שאלה אלמנת ראובן שמכרה מטלטלי עזבון בעלה כדי לגבות מהם כתובתה כפי תקנת הגאונים שתגבה האידנא אף מן המטלטלין ובתוך המטלטלין היו נמי רמוני כסף הנאים ביותר ומוזהבים שעשה בעלה לצורך ס"ת שלו שכבר הקדיש לב"ה אלא שהרמונים היו נשארים תמיד בביתו שבכל המועדים היה מוליכם לב"ה כדי לנאות ספרו ואח"כ היה מחזירם לביתו ומכרה אותם לצורף ישראל בשוה כסף ומאחר שראתה שלא הגיעו דמי כל המטלטלין שמכרה לדמי כתובתה תבעה ליורשי בעלה לדין להשלים לה כתובתה ממה שיש עדיין בידם מעזבון בעלה והיורשים טוענים נגדה שתי טענות חדא שתשיב הרמונים שאין לה רשו' בהם למוכרם שאינם מעזבון בעלה לפי שכבר הקדישם לב"ה עם הספר ושגזברי ב"ה תובעים אותם באומרם שכיון שהיו על הספר בעת שהביאו לב"ה והקדישו מסתמא ג"כ הקדיש כל מה שהיה עליו רק שהם מפני כבודם לא היו מוחים בידו בכל עת שהיה מוליכם לביתו מאחר שהיה מביאם בכל זמן שצריכים לנאות הספרים ועכשו שנפטר לבית עולמו הם רוצים שיהיו בב"ה עם הספר וטענתם שנית היא את"ל שהדין עמה שיכולה למוכרם מאחר שמצאתם עם מטלטלי בעלה עכ"ז אין לה עוד תביעה עליהם שכבר נתקבלה כתובתה במה שמכרה שוה מאתים במנה שלא היה לה למוכרם לצורף בשוה כסף אלא למי שצריך להם לס"ת שהם משלמים יותר בשביל שכר הפעולה והזהב שבהם או שתחזירם להם והם ימלאו לה חסרונה יוציא דין זה לאמיתו ומה' תמ"ש:
תשובה כתב הרמ"בם בפרק עשירי מהלכות ס"ת הלכה רביעית תיק שהוכן לספר תורה והונח בו וכן המטפחות .... הכל תשמישי קדושה הן ואסור לזורקן .... וכן רמוני כסף וזהב וכיוצא בהם שעושין לס"ת לנוי תשמישי קדוש' הן ואסור להוציאם לחול אלא אם כן מכר אותן לקנות בדמיהן ס"ת או חומש עכ"ד:
והנה היה נראה לנו שלא ימצא חולק על זה עבור היות הדעת הזאת מיוסדת על אדני פז המשנה כאשר יתבאר במה שיבא ואולם ראינו שהט"ור ביורה דעה סי' רפ"ב חולק על דברי הרב וז"ל כתב הרמב"ם תפוחי זהב .... ומיהו בפ' בני העיר קאמר על כל הנך דקתני בהן שאסור לשנותם לקדושה קלה אמר רבא לא שנו אלא לא מכרוהו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אבל מכרוהו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר שרי אפילו למשתי ביה שיכרא וכתב א"א הרא"ש ז"ל הילכך יחיד שמכר ס"ת שלו מותר להשתמש בדמיו דדמי למכרוהו ז' טובי העיר ולפי זה התפוחים יכולים בעליהם למוכרן והלוקח יכול לעשות בו כל מה שירצה עכ"ל ועם היות שהט"ור בפי' ר"ע הסכים לדעת הרמ"בם בענין מכירת ס"ת וימשך מזה איסור הרימונים גם לדעתו נראה שפה נשא פנים לדעת אביו ולזה ראינו להרחיב הדבור בנושא הזה ולבאר משנת בני העיר ודברי רבא על זה באופן שיצדקו דברי הרמ"בם לפי דעתינו וזה לשון המשנה במסכת מגילה בני העיר שמכרו רחובה של עיר לוקחין בדמיו ב"ה בית הכנסת לוקחין תיבה תיבה לוקחין מטפחות מטפחות יקחו ספרים ספרים לוקחין תורה אבל אם מכרו תורה לא יקחו ספרים ספרים לא יקחו מטפחות מטפחות לא יקחו תיבה תיבה לא יקחו בית הכנסת בית הכנסת לא יקחו את הרחוב וכן במותריהן ובגמרא אמר רבא לא שנו אלא שלא מכרו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אבל מכרו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אפילו למשתא ביה שכרא שפיר דמי רבינא הוה ליה ההוא תילא דבי כנישתא אתא לקמיה דרב אשי אמר ליה מהו למיזרעה אמר ליה זיל זבניה משבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר וזרעה וביאר רש"י בני העיר שמכרו רחובה של עיר יש בו קדושה כדמפרש בגמרא הואיל ומתפללין בו בתעניות ובמעמדות: לוקחים ספרים נביאים וכתובים: אבל אם מכרו תורה כו' שמעלין בקדש ולא מורידין: תוספתא מעלין בקדש דכתיב ויקם משה את המשכן בצלאל עשה ומשה שהיה גדול ממנו הקימו ולא מורידין דכתיב את מחתות החטאים האלה בנפשותם ועשו אותם ריקועי פחים צפוי למזבח כי הקריבום לפני ה' ויקדשו כיון שהוקדשו הוקדשו: לא שנו דאין מורידין דמים מקדושתן ובית הכנסת בחשיבותו עומד אף ביד הלוקח דומיא דספרים לוקח בהם ס"ת והלה מנהיג ספרים בהוייתם: אלא שלא מכרו הטובים ברשות העם. אבל אם מכרו פקעה קדושה מן החפץ ומן הדמים ומותר לעשו' מהם על רצונם והיינו דבעא מיניה רבינא מרב אשי על תילא דבי כנישתא מהו למיזרעה אלמא במכר כל דהו הבית והמעות בקדושתייהו קיימי: למשתא ביה שכרא לקנות בדמים ולעשות שכר לשתות: תילא. כל בית  הרוס קרוי תל כמו והיתה תל עולם עכ"ל:
והנה יש להעיר בזאת המשנה ספק עצום והוא הולדת דבר מטבע החלוקה הראשונה אשר הופכו יולד מהחלוקה השנייה וזה שמצאנו ראינו שלוש מדרגות בדבר מדרגת היתרון מדרגת ההשואה ומדרגת הגרעון והנה ממשפט וטבע החלוקה הראשונה המחייבת שהדבר הנקנה יהיה גדול במעלה מדבר הנמכר תמשך המניעה לקנות דבר שהוא במדרגת ההשואה לדבר הנמכר כאלו תאמר שאסור למכור ד"מ ב"ה כדי למכור בדמיו ב"ה אחר ואולם מהחלוקה השנייה יולד סותרו שהרי לא שלל כי אם קניית דבר שהוא במעלת הגרעון באמרה אבל אם מכרו תורה לא יקחו ספרים כאלו רצה בזה לומר ספרים לא תקנה שהם גרועים במעלת הקדושה ואמנם תוכל לקחת תורה מדמי הנמכרת שהיא במדרגת ההשואה והנה זה הספק גם כן יש להעיר במאמר האומר מעלין בקודש ולא מורידין כי מעלין מחייב היתרון ולא מורידין אינו שולל כי אם הגרעון וכבר ראינו שהרגיש בזה בעל המאור בשם רבינו אפרים בדברי המשנה והשיב דמעלין דווקא ואיידי דתנא רישא ספרים לוקחין בדמיהן תורה דדווקא תורה ולא ספרים תנא נמי סיפא ספרים לא יקחו מטפחות ולעולם אפילו ספרים לא יקחו בדמיהם ספרים אלא תורה עכ"ל ובתירוץ זה לא נחה ולא שקטה רוחו של הר"ן ובחר לו דרך אחרת ומ"מ הסכים לדעת הרב רבינו אפרים לאסור המכירה במדרגת ההשואה:
