ד' שאלה טבח ששחט בהמות הרבה זה אחר זה ובדק סכין בין כל אחת ואחת ובדק באחרונה ונמצאת פגומה ועשה סימן בראש זה הבהמה לידע שהיא נבלה ואח"כ הוליכו כל הבהמות למקולין ונמצאו כל ראשי הבהמות חתיכות ובכללן הנבלה ונתערבו כל הבהמות ובמקולין יש קביעות לכל בהמה לימכר לבדה בחנות ואין ידו' מתי נחתכו הראשים וממי היה הערבוב אם קודם שנכנסו הבהמות למקולין וה"ל דינא דדבר יבש ביבש דחד בפרי בטיל או דלמא אחד שנכבשו הבהמות למקולין ונולד הספק במקום הקביעות זה דינא דתשע חנויות וכו' יורנו רבינו איזה הדרך אשר נלך בה ומהת"ש:
תשובה הן אמת כי במילי דשייכי בנדון הלז יש כמה סעיפים וענפים המסתעפים בדיני ביטול ובדיני קבוע ואף אם אחרו פעמי מרכבות תשובתי הנה היו קורותי קורות הזמן ואם הקדחת מתלקחת בתוך גופי ואברי ולא יתנוני השיב רוחי והם היו הסיבה באחרתי עד הנה ועתה ת"לי לעת קץ שם לחושך ומיד אזרתי כגבר חלצי ופניתי מכל עסקי לעשות תשובה הלא כה דברי בעניין נדון שלפנינו גרסינן בפ"ק דחולין (דף י') אתמר השוחט כסכין ונמצאת פגומה אמר רב הונא אפילו שבר בה עצמות כל היום פסולה חיישינן שמא בעור נפגמה ורב חסדא אחר כשרה שמא בעצם המפרקת נפגמה ושקיל וטרי סכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי ומסיק והלכתא כוותיה דרב הונא כשלא שבר בה עצם והלכתא כוותיה דרב חסדא כששבר בה עצם מכלל דרב חסדא אע"ג דלא שבר בה עצם אלא במאי איפגים אימא בעצם המפרקת איפגים ע"כ ופיר"שי השוחט בסכין ואח"כ נמצאת פגומה וידע הוא שכששחט בדק קודם שחיטה והיה יפה אבל לא בדק אחר השחיטה מיד שמא בעור השחיטה נפגמה ונמצא שלא נשחטו הסימנין אלא נקרעו שהפגם קורע וקרא וזבחת כתיב הלכתא כוותיה דרב הונא דחיישינן לעור וע"י היה מעשה והורה לי רי"בר יקר בעוף לאיסור עכ"ל:
וגרסינן תו בגמרא הוה עובדא וטרף רב יוסף עד תליסר חיותא כמאן כרב הונא וכו' ואי בעית אימא לעולם כרב הונא דאי כרב חסדא מכדי מתלי תלינן ממאי דבעצם המפרקת דקמייתא איפגים דלמא בעצם המפרקת דבתרייתא איפגים וכתב הרב ב"י ופסקו הרי"ף והרא"ש כלישנא בתרא לחומורא שכתבו הלכך צריך בדיקה בין כל חדא וחדא ואי לא בדיק הסכין בין כל חדא וחדא ונמצאת הסכין פגומה כל מאי דשחיט בה אסור כדאמרינן הוה עובדא ועוף רב יוסף תליסר חיותא ואפילו בקמייתא כרב הונא וכן פסק הרמ"בם עכ"ל:
והשתא כפי סוגיא זו לכאורה היה נראה להתיר בנ"ד כל אלו התערובות מכח כמה ספיקי דאתנהו גביה ספיקא חדא אם היה הערבוב קודם שנככסו אלו הבהמות למקולין והוי דינא דדבר יבש ביבש וחד בתרי בטיל ואת"ל לאתר שנכנסו למקולין במקום הקביעות איכא תרי ספיקי אחריני חדא שמא בעצם המפרקת נפגמה ואת"ל בעור איפגים שמא לא שחט הסימנין כנגד הפגימה כמו שכתבו התוס' שם ואף דלא חייש סתמא דתלמוד לכל הני ספיקי דאתו אליבא דרב חסדא דלית הלכתא כוותיה אלא כששבר בה עצמות מ"מ בנ"ד איכא צד לתלות ולהקל במאי דמספקא לן אי הוה הערבוב קודם:
ועוד דהא הרמ"בם לא דחה סברתיה דרב חסדא מכל וכל שהרי כתב הוא ז"ל בהלכות שחיטה וז"ל וצריך לבדוק בין אחר השחיטה שאם מצא בה פגם אתר השחיטה הרי זו ספק נכלה שמא בעור נפגמה וכששחט הסימנין בסכין פגומה שחט לפיכך השוחט בהמו' רבות או עופות רבים צריך לבדוק בין כל אחת ואחת שאם לא בדק ובדק באחרו' ונמצאת סכין פגומה הרי הכל ספק נבלות ע"כ ויש לתמוה כמאן פסק אי כרב הונא לימא אם בדק באחרונה ונמצא סכין פגומה הרי הכל נבלות ספק נבלות מאן דכר שמיה הכי הל"ל הואיל והלכתא כוותיה דרב הונא ואי כרב חסדא הרי כולן כשרות ולמה קאמר ספק נבלות האי דיוקא הרגיש הרב המגיד במאי דקאמ' ומה שכתב רבינו הרי זו ספק נבלה ולא כתב נבלה כדאמ' רב הונא פסולה י"ל משום דסכין אתרעאי בהמה לא אתרעאי יש לנו לומר דאפי' לרב הונא לא פסל אלא מספק והראיה שאמר חיישינן שמא בעור נפגמה משמע שמן הספק הוא פוסל ולכך כתב ז"ל הרי זו ספק נבלה עכ"ל ומעתה כיון דה"ה נקיט סברתיה דרב חסדא לישב דברי הרמ"בם במאי דקאמ' סכין אתרעאי וכו' וגם רב הונ' לא פסל אלא מספק דהא שמא בעור נפגמה קאמר נראה לפום ריהטא שיש לנו בזה הוכחה להקל כנ"ד מאח' דאיכא הרא"ש בתשובותיו נכלל כ' וז"ל:
מה ששאלת בנאבד הסכין מלתא דפשיטא היא כיון דנבדק הסכין קודם שחיטה ונאבד אחר השחיטה דלא תלינן למימר פגם בעור כיון דלא חזינן רעותא קטן בסכין אלא מוקמינן סכין אחזקתי' דמלתא דלא שכיח הו' שיפגום בעור ואפי' כי אשתכח סכין פגום חומרא יתירה היא דטפי הוה לן למימר דבעצם המפרקת איפגים אלא לפי שאינו שוח' בעצם בחוזק אימור בעור איפגים ולחומרא וכו' וסיים דבריו דתומרא יתירה לתלות בעור איפגים ע"כ ועוד ה האריך הרב ז"ל בזה הענן ואף דאיכא למימר דשאני התם דהוי בנאבד הסכין ואין זה נ"ד מ"מ תשמע מדבריו בפירוש דהוי דבר דלא שכיח לומר בעור נפגמה ולכן כתב דהוי חומרא יתירה דעתי הוה לן למימר דבעצם מפרקת איפגים ונקיטינן כל היכא דלא אתייליד שום רעותא בבהמה כנ"ד והוי חומרא יתירה שיפגום הסכין בעור כיון דאיכא לספוקי נמי שמא נחתכו הראשין קודם שנכנסו אלו הבהמות למקולין במקום הקביעות וכבר נתבטל כדין יבש ביבש היה נראה פשוט דאזלינן לקולא:
ברם כד מעיינין שפיר משמע דאיכא למשדי ביה נרגא אין מכאן ראיה כלל ואדרבה איפכא מסתברא דהק"ל כרב הונא דאמר בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע במה נשחטה ופרש"י בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת שהרי אסורה משום אבר מן החי הלכך אם נולד איסור בשחיטה ובאה להעמידה על חזקתה שהרי בכל דבר אמרינן העמד דבר על חזקתו שהיה מתחילה שאין יכול להוציאה ממנה על ידי ספק נמצאת אומר שבהמה זו אסור שהרי בחזקת איסור היתה תחילה ומספק אתה בא להתירה שמא נשחטה כראוי אל תתירנה מספק עד שיודע לך שנשחט' כראוי וכו ומשמע מדבריו אלו דכל כמה דלא נודע לן במה נשחטה עדיין בחזקת איסור קיימת ואין לנו להוציאו מחזקתה מכח ספק שחוטה ואפילו היו בה כמה ספיקות לא מהני דלא שרינן בהכי ספיקי אלא היכא דלא אתחזק איסורא אבל היכא דאתחזק איסורא לא מהני אפילו כמה ספיקות להוציאו מחזקתו כאשר הוכחתי לעיל בעובדא דרב יוסף דאיכא כמה ספיקי ואפ"ה לא מהני מידי מאחר דאתחזק איסורא דבהמ' בחייה בחזקת איסור עומדת והאי ספיקא דסכין פגומ' שמא בעצם נפגם או שמא שחט שלא כנגד הפגימה לאו ספיקא הוא כלל והוי האי בהמה נבלה ודאית וליכא אלא חד ספיקא שנתערבה ולא ידעינן היכא ומתי נחתכו הראשין ולפיכך כל ספק בשחיטה לא חשבינן כספק איסור. אלא כודאי איסור דחזקה ילפינן ליה מקראי בפ"ק דחולין וכיון דחזקה ודאורייתא אין ספק מוציא מידי חזקה ודאית והוי כאילו אין כאן ספק כלל ואף על גב דנראה ממה שכתב הרמ"בם שהוא ספק נבלה לא קצה מידי דלפי קושטא דמלתא קאמר הכי כמו שהבאתי לעיל סוגית הגמרא שמא בעור נפגמה אבל להוציאו מחזקתו לא ס"ל הכי אלא כודאי איסור חשיב ליה ועוד דדמי' האי מלתא להא דתנן במקואו' פ"ב הטמ' שירד לטבול ספק טבל ספק לא טבל ואפי' טבל ספק יש בו ארבעי' סאה ספ' אין בו שני מקואות אחד יש בו סאה ואחד אין בו טבל באחד מהם ואינו יודע באיזה מהם טבל ספיקו טמא וכן פסק הרמ"בם בהלכות מקואות פ"י וז"ל הטמא שירד לטבול ספק טבל ספק לא טבל ואפילו טבל וכו' ספיקו טמא לכי שהטמא בחזקתו עד שיודע שטבל כראוי:
באופן דנמצינו למדין דכי היכי דאמרינן החם גביה טומאה חמורה שהטמא בחזקתו עד שיודע בברור שטבל כראוי י ה"נ בנ"ד דהוי איסור דאורייתא אין לנו טעם מספיק להוציאו מחזקתו עד שיודע דכתבם כראוי ועוד דבלאו ה"נ ליכא סברא להקל כלל כיון דהשתא קא חזינן האיסור בקבוע וגברא ליתא קמן דנבטלייה מתי נחתכו הראשין מ"מ הדרינן לכללי, דכאן נמצא וכאן היה והוא כלל גדול בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים כדגרסינן בפ' המדיר גביה מתני' דקתני היו בה מומין ועודה בבית אביה האב צריך להביא ראיה שמשנתארסה היו בה מומין הללו ונסתחפה שדהו וכו' ופריך הגמרא טעמא דמייתי האב ראיה הא לא מייתי האב ראיה הבעל מהימן מני ר' יהושע היא דאמר לא מפיה אנו חיין אימא סיפא וכו' אתאן לר"ג דאמר נאמנת ותרץ רבא לאוקמיה כוליה מתני' כר"ג רבא אמר רישא כאן נמצאו וכאן היו סיפא נמי כאן נמצאו וכאן היו ע"כ הני מוכת בהדיא דמתוך האי אוקמתא דרבא נפקינן סברא להחמיר בנדון שלפנינו דהא כאן נמצא התערובת ושמא כאן שכח שנחתכו הראשין וכיון דחיישינן להכי ממילא שמעינן דאם נתחכו במקו' הקביעות הוה ליה דינא דתשע חנויות:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא שאין לנו ראיה ברורה ללמד זכות על עניין שלפנינו אמנ' אחרי החפוש וההשקפ' מצאתי צד להקל בנ"ד מטעמא דאין זה נקרא קבוע כחו שנרא' מתוך דברי הרש"בא והרמ"בן והעור והב"י והרוב מן הפוסקים וכל מה שכתבתי לעיל היינו לפי מאי דסלקא אדעתיה להחכם השואל ובנה יסודו על המונח שעשה בצד השני לשאלתו או דלמא אחר שנכנסו הבהמות למקולין ונולד הספק במקום הקביעו' והוה ליה דינא דתשע חנויות דמשמע בפירוש תוך דבריו דכה"ג מקרו קבוע והא ליתא דהא לא מפלגינן לענין בטול בדבר שאינו חה"ל ובין נתערב מקוד' ובין נתערב במקום הקביעות יש לו דין יבש ביבש:
ועכשיו נבא אל תוכן ההלכה דחה"ל ודיני דקבוע שנבוכו בו רבים מן הפוסקים ואסדר לפני כבוד תורתכם הדברים שראוי לשאת ולתת בהם על סדרן ועיקרא דהאי מלתא מוכח בפ' גיד הנשה דף צ"ט תנן גיד הנשה שנתבטל עם הגידין בזמן שמכירו בנ"ט ואם לאו כולם אסורים ופריך הגמרא וליבטיל ברובה ומשני בריה שאני וכו' וכן חתיכה של נבלה ותבטיל ברובה וכו שאני חתיכה הואיל וראויה להתכבד בה אורחים ע"כ ואיכא פלוגתא בין רבוותא בהאי פירוקא לידע כמה הוא השעור של החתיכה כדי שתהיה ראויה להתכבד לפני האורחים דלדעת הרא"ש אפי' חתיכה גדולה יותר מדאי או כבש שלם או תרנגלת בנוצתה לא בעיל חשיבותייהו ואפילו הם חיות כמו שכתב הטור בסי' ק"א ע"ש ולדעת הרש"בא בטיל חשיבותייהו כל זמן שהם גדולים או קטנים יותר מדאי כדכתב בת"ה וז"ל וחתיכה זו דוקא שאינה לא קטנה ולא גדולה יותר מדאי שאם היתה קטנה יותר מדאי אינה ראויה להתכבד בה אורחים ובגדולה יותר חדאי נמי לחתיכה קיימא וכמות שהיא אינה ראויה להתכבד בה וראיה מדפרכינן גביה שור הנסקל ולבטיל ברובה ושני בעלי חיים חשיבי ולא בטלי טעמא משום בעלי חיים אבל מתבטל אע"פ שאפשר לחתוך ממנו הרבה חתיכות שהם ראויות להתכבד אפ"ה כיון דכמות שהיא אינה ראויה להתכבד אלו הוה מתבטיל אלמא חתיכה בנונית בעינן עכ"ל.
ומעתה חל עלינו חובת ביאור לנדון שלפנינו דלדעת הרא"ש וכל הנמשכים אחריו הוי דבר פשוט דאינו מתבטל האי טרפה בין הכשרות אע"פ שהם חתיכות חיות וגדולות ואף אם נתערבו מקודם לא סגי ולדעת הרש"בא וכל המתירים פשיטא דיש לו דין ביטול בנ"ד כיון דאינה חתיכה בנונית דדוקא כה"ג כשהיא בנונית מקרי חה"ל ואינו מתבטל אבל בענין שלפנינו אע"פ שהיא חיה אינה מתבטל דבזה לא חלק הרש"בא על הראש שהבין בשם מפרשים דלא מקרי חה"ל אלא דוקא מבושל והר"שבא והר"ן לא כתבו אלא שחתיכה גדולה לא מקרי חה"ל אבל חתיכה חיה פשיטא דמקרי חה"ל כל שהיא מוכנת לבישול כמו שכתב הרב פ"ח וסיים בסוף דבריו והכי נקיטינן ולזה היתה דעתו נוטה החכם השלם מורינו הרב הדיין המצויין המקובל האלקי החסיד ועניו מ"ו אאיליון נ"ע והיה עולה שחה"ל מקרי' אפי' כשהי' איה וצריך לומר לפי זה דמאי דקא ז הש"ע וכן לא חשובה חה"ל אלא מבושלת נרא' וה"ה ראוי לבשול ולאו דוקא מבושלת אלא אפילו חיה נמי כדפסק הש"ע לקמן בסימן ק"י ובכמה דוכתי והם דברי הרש בא והכי משמע נמי מסתימת דברי הרמב"ם ז"ל דאי לא תימ' הכי ה"ל לפרושי ממש ואגב אורחין נדייק דמאי דכתב הרב ב"י בב"ה בסימן ק"א וז"ל ולענין הלכה כיון דחתיכ' הראוי להתכבד לא בעלה אינו שא מדרבנן הלכה כדברי המקילין עכ"ל היינו דס"ל כוותיה דהרש"בא במאי דמקיל טפי מהרא"ש דוקא לענין דאיהו בעי חתיכ' בנונית והוי קולא והרא"ש בעי אפי' חתיכה גדולה יותר מדאי דהוי חומר' גדולה לפיכך פסק כדברי המקילין כיון דאינו אלא מדרבנן אזלינן לקולא אבל לענין אם תהיה החתיכ' מבושלת או חיה לא נחית הרב ז"ל לפסק הלכה דסתמו כפירושו ואפי' חיה מקריא שפיר חתיכה הראויה להתכבד כל זמן שאינה חסרה שום תיקון.
ומעתה נבא לבאר דין היוצא בנדון שלפנינו נלע"ד דל"מ בשנסתפק לנו אם נחתכו הראשים מקודם שנכנסו אלו הבהמות למקולין דאיכא צד להקל משום דלא הוי חה"ל ובטיל ברוב אלא אפילו ידעינן בבירור דנחתכו הראשין במקולין במקום הקביעות שם נאער יש לו דין ביטול משום דהאי לא מקריא קבוע אלא דוקא ידועה וניכרת בעינן שהאיסור ניכר לעצמו וההיתר ניכר לעצמו דומיא דתשע חנויות מוכרות בשר שחוטה וא' מוכרת בשר נבלה אבל כשהאיסור מעורב דלא ידעינן מקום האיסור נראה דאין זה מקרי קבוע וכן משמע מתוך דברי הרש"בא בתורת הבית הארוך וז"ל שנינו בברייתא תשע חנויות כולן מוכרות בשר שחוטה ואחת מוכרת בשר נבלה ואינו יודע מאיזה מהם לקח אסור ובנמצא הלך אחר הרוב וטעמא דהא מילתא משום דכל קבוע כמחצה על מחצה דכיון שיש שם אחת ידועה וניכרת מוכרת בשר נבלה הרי הנבילה אינה בעילה ברוב ואע"פ שאין שם חה"ל בפני האורחים אלא חתיכות קטנות או חתיכות גדולות יותר מכדי חה"ל משום דכל איסור שנודע מקומו וניכר אינו בעל והרי הוא קבוע בתוך ההיתר ואינו בטל עד כאן.
ונקטינן מהכא בנ"ד דאיכא ספיקא דחנויות ואינה ידועה וניכרת פשוט הוא דנתבטל האי טרפה ברובה כדין חד בתרי בטיל דדוקא ידוע בעינן והא ליכא אבל כשאינה ידועה וניכרת וגם אינה חתיכה הראויה להתכבד אזלינן בתר רובה כדילפינן בגמ' מאחרי רבים להטות ומה לי נתערבו אלו הבהמו' בבית מה לי נתערבו במקולין כמו שכתב הרב ב"י בסימן ק"י על דברי הטור והרש"בא וז"ל ואיכא למידק דלעיל קאמר דכשנתערבה באחרות בטלה ברוב משום ס"ס והשתא קאמר דבטלה ברוב כדין יבש ביבש והא דין יבש ביבש דבטל ברוב אפילו בדליכא אלא חד ספיקא הוא ונ"ל דלעיל איירי בחה"ל שלקחה מן הקבוע שאלו היתה ודאי נבלה אע"פ שנתערבה באלף לא בטלה והשתא דאינה אלא ספק נבלה שנתערבה באחרות הויא ליה ס"ס ובטלה ברובה אבל הכא בחתיכות של נבלה שנתערבה במקולין עצמן בחתיכות כשרה וקאמר שאם אינם חה"ל בטלי ברובה כדין יבש ביבש דמה לי נתערבו בבית מה לי נתערבו במקולין עכ"ל הרי קמן דלא יש הפרש כש אינה חתיכה הראויה להתכבד לענין בטול דאפי' נתערב במקום הקביעות תבטל:
מיהו יש לגמגם בדברי הרש"בא שכתב דלא קריא קבוע אלא דוקא ידועה וניכרת דמשמע שאין לו שם קבוע אלא בהכי ובענין אחר לא ויש לתמוה היכי מתוקמא מתני' דתנן בפרק התערובת כל הזבחים שנתערבו בחטאות המיתות או בשור הנסקל אפי' הן רבות ימותו כולן ואקשינן עלה בגמ' ונכבשינהו כי היכי דניידן ונימא כל דפריש מרובה פריש ומשני שמא יקח מן הקבוע ואם איתא דאינו נקרא קבוע אלא דוקא ידועה וניכרת מאי קא פריך שמא יקח מן הקבוע והלא האי חטאת שנתערב אינה ניכרת דהא היא בערבוביא בתוך הזבחים והיכי קרי לי קבוע ותימה היכי פסק הש"ע בהמה שנשחטה אמה או בתה היום ונתערבה בין אחרות וצריך לשחוט מהם היום כיצד תקנתו נכבשינהו דניידי ממקום קביעות ויקח מהם אחד והלא אין זה קבוע בחזר וכו'
ותו דנראה דדבריו סתרי אהדדי דבתחלת דבריו כתב שאינו נקרא קבוע אלא ידועה וניכרת כמו תשע חנויות ובסוף לפיכך מי שלקח בשר מן המקולין אפילו חה"ל ואח"כ נמצאת טרפה במקולין ולא נועדו חתיכות הטרפות בין שאר החתיכות והוא אינו יודע מאיזה מהם לקח כל מה שלקחו חן המקולין קודם שנמצאת הטרפה מותר שלא נולד הספק בקבוע ע"כ נמצא לפי דבריו ז"ל דגם כשאינו נודע וניכר האישור שפיר מקריא קבוע כדמשמע מדבריו דקאמר שלא נולד הספק בקבוע אלא לאחר שפירש והתם בתערובת חתיכות קא מיירי ולבא אל הענין צריך לעמוד ולחקור במהות הקבוע והמדרגות דאיתנהו ביה ואפשר לומר שהם ג חלוקי דינים שנכללו בשטחיו' דיני קבוע והרש"בא ז"ל מילי מילי קתני הדין הא כשהאיסור ניכר לעצמו וקבוע בחנות לבדה כגון תשע חנויות והאי קבוע הוא אסור מן התורה ואם לקח ואינו יודע מאיזה חנות לקח אסור אפי' בחתיכה שאינה ראויה להתכבד כדמובן מתחלת דברי בפי' ע"ש וקבוע כי האי ילפינן לי' בכמה דוכתין בתלמוד מן וארב לו וקם ובפרט בפרק הנשרפין דתניא ר"ש אומר עד שיאמר לפלוני אני מתכוין מ"ט דר"ש אמר קרא וארב לו וקם עליו עד שיתכוון לו ורבנן אמרי דבי ר' ינאי פרט לזורק אבן לגו ופרש"י ז"ל לתוך חבורת של בני אדם גוים וישראלים והתם נודע וניכר בבירור שיש שם ישראל קבוע ובפסח נמי דף ט' קתני הכי תשע צבורין של מצה ואחת של חמץ ואתא עכבר ושקל ולא ידעינן אם מצה שקל אי חמץ שקל היינו תשע חנויות הרי לך סתמא קאמר תשע צבורין של מצה ואחת של חמץ והיינו כה"ג שנודע וניכר מקום הקביעות של חמץ דומי' דתשע חנויות דגביה אהדדי תתניין דהוי בנין אב לכל הני קבוע שהם מדאוריית' ומיירי דוקא בשנודע וניכר מקו' האיסו' הדין הב' כשהאיסור אינו ניכר במקומו ואע"פכ מקריא קבוע אבל אינו דין התורה אלא מדרבנן וכגון חה"ל שנתערבה בין הכשרות או בבעלי חיים שנתערבו או בבריה דהא מדאוריית' חד בתרי בטיל על יחוד זה עולים ויורדים דברי התוספות בפ' גיד הנשה על האי ברייתא דתשע חנויות וז"ל ספיקו אסור דכל קבוע כמחצה על מחצה יהא דק"ל דמדאורייתא חד בתרי בטיל היינו היכא שמעורב ואינו ניכר האיסור אבל הכא ידוע האיסו' בדוכתיה וחנות המוכר' בשר נבלה ובדבר חשוב אפילו מעורב לא בטיל ואמרינן כל קבוע וכו' כדאמרינן בפ' התערובות גביה תערובת בעלי חיים דחשיבי ולא בטלי ופריך ונימשוך ונקריב חד מנייהו ונימא כל דפריש מרובה פריש ומשני ה"ל קבוע וכל קבוע וכו' ועיקר הטעם אינו משום קבוע אלא משום דבעלי חיים לא בטילי כמו דבר שדרכו לימנות עכ"ל:
ולענין קבוע דרבנן סובבים דברי הרש"בא שכתב בת"ה לפיכך מי שלקח בשר מן המקולין אפי' חה"ל וכו' והוי דבר פשוט דמיירי כהאי גוונא דאמרינן שנקראת קבוע אף כשאינה ידועה וניכרת דבהא סלקינן ונחתינן אלא שהוא קבוע דרבנן מן הטעם דמדאורייתא חד בתרי בטיל החילוק שיש בין קבוע דאורייתא לקבוע דרבנן כתבו הרב ב"י בסימן ק"י ע"ש הדין השלישי דבר שמתבטל ואע"פ שנתערב במקום הקביעות שרינן לי' מדינא ולא חיישינן למידי ואף מדרבנן נראה דמותר גמור דמה לי נתערבו בבי' מה לי נתערבו במקולין כמו שפרישית לעיל וכיון שלא מצינו בשו' דוכתא מהש"ס שרז"ל גזרו ואסרו קבוע כי האי אלא תרי גווני לבד הם אסורים דהם או קבוע דאורייתא או קבוע דרבנן יש לנו הוכחה גמורה לצדד ולהקל בנ"ד דהא קבוע דאורייתא ליכא משום דהאי טרפה שנתערבה אינה ידוע וניכרת וקבוע דרבנן נמי ליכא משום דהאי בהמה היא שלימה ואינה חה"ל א"כ הגע עצמך שנחתכו הראשין במקום הקביעות ושם היה הערבוב נ"ל דמותר כדין חד בתרי בטיל דשייך גם בבהמה שלימה מן הטעם דמוכנת לבישול בעינן והא ליכא דהא חסרה תיקון גדול כמות שהיא עתה.
ואם לחשך אדם לומר דסוף סוף יש לפקפק ולומר דהכא שאני דאיכא תערובת חנויות והיא לבדה במקו' הקביעות עומדת ולעולם לא אמרי' מה לי נתערבו בבית ומה לי נתערבו במקולין אלא בתערוב' חתיכות אבל כשהאיסור עומדת בחנות לבדה כנדון שלפנינו נראה לכאורא דאיכא למיחש שמא יקח זן הקבוע כמו שתרץ ר"י גביה כל הזבחים שנתערבו וכו' וכמו שפירשו בעלי התוס' בפסחים דף ט' וי"ל דאי משום הא לא אריא דהא כבר הוכחנו דיש דין בטול אפי' בבהמה שלימה ומשום הכי ליכא למגזר שמא יקח מן הקבוע כלל ועקר אלא בדבר חשוב או בחה"ל הלכך נראה דבר פשוט דלא גזרינן שמא יקח מן הקבוע כל זמן שנתבטלה במקולין:
ולזה הסכים הרמב"ן בתשובותיו שנשאל על ענין שאירע ששחטו ג' כבשים והכשירם הטבח והעלום הגוים למגדל ולא נשאר אצל היהודים אלא ג' הריאות ומקצת הכבש הג' ואח"כ נמצאת סירכא באחת מן הריאות אם נתערבו ג' כבשים תחילה קודם פרישתם נראה שהם בטלים ואין לנו לאסור אותם מדין חה"ל כיון שהם שלמים והראיה מדאמרינן בפרק התערובות כל הזבחים וכו וכתב עוד על זה שם וחתיכה הראויה להתכבד רבו הפירושים ואין צורך לנדון שלפנינו ובהמה שלימה לד"ה אינו נקראת ראויה להתכבד אלא חתיכה בינונית לא גדולה שבגדולות ולא קטנה שבקטנות ואין לגזור שמא יקח מן הקבוע דכיון שנתבטלו לא שייך למימר כן עכ"ל.
ומהשתא זכינו לדין לכל היכי דאשכחן איסור בטל לא אמרינן קבוע ונקיט האי כללא בידך דהא בהא תליא ובנ"ד נמי אף על פי שעומדת לבדה בחנות לא איכפת לן ואזלינן לקולא כיון שכבר נתבטלה במקולין גופיה ועוד נראה לי להביא ראיה מהרש"בא ז"ל בחידושיו דפריש מלתיה בברור והם סעד למה שפירשתי שכתב וא"ת וכיון דאיסור המעורב בהיתר אמרינן ביה קבוע היכי משכיחינן איסור בטל ברוב דהא איסו' קבוע וכמחצה על מחצה דמי י"ל דלא אמרינן הכי לא באיסור חשוב שאינו בעל וא"כ כמאן דאמר בעלי חיים לא בטילי ואי נמי בחתיכה הראויה לפני האורחים אבל באיסור בטל לא אמרינן קבז ע"כ ולפי זאת ההצעה יצא לנו נפקותא להיכא הדין נוטה בנ"ד ונקטינן מהכא דלא אמרינן קבוע אלא בדבר תשיב או כחה"ל דאי לא תימה הכי עדיפא מנה ה"ל להח כיון דנחית לברורי דיני קבוע לשמויעינן רבות' טפי וליחשוב וליזיל גם כן א"נ בבהמה שלימה שהיא לבדה בחנות ולא ידעינן באיזו היא והוה שמעינן מינה דאפי בדבר בטל אמרינן קבוע אלא ודאי דפשיטא ליה דדוקא בחה"ל דומי' דשור הנסקל או דבר חשוב ובריה וכיוצא אבל אם אינו דבר חשוב ולא חה"ל ולא ברי' ולא דבר שבמנין לא שייך למגזר דהא כבר נתבטל במקומו כיון דמיירי רי שאין מקום האיסור ניכר וקבוע אלא נתערב במקומו.
אמנם עדין פש גבן להתישב בדברי הרש"בא שסיים אבל אסו' ליקח מכאן ואילך בד"א בחה"ל אבל שאר חתיכות מותרים וראוי לאסור לחומרא כל החתיכות שנשארו במקולין שאין הכל בקיאין באיברים אלו ואם אתה מתיר בשאינן חשובות קרוב חייואי לטעות וליקח אף מן החשובות וכן אנו נוהגין אלו דבריו ז"ל דמשמע שאף שמדי' שרי בחתיכה שאינה ראויה לחתכבד מ"מ ראוי לאסור ולהחמיר כמו שבאר בתשובותיו על ספק טרפה שנמצא במקולין לאחר שנמכרו כחה מהבהמות שנשחטו במקולין אם לאסור אפי מה שנמכר קודם שנולד הטרפות כדין תשע חנויות או נתיר זה שמכר כדאמרינן ובנמצא הלך אחר הרוב להשיב נמנע אני מהשיבך הנח להם לקהילה קדושה אם ינהגו בהם איסור נהגו כמנהגן עכ"ל הרי קמן שמחמיר אף מה שנמכר מקודם שנולד הספק כדין תשע חנויו' והטעם הוא שאין הכל בקיאין כדכתיבנא משמו ז"ל ודכוותה בנ"ד אף שמדינא שרי דאין כאן קבוע בנדוד מידי חומרא לא נפקינן והוה לנו נאסור ולהחמיר כיון דאין בקיאין בדיני קבוע ויבואו לטעות וכן משמע נמי מתוך דברי הרמ"בם שכתב בפ"ח מה"מא כל דין ט' חנויות סיים אבל בשר הנמצא מושלך בשוק הלך אחר הרוב אם היו רוב מוכרי גוים אסו' ואם היו רוב מוכרי ישראל מותר וכן בשר הנמצא ביד גוי היודע ממי לקח אם היו רוב מוכרי ישראל מות' והוא דין תורה וכבר אסרו חכמים כל בשר הנמצא בין בשוק בין ביד גוי אע"פ שכל השוחטים וכל המוכרים ישראלים וכתב ה"ה ז"ל שהרמ"בם סמך על מה שאמר בירושלמי אבל דעת רוב המפרשים אם נמצא ביד גוי במקום שרוב טבחי ישראל מותר ומ"מ להחמיר בדבר עכ"ל זהשת כיון דהני רבוותא אזלי לחומרא בדיני קבוע בנ"ד נמי נראה דהדין נותן שנחמיר והיינו טעמא כיון שהתערובת במקולין הי' שרבים קונין משם קרוב הדבר לטעות משא"כ בנתערב כן ליחיד בביתו דאין להחזיר אלא להורות כדין חתיכה שאינה ראויה להתכבד דבטל ברוב ונ"ל דאין זה הכר' דמסתבר ולא טעם מספיק לאסור מטעם חומרא כיון שיש מה לתלות עד כאן לא קאמר הרש"בא וכל הנמשכים אחריו שראוי להחמיר אלא כשידעינן בברו' שנתערב האי טרפה במקולין וליכא שום ספק אבל בנ"ד שנסתפק לנו אם נחתכו הראשין מקוד' שנכנסו אלו הבהמו' למקולין כ"ע מודו דאפי חומרא ליכא דאיכא למימר שכבר נתבטלו מקודם אלמא אפשר לומר שכולי האי לא חיישי וסברא נכונה היא דמה לנו להחמיר בנ"ד שאין כאן איסור קבוע בפום צד ונהי נמי שראוי להחמיר היינו כשנודע שהערבו' היה במקולין בודאי במקום הקביעות אבל כשאין כאן איסור קבוע משני צדדין שהרי האיסור שנתערב הוי איסור בטל ובם התערובת אינו ודאי שאירע במקולין דהא מסתפקא לן נרא' לחלק ולומר דלא מחמירינן כיון דאיכא למתלי שמא נתערב מקודם ונתבטל כבר.
ונראה עוד לדחותו למה שכתב העור בסי' קי"א וז"ל מספר ת"ה איסור שנפל למקום אחד ואין ידועה לאיזה מקום נפל יש בזה להקל ולהחמיר וכו' היה האיסור של תורה אין תולין להקל לומר לתוך האיסור נפל עד שיהא ההיתר רבה על האיסו' כדי שיתבטל בתוכו מדברי תורה היה ההית' רבה על האיסור כדי שיתבטל בתוכו בדברי תורה תולין להקל כיצד שתי קדרות אתת של בשר שחוטה ואחת של בשר נבלה ונפל חתיכת נבלה לתוך א' מהם אם ההיתר שבקדר' ההיתר רבה קצת על חתיכת הנבלה תולין להקל לפי שדבר תורה מין במינו בעל ברוב אלא שחכמים הצריכו ששי וכיון שאינו אלא מדרבנן מקילינן וכתב הרב ב"י ומה שכתב היה ההיתר רבה על האיסור כדי שיתבטל בתוכו תולין להקל כלומר ואע"ג דמדרבנן לא בטל בההוא שעורא כבר נתבאר דמה היא דפרק אלו עוברין שמעינן דבאיסורא דאורייתא ושיעורא דרבנן אמרינן שאני אומר ע"כ הרי מצינו דמיון בחזר להקל בנדון שלפנינו דהא הכא כדין חתיכת נבלה שנפלה לתוך א' מן הקדרות ליכא שעורא דרבנן כדי שיתבטל בתוכו ואפילו הכי שרינן מהאי טעמא שכתב הרב בי' דבאיסורא דאורייתא ושעורא דרבנן אמרינן שאני אומר כ"ש בנ"ד דבכל גווני שהי' הערבוב נתבטל לגמרי אפילו מדרבנן כדין חתיכת יבש ביבש הלכך נראה דבר פשוט שיש לנו להקל וכיון שהאי קבוע אינו אסור מדינא אלא הטעם חומרא בעלמא דהא חה"ל אין כאן אמרינן שכבר נתבטל מקודם שנכנסו אלו הבהמות למקולין והוי דומיא דהתם גביה פאה חולין וסאה תרומה שנפלו לתוך שתי קופות וכו' דאמרינן שאני אומר הכא נמי איכא סברא למימר הכי ועוד דל מהכא האי טעמא מידי ספק דרבנן לא נפקינן דהא הכא בנ"ד ליכא מאן דפליג דלא הוי קבוע דאורייתא כיון דאינה ידוע וניכרת כמו תשע חנויות פשיטא דגרע טפי ואף א"ת דהוי קבוע דרבנן וראוי להחמיר משום דהוי מלתא דאוושא ביה ואיכא למיחש לתקלה אכתי דאורייתא לא הוי וכיון שנתעלם הדבר ולא ידעינן מתי היה הערבוב הוה ליה ספקא דרבנן ואזלינן לקולא ועוד נ"ל דאין לנו להחמיר כולי האי במקום דאיכא הפסד מרובה והתורה חסה על ממונם של ישראל והכי נמי משמע מפירוש רש"בם בע"ז פ' ר ישמעאל דף ס' דכתבו בעלי התוספות אמנ' רש"בם פירש שאם גלגל הנכרי לבדו ויש כאן הפסד מרובה יש לסמוך על איכא דאמרי שמתיר בכחו כחי הרי קמן דמיקל רש"בם מהאי טעמא אלימתא דהפסד מרובה אע"ג דאיכא מאן דאסר דהא קאמר התם הוה עובדא ואסר רב יעקב מנהר פקוד בכח כחו ודכוותה בנ"ד אע"ג דהוה לן להחמיר אילו ידעינן בבירור דאיכא טרפה במקולין מטעמא דאין אנו בקיאין כדפירישית מ"מ איכא למימר דהכא שאני דאיכא הפסד מרובה דהיינו שנשחטו הרבה בהמות זה אחר זה ואין הפסד מרובה גדול מזה ולפיכך נראה דסמכינן על האי טעמא והמקל לא הפסיד:
אחר האברים האלה אבא לבאר ולדייק בשאלת החכם השש שדבריו סתומים וצריכים ביאור שהרי כשר ונמצאו כל ראשי הבהמות חתוכו' ובכללן הנבלה ונתערבו דמשמע שאירע הערבוב בעודם שלמות גם קודם הפשטה הוליכו הבהמות למקולין תכף אחר השחיטה ואם עניין השאלה מיירי כה"ג יש לנו התר גמור בנ"ד אליבא דכ"ע גם הרא"ש דפליג וקאמ' דכבש שלם אחר שנשחט לא בטיל חשיבותיה היינו דוקא לאחר הפשטה כמו שתרץ הגאון רש"ל על קושית הרב ב"י שכתב ויש לתמוה על רבינו שסתם וכתב שאם נשחטו בעל חשיבותן דמשמע שאע"פ שהם שלימים בטלים ובסימן ק"א פסק כהרא"ש דכבש שלם חשיב ראוי להתכבד ותרץ רש ל דבסימן ק"י איירי שנשחטו ולא נפשט עורם כיון דצריכים תיקון גדול נתבטל חשיבותן ע"כ ולפי זה בסימן ק"א מיירי שכבר הופשט עורם ובהאי ווונח, וחילוק שיש כדברי הטור איכא למשרי אליבא דכולי עלמא בל כיון שאלו הבהמות הם שלמות וצריכים עדיין תיקון גדול ליכא מאן דפליג דלא מקרי דבר חשוב ובטילי ומתוקמת אפי' אליבא דהרא"ש זה נ"ל לומר לפום ריהטא דלא לאפושי מחלוקת אלא דאיכא למיחש עדיין אי שרינן כי האי תערובת בלי השלכת בהמה אחת החוצ' אי לא דהא איכא אשלי רברבי דחיישי להכי כדמוכח ממה שהובא בהגה שערי דורא וז"ל פעם אחת שחט ר"י הרבה תרנגולין לחופה אח' ובדק הסכין בין כל אחת ואחת ולאחר ששחט הרבה מצא הסכין פגום ולא הכיר לאיזה תרנגולת מצא ושאל את רבינו תם והשיב תשליך אחת ואז הכל מותרין ובטלה הי' דאינה ראויה להתכבד כיון שעדיין נוצות עליה ומחוסר תיקון גדול ואע"ג דכל אחת קיימא בס"ס ספק אם היא זו אם לא ואת"ל זו היא דלמא בעצם המפרקת נפגמה מ"מ מיד כשנפגום הסכין היתה אסורה אין להתיר בלא השלכת אחת עכ"ל המעשה הרי בהדיא דס"ל אע"ג דבטל ברוב כדין יבש ביבש ואינה ראויה להתכבד וגם איננו דבר שבמנין או בריה אפי הכי צוה להשליך אחת מטעם חומרא בעלמא ודוגמת האי מעשה הובא בתשובת הרב ב"ז סי' שכ"ו וכתב היא ז ל ליראה לע"ד דאפילו דאיכא התם ששים כבשים דאיכא למימר דנתבטל כבר מ"מ ישליכו אחת מהם כרש"י וכו' ועוד האריך ע"ש ומהשתא כיון דהני עמודי ההוראה סברי הכי מטעם חומרא אהיה זנב לאריות וסבירא לי כוותיהו שישליכו אחד מהם דנימא הך דנפל דאיסורא נפל
הרי מכל האחור נראה בראיות ברורות והוכחו' מכריחו' דהאי טרפה שנתערב נתבטלה בין האחר בין שנתערב מקודם בין שנתערבה במקולין דהא אוקימנא דלא הוי דבר חשוב אלא כשהחתיכה היא בינונית ולא גדולה או קטנה יותר מדאי כמו שמוכח מרוב הפוסקים וגם אם נתערבה במקולין ליכא למיחש דאין דין קבוע דאורייתא במקולין אלא דוקא דומיא דתשע חנויות וידועה וניכרת בעינן והא ליכא ואפי קבוע דרבנן נמי ליכא כיון דהאי טרפה אינו דבר חשוב ולא חתיכה הראויה להתכבד ומטעם חומרא בעלמא נמי אין לאסור בדבר דנסתפק לנו אם נתבטל מקודם כמו בנ"ד הלכך נל"עד דאין להם ספק בשריותא מאחר שבכמה דוכתיה מקילינן בדאיכא למתלי ואיכא נמי הפסד מרובה כי הכא ומכל הני טעמי דעתי נוטה להתיר בהשלכת אחת החוצ' גם כי דעת הדיוט אינה מכרעת והנה זאת מודעת ויהיו דברי אלה כלא היו עד יצא כנוגה צדקת ומשפט מרנא ורבנא ועל פיו יקום דבר:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק בן שלמה סרוק
היום יום ה' ך"א לחודש אלול בסדר הנסתרות לה' אלהינו והנגלת לנו ולבנינו עד עולם לפ"ק: