ראובן כז שלח את שמעון לקדש לו את לאה וכאשר בא שמעון במקום שהיתה שם לאם הושיב שמעון השליח פרנסי הקהל והראה להם ההרשאה שמינהו ראובן לקדש לו את לאה ובררו עדים לקדשה לראובן בפניהם ובעת הקדושים כשהיה לו לומר את מקודשת לראובן אומרים העדים ששמעו שאמר הרי אח מקודשת לי ואמרו לו העדים למה לא אמרת לראובן ונשבע השליח כסבור הייתי שאמרתי לראובן ולא נתכוונתי כי אם לקדשה לראובן ואם אמרתי לי וטעיתי לא היה אלא מחמת דחיפת הבחורים והלך מיד וחזר שנית וקדשה לראובן השתא מספקא לן אם צריכה גט מן השליח אם יש ממש בקדושי השליח שקדשה לעצמו או לא:
תשובה נראה לי דאינה צריכה גט מן השליח דקיימא לן הקדש טעות אינו הקדש והמתכוין לומר תרומה ואמר מעשר מעשר ואמר תרומה עולה ואמר שלמים שלמים ואמר עולה לא אמר כלום והוי חולין גמורים ומהימן לו שכן היה בדעתו להוציא בפיו וטעה והוציא בע"א ואפילו איניש אחרינא סמך עליה ומצי שחיט הבהמה בחוץ ולהאכיל תרומם לזרים ועד אחד נאמן באיסורא דהיכא דלא איתחזק איסורא ואף על גב דאיתחזק לן בין איסורא כל מה דלא אמר דאטעיה לדיבוריה הא לא מיקרי איתחזק איסורא אלא היכא דאף לדברי העד הבא להחזיר האיסור מכאן ולהבא מורה דאי הוא דמעיקרא אסור היה כגון ההוא דרי' פרק קמ' דגיטין גבי בפני נכתב ובפני נחתם דאיתחזק איסורא דאשת איש אף לדברי השליח:
ועוד דאפילו היכא דאתחזק איסורא עד אחד מהימן היכא דהוי בידו מידי דהוה אשחיטה ואהפרשת תרומה ומעשר דאיתחזק איסורא דאפילו מה שהעד העיד שהוא מותר היה מתחילה הכל אסור דקודם הפרשה היה הכל טבל ואסו' וסמכי' עליה כי אמר שחטתי והפרשתי תרומה ומעשר משום דהוי בידו:
וכן פרש"י בר"פ קמא דגיטין וכן משמע בפרק האשה רבה והכא נמי מהימינן ליה במה דאמר טעיתי ולא נתכונתי לומר אלא לראובן משום דבידו לגרשה ואף על גב דבמסקנא דבעל שאמר גרשתיו דאינו נאמן בהואיל ובידו לגרשה שאני התם דהוה ליה מגו במקום עדים. דמוכח קצת מילתא דמשקר דאם איתא דגרשה קלא אית ליה למילת' כדאמרינן בפ"ב דכתובות אבל באומר זה בני נאמנת בהואיל ובידו לגרשה ליכא מאן דפליג דמתניתין היא ובטעמא אחרינא ליכא ליהמניה אלא משום הואיל ובידו לגרשם:
וכן פירוש שם רבינו שמואל אם כן בנדון זה כל שכן וכל שכן דנאמן לומר טעיתי ונתכונתי לומר לראובן ואמר לי הואיל ובידו לגרשה ורגלים לדבר יש שהוא מדבריו שטעה שהרי מתחילה בירר העדים לקדש לראובן וכן אמר לפני פרנסי הקהל שהוא שלוחו של ראובן והרשאתו בידו:
ועוד כיון דחזקה שליח עושה שליחותו סברא הוא דמהימן לומר טעיתי ואמרינן נמי בירושלמי פר' האומר גבי האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה והלך וקדשה לעצמו וכו' לא הוחזק השליח בעדים והוא אומר לעצמי קדשתי והיא אמר' לראשון חזקה לראשון אמרה אינה יודע' שניהם נותנין גט ואם רצו אחד נותן גט ואחד כונס אלמא היכא דהוחזק השליח בעדים אף על גב דאמרה קדשתיך אמרינן דמותר בקרובותיה דודאי היא אומרת אמת:
ומיהו נראה דכל כמה שעומד בדבריו שקדשה שאסור בקרובותיה דשוייה אנפשיה חתיכה דאיסורא אלא נפקא מינה לענין דאי הדר בים ואמר כסבור הייתי שקדשתי לעצמי ועתה נזכרתי שקדשתי לשלוחי מותר בקרובותיה אף על גב דשוינהו מעיקרא חתיכה דאיסורא כי הדר ביה שרי אלמא משום חזקה שליח עושה שליחותו מיקילנן הכי נמי מהאי טעמא מהימינן ליה במאי דקאמר ניתכונתי לראובן ואמרתי לי וכל שכן הכא דאיכא הואיל דנאמן הואיל דבידו לגרשה כדפרישת:
ועוד אפילו הוא נתכון לקדשה במה שאמר הרי את מקודשת לי נשיילה לדידה אם נתרצית להתקדש לו אם לאו ואם אמרה דלהאי נתרצית והאי דשתקה משום דלא ידעה מאי קאמר כי לא הבינה לשון הקודש שהימנא דעד אחד נאמן באיסורין היכא דלא איתחזק איסורא והכא ודאי לא איתחזק איסורא דלא איתחזק מעולם שנתרצית לו ואדרבה איתחזק להפך שנתרצת לראובן ולא לשלוחו והא דאמרינן כפרק שני דקדושין קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה צריכה וכו' שמא נתרצה האב בקדושים הכא ליכא למיחש שמא נתרצה בקדושי שליח דהתם מיירי שהאב לא ידע בשעת הקדושין ושוב כששמע שתק ולא מיחה או לא שמע כלל כגון שמת אחר הקדושין קודם שנודע לו או הלך למדינת הים אבל כשנודע לו ומיד מיחה דבר פשוט הוא דלא בעיא גט וכן פר"י שם הכי נמי בנדון זה אם ידיטוה שהשליח קדשה לעצמו אם תחפוץ אם לאו והיא תאמר איני חפץ בו תו ליכא למיחש שמא נתרצית להתקדש לשליח ועוד שהרי יש עדים וידוע לרבים שנתרצת להתקדש לראובן ואם כן ליכא למיחש להתקדש לשליח דאפילו למאן דאמר חוששין שמא נתרצה האב כל כה"ג לא חיישינן כדאמרינן פרק האיש מקדש הוא אומר לקרובי והיא אומרת לקרוביו כפתוהו ואמר תיהוי לקרוביך אדאכלו ושתו אתא קריביה קדשה באגרא אמר אביי שארית ישראל לא יעשו עולה:
הכי נמי כיון שנתרצית תחילה לראובן תו לא חיישינן דילמא הדרא בה ונתרצית להתקדש לשליח והאי דשתקה בשטה שקדש השליח ולא מיחתה משום דלא הבינה מאי קאמר ואפילו לרבא דפליג אדאביי התם ואמר טעמא אחרי כן דלהכי לא חיישינן שמא נתרצית דאיך אדם טורח בסעודה ומפסידה אבל היכא דלא טרח חיישינן שמא נתרצה הני מילי התם משום דמוכח מילתא דנתרצה לקרובו דהא מעיקרא היה מתקוטט עם אשתו ואמר לקרוביי ואף על פי שלבסוף נתרצה לה ואמר תיהוי לקריביך על ידי הדחק אמר כן כדאמר תלמודא כפתוהו ואמר תיהוי לקריבין ואי לאו משום דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה לא הוה נראה לרבא שהיה עושה איסורא אי הוה מערים ומקדשה בהיתיר לקריבה דכאשר עשתה לו אשתו כן יעשה לה אבל הכא בנדון זה אפילו רבא מודה דלא חיישינן שמה נתרצית לשליח דשארית ישראל לא יעשו עולה:
ועוד כיון דמשום הפסד סעודה לא חייש רבא שמא נתרצה לשליח משום חרם ר"ג זצ"ל שהשליח יש לו אשה אחרת ולא נתרצת להיות צרה לחבירתה כדאמר הנושא אשה על אשתו יוציא ויתן כתובה לפי שהנשים מקפידות מאד עד זה:
ועוד דאפילו למאן דחיים שמא נתרצה האב היינו דווקא כששדכו אבל בלא שדכו כמו בנדון זה שלא שדך השליח לדידיה לא חיישינן שמא נתרצית:
ועוד שהרי פסק שם הגאון דלית הלכתא כרב ושמואל דאחר חוששין שמא נתרצה האב אלא כרבינא דהוא בתרא ולית לים דרב ושמואל ולא חיישינן לרצוי האב וכל שכן בנדון זה לא חיישינן לשמא נתרצית כדפרישית:
וליכא למימר דצריכא גט משום דהוי קלא דקודם נישואין דכי האי גוונא לאו קלא הוא אלא קול ושוברו עמו הוא כמו היכא דיצא לה שם מקודשת ומוגרשת דקול ושוברו עמו הכא נמי הא הנך סהדי גופייהו דקאמרי דאמר השליח הרי את מקודשת לי אינהו נמי אמרי דמעיקרא אמר להו אני רוצה לקדשה לראובן ובתר דקידשה נמי אמר טעיתי ומהאי טעמא שרייה איתתא לראובן בלא גט והיכי דמי קול בדאמר דשילהי המגרש פלוני מהיכן שמע מפלוני ופלוני והלכו להן למדינת הים שהעדים האומרים עליהם שהעידו שנתקדש' אינן כאן וחיישינן שמא אם היו כאן היו אומרים שראוה שנתקדשה אבל הכא שהעדים בפנינו ואין בדבריהם ממש דלפי דבריהם איתתא שרייה דהא אמר התם ובלבד שלא תהא שם אמתלא דהכא איכה אמתלא טובא כלפי עדותם מותרת וכעידנא דנפקי לקלא הוי אמתלא ועוד הא אחר כל קלא דלא אתחזק בב"ד לאו קלא הוא:
סוף דבר חזרנו טל כל צדדין ולא מצינו שתהא צריכה גט והמצריכה גט נראה לי שפוסלה לכהונה שלא לצרך ועוד יש להביא ראייה מהא דאמר בסוף פרק המגרש אשת איש שפשטה ידה וקבלה מאמר קדושין לפני בעלה קידושיה קידושין כרב המנוגא דאמר אשה שאמרה לבטלה גרשתני נאמנת חזקה אין אשה מעיז פניה בפני בעלה לומר גרשתני אה כן הכא נמי כשפשטא ידה וקבלה קדושין להתקדש לראובן בפני השליח איגלאי מילתא דלא נתרצית לשליח תחילה דאטו משום דשליח גופיה קדשה לראובן מגרע גרע וק"ל:
אלה הם הראיות האמתיות והמוכרחות שמודים שבנדון דינן ליכא חששא כלל ובודאי שהאשה הזאת מותרת לראובן בלא גט של השליח. זהו הנראה לעניות דעתי אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו יאה כי לו נאה:
בשנת ובסדר אלה תולדות נח נח איש צדיק תמים היה בדורותיו לפ"ק:
הצעיר יוסף פיזא
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט