומכר מכורין עד שימות וכשימות האב מוציא הבן מיד הלקוחות וכו' הנה ביררנו שהרמב"ם נמשך אחר רבותיו הרי"ף ורבנו חננאל וזהו מה שכתב הרי"ף דהיינו מתניתין מכר האב מכורין עד שימות ולא סר הרמב"ם ז"ל בכל הג' דינים ימין ושמאל אלא בשיטת רבו אמרה:
למדנו מסוגיא זאת שקדם זכרה דהלכה כרשב"ג שאין לשני אלא מה ששייר ראשון ומודה רשב"ג כשאמר מעכשו ומכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות כאותה משנה מכר האב מכורין עד שימות ולזה הסכימו בעלי ההוראה אשר קדם לנו זכרם ז"ל ומעתה נבוא להשיב שואלי דבר ממה שנסתפק החכם השואל שזבולון הניח כל ממונו למצות בדקה והניח ראובן קרובו אפוטרופוס לחלק הריוח בכל שנה והקרן קיימין לעולם לפרנסת עניי העיר ואחר מיתת ראובן הניח קרוביו שמעון ולוי אחים והלך הכל במישור עד שנשאר לוי אפוטרופוס ועתה טוענים ז' טובי העיר שלוי אינו בקי והוא סניף לאחיו זאת הטענה אינה טענה שהרי צוואת ראובן קרוב' השוה אותן יחד שאמר ואחר פטירת ראובן יכנסו תחתיו לאפוטרופוסים קרוביו שמעון ולוי אחים לפי זה שמעון ולוי הם שוים לטובה ולא זה סניף לזה ועל טענה השנית אם באולי יהיה לו שום זכות שהם רוצים לתת לו חלקו המגיע לו בהיותו בחברת אחיו ולא יותר גם זאת הטענה אינה צריכה לפנים ממה שהוכחנו מן הסוגיא והדבר קל וחומר ומה מי שהניח נכסיו לראובן ואחריו לשמעון ואחריו ללוי אין לשני אלא מה שהניח ראשון מכל שכן בנדון ובנושא שאנחנו בו שזבולון מתחלה הניח כל נכסיו לצדקה לחלק לעניי העיר הריוח בכל שנה ואין לראובן ושמעון ולוי אלא הריוח שמרויחין מבד הוראת האפוטרופוסות והגם שאין לוי בקי בטיב משא ומתן מי גרע מהנושא שקדם זכרו אין לשני אלא מה ששייר ראשון ולמה יפסיד לוי הריוח שהניח לו קרובו זבולון ומכ"ש בנושא שאנחנו בו לא יפסד כל כך הממון שהניח זבולון שכבר קדמוהו ראובן ושמעון שהם היו בקיאים במשא ומתן והניחו הכל על מתכונתו ולכן אנו גזרנו אומר שלוי צדק בטענתו ואין ז' טובי העיר יכולים להכריחו על זה כי לו משפט האפוטרופוסות כאשר הוא בצוואת קרובו זבולון ויש לו נחת רוח למצוה כאשר כתב רשב"ם שכתבנו למעלה אם אנו דוחים לוי לח נתקיימה דעת הנותן שהרי הוא אמר ואחר ראובן יכנס שמעון ולוי ולפי זה לוי הוא האפוטרופוס עד שימות והוי כמו שאין לפני דהיינו ז' טובי העיר אלא מה שייר ראשון דהיינו לוי:
ואם יאמר אומר שאין הנשא דומה לנוש' שהברייתא דלאחריך לפלוני היא בתורת ירושה שכך נשנית במקום אחר בפרקין ואחריך ירש פלוני ולכן גזרה חומר אין לשני אלא מה ששייר ראשון אמנם בנושא שלנו כבר עשה צוואה והניח הירושה לעניים וזכו בהם קודם ראובן וכ"ש שמעון ולוי אמרנו לו שכל הדין שיש לברייתא דלאחריך לפלוני שהיא בתורת ירושה יש לראובן ושמעון ולוי לענין הריוח של האפוטרופסות שהרי קרובם זבולון צוה אחר ראובן שמעון ולוי ואחריהם ז' טובי העיר כדי שיהנו פאת הריוח המגיע להם בכל השנה ולזה המשל דומה לנמשל בכל צדדיו והוי כמו מעכשו דברייתא שהראשון אוכל פירות לבד ואם מכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות:
ועדיין יסתפק עלנו פרק חומר בקודש ולזה ישתנה הדין מן ההדיוט אחר שהעניים יביע להם הפסד וחזר הדין להכריח ז' טובי העיר ללוי לסלק עצמו חן האפוטרופוסות ומה גם שאמרו לו לתת לו חלקו כמו שמגיע לו בהיותו עם שמעון אחיו דהיינו חצי הריוח שכתב הרמב"ם בפרק ה' מהלכות טוען ונטען ואלו דברים שאין נשבעין עליהן מן התורה הקרקעות והעבדים ם והשטרות וההקדשות אף על פי שיורה במקצת או שיש עליו עד אחד או ששמר וטען טענת השומרים הרי זה פטור שנאמר כי יתן איש על רעהו פרט להקדש כסף או כלים פרט לקרקעות ולעבדים שהוקשו לקרקעות וכן יצאו שטרות שאין גופן ממון ככסף וככלים ואינן אלא לראיה שבהן ועל כלן נשבע שבועת הסת אם היתה שם טענה ודאי חוץ מן ההקדשות שאף על פי שאינו חייב עלהם שבועה מן התורה תקנו חכמים שישבע עליהם כעין של תורה כדי שלא יזלזלו בהקדשות ע"כ כבר כתבו הפוסק ם דדוקא הקדש בדק הבית אבל הצדקה או העניים דינם כדין ההדיוט והביאו הבית יוסף בסימן צ"ה בח"מ וכן פסק בשלחנו הטהור בסימן הנז' ובזה נסתלק הספק שנסתפקנו דדין ההדיוט ודין העניים אחד הוא בזמן הזה כל זה חקרנו ודרשנו עד שידנו מגעת:
והעולה על רוחנו מים התלמוד ומבעלי ההוראה אשר קדם זכרם שלוי זכה בדינו ואין לז' טובי העיר לסלקו ממה שמרויח בכל שנה כאשר עשאו אפוטרופוס זבולון קרובו והגם שאינו בקי כל כך במשא וחתן הוי כדין הברייתא אין לשני אלא מה ששיר ראשון ואחריו יכנסו ז' טובי העיר אמנם אם מכר ז' טובי העיר מוציאים מיד הלקוחות והוי כמעשו דמודה רשב"ג כאשר כתבו הרי"ף והרמב"ם ורבנו חננאל אמנם משום עצה טובה יעמידו ז' טובי העיר אחד מהם להדריכו בנתיבות משא ומתן בתנאי שלא יחסר לו מן הריוח שמרויח אפילו פרוטה והגם שהתיקון הוא לעניים אין מרחמין בדין שמי שהניח המעות לצדקה הניחו ג"כ אפוטרופוס ואין בידנו להפסידו אחר ששורת הדין נותנת שהדין עמו זהו מה שנראה לנו בזאת השאלה ו"ה יכפר בעד עד בואינו להכלי מלך ריש מתיבתא ואב ב"ד כמוהר"ר אבנדנה נר"ו לז יכבה השם ברחמיו ישלח לו רפואה שלימה ויאריך ימים על ממשלתו אכי"ר: בשנת חס"ד ואמ"ת לפ"ק כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן ומקיים את התורה מעוני:
חייא הכהן די לאארה