ואולם הנראה לנו נכון בביאור המשנה הוא שהחלוקה השניה באה לגלות לנו אופן הביאור בדברי החלוקה הראשונה שלא נאמר שכוונתה לחייב על כל פנים היתרון כאשר חשבנו אלא שעל צד היותר טוב אמרה בני העיר שמכרו רחובה של עיר לוקחים בדמיו בית הכנסת שכל מה שאפשר לעשות היותר נבחר נעשה ואמנם אין איסור לקנות דבר שמעלת קדושתו שוה לדבר הנמכר אם היה צריך לאותו דבר ולזה באה החלוקה השניה שאם מכרו תורה לא יקחו ספרים שלא מנע ממנו כי אם הגרעון כי זה לבד אסור על כל פנים ובזה יותר ספק אחר שהיה לנו במשנה הזאת והוא שהחלוקה השניה היתה מיותרת ובלי צורך כיון שהבנת דברי הראשונה היתה לחייב היתרון ולשלול ההשואה גם במאמר מעלין בקדש ולא מורידין היו דברי מותר כי היה די שיאמר מעלין בקודש ואולם עם ביאורנו זה הוא נקל היתרו וזה שהוצרכה החלוקה השניה להודיע לנו אופן הנהגה בדברים אלה שבראשונה הזהירה לנו היותר נבחר אם הוא דבר אפשרי ואחר זה חייבה לנו מה שראוי לעשות על צד הדין ושלא יעשה באופן אחר אלא שעם כל זה יש לנו להבדיל בין קודש לקודש ר"ל בין דבר שקדושתו עצמיית כספר תורה לדבר שקדושתו מקרית כב"ה מטעם שמתפללין בו ולזה שאלו בגמרא אם היה מותר למכור לכתחלה ספר תורה ישן לקנות בדמיו ס"ת חדש והעלו הפוסקים לאסור עבור שקדושתו עצמיית מה שאין כן בב"ה והדומים אליו שבלי ספק מותר למוכרו כדי לבנות בדמיה בית הכנסת אחרת וכמו שכתב הרמ"בם בבירור בפרק אחד עשר הלכה י"ז מהלכות תפלה וז"ל בני הכפר שרצו למכור בית הכנסת שלהן או לבנות בדמיה בית הכנסת אחר או לקנות בדמיה תיבה או ספר תורה צריכי' להתנות על הלוקח שלא לעשות אותו לא מרחץ ולא בורסקי הרי לך בתכלית הבירור שהתיר ההשואה ולפי זה מה שכתב בהלכות ס"ת ברימוני ס"ת שאסור להוציאם לחול אלא אם כן מכר חותם לקנות בדמיהם ספר תורה או חומש הוא על צד היותר טוב אם היה צריך לאותם הדברים ואולם מצד הדין יוכל למכור אותם לקנות בדמיהם רמונים אחרים כי הם נכללים גם כן בסוג ב"ה ושאר דברים שאין קדושתם עצמיות אלא באה להם הקדושה עבור שנשתמשו מהם לספר התורה ולא שלל כי אם הוצאתם לחול ועל דבר ספר התורה הנזכר בראש החלוקה שניה אמרה המשנה בלשון דיעבד בני העיר שמכרו לפי שאין היתר כלל במכירתו אף שיהיה לקנות בו חדש כי אם בשכבר מכרו לפי שלא רצו להחמיר כל כך שתבטל המכירה כיון שלא יש גרעון בזה שהוא לבד האיסו' ואולם בדברים אחרים התירו אף לכתחלה ההשואה מהטעם שאמרנו של הבדל הקדש:
ואמנם מאמר רבא על דברי המשנה לא שנו אלא שלא מכרו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר איננו מוסב כי אם על ב"ה כמו שנראה מביאור רש"י שם וכמו שיורה על זה מאמר רבינא הקרוב אליו אלא שעל צד ההיקש יוכללו בו שאר הדברי' הנכנסים תחת סוגו במדרגת הקדש ואולם בס"ת אין יכולים שבעת טובי העיר ולא שום אדם באיזה תנאי שיהיה להפקיע ולהוצי' קדושתו העצמיית וכמו שכתב הרי"בש סי רפ"ה ולזה אף הרמונים וכל שאר תשמישיו נאחזים בסבך קדושתו עם היות שקדושתם בלתי עצמיי כמו שאמרנו ואין התנאי מועיל בהם להורידם מקדושתם כמו שאינו מועיל בדמי ס"ת והנה נאסרה מכירת ס"ת מדין התלמוד לכתחלה אם לא שהוא ללמוד תורה או ליקח אשה ומכ"ש לכדי חייו שעם היות שהרמ"בם אוסר מכירתו אף אם אין לאדם מה יאכל חוץ מכבודו אינו נראה צודק לא לפי הדעת הנכונה ולא לפי מאמר רשב"ג שאומרו שם בתלמוד שאינו רואה סימן ברכה אין כוונתו לאסור המכירה שהרי שפט המשפט הזה גם על המוכר בתו לשפחה וזה דבר שמבואר היתרו בכתוב וכי ימכור איש את בתו לאמה אלא שעל צד ההגזמה למנוע האנשים שלא יזלזלו בחומר הקודש של ס"ת אמרו שאינו רואה סימן ברכה מדמיו וזה נהוג להם במקומות אחרים אף בדברים שהם ז"ל. התירו כמו המלאכה בתשעה באב שאף שהיא מותרת במקום שנהגו אמרו שהעושה בו מלאכה אינו רואה סימן ברכה:
העולה ממה שכתבנו שצדקו דברי הרמ"בם באוסרו רימוני ס"ת להוציאם לחול ולפי זה בנושא שלנו האלמנה עשתה שלא כהוגן במכור הרמונים לצורף והרבתה לאשם בהיות שנוסף עליהם קדושה שנייה בהקדישם בעלה לב"ה שלא היה לו רשות עוד בהם אף כי היא ובזה יודו הפוסקים כולם וכן כתב מוהר"י קולון בשורש קס"א שכלי הקדש של כסף שנהגו בהם להביאם תמיד לב"ה בחגים ובמועדים אין יכולים להוציאם לחולין ולמכרם והקהל יכולים לתופשם אותן הכלים שישארו בחזקת ההקדש אחר מיתת המקדיש יע"ש ואף שלא ידענו בבירור בנושא שלנו אם הקדיש הרימוני אם לא בפעם אחת שנשתמשו בהם בבית הכנס' כבר נתקדשו וכמו שאמרו בערכין שמי שהתנדב מנורה או נר לב"ה אסור לשנותה וכמו שכתב גם בזה החכם אשר קדם זכרו ולזה תתחייב האלמנה לקנות רמונים אחרים ולהחזירם לב"ה והיא תקבל מן היתומים מה שחסרה מגביית הכתובה ומאחר שהעלינו איסור מכירת הרמונים נראה אך למותר שנדבר במה שצדד החכם השואל להתגורר על האלמנה בלתי שלם לה מותר הכתובה עבור שמכרה הרמונים לצורף בפחות משווים כדין האלמנה שמכרה שוה מאתים במנה שאמרה המשנה במסכת כתובות שנתקבלה כתובה ופסקה הרמב"ם בפ' י"ז מהלכות אישות. עכ"ז כדי שלא יעדר שום דבר מענין שאלתינו נדבר בזה ונאמר שאף שיונח היתר המכירה לא תבצר האלמנה לגבות מהיתומים עד כדי תשלום כתובתה שלא אמרה המשנה דין זה כי אם שמכרה דבר שהיה שוה מאתים בערך האמיתי והעצמיי בפחות משווי הלז ואולם בנושא שלנו כשמכרה הרמונים מכרם כפי ערכם האמיתי שהוא ערך הכסף והזהב שהיו בהם ואין עליה בזה אשמה כי שכר הפעולה והמלאכה הוא שווי מקריי ובלתי תמידיי כי הדבר ידוע ומפורסם שכל כלי כסף וזהב אף שיהיו חדשים והיותר נבחרים אם ימכרו מיד אחר שקנאם יגרע מהם ערך המלאכה ואין להאריך עוד בזה:
בסדר ובשנת הנה ברך לקחתי לפ"ג:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מה"רר יעקב די מיזה נ"ע: