שאלה ראובן רצה ללכת חוץ לעיר למשא ומתן ובהיות שלא מצאה ידו לקנות הסחורות שהיה צריך לו מחמת שהסוחרי' מעלים לו דמיהם יותר מעשרים למאה בשביל ההמתנה הלך לו לשמעון קרובו ובקש ממנו שילוה לו אלף זהובים לשנתים ימים והתנו ביניה' ( כפי דברי ראובן) שיתן לו חמשה למאה לשנה בשביל בטול מעותיו ושמעון נתרצה בדבר וכתב השטר וכלל הרבית עם הקרן וז"ל השטר מודה אני החתום למטה שקבלתי אלף ומאה זהובים משמעון בתורת הלואה והנני מחייב עצמי ומשעבד כל אשר לי לפרעון שטר זה שיהיה לסוף שתי שנים מהיום וראובן נסע ליריד עם סחורתו ושמעון חלה את חליו אשר ימות בו ומנה אפוטרופוס לבניו ונפטר לבית עולמו וחלי"ש ובהגיע זמן פרעון השטר תבע האפוטרופוס לראובן שישלם חובו וראובן השיב שאינו חייב כי אם אלף זהובים שזהוא הסך שקבל משמעון הנפטר והמאה הנשארים הם רבית שתי שנים כי מחמת דוחקו הוצרך לחתום השטר כפי רצון שמעון ומעולם לא עלה על דעתו חלילה לשלם הרבית והראיה שקרוב לאותו זמן נתן לו שמעון שטר קבלה על השולחני מאלף זהובים שהם באמת מעות ההלואה והאפוטרופוס טוען שמעות של יתומים הם ועוד שהראיה אינה ראיה כי אפשר שנתן לו שמעון מאה זהובים מידו לידו ועל האלף נתן לו שטר קבלה זאת ועוד אחרת שהרבה פעמים היה ראובן גובה מעות לשמעון בשטר קבלה בהיותו קרובו ובן ביתו ואם כן אין שום ראיה משטר הקבלה ועל זה רבתה הקטטה ביניהם ואח"כ נתרצו לעשות כפי משפט התורה ועל המורה מוטל להורות להם את הדרך אשר ילכו בה ומ"ה תמ"ש:
תשובה אחרי העיון כפי כחי בדברי הגמרא והפוסקים בזה הענין נראה לע"ד שאם יתברר הדבר שטענת הלוה היא אמיתית דבר פשוט הוא שאינו חייב לפרוע למלוה כי אם מה שהודה לו דהיינו האלף זהובים אמנם אם לא יתברר הדבר אלא מפי עצמו של לוה אף שיהיה צווח ככרוכיא כי מחמת דוחקו הוצרך לחתום השטר כפי רצון שמעון לא צייתינן ליה כלל ועיקר כל היכא דהאפוטרופוס סותר טענותיו עם השטר שבידו וכדי שיהיה ראייתו היותר צודקת לא משכחת לה אלא בתרי גווני והיינו או על פי עדים או שיתברר הדבר על פי המלוה עצמו וכדי שנעמוד על שורש ועיקר דין זה אציע לפניך מה שכתב הראש בכלל מאה ושמונה שנשאל לו וז"ל ראובן שהוציא שטר חוב על שמעון ושמעון טוען שהלוהו בריבית קצוצה וכלל בשטר קרן וריבית יחד ועידי השטר אינם יודעים מזה אמנם אומרים שיברר הדבר בעדים אחרים וכו' והשיב הוא ז"ל אם יתברר הדבר בעדים שאלו המעות הכתובים בשטר הלוום בריבית אף לרבנן קונסין אותו ואינו גובה אף הקרן מדמוקי ר' יוחנן ההיא דשטרי חוב המוקדמין כרבנן וגזרה שמא יגבה מזמן ראשון א"כ בשטר חוב נמי אם הקרן והריבית כולו ביחד ואין ניכר מתוך השטר שהוא ריבית קנסי רבנן ולא יגבה כלום והיינו כשבאו עדים והעידו שנכלל הריבית עם הקרן אבל אם העידו עדים שהמעות הכתובים הם כולם קרן אלא שפסק בעל פה ליתן לו ריבית לא קנסו רבנן כיון שלא יוכל לגבות הריבית בזה השטר הלכך אם יתברר בעדים כמה פרע לו ריבית ינכה לו בפרעון מן הקרן ואם לא יתברר יגבה כל הקרן הכתוב בשטר:
הרי מוכח בהדיא מדברי הרא"ש ז"ל שדוקא צריך שיתברר הדבר על ידי עדים שכלל בשטר קרן וריבית יחד ואז קונסין למלוה ואפילו הקרן אינו גובה משום קנס אמנם בנ"ד שאין הלוה מביא ראיה לטענתו כיון דקי"ל בתלמוד ובפוסקים המוציא מחברו עליו הראיה נראה פשוט ומבואר בעצמו שהדין עם האפוטרופוס דהא אלימא מלתא דשטרא וחתימת ידיה הלוה ליפוי כח המלוה:
פקח נא עיניך וראה מאי דגרסינן בכתובות פ' הנושא את האשה דף ק"א אתמר האומר לחבירו חייב אני לך מנה ר' יוחנן אמר חייב וריש לקיש אמר פטור היכי דמי אי דאמר להו אתם עדי מאי טעמא דר"ל דקפטר ואי דלא אמר להו אתם עדי מאי טעמא דרבי יוחנן דמחייב לעולם דלא קאמר להו אתם עדי והכא במאי עסיקינן דאמר ליה חייב אני לך מנה בשטר ר' יוחנן אמר חייב אלימא מלתא דשטרא כמאן דאמר להו אתם עדים דמי ריש לקיש אמר פטור לא אלימא מילתא דשטרא ופירש"י ז"ל הכי גרסינן לעולם וכו' והכא במאי עסיקינן בשטרא שמסר לו שטר בפנינו וכו' הואיל ולא חתם פטור והא דתנן הוצי' עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין כגון שחתם בו אני פלוני לויתי מנה מפלוני כדמוכח בפרק האשה שנתארמלה דאמר אביי לכתוב חתימת ידיה אחספא אבל אמגילתא לא מאי טעמא דילמא משכח ליה וכו' ותנן הוציאו עליו כתב ידו אלמא בחתימת ידיה קמיירי וכו':
ורבותינו בעלי התוספות כתבו דלא מיירי כשכתב לו חייב אני לך מנה וחתם תחתיו דהיינו הוציא עליו כתב ידו וגובה לכולי עלמא מנכסים בני חורין וכו':
ומעתה חל עלינו חובת ביאור שאלתנו שכתב ה"ה שראובן הלך לו לשמעון קרוב ובקש ממנו שילוה לו אלף זהובים לשנתים ימים והתנו ביניהם כפי דברי ראובן וכו' וכתב השטר וכו' וז"ל השטר מודה אני החתום למטה שקבלתי אלף ומאה זהובים וכו' והשתא כפי המונח שכבר הוכחנו שאין כח לפסול שטר כשר אלא דוקא על ידי עדים שיגידו שאלו המעות הכתובים בשטר כלול בהם הריבית או על ידי המלוה נמצא ברור כשמש שכל מה שטוען ראובן הנ"ל באומרו שמחמת דוחקו הוצרך לחתום השטר כפי רצון שמעון ושקרוב לאותו זמן נתן לו שמעון שטר קבלה על השולחני מאלף זהובים הוא כחרס הנשבר אלא אדרבא יש לנו כח ביתר שאת להסכים עם טענת האפוטרופוס כיון שהוציא שטר חוב כתוב וחתום מן הלוה עצמו שפיר מסתברא למימר כדטעין לסתור טענת הלוה והיינו אפשר שנתן לו שמעון מאה זהובים מידו לידו ועל האלף נתן לו שטר קבלה וכו':
ובזולת כל האמור איכא למימר דטענת רבית אינה טענה מכח דאין אדם משים עצמו רשע וכדי שנוכל להתבונן ולעמוד על שורש ועיקר דין זה ראוי שנבין שמה שהזהרנו תורתנו הקדושה לא תשיך לאחיך בזה המקום באה ההזהרה ללוה ומבואר הוא שהלוה גם כן יש לו מבוא בזה החטא כי לא יוכל המלוה להלות ברבית אם לא יסכים הלוה בנתינת הרבית ולכן כתב הרמב"ם פ ד' מהלכות מלוה ולוה וז"ל כדרך שאסור להלות ברבית כך אסור ללוות ברבית שנא לא תשיך לאחיך מפי השמועה למדו שזו אזהרה ללוה כלומר לא תנשך לאחיך וכו' הא למדת שהמלוה ברבית עובר על ששה לאוין והלוה עובר בשנים לא תשיך לאחיך ולפני עור לא תתן מכשול וכו':
ואל זה אביט כתב סמג' ב"מ לת' סי' קצג' והביאה הרב בי' בסימן קעז' מצאתי בשם רבינו יעקב שהמקבל מעות לחצי ריוח וכופר ואומר כי מלוה ברבית הוא דאי בעי פטר נפשיה בפרעתי או באומר לא לויתי ואיכא מיגו אעפי' כן אינו נאמן דאין אדם משים עצמו רשע תדע דכן הוא דאמר רבא בסנהדרין בפ' זה בורר דף כ"ה לוה ברבית פסול לעדות רבא לטעמיה דאמר רבא אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע דאינו יכול האדם לפסול את עצמו על פיו דהא אין קרוב מעיד לא לזכות ולא לחובה ואדם קרוב הוא אצל עצמו וכן פסק שם הרב ב"י בשולחנו הטהור וז"ל המקבל מעות לחצי ריוח וטוען שמלוה ברבית הוא אינו נאמן ע"כ:
ונראה שיש ראיה והוכחה לדין זה ממה שכתב הרמב"ם בפ' יד' מהלכות מלוה ולוה וז"ל הוציא עליו שטר מקויים והלוה טוען ואומר שטר מזויף הוא ומעולם לא כתבתי שטר זה או שטען שחוב זה רבית הוא או אבק רבית או שטען שהוא שטר אמנה או שאמר כתבתי ללוות ולא לויתי כללו של דבר טוען טענה שאם הודה בעל השטר היה השטר בטל והמלוה עומד בשטרו ואומר שזה שקר טוען ואמר הלוה ישבע לי ויטול הרי זה מחלוקת בין הגאונים יש מי שהורה שחייב בעל השטר להשבע כעין של תורה כמי שטען עליו שפרעו ורבותי הורו שלא ישבע המלוה אלא אם טען עליו הלוה שפרעו בלבד שהרי הודה בשטר ולפרעון הוא עומד אבל כל אלו הטענות לא כל המינו לבטל שטר מקויים אלא ישלם ואחר כך יטעון על המלוה במה שירצה שאם יודה יחזיר לו ואם כפר ישבע הסית ולזה דעתי נוטה עכ"ל:
נמצינו למדין לדעת הרמב"ם דטעמא כשטוען הלוה רבית שיפרע ואחר כך יטעון על המלוה במה שירצה מפני דלאו כל כמיניה לבטל שטר מקויים והסיבה בזה כדכתיבנא דאין אדם נאמן להשים עצמו רשע והוי כמיגו במקום עדים דלא הוי מיגו והכא בנ"ד נמי שראובן הנ"ל כתב וחתם שטר זה ושעבד כל אשר לו לפירעון השטר אנן סהדי דהאי דקאמר לוה שאינו חייב לשלם כי אם אלף זהובים שזהוא הסך שקבל משמעון הנפטר והמאה הנשארים הם רבית ודאי שקורי קא משקר מן הטעם דאין אדם משים עצמו רשע:
ועדין פש גבן לברורי טענת ראובן דשמא צדקו דבריו במאי דטעין דמחמת דוחקו הוצרך לחתום השטר כפי רצון שמעון ואם כן למה יפסיד ראובן ממונו על לא חמס בכפיו ושפיר מסתברא למימר שהורה התר לעצמו לכלול הרבית עם הקרן מחמת הדוחק דע דאי משום הא לא אריא דעל כל פנים לא צייתינן ליה מן הכלל שכבר הוכחנו דאין אדם משים עצמו רשע וכדגרסינן בכתובות בפ' האשה שנתארמלה דף י"ח וז"ל תנן העדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו קטנים היינו פסולי עדות היינו הרי אלו נאמנים ואם יש עדים שכתב ידם יוצא ממקום אחר אינם נאמנים ובגמרא אמר רמי בר חמא לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון ומסקנת הגמרא היא אלא כי אתמר ארישא אתמר הרי אלו נאמנים אמר רמי בר חמא לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת נפשות אבל אמרו אנוסין היינו מחמת ממון אין נאמנים מ"ט אין אדם משים עצמו רשע ופירש"י ז"ל אינו נאמן לפסול את עצמו מחזקתו דקרוב הוא אצל עצמו וקרוב הוא פסול לעדות ע"כ וכן פסקו הרמב"ם והרי"ף והרא"ש כהאי אוקמתא דרמי בר חמא והשתא דאתית להכי זכינו לדין דכיון דחזינן לכל הני רבוותא דפסקו דאין להאמין לעדים כלל ועוקר אם אמרו אנוסים היינו מחמת ממון מן הטעם שאין אדם משים עצמו רשע הוא הדין והוא הטעם שייך בענין שלפנינו וכלל העולה להאי דינא דמוקמינן שטרא אחזקתיה וטענינן ליתמי כל מה דמצי אבוהון למטען:
עוד עלתה על דעתי דאין כאן בנ"ד מקום לחוש כלל ועיקר לטענת ראובן משום דאתי למיפק מיניה חורבה והיינו דאתי לנעול דלת בפני לאוין כיון דפסלת ליה לשטרא בטענות מזויפות ובמילי דכדי ימנעו האנשים עצמם מלקיים מצוה רבה וזהוא מאמר הכתוב אם כסף תלוה את עמי ומבואר בעצמו כפי הקבלה האמיתית שאם זה היה דורש ר' ישמעאל חובה ולא רשות והנה ידוע כי ההלואה היא הגדולה שבצדקות כאשר מנאם הרמב"ם בהלכות מתנות עניים פ' עשירי וז"ל שמנה מעלות יש בצדקה זו למעלה מזו מעלה גדולה שאין למעלה ממנה זה המחזיק ביד ישראל שמך לחזק את ידו עד שלא יצטרך לבריות לשאל ועל זה נאמר והחזקת בו גר ותושב וחי עמך כלומר החזק בו עד שלא יפול ויצטרך ע"כ:
וכפי האי מונח ומצוה רבה נראה שהשתדל שמעון בכל מאמצי כוחו להשתלם במעלה זאת ובפרטות בהיותו ראובן קרובו וכבר השרישונו חז"ל עני שהוא קרובו קודם לכל אדם וכמו שדרשו עניי עירך ועניי משפחתך עניי משפחתך קודמין שנ' עמך אותם שעמך נמצא כפי זה צדקו טענות האפוטרופוס כי בפעולת ההלואה הזאת יודיע שמעון טוב כוונתו והתכלית הישר ולכן אמינא לע"ד אם אין ראיה ברורה לראובן הנ"ל שכלול בשטר זה רבית קצוצה לאו כל כמיניה לפסול את השטר שכתב וחתם הלוה בעצמו ואף דקי"ל שאסור לאדם להלות מעותיו בלא עדים ועובר משום ולפני עור לא תתן מכשול מ"מ שמעינן נמי שהמלוה בשטר משובח יותר וכמו שהשמיענו הנשר הגדול הרמב"ם בסוף פ"ב מהלכות מלוה ולוה ע"ש:
כלל העולה שזכינו לדין שזאת ההלואה היא מאומתת שרירא וקיימת על ידי שטר מה שלא יוכל לכפור הלוה וידים מוכיחות ואומדנות ברורות דטענת האפוטרופוס היא היותר צודקת להוציא מן הלוה ממון היתומים בדינה ודיינא זהוא הנלע"ד להלכה ולא למעשה וה' יצילנו מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בסדר ובשנת כי המצוה הזאת אשר אנכי מצוך היום לפ"ק:
נאם הצעיר יצחק סרוק יצ"ו: