שאלה נו ראובן הוצרך לצאת מן המקום אשר היה דר שם וקודם צאתו הפקיד סך מעות שהיו לו ביד שמעון לשלחם לו או לתתם אל מי שיצוהו ובא לוי אצל שמעון ואמר לו ראובן חייב לי מנה ולכן אני מבקש ממך שאל תוציא המעות שהפקיד בידך ראובן עד שאתפרע ממנו והוא לא רצה לעשות כן ושלח לראובן מעותיו מבעיא לן השתא אם יש ללוי איזה תביעה או תרעומת נגד שמעון. או לא ושכרו כפול מן השמים:
תשובה בטרם אבוא להשיב, על מה שנשאלתי צריך אני לחקור אם שמעון היה תופס ומעכב בידו המעות שהפקיד אצלו ראובן בשביל לוי הב"ח אם היה מועיל אם לא ונראה שלא היה מועיל לו תפיסתו מהא דאמרינן בפ"ק דגיטין ופ"ק דמציעא התופס לב"ח במקום שחב לאחרים לא קנה ופיר' רש"י תופס לב"ח אדם שבא מאיליו ותופס ממון חבירו בשביל חוב שיש לאחר עליו ובא לקדם עד שלא יתפסנו ב"ח אחר ונמצא תופס זה חב בתפיסתו את הנושים אחרים לא קנה כדאמרינן בכתובות דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו וחב לאלו מאחר שלא עשה אותו הנושה שליח לתפוס. וכתב הר"ן על זה ונראה מדבריו שאם עשאו שליח מהני וליתא מדגרסינן בפ' הכותב יימר בר חשא הוה מסיק זוזי בההוא גברא שכיב ושבק ארבא אמר ליה לשלוחיה זיל תפסה ניהליה אזל תפסה ניהליה פגעו ביה רב פפא ורב הונא בר יהושוע אמרי ליה את תופס לב"ח במקום שחב לאחרים וכל תופס לב"ח במקום שחב לאחרים לא קנה אלמא אע"ג דשויה שליח דאחר ליה זיל תפסה ניהליה לא קנה וכתב מהרשד"ם בתשובותיו ס' ר"ט דקשה איך אפשר דרש"י מאור הגולה אשתמיט מיניה האי עובדא דיימר בר חשו ועוד מי דחקו לרש"י לאוקומי דברי ר' יוחנן הסתמיים חלקיים דדוקא היכא דלא עשאו שליח אלא שנראה שדעתו ז"ל דחקו כי ראה בכל התורה כולה שילוחו של אדם כמותו לבד בעבירה דאמרינן אין שליח לדבר עבירה מטעמא דדברי הרב ודברי התלמיד למי שומטין הא לכל שאר מילי השליח כמשלחו בין לענין ממון בין לענין גיטין וקדושין וא"כ מאי שנא הכא ואי משום דלאו כל כמיניה ליעשות שליח לחוב לאחרים למה מהני בקדושין שהרי חב לאחרים וכי תימא שאני קדושין דאיכא טעמא מגו דזכי לנפשיה זכי לחבריה וכו' אכתי תינח כשנעשה שליח לאשה המותרת לו אבל כשנעשה שליח לאשה האסורה לו כגון אחת מכל העריות היה לנו לומר דלא תיהני שליחותו וכו' ואחר שאמרנו טעם לרש"י שפירש דברי ר' יוחנן בשלא עשאו שליח אכתי צריכים אנו ליישב עובדא דיימר בר חשו ונראה ליישב באחד משני פנים אחד דאפשר דרש"י דקאמר דוקא כשלא עשאו שליח רוצה לומר שלא עשאו שליח בעדים אבל עשאו שליח בעדים קנה דכיון דאיכא עדים אית ליה קלא ומדלא אתו שאר ב"ח וקדמי קנה ועובדא דיימר בר חשו הוה שלא בעדים ומשום הכי לא קנה דלא עשאו בעדים אלא בינו לבין עצמו אמר לו זיל א"נ איכא לתרוצי בענין שני אחר דקדוק דאפשר לדקדק בגמרא דאמר אמרו ליה את תופס לב"ח וכו' היה די שיאמרו הא אמר ר' יוחנן התופס לב"ח וכו' ומדאמרי ליה את תופס וכו' רצו לומר לו או דרך שאלה או דרך תחיה את כשתפסת ידעת שהיית חב לאחרים והבינו מדבריו שלא ידע שהיה חב לאחרים שאילו ידע לא היה עושה כן וא"כ הוי כמו קנין בטעות דלא קנה ומשום הכי תפסו לארבא אבל אם היה אומר להם א"ה דאדעתא דהכי תפסתי קנה ודאי ולא היו הם תופסין כי קנה מטעם כי שלוחו של אדם כמותו וכתב הוא ז"ל שהיה ראוי לפסוק כרש"י דהוי טעמא דמסתבר ועובדא דיימר בר חשו לא קשה אבל מה נעשה כיון שלא מצאנו לו חבר ולא מי שיסכים לדעתו בשום אחד מן הפוסקים המובהקים וכתב מהררי"ק שורש קמ"ט דאין לומר קים לי כפלוני במקום שכל חכמי ישראל חולקים עליו ובפרט מן האחרונים שבאו אחריו וראו דבריו ולא נתחוור להם דעתו וקיימא לן דהלכה כבתראי ועיין בתשובות ר' אהרן ששון ס' ס"ז שהביא הריטב"א דסבירא ליה כרש"י ופירש דרש"י מיירי בשליח בעדים וע"ש דכתב דמצי למימר קים לי כרש"י וריטב"א והרב בטל שפתי כהן הקשה עליו דמה לי שליח בעדים או לא ועוד דמשמע בפ' הכותב נמי עשאו שליח בעדים ואפילו הכי לא מהני: והוא ז"ל כתב ליישב כוונת רש"י דלא קשיא מה שהקשו עליו התוסופות והר"ן ושאר כל הפוסקים משום דבלאו הכי נמי תקשי למה פירש רש"י כן בפ"ק דמציעא ולא בפ"ק דגיטין דהתם עיקר מילתא דתופס לב"ח אלא נראה לו כוונת רש"י דפשיטא דבדיבורא בעלמא שאומר לו לתפוס לא הוי שליח וכדמוכח ממתניתין דתנה לי אלא מה שכתב רש"י מאחר שלא עשאו שליח לתפוס כוונתו ששכרו להיות שילוחו לתפוס וכוונת רש"י בזה דלא תיקשי מאי משני התם בפ"ק דמציעא שאני פועל מבעל הבית והא פשיטא דאין פועל משועבד לב"ח כעבד כנעני דנימא דהני כיד בטל הבית עצמו דהא מציאות עבד עברי לעצמו א"ו שאני פועל ששכרו ללקט מציאות כדאיתא בש"ס נמצא דהוי שילוחו וכיון ששכרו להיות שילוחו הוי ידו כידו ואם כן לא קשה מהך דיימר בר חשא דפ' הכותב דהתם רק אחר לשילוחו ולא שכרו לכך ועל פי זה מוכח דמי ששכר לאחד שיתפוס בעדו מב"ח ותפס קנה אפילו במקום שחב לאחרים ונראה שכל הפוסקים מודים לזה לדינא דהא מוכח כן בש"ס ממאי דפריך מפועל אלא שהבינו דברי רש"י בסתם שליח ולכן הקשו עליו אלו דבריו של הרב בעל שפתי כהן ז"ל ולא נראין לי כי מי הגיד לו דכוונת רש"י ששכרו להיות שילוחו לתפוס דשכירות מאן דכר שחיה הכא והרב בעל בית חדש כתב לתרץ דברי רש"י ולא ידעתי למה לא נפרש דדעת רש"י היא דבאומר לו בעל פה זיל תפסיה הוה ליה נמי בכלל קופץ מאליו דכיון שלא עשאו שליח בהרשאה ויש לחוש שמא ביטל המלוה השליחות קודם שיתפוס לאו כל כמיניה לחוב לאחרים ובכהאי גוונא מיירי הך עובדא דיימר בר חשו אבל עשאו שליח בהרשאה דהקנה לו הממון שיש לו ביד פלוני והוה ליה כאילו נתנם לו במתנה ולא יוכל לבטל השליחות השתא וודאי השליח חשוב כמו הבעלים בעצמן ויכול לתפוס ולפע"ד אין ספק בפירוש זה בדברי רש"י אלו דבריו ז"ל ולפע"ד יש ספק אם פירוש זה כוונת רש"י דהרשאה מאן דכר שמיה הכא ולכן דחו דברי רש"י מכח דההיא דכתובות וכתב הרב בטל הטורים בס' ק"ה וז"ל התופס לב"ח במקום שחב לאחרים כגון ראובן שחייב לשמעון ולוי ואין לו כדי לפרוע לשניהם ובא יהודה ותפס מראובן בשביל שמעון אינו מועיל לו כלום כיון שיש בו חובה ללוי שהרי לא ישאר לו במה שיפרע ללוי ואפילו עשאו שמעון שליח וכתב לו הרשאה לא מהני ע"כ לשונו. ואע"ג שזה מיירי שיש ללוה נושים הרבה ובנ"ד אין לראובן הלוה אלא נושה אחד אפילו הכי יראה שאין שמעון הנפקד יכול לעכב תחת ידו הפיקדון שהפקיד בידו הלום כמו ששאל ממנו לוי באומרו ראובן חייב לי סך מעות ואני יודע ודאי שהפקיד מטות תחת ידך אל תוציאם מתחת ידך עד שאתפרע ממנו דהא מ"מ אם הנפקד היה מעכבן בזה היה חב ומפסיד לראובן הלווה שהאמין ובטח בו להפקיד בידו אלו המעות והוי כמו תופס לב"ח במקום שחב לאחרים שלא קנה ומכ"ש דאין ללוי שום תביעה ותרעומת על שמעון על דבר אשר לא עיכב מעות ראובן בידו כאשר שאל ממנו:
וכן יראה מדברי הרמב"ן ז"ל שהביא הרב בעל הטורים בטור ח"מ ס' ק"ה אלא שהוא ז"ל הביאן בקיצור מופלג אבל מר"ן ז"ל העתיק כל דבריו כמו שכתבם הרב בטל תרומות בשער ס"ז שם בבית יוסף וז"ל ויש לברר מי שהפקיד לחבירו ממון ולא רצה להחזיר לו אלא שאמר אני תופס בהם לזכותם לפלוני בטל חובך מהו מי אמרינן כיון שתופס לב"ח במקום שלא חב לאחרים קנה יכול לעכבם בידו בשביל הב"ח או לא: ושאלתי את הרמב"ן והשיב אני לא באתי לידי מידה זו בתופס לב"ח בחיי לוה דמהני משום דממון דלוה הוא ומאן דבעי לאפוקי מיניה אפילו למפרעי לב"ח דידיה חב לאחרים הוא אלא אפילו אם תמצא לומר בחיי לוה דתופס לב"ח במקום שלא חב לאחרים קנה כפי דעת קצת הראשונים יכול מפקיד נמי לתפוס במקום שאינו חב לאחרים וכיון דתבעי מיניה לפיקדון ולא יהביה ניהליה משום דתפיס ליה לצורך ב"ח מהני דהא בעובדא דמלוגא דשטרי תפיסה בכה"ג מהניא לנפשיה ומהני לאחריני במקום שאינו חב לאחרים ומהניא תפיסה שאם מת אינם נעשים מטלטלין וכו' מיהו לאו לעכובי פקדון בידיה בהך טענה אלא אם תפס ובא ב"ח לב"ד זכה לו אבל אם אין ב"ח כאן לאו כל כמיניה לומר לפלוני אתה חייב ואני תופס לו ואע"ג דאיכא מגו שהדין נותן בכל פקדון להחזירו למי שהפקידו אצלו ואם יש לאחרים זכות בו הרי הדין ביניהם ולא עוד אלא אפילו במודה הדברים נראין שאינו יכול לעכבן עד שיבא הלוה ואם נאנסו בידו מי משלם לו א"ת יניחו בב"ד מי הזקיקו לכך וב"ד נמי מי לא אתו אונסין עכ"ל והנה יראה מדבריו שאין הנפקד יכול לתפוס ולעכב לצורך ב"ח אע"פ שהלוה המפקיד אינו חייב לאחרים ונמצא שהנפקד בתפיסתו לצורך ב"ח אינו חב לאחרים מ"מ כיון דממון דלוה הוא א"כ חב ללוה בתפיסתו וחשיב שפיר תופס לב"ח במקום שחב לאחרים דלא קנה
ואפילו את"ל שיכול לתפוס כפי דעת קצת הראשונים אפילו הכי לא תועיל תפיסתו שיוכל לעכבו בידו עד שיבא המלוה אלא צריך שיחזירנו ליד הלוה ולא מהני תפיסתו אלא לענין שאם מת המפקיד אינו נעשה מטלטלין אצל בניו ושביעית אינה משמטת ואם נתנו לאחר אינו נתון ודומה דין זה לדין המלוה את חבירו על המשכון שצריך להחזיר לו המשכון בעת שהוא צריך לו ולוקח אותו בעת שאינו צריך לו שהקשו בגמרא א"כ מה יועיל המשכון ותרצו כדי שלא ישמט החוב בשביעית ולא יעשה מטלטלין אצל בניו כולי באופן שאע"פ שמחזיר המשכון לבעליו אפילו הכי מהניא תפיסתו שתפס לצורך ב"ח לענין השלשה דברים הנזכרים וה"ה הכא סוף דבר כי לדעת הרמב"ן ז"ל יש מקום לומר שאפילו אם הנפקד מדעתו ורצונו רוצה לעכב לאו כל כמיניה ולא מהניא תפיסתו ומה גם דאין ללוי שום תביעה ותרעומת על שמעון על דבר אשר לא עכב מעות המפקיד בידו כמו ששאל ממנו. ואפילו את"ל שיכול לתפוס ולעכב היינו דוקא כשרוצה הנפקד לזכות ולתפוס אבל שנאמר דבשביל שהמלוה אמר לנפקד שיעכב הפיקדון שהופקד אתו ויזכה בשבילו לצורך חובו ולא שמע בקולו הנפקד ונתן הפיקדון ביד המפקיד או ששלחו לו שנאמר שיהיה עליו תרעומת או תביעה הא ליתא דמלתא דפשיטא היא שאין לו עליו אפינו תרעומת דברים כאשר יפה כתב מהרש"ך בחלק ב' ס' קצ"ט:
איברא דראיתי בב"י מחודש ג' דבר בשם הרשב"א כי לכאורה הוא היפך מה שכתבתי וז"ל כתב הרשב"א בפ' שור שנגח ד' וה' עלה מ' גבי הא דאמרינן משום דא"ל כי היכי דמשתעבד עלך משתעבדנא להאיך מדר' נתן ושמעינן מהא דאילו רצה ב"ח או נפקד דראובן לפרוט ממה שיש בידו למי שנושה בראובן אע"פ שלא תבעו בדין הרשות בידו וכן נראה מדברי הראב"ד ע"כ אכן כבר תירץ מהרש"ך דהיינו דוקא אם רצה נפקד לעכב אבל אם הנפקד אינו רוצה לעכב אפילו אם הב"ח אמר לו ושאל ממנו שיעכב ויתפוס בידו הפיקדון לצורך חובו אינו חייב הנפקד לחוש לדברי הב"ח המצווה לעכב וכתב דכל זה הוא אפילו אם הדבר ברור שחייב המפקיד מה שטוען ומערער ב"ח עליו שאם אין הדבר ברור בחיוב המפקיד מילתא דפשיטא היא דאפי' טל פי ב"ד אין מקום לעכב פיקדון המפקיד ביד הנפקד וכמו שכתב רבינו ירו'חם נתיב ל"א חלק ב' וז"ל ראובן שהפקיד אצל שמעון ובא לוי וצוה טל פי ב"ד שלא להחזירו לראובן כגון שאמר לוי ראובן חייב לי מנה יכול שמעון לעכבו אם דבר ברור הוא שראובן חייב ללוי ואינו כופר או אינו יכול לכפור אז שמעון חייב ללוי מדר' נתן ויכולין לעכב הפיקדון ביד הנפקד אבל בענין אחר אינו חייב לשלם ע"כ:
הכלל העולה מכל מה שכתבתי שאין ללוי על שמעון הנפקד שום תביעה ותרעומת על ששלח הפיקדון לבעליו ראובן לא מבעיא כפי דעת הסוברים דהתופס לב"ח במקום שחב לאחרים לא קנה אפילו עשאו הב"ח שליח לתפוס וכתב לו הרשאה משום דאין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים אלא אפילו כפי דעת רש"י ודעימיה דהתופס לב"ח במקום שחב לאחרים אם הוא שליח לתפוס קנה דיד שליח ביד בעלים הוא. הכא בנ"ד שאין שמעון שליח לוי הב"ח. וגם דאפילו אם הים שלוחו של לוי אין שמעון יכול לתפוס ולעכב בידו הפיקדון בשביל חוב לוי דהא בזה חב לראובן הלוה והוי כתופס במקום שחב לאחרים דלא קנה. מלתא דפשיטא היא דאליבא דכ"ע אין ללוי על שמעון הנפקד שום תביעה ותרעומת הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי מ"ו הכהן דאזיוידו ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
ח' לחורש אדר שנת התקמ"ז לפ"ג:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופיס מ"כ
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק