שאלה מעש' שהיה כך היה ראובן הלך עם אשתו לטייל בשבת ברשות הרבי' חוץ לעיר ובין האיש ובין האשה הוליכו עמהם המורה שעות (אורלוגיו בלע"ז) האיש בכיסו והאשה בצדה וכשחזרו לבתיהם היו שם שלשה ת"ח יודעי ספר והגדול שבהם הוכיחם בין לאשה בין לבעלה על שיבאו לר"הר במורה שעות כי אינו מלבוש וא"כ כמשאוי נחשב ויען ת"ח אחר ואמר שהאשה לא עשתה איסור כיון שהוציאתו דרך מלבוש ואדרבא לכתחילה מותר לצאת בו כיון שהוא לה לנוי ולתכשיט אבל האיש כיון ששמרו בכיסו ואינו קבוע לגופו או ללבושו להוצאה מחשב והאחרון הפריז על המדה וגזר אומר שבין האיש ובין האשה הוא להם האורלוג"יו לתכשיט והראייה שעושין לראיה שמוציאין המיתרים השלשלאות והמפתחות חוץ לכיסם למען ידעו הכל שעמו התכשיט הזה ולמה יגרע האורלוג"י מהטבעות וקשורי המנעלי' מזהב ומכסף שקורין פובי"לוס שיוצאין בהם ואין מפקפק בדבר ובהיותם נושאים ונותני' בדבר גמרו ביניהם להקריב שאלה זו לפני אחד מבעלי הוראה שיורה למי משלשתם האמת אתו אשר על כן אזור נא כגבר חלציך והודיעונו להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה בהיות שאני טרוד בכמה טרדות ובהלות הזמן לא יתנוני השב רוחי עוד זה מדבר וזה בא והזקנה קופצת עלי ימים שאין לי בהם חפץ ואור עיני גם הם אין אתי ויהי כי זקן יצחק ותכהינה עיניו מראות להשתעשע בספירי ספרי הגמרא והפוסקים ז"ל כדמקדמת דנא והימים הראשונים טובים מאלה נפלו לכן אחרו פעמי כתיבתי עד עתה ואפי' היום לא אוכל להאריך ולהעריך מערכה מול מערכה בדרך ערוכה אך אקצר במלולי וזה החלי בעזרת צור גואלי:
אמנם עודני מדבר אל לבי ותשורה הן להביא לפני אבי אבי רכב ישראל ופרשיו כארי יקום וכלביא אביר הרועי' גזול החכמים וגזע ישישים אשר נתמנה ממעלת פרנסי קהלתנו יע"א לשב על כסא הרבנות וההוראה להיו' דולה ומשקה בבית מדרשו של שם באר מים חיים ונוזלים מן לבנון ה"ה מעלת הגזבר ופרנסי עץ חיים ה"י וליהנות מאור תורתו וללקוט בששון משושני ששוניו ופניניו פום ממלל רברבן רבן ומרן של קהלתנו יע"ח הוא הודה הוא זיוה הוא הדרה הוא הנשר הגדול בעל הכנפים ורב הנוצה מאד נעלה על כל מעלה ותהלה כמהר"ר שלמה שלם נר"ו שלם במדותיו שלם בחכמתו ושלם בתורתו אשרינו שזכינו לשמוע בקולו ולדבקה בו ואשרי אנשיו ואשרי תלמידיו אלה העומדים לפניו תמיד השומעים את חכמתו יהי ה' אלהינו ברוך אשר חפץ בו לתתו על כסא ההוראה באהבת ה' אותנו וישימהו למלך מאן מלכי רבנן לעשות משפט וצדקה בארץ ואחרי השתטחי בפסק זה לפני הדום רגליו בדרישת ופרישת סוכת שלו"מו עלינו הנני עומד בתפלה לאל חי הוא ברחמיו ירכיבהו יעמידהו ויתמידהו על במותי ההצלחות ויסתירהו במשכן בל"ו בל החכמה וצל הכסף באורך ימים ושנות חיים בחברת נות ביתו ובניו היקרים ויביאם למחוז חפצם לשלום אכי"ר:
וכדי לעמוד על בוריין של דברים היינו צריכין למודעי ההפרש וההבדל שיש בדברים והתכשיטין שנכנסים בסוג אותם הדינים שיש בין מוציא דבר לרה"ר דרך משאוי ובין שמוציאו דרך מלבוש ובין שיוצא בתכשיטין שלו לדמות לנ"ד אם הוא משאוי כדברי הת"ח הגדול שבחבורה שאסור לצאת בו או אם הוא כדרך מלבוש והאשה מותרת לצאת בו כסברת הת"ח הב' הם הוא כתכשיט ושוים לאיש ולאשה שיוצאין בו לרה"ר כדעת הת"ח הג' כי על יסוד הלז נבנה כל מחלקותם לש"ש אך ירבה עלי המלאכה להעתיק כל הדינים התלוים בזה כי הלכתא רבתי לשבתא איתא ובודאי שספר גדול לא יספיק ואלפים בת לא יכיל רק נעתיק דברי הטור א"ח ומדבריו הנחמדים נוציא כמה תועליות השייכים לענייננו:
בסימן ש"ח כתב וז"ל זה הכלל כל היוצא בדבר שאינו מתכשיטין ואינו דרך מלבוש והוציאו כדרך שרגילין להוציא אותו דבר חייב וכל תכשיט שהוא רפוי שאפשר לו בקל ליפול אסור לצאת בו ואם יצא פטור ואשה לא תצא בתכשיטין שדרכם לשולפם ולהראותם הילכך לא יצא האיש בסייף ובקשת ובתריס ואלה ורומח ובכלים שאינם תכשיט יצא חייב חטאת שאינו דרך מלבוש וכו ולקמן באותו סעיף עצמו כתב ולא יצא בטבעת שחין עליה חותם ואם יצא חייב ואם יש עליה חותם לרש"י פטור אבל אסור ולר"ת מותר דכל דבר שהוא תכשיט לאיש לא שייך ביה דילמא שליף ומחוי ליה אבל דבר שהוא תכשיט לאיש ולאשה אסור גם לאיש וכן דבר העשוי לתכשיט ולהשתמש בו כגון אותן מפתחות נאות של כסף כמין תכשיט אסור שהרואה אומר לצורך תשמיש הוא מוציאו וכו' הרי מכאן יש להוכיח שאסור לצאת לרה"ר במורה שעות מכמה טעמי חדא מן הכלל הזה שכל דבר שאינו תכשיט ואינו מלבוש והוציאו כדרכו המורגל חייב האורלוגי"ו הוא דבר שאינו תכשיט כיון שהעולם משתמשים בכלי יקר זה לראות השעות וגם אינו מלבוש כנודע. הב' שהאשה לא תצא בתכשיטין שדרכן לשולפן ולהראותן וחזה יצא דין אחר שהאיש לא יצא בכלי המלחמה הסייף הקשת וכו' וטעמא הוא משום דכלי המלחמה משתמשים רו למלאכתם וכיוצא בזה דבר שהוא משתמש ואינו לתכשיט חיישינן שמא ישלפנו ויראנו וא"כ יהיה המור' שעות כחדא מנייהו. הג' הגם כי נאמר שהוא תכשיט שמעינן דכל דבר שהוא לתכשיט לאיש ואשה אסור גם לאיש בנ"ד כיון שהוא תכשיט שוה לזה ולזאת אסור גם לאיש. והד' נדמה האורלוג"יו לאותן מפתחות של כסף והן דרכן לתכשיט ולהשתמש ואפי' הכי אסור שהרואה אומר לצורך תשמישו הוא מוציאו:
וכפי זה זכינו לדין שאסור להוציא האורל"גיו לר"ה ואף אם יעלה על הדעת שהוא כתכשיט אין התכלית לכך אלא להשתמש בו ולראות השעו' בכל זמן שירצ' וכפי זה יש לחוש דילמ' שליף ומחוי ליה כדמוכח בהדיא במס' שבת פ"ו דתנן שם במה אשה יוצאה לא תצא אשה וכו ולא בטוטפת ולא בסנבוטין בזמן שאינן תפורין: ופירש הרב ברטנורא בטוטפת ציץ שקושרין על המצח מאזן לאזן: סנבוטין. תלוין בטוטפת ובאים על הצדעים על הלחיים עניות עושות א של מיני צבעונין עשירות עושות אותן ש כסף ושל זהב ומתוך שחשובין הן חיישינן דילמא שלפא ומחוייא לחברתה: בזמן שאינם תפורים. בשבכה שבראשה אבל תפורים ליכא למיחש לאחויי שאינה נוטלת השבכה מראשה בר"הר שהרי היא מגלה שערה וכן פסק הרמ"בם בפרק י"ט של הלכות שבת שכתב וז"ל ולא בציץ שמנחת בין עיניה ולא בלחיים של זהב שיורדין מן הציץ על לחייה בזמן שאינם תפורים זה לזה וכו' הרי מבואר דדוקא תפורין בעינן ואע"פ שהוא תכשיט איכא למיחש שמא יפלו כדמסיק בסיפא דהאי דינא כל אלו אסורין לצאת בהם בשבת שמא יפולו ותביאם בידה ודכוותה נאמר בנ"ד כיון דהאי אורלוג"יו אינו תפור לשום דבר כטוטפת דמיא:
ולכן יש להחמיר בנ"ד מטעם שאמרנו שמא יטלנו בידו שהתקלה מוכנת לפניו ושמא יעבירנו ד' אמות ברה"ר ולאו אדעתיה ולא סמכו רבנן על זכרון ועל דעת האדם הפועל ולא על שמירותיו ואזהרותיו שאדם שומר נפשו ומרחיק עצמו שלא להכשל בדבר האיסור אלא כל כמה דאיתיה התקלה קמן גזרו דומיא דההיא דתניא אין קורין ואין פולין לאור הנר וכו' דהקריאה עצמה מלתא דהיתרא היא אבל לאור הנר אסרוה גזירה שמא יטה וכל היכא דאיתיה הנר קמן לא האמינו מלכי ארץ מאן מלכי רבנן שיזכור הקורא ולא סמכו לא על הרחקותיו ושמירותיו אשר יעשה לו האדם כדי שלא להטות ולפיכך אפי' הנר גבוה עשר קומות ואפי' בעששית או קבוע בחור שבכותל או סגירה במפתח גזרו ג"כ שלא לקרות שם דלא פלוג רבנן בגזירותיהם וה"ה בנ"ד אף שהאורלוגיו יהיה סגור בכיסו וקשור בצדה הואיל והרשות הרבים קמיה יש לחוש ולהסתפק שמא יטלנו בידו ויעבירנו ד' אמות ברשות הרבים ולאו אדעתיה:
ובחפשי באמתחות שיחות הפוסקים ז"ל ראיתי ושמח לבי מה שקריתי בספר מים רבים להרב המופלא הגאון כמה"רר רפאל מילדולה זצ"ל בפסקיו ח"א שאלה ל"א על ענין שני ת"ח מחבורתנו שנכנסו בספק אם האורל"וגיו מותר להכינו ולתקנו בשבת אם לאו זה אוסר וזה מתיר לענין הלכה אבל לא למעשה וגם נסתפקו אם מותר לטלטלו או לאו לסברת האוסר עריכתו אוסר ג"כ טלטולו אך מקיל מעט דהיכא דלית מפתחא ברילו"גיו כדי לתקנו תו ליכא למיחש מידי ולדעת המתיר בעריכתו ותקונו כ"ש בטלטולו כי לא נאסר אלא משום מנהגא בעלמא וכל אחד ואחד מדעות הללו טעמו ונמוקו עמו מיוסד על אדני פז הסברה. אך הכריע הרב הגאון הנז' וצ"ל ובמימיו הנאמנים מים מתוקים מים נובעים ממקור החכמה להשקות לשותי' בצמא את דברי אלהים חיים ולהאיר חשכת עינים של המקילים האריך למעניתו מאד ואחר אשר שפתיו ברור מללו להורות איסור עריכתה שהיא מלאכה גמורה וכמכה בפטיש שכל זה אינו נוגע לענייננו אך על ענין הטלטול כתב אח"כ וז"ל:
ואחרי הודיע ה' אותנו את כל ואת דתקון ועריכת הריל"וגיו היא מלאכ' גמורה נבא לישא וליתן על דין טלטולו ביש"ק דנראה שעכ"פ אסור לטלטלו ביש"ק מדרבנן ולפי דיש ב' סוגים באיסור דרבנן וכמ"ש הרב בעל בני חיי בהל' שבת סי' של"ח ע"ש הא' הוא דאף שמן התורה מותר רבנן אסרוה כגון מוקצה ובסיס לדבר האיסור שאינו משום גזרה אלא חומרא דרבנן והסוג הב' הוי דבר שאסרו משום גזרת הא אטו הא ר"ל כדי שלא יבואו לידי איסור תורה ובנ"ד תרוייהו איתנהו ביה אי משום גזרה ואם משום מוקצה דהרי משום גזרה יש לאסור להוליכו עמו ולטלטלו כדי שלא יבוא לערכו בשבת ולהכשל באיסור דאורייתא דומיא דשאר מלאכות דאורייתא שעשו להן רבנן גזירות הרחקות וסייגות דלא גרעא דא משארא וכשם דגזרו רבנן אין קורין ואין פולין לאור הנר (כדכתיבנא לעיל) שמא ישכח ויטה ולא פלוג בגזרתם זאת שאפי' שהנר גבוה כמה קומות אסרו לקרות שם ויותר על זה מצינו שכתב הרב בעל עולת שבת סי' רע"ה דאפי' הנר נתונה בעששית ואח"כ סוגר העששית במסגרת ומוסר המפתח לאדם אחר שאינו בביתו אפילו הכי אסור לקרות שם דלא פלוג רבנן בגזירותיהם וכו' וכתב עוד ומן הסוג הב' יש ג"כ בנ"ד לאסור טלטולו ביש"ק שכן במס' שבת דף קכ ג במשנה ובגמרא ופסק מרן בש"ע סי' ש"א וז"ל כל הכלים ניטלים בשבת חוץ ממוקצה מחמת חסרון כיס כגון סכין של שחיטה או של מילה ואיזמל של ספרים וסכין של סופרים שמתקנים בהם ואפי' לצורך מקומו או לצורך גופו ועיין מ"ש הרמב"ם פ' כ"ה וז"ל כל כלי שמקפיד עליו שמא יפחתו דמיו כגון כלים המוקצים לסחורה וכלים היקרים ביותר שמקפיד עליהם שמא יפסדו אסור לטלטלן בשבת וזהו הנקרא מוקצה מחמת חסרון כיס כגון המסר הגדול וכו' ע"ש ובמוקצה מחמת חסרון כיס אפי' ר"ש מודה דאס ר כדאמרן בפ' מי שהחשיך עש והדבר גלוי וידוע הוא כי הרילו"גיוש דנ"ד מקפידים עליהם שלא לעשות בהם שום תשמיש אחר וקלים הם להפסד אם ישתמשו בהם לדבר אחר ויפחתו דמיהם לכן חס האדם עליהם שלא יפגמו וכיון שכן אסור לטלטלן בשבת אפי' לצורך מקומו או לצורך גופו עכ"ל:
לפיכך אחרי כל זאת פסק הרב הנז' דעריכת הריל"וגיו דנ"ד ביש"ק היא מעין מלאכה דאורייתא ואסירה ולכן יש לאסור להוליכו עמו הגם שלא יהיה בו מפתח כדי לתקנו ושהוא כמוקצה מחמת חסרון כיס ע"כ דפח"ח ושפתים ישק:
ומעתה נבא לענין ספקת שאלתנו אם הוציאו האורלו"גיו לרשות הרבים אם נחשבהו כתכשיט או כמלבוש ומותר או אם נחשבהו כמשאוי ואסור דפשיטא לי בתכלית הפשיטות שנכנס בגדר משוי וכמשא כבד משוינן ליה כיון דאתיא במכ"ש אם כפי פסק דינו של הרב הגאון הנז' אסור להוליכו עמו אפי' ברשות היחיד משו' מוקצה מכ"ש בנ"ד שהוא ברשות הרבים שברור הוא דהוי כמשאוי ויהיה אסור כדכתיבנא:
ולי נראה דאפי שאין זה ברור ר"ל איסור טלטול האורלו"גיו ברשות היחיד כיון דאיכא כמה רבוואתא דפליגי עליה ופוק חזי מאי עמא דבר שנשתרבב המנהג בכמה קהלות גדולות ומפורסמות בישראל שנהגו היתר להוליך עמהם המורה שעות ביש"ק ולא מיחו בידם רבני ומגיני ארץ נר"ו אפי' הכי בנ"ד שהוא ברשות הרבים בודאי כולהו מודו דאסיר לטלטלו:
נמצינו למדין שבנ"ד אין להסתפק אם הוא תכשיט או מלבוש כיון שהוא מוקצה בודאי הגמור משאוי הוא ואסור והיטב הוכיח הגדול שבחבורה על שיבאו לרה"ר במורה השעות דאיכא תרתי לגריעותא חדא שהוא מוקצה וממילא שמעינן שהוא משאוי כדהוכחנו לעיל בהוכחות נכוחות וערוכות מהני מילי דאשלי רברבי זי"ע וזה דבר פשוט הוא ואין להאריך עוד. רק לחלות אח פני האדון ה' צבאות. יראנו מתורתו נפלאות. ויצילנו משגיאות. וישלח לנו את משיחנו ועינינו רואות. אכי"ר:
כ"ד החותם בשנת ובסדר ואלה תולדת יצחק לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו