שאלה כו ראובן היה נשוי אשה והיו לו ג' בנות והשיא הגדולה ללוי ונתן לה בנדונייתה חמשת אלפים פלור"יניס ויהי מקץ שנתים ימים. חלה ראובן את חליו אשר מת בו וחלי"ש:, וקודם פטירתו בהיותו שכ"מ אבל שפוי בדעתו ציוה מחמת מיתה שיתנו לשתי בנותיו הפנויות לכל א' לנישואיהן. כפי הסך אשר נתן לגדולה בחייו ועוד ציוה שתהיה אשתו רשאה ושלטאה בכל נכסיו, ויהיו היום אחר עבור ימים או עכור למיתת ראובן הנז"ל מתה א' מן הבנות הפנויות הנז"ל. קודם שהגיעה לנישואין. ורבתה הקטטה בין לוי וחמותו על ענין זה הסך של חמשת אלפים פלור"יניס שנתן ראובן לבתו אשר מתה. שלוי תובע שיתנו לו החצי המגיע לו מצד ירושת אשתו מאחותו הנז"ל. והפני האחר רוצה שיתנו לקטנה שנשארה בחיים וטוען שאעפ"י שציוה ראובן שיתנו זה הסך לנישואיהן שמיד אחר מותו זכו הבנות בהן מכח מתנת שכ"מ ואלמנת ראובן טוענת: שהמעות עדין לא הגיעו לידן ושלא זכו בהן עד שתנשאנה וכיון שכן. אינה רוצה לתת כלום מכח שראובן בעלה הרשה אותה בכל נכסיו לעשות כטוב בעיניה. יורנו המורה הדין עם מי ומאת ה' תמ"ש:
תשובה תנן במסכת כתובות בפ' מציאת האשה (בדף ס"ו ע"א) וז"ל. הפוסק מעות לחתנו ומת חתנו אמרו חכמים יכול הוא לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן וכו' ע"כ:
ובפירוש האי משנה נחלקו בה המפרשי'. דרש"י ז"ל פירש וז"ל ומת חתנו ונפלה לפני יבם. והוא תובע מה שפסקו לאחיו יכול היא שיאמר וכו' או חלוץ או יבם אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה עכ"ל:
ועל הפירוש הנז"ל הקשה עליו הר"ן ז"ל. וכתב טלה וז"ל ורש"י ז"ל פירש אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה והוא תימא. דהא קי"ל כאדמון דאמר לקמן. בפ' ב' דייני גזרות (בדף ק"ס ע"א) הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שתלבין ראשה. אדמון אומר יכולה היא שתאמר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שאלבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי.. מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור. אלא הכי פירושו שאילו היה אחיו קיים. היה כונס. ומוציא ממנו בדיינים דדברים הנקנים באמירה הם אבל יבם לא. כמו שנפרש לקמן וכו' עכ"ל ע"ש:
והנה קושייתו הנז"ל של הר"ן ז"ל נגד רש"י ז"ל היא קושיא אלימתא. שהרי רש"י ז"ל פי' אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה. והוא נגד ההלכה דאפסיקא שם בגמ' כאדמון ודוק:
והגם שהרב בעל בית חדש בח"ח בסי' ניב הרגיש בקושי הנ"ל ורצה לפרש דמתניתין לאו דוקא כשפסק האב אלא שה"ה כשפסקה הבת לעצמה וכדקתני סיפא כשפסקה לעצמה דבהא אפילן אדמון מודה. דתשב עד שתלבין ראשה כתנא דמתניתין דלא כברייתה ושפל זית כתב רש"י ז"ל דאם היה בעלה חי או יתן או תשב עד שילבין ראשה. אבל שלגבי יבם יכולה היא לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן. ילך אי אפשי ליתן או חליץ או יבם וכו' עכ"ל:
אין דעתי ניחא כלל בפי' הנז' בהיותו דחוק עד מאד ושהעיקר חסר מן הספר שהרי מתניתין לא איירי' אלא כשפסק האב דוקא ולא כשפסקה הבת לעצמה וכיון שכן עדין קושייתו של הר"ן ז"ל במקומה עומדת
אשר על כן נלע"ד ליישב דברי רש"י ז"ל באופן אחר והיינו דרש"י ז"ל.. ס"ל דמתניתין איירי דפסק עם חתנו. ופירש ואמר לו. דכשיכנוס עם בתו. שיתן לו כך וכך. דמשמע דדוקא אם יכנוס או בשטת כניסתו הוא דמקנה לו הסך הנז"ל ולא קודם דבזה שייך לומר דדוקא לחתן הזה הוא דרבה. לזכות ולא ליבם. ולפיכך אם מת חתנו. קודם כניסתו יכול הוא לומר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשר ליתן או חלוץ או יבם וזהו שכתב רש"י אבל אחיו אם היה קיים והיה כונס היה מוכרח האב ליתן אם היה לו במה לשלם מה שפסק לו. כי היה יכול להוציא ממנו בדיינים דדברים הנקנים באמירה הם או תשב עד שתלבין ראשה. וזה הוא הבנת ומשמעות דברי רש"י ז"ל בח"ש אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה ומתניתין דפ' ב' דייני גזרות. דהפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל. דאחר אדמון שיכולה היא שתאמר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שתלבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור וכו' ואפסיקא הלכתא כאדמון איירי כשפשט האב את רגלו שאין לו במה לשלם וכדכתבו ההגהות אשירי וז"ל ווהיינו כשיש לו לאב לשלם. דאז כייפינן ליה לאב לשלם ושבזה אף אדמון מודה דכונס ומוציא בדיינים אבל מתניתין דהכא דאיירי שמת החתן קודם כניסה. לא כייפינן ליה לאב לשלם ליבם מה שפסק עם אחיו ויכול הוא לומר לו. לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן:
ובאופן זה נלע"ד דנתיישבו דברי רש"י ז"ל. ונסתלק מעליו קושיית הר"ן ז"ל. מההלכה הפסוקה דאדמון ודוק שהוא כדכתיבנא:
ובירושלמי פריך עלה דמתניתין וז"ל ולאו דברים הנקנים באמירה הם ותירץ תני בר קפרא דפוסק על מנת לכנוס ע"כ:
ועל הירושלמי הנז"ל פירש הר"ן ז"ל וז"ל וכיון שכן זכה בה אחיו:. ויהא היבם מוציא אותם מידו וכו' עכ"ל:
ויש מי שפירש הירושלמי הנ"ל כדפרשתי בדברי רש"י ז"ל דדוקא בפוסק מטות לחתנו ואמר לו כשתכנוס את בתי אתן לך כך וכך דנמצא שפסק בפי' על מנת לכנוס וכו' אבל הפוסק על בתו. שאמר כך וכך אני נותן לבתי הרי קנתה הבת ואעפ"י שמת חתנו לבתו פסק. ובתו קנתה ודברים אלו מבוארים בדברי הרב המגיד ז"ל בפ' כ"ג מהלכות אישות הלכה ט"ו ע"ש:
והרי"ף ז"ל פירש וז"ל כל הפוסק לחתנו: דעתו על מנת לכנוס הוא וכיון שמת חתנו ולא כנס אינו חיוב לתת לאחיו. וחזינן מאן דפריש בה פירושא אחרינא ואנן לא סבירא לן אלא מאי דכתבינן עכ"ל:
דנראה מדבריו ז"ל דס"ל דמתניתין כפי הירושלמי בסתם מיירי. בין שפסק עם חתנו או עם בתו. ובין שפסק בשעת קידושין או שלא בשעת קידושין. דלדידיה לא חילק דבכל אפייא שוין בכולם דכל הפוסק סתם על מנת לכנוס הוא דפסק וכו'. וכן נראה שהוא דעת הרמב"ם ז"ל שכן כתב בפ' כ"ג מהלכות אישות הלכה ט"ו וז"ל. האב שפסק ע"י בתו לא קנתה הבת עד שתכנוס אותה בעלה. וכן הבן לא קנה עד שיכנוס. שכל הפוסק אינו פוסק אלא על מנת לכנוס: לפיכך הפוסק מטות לחתנו ומת קודם שיכנוס. ונפלה לפני אחיו יכול האב לומר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך איני רוצה ליתן וכו' עכ"ל:
ורב האיי גאון ז"ל כתב. דדוקא בפוסק מעות לחתנו כגון דפירש ואמר לו: כשתכנוס את בתי אתן כך וכך ומת חתנו: אעפ"י שאם היה החתן כונס היה קונה באמירה דשעת קידושין עכשיו שמת יכול לומר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן. אבל הפוסק לבתו כגון שאמר בשעת קידושין. כך וכך אתן לך קנתה הבת ואעפ"י שמת חתנו: אינו יכול לומר. לא פסקתי לבתי אלא על מנת שתבא לידי נישואין עם הראשון דמ"מ לבתו פסק ובתו קנתה עכ"ל:
ודבריו הנז"ל מובאים בפי' הר"ן ז"ל. ובדברי הרשב"א בחידושיו. ובדברי הרא"ש בפסקיו וריב"ה בנו ז"ל. ובדברי הרב המגיד ז"ל כנראה שם בספריהם ז"ל:
וכתב עוד שם הר"ן ז"ל שאפשר שזהו הפירוש הב' שדחה הרי"ף ז"ל. בח"ש וחזינן מאן דפירש בה פירושא אחרינא. ואנן לא סבירא לן. אלא האי דכתבינן. הכא ע"כ ע"ש:
וכן כתב הרב המגיד ז"ל שם בפ' הנז"ל. ובסוף דבריו כתב וז"ל וכדברי ההלכות ורבינו עיקר עכ"ל: ע"ש ותראה שבא לאפוקי האי פירוש דרבינו האיי גאון ז"ל הנז"ל ודוק:
נמצא שלפי דבריהם ז"ל רבינו האיי גאון ז"ל חילק בין סתם למפרש. ובין כשפסק עם חתנו לכשפסק עם בתו שאם פסק עם חתנו סתם בשטת קידושין זכה בחוב זה החתן מיד כיון שהם דברים הנקנים באמירה. ואם אח"כ מת החתן ובא היבם ליבם אינו יכול לומר לו לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן שהרי כיון שמת החתן זכה אחיו היבם במתנה הנז"ל כשם שזוכה בכל שאר נכסי אחיו אבל אם פירש ואמר לו כשתכנוס את בתי. אתן לך כך וכך דמשמע שדוקא אם יכנוס אז מזכה לו ולא קודם ושלחתנו הנז"ל דוקא הוא דמזכה לו. ולא ליבם ואם מת החתן קודם שתכנס: כיון שהחתן לא זכה כלום שלא הגיע לכנוס. ג"כ ליבם אין לו שום זכות לירש בפסיקא הנז"ל מכח אחיו אבל הפוסק לבתו שאמר כך וכך אני נותן לבתי לנדוניא אע"ג דהיה מקום לומר דאינו מזכה לה אלא עד שעת נישואין יען שאמר לנדוניא. כיון שלא פירש לנישואיה אלא אמר סתם לנדוניא בתו קנתה לפי שלעולם דעתו של אב קרובה אצל בניו ובנותיו ואף אם נפלה לפני יבם זכתה בתה וזכה היבם והיינו דמסיים בדבריו. מ"מ לבתו נתנה ובתו קנתה וכו'. וזה פשוט וכדכתיבנא:
והרא"ש ז"ל דרך אחרת עמו. ומודה במקצת להרי"ף ז"ל. במאי דס"ל דמתניתין בסתם איירי ושכל הפוסק בסתם על מנת לכנוס הוא פוסק ופליג ליה במקצת במאי דס"ל כרבינו האיי גאון ז"ל דהפוסק לבתו אם נתייבמה הלא מני למימר ליבם לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן וכו'. שכן בפסקיו בפ' מציאת האשה אחר שהביא דברי רבינו האיי גאון ז"ל כתב וז"ל ונראה לי שלא ביאר הכותב יפה דמשמט שאם מת החתן אפילו לא יבמה אחיו: שמחוייבת ליתן לבתו מה שפסק לה והא לא מסתבר כלל דודאי לא פסק לה אלא על מנת שתנשא בהם. ואם לא נשאת ומתה והיה לה בן. לא יירש הבן אותו הממון אבל אם נתייבמה לא מצי למימר. לאידך הייתי רוצה ליתן וכו'. שהרי לבתו פסק ונא פקעו הקידושין עכ"ל וזהו סברת רבינו האיי גאון ז"ל לדעתו ז"ל. אבל עיין מה שהקשה בזה הרב כחוהרח"ש ז"ל הובאו דבריו בתשובות מוהר"ש הלוי בחלק אה"ט סי' ה' ע"ש:
עוד כתב שם בשם הגאון וז"ל וכתב הגאון: דהפוסק עם חתנו בשעת קידושין אף אם נתן לו המעות קודם החופה ומתה הבת ויש לה בן שיחזיר המעות לאב. שכל הפוסק על מנת לכנוס הוא פוסק אבל מי שנתן לבתו מעות סתם שתנשא בהם. ולא הזכיר שתנשא בהם לפלוני קנתה הבת אותה מתנה וכיון שנתקדשה אעפ"י שנתבטלו אותן הקידושין כשמת הארוס אין האב יכול לחזור בו וכו' עכ"ל:
נמצא דלפי דעת הרא"ש ז"ל אם פסק אם חתנו ומת החתן קודם שתכנס לחופה. ובא היבם לייבם שיכול לומר לו. לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן. שכל הפוסק סתם על מנת לכנוס הוא פוסק: ולפיכך אם מת החתן קודם שיכנוס יכול לומר לו וכו' והיא כפי פי' הרי"ף ז"ל אבל אם פסק עם בתו אעפ"י שלא כנס החתן בתו קנתה. דלא איקפד ליה בנישואיה בין שיהיה עם הראשון. או עם היבם וזהו כפי דעות רב האיי גאון ז"ל וכדכתיבנא:
מכללן של דברים נמצינו למדין שלדעת רבינו האיי גאון ז"ל) שהפוסק מטית לחתנו בין בשעת קידושין בין שלא בשטת קידושין ומת חתנו ובא היבם ליכנס לחופה עם הבת שחייב לתת להם. כל מה שפסק עם חתנו שמת לפי שהם דברים הנקנים באמירה אבל אם פירש ואמר לחתנו., כשתכנס לחופה עם בתי וכו' אזי מצי למימר: לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן. ואם פסק עם בתו ואמר אני אתן לבתו כך וכך לנדונייתה זכתה הבת. וזכתה היבם. ובהא מודה ליה הרא"ש ז"ל וס"ל כוותיה בהאי חלוקא וכן פסק הרא"ה ז"ל בס' פרח מטה אהרן בח"ב בסי' כ"ד ע"ש וכדכתיבנא:
ולדעת הרי"ף ז"ל כל הפוסק בשעת קידושין בין פסק לחתנו ובין פסק לבתו על הסתם. על מנת שתכנס לחופה קאמר ואם מת החתן ובא היבם ליכנס לחופה עם הבת מצי למימר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן ובהא הוא דמודה ליה הרא"ש ז"ל וס"ל כוותיה בהאי חלוקא וכן הוא דעת רמב"ם ז"ל וכדכתיבנא:
אבל הנותן מתנה לבתו הארוסה שלא בשעת נישואין והקנה לה. בא' מדרכי ההקנאות ומת החתן זכתה הבת. וחייב לתת לה בשעת כניסתה לחופה יהיה עם מי שיהיה כל הסך אשר פסק לתת לה. ואם מתה קודם כניסתה לחופה יורשיה יורשים זכותה. שאע"ג שאמר לנדונייתה. אינו אלא כי אם מראה מקום הוא לה וכדכתב הרטב"א ז"ל בחידושיו בפ' מציאת האשה. שכל אדם הנותן מתנות לבניו ולבנותיו מזכה להם מעכשיו בשטת המתנה כדי שתהא בידם לעת הצורך. ולא יהא רשאי שום אדם לשלוח יד בנכסים. ואפילו האב עצמו. כדי שיהיו להם מזומנים לעת הצורך וכיון שזכתה מיד: ואח"כ מתה זכו יורשיה בסך הנז' וע"ש בס' פמ"א בח"ב בסי' כ"ד וכו' וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שכל מחלוקותם של הרבנים הנז"ל אינו אלא כשפסק האב עם חתנו בסתם. או בשטת קידושין וכו'. לפי שאז יש הוכחא לומר דעל מנת לכנוס הוא דפסק אבל כשפסק לבתו שלא בשעת קידושין בזה לא נחלקו דלכ"ע זכתה הבת ויורשיה וכדכתיבנא:
ואין לומר שכל זה הוא לפי סברת רבינו האיי גאון ז"ל לבד. אבל שלדעת הרי"ף והרמב"ם ודעמייהו ז"ל לא חילקו. בין פסק עם בתו או זולתה. ובין כשפסק בשעת קידושין או לא' לפי דס"ל שעל הסתם כל הפוסק על מנת לכנוס הוא דפוסק וכמו שפסק הרב בעל זקן אהרן בסי' קצ"ו שרצה להוכיח שהרמב"ם ז"ל חולק אף על זה. לפסק הגאון מדכתב הרמב"ם ז"ל האב שפסק ע"י בתו וכו' כנראה שם. שהרי כבר עמדו ע זה הרב בעל חלקת מחוקק והרב בעל בית שמואל ז"ל שם באה"ע בסי' נ"ב ס"ק ה'. וכתבו שמ"ש הרמב"ם ז"ל האב שפסק ע"י בתו וכו'. דהיינו שפסק עם חתנו ואמר ליה דכשיכנוס עם בתו יתן לו כך וכך וכו' ושבזה לא פליג הרמב"ם עם הגאון ז"ל וכנראה שם:
ובר מן דין הרטב"א עצמו בסוף פ' מציאת האשה אחרי אשר הביא דברי הרי"ף ודברי רבינו האיי גאון ז"ל כתב דלדעת הרי"ף אפילו באומר אני נותן לבתי כך וכך לנישואיה שהוה משמע דלא פסק לה אלא על מנת לכנוס וכו' שזה לא יובן כי אם דוקא. כשפסק לה בשטת קידושין. אבל אם נתן האב לבתו כשהיא ארוסה לנדונייתה שאעפ"י שמת הארוס או שבטלו הקידושין שזכתה הבת לגמרי וכו' ע"כ: וכן כתב הרב בעל העיטור ז"ל ע"ש:
הרי לך בפירוש דכשפסק האב על בתו שלא בשטת קידושין. שבזה לא פליגי. ושכולה כא' מסכימים דזכתה הבת במתנה הנז"ל ושאם מתה יורשיה יורשין אותה. ועיון במ"ש מוהר"ש הלוי ז"ל בחלק אה"ע והרב בעל כנה"ג בהגהת הפור אות ז' וכדכתיבנא:
איברא דאיכא כחה רבוואתא דרצו לחלק בין כשפסק ואמר בנדונייתה לכשאמר לנדונייתה. דכשאמר בנדונייתה. שאין להם לתת. עד שתנשא ותצטרך לכך ושאם מתה בנתיים שאין ליורשיה כלום אבל כשאמר לנדונייתה שזכתה הבת מעכשיו, ושאם מתה קודם שתנשא שיורשים יורשין אותה וכו':
ויש גם כן חולקים. בין כשאמר תנו מאתים זוז לפלונית לנדונייתה לכשאר מאתים זוז לפלוני' בנדונייתה ולא אמר תנו דכשאמר תנו דמשמע שיתנו לה מיר וכשלא אחר תנו. דמשמע דדוקא כשתנשא וכו' ע"כ:
ואני בער ולא אדע דמה להם להלחץ בחילוקים ובדקדוקים דקים כאלו. אשר אין להם שחר ועמהם הסליחה. כי אני בעניי לע"ד נראה שהחילוק הוא מבואר. דעיקרא דהאי מלתא הוא ממה שכתב הרטב"א ז"ל בחידושיו בסוף פרק נערה וכו' וז"ל שם ההוא גברא דאמר נדוניא לבתי פלונית. אמר רב הונא בר אבין פורנא ליתמי (פי' שכ"מ היה דמקנה באמירה וכלים של הנדוניא היו יודעים. ובשעה שציוה עליהם. היו נמכרים בשוה ובתר הכי זל הנדוניא. והיתה היא תובעת העודף מן המעות על זה אמר רב הונא בר אבין פורנא ליתמי וכו': לפי שלא נתכוון האב אלא שיתנו לה נדוניא הרגילה וכו') ושמעתי מרבותי שאין להם ליתן לה עד שתנשאו ותצטרך לכך ואם מתה בנתיים אין ליורשים כלום אבל האוחר תנו מאתים זוז לפלוני' לנדונייתה. חייבים לתת צה מעכשיו ויוקרא וזולא דידה הוו ולא עוד אלא אפילו מתה קודם שתנשא זכו בהם היורשים דבבי האי גונא לאו קפידא הוי. אלא כמראה מקום הוא לה. וכההיא דפ' השוכר דאמרינן שם (בדף ע"א) על הנותן דינר לעני ליקח בו חלוק שרשאי ליקח בו לישא וכו'. וכן דעת הרשב"א ז"ל בח"ב מתשובותיו בס' תורת האדם בסי' שט"ו וכו' עכ"ל ע"ש:
וכן מרן ז"ל בח"מ סי' רס"ג הביא הלשון הנז"ל וכתב תשובת הרשב"א הנז"ל בקצרה שמסכים על זה וג"כ נמצא בח"א מתשובות הרשב"א בסי' תתקצ"ג. ובשלחנו הטהור כתב וז"ל אבל אם אמר מאתים זוז לפלוני' לנדונייתה. חייבים לתת לה מעכשיו וכו' ואם מתה קודם שתנשא זכו בהם, יורשיה וכו' עכ"ל ע"ש:
והטעם שחילק הרטב"א ז"ל בדברי רבותיו שבלישנא קמייתא. כתב שאין להם ליתן עד שתנשא ותצטרך לכך. ושאם מתה בנתיים שאין ביורשים כלום ובלישנא תניינא כתב אבל האומר תנו מאתים זוז לפלונית לנדונייתה שזכה הבת מיד ושחייבים לתת לה מעכשיו וכו':
נראה לע"ד שהטעם הוא. לפי שבלישנא קמייתא לא דיבר כי אם טל הנדוניא דהיינו הבגדים חפצים או כלים שהיו נוהגים לתת לנדוניא והוא כפי המעשה הנז' בגמ' בההוא דאמר נדוניא לברת שפירשו לשון נדוניא שהיתה רגילה. והיו יודעים כמה בגדים חפנים או כלים היה במשמע ואח"כ זלו אותם הבגדים או חפצים ממה שהיו שוים בשעת הצוואה והבת היתה תובעת העודף. שעל זה אמר רב הונא בר אבין פורנא ליתמי לפי שלא כיוון המצווה ליתן לה אלא הנדוניא הרגילה הן ביוקר. הן בזול אבל בלישנא תניינא שכתב'. אבל האומר תנו מאתים זוז לפלונית לנדונייתא שציוה לתת לה מטות. על זה כתב דזכתה הבת מיד ולפיכך הריוח וההפסד שלה. ואם מתה יורשיה יורשין אותה ע"כ:
ופוק חזי בדברי הרמב"ם וריב"ה ז"ל. ותראה שדבריהם ז"ל נוטים לדברי: שכן נקטו לישנא דבגדים או חפצים וכלים ע"ש בדבריהם ז"ל ודוק שהם כדכתיבנא:
הרי לך שהחילוק הוא מבואר שעיקרו הוא. בין כשנתן או פסק לה מעות. לכשפסק לה חפצים מלבושים או כלים לנדונייתה דכשפסק לה לנדונייתה חפצים או כלים. ודאי שלא זכתה בהם עד שעת נישואין לפי שאין רגילות לתת הנדוניא לבנות כי אם בשעת הנישואין ולפיכך יוקרא וזולא ליתמי ואם מתה קודם שתנשא. אין יורשיה יורשין אותה נדוניא וע"ש בריב"ה ז"ל שכן פסק בפירוש וכתב וז"ל האומר תנו לבתי לנדונייתה: כך וכך חפנים במאתים זוז. והוקרו או הוזלו הריוח וההפסד ליתמי וכו' ע"כ: דמשמע דדוקא כשפסק לה חפצי הנדוניא הוא שיוקרא וזולא ליתמי. וה"ה שאם מתה. שאין יורשיה ויורשים אותה אבל אם פסק או נתן לה מעות שאמר תנו מאתים זוז לפלוני' לנדונייתה. אעפ"י שאמר לנדונייתה. זכתה הבת בהם מיד שאינו אלא כי אם מראה מקום הוא לה ואם מתה יורשיה יורשין אותה וכו' עכ"ל ע"ש: וכך הוא לשון הרשב"א והיא התשובה שהביא מרן ז"ל בקצרה בסי' רצ"ג שהובאה בח"נ מתשובותיו בס' תורת האדם בסי' שט"ו שקדמנו זכרה לעיל וז"ל שם שכ"מ שאמר הריני נותן מנכסי לרחל בתי. ת"ק דינרין לנישואיה. והיא תובעת המעות קודם נישואיה והיורשים לא היו רוצים לתת לה עד שתנשא וכו':
תשובה מסתברא דאפילו אמר תנו מנה לפלונית לנישואיה. שנותן לה מיד שהרי לא קבע זמן לנתינתם. אלא שגילה דעתו שהוא נותנם לה. כדי שתנשא בהם לבעל ואפילו עמדה היא. והוציאה אותם לדברים אחרים שלא לנישואין מה שעשתה קיים וכו' עכ"ל:
הרי לך בבירור שזכתה במעות מיד לפי שמעות הקנה לה המצווה וכדכתיבנא: שהחילוק הוא מבואר דכשאמר תנו מאתים זוז לפלוני' לנדונייתה דהיינו מעות שאז זכתה הבת מיד ואם מתה קודם שתנשא יורשים יורשין אותה וכשאמר תנו נדוניא לבתי וכו'. דהיינו הבגדים או חפצים שהיו רגילין לתת לנדוניא. שאז לא זכתה הבת בהם עד שתנשא ואם מתם קודם לא זכו היורשים וכו' וכדכתיבנא:
ואחר אשר הודיע לנו אלדים את כל זאת. מעתה צא ולמד מכל הנז"ל לנ"ד על מה שנשאלנו מראובן שקודם פטירתו בהיותו שכ"מ ושפוי בדעתו: ציוה מחמת מיתה שיתנו לב' בנותיו הפנויות שעדין לא נתארסו. הסך של חמשת אלפים פלור"יניס לכל א' לנישואיהן כפי אשר נתן לבתו הגדולה. בחייו והקנה להן במתנת שכ"מ ואתפטר מגו חרטה ואחר ימים או עשור שמתן ראובן. מתה א' מן הבנות קודם שהגיע לנישואין וכו'. שאליבא דכ"ט שזכו יורשיה דהיינו הב' בנות הנשארות בחלק אותה שמתה כדהוכחנו שכל שפסק לתת לבתו לנדונייתה שלא בשעת קידושין דזכתה הבת מידי ויזכו יורשיה. אפילו שמתה קודם כניסתה לחופה ולא מבעיא לדעת רבינו האיי גאון והרטב"א והרשב"א ובטל העיטור ודעמייהו ז"ל, אלא אפילו לדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל דס"ל דכל הפוסק ע"מ לכנוס הוא דפוסק. יודו בנ"ד דזכתה הבת וזכו יורשיה. שהרי הם ז"ל לא פליגי כי אם דוקא. כשפסק לה בשעת קידושין. דאז איכא למימר דזמנו מוכיח עליו' ושלא פסק לה אלא על מנת שתכנס לחופה אבל שלא בשעת קידושין. שלגמרי הקנה לה כ"ע מודו דזכתה מיד. ושאפילו אם מתה קודם שתכנס לחופה שיורשיה יורשין אותם וכדכתיבנא:
ואם כל זה אמרו אפילו כשנותן ליתומה שאינה בתה ואפילו כשפסק בהיותו בריא ולא בהיותו שכ"מ ומחמת מיתה מכ"ש וק"ו כשהוא נותן לבניו ולבנותיו דדעתו של אדם קרובה אצל בניו ומה גם בנ"ד שראובן ציוה מחמת מיתה בהיותו שכ"מ. שדבריו ככתובין וכמסורין דמו שאפילו קנין אינו צריך וכדהסכים בזה מוהרש"ך ז"ל בסי' קצ"ג. ששכ"מ שציוה לתת סך מטות לבנותיו לנישואין שיזכו הבנות בסך הנ"ל מיד. ושאם מתו קודם נישואין שיורשיה יורשין אותם וכו' ע"כ ט"ש: וכן הרמב"ם ז"ל בפרק י' מהלכות זכיה ומתנה כתב וז"ל שכ"מ שאמר תכו מנה: לפלוני ומת יתנו לאחר מיתה שדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמו וכו' עכ"ל וזה פשוט וכדכתיבנא:
ואין לחלק ולומר דשאני נ"ד שפירש ראובן דבריו ואמרי שיתנו הסך הנז' לנישואיהן שלכאורה משמע שדוקא אם ינשאו יתנו ואם לא לא יתנו שהרי כבר הוכחנו שהא דאמר לנישואיהן שאינו אלא לשון חיבה ושמראה מקום הוא לה שהיה רוצה בנישואיה. וכדכתב הרב בעל תרומת הדשן בסי' ש"ן ע"ש. וכדאמרינן בפ' השוכר על הנותן דינר לעני. ליקח בו חלוק שרשאי ליקח בו טלית, וה"ה בנ"ד י"ל שבדברים הללו רצה להראות להן חובה יתירה שהיה רוצה בנישואיהן. כי בודאי אמדינן דעתיה. שלא אמר לנישואיהן. כדי להפקיען ממה שנתן להם וכדכתב הרשב"א ז"ל בתשובותיו ומרן ז"ל בח"מ בסי' רס"ג אשר כבר קדמנו זכרם לעיל וכדכתיבנא:
איברא דמצינו פלוגתא דרבוותא אחרינא: דלכאורה היה נראה שהיה מנגד לכל הא דכתיבנא שכן מצינו במרדכי בפרק אעפ"י.. פלוגתא דרבינו חיים הכהן וראבי"ה ז"ל. על מעשה באיש אחד שנדר מעות להשיא יתומה א'. והרויח בהם ונפטרה היתומה ותבעוהו היורשים אותה. והר"ר חיים הכהן פטרו מהא דאמרינן בפ' אעפ"י שלא כתב לה אלא טל מנת לכונסה והוכיח שמכ"ש בההוא נדון שלכ"ע לא יתן לפי שלא נדר לה. אלא על מנת להשיאה וראבי"ה ז"ל הוכיח דכיון דאמרינן בפ' הזהב על מי שאמר מתנה אני נותן לך שבירושלמי אמרינן: הכא בעשיר אבל בעני נעשה נדר. שזכו היורשין וכו' עכ"ל. דנראה מכאן שלסברת הר"ר חיים הכהן הנ"ל. בנ"ד לא זכתה הבת הנ"ל כל זמן שלא נישאת ואם הבת לא זכתה ממילא שלא זכו ג"כ היורשים ושהדין עם האלמנה:
אמנם אחר העיון בנקל תראה שלא דמי כלל נ"ד. לההיא פלוגתא דהר"ר חיים הכהן וראבי"ה ז"ל. דהנה התם לא אמר ר' חיים הכהן. דלא זכתה היתומה אלא עד שעת הנישואין. אלא לפי שלא נדר כי אם על מנת להשיאה ולדבר מצוה. ולא כדי שיזכו יורשיה וכאשר כבר הארכתי במקום אחר על הנדון הנז"ל. אבל הנותן מתנה לבתו או לבנו כהא דנ"ד ודאי שיודה הר"ר חיים הכהן ז"ל: שמעתה ומעכשיו הוא נתכוון לזכות. דכל הפוסק לבנו או לבתו. דעתו קרובה אצל בניו. וכדהוכחתי לעיל שכל שלא היה בשטת קידושין. שודאי כיוון לזכותה מעתה ומעכשיו. ולהכי אם מתה יורשיה יורשין אותה וכדכתיבנא:
וביוצא לחילוק הנז"ל כתב הרב בעל תרומת הדשן בסי' ש"ן. במי שציוה מחמת מיתה לתת לבת בנו ד' לטרין לקנות בהן חגורה וכו' ואח"כ מתה הבת. שזכו יורשיה.. וכתב שלא דמי להא דר' חיים הכהן בההיא דנדר מעתה להשיא היתומה וכו' דאמר שלא נדר אלא להשיאה וכו' ע"ש: ובנ"ד אע"ג שראובן ציוה ואמר לנישואיה כיון שלבתו פסק. כבר הוכחתי לעיל שאין בזה קפידא ושהבת זכתה. דלא הוי אלא כמראה מקום הוא לה. ושאם היתה רוצה לקבל הסך הנ"ל בחיים חייתה.. לא היו יכולין לעכב על ידה ומכ"ש וק"ו שאנן איירינן שכשראובן ציוה שיתנו לב' בנותיו הפנויות הסך הנז"ל היה שכ"מ ושציוה מחמת מיתה שדבריו ככתובים וכמסורים דמו ואפילו קנין אינו צריך דהוי כאילו כבר קיבלן ושהסך הנ"ל היה כבר בידה ולבן יורשיה יורשין אותה ולא דמי כלל לההיא פלוגתא דרבי חיים הכהן וראבי"ה ז"ל וכדכתיבנא:
אמנם אכתי פש גבן. לחקור ולדרוש בנ"ד על מה שציוה עוד ראובן. ואמר שרצונו הוא שתהיה אשתו רשאה ושלטאה בכל נכסיו. אם בציווי הלז משמע שכונתו היא שאם תמות א' מן הבנות קודם נישואיה., שהמתנה הנ"ל יהיה חוזרת אליה ושלא יזכו בה היורשין. כאשר טוענת האלמנה הנז"ל או שנא היתה כונתו כי אם לעשותה אפיטרופא על כל שאר נכסיו:
והנה כבר במקום אחר הוכחתי בראיות ברורות שבנדון כזה לא יעלה על הדעת ששום בר נש. מרצונו וחפצו לפי שעה יהיה ממעברי אחסנתא מבניו ושבודאי האי לשון דרשאה ושלטאה אינו אלא כי אם לשון אפוטרופוסות וכמו שכתבו הרא"ש ז"ל בכלל פ"ה סי' ב' גבי מי שכתב שכל ימי מיגר אלמנות אשתו שתמשול בכל הנכסים וכו' והריב"ש ז"ל בסי' קנ"ג גבי מי שכתב ותהא אשתי רשאה ושלטאה וכו'. שאין לשון זה אלא לשון אפוטרופוסות וכו' ע"ש וכיון שלא כיוון הנותן. אלא למנותה לאפוטרופא אין לך אומדן דעת גדול מזה שלא רצה הנותן לסלק היורשין מאותה מתנה כדי לתתה לאלמנה ללא יועיל:
ובר מן דין בנ"ד ראובן לא הזכיר את אשתו כלל בצוואתו הנז"ל עד שנתן וציוה מתחילה לתת המתנה הנז"ל לבנותיו: ואח"כ הוא שציוה שתהיה אשתו רשאה ושלטאה בכל נכסיו כמוצע בשאלה דמשמע שכונת הנותן היתה שבטרם כל יתנו לשתי בנותיו הפנויות. לכל א' לנישואיהן כפי מה שהוא נתן לגי ולה בחייו ושמכל נכסיו הנשארים. שתהיה אשתו רשאה ושלטאה וכו' דנמצא שכל האפוטרופוסות של האלמנה הנז"ל אינו אלא. כי אם משאר נכסי בעלה וכיון דקי"ל. דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמו הו"ל כאילו זכו להן אביהן המתנה הנ"ל תיכף ומיד וכאילו חסר המעות מידו לידן. וכיון שכן הוא כדכתיבנא.. מהיכא תיתי לאלמנה הנז"ל. לעכב מעות היתומה הנ"ל בידה. ולעשות בה כטוב בעיניה כפי אשר היא תובעת. זמן שאפילו לאפוטרופא לא מינה אותה הבעל על המעות הנז"ל וכדכתיבנא:
ודי לה במה שזכתה עד עתה במעות היתומות הנז"ל ושנעשית אפוטרופא מאליה על מעות היתומות הללו כלי שום מינוי מהבעל שאפילו הב"ד אין כח בידם למנות אשה לאפוטרופא על היתומים כנודע. וכדכתב מוהרש"ך ז"ל בסי' קצ"ג ע"ש. באופן שאפילו האי מינוי שמינה אותה ראובן בעלה. לא שייך כלל במעות היתומות הנז"ל וכדכתיבנא:
איברא שעל התביעה השנית שתובע לוי דנ"ד מהאלמנה הנז"ל. ממחצית הסך האחר דשייך ליתומה הקטנה שנשארה בחיים. נלע"ד שלא בדק בטענתו הנז"ל. אלא נ"ל שתשאר ביד האלמנה הנז"ל. עד שתנשא היתומה הנז"ל או שתגדיל או עד שתמות ואז יורשיה יורשין אותה. שכיון שהיא קטנה וקי"ל דלקטנה אין לה יד. ולית לה זכייה ואביה אחר שציוה ופירש שיתנו לה הסך הנ"ל לנישואיה. מנה אלמנתו הנז"ל להיות רשאה ושלטאה בכל נכסיו. אעפ"י שהוכחנו. דכל זה לא משמע במעות היתומות הנז"ל ושזכו מיד במתנה הנז"ל כל זה יובן כשהבת הנ"ל. היא נערה או בוגרת דאית לה זכיה אי נמי כדי שאם תמות קודם נישואיה שיורשיה יהיו יורשין אותה אבל אם היא קטנה שלא הגיע לימי נעורים אין סברה לומר שיתנו המעות ביד הקטנים לפזר אותם ולאברם. וכדקי"ל שעל היתומים הקטנים אשר לא מינה עליהם אביהם אפוטרופוס שחייבים הב"ד להעמיד עליהם אפוטרופוס עד שיגדילו וכו' וכיון שהאלמנה הנז"ל: כבר זכתה עד עתה במעות היתומות הנז"ל מכח המינוי. שמינה אותה בטלה על כל נכסיו נלע"ד שמן הראוי הוא להניח אותה בחזקתה עד שתגדיל ותנשא. או תמות ואז יורשיה יורשין אותה וכדכתיבנא:
ואין לומר שכיון שאין האשה יכולה להיות אפוטרופא על היתומים שמן הראוי הוא שבנ"ד יתנו המעות הנז"ל ללוי בהיותו היותר קרוב לה ושהוא ישגיח על ממונה עד שתגדיל ותנשא או עד שתמות. שהרי מה שאמרנו שאין אשה יכולה להיות אפוטרופא. היינו דוקא כשלא מינה אותה בעלה אז הב"ד אינם יכולין למנותה. אבל האיש יכול למנות את אשתו לאפוטרופא על בניו וכיון שבנ"ד ראובן מינה אותה שתהיה רשאה ושלטאה על כל נכסיו והאמינה טל כל אשר יש לו. נלע"ד שמן הראוי הוא להניחה בחזקתה. ושיהיו מונחים בידה עד שתנשא היתומה הקטנה הנז"ל או עד שתגדיל או תמות. ואז יורשיה יורשין אותה וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שבנ"ד זכה לוי בדינו בחדא והיינו במה שתובע שהאלמנה הנז"ל יתן לו חלקו המגיע לו מצד אשתו מירושת הבת שמתה דהיינו החצי של הסך מהחמשת אלפים פלורי"ניס שהניח ראובן לבתו הנז"ל דכבר הוכחנו שאע"ג שאמר לנישואיה שאינו אלא כי אם מראה מקום הוא לה וכו' אבל על התביעה השנית שתובע ג"כ החצי האחרת שנוגע ליתומה הקטנה שנשארה בחיים וכו' טל זה לא צדק בטענתו כנז"ל. שכבר הוכחתי שלפי הנלע"ד מן הראוי הוא שתשאר ביד האלמנה הנז"ל עד שתנשא היתומה הקטנה הנז"ל או עד שתגדיל. או תמות. ואז יורשיה ירשו אותה כי אין כח בידינו להוציאם עתה מתחת יד האלמנה הנז"ל וליתן אותם ביד לוי הנז"ל מאחר שבעלה הנותן עשאה רשאה ושלטאה והאמינה על כל נכסיו והחזיקה וזכתה בהם עד עתה וכו' וכדכתיבנא:
זהו לה שנלע"ד להורות בנדון הלז להלכה ולמעשה וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א. הכותב וחותם בסדר ובשנת בצדק תשפוט עמיתך לפ"ק:
דור בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט