שאלה כה ראובן קנה סחורה מסוחר אחד גוי על ידי שמעון שהיה סרסורו של אותו גוי הנזכר ושלם לו כל הדמים ולא קבל כל הסחורה שקנה בעת נתינת המטות אלא נשאר קצת מאותה סחורה שקנה ביד אותו סוחר הנזכר ויקר מקרה שהוצרך ראובן הנ"ל לילך חוץ לעיר ובקש משמעון שבעודו חוץ לעיר שילך אצל אותו סוחר גוי לקבל ממנו בעדו אותה הסחורה שנשאר בידו ושיתנהו לבנו חנוך וכן עשה שמעון וקבל מאותו סוחר אותה הסחורה שהיתה עדיין בידו ונתנה לבנו חנוך באופן שלא נשאר כלום מראובן ביד אותו סוחר ולאחר ימים מועטים מת אותו הסוחר וירש אותו אחד מקרוביו שהיה דר עמו ונתגדל בביתו וכראות שמעון שמת אותו הסוחר הלך אצל אותו היורש בערמה ובמרמה ואשר לז טוב בעמיו עשה ואמר לו שעדיין נשאר ביד מורישו קצת מן הסחורה שמכר לראובן וכשמוע אותו היורש את דברי שמעון האמינו לפי שראה שהיה מוחזק אצל מורישו לאדם נאמן ונתן לו אותה הסחורה שביקש ממנו וכדי שלא יכיר אותו היורש ברמאותו הלך שמעון ומסר אותה הסחורה שקבל מאותו היורש לזמן מועט ביד חנוך בנו של ראובן ואותו היורש העני ואבד כל ממונו ומת ולא הניח אחריו יורש כדי להתחייב לשמעון להחזיר לו מה שלקח בערמה ובמרמה ויהי כאשר בא ראובן לביתו הלך שמעון אצלו ותובע ממנו אותה הסחורה שקבל מהיורש שמסר ביד בנו חנוך וראובן משיב שאין לו כלום מאותה סחורה כיון שבשמו ובעדו גבה ממנו מה שגבה ושמעון טוען שדי לו במה שגבה מאותו הסוחר הנ"ל בעודו בחיים ועשה כל מאמצי כחו להוציא ממנו מם שהוציא ואילו היה מת אותו הסוחר קודם שגבה ממנו מה שנשאר בידו מה טענה היה לו אצלו וכיון שכן מה שלקח בערמה מאותו היורש הוא שלו דמזלו גרם דאין אדם עשוי ליתן נפשו בכפו ולטרוח בעד אחרים ונסכן את עצמו להיות נתפש כגנב: ורבתה הקטטה ביניהם עד שנתפשרו לבוא לבית מדרשו של ש"ם שיורה המורה להם הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה קודם אשיב לשואלי דבר צריכים אנו לידע שנדון שאנחינו הוא מחלוקת פוסקין מערכה נגד מערכה יש מהם סוברים שהכל לשליח שהיא מתנה שנתן לו המוכר ויש סוברים שהכל למשלח שהוא שנתן המעות ויש אחרים שסוברים שחולקים השליח עם בעל המעות באומרם שכיון שההנאה שבא לשליח בא ע"י המעות של ב"ה ואילולי מעותיו לא היה כלום וגם אם לא היה השליח מסייעו לא היה שם אותו הריוח לפיכך חולקים השליח עם המשלח ואני בראותי שהוא דבר שאינו שוה לדעת כלם אלא זה אומר כלו לשליח וזה אומר כולו למשלח והוא ספק לנו ואנן קיימא לן ממון המוטל בספק יחלוקו נתתי אל לבי לנטות אחר הדעת השלישי שסובר שחולקים השליח עם בעל הבית שכיון שהוא דבר המוטל בספק לנו סברת הפוסקים שאין אנו יכולים לידע ולהכריע איזה הוא הדעת הנכון כדי לעשות כדבריו אבל דעת הג' שסובר שחולקים נ"ל שהוא היותר נכון מפני שהוא כפי הדין דממון המוטל בספק יחלוקו שמשוה השליח עם המשלח וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן פ' יא' דכתובות פ' אלמנה ניזונת וז"ל אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה כאן שנה ר' הכל לבעל המטות כדתניא הוסיפו לו אחת יתירה הכל לשליח דברי ר' יהודה ר' יוסי אומר חולקים והתניא ר' יוסי אומר הכל לבטל המעות אמר רמי בר חמא ל"ק כאן בדבר שיש לו קיצבה כאן בדבר שאין לו קיצבה אמר רב פפא הילכתא דבר שיש לו קיצבה חולקים דבר שאין לו קיצבה הכל לבעל המעות ע"כ לשון הגמ':
והנה כל הפוסקים הסכימו לעניין דינא כרב פפא דבדבר שיש לו קיצבה חולקים בעל המטות עם השליח וזה לשון הראשון שבקדושה הרמ"בם ז"ל בפ' א' מהלכות שילוחין ושותפין כתב וז"ל היה השער קצוב וידוע והוסיפו לו לשליח במנין או במשקל או במידה כל שהוסיפו לו המוכרי' הרי הוא של שניהם וחולק התוספת השליח עם בעל המעות ואם היה הדבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות עכ"ל וכן פסק הרב אלפס ז"ל וכתב וטעם שחולקים השליח ובטל המעות הואיל ובאת לשליח הנאה טל ידי ב"ה וכמו שכתב הרב כ"ח עיין שם וכן פסק הרא"ש בפסקיו שם וז"ל אמר ר"נ אמר רבה בר אבוה כאן שנה ר' הכל לבעל המעות כדתניא הוסיפו לו אחת יתירה הכל לשליח דברי ר' יהודה ר' יוסי אומר חולקין וכו אמר רב פפא הילכתא בדבר שיש לו קיצבה חולקין בדבר שאין קצבה הכל לבעל המעות ומתניתין דבר שאין לו קיצבה הוא וכו' ולמה חולק השליח עם ב"ה הואיל ובאת לשליח הנאה ע"י ב"ה ושאל הרב ר' יעקב ישראל את רבינו תם על ראובן ששלח את שמעון לגבות מעות מן הגוי וטעה הגוי ונתן לו יותר המותר למי. והשיב שחולקין אותו ביניהם דמעות הוא כדבר שיש לו קיצבה דאמר הוסיף לו אחת יתירה ר' יוסי אומר חולקין ומוקמינן לה בדבר שיש לו קיצבה וטעמה דחולקין לפי שבטל המטות כיון שקיבל מעותיו מה לו בטעות של שליח אלא דאמרינן הואיל שע"י מעותיו שלזה נשתכר יהיב ליה פלגא והוא הדין נמי גבי טעות חשבון עכ"ל:
וכן כתב המרדכי בשם רב צמ"ח וז"ל ישראל שהיה עושה סחורה עם הגוי ובא חבירו וסייעו והטעה לגוי במדה או במשקל או במנין חולקין הריוח ונתן הטעם משום דאלמלא מעותיו של זה לא היה זה מטעה לגוי ואלמלא לא היה זה מטעה לגוי לא היה שם אותו הריוח עכ"ל:
וכן הביאו הרב ב"י בח"מ ס' קפ"ג וכן כתב הרב ש"ך בשאלותיו שאלה קי"ו בשם העי"טור וז"ל יש דעת אחרת משונה מכל הדעות והוא דעת העי"טור הביאו הרב מהריק ס' קפ"ג דאפילו לא נתן לו המעות אלא בתורת שליח אם שינה השליח כגון שנתן לו לקנות חיטים וקנה לו שעורים והרויח הוי הריוח לאמצע כיון שהשליח עשה הנאה במעות המשלח ולכך חולקין לאמצע והעיטור כתב דכך מסתברא ושבעל מתי"בות מסכים בזה וכן כתב הנמ"קי יו"סף בפ' הגוזל בשם הרמ"ה עכ"ל:
והרי לך דברי בעל העיטור כמו שכתב בספרו אות ש' דיני שלישות וז"ל תניא הוסיפו לו אחת יתירה לשליח ר' יופי אומר חולקין אמר רב ספרא הילכך דבר שיש לו קיצבה חולקין דבר שאין לו קצבה הכל לבטל המטות ולמה חולק עמו הואיל ובאת הנאה לשליח ע"י ב"ה כדגרסינן בירושלמי וכן הילכתא הנותן מעות לשילוחו לפרוע לגוי והטעהו בחשבון כדבר שיש לו קצבה הוא וחולקין לאמצע עכ"ל:
וגם הרמ"בן ז"ל הביא סברת בעל העיטור בשאלותיו ס' פ' וז"ל שאלה אם הקהל מנו שליח את ראובן בגביית המסים וליפרוע הגוי מכל מה שיגבה והגוי מקבל הפירעון והנההו משלו במעות והקהל אומר לראובן מה שנתן לך הגוי קנינו באותה מתנה וראובן טוען המתנה לא באה ליד בסבתכם אלא לפי שההניתי אותו ושהייתי מלוה לו משלי כשלא היה בידי מעות מגביית המס הדין עם מי. תשובה מסתברא שהדין עם ראובן ואע"פי ששנו בבריתא דפרק אלמנה הוסיפו לו אחת יתירה הכל לבעל המטות ופרקא רמי בר אבא כאן בדבר שיש לו קצבה כאן בדבר שאין לו קצבה ואמר רב פפא הלכתא דבר שיש לו קצבה חולקין דבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות כבר פירש הגאון רב האיי ז"ל בספר מקח וממכר בשער ו' טעם דבר שיש לו קצבה לפי שכל חפץ שדמיו קצובין כשמוסי' עליו הלוקח מרצון נפשו מוסיף וכאילו נתנו בפני עצמו לשליח או י"ל שלא הוסיף אלא מחמת שלקח ממנו זה החפץ ונמצא שלבעל המעות הוא ומשום הכי חולקין עכ"ל ומכאן שכל דבר שנותן ללוקח שלא מחמת מקח וממכר ושאין בו הטעם הזה שכתב הגאון הכל לשליח וכו' והרב בעל העיטור כתב הטעם לפי שבאה לשליח הנאה ע"י ב"ה לפיכך חולק עמו וכעניין שאמרו בירושלמי פרק הגוזל קמא אם פחתו פחתו לו ואם הותיר הותירו לאמצע א' ר' נסא בשעה שלא קיים שליחותו לא נתכוון לזכות אלא ללוקח ולמה חולק טחו הואיל ובא לו הנאה מתוך ידו אף הוא חולק עמו ואפי' כן בכאן הכל לשליח כיון שהוא טוען שהוא ההנה את הגוי להלוות לו ושהוא נותן לו בפירוש ולא לצבור ע"כ לשון הרמ"בן ומשמע מדבריו שהוא חודה לדברי בעל העיטור שחולקין אלא שנדון דידיה שאני שטוען שהוא ההנה את הגוי להלוות לו משלו ולכך הכל לשליח אבל כל היכא דליכא זה הטעם חולקין השליח עם בעל המעות הטעות של חשבון דהוי כמו דבר שיש לו קצבה וחולקין לאמצע כדברי בעל העיטור:
הא קמן דעת כל הני רברבתא דכלם כאחד הסכימו שהטעם שחולקין הוא משום דהואיל שעל ידי מעותיו של ב"ה נשתכר השליח יהיב ליה פלגא והשוו דבר שיש לו קצבה לטעות חשבון שכשם שבדבר שיש לו קצבה חולקין ה"ה גבי טעות חשבון אבל הרש"בא ז"ל דעת אחרת עמו שכתב בשאלותיו שאלה תר"עא וז"ל שחלת עוד ראובן מסר מטות לשמעון להלוותם לגוי ברבית ע"מ שיחלוק עמו בריוח וכו' ושמעון הלו' לגוי אחד וכשפרע לו חובו טעה הגוי מחשבונו ונתן לשמעון עשרה דינרין יותר מחיובו אי אמרינן יכול שמעון ליקח כל אותו טעות לעצמו מגו שאם יטעה שמעון בחשבונו ויניח לגוי חיובו שיצטרך לפרוע משלו או דילמא כיון שמחמת חוב זה בא לשמעון טעות זה זכה בו ראובן בעל המעות והשליש לשמעון כמו שהתנו עכ"ל תשובה מסתברא שהכל לשמעון דהויא לה כאותה שאמרו בפ' איזהו נשך אמר רב נחמן האי מאן דאוזיף פשיטי מחבריה ואשכח בהו טופינאתה אם בכדי שהדעת טועה חיוב להחזיר וחם לאו מתנה בעלמא דיהיב ליה ואי איניש דלא יהיב מתנה מאי אחר ליה דילמא מיגזל גזליה וקא מיבלע ליה בחשבון דתניא הגוזל את חבירו והבליע לו בחשבון יצא ואי איניש מעלמא דלא שקל וטרי בהדיה מאי אמר ליה דילמא איניש אחרינא גזליה ואמר ליה זיל אוזיף ליה לפלוני ואבלע ליה בחשבון ואף בגוי נמי אפשר לומר טענה זו ואפילו בכדי שאין הדעת טועה כ"ש כאן שהוא בכדי שהדעת טועה שהוא אסור ושמא למחר ירגיש הגוי ויתבע ממנו ויתחייב להחזיר לו ואינו דומה לאותה ששנינו בפ' אלמנה ניזונת הוסיפו לו אחת יתירה הכל לשליח ואסיקנא אמר רב פפא הלכתא דבר שיש לו קצבה חולקין כלומר הואיל ובא לו הנאה במעות של בע"ה ודבר שאין לו קצבה הכל לבטל המעות דהתם שאני שהוסיף לו מדעתו ולפיכך בדבר שיש לו קצבה חולק השליח עם בעל ומעות שהיה מן הדין שיהיה הכל לשליח שהוסיף מדעתו אלא מפני שבא לו הנאה ע"י בעל המעות חולק עמו וכל דבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות משום דאוזולי אוזיל גביה בממכרו אבל כאן שהה בטעות הכל לשליח כמו שאמר עכ"ל ובמחיל' מכבוד תורתו וכבודו במקומו מונח איני יורד לסוף דעתו במה שחילק בין דבר שיש לו קצבה לטעות חשבון כיון שהוא מודה שהטעם שחולקין הוא מפני שבא לו הנאה ע"י בעל המעות א"כ בטעות הגוי דאיכא זה הטעם עצמו שאם לא היו מעותיו של ראובן שהלוום שמעון לגוי לא היה הגוי טועה בחשבון ונותן לשמעון עשרה דינרין יותר וכיון שבמעות ראובן בא לו הנאה למה לא יחלוקו דמאי שנא כיון שהטעם שוה בכלם וצריך לי עיון ואע"ג שרבינו תם חזר מדבריו הראשונים וחילק גם כן בין דבר שיש לו קצבה לטעות חשבון רוב הפוסקים השוום כמו שכתבתי לעיל:
ומעתה נבוא לנידון שאלתנו שראובן קנה סחורה מסוחר אחד גוי ע"י שמעון שהיה סרסורו וכו' ושילם לו כל הדמים ולא קיבל כל הסחורה שקנה בעת נתינת המעות אלא נשאר לו קצת מאות' סחורה ביד אותו סוחר הנזכר ויקר מקרה שהוצרך ראובן הנ"ל לילך חוץ לעיר וביקש משמעון שילך אצל אותו סוחר גוי לקבל ממנו אותה הסחורה שנשאר בידו ושיתנהו לבנו חנוך וכן עשה שמעון וכו' באופן שלא נשאר כלום לראובן ביד אותו סוחר ולאחר ימים מועטים מת אותו הסוחר וירש אותו אחד מקרוביו שהיה דר עמו ונתגדל בביתו וכראות שמת אותו הסוחר הלך אבל אותו היורש בערמה וכו' ואמר לו שעדיין נשאר ביד מורישו קצת מהסחורה שמכר לראובן וכשמוע אותו היורש את דברי שמעון האמינו וכו' ונתן לו אותה סחורה שביקש ממנו וכו' ויהי כאשר בא ראובן אל ביתו הלך שמעון אצלו ותובע ממנו אותה סחורה שקיבל מהיורש שמסר ביד בנו חנוך וראובן חשיב שאין לו כלום מאותה סחורה וכו':
ואען ואומר שדעתי הוא כפי מה שכתבתי לעיל לדעת כל הני רברבתא שחולקין השליח עם בעל הבית כיון שעל ידי שניהם בא הריוח זה במעותיו שקנה סחורה מן הגוי וזה השליח ע"י הרמאות שרימה את הגוי ולקח ממנו הסחורה ואילולי שניהם לא בא הריוח וכיון שכן דין הוא שיחלוקו בין שניהם אותה סחורה שלקח מן הגוי היורש ולא יכול השליח לומר שמזלו גרם כיון שע"י מעותיו של ב"ה בא לו הריוח שלא"כ לא היה לו אותו הריוח:
ועוד לי ראיה מדברי ה"ה שכתב שזה הגוי היורש ששמעון לקח ממנו הסחורה בערמה מת ולא הניח אחריו יורש כדי להתחייב לשמעון להחזיר לו מה שלקח ממנו בערמה דהשתא אין שמעון יכול לטעון ולומר הסחורה שלקחתי מן הגוי במרמה הכל שלי מפני שהיום ומחר ירגיש הגוי ויתבע ממני ואני חייב להחזיר לו וכיון שכן דין הוא שיחלוק עם ראובן כיון שבא הנאה ע"י מעותיו וחולקין הסחורה ביניהם ואפשר שאפילו לדעת הרש"בא ז"ל שסובר שהכל לשליח בנד"ד מודה שיחלוקו השליח עם ב"ה לפי מה שכתב שם שהטעם שהוא לשליח מפני דשמא למחר ירגיש הגוי ויתבע ממנו וכיון דבנ"ד מיירי שמת הגוי וליכא למיחש למידי לא יש טעם לומר שהכל לשליח והואיל דליכא זה הטעם חולקין השליח עם בעל המעות כפי סברתו ז"ל זה הנראה לדעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבוא ינון אכי"ר לפ"ק:
בסדר ובשנת תורה אחת ומשפט אחד יהיה לכם:
הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: