שאלה ראובן נדר וגמר בלבו ליתן אלף פרחים לקנות בגדים ללבוש עשרים עניים ערומים ויהי כאשר הלך לקנות הבגדים ראה שנתייקרו באופן שלא היה יכול ללבוש העניים כפי תאותו ואמרו לו שבמשך השנה ודאי יוזלו ואז יוכל למלאות תאותו ורצונו וראובן היה ירא ה' ויצא לבית מדרשו של שם לראות אם יוכל לאחר הנדר כיון שהוא להנאת העניים ולא יעבור על בל תאחר מי אמרינן דהוי דומיא דהנודר להתענות כך תעניות שיכול לדחותם עד ימות החורף וכמו שפסק ג' הב"י א"ח סימן תקס"ח או דלמא שלא יכול לאחר הנדר ואם תמצא לומר שלא יכול לאחר עדיין מיבעיא לן מאי שנא דהנודר להתענות שיכול לדחותם ער ימות החורף שגם הוא להנאתו שהימים הם קצרים הכא נמי הוא להנאת העניים אה בנדון דידן אינו יכול לאחר וצריך לקיים נדרו מיד התם נמי היה לו לקיים נדרו מיד ולא היה לו לדחותם עד ימות החורף יורינו המורא לצדקה ומהת"מש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא (במסכת ראש השנה דף ו') וז"ל תנו רבנן מוצא שפתיך זו מצות עשה תשמור זו מצות לא תעשה ועשית אזהרה לבית דין שיעשוך כאשר נדרת זה נדר לה' אלהיך אלו חטאות ואשמות עולות ושלמים נדבה כמשמעה אשר דברת אלו קדשי בדק היא בפיך זו צדקה אמר מר מובא שפתיך זו מצות עשה למה לי מובאת שמה והבאתם שמה נפקא תשמור זו מצות לא תעשה למה לי מלא תאחר לשלמו נפקא ועשית אזהרה לבית דין שיעשוך למה לי מיקריב אתו נפקא דתניא יקריב אותו מלמד שכופין אותו יכול בעל כרחו תלמוד לומר לרצונו הא כיצד כופין אותו עד שיאמר רוצה אני חד דאמר ולא אפריש וחד דאפריש ולא אקריב וצריכא דאי אשמעינן אמר ולא אפריש משום דלא קיימיה לדיבוריה אבל אפריש ולא אקריב אימא כל היכא דאיתיה בי גזא דרחמנא איתיה צריכא ואי אשמעינן אפריש ולא אקריב דקא משהי ליה גביה אבל אמר ולא אפריש אימא דיבור' לא כלום הוא צריכא ומי מצית אמרת דאמר ולא אפריש והא נדבה כחובה ותנן איזהו נדר האומר הרי עלי עולה ואי זו היא נדבה האומר הרי זו עולה ומה בין נדר לנדבה נדר מת או נגנב חייב באחריותו נדבה מתה או נגנבה אינו חייב באחריותה אמר רבא משכחת לה כגון דאחר הרי עלי עולה על מנת שאיני חייב באחריותה בפיך זו צדקה אמר רבא וצדקה מיחייב עליה לאלתר מאי טעמא דהא קיימי עניים פשיטא מהו דתימא כיון דבעניינא דקרבנות כתיבה עד דעבריה עליה שלשה רגלים כקרבנות קמשמע לן התם הוא דתלנהו רחמנא ברגלים אבל הכא לא דהא שכיחי עניים:
ופרש"י מוצא שפתיך זו מצות עשה. דמסתמא הכי אמר קרא מוצא שפתיך קיים: תשמור זו מצות לא תעשה. שלא תאמר כדר' אבין אר"א כל מקום שנאמר השמר פן ואל וכו': ועשית. על כרחך מכאן אזהרה לב"ד לכוף: לה' אלהיך. קרא יתירא הוא לדרשה לרבות דבר שבחובה: בפיך זו צדקה. קרא יתירא דריש: יקריב אותו. אל פתח אהל מועד יקריב אותו קרא יתירא הוא דהא כתוב ברישיה יקריבנו: חד דאמר. עלי ולא אפרשה: והא נדבה כתיבה. ובקרא דבל תאחר נמי רבינן ליה בגזרה שוה: מת או נגנב. אם הפרישן לאחר זמן: משכחת לה. דאמר ולא הפריש והויה נדבה: כגון דאמר הרי עלי עולה על מנת. שכשאפרישנה לא אתחייב באחריותה: כיון דבעניינא דקרבנות כתיבה. לבל תאחר:
האי סוגיא כיון דאתא לידן צריכין אנו לדקדק בביאורה שנראה דהא דאמר רבא וצדקה מיחייב עלה לאלתר הוא נגד הבריתא דלעיל דף ד' דתני צדקות בהדי דברים דלא עבר עלייהו אלא עד שיעברו שלשה רגלים וכבר עמדו על זה גאוני עולם והנה נעתיק דברי הר"ן ז"ל שמביא דעת התוספות והרשב"א ודעתו ואחר כך נחוה דעתינו לאיזה מאלו הדעות נוטה כפי קוצר שכלנו:
וז"ל וצדקה מיחייב עלה לאלתר מאי טעמא דהא קיימי עניים פירוש בבל תאחר והקשו התוספות דהא תניא בבריתא בגמרא חייבי חרמים וכו וצדקות ומעשרות כיון שעברו עליהם שלשה רגלים עובר בבל תאחר אלמא לבדקה נמי שלשה רגלים בעינן ותרצו דההיא בדליכא עניים ולא מיחייב לאהדורי בתרייהו עד שלשה רגלים והא דרבא כגון דקיימי עניים הכא ומדבריהם אתה למד דכל שעברו שלשה רגלים עליו אפי' לא קיימי עניים גביה מיחייב לאהדורי בתרייהו והרשב"א ז"ל הקשה דאם כן כי היכי דבצדקה מפליגים בין היכא דקיימי עניים ללא קיימי עניים לפלוג נמי בקרבנות ולימא דהיכא דקיימי גבי המקדש וכהנים שיעבור לאלתר בבל תאחר לכך פירש דכי אמרינן דצדקה ס מיחייב עליה לאלתר בעשה הוא דקא אמרינן אבל בבל תאחר בשלשה רגלים תליא מילתא אפילו היכא דקיימי עניים כדתניא בגמרא וכן פירש ה"ר ישעיה מטראני ואני אומר לא כדברי זה ולא כדברי זה שעברו עליהן שלשה רגלים עובר בבל תאחר ותרתי קא משמע לן חדא דבכל הני קאי עלייהו בבל תאחר וכדמוכיח בגמרא דאכולהו אזהר רחמנא ואשמעינן תו דליכא חד מינייהו שלא יעבור עליו בבל יאחר כיון שעברו עליו שלשה רגלים אבל איפכא לא קאמר שלא יעבור על שום אחד מהם בבל תאחר עד שלשה רגלים ומיהו איפשר למטעי בהכי ולפיכך בא רבא ופירש דצדקה מיחייב עליה לאלתר לומר דמאי דתניא צדקה בהדי הנך היינו לומר דבצדקה נמי קאי עלייהו בבל תאחר ומשום דרובייהו דמתנו בבריתא תלו במקדש ובעינן בבל תאחר דידהו שלשה רגלים קאמר בכולהו כיון שעברו שלשה רגלים דבצדקה נמי קושטא דמילתא היא דכיון שעברו עליה שלשה רגלים עובר בבל תאחר אבל אין הכי נמי דלאלתר נמי מיחייב עליו דהא קיימי עניים ולא תליא במקדש כלל כנ"ל עכ"ל הר"ן:
אלו הם הדעות שכתבו הני רבואתא לקיים דברי רבא כי היכי דלא תהוי בריתא קשיתיה ולפענ"ד דעת הר"ן היא המחוורת שאם לפירוש התוספות משום קושיא דהרשב"א ואם לפירוש הרשב"א דמיחייב ר"ל בעשה לשון מיחייב אינו סובל זה הפירוש דמיחייב חש זע משום לאו דבעשה שייך לומר עובר בעשה אבל דעת הר"ן היא סברא נכונה כפי לשון הגמרא ופירושו בבריתא כפתור ופרח ואתה הקורא אם תיטב בעיניך הרי טוב ואם לאו בחר לך אחת מהנה:
נחזור לענייננו ופסקו כל הפוסקים איש לא נעדר כרבא הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל במקומו שכתב דברי רבא כצורתם מלה במלה אות באות:
ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל (בהלכות מתנות עניים פרק שמיני בתחילתו וז"ל) הצדקה הרי היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי סלע לצדקה או הרי הסלע זו צדקה חייב ליתנה לעניים מיד ואם איחר עבר בבל תאחר שהרי בידו ליתן מיד ועניים מצויין הן אין שם עניים מפריש ומניח עד שימצא עניים עכ"ל לענייננו:
וגם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור י"ד סימן רנ"ז ז"ל הצדקה היא כמו נדר לעבור עליה משום בל תאחר לפיכך האומר הרי עלי סלע לצדקה או סלע זו לצדקה חיוב ליתנו מיד לעניים ועובר משום בל תאחר אם לא יתנו מיד שהרי עניים מצויין לו בכל שעה עכ"ל פסקו התוספות והרא"ש:
והרב ב"י ז"ל מאסף לכל המחנות גם הוא פסק כן בשלחנו הטהור בסימן הנזכר סעיף ג' ודבריו כדברי הרמב"ם ז"ל בלא תוספת ובלא מגרעת:
העולה לנו מהאי סוגיא ומהחכמים השלמים האלה שקדמנו זכרם שמי שנדר ליתן צדקה חייב ליתנה מיד ואם לא נתן מיד עובר בבל תאחר ואינו כשאר נדרים שאינו עובר עליהם עד שיעברו שלשה רגלים:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבא להגיד דעתנו במה שנסתפק החכם השואל נר"ו בראובן שנדר ליתן אלף פרחים לקנות בגדים ללבוש עשרים עניים וכשבא לקנות הבגדים מצא שנתיקרו באופן שאינו יכול ללבוש העניים כפי תאותו ואמרו לו שבמשך שנה יוזלו ואז יוכל למלאות תאותו וראובן הנ"ל איש ירא במצותיו חפץ מאד מסופק אם יכול לאחר נדרו כיון שהוא להנאת העניים נראה לנו דהדבר פשוט שאינו יכו לאחר נדרו וחייב לקיימו תכף ומיד ואם לא קיים מיד עובר בבל תאחר כמו שהוכחנו בבירור מהאי דרבא דצדקה יצא מגדר שאר נדרים מטעם דקיימי עניים וכפי מסקנת כל הפוסקים ואפילו לדעת הרשב"א עובר בעשה כמו שנ"ל אם כן צריך לקנות הבגדים מיד ללבוש העניים בסך אלף פרחים כמו מדר שנדר ויקנה הבגדים מאיזה מין גרוע באופן שיוכל ללבוש מניין העניים שהזכיר עד תשלום האלף פרחים ואז יצא ידי נדרו ואף שהיה בלבו לקנות מין ידוע וזה אינו יכול לקנות בסך הנזכר אינו כלום מן העיקרים שבידינו בשבועות ובנדרים שכל שלא הוציא מפיו אף שהיה בלבו אינה שבועה ולא נדר כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות שבועות פרק ב' ה' ב' ז"ל. מי שנתכוון לשבועה וגמר בלבו שלא יאכל ווה או שלא ישתה ושדבר זה אסור עליו בשבועה ולא הוציא בשפתיו הרי זה מותר שנאמר לבטא בשפתים אין הנשבע חייב עד שיוציא עניין שבועה בשפתיו ובהלכות נדרים פרק ב' ה' ב' כתב ז"ל ואין הנודר נאסר בדבר שאסר על עצמו עדר שיוציא בשפתיו ויהיה פיו ולבו שוין כמו שבארנו בשבועות ע"כ וכן פסק הרב ב"י בי"ד סי ר"י ורל"ט אם כן בנ"ד מה שהיה בלבו אינו נדר ואינו חייב מצד נדרו אלא בסך אלף פרחים ללבוש מניין העניים שהזכיר ובזה יבא ידי חובתו:
ודע דכל מאי דכתבינן הוא בנודר צדקה סתם וקיימי עניים וכן הוא בנ"ד דהא נדר סתם כמו שמפורש בדברי השאלה וגם כן איכא עניים דאי ליכא עניים מהו הספק אם יכול לאחר נדרו הנה על כל פנים צריך להמתין עד שיזדמנו לו עניים ואולי שלעת שיזדמנו יוזלו הבגדים ואז יכול למלאות תאותו ורצונו אבל כשאין עניים מצויין או שהתנה אי זה תנאי אז אינו עובר מיד בלאו ונראה מדברי בעל הטורים שיש חילוק בין הרמב"ם ובין הרא"ש באי זה עניין מועיל התנאי וז"ל בטור י"ד סי' רנ"ז וכתב א"א הרא"ש ז"ל דוקא דמפריש צדקה סתם אבל כל אדם יכול להפריש מעות לצדקה שיהו מונחים אצלו ליתנם מעט על יד על יד כמו שיראה לו ע"כ והרמב"ם כתב אם אין עניים יפריש עד שימצא עני ואם התנה שלא יתן עד שימצא עני אין צריך להפריש וכן אם התנה בשעת שנדר לצדקה שיהיו הגבאין רשאין לשנותה ולצרף אותה בזהב הרי אלו מותרין יראה מדבריו שאין תנאי מועיל אלא בשאין עניים ולא נהירא ועוד מה בריך תנאי כשאין שנים והלא אין עליו חיוב אלא משום שבכל שעה עניים מצויין ואם כן פשיטא שאינו חייב עד שיזמנו לו עניים עכ"ל:
הרי לך דכפי דברי רבינו יעקב בעל הטורים נראה בהדיא שיש חילוק בין אביו הרא"ש ז"ל להרמב"ם ז"ל באיזה עניין התנאי מועיל דלהרא"ש אפילו בדאיכא עניים ולהרמב"ם דוקא בדליכא עניים:
והרב ב"י ז"ל הליץ בעד הרמב"ם והצילו גם מהקושיא השניה וז"ל ומ"ש בשם הרא"ש דוקא במפריש צדקה סתם וכו' שם בפסקיו ומ"ש בשם הרמב"ם הוא בפ"ח מהמ"ע ומ"ש עליו יראה מדבריו שאין תנאי מועיל אלא בשאין עניים ולא נהירא אינו מוכרח דאפשר דאורחא דמלתא נקט שאין דרך להתנות שלא יתן אלא עד שימצא עני אבל אה"נ שאם התנה שאע"פ שימצא עניים לאיתן הכל ביחד אלא על יד על יד הכל לפי תנאו עכ"ל באופן שהרמב"ם והרא"ש יחדיו יהיו תמים ועל הקושיא השניה כתב ז"ל ומ"ש ועוד מה צריך תנאי כשאין עניים וכו' נראה מדבריו שהוא סובר שמ"ש הרמב"ם אם התנה שלא יתן וכו' שלא יתן לעניים קאמר ומפני כך הקשה לו דמה צריך תנאי כשאין עניים והלא אין עליו חיוב וכו' ואם כן דעדיפא מינה ה"ל לאקשויי דאם אין עניים מצויים לו היאך אפשר לו ליתן להם וא"ת דאפשר לו לחזור אחריהם א"כ גם הקושיא שהוקשה לו אינה כלום דאיכא למימר דהוצרך התנאי כדי שלא יתחייב לחזר אחר העניים אבל קושטא דמילתא דהאי שלא יתן דכתב הרמב"ם שלא יפריש הוא ואדסמיך ליה קאי שכתב אין שם עניים מפריש ומניח וקאמר שאם התנה שלא יפריש עד שימצא עניים אינו צריך להפריש וכתב עוד וטעמא דהרמב"ם שכתב שאם אין שם עניים צריך להפריש הוא מדאוקימנא בגמרא שכתבתי בסמוך תרי קראי חד לאמר ולא אפריש וחד לאפריש ולא אקריב וכן כתב הר"ן ז"ל עכ"ל:
והרב בעל פרישה ודרישה תמה על מרן ב"י ז"ל וז"ל ואני תמה על שני הפירושים שכתב בפי' הרמב"ם שהם קשים אל הלשון מלאומר הבנת הטור כמו שתמה הוא עליו וגם לפירושו קשה א"כ למה שינה הרמב"ם לשונו לכתוב מתחילה ליתן ואחר כך לשון הפרשה כיון שבשניהם ר"ל הפרשה לפי פירושו ועוד שאר דוחקים לשני הפירושים שכתב והיה נלע"ד דלא יתן ר"ל ליד הגבאי אם אין עניים דאם יש ענוים מדרכו לחלק בעצמו מה שנדבו לבו אבל כשאין עניים מדרך בני אדם ליתן מה שנדר ליד גבאי והוא התנה שלא יתן לגבאי אע"ג דלא התנה שלא יפריש קמ"ל דאפילו הכי אין צריך להפריש דכיון שהתנה שלא יתן ליד גבאי כיון שאין עניים ודאי כוונתו היה שלא יפרישהו להיות שם צדקה עליו עד שיבואו עניים ולכן אין צריך להפריש ויכול לעשות בהמעות מה שירצה וגם רבינו הבינו כן אלא שתמה למה הוצרך הרמב"ם לנקוט בלשונו עד שימצא עני דה"ל למנקט סתמא דאם התנה שלא יתן עד זמן מה דאין צריך להפריש בין עניים מצויים או לא וא"ל כשעניים מצוים צריך לכל הפחות להפריש אף שהתנה שלא יתן ליד גבאי דאין טעם לדבר ועוד כיון דאין עני מצוי פשיטא דאין צריך ליתן ליד גבאי אפילו לא התנה ודוחק לומר דעיקרו בא לאשמעינן דאין צריך אפי' להפרישו דודאי לגופו ג"כ איצטריך עכ"ל נמצא לפי דברי הרב ז"ל תמיהת הטור במקומה עומדת:
ומוהרדב"ז ז"ל כתב בהלכות מ"ט פרק ח' ז"ל ואם התנה שלא יתן עד שימצא עני וכו' הדבר ברור שהכל לפי תנאו וכתב הטור יראה מדבריו וכו' ואין בדברי רבינו קושיא דכתב ואם אין שם עניים מפריש כדי שיהא נוח לו כשיבואו עניים לתת להם מיד דהא אוקימנא תרי קראי חד דאמר ולא הפריש וחד להפריש ולא הקריב והאי הפרשה אפשר בתרי גווני או שיפרוש ויניח ברשותו או שיתן ביד אחרים שיהיה מוכן כשיבואו עניים ואם התנה שלא יתן או לא יפריש הכל לפי תנאו והשתא ניחא דפתח בהפרשה וסיים בנתינה והיינו דמסיים אינו צריך להפריש ואין צריך לדחוק דלא יתן לא יפריש הוא ולאו למימרא שלא יועיל תנאי אפילו דאיכא עניים שאם התנה שאחלק לעניים מעט מעט בכל שבוע הכל לפי תנאו אלא אורחא דמילתא נקט שאין אדם מתנה אלא היכא דליכא עניים ותמהני על הטור היכי תלי בוקי סריקי ברבינו:
נמצא לפי דברי מרן ב"י ז"ל ומוהרדב"ז ז"ל בדברי הרמב"ם ז"ל עולים בסיגנון אחד אלא שיש הפרש מה ביניהם על לשון שלא יתן ולדברי שניהם עולים דברי הרמב"ם כהוגן וניצול מתמיהת הרב בשם הטורים ואין מחלוקת בין הרמב"ם והרא"ש לעניין דינא:
אכתי פש גבן להשיב למה ששאל עוד ה"ה דאם נגזר אומר בנ"ד דאינו יכול לאחר מה בין זה למה שפסק הרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור א"ח סימן תקס"ח שהנודר להתענות כך תעניות יכול לדחותם עד ימות החורף לזה נאמר שקודם כל דבר נתנו אל לבנו לדרוש ולחקור מי הוליד סברא זו ומבטן מי יצאו הדברים ואחר כך נגיד דעתנו ומה שנראה לנו עליה כתוב בהגהות מרדכי השניות דב"מ פרק חמישי אמרי סוף פרק הרבית כל ימי גריד אחד הוא מכאן ראיה דמי שנדר להתענות ונאנס יוכל לפרוט ביום קצר אף על פי שהיה הנדר בימים ארוכים ע"כ א"כ נראה כפי דברי הרב הנ"ל ז"ל דבלא אונס אינו יכול לדחות התעניות שנדר שהרי כתב בפירוש ונאנס ואיך הרב ב"י ז"ל כתב סתם דיכול לדחותם עד ימות התורף שנראה מדבריו דבלי שום אונס יכול לדחותם והרב בעל מגן אברהם הניח הדבר בצ"ע בסימן הנזכר ז"ל יכול לדחותם וכתב בפסקי מהרא"י דה"ה מי שחיוב תענית מכח חשובה יכול לדחות' עכ"ל וצ"ע דיתחייב להתענות מיד דשמא ימות קודם לכן וכן משמע בי"ד סימן רי"ט שכתב מי שנדר לקנות בית חייב לקנות בית ראשון ההגון לו וכן כתב ב"י בחושן משפט ססי' נ"ז בשם הריב"ש סי של"ה ושד"מ דצריך לפרוע הנדר מיד שמא ימות והא דאמרינן בריש נדרים דוקא כשאמר לא אפטר מן העולם עד שאהא נזיר (או צריך להיות נזיר) ע"ש דף ג' היינו משום דלא משכח' בע"א דאם אמר סתם הרי עלי להיות נזיר הרי הוא נזיר מיד ואם אמ' הריני נזיר לכשארצה הא קאמר לכשארצה  ע"ש בר"ן אבל כשאמר הריני נודר להתענות יום א' צריך להתענות יום הראשון שיכול להתענות וכ"ש כשחייב תענית מכח תשובה דשמא ימות בלא תשובה וז"ל הג"המ השניות דב"מ מי שנדר להתענות ונאנס יוכל לפרוע ביום קצר אע"פ שהיה הנדר בימים ארוכים עכ"ל משמע דלכתחילה אסור ללות ומיהו לזמן מועט לא חיישונן שמא ימות כמ"ש הרא"ש בנדרים עכ"ל במ"א:
הנראה לנו בזה שאין על הרב ב"י ז"ל שום תלונה ואע"פ שכתב סתם ולא הזכיר אונס הוא בכלל דבריו והוא אם נשאל לנודר הזה למה רוצה לדחות התעניות עד ימות החורף הדבר ברור שיאמר לנו שהוא מפני האונס שאינו יכול לסבול התעניות בימות החמה שהימים ארוכים ועוד מפני החום ואין לך אונס גדול מזה וזהו דבר שאין בו ספק וכל אחד יכול לדון זה על עצמו ההפרש שיש בין שבעה עשר בתמוז לעשרה בטבת ועל פי הדברים האלה דברי הרב ב"י ז"ל נכוחים וישרים למבין:
ועדיין חל עלינו חובת ביאור ההפרש שיש בין נ"ד שהוכחנו בבירור שחייב לקיים נדרו מיד ואם לאו עובר בבל תאחר ובין מי שנדר להתענות שיכול לדחותם עד ימות החורף מפני האונס לזה נאמר שבנדרי תעניות כשנדר סתם אינו עובר בבל תאחר מיד ומה שאינו יכול לדחותם בלא אונס כמו שפירשנו לאו משום בל תאחר נגעו בה אלא משום שמא ימות קודם שיקיים נדרו כמו שכתב בעל מגן אברהם וראיה לדברינו שנדרי תענית אינם בבל תאחר מיד הוא מה שכתב הרמב"ם ז"ל בסוף פרק רביעי מהלכות נדרים ז"ל הנודר לצום עשרה ימים באי זה יום שירבה והיה מתענה ביום אחד מהם והוצרך לדבר מצוה או מפני כבוד אדם גדול הרי זה לוה ופורע יום אחר שהרי לא קבע הימים בתחילת הנדר ע"כ וכן פסק הרא"ש ואע"פ שמדברי הרי"ף נראה דאפילו בלי שום טענה אם רוצה ללוות תעניתו הרשות בידו דהרי בגמרא איכא תרי לישניה ולא כתב אלא לישנא בתרא הרב ב"י פסק כהרמב"ם והרא"ש דפסקו כלישנא קמא דבלא טענה אינו יכול ללוות והרוצה לעמוד על עיקרן של דברים יעיין בב"י א"ח סי' תקס"ח ודי לנו במה שכתבנו לעניין שאנו בו שמעינן מהכא שבנדרי תענית סתם אינו עובר בבל תאחר מיד שאם היה עובר איך היתירו לו ללוות ולפרוט בשביל כבוד אדם גדול וכי משום כבוד אדם גדול מותר לעבור על לאו מפורש בתורה ואם כן הדברים קל וחומר ומה התם שכבר התחיל להתענות ואפי' הכי יכול ללוות ולפרוע יום אחר הכא שעדיין לא התחיל התענית לא כ"ש א"כ הדבר פשוט שבנדרי תענית סתם אינו עובר בבל תאחר מיד וגדולה מזו כתב מוהר"ר דוד בן זמרא בסוף סימן רפ"ד ז"ל אבל לעניין תעניות לא ראינו שהוקשו לקרבנות הילכך אינו עובר בבל תאחר ועוד שאני מסופק אי שייך בתעניות בל תאחר אפילו היכא דקבע לו זמן ומכל מקום פשיטא לי דמיחייב עלייהו לאלתר אם לא קבע להם זמן והנלע"ד כתבתי עכ"ל הרי דלדברי הרב הנ"ל ז"ל שלענין תעניות כשנדר סתם ליכא בל תאחר כלל ואפילו קבע זמן יש לו ספק אי שייך בל תאחר ומאי דפשיטא ליה דאם לא קבע זמן דמיחייב עלייהו לאלתר נ"ל שר"ל שחייב לקיים נדרו מיד וטעמו משום שמא ימות קודם ש שיקיים נדרו כחו שפירשנו למעלה הרי הדבר ברור כשמש שהפרש והבדל גדול יש בין נ"ד דצדקה למה שפסק הרב ב"י לעניין תענית כרחוק מזרח ממערב והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שראובן חייב לקיים נדרו מיד ואם לא קיים עבר בבל תאחר כמו שהוכחנו מהא דרבא דצדקה מיחייב עליה לאלתר מטעם דקיימי עניים ואינו דומה למה שפסק הרב ב"י בסי' הנזכר דהתם ליכא בל תאחר כמו שפירשנו: זהו מה שנראה לענ"ד להלכה אבל לא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא ההוראה ואם יסכים על ידינו הנה מה טוב ומה נעים ואם לאו נבטל דעתנו מפני דעתו הרחבה:
נשלם ונגמר בשנת ובסדר
ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם ליצירה
אני הצער אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פיראנקי מ"כ **(זה הלשון מגומגם ואין לו הבנה כלל ונ"ל שכך ראוי להגיה אז צריך להיות נזיר מיד ועיין בהר"ן כמו שציין הרב דוק ותשכח)**