שאלה י חולה שאמדוהו רופאים לשתות פעמים שלש ביום יין מבושל במיני סממנים ותרופות לרפואתו. ובהיות שלענין קידוש והבדלם וד' כוסות של לילי פסחים ביין מבושל וכיוצא בו רבו הסברות בין הפוסקים. אין ולא ורפיא בידיה אי הלכה כדברי האוסרין או כדברי המתירין ועתה לשא"ול הגיע להיכן הדין נוטה ואת"ל דהלכה כדברי האוסרין מיבעיא ליה אי בנדון כזה דרפואה היא לו יודו לדברי המתירין או דלמא לא שנא ואת"ל דל"ש עדיין מיבעיא ליה אם יש לו לסמוך בנדון כזה על דעת המתירין נגד דברי האוסרים או לא. על הכל יורהו המורה ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפ' המוכר פירות לחבירו (ב"ב דף צ"ז) אמר מר זוטרא בר טוביה אמר רב אין אומרים קידוש היום אלא על היין הראוי לינסך על גבו המזבח (ופי' רש"י משום הקריבהו נא לפחתך כדלקמן וביין הראוי לברך עליו בפ"ה קאמר דאע"ג דמברכין עליו בפ"ה. לקידוש היום מיהא לא חשיב ולקמיה בא לפרש איזה  יין בא למעט) ופריך הש"ס למעוטי מאי אילימא וכו' ומסיק דאתא למעוטי שריחו רע ומגולה ואף על גב דעבריה במסננת ע"כ: ולפי שלא מיעטא הש"ס יין מבושל ג"כ בהדייהו נחלקו המפרשים בדבר.  דעת האוסרים יין מבושל לקידוש כמו שפסול אפילו בדיעבד לגבי מזבח כדתנן במנחות אין מביאין יין מבושל ולא מעושן ואם הביא פסול ואע"פ שבש"ס לא פרטוהו לאו כי רוכלא נחשוב וניזיל ודעת המתירים יין מבושל ומעושן לקידוש לפרש שלא מיעטה הש"ס. אלא אותו היין שאין ראוי לנסך מפני גריעותו אבל אלו אדרבה העישון והבישול משביחן. ומה שהם פסולים לניסוך מפני גזרת הכתוב דכבש ונסכים מה כבש שלא נשתנה אף נסכים שלא נשתנו וכדבעינן למימר לקמן:
הרי"ף ז"ל בהלכותיו העתיק מימרא ומסקנא הנז"ל בפ' ערבי פסחים דף ר"ן ע"ב אמנם לא גלה לנו דעתו ביין מבושל אי פסול לקידושא או לאו. ונעתיק לקמן סברת מפרשיו:
ודעת הרמב"ם דיין מבושל פסול לקידוש שכתב בפ' כ"ט מהלכות שבת הלכה י"ד וז"ל אין מקדשין אלא על היין הראוי לנסך על גבי המזבח לפיכך אם נתערב בו דבש או שאור אפילו כטפת החרדל בחבית גדולה אין מקדשין עליו כך אנו מורין בכל המערב. ויש מי שמתיר לקדש עליו ואומר לא נאמר היין הראוי לנסך ט"ג המזבח אלא להוציא יין שריחו רע או מגולה או מבושל שאין מקדשין על אחד מהן עכ"ל:
והרב המגיד כתב וז"ל אין מקדשין אלא על היין וכו' פ' המוכר פירות בב"ב אמר רב אין אומרים קדוש היום אלא על היין הראוי לנסך ע"ג המזבח ושקלו וטרו התם והעלו שכל מה שכשר לנסוך בדיעבד. לכתחלה אומר עליו קידוש: ומה שאינו כשר בדיעבד לנסוך אין מקדשין עליו. ואמרו לאפוקי מאי והעלו להוציא שריחו רט או מגולה והעלו חכמי המערב שהוא הדין לנתערב בו דבש שאף הוא פסול לנסכים ואפילו בדיעבד ואע"פ שלא פרטוהו כיון שהזכירו בדומה די בכך: והגאונים האחרים סבורים שלא מעטו לקידוש אלא יין הפסול מחמת עצמו. אבל יין שנתערב בו דבש הדבש הוא שאוסרו מפני שפסלו הכתוב מעל גבי המזבח ולא נתמעט לקדוש וכן עיקר ולזה הסכימו האחרונים ומבואר בירושלמי שיוצאין בקונדיטון ויש בו דבש ופלפלין וכן כתוב בהשגות ויין מבושל אע"פ שלא נזכר בגמ' מעוטו גבי קדוש דעת כל הגאונים ז"ל שאין מקדשין עליו וכמו שכתב רבנו ולאו כי רוכלא נחשוב וניזיל ויש מהן מי שכתב שאין מברכין עליו אלא שהכל ואון כן דעת רבנו שלא הזכיר כן בהלכות ברכות. והאחרונים הסכימו שמקדשין עליו משום דעלוי עלייה ואף המעושן הכשירו. וכן דעת הרמב"ן והרש"בא ז"ל עכ"ל:
ודעת הר"ן להתיר יין מבושל לקידוש שכתב על דברי הרי"ף בפ' ערבי פסחים דף ר"ן ע"ב שכתבנו לעיל וז"ל און אומרים קידוש היום אלא על היין הראוי לנסך ע"ג המזבח שאף  על פי שמברכין עליו בפ"ה אין מקדשין עליו והיינו דאמר למעוטי יין שריחו רע ומגולה אתא וליכא למימר שאי מברכין עליו בפ"ה דהא אפילו לקדושא לא אפסל אלא משום הקריבהו נא לפחתך וכו' וכו' וא"ת כי היכי דאמרינן דלמעוטי יין שריחו רע או מגולה אתא אמאי לא אמרינן למעוטי מעושן ומבושל דפסילי לגבי מזבח כדתנן במסכת מנחות אין מביאין יין מבושל ולא מעושן ואם הביא פסול יש לומר דהא דאמרינן דאין מקדשין אלא על היין הראוי לנסך ע"ג מזבח לא אמרו אלא באותו שאין ראוי לנסך מפני גריעות שבו והיינו דאמרינן גבי יין מזוג עלויי עליוה כלומר דאע"ג דאפסילא לגבי מזבח כיון דלא אפסיל אלא מחמת שאינו משכר ולא מחמת גריעות שיש בגופו דאדרבה עלויי עלייוה לא אפסיל לקידוש ויין מבושל ומעושן נמי אין פוסלין לנסכים מפני גריעותן דאדרבה העשון והבשול משביחן וכדאמרינן בב"ב באמת ביין התירו מפני שמשביחו והא דאפסילו לגבי נסוך אינו אלא מפני שנשתנו מברייתן ואנן דרשינן כבש ונסכים מה כבש שלא נשתנה אף נסכים שלא נשתנו וכדאיתא בפ"ב דבכורות אבל אלו כיון שלא נשתנו לגריעותא דאדרבה השביחו בשינוייהן מקדשין עליהן אבל הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ט מה' שבת כתב שאין מקדשין על המבושל ומשמיה דרב צמח גאון ז"ל אמרו דהיינו טעמא דלא קאמר למעוטי מבושל משום דמבושל לאו מקדוש בלחוד אמעיט שאף בפ"ה אין מברכין עליו וכן כתב רש"י ז"ל ואינו כן שהרי אמרו בירוש' בפ' ע"פ יוצאין ביון מבושל והרי אמרינן על כוס ראשון קדוש היום וש"מ שמקדשין עליו ואצ"ל שמברכין עליו בפ"ה כמו הטעם שכתבנו וכו' ע"כ: ובשלטי הגבורים (שם) לשון ריא"ז, וכן היין המבושל ראוי לקדש עליו ולהבדיל עליו ויוצאין מארבע כוסות של פסח. כמו שמבואר בתלמוד א"י בפ' המוציא יין וכן ביאר מז"ה. ע"כ:
ורבנו אשר ז"ל מתיר יין מבושל לקדוש שכתב בפ' המוכר פירות וז"ל אמר רב זוטרא בר טובי' אמר רב אין אומרין קדוש היום אלא על היין שראוי לנסך ע"ג המזבח ואסיקנא לאפוקי שריחו רע או מגולה ואע"ג דעבריה במסננת אפ"ה הקריבהו נא לפחתך וכו' ויין מבושל היה אומר ר"ת דמברכין עליו בפ"הג וגם מקדשין עליו ואע"ג דאמר גבי שלקות הואיל ואישתני אישתני דוקא תומי זכרתי דאישתני לגריעותא כשבשלום דמעיקרא הוא דאית בהו קיוהא והשתא לית בהו קיוהא אבל שאר ירקות הואיל ואשתני לעילוייא לא אשתני מברכתן ראשונה הכי נמי יין מבושל אשתני לעילוייא. ואין לדקדק מדלא קאמר הכא אילימא למעוטי יין מבושל אלמא דמקדשין עליו. דדילמא לא איצטריך למעוטי דשמא אפי' בפ"הג אין מברכין עליו דאישתני לגריעות' ואי למעוטי יין מבושל אתא הוה ליה למימר שאין מברכין עליו בפ"הג כ"ש שאין מקדשין עליו. וכענין זה פרשב"ם לקמן הא דקאמר אילימא למעוטי יין קוסס פלוגתא דרבי יוחנן וריב"ל. ויש להביא ראיה ממסכת תרומות פי"א אין מבשלין יין של תרומה מפני שממעיטו  ור' יהודה מתיר מפני שמשביחו אלמא דכ"ט עלויי עלייה דאפילו רבנן לא קאמרי אלא מפני שממעיטו אבל מודו שמעלהו בכך. ואמר בירושלמי דפסחים ושקלים יוצאין ידי ארבע כוסות ביין מבושל וקשה מהא דאמר בפ"ב דתרומות תורמין יין שאין מבושל על מבושל אבל לא מבושל על שאין מבושל זה הכלל כל שהוא כלאים בחבירו לא יתרום מזה לזה ואפילו מן היפה על הרעה שאינו כלאים תורם מן היפה על הרעה אבל לא מן הרעה על היפה. אלמא מבושל הוי רע דאישתני לגריעותא בירושלמי פריך מההיא מתני' אההיא מתני' דפרק בתרא דתרומות ומשני כאן בכהן וכאן בבעלים הא דאמר אבל לא מבושל על שאין מבושל היינו בבעלים לפי שהן תורמין לפי מדה שהיה מן היין קודם שבשלו והכהן חפץ יותר בריבוי יין בלא בישול לכך חשיב ליה רע לגבי כהן. וגם יש אנשים שאינן יכולין לשתו' יין מבושל לפי שמחמת חוזקו כואב לו בראשו הלכך חשיב רע לכהן אם אין דרכו לשתותו והא דפ' בתרא בכהן רבנן אסרי אע"פ שמשביחו משום הפסד תרומה ורבי והודה שרי מפני שמשביחו ורש"י כתב בתשובה אחת שאף בפ"הג אין מברכין עליו וכן כתב רב צמח גאון ז"ל ואמר דמשום הכי לא קאמר הכא דלמעוטי מבושל אתא לפי שאף בפ"הג אין מברכין עליו וליתא דאיכא למימר דסבר דמקדשין עליו משום דאישתני למעליותא. ואע"ג דתנן במנחות דף פ"ו יין מבושל לא יביאו אם הביא פסול. הא מסקינן הכא דלא נאמר כלל זה אלא ביין דמאיס מפני דמאיס מפני ריחו או שנתגל' או דאישתני טעמי' לגריעותא אבל יין מבושל אשתני למעליותא ומה שאין מנסכין ממנו משום שנשתנה מברייתו ובבכורות דף י"ו קאמר דגפן שגדלה ע"ג תאנה פסול לנסכים לפי שנשתנה דבעינן דומיא דכבש שלא נשתנה מעולם עכ"ל:
והטור בה' שבת סי' ער"ב כתב וז"ל ועל יין מבושל רבו הדעות: הרב ר' שמעיה כתב בשם רבי' שלמה שמברכין עליו שהכל וכ"כ הרב רבי יצחק ן' גיאת יין שנתבשל אפילו מעט וכן אם נתן לתוכו מעט דבש מברכין עליו שהכל וכ"כ רבי' האי וכיון שנתן האור תחתיו והרתיח אין בו משום גילוי ולא משום יין נסך ואין אומרים עליו קידוש היום. ואין נראה לבעל העיטור דלא גרע מקונדיטון דאיתא בירושלמי שיוצאין בו בפסח ידי ד' כוסות וכ"כ ר'תם ור"י שמקדשין על המבושל ולזה הסכים א"א ז"ל והרמב"ם כתב אין מקדשין אלא וכו' להוציא וכו' או מבושל שאין מקדש על א' מאלו  (העתקנוהו לעיל): עכ"ל:
והר"ב בית יוסף כתב וז"ל ועל יין מבושל רבו הדעות התו' בפ' המוכר כתבו דיין מבושל כשר לקדוש כדאיתא בירושלמי ודלא כפירש"י והר"ש שכתבו דמברכין עליו שהכל דאשתני לגריעותא. והרא"ש כתב כדברי התו' משום דכי אשתני למעליותא אשתני וכן דעת הר"ן בפ' ערבי פסחים להכשיר המבושל והמעושן לקידוש משום דאשתנו לעילוייא וכן הסכים בסוף ספר מצות קטן, וכתב הרב המגיד בפכ"ט שכן דעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל אבל הרמב"ם דעתו כדעת הגאונים שאין מקדשין עליו כתב האגור מנהג אשכנז וכל גדוליה לקדש על יין מבושל אם אין לו אחר שאינו טוב וכתבו הרמב"ן והריטב"א בפ' המוכר פירות והרשב"א בתשוב' דבהדיא אמרו בירושלמי שיוצאין ביין מבושל בפסח בד' כוסות דאלמא אומרין עליו קדוש היום ואומר עליו בפ"הג וכ"כ הרי"בש בתשובה וכו' עכ"ל:
ובסימן תע"ב כ' הטור לענין ד' כוסות וז"ל ויין מבושל כ' רבנו האי שאין יוצאין בו ומברכין עליו שהכל ובירוש' יש שיוצאין ביין מבושל ובקונדיטון ע"כ. והב"י כ' על זה ויין מבושל כ' רבנו האי שאין יוצאין בו כו' בסי' רב"ע נתבאר שדעת רוב הפוסקים שמברכין עליו בורא פרי הגפן ע"כ:
ומר"ן ז"ל בש"ע א"ח סי' ער"ב סעיף ח' כ' וז"ל מקדשין על יין מבושל ועל יין שיש בו דבש. וי"א שאין מקדשין עליהם ובהגה והמנהג לקדש עליו אפילו יש יין אחר רק שאינו טוב כמו המבושל או שיש בו דבש. ע"כ ובסי' תע"ב ס' י"ב כתב מר"ן יוצאין ביין מבושל ובקונדיטון ע"כ: והבאר היטב פי' דיוצאין היינו בדיעבד אבל לכתחלה מצוה מן המובחר ליקח היין היותר משובח בלי תערובת וכו' עי"ש:
והלבוש שינה מלשון הש"ע וכתב בסימן ער"ב יין מבושל מברכין עליו בורא פרי הגפן ומקדשין עליו דהא אישתני לעילוייא ויין שנתערב בו דבש או שאור יש אוסרין לקדש עליו וכו' ויש מתירין וכו' וכן נוהגין עכ"ל:
והר"ב מאמר מרדכי דקדק מפשט לשון הלבוש דנראה דביין מבושל שרי לכ"ע ואין בו מחלוקת והוכיח שאינו כן אלא אדרבה שרבו האוסרים במבושל יותר מבעירב בו דבש וכו' וכו' (וזו הלכה העלה בסוף דבריו) ובמדינות אלו שהיין מצוי אין מקדשין לא על זה ולא טל זה וכן יש להחמיר במקום דאפשר ובפרט במבושל שרבו האוסרים כמו שנתבאר עכ"ד עי"ש:
מכל הני מילי מעלייתא שהעתקתי למדנו דשלש מחלוקות ביין מבושל איכא דאמרי דאישתני לגריעותא על ידי בישול ופסיל לקידושא ולא עוד אלא שמברכין עליו שהכל וא"ד דפסיל לקידושא יען אין ראוי לינסך ע"ג המזבח אך שמברכין עליו בפ"הג וא"ד דלא מבעיא שמברכין עליו בפ"הג אלא שאף מקדשין עליו דהבישול משביחו ואישתני למעליותא ומה שאין ראוי לגבי מזבח זהו מפני גזרת הכתוב שהש"ס לא מיעט כל היינות דפסילי למזבח אף בדיעבד אלא אותם שאין ראויין לינסך מפני גריעותם דוקא. וכיון שהדבר תלוי בפלוגתא דהני אשלי רברבי הנז"ל לא יקדש עליו במקום דאפשר אלא בדיעבד במקום שאין לו יין אחר. וכל הדברים הנאמרים עד הנה מיירו ביין מבושל לבדו בלי תערובת דבר אחר:
עתה באתי לנ"ד מחולה השותה פעמים שלש בכל יום יין מבושל במיני סממנים ותרופות לרפואתו ונפשו אותה לקדש ולהבדיל עליו ולצאת בו ידי ד' כוסות בלילי פסחים ולשאול הגיע כדת מה לעשות. ואען ואומר אם טעם היין ההוא המבושל בסממנים טעם יין שעמד טעמו בו ולא נשתנה ע"י הסממנים אז כשר לקידוש בדיעבד: ואם טעם הסממנים ותרופות ביין ההוא טל ידי הבישול אף על פי שאין ביין ממשות הסממנים אם טעמו רע ומר ל"מ דלא יקדש עילויה אלא לא יברך עליו כלל כשישתה אותו: תדע דחומץ יין אין מקדשין ולא מברכין עליו כלל ומה לי אם טעמו חמוץ או מר הכל אחד ועוד דבש"ע א"ח סימן ר"ד ס' ח' כתוב כל האוכלין והמשקין שאדם אוכל ושותה לרפואה אם טעמם טוב והחיך נהנה מהם מברך עליהם תחלה וסוף ע"כ. ומכלל הן אתה שומע לאו דאם טעמו רע ומר לא יברך עליו כלל. ואם היין ההוא המבושל בסממנים נשתנה טעמו לטעם הסממנים וטעמו טוב אז נ"ל דלא יברך עליו בפ"הג כי הסממנים עיקר לא היין ונלע"ד דיברך שהכל ראיה לדבר מ"ש הרא"ש הובא במגן אברהם א"ח סי' ר"ה אות ו' מיא דסלקא כסלקי כיון דעיקר בישולם בשביל הירקות הלכך כיון שנתנו הירקות טעם בהן הולכין אחר הטעם ואפי' אם בשל הירקות לצורך מימיהן לרפואה כיון שכל העולם מבשלין אותו לאכילה לא נשתנית ברכת המים בשביל זה עכ"ל. משמע מדבריו דאלמלא שכל העולם מבשלין אותו לאכילה אם בשל הירקות לצורך מימיהן לרפואה לא יברך בפ"הא אלא שהכל. מינה דהסממנים ותרופות בין ממין עץ או מפרי הארץ דאין מבשלין לאכילה כ"א לרפואה דיברך על מימיהן שהכל בין אם מבושלים במים או ביין דזה אינו מעלה או מוריד כי הסממנים עיקר והמים או היין טפלין להן. זהו הנלע"ד להלכה ולמעשה עינינו תלויות ונשואות אל מורנו הרב הכהן  די אזיוידו נר"ו הוא יגיד לנו פשר דבר ועל פיו יקום כי לו משפט ההוראה. וכסאו נכון יהיה כי"ר:
הכ"ד הצעיר שלמה ישורון
אמשטרדם בשלהי חדש כסלו שנת התקנ"ג לפ"ג
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס