שאלה יט ראובן שנדר בעת צרה להגן בעד יתומה ולישא אותה ונזדמנה לו יתומה עשירה ונשא אותה מי אמרינן שיצא ידי חובתו או לא:
תשובה מתני' פרק שני דנדרים ד' י"ח ע"ש סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל כיצד אמר הרי עלי כבשר מליח כיין נסך אם של שמים נדר אסור אם של ע"ז נדר מותר ואם סתם אסור ע"כ:
טרם אברר להיכן הדין נוטה מורים הדברים שאין כח בידי לעשות תשובה להקל ולהתיר בנ"ד שלא להשיא היתומה הענייה אחר הכלל הזה המסור בידינו סתם נדרים להחמיר וכיון שלא פירש דבריו ולא גלה דעתו אמרינן שלא יצא ידי חובתו אם בהשיאו היתומה העשירה ואף כי בלשון התורה כל אלמנה ויתום לא תענון אמרו ז"ל כולל אפילו אלמנתו ויתומיו של מלך וכן נמי בלאו דלא תחבול בגד אלמנה דהוי בין בעניה בין בעשירה מ"מ הנודר בעת צרה להגן בעד יתומה ולהנשא אליה אמרינן דסתם דעתו היה על עניה אומללה מחוסרת כל לעשות עמה צדקה וחסד בין בגופו בין בממונו כיון שאין לה תובעים וכן משמע להו לאינשי כי כבר נפסקה ההלכה שהנדרים הולכים אחר לשון בני אדם לא על אותה שיש ספק בידה להתקדש בקהל לכל מי שתרצה לה ולקרקש לה אזוזי והגע עצמך שבמקום שהיה הנדר להנשא הוא ליתומה היה נודר להשיא יתומה אחת לאחר ונזדמנה לו אחת שהיו לה נכסים רבים ונדונייא מדילה להנשא לראוי לה. הייטב בעיניו לומר שבהוסיף לה מדיליה עשרה או עשרים כסף לתשלום חסרונה יצא ידי נדרו הא למה הדבר דומה להא דחנן בכתובות פרק הנושא הפוסק לזון את בת אשתו ונשאת לאחר ופסקה עמו גם כן שיזון אח בתה לא יאמרו שניהם הרי אנו זנין אותה כ כאחד אלא אחד זנה ואחד נותן לה דמי מזונות וטעמא דמלתא משום דסתם לזון הוי בלא סיוע אחר אף אנן נימא באמירתו לגבוה להנשא או להשיא יתומה שבכלל מה שהוא מתחייב לה מן התורה או מדברי סופרים אליבא דמאן דאמר הם המה המזונות מלבד כמה דברים אחרים מתנאי כתובה שאם היא מסייעתו במעות שיש בהן ממש הרי לא קיים תנאו ונדרו בהחלט ואף כי מאן דלחדודי קא בעי לא יבצר ממנו לעשות איזה חילוק בין המשל לנמשל לעשות הבדל בין שני הנדרים דלהנשא או להשיא עכ"ז הסברה היא הנותנת כך בלשון בני אדם וכל שכן שנדר בעת צרה וצוקה ואם אפשר לומר שהוא ספק מי מפיס ומאן מוכח הדרינן לכללין בספק נדרים להחמיר ואין לדמות זה לתשובת מהרי"ל ז"ל סי' קי"ח הביאה מוהרר"יק ז"ל בטור א"ח סי' תקס"ח וגם מהר"ם איסרליס ז"ל בטור י"ד בסי' רי"ז באשה שנדרה ללכת בקברות צדיקים שבמקום פלוני ונתעכבה ימים רבים עד שנזדמן לה עסק ללכת שם להרויח אם מקיימת נדרה בהליכה זו כיון שהיא מחוייבת ללכת אפילו תצטרך להוציא הוצאות הדרך מנכסיה. והשיב הוא ז"ל שדי לה בהליכה הזאת וטעמא דמסתברא הוא כיון שכל כוונתה בנדרה היתה בלבד לילך על הקברות ומה אם היתה יכולה ללכת שם על ידי שם בקפיצה או בגמלא פרחא מי לא יצתה ידי נדרה:
ופה תבא לפי דעתי ראיה צודקת מההיא דפ"ב דנזיר דף י"א ט"ב דאומר הריני נזיר וכו' אין כוונתו אלא על הפרישות וחומרת ימי נזירותו לא לנדור נדר הקרבנות משלו שהרי אפילו יהיו נתונים המה לו מאחר יצא בהם ידי חובתו דאם לא כן היכי שייך לומר עוד וטלי לגלח נזיר אי לאו דאמרינן שאותו הנזיר שמביא עליו קרבנות תגלחתו יצא בהן ידי חובתו וחידושא דמתניתין באמרם אם היו פקחין מגלחין זה את זה הוי משום שבשעת שנדר הא' טלי לגלח נזיר עדיין לא חלה נזירות על השני והוה אמינא לא לזה נתכוון אלא למי שהיה כבר נזיר באותה שטה:
אבל כל זה איננו שוה ודומה לנ"ד שעיקר כוונתו היא מעשה הצדקה ולא להוציא הוצאות מנכסי אשתו ולא דמיא אפילו לאותו דין המחודש שהביא מוהרי"ל ז"ל באותו פרק באותו מקום של דין האשה הנז' בנודר להתענות סתם ימים רצופים ואיקלע ליה בהון תענית חובה דנפיק ידי נדרו כיון שלצעורי ימים מספר קא מכוון וקא קמצער נפשיה:
מצאתי כתוב בספר הגאון הר"ר יהודה מינץ ז"ל וז"ל למען ציון לא אחשה ולמען ירושלים לא אשקוט על דגר האיש אשר שאלני לבקש לו עזר ותרופה על נדר שנדר בעת צרה שהיה במאסר לפני שתי שנים הוא ואחיו והיו בסכנה ונדר בזה הלשון שאם הוא ואחיו יצאו חפשים מהמאסר שילך לא"י עם הדוגייאות שעוברים מויניזייא כמנהג בחדש מאייו אחר שתי שנים או לכל היותר בחדש אגושטו הסמוך אחריו דהיינו מאייו ואגושטו ועתה נודע בשערינו ששעת חירום הוא ומלחמה עצומה בין אדום וישמעאל ואין יוצא ובא לעבור הים כי אם אנשי המלחמה באופן שאי אפשר ללכת כי אם בסכנה גדולה והאיש הלזה מחזר בעיירות וטל בתי דינין של ישראל לבקש לו היתר טל ידי שאלה או על ידי הוראה כי לבו נוקפו וירא מעונש ב"מ וראיתי כי כבר הורה בו זקן הרב הגאון מויגנצא ותכלית דבריו זה הוא שאף כי אין נשאלין על נדר שהודר בעת צרה שנודר זה אנוס הוא ובכלל נדרי אנסין הוא זהו תכלית כוונתו ולפי זה אפילו התרה אינו צריך כידוע שארבעה נדרים דחנן שמותרין הן ר"ל בלא התרת חכם כדאמר שמואל בההוא פרקא מ"מ הורה לו הזקן ההוא שילך אל החכמים שבארצינו לבקש לו פתח חרטה ואולי כוונתו כדי שלא ינהגו קלות ראש בנדרים על דרך הא דתנן בפרק שני דנדרים וחכמים אומרים פותחין לו פתח ממקום אחר ומלמדים אותו כדי שלא ינהגו קלות ראש בנדרים:
ודוגמתה בריש ההוא פירקא במתני' ואף כי חומרא זו לא נאמרה רק על דברים שאין בהם ממש ודומיהן וכן כל הפוסקי' הזכירו חומר זו על דברים שאין בהם ממש אבל על ד' נדרים לא מ"מ לבו של הזקן המורה נוקפו להקל וסדר לו להיות נשאל על נדרו והנה אף כי בדבר זה אין כאן דעתי להצריכו התרת חכם אם נאמר שנדמה זה לאונס באשר חוכא ואטלולא הוא דממה נפשך אם לא יקרא אנוס לא נוכל להתירו הואיל ונדר בעת צרה לפי דבריו ואם אנוס הוא לא יצטרך התרה מ"מ לא אחלוק עליו כי כבר הורה זקן ואין חשש איסור בהתרה שלא לצורך:
אמנם בעיקרא דדינא צריך אני להוסיף ולעשות פירוש לפירושו לתלות בו כפי להתיר לאיש הלז נדרו וזה כי אף אם אנוס הוא מאן לימא לן שיהיה פטור לגמרי שלא ירבץ עליו לעולם תורת נדרו לחול שיצטרך ללכת כאשר יושקטו המלחמות כי אף אם אנוס הוא שלא יוכל לקיים נדרו בזמן שקצב יקיימנו אחר כך אולי נאמר שנדרו לעלות לא"י וקציבת זמנו ב' דברים הם עכ"ל:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דמי שנדר לישא יתומה ונזדמנה לידו יתומה עשירה ונשאה שלא יצא ידי נדרו כיון שסתם דבריו אזלינן לחומרא ועוד כיון דהיה הנדר בטח צרה ודאי שחשב לעשות מצוה רבה ואמדינן דעתיה שמחשבתו היתה ליתומה עניה וגם לרבות שהנדרים הולכים אחר לשון בני אדם ופוק חזי מאי טמא דבר בנדרים כאלה ועוד שה"ה כתב בשאלתו להגן והגנה זו אינה צודקת כי אם על יתומה עניה. הנלע"ד כתבתי בקוצר להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב gל כסא ההוראה נר"ו יהל עד יבא גואל אכי"ר: בשנת תקמד לפ"ק
אני הצעיר יוסף פיזא יצ"ו.
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט