שאלה מי שהניח תפילין של יד וכשבא להניח תפלה של ראש על סמך הברכה שברך כבר אירע שבעוד שהגיע התפלה לאויר הראש אבל הקציצה לא נגעה בבשר הראש בא אדם אחד וקרא לו שיצא לחוץ ידבר והוא הפסיק בדיבור וא"ל שאינו רוצה לילך והשתא מבעיא לי אם מן הדין צריך לחזור ולברך על מצות תפילין כיון שהפסיק בדיבור או דילמא כיון שכבר היה התפלה באויר הראש לא בעי ברכה דכמו שהונחה דמי לפי שראיתי שנשאל על זה הר"ב הלכות קטנות וצדד צדדין ולא נתברר בדבריו הלכה למעשה ואתה אחי המעיין תן דעתך לאסוקי שמעתתא לדעת מה יעשה ישראל ואת"ל דבנדון זה לא הוי הפסק דכמונח דמי אכתי מספקא לי אם כשקרא אותו בעוד התפילין באויר הראש חשב בדעתו לילך והיה רוצה להסירה מעל ראשו ותכף נמלך שלא לצאת מי מא דכיון שהיה בדעתו להסירה לאו כמו שהונחה דמיא וצריך לברך או דילמא לא שנא ועל הכל יבא דברך הטוב ושכרך כפול מן השמים:
תשובה בהיות שהחלק הראשון ששאל ה"ה הוא מה שנשאל הרב בעל הלכות קטנות ולא נתברר בדבריו להיכן הדין נוטה אלא אין איזה סוגיות שקצתן נוטין לצד זה וקצתן לצד ואינו להעלותן על ספר ולבאר בכל אחת מהן לאיזה צד נוטה לפי שדברי הרב הנ"ל סתומים וחתומים ואחר כך נחוה דעתנו טל מה שנשאלנו כפי מה שיורונו מן השמים:
הסוגיא הראשונה שציין הרב הנ"ל היא בשבת פרק הזורק דף צ"ו ופ"ק דף ד' והנני כותב ההיא דפרק הזורק ששם מקומה והיא משנה ז"ל הזורק מר"הי לר"ה מר"ה לר"הי חייב מר"הי לר"הי ור"ה באמצע ר"ע מחייב וחכמים פוטרין כיצד שתי גזוזטראות זו כנגד זו בר"ה המושיט והזורק מזו לזו פטור היו שתיהן בדיוטא אחת המושיט חייב והזורק פטור שכך היתה עבודת הלוים שתי עגלות זו אחר זו בר"ה מושיטין הקרשים מזו לזו אבל לא זורקין:
ובגמרא פיסקא מר"הי לר"הי וכו': בעי רבה למטה מעשרה פליגי ובהא פליגי דמר סבר אמרינן קלוטה כמה שהונחה ומר סבר לא אמרינן קלוטה כמה שהונחה אבל למעלה מעשרה ד"ה פטור ולא ילפינן זורק ממושיט או דילמא למעלה מעשרה פליגי ובהא פליגי דמר סבר ילפינן זורק ממושיט ומר סבר לא ילפינן זורק ממושיט אבל למטה מעשרה ד"ה חייב מ"ט קלוטה כמה שהונחה דמיא אמר רב יוסף הא מילתא איבעי' ליה לרב חסדא ופשטה ניהליה רב המנונא מהא מרה"י לר"הי ועובר בר"ה עצמה ר"ע מחיוב וחכמים פוטרים מדקאמר בר"ה עצמה פשיטא למטה מעשרה פליגי ובמאי אילימא במעביר למטה מעשרה הוא דמחייב למעלה מעשרה לא מחייב והאמר ר"א המוציא משאוי למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת אלא לאו בזורק ולמטה מעשרה הוא דמחייב למעלה מעשרה לא מחייב ש"מ בקלוטה כמה שהונחה פליגי ש"מ:
ופר"שי במשנה. ר"ע מחייב. טעמא מפרש בגמ': כיצד שתי גזוזטראות וכו'. רבנן קאמרי להו: גזוזטראות. זיזין היוצאי' מן הכותל ומניחין עליהם נסרי' להלך: זו כנגד זו. בשני צידי והן רה"י שגבוהות י' ורחבות ד': פטור שלא מצינו זריקה והושטה במלאכת המשכ' מר"הי לר"הי ורחב ר"ה מפסיק ביניהם שלא היתה עבוד' הלוים כך להושיט קרשים מעגלה לעגלה שבצדה אלא לעגלה שלפניה ושלאחריה שארבע עגלות היו לבני מררי שהיו נושאי קרשי המשכן והן הולכין שתי' כאחד זו בצד זו כדאמרינן בגמ' וכשהיו פורקי' את המשכן לטעון על העגלות היו מעמידין העגלות כדרך הליכתן שתי' זו אצל זו סמוך למשכן ושתי' זו אצל זו לפניהם דרך הליכתן לאור' ר"ה שהיו רוצים להלך אחר עמו' הענן ההול' לפניהם ופורקי המשכן היו מושיטין הקרשי' לאותן שעל שתי העגלו' הסמוכו' למשכן והן מושיטין לאותן שלפניה' אבל לעגלה שבצדה לא היו צריכין להושיט שהרי שתיהן סמוכות לפורקי המשכן: היו שתיהן בדיוט' אחת כלומר בעלייה אחד באורח ר"ה על פני הבית ויש הפסק ר"ה ביניהם הזורק פטור הואיל ולמעלה מעשרה ולא מצינו זריק' מר"הי לר"הי דרך ר"ה במשכן לא באורך ולא ברוח': והמושיט חייב: שמצינו הושטה כיוצא בה למעלה מעשרה במשכן מר"הי לר"הי וקצת וקצת אור' ר"ה מפסיק ביניהן: שכך היתה עבודת הלוים ומפר' ואזיל כיצד מצינן כזו בעבודתן שבשתי עגלות זו אחד זו בר"ה פורקי משכן מושיטין לאותן שעל העגלות שאצלן והן מושיטין לאלו שלפניה' אבל לא זורקין שאין אותם קרשי' נזרקות מפני כובדן: ובגמ': ולא ילפינן זורק ממושיט שהיה בעבודת הלוים למעלה מעשרה מר"הי לר"הי ור"ה באמצע וסיפא דקתני הזורק פטור והמושיט חייב ד"ה היא: או דילמא למעלה מעשרה פליגי ומשום הכי פליגי ופוטרי' רבנן דאין כאן אויר ר"ה וזורק ממושי' לא ילפינן ור"ע יליף וסיפא רבנן קאמר לה ועובר גרסינן מר"הי לר"הי ועובר בר"ה עצמה ולא גרסינן ברישא הזורק: והא אמר ר"א בהמצניע ויליף ממשא בני קהת דארון: אלא לאו בזורק מיירי מתניתא וקתני בברייתא עצמה ובה הוא דמחייב ר"ע משום דנקלט' באוירו של ר"ה:
למדנו מהאי סוגיא דמחלוקת ר"ע וחכמים הוא למטה מעשרה ובהא פליגי דמר סבר אמרינן קלוטה כמה שהונחה דמיא ומר סבר לא אמרינן וידוע דהלכה כחכמים וכן פסקו הפוסקים א"כ בנ"ד שהתפילין עדיין באויר הראש צריך לחזור ולברך על מצות תפילין כיון שהפסיק בדיבור דקלוטה לאו כהונחה דמיא:
אחר הסוגיא הנ"ל ציין הרב הנ"ל ז"ל סוגית פרק הזורק בגיטין דף ע"ט והיא משנה ז"ל היתה עומדת על ראש הגג וזרקו לה כיון שהגיע לאויר הגג הרי זו מגורשת הוא מלמעלה והיא מלמטה וזרקו לה כיון שיצא מרשות הגג נמחק או נשרף הרי זו מגורשת:
ובגמרא פיסקא הוא מלמעלה: והא לא מינטר אמר רב יהודה אמר שמואל כגון שהיו מחיצות התחתונות עודפות על העליונו' וכן אמר ר"א א"ר אושעיא כגון שהיו מחיצות התחתונות עודפות על העליונות וכן אמר עולא זכו א"ל ר' אבא לעולא כמאן כר' דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא א"ל אפילו תימא רבנן עד כאן לא פליגי רבנן עליה דר' אלא לענין שבת אבל הכא משום אינטורי הוא והא קא מינטר ע"כ לעניננו:
ופר"שי והא לא מינטר. דקא סלקא דעתין שהגג גבוה מחומת החצר והיכי קתני כיון שיצא מרשות הגג מגורשת הא א סופו לנוח אפילו לא באת דליקה דאתי זיק' ודחי ליה חוץ למחיצות: שהיו מחיצות התחתונות. של חצר: עודפות. על מעקה של גג דכי נפיק מגג מטא לאויר מחיצות חצר ומשום הכי בעינן עודפות דהאי דקאי בתוך מחיצות מעקה הגג וזרקו כלפי מעלה כדי שיעבור את המעקה יפול למצר: קלוטה. בתוך האויר: כמי שהונחה. לארץ דתני' הזורק בשבת מר"ה לר"ה ור"הי באמצע ר' מחיי' וחכמים פוטרי':
העולה לנו מן הסוגיא הזאת בהיא מלמעלה והיא מלמטה וזרקו לה כיון שיצא מרשות הגג מגורשת לח מטעם קלוטה נגעו בה אלא משום דמינטר וכבוד הרב הנ"ל במקומו מונח לא ירדתי לסוף דעתו מה שייך זאת הסוגיא לנ"ד לשום צד אלא שאפשר לומר שהביאה הרב ז"ל למאי דסלקא דעתין מעיקרא ד תיא כר' וכפי זה בנ"ד אינו צריך לחזור ולברך והוא דוחק דאתיא דלא כהלכתא:
עוד ציין הרב הנ"ל ז"ל סוגית פרק ב' דזבחים דף כ"ה ז"ל אמר רב חסדא א"ר ירמיה בר אבא השוחט צריך שיתן וורידין לחוך הכלי איתמר נמי אחר רב אסי א"ר יוחנן וורידין צריך שיראו אויר כלי בעא מיניה ר' אסי מרבי יוחנן היה מקבל ונפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מהו אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא כמונח דמי א"ל תניתוה חבית שמונחת תחת הזינוק מים שבתוכה ושבחוצה לה פסולין צירף פיה לזינוק מים שבתוכה פסולין ושבחוצה לה כשירין האי מאי בעי מיניה אויר שאין סופו לנוח וקא פשט ליה אויר שסופו לנוח תרתי קא בעי מיניה את"ל אויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי אויר שסופו לנוח מאי רב יוסף מתני הכי רב כהנא מתני חבית בעא מיניה ופשט ליה חבית רבה מתני חבית בעא מיניה ופשט ליה מזרק אי אתה מודה במזרק שאי אפשר לו בלא זינוק תנן התם נתן ידו או רגלו או עלי ירקות כדי שיעברו מים לחבית פסולין עלי קנים ועלי אגוזים כשירה זה הכלל דבר המקבל טומאה פסולין דבר שאינו מקבל טומאה כשירין מנא ה"מ דאמר ר יוחנן משום ר' יוסי בר אבא אמר קרא אך מעיין ובור מקוה מים יהיה טהור הוייתן על ידי טהרה תהא א"ר חייא א"ר יוחנן זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי א"ל ר' זירא לר' חייא בר אבא ודילמא בשותת א"ל תרדא כדי שיעברו מים לחבית תנן:
ורש"י האריך בפירושא דהאי שמעתתא ולכן לא נעתיק אלא היותר הכרחי לעניננו: על ההיא דחבית שמונחת תחת הזינוק מים שבתוכה ושחוצה לה פירש ז"ל כלומר שלא יתן כלי לתוך אוירה ויאחזנו בידו לקבל בו הקילוח לקידוש ואף לא חוצה לה למעלה מאוגניה כנגד אוירה דכיון שהגיעו מים כנגד אוירה הרי הן כמונחים בתוכה ופסק לה חיותייהו ואנן מים חיים אל כלי בעינן לקידוש אלמא אויר כמונח דמי ולקמיה פריך האי אויר שסופו לנוח הוא: ולמטה גבי זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי פירש מדקתני נתן ידו וכו' פסל דהא אין המים שותתין מידו לכלי בשתית' אלא בהעברה כשיוצאין מידו מקלחין להם על פני רחב פי החבית ואפילו הכי פסול אלמא משיצאו מידו לקלח על פני אויר הוה ליה כאילו שתתו מידו לכלי שהרי ידו על כנגד שפת הכלי מונחת ומשיצאו מידו מקלחים באו כנגד אוירו דאי לאו ככלי דמי אמאי פסל הלא מן האויר באין לו והוה ליה כנותן ידו בצינור משוך מן הקילוח עשר אמות:
נמצינו למדים מהאי סוגיא דאויר כלי ככלי דמי ואויר שאין סופו לנוח לאו כמונח די דמי וכן פסק הרמב"ם ז"ל בהלכות מעשה הקרבנות פרק ד' הלכה ח' וט' א"כ בנ"ד שהתפילין הם כבר כנגד אויר הראש וסופן לנוח אין צריך לחזור ולברך כשהפסיק בדיבור דכמונחים דמו:
עוד צין הרב הנ"ל ז"ל סוגיא אחרת דזבחים דף כ"ו ז"ל בעא מיניה אבוה דשמואל משמואל היא בפנים ורגליה בחוץ מהו אמר ליה כתיב והביאום לה' עד שתהא כולה לפנים תלה ושחט מהו אמר ליה כשירה א"ל אישתבשת בעינן שחיטה על ירך וליכא נתלה ושחט מהו אמר ליה פסולה אמר ליה אישתבשת שחיטה על ירך ולא שוחט על ירך נתלה וקבל מהו א"ל כשירה אמר ליה אישתבשת אין דרך שירות בכך תלה וקבל מהו אמר ליה פסולה א"ל אישתבשת שחיטה על ירך ולא קבלה על ירך אמר אביי בקדשי קדשים כולן פסולות בר מנחלה ושחט בקדשים קלים כולן כשרות בר מן נתלה וקבל אמר רבא מאי שנא תלה וקבל בקדשים קלים דכשירה דאויר פנים כפנים דמי בקדש קדשי' נמי אויר צפון כצפון דמי אלא אמר רבא בין בקדשי קדשים בין בקדשים קלים כשירות בר מן תלה ושחט בקדשי קדשים נתלה וקבל בין בקדשי קדשים בין בקדשים קלים:
ופרש"י היא בפנים מהו. לשוחטה לכתחילה: תלה. הבהמה באויר העזרה: על ירך. משמע אבלה: נתלה. השוחט באויר העזרה מהו: אמר ליה פסול'. מיני' קא גמר לה דשמע דקאמ' ליה תלה ושחט פסול וסבר ה"ה לנתלה: אמר ליה כשירה. כדאמר ליה בנתלה ושחט: אמר ליה פסולה. כדאמר ליה בתלה ושחט ובנתלה וקיבל: בקדשי קדשים. דכתיב בהו על ירך: כולן פסולין בר מן נתלה ושחט. דבשוחט לא כתב ירך אלא בנשחט כדכתיב אותו על ירך אבל תלה וקיבל פסולה דאויר צפון לאו כצפון דמי ובעינן קבלה בצפון כדגמרינן באיזהו מקומן (דף מ"ט) ואף על גב דלא כתב ירך בקבלה צפון מיהא כתב ביה. בקדשים קלים. לא כתב בהו על ירך ולא כתב בהו צפון: כולן כשירים בר מנתלה וקיבל. דאין דרך שירות בכך: דאויר פנים כפנים דמי. דהא על כרחך פנים מיהו כתב בהו ומודית דאויר פנים כפנים: אם כן בקדשי קדשים. אמאי פלגת אדאבוה דשמואל בתלה וקיבל לימא נמי אויר צפון כצפון דמי: אלא אמר רבא. כולה כאבוה דשמואל קאמר לה אלא דאבוה דשמואל לא איירי בקדשים קלים: בר מן תלה ושחט בקדשי קדשים. דבעינן על ירך אבל בקדשים קלים דלא כתב על ירך כשירה: תלה וקיבל כשר. בכולן דדרך שירות בכך ואויר צפון כצפון דמי ובקבלה לא כתב על ירך: ונתלה וקיבל בין בקדשים וכו'. נמי פסול דקבלה שירות היא ואין דרך שירות בכך אבל נתלה ושחט כשירה דשחיטה לאו שירות היא ועל ירך נמי לאו בשוחט כתב אלא בבהמה עכ"ל רש"י ז"ל:
שמעינן מהאי סוגיא דאויר פנים כפנים דמי ואויר צפון כצפון דמי דכלל גדול הוא בידינו אביי ורבא הלכתא כרבא בר מיע"ל קג"ם וכן פסק הרמב"ם ז"ל בהלכות פסולי המוקדשים פרק א' הלכה י"ז וז"ל היתה הבהמה בארץ ונתלה ושחט והוא תלוי באויר [כשירה תלה את הבהמה ושחטה באויר העזרה] בקדש קדשים פסול בקדשים קלים כשר ע"כ ודע דאלו ביני שיטי אינם בספרי הרמב"ם שלפנינו אבל הם על פי הגהת מרן הרב כסף משנ' שם והו' מוכרח עיין עליו ובהלכה כ' כתב הרמב"ם ז"ל ז"ל היה עומד בעזרה ותלה המזרק בידו וקיבל הדם באויר או שהגביה הבהמה וקיבל הדם באויר כשר שאויר המקום כמקום ע"כ אם כן בנ"ד אף שהפסיק בדיבור אין צריך לחזור ולברך כיון שהתפילין הם כבר כנגד אויר הראש כמונחים דמו:
ויוסף עוד הרב הנ"ל ז"ל לציין האי בעיא דאיתא בזבחים דף ט"ו וז"ל בעא מיניה רבי ירמיה מר' זירא היה מזה ונקטעה ידו של מזה עד שלא הגיע דם לאויר המזבח מהו אמר ליה פסולה מאי טעמא והזה ונתן בעינן:
נראה שכוונת הרב ז"ל ללמוד מהאי בעיא דאויר מזבח כמזבח דמי דכיון שהבעיא היא קודם שהגיע דם לאויר המזבח הא אם הגיע דם לאויר המזבח כבר נגמרה ההזאה דכמונח דמי ואם כן בנ"ד נמי מאחר שהתפילין כנגד אויר הראש כמונחים דמו ואין צריך לחזור ולברך אף כשהפסיק בדיבור:
ובאחרונה ציין הרב ז"ל האי בעיא דאיתא גם כן בזבחים דף י"ט וז"ל בעי רבא נכנסה לו רוח בבגדו מהו על בשרו בעינן והא ליכא או דילמא דרך לבישה בכך ועוד יש שם בעיות אחרות שאינן לעניננו אשר על כן לא נעלם על ספר וכל אלו הבעיות לא איפשיטו ומשום הכי פסק הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות כלי המקדש הלכה ז' שצריך ליזהר בכל אלו ואם היה שם אחד מכל אלו עבודתו כשירה:
וכפי הנראה דעת קרב ז"ל דהאי בעיא דנכנסה לו רוח בבגדו היינו אם נאמר דוקא על בשרו בעינן ואויר גופו לאו כגופו דמי או דילמא דרך לבישה בכך ואויר גופו כגופו דמי וכיון דהאי בעיא לא איפשיטא ה"ה בנ"ד נמי יש צדדים אם נאמר אויר ראשו כראשו דמי או דילמא לאו כראשו דמי ואם כן מספקא אין צריך לחזור ולברך דספק ברכות להקל דאם לא כן לא ידעתי למה הביא הרב ז"ל האי בעיא כיון דלא איפשיטא ליכא למשמע מינה לשום צד:
ובסוף דבריו כתב הרב הנ"ל ז"ל ז"ל ועין חילוק דבר שנעתק והוא באויר דבהא איכא למימר שסופו לנוח אבל כשהוא בידו כגון בנ"ד יש לומר דלא אמרינן בכה"ג שסופו לנוח עכ"ל ובודאי שכפי דרך הרב ז"ל יש להסתפק הרבה בדבר כמו שראינו שלא נתברר בדבריו כדת מה לעשות אבל אנו בחרנו דרך אחרת כפענ"ד אשר ממנו יבא לאור משפט והעוזר האמיתי יהיה בעזרנו:
גרסינן במנחות פרק הקומץ דף ל"ז תנא דבי מנשה על ידך זו קיבורת בין עיניך זו קדקד היכא אחרי דבי ר' ינאי מקום שמוחו של תינוק רופס:
ועוד תנן בערובין דף צ"ה המוצא תפילין מכניסן זוג זוב רבן גמליאל אומר שנים שנים:
ובגמרא זוג אחד אין טפי לא לימא תנן סתמא דלא כרבי מאיר דאי כר' מאיר האמר לובש כל מה שיכול ללבוש ועוטף כל מה שיכול לעטוף דתנן ולשם מוציא כל כלי תשמישו לובש כל מה שיכול ללבוש ועוטף כל מה שיכול לעטוף וההיא סתמא ממאי דרבי מאיר היא דקתני עלה לובש ומוציא ופושט ולובש ומוציא ופושט אפילו כל היום כולו דברי ר' מאיר אמר רבא אפילו תימא רבי מאיר התם דרך מלבושו כחול שויוה רבנן והכא דרך מלבושו כחול שויוה רבנן התם דבחול כמה דבעי לבוש לענין הצלה נמי שרו ליה רבנן הכא דבחול נמי זוג אחד אין טפי לא לענין הצלה נמי זוג אחד אין טפי לא: רבן גמליאל אומר שנים שנים: מאי קסבר אי קסבר שבת זמן תפילין הוא זוג אחד אין טפי לא ואי קסבר שבת לאו זמן תפילין הוא ומשום הצלה דרך מלבוש שרו ליה רבנן אפילו טפי נמי לעולם קסבר שבת לאו זמן תפילין הוא וכי שרו רבנן לענין הצלה דרך מלבוש במקום תפילין אי הכי זוג אחד נמי אין טפי לא אמר רב שמואל בר רב יצחק מקום יש בראש להניח בו שתי תפילין ע"כ לעניננו:
ופרש"י המוצא תפילין בשדה מקום שנאבדין: זוג זוג. אחד בראש ואחד בזרוע והיינו זג נדרך שלובשן בחול וחוזר תמיד מכניסן זוג אחר זוג עד שיכלו: שנים שנים. זוג בראש וזוג בזרוע ובגמרא בעי טעמא מאי נינהו: לובש כל מה שיכול ללבוש. לענין הצלת דליקה תנן בכל כתבי הקודש ולשם הוא מוציא לחצר שסמוכה לדליקה: התם. דקאי בשאר מלבושין דכמה דבעי לבוש בחול: זוג אחד אין. דקסבר שבת זמן תפילין הוא ומשום הכי שרי ובלאו הצלה נמי אם בא להניח תפילין מניח ומשום הצלה לא שרינן ליה טפי: מאי קסבר. דקא שרי שנים שנים אבל טפי לא: אי קסבר שבת זמן תפילין הוא. משום הכי שרי אבל לאצולי טפי מן המצוה לא: לאו זמן הוא. ושרי ליה רבנן: דרך מלבוש. משום דתכשיט הוא לגביה ולא משאוי ואע"ג דלאו אורחיה משום הצלה שרי במקו' תפילין. להניח בו תפילין שאין כל הראש כשר להניח תפילין אלא קדקד לבד וחריץ יש שם שהתפילין יושבים בו ואינן בולטין כל כך כדלקמן ובשבת נמי באתרא דלא חזו ליה לאו תכשיט הוא שבולטין יותר מדאי והוי כמשאוי:
ופסקו כל הפוסקים כהני שמעתתא דמקום הנחת תפילין של ראש על הקדקד מקום שמוחו של תינוק רופס הרי"ף והרא"ש בהלכו' תפילין והרמב"ם בהלכות תפילין פרק רביעי הלכה א' ז"ל היכן מניחין תפילין של ראש מניחין אותן על הקדקד שהוא סוף השער שכנגד הפנים והוא המקו' שמוחו של תינוק רופס בו וצריך לכוין אותם באמצע כדי שיהיו בין העינים ויהיה הקשר בגובה העורף שהוא סוף הגולגולת עכ"ל:
והרב ב"י מאסף לכל המחנות בשולחנו הטהור סי' כ"ז סעיף ט' וי' ז"ל מקום הנחת תפלה של ראש מהתחלת עיקרי השער ממצחו עד סוף המקום שמוחו של תינוק רופס: צריך שיהיה הקשר מאחורי הראש למעלה בעורף צריך לכוין הקציצה שתהא באמצע כדי שתהא כנגד בין העינים וגם הקשר יהיה באמצע העורף ולא יטה לכאן או לכאן עכ"ל לעניננו:
אבל יש לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל שכתב מניחין אותן על וכו' והוא המקום שמוחו של תינוק רופס בו שנראה שסובר דבמקום עיקרי השער בלבד רופס מוחו של תינוק ובגמרא אמרינן מקום יש בראש להניח שתי תפילין והוא שיעור גדול יותר מעיקרי השער וכבר הרגיש בזה הרב ב"י בסי' הנ"ל וכתב דאפשר דלא זה טל זה קאמר אלא סמוכים זה אצל זה ברוחב הראש שכנגד בין העינים אי נמי זה על זה ומקום הנחת שתי תפילין מוח התינוק רופס וזה נראה יותר כי התירוץ הראשון של מרן הוא דחוק מאוד דהא בין עיניך כתיב ובעינן שיהיו התפילין במקום המכוון כנגד בין העינים באמצע הפנים וגם הרמב"ם כתב כן בהדיא וצריך לכוין אותם באמצע כדי שיהיו בין העינים אבל התירוץ השני נראה שהוא אמת ומוכרח מצד עצמו שהרי ידוע שהקדקד הוא בגובה שבראש כדכתיב מכף רגלו ועד קדקדו וכו' אלא שהוא נמשך עד למטה בראש והוא מקום המוח ואם כן כשכתב הרמב"ם ז"ל והוא המקום שמוחו של תינוק רופס בו קאי לטל הקדקד שהזכיר תחילה דהתחלתו מגובה הראש כל זה הוצאתי מבעל מעש' רקח ועוד האריך הרב ז"ל בענין זה הרוצה לעמוד עליו יעיין במקומו והוא בהלכו' תפילין פ"ד: כי היכי דלא נשווייה חולק בהדי הרא"ש וספר התרומה בענין דינא ע"כ:
העולה לנו מהני סוגיי ומהחכמים השלמים שקדמנו זכרם שמקום הנחת תפילין של ראש הוא מהתחלת עיקרי השער עד סוף המקום שמוחו של תינוק רופס בו והקשר בגובה העורף שהוא סוף הגולגולת ואם הניחה חוץ למקום הזה לא קיים מצות הנחת תפילין שא נא עיניך וראה מה שכתב הרב בטל כנ"הג א"ח סי' כ"ז על דברי הרב בעל הטורים ומקום תפילין של של ראש וכו' כתב נ"ב תפילין שמניחם למטה מצמיחת שערות וכן הקשר שלא יניח למטה מצמיחת שערות על הצואר לא די שלא קיים המצוה אלא שמברך ברכה לבטלה שלטי הגבורים אשר סביב המרדכי בפרק במה מדליקין עכ"ל: הרי הדבר ברור כשמש בצהרי' שכל מי שהניח התפילין חוץ למקום הנזכר לא יצא ידי חובתו:
ומעתה נבוא להשיב על מה שנסתפק ה"ה על מי שהניח תפלה של יד וכשבא להניח תפלה של ראש קודם שהגיע הקציצה בבשר הראש אלא כנגד אויר הראש אירע שהפסיק בדיבור אם צריך לחזור ולברך על מצות תפילין נראה לנו דבר פשוט שאין ספק בדבר שצריך לחזור ולברך שהרי אפילו היו על ראשו ממש אלא שאינם במקום הראוי מן הראש לא קיים המצוה כמו שהוכחנו בבירור דאין כל הראש כשר להניח תפילין כל שכן בנ"ד שעדיין לא נגעו בבשר הראש דכמו שמונחים בכיסא דמו:
ולהחזיק דעתנו נביא עוד ראיה אחרת לרווחא דמילתא מהא דגרסינן במנחות דף ל"ה אמר רב שמואל בר בידרי אמר רב ואחרי לה אמר רבי אחא אריכא אמר רב הונא ואמרי לה אמר רב מנשיא אמר שמואל תפילין מאימתי מברך עליהן משעת הנחתן איני והא אמר רב יהודה אמר שמואל כל המצות מברך עליהן עובר לעשייתן אביי ורבא דאמרי תרוייהו משעת הנחה ועד שעת קשירה:
ופירושה פשוטה דמשעת הנחתן משמע לאחר שהניחן ולכן הקשו מהא דכל המצות וכו' ופירשו אביי ורבא דמשעת הנחתן דקאמר היינו משעת הנחה ועד שעת קשירה דהוי עובר לעשייתן וכן פרש"י ז"ל:
וכן פסקו כל הפוסקים הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל בהלכות תפילין והרמב"ם ז"ל בהלכות תפילין פרק רביעי הלכה ז' כתב ז"ל וכל המצות כולן מברך עליהם קודם לעשייתן לפיכך צריך לברך על התפלה של יד אחר הנחה על הקיבורת קודם קשירתן שקשירתן זו היא עשייתן:
וכתב הרב בעל כסף משנה ז"ל ויש לדקדק בדברי רבינו היכי קאמר דמשום דכל המצות מברך עליהם עובר לעשייתן לפיכך צריך לברך אחר הנחה דאדרבה אם יברך קודם הנחה הוי טפי מברך קודם לעשייתן וי"ל דבעינן שיברך קודם עשייתן בסמוך וכדמשמע לישנא דעובר וקשירתן זו היא עשייתן ואם יברך קודם הנחתן לא הוי עובר לעשייתן. וע"יל שמ"ש לפיכך צריך לברך אקודם קשירתן קאי ולא אאחר הנחה ולא אתא לאשמועינן אלא דלא נימא הנחתן זו היא עשייתן וצריך לברך קודם הנחה דליתא אלא קשירתן זו היא עשייתן ולפיכך יכול לברך קודם קשירתן אף על פי שהוא אחר הנחתן. ומ"ש שצריך לברך ה"ק קודם קשירתן הוא דצריך לברך כדי שלא יהא אמר עשייתן אבל אם רצה לברך קודם הנחתן הרשות בידו דהא דת"ר מאימתי מברך עליהם משעת הנחתן לאו למימרא דקודם לכן לא יברך אלא לומר שאף משעת הנחתן יברך דשפיר חשוב עובר לעשייתן ואפשר שזה היה דעת רבינו ירוחם שכתב ומברך עליהם קודם הנחה אבל מדברי הר"אש והר"ן בפרק לולב הגזול נראה כמו שכתבתי בתחילה דאינו מברך קודם הנחה עכ"ל:
והר"אש אש גם כן בהלכות תפילין על הא דתנו רבנן תפילין מאימתי מברך עליהן משעת הנחתן פירש משיתחיל להניחן עד שיהדקן בזרועו ובראשו כדי שתהיה הברכה עובר לעשייתן:
וגם הרב כתב כן בשולחנו הטהור א"ח סי' כ"ה ז"ל כל המצות מברך עליהם עובר לעשייתן לפיכך צריך לברך על התפלה של יד אחר הנחה על הקיבור' קודם קשירתם שקשירתם זו היא עשייתן: והרמ"א בהגה כתב וכן בשל ראש קודם שמהדקן בראשו ע"כ:
הרי לך בהדיא דלפי שיטת הר"אש וסיעתיה שהצריכו לברך לעולם על של ראש על מצות תפילין ולפי שיטת הרי"ף ודעימיה דוקא כשהפסיק בדיבור יכול לברך עד שעת קשירה דהיינו הידוק והוי עובר לעשייתן דקודם לזה לא הויא הנחה: אם כן בנ"ד דלא הגיע אלא לאויר הראש והפסיק בדיבור שודאי צריך לחזור ולברך על מצות תפילין אליבא דכולי עלמא כיון שעדיין אינן מונחין במקומן הראוי ולית דין צריך בשש והאריכות בואך למותר:
אכתי פש גבן לתת לב על הצד השני שצדד ה"ה אם אירע שלא הפסיק בדיבור אלא חשב בדעתו לילך והיה רוצה להסירה מטל ראשו ותכף נמלך שלא לצאת מי נימא דכיון שה ה בדעתו להסירה לאו כמו שהונחה דמיא וצריך לברך או דילמא לח שנא לזה נאמר שאף שמדברי ה"ה נראה שאם היינו חומרים בחלק הראשון דלאו כמונח דמיא לא היה לו ספק בצד השני דפשיטא ליה דהוי הפסק כיון שהיה רוצה להסירה מעל ראשו אנו לא כן דעתנו אלא דבר פשוט הוא לפענ"ד דלא הוי הפסק דבכל התורה כולה הירהור לאו כדיבור דמי ואם משום שהיה רוצה להסירה כיון שעדיין לא הניחה במקומה הראוי מה בכך אטו חי שהפסוק איזה זמן בין הנחת תפילין של יד לתפילין של ראש בלא דיבור היעלה על הדעת שצריך לחזור ולברך על מצות תפילין אף שלכתחילה צריך להניח תפלה של ראש בלא איחור כל מה שאפשר כדי שיהא סמוך לברכת תפילין של יד כחו שכתב הר"אש בתשובה כלל ג' שאלה ב' וז"ל ואותם בני אדם שמניחין תפילין של זרוע ואין גוללין הרצועה סביב הזרוע אלא מניחין של ראש ואחר כך גוללין רצועה של יד סביב הזרוע יפה הם עושים וגם אני עושה כן כי ברכת תפילין של יד שייכה גם על תפילין של ראש וכריכת הרצועה סביב הזרוע אינה ממצות הנחת תפילין ע"כ: וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור א"ח סי' כה סעי' י"א ז"ל אחר שקשר של יד על הזרוע יניח של ראש קודם שיכרוך הרצועה סביב הזרוע ויש מי שאומר שאסור להוציא תפלה של ראש עד שתהא תפלה של יד מונחת ע"כ: ודע שזה היש מי שאומר שהביא הרב ב"י הוא דעת ה"ר יוסף גיקטליא ז"ל לאפוקי מה שהיו נוהגים לתקן תפלה של יד ושל ראש כדי שנא יצטרכו להפסיק בין הנחת תפלה של יד להנחת תפנה של ראש בתיקון תפלה של רחש וגם הרב הגדול מהרי"א ז"ל והרב מהרי"ן חביב ז"ל כתבו דטעות הוא בידם לפי שהם מעבירים על המצות ובריך למחות בידם וללמדם שאחר שיניחו של שליד יקחו של ראש ויתקנוהו ויניחוהו דאותו תיקון כיון דצורך הנחה הוא לא הוי הספק: נחזור לעניננו עם כל זה לא מצינו שהצריך הר"אש לחזור ולברך היכא שאיחר בלא דיבור: על כן נראה לנו הדבר פשוט בצד השני ששאל ה"ה שאין צריך לחזור ולברך כיון שלא הפסיק בדיבור:
הכלל העולה מדברינו שבצד הראשון ששאל ה"ה שהפסיק בדיבור קודם שהגיע התפילין למקומו הראוי לו שצריך לחזור ולברך על מצות תפילין כמו שהוכחנו בבירור אמנם בצד השני שלא הפסיק בדיבור אלא בהירהור דבר פשוט הוא דלא הוי הפסק דהירהור לאו כדיבור דמי: זהו מה שלע"ד נראה אם בעיני מורינו ורבינו יראה: נגמר ונשלם יום טו"ב לחדש מנחם בסדר ובשנת והיו לטוטפת בין עיניכם ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוה"רר דוד פידאנקי מ"כ: