שאלה ראובן ולוי שנשתתפו בניהם בש"ח ובשבועה חמורה המ' ב"ה שכל מה שירויחו שניהם במשך ג' שנים ואפי מציאה בדרך הכל לאמצע והטילו לכיס שוה בשוה: והלך לוי להתעסק במ"ה ולשלוח סחורות לחבירו וראובן נשאר להתעסק ג"כ כאן ולשלוח סחורות לחבירו ובשנה א' של השותפות שלחו הרבה סחורות זה לזה: ובתחילת שנה ב' שלח לוי ספינתו מלאה סחורה ובה יותר ממה שהיה בידו שלקח משם מן הסוחרים בהקפ' עד חזרת הספינה והגיעה לשלום ליד ראובן ומכר הכל בריוח וקודם שהספיק לשלוח ללוי תמורתה נתבקש לב"ע וחלי"ש ונפלו נכסי עזבונו ביד בניו ומאחר שהיו טרודי' באבלם לא שלחו שום סחורה ללוי וכראותו שלא נשתלח לו כלום והוא בארץ מרחקים בידים רקניות הוכרח ליטול נכסי אחרים בידו להתעסק בהם והצליח כברכת ה' אשר נתן לו ולאחר חצי שנה שלחו לו בני ראובן סחורות בלי הגד לו מפטירת אביהם שיראו פן יבא משם לדעת איך נשאר ממונו ולא ירויחו כ"כ אבל לא נתייראו שיפריד השותפות מאחר שזמנו קצוב: והוא ג"כ בחצי שנה זו שלח להם כמה סחורות ובתחילת שנה ג' נתאוה לראות בניו ובא לביתו ונפלה קטטה בינו ובין יורשי ראובן ובאו לדין היתומים טוענים שישאר השותפות קיים עד הג' שנים והרי חנוך אחיהם שהוא ג"כ בקי בטיב משא ומתן יתעסק עמו במקום אביו ואח"כ יחלוקו: ואם באולי לא יהיה להם זכות בטענה זו למיעוט יעשו חשבון מכל הריוח שהיה באלו ב' שנים מיום שנשתתפו עד היום הזה ויחלוקו: ולוי טוען שאין לו שום שותפות עמהם כ"א עם אביה' ומיום שמת נתפרדה חבילתם ואין לו לחלוק עמהם כ"א הריוח שהיה בשנה ראשונה שהיה אביהם קיים ולא יותר ושאר הסחורות ששלחו זה לזה אחר מיתת אביהם יעשו חשבון וישלמו זה לזה שכר טורחו דהיינו הקומישיון יורנו מורנו הדין עם מי ושכרו יהיה כפול ומכופל מן השמים אכ"יר:
תשובה כיון דקי"ל נזקקין לתובע תחילה צריך לשוט בים התלמוד והפוסקים לדעת אולי נמצא איזה זכות ליתומי ראובן בטענתם הראשונה שרוצים שישאר השותפו' שעשה אביהם נ ע עם לוי קיים עד תשלום הג' שנים כיון שחנוך אחיהם הבקי וכו' יתעסק במקום אביהם תחילה נברר מקום מוצא דין שותפות הקבוע לו זמן ומינה נשמע לנ"ד מה דינו כשמת א מהם ובנו רוצה להתעסק במקומו וכו' עיקרא דהאי מילתא אשכחן בפ' המקבל ד' ק"ה א' רבא הני בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח וא"ל חד לחבריה תא נפלוג אי א"ל אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי א"ל הב לי פלגא דרווחא מצי א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי א"ל הב לי פלגא דרווחאי ופלגא ופלגא א"ל עיסקא להדדי משעבד ואי א"ל נפלוג קרנא ונפלוג רווחא ואי מטי לך פסידא דרינא בהדך א"ל לא מזלא דבי תרי עדיף עכ"לה:
וכתבו רבותינו בעלי התוספות הני בי תרי וכו וא"ת ואמאי נקט בכי האי גוונא ולא נקט האי דקבל עיסקא מחבריה וכו' וי"ל לפי שהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד ואטול מה שהגיע לי עד הנה דפועל יכול לחזור אפי' בחצי היום אבל בעל העיסקא יכול להיות שאין יכול לחזור דהרי פלגא הוה מלוה ביד המקבל וגם פלגא דפקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן וזה לא היה שום חדוש להשמיענו שמעכב המקבל דטעם פשוט כדפרישית ולהכי לא נקט בכי האי גוונא ע"כ:
ר"ל דדוקא בדין זה א' רבא ששניהם יכולים לעכב זה על זה עד הזמן לפי ששניהם שנתעבדו להתעסק ביחד ולהיות שניהם פועלים לב"ה ואם היו רוצים שניהם להפריד השותפות אין בעל הבית יכול לעכב עליהם דפועל יכול לחזור אפי' בחצי היום דרחמנ' א' כי לי בני ישראל עבדים וגו' שהם המתעסקים ולא הוא אבל לגבי הדדי מצו מעכבי דשוים נינהו אבל כשהאחד לבדו קבל העיסקא מב"ה הוא לבדו הפועל וביה תליא מילתא אם ירכה יעכב בידו עד הזמן ואין בע"ה יכול לומר לו החזר לי העיסקא דהא פלגא מלוה ופלגא פקדון היא גביה וכו' ואם ירצה יכול לחזור אפי' בתוך הזמן דהוא הפועל לבדו וביה תליא מילתא:
ודע שרב אלפס ז"ל פ סוגיא זו דרבא בלא קביעות זמן לשותפות והעכוב דא' הכא הוא עד הזמן הנהוג למכור כל סחורה וסחורה כנ' מפשט דבריו וכמו שפרשם ג"כ הר"אש וז"ל א"ר הני בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח וכו לכלך לדרך אחרת להוכיח מינה בראיות ברורות אין ממשות בטענת היורשי' הראשונה ואנן בידם כח לעכב השותפות יותר ואע"פ שהיה ביד אביהם לעכב לא נשאר להם יכולתו בזה:
דרא תוספתא ערוכה היא המקבל שדה מחבירו ומת לא יאמר לבניו תנו לי מה שאכל אביכם: וכן הם לא יאמרו לו תן לנו מה שעשה אבינו אלא שמין וכו' ע"כ:
וכ' הר' ב"י פירוש תוספתא זו בשם תלמידי ק הרשב"א דהכי קאמר לא יאמר לבניו וכו' אם נתקבל אביהם כל שכרו אין בעל השדה יכול לומר לה' לי מה שאכל אביכם יותר על מה שעשה לפי שהם יכולים לומר לו אנחנו נגמור עבודתו מאחר שכבר נתקבל אביהם כל השכר וכן אם לא נתקבל אביהם כלום אין הבנים יכולים לומר תנו לנו עבודתו ונשלים אותה ותן לנו מה שפסקת' עמו אלא שמין מה שעשה האב ונותנים להם שיכול לומר אין לי חשבון עם שום אדם אלא עמו:. ולא דמי להניח להם אביהם פרה שאולה ומת שמשתמשים בה כל ימי שאלתה דהתם בשאלה כל הנאה דשואל היא וכבר זכה בה האב לכל אותו הזמן וכשמת זכו הבנים בזכות אבל בקבלנות שדה שהוא מתעסק במלאכתו של ב"ה יכול הוא לומר לכל א' מהם אי אפשי בך שתעשה מלאכתי: ומכאן ראיה למה שכ' הרמב"ם בשם הגאונים שא' מן השותפים אומן המתעסקים שמת בטל העסק אע"פ שהתנו לזמן ידוע עוד כתבו דהא דא' רב יוסף השתא ה' ומפסידו ליה וכו' משים מדת חסידות קאמר דאם לא כן לא היה מסלק להו: אבל מדינא אפילו לא שבק אלא חד נמי מבי לסלוקיה כדתניא בתוספתא וכדברי הר"אש וכו' עוד כ' שכן דעת הרבה מן האחרונים ושכן השיב הרשב"א בתשובה בה וכו' ע"כ יע"ש ודח' ג"כ הר' ב"י סברת המרדכי וסיעתו דלא עבדינן כוותייהו אלא כהנך רבוותא אחריני דפליגי עלייהו דרבים נינהו ע"כ:
ואיתא תו בגמרא בפ' המקבל ד' ק"ט רב יוסף הוה ליה ההוא שתלא ושכיב שבק ה' חתנוואת' ואתו להתעסק במקומו אמר להו עד האידנא חד והשתא ה' עד האידנא לא הוו סמכו אהדדי ולא מפסידו ליה השתא ה' סמכו אהדדי ומפסידו ליה אמר להו אי שקליתו שבחייכו ומסתלקתו מוטב ואו לא מסלקנא לכו בלא שבחא דא' רב יהודה ואי תימא רב הונא ואי תימא רב נחמן האי שתלא דשכיב יורשין דיליה מסלקינן להו בלא שבחא ולאו מילתא היא עכ"לה:
ודע שהרמב"ם והר"אש ז"ל פסקו כרב יוסף בר ממאי דא' להו מסליקנא לכו בלא שבחא דבהא לית הילכתא כוותיה דאהאי מילתא דוקא הוא דקאי מאי דאמרו בגמרה ולאו מילתא היא והרי ל מה שפסק חד מנייהו ומינה תשמע לאידך: כ' הר"אש ז"ל ההוא שתלא וכו' ולאו מילתא היא וכו' פי' על הא דקאמר מסלקינן להו בלא שבחא הוא דאתמר: אלא אי בעי יהיב להו שבחא ומסלק להו דאין זה ממון להורישו לבניו והכי איתא בתוספתא דפרקין המקבל שדה מחבירו ומת וכו' וכן כ הרמב"ם בפ"ה מ"ה שלוחין ושותפין א חן השותפין אומן המתעסקין שמת בטלה השותפות או העיסקא אפילו התנו לזמן קבוע וכזה הורו הגאונים והא דאמר רב יוסף עד האידנא חד והשתא ה' לפייסם בדברים א' להו הכי שא יתרעמו על מה שיסתלקו וה"ה נמי אם לא שבק אלא חד זריז ומהימן כמי מצי מסלק ליה וכן כהרמב"ן והרב רבינו מאיר ז"ל עכ"ד יע"ש:
ואין לומר דכיון דבשטר זה יש להם שבועה חמורה שלא להפרד איש מעל אחיו עד הזמן ולחלק בניהם אפלו מציאה בדרך שיהיה הפרש בין שותפת ת כזה לשאר על יד השבועה ואף אם בעלמא יתבטל בנדון זה זה לא יתבטל ויהיה דומה לדין שכ' הר"אש ז"ל בתשובה סוף כלל ח' מי שהקנה לחבירו לתת מחצית מה שירויח דאין אדם מקנה דשב ל וכו' אם נשבע להשלים חייב לקיים שבועתו והביאה הריב"ש בס' של"ה ולמד מזה למי שמכר סחורה לחבירו בס' זהובים והתנה לתת לו לחצי שנה ואם יעבור מזה הזמן שיתן לו ק' זהובים וכו' ונשבע שהוא חייב להשלים מכח השבוע אע"ג דהוי אסמכתא ואינו זוכה מצד הקנין חייב מצד השבועה וכאלה רבים:
אמינא דלא דמי כלל דבשלמא בכל חלו לא היה שום שיני משעת המעשה עד הזמן הקצוב אלא שבאותו המעשה לא היה שום קנין ולהני חייב מכח השבועה אבל הכא בנ"ד שבשעה שנעשה השותפות היו חיים וקיימי' השותפים ולדעת כן היית השבועה שישאו ויתנו שניהם עד זמן הקצוב ואח"כ אירע המקרה שמת א' מהם ונפרדו איש מעל אחיו ודאי שעל מנת כן לא נשבעו כיון שא א לקיים השותפות ודומה להא שנכתב בתשובות המיוחסות בסי' רנ"ז על מי שנשבע לפרוע לחבירו לזמן פלוני וכו' ואירע' השמיטה קודם הזמן הנזכר ונסתפק השואל כיון שהשמיטה בזמן הזה דרבנן והשבועה דאורייתא לא אתי דרבנן ומבטל דאורייתא והשיב שלא נשבע זה לפרוע אלא כל זמן שהוא חייב דהגע עצמך שאילו מחל זה חובו ודאי שלא היה חיוב שבועה חל עליו וכו הכא נמי אדעתא דהכי לא נשבעו:
הרי לך מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא שאין שום זכות ליתומים בטענתם הראשונ' ואין להם כח לעכב שותפות אביהם עד הג' שנים ואע"פ שהניח בן בקי כמוהו דמצי לוי למטען כנגדן איזו טענה שירבה או אינכו לא מהמניתו לי כאבוכון וגם הרב ב"ח דחא סברת המרדכי שאין לנו לסמוך עליה ולא ללמוד ממנה שום דברי שכ' בסי קע"ו כ' הרמב"ם אמן השותפין או מן המתעסקים שמת וכו' אלא דיש לתמוה על המרדכי שכ בפ' הגוזל בתרא ובפ' המקבל בתרא בשם רבינו מאיר במי שקבל עיסקא ויש לו חשה ובנים ומת דאין הנותן יכול להוציא מיד' עד הזמן דכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הא מפקיד וכו' וזה סותר למה שכ' הר"אש ובספר בדק הבית תירץ קצת וז"ל ואף רבינו מאיר לא אמרה אלא כשיש לו אשה ובנים דכיון דמתחילה על דעתם הפקיד והוה ליה כאילו לא מת השותף אבל אם חין לו אשה ובנים מודה ר' מאיר דבטלה השותפות ע"כ ואין נ"ל לסמוך על תירוץ זה לענין פסק דין דאע"ג דהמפקיד ע"ד אשה ובנים וכו זה אינו אלא לענין שמירה וכו' אבל להרויח יכול לטעון הם אינם יודעים להרויח כמו אביהם ותו דאפילו את"ל דר"מ מחלק בכך מ"מ שאר כל הגאונים כתבו בסתם דנתבטל השותפות והעסק ולא חלקו: הלכך הכי נקטינן דאפילו יש לו אשה ובנים מתבטל השותפות עכ"ד זהו הנרא' לי לענין טענתם הראשונה שגם המסייע טענתם שהוא המרדכי ז"ל וסיעתו נדחית סברתם להר' ב"י ולהר' ב"ח כאשר כתבתי:
ומעתה נלך לטענת' ב' לראות אולי ימצא להם אי זה זכות בה שטוענים שלמיעוט יעשו חשבון מכל הריוח שהיה באלו הב' שנים מיום שנשתתף אביהם נ"ע עם לוי עד היום הזה שבאו לחשבון לזה צריך להתישב כיון דקי"ל מיום שמת נתבטל הכל והיו ראויים לחלוק אותו היום כמו שכ' הרמב"ם בפ"ה מה' שלוחין ושותפי' והסכים לדין זה הר"אש והרמב"ן והרשב"א ז"ל עדיין מבעיא לן כל עוד שלא חלקו מי אמרינן כל מה שנעשה ביני ביני הרי הוא כאילו השותפין קיימין או לא וגם מה שהרויח לוי אחר מיתת אביהם במעות אחרים שהיו בידו כנ"ל מי אית להו תביעה בהו או לא בכל זה צריכין אנו למודעי:
נ"ל שנוכל לדמות דין זה להא דתנן בבבא בתרא בפ' מי שמת ד' קמ"ד הניח בנים גדולים וקטנים והשביחו גדולים את הנכסים השביחו לאמצע ואם א' ראו מה שהניח אבא הרי אנו עושים ואוכלים השביחו לעצמן וכן האשה שהשביחה את הנכסים השביחה לאמצע ואם אמרה ראו מה שהניח לי בעלי הרי אני עושה ואוכלת השביחה לעצמה ע"כ:
ובגמרא א"ר חביבא בריה דרב יוסף בריה דרבא משמיה דרבא ל"ש אלא ששבחו נכסים מחמת נכסים אבל שבחו נכסים מחמת עצמן השביחו לעצמן איני והא א' רבי חנינא אפילו לא הניח להן אביהן אלא אודייני השכר לאמצע והא אודייני דמחמת עצמו הוא: שאני אודייני דלנטירותא הוא דעבידא אפי' קטנים נמי מצו מנטרי לה אם א' וכו' רב ספרא שבק אבוהי זוזי שקלינהו ועבד בהו עיסקא אתו אחוה תבעוה בדינא קמיה דרבא א לרב ספרא גברא רבה הוא ולא שבק גרסיה וטרח לאחריני ע"כ:
ופי' רשב"ם ז"ל השביחו גדולים את הנכסים סתם בתפיסת הבית השביחו לאמצע ויטלו קטנים כגדולים: ואם א' גדולים לקטנים בפני ב"ד ובפני עדים אנו מזומנים לחלוק מה שהניח לנו אבינו ונשביח חלקינו מה שנשביח ונתעצלו ב"ד לחלוק אז השבח לעצמן: לא שנו דהשביחו לאמצע וכו' מחמת נכסים שהם לא טרחו בעצמן ולא הוציאו משלהם כלום אלא מנכסי אביהם שכרו פועלים והשביחו הנכסים אבל השביחו נכסים מחמת עצמן שחרשו ונטעו והשכירו פועלים משלהם וכו' אודייני הרבה פירושים יש לו ונ"ל פי' הר"י מגש ז"ל שפרש שהוא כסא גדול וגבוה ויושבין עציו שומרי גנות ופרדסין ורואין כל הגן וכו עבד בהו עיסקא וכו' מחשיב שבח מחמת נכסי הואיל ואין צריך טורח כ"כ אלא לקנות ולמכור וכו' ע"כ:
ופסקו הרי"ף והר"אש ז"ל כסוגיא זו והרמב"ם ז"ל היית' לו גרסא אחרת בגמרא ומ"מ הכל עולה בסיגנון א' וכ' בעל נ"י בפ' המפקיד. דמשמע מדברי הרי"ף דה"ה גדולים וגדולים וכן נמי כתב הר"אש וכ' עוד שאפילו שכר עמלם אין נוטלין ולא דמי לשאר שותף דאמרינן דכיורד ברשות דמי ונוטל כדין אריס משים דשותפין לא מחלי אהדדי וכן נמי כ' הרב המגיד בפ' ט מה' נחלות בשם הרמב"ם והרשב"א ז"ל והתם כ' על גרסת הרמב"ם ז"ל יע"ש:
הרי לך דין אחין וכו' ודון מינה ואוקי באתרין דאחין שמת אביהן אותו היום הגיע זמנם לחלוק מקרי ועכ"ז כל מה שהרויח א' מהם מחמת נכסי אביהם השבח לאמצע עד שיאמרו בפני ב"ד ראו וכו' ולא די לנו שהכל יודעים שמת אביהם ואם השביחו מחמת עצמן שהוציאו הם מנכסיהם עליהם וכו' השבח לעצמן ומינה לנ"ד שגם כאן יום שמת ראובן נתפרדה חבילתם והיה ראוי להם אותו היום לחלוק אבל לפי שהיה צריך שומא לחלוקת הסחורו' וגם שלוי לא נמצ' כאן לכך נתעכבו עד היום הזה שיד' לוי ממיתת שותפו לכך יהיה דינם ג"כ שוה דהיינו מה שהרויח לוי אחר מיתת ראובן בנכסי אחרים כששלח הכל לכאן ולא היה נשאר שם מאומה בידו זה הריוח ללוי לבדו שדומה להשביחו אחין מחמת עצמן וכו' אבל מה שהרויחו אח"כ הם והוא בנכסי השותפות בזה הכל לאמצע כמו שהתנו בשטר השותפות:, וכדי שלא תחלק בין היכא דשבק זוזי להיכא דשבק קרקעות הרי לך עובדא דרב ספרא דשבק אבוהי זוזי ואי לאו דגברא רבה הוה וכו' היה דינו שוה ובפירוש' דהאי דרב ספרא רבו הדעות ואין לי להאריך בו שאין ממנו נאות לנ"ד:
וגם אין לחלק בין אחים שיש בניהם כ"כ קורבא ולומר דבהני דוקא השכר לאמצע וכו אבל שאר שותפי דליכא בנייהו שום קורבא לא דהרי לך דברי הנשר הגדול הרמ"בם ז"ל שהשוה אותם שכ' בפ"ט מהל' נחלות האחין שעדיין לא חלקו ירושת אביהם הרי הן כשותפין לכל דבר וכן בשאר היורשין הרי הן שותפין בנכסי מורישן וכל שנשא ונתן כל א' מהן בממון זה השכר לאמצע ע"כ וכ' הר' המגיד שזה פשוט אלא שדברו בהווה וכו':
הרי לך אחין שמת אביהן למדו מדין השותפין וכו' שישוו להם לכל דבר ולא יהיה כח הלמד גדול מן המולמד וקרוב לזה נשאל למהר שך בח"ב סי' י' וכו' שאף שנתבטל השותפות אבל כיון שנכסי השותפות ביד השותף שנשאר בחיים בריך לחלק נכסי השותפות בפני ג' שבקיאים ורגילים בשומא כיון שהוא חולק שלא בפני שותפו ואם לא היו נכסים וסחורות כ"א מעות בעין דקי"ל זוזי כמאן דפליגי דמי היה יכול ליטול חלקו בלא ב"ד ולתת חלק השותף ביד ב"ד ואח"כ יכול לישא וליתן ולהרויח לעצמו ואם לא עשה כן ונשא ונתן בסתם בכל נכסי השיתוף שהיו בידו פשיטא שיש ליורשי הנפטר חלק באותו ריוח שהרויח השותף החי הכל לפי המעות אמנם אם לא נשאר מנכסי השותפו' בידו שהכל נפסד ונאבד קודם שמת השותף אין כא חלוקה ולא נשאר שום טענה ליורשי הנפטר עליו וכל מה שהרויח השותף אחרי מות שותפו הרויח לעצמו וכן מתבאר ממה שכ מהרא"דב בתשובה סי' קי"ט:
הרי לך ראיה שמה שהרויח לוי שם כשלא נשאר בידו מאומא ממעות השותפות שהוא לעצמו ואין להם בו שום תביעה ומה שהרויחו בממון השותפות הכל לאמצע וכל זה ברור הוא והא דמחלק בין מידי דשייך בו שומא שאין לחלקו אלא בפני ב"ד וכו' נלמד מהא דאמרינן בגמרא בפ' איזהו נשך ד' ס"ט הנהו תרי כותאי אי דעבוד עיסקא בהדי הדדי אזל חד מנייהו פליג זוזי בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאי נ"מ הכי א' ר"נ זוזי כמאן דפליגי דמו לשנה זבון חמרא בהדי הדדי קם אידך פלג ליה בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א למאן פלג לך א"ל קא חזינן דבת' דידי קאתי מר א' ר"פ כה"ג ודאי צריך לאודועי זוזי מי שקיל טבי ושביק חסרי א"ל לא א"ל חמרא כ"ע ידעו דאיכא דבסיס ואיכא דלא בסים וכו' ע"כ ופסקו כל הפוסקים כהאי סוגיא:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא שאין כח ביד היתומים לעכב השותפות עד הג' שנים ואע"פ שחנוך אחיהם בקי בטי' משא ומתן יכול לוי למימר ליה אנת לא מהמנת לי כאבוך וגם במה שהרויח לו שם במ"ה במעות אחרים אין להם שום תביעה בהם ושאר מה שהרויחו אח"כ בממון השותפו' יחלקו הכל בשוה זהו הנראה לע"ד נשלם ונגמר בסדר ובשנת וירא את העגלות אשר שלח יוסף לשאת אותו ותחי רוח יעקב אביהם ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: