שאלה ל ראובן נשא אשה ונשבע לה כנהוג שלא ישא אחרת עליה בחייה: ויהי כי ארכו הימים אתרע מזליה והוצרך לילך למדינת הים למצוא מזונותיו וכך היה שבעיר אחת שם לקחו אותו עליהם למורה דין: ויהי כאשר נתיישב שם שלח אגרות לאשתו שתכף ומיד תשים לדרך פעמיה ותבוא אצלו. כי הרחיב ה' לנו ופרינו בארץ: והיא השיבה אמריה לו שאינה רוצה לצאת מעיר מולדתה גם להניח משפחתה בשביל שום תועלת בעולם: ובבוא תשובתה אליו הרבה עוד לכתוב לה בנדון זה כהנ' וכהנה ואפי' הכי לא הועיל לו: גם אינו יכול לכופה: עכשו באנו לשאול איך משפט האיש הזה אם יכול לכוף לאשתו לבוא אצלו. או לא: גם אם אינו יכול לכופה מה תהיה משפט השבועה שנשבע לה בזמן הנשואין. דהא לא לתהו בראה לשבת יצרה ובפרט שהוא מורה צדק לעדתו: יורה המורה דין זה לאמיתו. ושכ"מה:
תשובה לדון משפט האיש הלז דבעיא הא' של החכם השואל לדעת היש כח ביד הבעל לכוף את אשתו לבא אצלו או לאו. צריכין אנחנו לחקור תחלה מה הן הסבות אשר בעבורם יכול. ומה הן הסבות שאיננו יכול הבעל בעבורם לכוף אותה: ומוצא אני לכאורה עיקרן של דברים אלו בההיא דכתובות דף ק"י במשנה וז"ל: שלש ארצות לנשואין יהודה ועבר הירדן והגליל: אין מוציאין מעיר לעיר ומכרך לכרך. אבל באות' הארץ מוציאין מעיר לעיר ומכרך לכרך אבל לא מעיר לכרך ולא מכרך לעיר: ופי' רש"י ג' ארצות לנשואין וכו' שאם נשא אשה באחת מהן אינו יכול לכופה לילך מארץ לארץ:
ובתוספתא ג' ארצות וכו' בד"א שהיה מיאודה וארס אשה ביהודה. מגליל וארס אשה בגליל אבל אם הוא מיהודה וארס אשה בגליל כופין אותה לצאת שעל מנת כן נשאת עכ"ל:
ובירושלמי תנן: מתניתא כשהוא מיהודה ונשא בגליל מגליל ונשא מיהודה אבל אם הוא ביהודה ונשא אשה מיהודה מגליל ונשא אשה מגליל כופין אותה לצאת עכ"ל: וכן הנסחה שבידינו אך ר"ח גריס בכולהו דכופין אותו:
הראש הריף ואחריהם המאור הגדול הרמב"ם ז"ל בהלכות אישות פ' י"ג: הלכה א': הואיל באר ואמר וז"ל: הישוב ארצות ארצות וכו' וערי ישראל לענין הנשואין ג' ארצות היו יהודה עבר הירדן והגליל: איש שהיה מארץ מהארצות ונשא אשה מארץ אחרת כופין אות' ויוציאה עמו לארצו. או תצא בלא כתובה שעל מנת כן נשאה אע"פי שלא פירש: אבל הנושא אשה באחת מהארצות והיא מאותה הארץ אינו יכול להוציאה לארץ אחרת עכ"ל וכן כתב הסמ"ג:
והרב בית יוסף באבן העזר סי' ע"ה כתב וז"ל: היישוב הוא ארצות ארצות כגון כנען וארץ מצרים וארץ תימן [שחלוקים בלשונותם מהר"ם סי' קי"ז]: שמי שהוא מארץ מהארצות ונשא אשה בארץ אחר' כופין אותה ויוציאה עמו לארצו או תצא בלא כתובה ובלא תוספת שעמ"כ נשאה אע"פי שלא פירש:
עוד כתב שם הטור בשם ר"ת אבל אם שניהם מארץ אחת ונשאה באותה הארץ אין אחד מהם כופה לשני להוציאו מהמדינה לכפר או להפך אבל ממדינה למדינה או מכפר לכפר האשה יכולה להכריחו שילך עמה למקומה הואיל והם שוים:
והנה מסתמיות משנתינו משמע שהכל תלוי בטעם ובסיבת מקום הנשואין. כאמור בבירור ג' ארצות לנשואין וכפי' רש"י. בין אם היא ארץ מולדתו של בעל ועיקר דירתו. בין אם היא ארץ מולדתה של האשה ועיקר דירתה: בין אם היא ארץ דירת שניהם בין שאינה דירה של א' משניהם. דלעולם אינו יכול להוציאה משם בעל כרחה:
וכפי התוספתא כד דייקינן ברישא במד"א [שאין כופין אותה לצאת] כשהיה ביהודה וארס אשה ביהודה מגליל וארס אשה בגליל: משמע דלא אזלינן לא בחר טעם מקומה ולא בתר מקום הנשואין אלא בתר מקו' שנולד שם הבעל דכיון שהיא רוצה לשבת שם בארצו יפה כחה ואין מוציאין: ובדייוקא דסיפא עולה ג"כ בקנה א' ככה מדבריו שאמר אבל אם הוא מיהודה וארס אשה ביהודה בגליל וארס אשה בגליל דאין כופין דמשמע שצדקה במאונה שהוא מטעם שהיא ארצו של בעל. וג"כ עוד בתוספתא: אבל אם הוא ביהודה ונשאה בגליל כופין אותה לצאת שעל מנת כן [שתדור עמו] נשאה אף שהיא ארצה ומקום הנשואין ומה שכופין אותה הוא מפני שהיא ארצו של בעל: וכפי הדרך הזה פסקו הרי"ף והרמב"ם [כדלעיל] ודעמהם וכל הגאונים זולתי ר"ת שנראה חולק נגדם:
וכד דייקינן ברישא דירושלמי מתניתין [דאין כופין האשה לצאת] כשהוא ביהודה ונשא אשה בגליל בגליל ונשא ביהודה משמע כשהיא רוצה לשבת בארצו כי אזלינן [כנ"ל] במקום נולד בו הבעל: [בסיפא דאמר אם הוא ביהודה ונשא אשה מיהודה דייקינן שנשאה חוץ מארץ יהודה בששינה] הירושלמי פה טעמו ואמר אשה מיהודה ולא אמר ביהודה וע"כ כופין אותה לצאת כשאינה רוצה לשבת בארצו של בעל: ודוק:
גם הרא"ש כתב תחלה דברי התוספתא ואח"כ דברי הירושלמי באמרו דלכאורה נראה דסתרי אהדדי ונשא ונתן בדבר האריך למעני'תו והביא פירוש ר"ת שמיישב'. באופן שדבריהם נשמעים בסגנון א' בלתי התנגדו' ולא פליגי וכבר גדולי חובלי הים ים התלמוד ראשונים ואחרונים עלו שמים ירדו תהומות בפרש'ת דרכי'ם וחלוקי' משונים אלה בחילוק המתי' שדברי התוספתא אמורים בזמן האירוסין. ודברי הירושלמי בזמן הנשואין: ואלה שהתוספתא בזמן הבית והירושלמי בזמן הזה: ואלה עשו חילוק האלה במונח. שהתוספתא בא"י והירושלמי בח"ל. ועוד חילוקי שיירות מצויות: שודדים וסכנת דרכים. ועוד כאלה וכאלה רבים כל משברימו וגלימו עלי עברו. לא אפרטם לבלתי הרחיב המאמר בהעתקי' שאינם מוכרחים כי כשל כחי מפני הזקנה והרוצה לשתות בצמא דבריהם יעיין בספריהם ותתענג בדשן נפשו:
אחר הדברים האלה בעלותי על לבבי לדמות נד"ן לנדון הנ"ל לפסוק הדין על פי דעותיהם. מצאוני מבוכות בעיוני בסתמיות דברי החכם השואל על בלי הגיד מתי ואנה נשא ראובן את זאת האשה ? כי עלי ליתן דין וחשבון כפי הזמן והמקום אשר נהיה בם זיווגם. ואולם בהשנות פעם שלוש החקירה בענין הזה נבונותי שנמנע שאירע זמן דנד"ן בזמן הבית: ומקום הנשואין באחד מג' הארצות דמשנתינו. או בכנען במצרים או בתימן שפירט הרב ב"י: לא במקום מולד ודירת האיש לבד שיפה כחו. לא במקום מולד ודירת האשה לבדה שיפה כחה. ולא במקום שאינה של א' מהם. ששוין: שאלו השאלה נוסדה על אחת מאלה לא היה יכול החכם השואל להמנע ולחדל עצמו מלהגידה. אשר על כן לבי אומר לי באמדנא דמוכחת ומוכרחת בודאי ובלי ספק. שמתי וזמן זה המאורע הנעלם בשתיקה. נהיה בזמן הזה: והאנה: במקום מולד שניהם ונשואיהם: ובכוחנו זה זכינו לדין כפי ההוראות שקדמנו זכרם שאין לבעל דנד"ן כח לכוף לאשתו ללכת אחריו. בשגם עוד יש מציאות [כאמור] שיכולה היא לכוף אותו להכריחו לשוב אליה: ושעוד יפה כחה של האשה דנד"ן מאותה של נדונם בק"ו שאם ממדינה למדינה ומכפר לכפר צר כחו של בעל לכוף אשתו לצאת אחריו. מעיר מולדתה ועמה ונשואיה לאיים הרחוקים לאו כ"ש: שאין זו כוחו להכריחה לכך ?
אמנם אף שלפום ריהטא ככה מסתברא כד דייקינן שפיר האמת יורה דרכו דמהא ליכא למשמע מינה מפני שאין נד"ן דומה לנדונם יען יסודות נדונם הטבעו על דברת איש שבא לכוף את אשתו לשום לדרך פעמיה בצאתו סתם מארצו וממולדתו מבלי צורך כ"א באות נפשו וחשקו וחפצו לשנות מקומו: והאיש דנד"ן נודד הוא ללחם טוען באתרע מזליה למצוא מזונותיו. שאין טענה עצומה ממנה כדכתיב כי על זה בחרת מעוני. ובכן טענת האשה דנד"ן הממאנת לצאת מעיר מולדתה ומשפחתה בשביל שום תועלת שבעולם קלה מסובין נגד טענת הבעל שכבדה מעופרת שבמאזנים לעלות המה מהבל יחד: וא"כ חזר הדין דנד"ן לפי דעתי ליפות כח הבעל ושב"ד מכריחין את האשה וכופין אותה ללכת אחרי בעלה אל המקום אשר הלך לגור שם: וכמשפטי הזה כבר שפטו גדולי ישראל דייני האמת והצדק בנדונים דומים ושוים לנד"ן שבטם ומשענתם המה הנחוני במעגלותם מעגלי צדק וכעת אעתיק פסקיהם שדנו להלכה ולמעשה ובם אצדיק דברתי:
הרב בעל ת"ה סי' תי"ו כתב וז"ל מי שנשא אשה במקום מולדתו והיה דעתו להשתקע שם ואחר קצת שנים ירד מנכסיו ואינו יכול להתפרנס שם ורוצה לילך לגור במקום אחר. כופין את אשתו ללכת אחריו וכו' וסיים דבריו באמרו שאע"פ שאומרת דניחא לה להיות בדוחק מזונות קודם שתלך למקום אחר אין הולכין אחר דעתה עכ"ל:
ואני מדברי הרב האלה אכריע עוד שגדול ועצום עדיין כחו דבעל נד"ן מדנדונו וזה מפנים. א': שבעל נדונו הולך לגור על המחיה ועל הכלכלה למקום בלתי קבוע אולי ייטב בעיני ה' למצוא פרנסתו באיזה מקום שיהיה: ובעל דנד"ן כבר מצא לו במדינת הים דירת קבע כסא כבוד ומחיתו די מחסורו אשר יחסר לו והותר: ב': שבעל נדונו אף אם השעה תשחק לו באשר יגור ויצליח. הוא בספק שיתמיד לו לעתיד המזל כי אפשר שלא יהיה כ"א לפי שעה. ובעל נד"ן סמוך לבו בה עמדתו וארוחתו ארוחת תמיד בודאי כל ימי חייו: ואף גם זאת דאפילו בספק הפרנסה פסק הרב שכופין אותה וזכין לה לטוב לה לעלות עמו בגורלו לטובתה אף שתבחר בדוחקה לשבת בארצה ובמשפחתה: ומכ"ש בנ"ד:
עוד נשאל הרב בע"תה בדוכתיה וז"ל:
שאלה ראובן נשא את לאה במדינת מולדתו וגו' ולאחר ג' או ד' שנים ירד מנכסיו קצת ומבקש מאשתו שתלך עמו לגור למדינ' אחרת: באמור שאינו יכול לחיות ולהתפרנס במדינה הזאת לפי שנכסיו נתמעטו וכו' ומשיבה לאה שאין רצונה לצאת מארץ מולדתה ממקום שנשאה שם: וזה לשון תשובתו:
תשובה: יראה שהדין עם הבעל ויכול לכוף את אשתו לצאת. כי האי גוונא אם הדבר נראה לעינים שלא יוכל להתפרנס כאן ויש לדאג שיהיו מחוסרין מזונות ופרנסה ויצטרכו לסבול דוחק הפרנסה ואע"ג דשוין כל הגאונים דפליגי בכפיית הבעל והאשה בספק. בלא אמתלא ברורה אינו יכול לכופה לצאת ממדינה שנשאה וכו' מכל מקום על ידי אמתלא עצומה כזאת פשוט הוא דיכול לכופה דטעמא מאי אמרו רבנן דלא יכול להוציאה מארץ מולדתה וכי האי גוונא משום דהיא בעליתו דבעל ולא בירידתו ולחיי' נתנה ולא לצער ואין לך יריד' גדול' מזו שהוא בדוחק המזונות. כדכתיב כי על זה בחרת מעוני:
הנה שפתי הרב ברור מללו שאין שומעין ללאה הממאנת לצאת בטענות ארץ מולדתה ומקום נשואיה וכופין אותה ללכת אחר בעלה וכשנעיין במילי' בדיוקא שאמר ירד קצת מנכסיו. ושנתמעטו ושלא יכול להתפרנס נראה בעליל שבעל נדונו עדיין לא הגיע לתכלית חיסור המזונות כבעל נד"ן דאתרע מזליה והוצרך לילך למדינת הים למצוא מזונותיו שם: מה גם שבעל נדונו יצא לגור על הספק ובעל נד"ן כבר נתיישב ומצא פרנסתו בריוח ובכל אלה מוכח יושר משפטינו שהבעל יכול לכוף אשתו בכי האי גוונא:
ואם עוד תמליץ האשה בזכותה שהכל תלוי במקו' נשואיה כמו שהוכחנו למעלה ממשמעות המשנה דג' ארצות לנשואין בדיוקא: ושטעמא זאת יותר גדול מטעם בעלה דתלויה בדוחק המזונות נשאלה את פי מהרי"בש ז"ל סי' פ"א ובתשובתו יסתתמו טענותיה: וז"ל:
שאלה ראובן שנשא אשה בין מעירה בין מעיר אחרת בין שנשאה בעירו בין שנשאה בעירה בתוך בני משפחתה ואביה ואחיה ודחקה לו השעה באותה העיר שנשאה ולא מצא כדי פרנסתו ורוצה לצאת משם וללכת אנה ואנה לגור באשר ימצא פרנסתו [מבעיא] היוכל להכריח אשתו ללכת עמו עד שימצא מבוקשו. או לאו?:
תשובה: אין ספק שאין האיש יכול לכוף את אשתו ללכת עמו על הספק מעיר לעיר ולהוליכה מדחי אל דחי וכו': אבל כשרוצה להעתיק דירתו ממקום למקום מיוחד לקבוע דירתו יכול לכוף את אשתו בזה הוא מה ששנינו במשנה ההיא: ולשונה הוא כך: שלש ארצות לנשואין וכו': ופירושה וכוונתה הוא שהנושא אשה אין יכול להוציאה ממלכות הנשואין למלכות אחרת וכו': ואחרי כן הוסיף שנית ידו בתשובה פ"ח ושינה טעמו וכך אמר: ועתה כ"ש ששמעתי שאתה רוצה לקבוע דירתך במקום שיש חכמה בודאי ומעתה אפי' תהיה בספק ריוח תוכל לכופה: ע"כ:
הא קמן שאף שהרב חשב בפסקו הראשון יותר גדול ומספיק טעם מקום נשואי האש' מטעם דוחק המזונות בהיות מציאות' בספק ויציאתו בלי קביעות מקו' למצא טרף לביתו כבר בפסקו השנית יקרה בעיניו טעם הכרח דוחק המזונות וקביעת דירה במקום חכמה אפילו על הספק. מטעם מקום נשואי האשה: ונפקא מינה דבנ"דן שקבע דירתו במדינת הים וניזון שם בכבוד עומדת לעד על כסא דין: שיוכל בעלה לכפות אותה לבוא אליו מכ"ש: ופשוט הוא:
גם מהרי"בל ח"א סי' ע"ב נשאל בדכוותיה דנ"דן. ושם גזר אומר בהחלט דאפי' לא מחלה על מקומה ולא נתרצית בשעת הקדושין לעזוב מקום מולדתה ובני משפחתה. שהכח בידו לכופה ללכת אליו משום חיסור מזונות: ואם עדין תפציר ותאמר האשה תינח שלפי ההוראות הנזכרות וכפי הנראה מדברי הריב"ש הנ"ל יפה כח בעלי להוציאי ממדינ' מולדתי ונשואי למדינה אחרת הלא זה אין רק בדיוקא ובדוקא באותה מלכות מנא לן שגם יעצור כח להכריחני ולהצריכני לנסוע אחריו למדינת הים מממלכה לממלכה: נערוך לפניה גזרת עירין גדולי ישראל אלה אשר עליהן אין להשיב:
מהרש"דם סי' קנ"ה: ומהרי"בל ח"א סי' ע"ה פסקו את הדין שאיכא שאינו יכול הבעל לחיות מחמת דוחק המזונות ודאי צריכה ללכת אחריו אפי' ממלכות למלכות כיון שצריכה להתפרנס משלו וגם מהר"א מונסון פיו כפיהם פצה דין זה מלה במלה: והוא הגיד עוד בתשובותיו שהרב דוד ן' זמרה ז"ל פסק כבח"ה דכופין את האשה ללכת אחרי בעלה אפי' ממלכה לממלכה: ומדברי מהרש"ך סי' ל"ו זו שמענו דהכי סבירא ליה גם הוא כבת"ה: וזה מוסכם ומקובל בלתי חושש לסברת יחיד שיחלוק עליהם עוד עדיפא מינה מצאתי בתשובה הנ"ל של הרב מונסון סי' .. שהביא תשובת מהרד"בז הנ"ל דמשום תוחלת הריוח יכול האיש לכוף אשתו לצאת אפילו יכול להתפרנס בדוחק במדינתו: וזה לשון השאלה ותשובתה מלה במלה:
ראובן שנשבע בשעת כניסה לחופה שלא להוציא את לאה ממדינה זו: ועתה ראובן אומר שאינו יכול להתפרנס במדינה זו בריוח ורוצה לעקור דירתו למדינה אחרת: והשיב הרב דאע"ג דיכול להתפרנס במדינה זו בדוחק משום הריוח יכול הוא לכופה: וכתב עוד ואע"ג דבנ"דן אית ליה שבועה כבר ידעת דבמקום אונס פטור מן השבועה: וא"ת אין זו אונס כיון שיכול להתפרנס בדוחק ? גם אני לא אמרתי אלא שפותחין לו ומתירין שבועתו דחיישינן שמא יבא לידי עניות כמ"ש הראב"ד דמלתא דשכיחה היא וכו': וא"ת כיון שהשבוע' לתועלת האשה ולדעת' והיא אומרת אני רוצה להתפרנס בדוחק היאך מתירין לו את שבועתו ל הא ליתא דלא אזלינן בתר שיבוש דעתה דכיון דסתם נשים מוחלות זו בטלה דעתה: ובכן נקטינן בידינו כח להורות על פי פסקי הרבנים הנ"ל בתשובת הבעיא הראשונה דשאלתינו שיכול הבעל לכוף לאשתו לבא אצלו:
אכתי פש גבן להשיב על הבבא השנית דשאלתינו. והנה היא מה תהיה משפט השבוע' שנשבע לה בזמן הנשואין. אם אינו יכול לכופה. דהא לא לתהו בראה ואולם עליה אפפוני חקירות רבות צריכות לפנים: א': אם דוחק הפרנס' לאונס יחשב וכשלא תאבה האשה ללכת אחריו יתן הדין שיהיה פטור ונקי משבועתו: וישא אחרת או דלמא כיון דנשבע לדעתה ולתועלת' של האשה. לא מבעיא דאינו פטור אלא דאין מתירין לו כ"א בהסכמתה ולא יוסיף עליה בלי פרוץ גדר חרם דר"ג: ב': אם אמדינן דעתיה בשבועה בשעת הנשואין. ע"מ שלא ישא אחרת אף אם מוכרח לצאת ממקום נשואיה בעבור דדחיקה ליה מילתיה או אונס אחר. אף אם לא תאבה ללכת עמו. או דלמא אמדינן דעתיה בסתם תהיה אשתו בדרך נשים הכורתות ברית עם בעליהן להיות אצלם בכל מקום ובכל זמן: ג': אי אמרינן מלתא דשכיחא היא דהאי דביש ליה בהאי מתא אזיל למתא אחרא וא"כ הוה ליה לאתנויי כדאמרינן בכתובות דף ב' ע"ב בההוא דפסקיה מברא וכו' או דלמא אף דמילתא דא שכיחה לא צריך לאתנויי מקדמא כיון דלא משתכחת דאשה תתרצית לישב בחוסר כל ולא תלך אצל בעלה רק דעתה שגישתא דבטלה דעתה ברוב הנשים: ואולם בהיד המרבה לבדוק בפסק מהרש"ך סי' ל"ו: וכדברי הרד"בז. הנזכרים והנלוים עליהם מצאתי התרת כל חקירותי וספקותי הנ"ל במכה בפטיש באר היטב: כאשר יראה הרואה הנבון: וז"ל:
מי שנשבע לאשתו שלא ישא אחרת עלי' בחייה. ולא התנה עמה שלא יוציאנה איפשר לומר שאם יוכרח לצאת ממקום שנשא שם אשתו בשביל חסרון מזונות ואינה רוצה לצאת עמו שיהיה רשאי לישא אחרת במקום שילך שמה לבקש הרווחת המזונות ואיפשר לומר דאדעתא דהכי לא נשבע. דהכי ליכא למימר אבעי ליה לאתנויי דמלתא דלא שכיחא הוא שתראה האש' את בעלה מיצר ומצטער על מזונותיו ולא תרצה ללכת אחריו: וכו': וסיים דבריו באמרו ובהאי גוונא דנ"דן שזה האיש הוכרח לצאת מעירו מחמת חסרון כיס לעיר אחרת פשיטא דיכול לישא אשה אחרת במקום שהוא הולך שם ואין עליו תפיסה לא מכח חדר"ג ולא מכח שבועה שלא לישא אחרת עליה עכ"ל:
גם בעה"ת בההיא דלעיל כתב דאין הולכין בתר דעתא שגישתא כהנה ויכול לומר הבעל אדעתא דהכי לא נשבעתי: וכן כתב הרא"ש בההיא דנשתמדה אחותו: ומהר"י קולון בשרש ק"א: בההיא דנשתגעה אשתו: וכזאת כתב מהר"א מונסון. וז"ל ואם אינה רוצה להתגרש כיון שהיא בטלה כל מעשה אישות על בלי לכת עמו במקום לכתו לגור שם מפני דוחק המזונו' הרשות בידו לישא אשה אחרת עכ"ל:
וגם הריב"ש הלך בדרך אתם בנדון דומה קצת ה לנדונינו: ורק הוא הרבה להחמיר שצריך התרה לשבועתו: וז"ל: מי ששהא עד עשר שנים ולא ילדה אם פייסה כמו שדרך הנשים להתפייס ולא נתפייסה מתירין לו שבועתו ע"כ: וק"ל:
ובעודני עסוק בתשובה רחש לבי שאף שלפי דינא אין עליו על הבעל דנד"ן תפישה מכח שבועה בפסק מהרש"ך שקדמנו זכרו. נ"ל שראוי לחוש לדעת הדרב"ז והריב"ש דלעיל שכתבו בדכוותיה שפותחין לו ומתירין שבועתו אם אינה רוצה להתגרש: והטוב לפני האלהים ילך אצל חכם ויתיר לו שבועתו. וכזאת מצאתי חרוט בחרט אנוש גדול דעה הנו בעל ט"ז על י"ד סי' רל"ו וז"ל שבועה שלא אשא אשה אחרת אלא פלוני' ולא רצתה להנשא לו. לכאורה היה יכול לישא אשה אחרת בלא התרה שהרי מצוה לישא אשה. והוי נשבע לבטל את המצוה דלא חיילא. אבל מדברי הר"ן למדתי שצריך התרה תחלה מחמת כולל: עכ"ד וקל להבין:
העולה מכל ההוראות האלה שבעל דנד"ן יכול לכוף אשתו בכח דינא ללכת אחריו מבלי השגיח על חילוק לשונות ומלכיות שבו. וסכנת דרכים וכו'. שאין עצה ואין תבונה ואין חכמה נגד דוחק וחוסר המזונות. ושאין עליו תפיסה מכח דינא מחדר"ג. אם ישא אחרת וגם שאינו צריך להתרת חכם רק משום מדת חסידות: הלא כה דברתי ומשפטי: ומורי המורה לנצח יחיה. ידין את המעשה אשר יעשה בימיו ובימינו יבא מ"ץ ויגיה חשכנו:
נגמר באמשטרדם בין כסא לעשור שנת תהא שנה זו מתוקה עלינו ועל כל ישראל לפ"ק אוכי"ר:
לעבד ה' לדוד בן החכם והענו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס שם משפחתו חפשי בישראל.
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס