שאלה יעקב שהיה איש חם וישר ירא אלקים וסר מרע ומפורסם הרבה בחסידות ונהג הרבה מנהגים טובים בביתו קצתם משים גדר וסייג שאע"פי שהיה יודע שמן הדין הם מותרים היה מחמיר על עצמו וקצתם משום חסידות כדי לכוף יצרו לעבודתו י"ת וכל בניו ובני ביתו סרים אל משמעתו ונהגו עמו כל ימיו כל אותם המנהגים הטובים וגם אחר פטירת אביהם נ"ע גם כן כמה שנים נהגו בהם עד עכשו שגדלו כולם אף הקטנים שבהם וגם הבנות הגיעו לפרק בתולה נשאת ורוצים הבנים לקחת להם נשים וגם לתת אחיותיהם לאנשים ומתייראים מחמת שרואים שהדור פרוץ בעוונותינו שרבו ומלעיבים על החסידים העושים סייג למצוות וסר מרע מסתולל פן תהיה להם שום קטטה עם נשותיהם ואחיותיהם עס בעליהן שלא נהגו באותם מנהגים והלואי שיוכלו לקיים התורה והדין ועל זה באו לבית דינו של שם להורותם כדת מה לעשות וטוענים אבהתין הוה אפשר להו אנן לא אפשר לן דדילמא הנשים לא תהיינה סרות אל משמעתם ותהיה להם קטטה עמהן ויהיו ללעג וקלס בסביבותם וגם אחיותיהם תהיה רשות אחרת עליהם והשתא מי אמרינן דאין להתיר להם דהא אמר' יוחנן בפסחים דף נ' לבני ביישן דאתו לקמיה .... כבר קבלו אבותיכם עליהם שנאמר שמע בני מוסר אביך או דילמא שאני הכא דחיישינן לקטטה ולעג ואת"ל לא שנא עכ"ז עדיין מבעיא לן תינח אנשים שהרשות בידם אבל נשים שרשות אחרת עליהן מאי איכא למימר יוציא דין זה לאור ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפסחים בפרק מקום שנהגו (דף נ') בני ביישן נהוג דלא הוו אזלין מצור לצידון במעלי שבתא אתו בנייהו קמי דר' יוחנן אמרו ליה אבהתין אפשר להו אנן לא אפשר לן אמר להו כבר קבלו אבותיכם עליהם שנאמר שמע בני מוסר אביך ואל תטוש תורת אמך וביאר רש"י מצור לצידון יום השוק של צידון בערב שבת והם מחמירים על עצמם שלא להיבטל מצרכי שבת: הוה אפשר להו להמנע מן השוק שעשירים היו ע"כ והנה ממאמר ר' יוחנן לבני ביישן נראה בתחלת העיון המחשבה שכל דבר שקיימו וקבלו עליהם בני עיר אחד לסייג ולגדר שאין להם התרה עולמית וכן נראה גם כן מדברי הירושלמי וז"ל ר' יוסי ב"ר בון אמר כל דבר שאין ידוע בו שהיא מותר והוא טועה ונהג בו איסור נשאל ומתירין לו וכל דבר שיודע בו שהוא מותר ונוהג בו איסור נשאל ואין מתירין לו והנה כוונת הירושל' כפי מה שמורה משפט הלשון הוא שמי שנהג איסור בדבר מה עבור היותו חושב שאיסורו מצד הדין ואחר כך ידע שאינו כן נשאל ומתירין לו ואולם מי שידע היתרו מבד הדין אלא שעל צד הפרישות והחסידות רצה לנהוג בו איסור אין מתירין לו וכן דעת הרבה מהפוסקים המפורסמים וזה לשון הרמ"בן במלחמת ה' דמקום שנהגו בתורת מנהג ויודעים היו הראשונים שאין בו איסור אלא לעשות סייג למצוה הוא שהחמירו על עצמם כעין משנתינו בזה אין מתירים להם אע"פי שהם באים לחזור בהם כעין בני ביישן וכן אמרו בירושלמי ונשאל אין מתירין לו שכן הנשבע לקיים את המצוה ונשאל אין מתירין לו כדאיתא בגיטין ובבכורות וכן הר' אברהם אומר עכ"ל:
גם הרש"בא בתשובה הביאה הבית יוסף ביורה דעה סוף סי' רי"ד כתב וז"ל כל מי שנוהג איסור בדבר המותר בגדר אפשר שהוא חמור מן הנדר והשבועה שהנדרים והשבועות נשאלים עליהם ומתירים להם ואלו שנהגו איסור בדברים המותרים כדי לעשות גדר בפני האיסור קבלו על עצמם כאיסורים שאסרתן תורה שאין להם היתר לעולם ולפיכך אמרו דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור נשאל ואין מתירין לו ע"כ ועם היות שבתשובה זאת כתב זה על דרך אפשרות לבד בתשובה סי' צ"ח כתב כדברים האלה בפשיטות ואני כבר נשאלתי על ענייני המנהגות ... ויש דברים שאינם תלויי' בפירוש אלא אפשר שגדרו גדר .... ובכל אלו אין מתירים להם ואפילו נשאלו .... ואין מקום להתיר אלא בבד אחד והוא שידענו בבירור שטעה באיסור .. וזהו שאמרו דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור נשאל ואין מתירים לו דברים המותרים ואחרים טעו בהם באיסור נשאל ומתירים לו ובחידושיו בפרק ראשון מחולין כתב עוד שכל מה שנהגו באיסור ואין אדם יודע עיקרו של איסור מחמת טעות או מחמת חומר נשאל ואין מתירין לו דדילמא משום חומר ועד שנודע שעיקרו מחמת טעות היה אין מתירין לו וזה לשון הרי"בש בתשובה בסי' מ"ד וכן מקום שנהגו איסור לגדר בדבר שהוא מותר ובאו בניהם לעקור המנהג ולבטלו לגמרי אינו רשאין .... אמנם הדבר שהוא מותר גמור לדברי הכל ונהג בו איסור לא לגדר אצא מפני שטועה וסבור שהוא אסור מן הדין בזה אם בא לישאל כמו שנשאלים על הגדר נש ומתירין לו כמו שמוזכר בירושלמי ע"כ וכן דעת הר"ן בפרק מקום שנהגו:
ואולם עם היות שהחכמים האלה אשר להם הדעת הזאת הם משלומי אמוני ישראל והיא מיוסדת על אדני פז התלמוד בבלי וירושלמי פליאה היא ממנו לא נוכל לה כי אין יד שכלנו מגעת להבין על מה ועל מה יהיה חמור מה שנעשה על צד הגדר והפרישות ממה שנעשה על בד הנדר והשבועה עד שהמקבל עליו דבר מה בזולת נדר על בד הגדר והפרישות יהיה מחוייב לעשותו לעולם אף שיש לו חרטה גמורה ממנו והנודר או נשבע באלקי ישראל יוכל להתיר נדרו כאשר ירצה ואין היקש בזה למי שנדר או נשבע לקיים את המצוה כאשר חשבו החכמים האלה שאמרנו שאין לו התרה וזה בעבור שהוא מושבע ועומד לקיים את המצוה בזולת נדר או שבועה ואין מן הראוי שעבור שחייב עצמו יותר בקיומה בנדר או שבועה שנתירנה לו ואולם מי שנהג איסור במה שהוא מותר מבד הדין אינו מחוייב לעשותו אלא בסבת שחייב עצמו בקיומו כאשר הוא משפט הנודר שהוא לאסור אסר על נפשו שאמר הכתוב לא יחל דברו ובאה הקבלה האמיתית הוא אינו מוחל אבל אחרים מוחלים לו:
גם החלק השני מהדעת הזאת והוא מי שנהג איסור בדבר מה בעבור שחשב שהיה איסורו מצד הדין שאמרו שצריך התרה כמשפט הנדר עם היות שהיה מנהג בטעות אינו נכון אצלנו כלל כי משנה מבוארת בר"פג דנדרים שנדרי שגגה ונדרי אונס אינם צריכים התרה ומטעם זה בלי ספק כתב ורבינו ירוחם בשם המפרשים והעלהו מוה"ררי קארו בשולחנו ביורה דעה סי' רל"ב וז"ל נשבע שלא יעשה. כך מטעם שהיה סבור שהוא איסור גדול ואח"כ נודע לו שאין בו איסור כל כך לא חלה השבועה כלל כי היתה בטעות ע"כ ואם בנודר או נשבע השגגה או האונס פוטרם מן ההתרה כ"ש בנוהג דבר מה בטעות בזולת נדר שאין צריך התרה ומה לנו לדבר עוד והלא דבר זה מפורש בתלמוד בהכל שוחטין (דף ו') גרסינן התם העיד ר' יהושע בן זרוז בין חמיו של ר"מ שאכל עלה של ירק בבית שאן והתיר ר' את בית שאן כולה על ידו חברו עליו אחיו ובית אביו אמרו לו מקום שאבותיך ואבות אבותיך נהגו בו איסור אתה תנהוג בו היתר דרש להם מקרא זה וכתת נחש הנחשת אשר עשה משה כי עד הימים ההמה היו בני ישראל מקטרים לו ויקרא לו נחושתן אפשר בא אסא ולא ביערו בא יהושפט ולא ביערו והלא כל ע"ז שבעולם אסא ויהושפט ביערום אלא מקום הניחו לו אבותיו להתגדר בו אף אני מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו מכאן לתלמיד חכם שאמר דבר הלכה שאין מזיחין אותו ופירש רש"י מכאן שראינו שקבל רבי עדות זו ולמד הימינה אע"פי שדבר תמה הוא שהרי מעולם היו נוהגים בו איסור למדנו שאין מזיחין תלמיד חכם האומר דבר הלכה חדוש לאמר לא שמעת מזיחין אין מבדילין אותו משמועתו לאמר חזור בך:
וכמה זה המאמר של רבי הוא יקר הערך לא יסולה בכתם אופיר והן תוי שיהיה חרוש על לוח לבנו בעט ברזל ועופרת לנו ולבנינו לעולם ועד לתורה ולתעודה ולא כאלה הפתאים האוחזים מעשה אבותיהם בידיהם וסומכים עליהם בלי משען ומשענה ובלי משים לב אם המנהג סובב על ציר האמת והיושר אם לא שהרי רבי נשיא חלקים בקהל הגולה התיר לבני שאן לאכול ירק בזולת מעשר אף שידע שהיה בו מנהג מקדם קדמתה לאיסור וזה בעבור שנתברר לו שהיה מנהג טעות שהיו חושבים שבית שאן היה ארץ ישראל וכמו שכתבו התוספות והר"אש בשם רבינו נסים גאון הרי למדנו מדבריו אלה שבמנהג טעות אין צריך התרה כלל ואין לו קיום והעמדה אחר שנודע טעותו ולכן בחרנו דרך אחר בביאור מאמר ר' יוחנן לבני ביישן בתלמוד שלנו ובמאמר ר' יוסי בר' בון בירושלמי אשר קדם זכרם והוא דרך הר"אש ז"ל וזה לשונו בביאוריו וקשה היאך התיר ר' בבית שאן .... והכי איתא בהדיא בירושלמי ד' יוסי ב"ר בון אמר כל דבר שאין ידוע ... כלומר אם בא חכם לישאל אם יכול לזלזל במנהג שנהגו בו אבותיו כההיא דבני ביישן לא יתיר לו החכם וכן נמי אדם שנהג איסור בדבר המותר לסייג ולפרישות לא יתיר לו החכם המנהג ההוא ממילא דהוי כמו נדר כדאיתא בפרק שני דנדרים תניא דברים המותרים ואחרים נהגו בו איסור אי אתה רשאי להתירם לפניהם משום שנאמר לא יחל דברו אבל החכם יכול להתיר לו בחרטה כמו שאר דברים ויפתח בחרטה שהוא מתחרט שנהג כן לשם נדר עכ"ל הנה החכם הזה למדנו בדבריו אלה הנעימים והיקרים שכוונת בני ביישן בבואם לפני ר' יוחנן היתה שיעקר המנהג שנהגו בו אבותיהם שלא ללכת מצור לצידון בערב שבת בזולת התרה בסבת הבלתי אפשרות שהיתה להם להחיות את נפשם אם לא ילכו לצידון ביום השוק וחשבו את זאת לטעם מספיק כיון שהם לא קבעו המנהג ההוא ולזה השיב להם ר' יוחנן כבר קבלו אבותיכם עליהם באלו רבה בזה לומר שלא היתה יכולת בידם בעבור זאת לזלזל במנהג אבותיהם ולהמנע ממנו בזולת התרה בסבת שהם לא הנהיגו המנהג במקום ההוא אלא שהיו חייבים ללכת בו כיון שאבותיהם קימוהו וקבלוהו עליהם ואולם לא יבצר מהם כל אשר יזמו לעשות לשאל לחכם היתר כמשפט הנדר שהרי אם אבותיהם היו נודרים שלא ללכת מבור לצידון ואחר זמן מה היו מתחרטים מזה בעבור סבה מה בלי ספק שהיה היתר לנדרם כ"ש לבניהם אחריהם וכמו שיתבאר לפנים מהירושלמי אשר נעלה על ספר ולפי זה ביאור דברי ר' יוסי ב"ר בון נשאל ואון מתירין לו הוא לומר שלא נוכל להתיר לו אותו המנהג הנעשה על צד הגדר והסייג כאשר אנו מתירים למי שנהג מנהג מה בטעות ואולם צריך התרה כאילו היה נדר ובזה סרה תלונת מהרש"דם בחלק י"ד סי מ' יע"ש וזה דעת התוספות ובעל המאור וכן פסק הטור בי"ד סי' רי"ד וז"ל דברים המותרים ואחרים היודעים שהם מותרים נוהגים בהם איסור הוי כאלו קבלו עליהם בנדר .... אבל דברים המותרים ואחרים נוהגים בו איסור מחמת טעות שסוברים שהם אסורים לא הוי כאלו קבלום בנדר ובן העלה מהרר"י קא'רו בשולחנו:
והנה הראיה הגמורה לזה הביאור הוא הירושלמי אשר זכרנו למעלה לעלות על ספר עם היות שהרא"ש ולא אחד מהחכמים בעלי הדע' הזאת זכרו אותו ויש לתמוה על זה הפלא ופלא אלא שמקום הניחו לנו להתגדר בו וז"ל בפרק מקום שנהגו בני מישא קבלו עליהם שלא לפרש בים הגדול אתון שאלון לר' אמרין ליה אבותינו נהגו שלא לפרש בים הגדול אנו מה אנו אמר להם מכיון שנהגו בהן אבותיכם באיסור אל תשנו מנהג אבותיכם יכם נוחי נפש ואין אדם נשאל על נדרו תמן משנדר נשאל ברם הכא אבותיכם נדרו כל שכן יהיו מותרים א"ר חנניה לא מן הדא אלא מן הדא ר' תלמידיה דרבי יהודה הוה דר' יהודה אמר אסור לפרש בים הגדול וביאור דברי הירושלמי הלז כך היא שר השיב לבני מישא שהיה מן הראוי שיחזיקו במנהג אבותיהם שלא לפרש בים הגדול ולפי שמדבר המענה הזאת היה נראה שאין להם התרה כלל וזה כמו זר נחשב בעיני מחבר התלמוד לזה הקשה ואין אדם נשאל על נדרו כאלו העיר בזה שהיה לו לר' להתיר לבני מישא דבר זה אף שיחשבהו לנדר גמור והשיב תמן משנדר נשאל ברם הכא אבותיכם נדרו וכאלו רצה בזה שבאמת לאבותיהם היתה משפט ההתרה מפני שהם היו הנודרים ואולם זה היה בלתי אפשר להם כיון שהחיוב בא להם מחמת אבותיהם ולפי שלא נחה דעתו בזה חזר והקשה כל שכן יהיו מותרים ובאמת שהיא קושיא עצומה אשר אין עליה תשובה וזה שאם הנודרים עצמם עם היות שברצונם ובחפצם אסרו עצמם במותר להם ויוכלו לשאל על נדרם ויתירו להם כ"ש בניהם הבאים אחריהם שהם קשורים בכבלי האיסור עבור אבותיהם ולזה הביא דברי ר' חנניה שאמר לא מן הדא אלא מן הדא רבי תלמידיה דר יהודה הוה .... רצה בזה לומר שאין ראוי שיובן שר' השיב לבני מישא אל תשנו מנהג אבותיכם נוחי נפש מפני שדעתו היה שהם היו חייבים ללכת בדרכי אבותיהם על כל פנים מבלי שיוכלו לשאל על נדרם ואולם הסבה בזה היתה שר' היה סובר כרבי יהודה רבו שאסור מן הדין לפרש בים הגדול ולפיכך השיב להם מה שהשיב והנה מאחר שר' יוחנן מחבר התלמוד ירושלמי גלה דעתו שם בתכלית הבירור ובתלמוד שלנו סתם דבריו הוא מן הראוי שנבאר דבריו החתומים שם באופן שיסכימו עם מה ששפתיו ברור מללו בירושלמי כי ילמד הסתום מן המפורש ולא ההפך ואין לומר שהירושלמי חולק עם הבבלי כיון שאין לנו סבה תכריחנו לזה ועוד שאף החכמים בעלי הדעה הראשונה כתבו דברי ר' יוסי בר' בון אשר הובאו בירושלמי טרם ההוא דבני מישא ופסקו כמותו ומאחר שלא מצאנו שם שיאמר שר יוסי חולק על רבי אשר הוא כן בלי ספק כפי הדעת הראשונה נמצא שביאור הרא"ש ז"ל הן בתלמוד שלנו הן בירושלמי הוא יותר נאות מלבד שהסברא הישרה מסכמת עמו כאשר הוכחנו ולזה אחזנו בו ולא נרפנו:
והרב אלש"קאר בתשובותיו (דף ק"ה) בחלק הראשון והוא מנהג על צד הסייג הסכים כדעת הרמ"בן והרא"בד והנמשכים אחריהם ואולם בחלק השני והוא מנהג בטעות הסכים לדעת הרא"ש וסיעתו ועוד הפליא עצה הגדיל תושיה וז"ל מיהו אם נהגו .... אבל אם היו טועים בדין שהיו חושבים שהדבר המותר אסור והיו נוהגים בו איסור מתירים להם ומודיעים חותם שהיו טועים והדבר שחשבו בו שהוא אסור אינו אלא מותר כמו שפשוט בירושלמי וכמו שכתב הרמ"בם בתשובה וכן כתבו כל המחברים ז"ל וכן כתב הר"ר אסמע"אל ז"ל נמצא עכשו שכל דבר שטעו באיסור והוא מותר מעיקרו שאסור לו לאדם להניחם בטעותם לפי שנמצא מוסיפין על התורה ופירושה ומצוה לכופן ולהוציא מלבם שאין זה הדבר אסור מעיקרו עכ"ד ושפתים ישק משיב דברים נכוחים כי הוא מן הראוי שנרחיק שכלנו הרחקה יתירה מהשגיאות אף שתהיינה מדריכות אל הפרישות ודברי' אלה מפורשים במכתב אלקים הלא הוא תשובת הנשר הגדול הרמ"בם סי' א' וז"ל אבל מה שזכרתם מהתלות במנהג ידוע הוא שהמנהג הוא דבר שצריך להזהר בו מאד .... אבל אם היו אנשי אותו המנהג חושבים בדבר המותר שהוא אסור והם מתמידי' על מחשבת האסור בו וכ"ש אם נתחבר בו היקש מיוחד שדמה להם אסורו ואז אין ראוי להניח' בזאת המחשבה בשום פנים אבל צריך למחות בידם ומודיעי' להם שזה שחשבו בו שהוא אסור הוא מותר ונפל באיסורם טעות לפי שאין ראוי לקבוע הטעות בשום פנים ואין הפרש בזה בין איסור המותר והתרת האיסור עכ"ל וכן נלמוד ממה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק י"א מהלכות איסורי ביאה ע"ש כי אין ראוי להקרא מנהג מה שיש בו מן השגיאה וצריך לבטלו:
ודע כי תחת סוג מנהג בטעות נכלל גם כן המנהג שנעשה על צד הגדר אלא שנשען על משענת קנה רצוץ של טעם תפל מבלי טעם רצונינו לומר שאין לו התיחסות עם האיסור אשר בעבורו עשה הגדר או שאין לו טעם נכון ראוי לישען עליו ולזה אמרו בירושלמי בפרק מקום שנהגו נשייא דנהגין דלא למיעבר עובדא באפוקי שבתא אינו מנהג עד דיפני סדרא מנהג וביארו התוספות והרא"ש עד שישלימו סדר תפלה והטעם לזה שכל זמן שמתפללים עדיין הוא משך יום השבת ומשום כבודו נמנעות מעשות מלאכה והוא מנהג כשר ואולם אחר שהתפללו והבדילו בתפלה אינו שבת כלל ולפי זה אין ראוי להקרא מנהג מה שנמנעות הנשים במוצאי שבת מעשיית מלאכה כי אין לזה שום יחס עם כבוד השבת אשר עליו נשען המנהג הזה וכן כתב הר"ן על משנת מקום שנהגו לעשות מלאכה והלילה ב"ש אסורין וב"ה מתירין עד הנץ החמה וז"ל הילכך אפילו במקום שנהגו שלא לעשות אם נהגו הלילה בכך טעות הוא וכן דעת הרב המגיד בפרק שמיני מהלכות י"ט הלכה י"ט וז"ל דעת רבינו .... אפילו נהוג דלא למעבד כלל מנהג טעות הוא ולא חיישינן ליה עכ"ל:
ואחר שעמדנו על אמתת הדרוש הזה אשר חקרנו בו כפי מה שהיה אפשר לנו נשיב לשואלינו דבר ונאמר שהדבר פשוט לפי דרכנו שיש לבנים התרה למה שעשו האבות על צד הגדר והפרישות ובפרט כשיש להם התנצלות לחרטתם כאשר הוא בנושא שלנו שמתייראים מהמסה ומריבה אשר תבא בין איש לאשתו עבור המנהגים האלה ואולם אם נחקור הדבר היטב נמצא שאף החכמים כולם החולקים בזה ואומרים שאין לבנים התרה למה שעשו האבות יודו בנושא שלנו וזה שיש הבדל עצום בו לההוא דבני ביישן אשר משם למדו כן וזה ששם היה קבלת רבים שכל בני אותו העיר קבלו עליהם ועל זרעם שלא ללכת בערב שבת מצור לצידון ולזה אין התרה לפי דעתם וכמו שכתב הריב"ש בתשובה בסי' שצ"ה וז"ל יכולים הצבור לעשות תקנה עליהם ועל זרעם כמו שמצינו בפילגש בגבעה ... וכתב הרמ"בן שכן הדין בכל קבלת הרבים שחלה עליהם ועל זרעם כדאשכחן .... ואפילו בדברים שלא קבלו עליהם בני העיר בהסכמה אלא שנהגו כן מעצמם לעשות גדר וסייג לתורה אף הבנים חייבים באותו הגדר כדאמרינן במסכת פסחים פרק מקום שנהגו בני ביישן .... עכ"ל ראה גם ראה שלא דברו החכמים האלה כי אם בהסכמת רבים אמנם אם איש אחד רצה לנהוג דבר מה משים סייג וגדר או על צד החסידות אין בנו חייב ללכת בדרכיו ולנהוג כמוהו הלא תראה בחולין בפרק כל הבשר (דף ק"ה) מה שהיה אומר מר עוקבא אנא להא מילתא חלא בר חמרא לגבי אבא דאילו אבא כי הוה אכיל בשרא האידנא לא הוי אכיל גבינה עד למחר ואילו אנא בהא סעודתא הוא דלא אכילנא לסעודתא אחריתי אכילנא הנה עם היות שמר עוקבא היה מקלס ומהלל מנהג אביו שהיה על בד הגדר והפרישות הוא לא הלך בדרכיו ולא נהג כמוהו ולכן בנושא שלנו הבנים הקטני' שלא ידעו ולא יבינו על מה עשה אביהם ככה אם אחר שגדלו והגיעו לכלל דיעה בחלה נפשם במנהגי אביהם ואינם חפצים בם הרשות בידם ואף התרה אינה צריכה להם כי הם אינם חייבים לאחוז בדרכי אביהם ואולם הבנים הגדולים שנהגו כן אפילו פעם אחת הרי הוא להם כנדר וחייבים בקיומם לא בשביל אביהם אלא בשביל עצמם כל זמן שלא ישאלו על נדרם ואולם אם יש להם חרטה גמורה מזה מחמת התנצלות הקטטה נתיר להם כמשפט הנדר ומהיום ההוא והלאה יהיו פטורים מהמנהגים שנהג אביהם כל ימיו וכל זה הוא בתנאי שאף הבנים הגדולים היו יודעים שאותם המנהגים היו על צד הגדר והפרישות ואולם אם שגו בהם פקו פליליה וחשבו שמה שהיו עושים היה מצד הדין ונגלה להם הדבר שאינו כן אף בזולת התרה פטורים מלכת בהם כאשר הוכחנו למעלה שכן הוא משפט מנהג בטעות והוא מסכים אל היושר:
בסדר ובשנת עד כי יבא שילה ולו יקהת עמים לפ"ג:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מהר"ר יעקב די מיזה נ"ע:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל מ"ם נדפס בתכלית היופי ספר עטרת זקנים מאבראבינאל ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: