שאלה ראובן שהשכיר את שמעון להיות לו למשרת והשביעו בשבועת האלה לשרתו שתי שנים וקודם שהגיע זמנו חילה שמעון פני ראובן אדונו שיפטרנו משבועתו ופייס אותו בכמה פיוסים עד שנתפייס ראובן וא"ל לך לשלום ונחלקו בזה ב' ת"ח שהאחד אומר שכיון שא"ל אדונו המשביעו לך לשלום הרי הוא פטור מן השבועה ואין צריך התרת חכם ובא רעהו וחקרו ואמר כי לא דבר נכונה ושאינו נפטר משבועתו בדברים הללו שאומר לו ראובן לך לשלום אלא שצריך התרת חכם לאחר שנתרצה המשביעו יורנו המורה לצדקה מי משניהם צדק כי שמעון הוא ירז אלדים ואינו רוצה להלכד במכשול שבועה ח"ו ובכלל הדבר הזה. המורה טעמם ונמוקם של שני יודיענו ת"ח הללו שנחלקו בזה על מה אדניהם הטבעו על הכל ובא דברו הטוב באר היטב ושכמ"ה:
תשובה בתחילת העיון היה נראה לי שיש לכל אחד מאלו הב' ת"ח על מה שיסמוך דתנן בנדרים פרק קונם ומייתי לה נמי בכמה מקומות האומר לחבירו קונם שאתה נהנה לי אם אין אתה נותן לבני כור אחד של חטים ושתי חביות של יין ר' מאיר אומר אסור עד שיתן וחכ"א אף זה יכול להפר את נדרו שלא על פי חכם ויאמר לו הרי אני כאילו התקבלתי ע"כ:
ובפירוש זאת המשנה נחלקו המפרשים והביא סברותיהם הר"ן ז"ל בפ' ד' דנדרים וז"ל כתב הרשב"א דדוקא בקיום מעשה שייך למימר הריני כאילו התקבלתי דכיון שאפילו היה מקבל ממנו היה יכול להחזיר לו אף מעכשיו יכול לומר לו הריני כאילו התקבלתי והחזרתים דאפוכי מטרתא למה לי אבל בביטול מעשה כגון שאמר נכסי אסורים עליך אם תלך למקום פלוני לא שייך למימר הכי לומר לך והרי הוא כאילו לא הלכת שאי אפשר ואיכא מאן דפליג שאפילו בענין זה יכול לומר כן שאותו תנאי עצמו לא אמרו תחילה אלא להשלים רצונו שהיה רוצה שלא ילך ועכשיו כיון שאינו חושש אם ילך אם לא ילך כבר נשלם רצונו עכ"ד. ובין הרשב"א ובין ההוא גדול שחולק עליו כל אחד מפרש לפי שיטתיה אותה סוגיא האמורה בפ' המדיר דקאמר התם קדשה על תנאי וכנסת סתם רב אמר צריכה ממנו גט ושמואל אמר אינה צריכה ממנו גט אמר אביי לא חימה טעמיה דרב כיון דכנסה סתם אחולי אחליה לתנאיה אלא טעמא דרב משום דקסבר און אדם עושה בעילתו בעילת זנות והשתא למאן דסבר דאפילו במידי דהוי ביטול מעשה שייך ביה מחילה מפרש מדקאמר לא תימה כיון שכנסה סתם אחולי אחליה לתנאיה משמע שאם חזר ומחל תנאו דמהניא מחילתו ומקודשת ולהרש"בא דסבר שבתנאים כאלו לא שייך בהו מחילה מפרש דה"ק לא תימה טעמיה דרב דכיון שכנסה סתם ולא הקפיד להזכיר תנאו בשעת כניסה בחופה אחולי אחליה לתנאיה הראשון לגמרי וגמר ובטל לשם קידושין גמורין בין ישנן בין אינם ואילו רצה לגרשה כתובה בעי למיתב לה אלא טעמיה דרב לענין גט משום שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ובעל לשם קידושין אע"פי שיש עליה נדרים אבל לענין כתובה בתנאיה קאי שאם ימצאו עליה נדרים תנא שלא בכתובה עכ"ד וא"כ בנ"ד בהא פליגי שני ת"ח הללו והוא שהאחד חופש כדעת הרשב"א והאחר תופש כדעת החולק עליו:
אבל אחר ההשקפה הנאותה הנראה לע"ד הוא שלא צדקו דברי האומר שצריך התרת חכם ואף שמדברי הרשב"א הכי משמע בהדיא הנה גדולי הפוסקים עומדים כנגדו והר"ן בפ' המדיר אחר שכתב דבריו הקשה עליהן והוא הר"ן עצמו כתב שם כדעת הסובר דמחילה מהניא אפי' במידי דהוה ביטול מעשה והנה ז"ל שם ואם תאמר והיכי מצי מחיל לתנאיה בשלמא במתנה ואומר ע"מ שתתני לו ק"ק זוז מצי מחיל דה"ל כאילו א"ל הריני כאילו התקבלתי וכאילו מתקיים התנאי דמי אבל הכא כי מחיל מאי הוה ואם היו עליה נדרים נתבטלו הקידושין מיד י"ל כיון שלהנאתו התנה אין דעתו שיתבטלו הקידושין מיד אלא הדבר תלוי עד שידע בנדרים או עד שיראה במומין וכל שלא הקפיד בהם מקודשת כדאמרי גבי מומין ראה ונתפייס הוא ומיהו אם הקפיד בהן אינה מקודשת אע"פי שחזר אח"כ ומחל וא"ת והתנן בפ' האיש מקדש ע"מ שאני עני ונמצא עשיר עשור ונמצא עני כהן ונמצא לוי בכולן אע"פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אע"פי כן אינה מקודשת ואם אית' דיכולה היא למחול בתנאי שאינו של ממון אמאי אינה מקודשת וכו' והוא ז"ל תירץ דזו מפני שאמרה דבלבה היה להתקדש לו הורע כחה ואינה יכולה למחול ולומר הרי אתה לי כאילו היית עשיר שהקדושין היו תלויים משעה ראשונה עד שתראה אם תקפיד אם לא אבל זו שמשעה ראשונה לא היתה מקפדת ואעפ"כ התנית כיון דדברים שבלב אינם דברים נתבטלו קידושין לאלתר שלא להנאתה התנית אלא תנאי גרידא הוה ובטלו הקידושין מיד אבל במתנה להנאתו יכול הוא שיאמר הרי את עלי כאילו אין עליך נדרים ואע"ג דאמרינן לגבי גט הרי זה גיטך ע"מ שתתן לי מאתים זוז וחזר ואמר לה מחולים לך אינה מגורשת עד שתתן התם הוא משום דלצעורא קמכוין והא לא בערה אבל הכא מצי מחל וכן דעת הראב"ד והיינו טעמא משום דבכל תנאי שאינו מתכוין להנאתו אלא לצער את חבירו בדוקא מתנה אותו אבל תנאי שהוא להנאתו הין דעתו שיתקיים אלא אם הוא מקפיד אבל כל שאינו מקפיד שיהא המעשה קיים עכ"ל ובנ"ד נמי ה"ה דשייך בו מחילה שהרי לא השביעו כדי שישרתהו שתי שנים אלא מפני הנאתו של משביע עצמו וזה שהיה שמעון אדם נאמן סבלן וזריז וכיוצא ומפני כך היה לו לראובן הנאה ותועלת בשירותו של שמעון וכיון דעכשיו נתפייס וא"ל לך לשלום כבר נעשה רצונו והמשרת פטור משבועתו ומן הטעם שכתבנו בשם הר"ן דכל תנאי שאדם מתנה להנאתו אין דעתו שיתקיים בדוקא אלא אם הוא יקפיד והכא הא ראובן אדוניו אינו מקפיד א"כ אין שמעון צריך התרת חכם וכדברי הת"ח שאמר שהוא פטור מן השבועה לגמרי:
אלא שעדיין י"ל שבנ"ד אפי' החולקי' על הרשב"א מודו שלא הותרה השבועה וזה דע"כ לא אחרי דאף בענין ביטול מעשה שייך מחילה אלא כשהוא מפאת רצון עצמו נתרצה ואינו מקפיד אם ילך ונמצא שכבר נשלם רצונו ברם הכא בעל הבית זה לא נתרצה מפאת רצון עצמו אלא כבע"כ מפני שזה פייסו והרבה עליו רעים וא"כ לא נמצא זה שנשלם רצונו:
הא ודאי ליתא שאין אומרים בע"כ אלא למי שנלחץ עד שמכר או עד שנתן וכיוצא באלו הדברים מה שאין כן זה שלא נלחץ עד שפטרו מן השבועה בתוך זמנו אלא ע"י פייוסים נתפייס ונתרצה ואין זה בע"כ אלא לרצונו הגמור ועם היות דבר זה ברור אצלי כאור בחצי היום לא אחדל מלעשות לי סמך שיש בו ממש ממה שמצאתי לגדול א' מהאחרוני' הלא הוא בטל ספר תרומת הדשן בסי' שי"א מספר תשובותיו ששאלו ממנו על דבר ראובן ושמעון שהיו מתקוטטין יחד לפני הקהל אמר ראובן לשמעון אני נותן מס מממוני יותר שאתה נותן מממוניך לפי הערך וכן אני נותן יותר מלוי לפי הערך והנני אני נותן נגדכם תקיעת כף ובקנס מאה זהובים לבדקה שאחליף עמכם ואתן כל אשר לי מקרקעי ומטלטלי כסף ושה כסף עבור כל אשר לכם ג"כ כל נכסים ושוה כסף והשיב שמעון אני מרוצה וקרא ללוי ואמר ללוי עשה כמוני וכן תקעו כף ראובן עם שמעון ולוי וגם קבלו עליהם קנס לצדקה מב' הצדדים לקיים עליהן החילוף והתמורה וכמו לאחר יום או יומים ביקש ראובן לחזור כי נתחרט והפציר על ידי רעים ואהובים משמעון ולוי שיתרצו גם הם לחזור ונתפייס שמעון אבל לוי לא רצה להתפייס ונותן טעמים ואמתלות לדבריו מפני מה אין רצונו להתפייס ולחזור השיב ראובן אחר שנתרצה לי שמעון לחזור מעתה איני מקושר ללוי כלום שהרי לא קיימתי להחליף רק עם שניהם ושמעון כבר חזר וכו' גם גבאי צדקה תובעין את כולם מחמת קנס שקבלו עליהם לצדקה ואף אם יתפייסו כולם ומחלו זה לזה על החילוף מכל מקום לא יוצאין ידי חובת נדרם היאך יתבארו אלו הדינים:
ולהשיב לזה הביא הוא ז"ל. תשובה אחרת מגדול א' מהראשונים ששאלו ממנו על דבר איש ואשה שקבלו עליהם חרם לעשת גירושין והעמידו קנסות להקדש על ככה ונתפייסו אח"כ להיות ביחד ותובעין הקהל הקנסות והשיב דפטורים משום דלא העמידו הקנסות אלא משום דלא יעכבו זה את זה וכיון שאין אחד תובע את חבירו מה לקהל עליהם שהרי נתקיימו דבריהם וראיה ממתני' פרק ה' דנדרים קונם שאתה נהנה לי אם אי אתה נותן לבני כור חטים כו' ע"כ דברי הרב המשיב האחד ופירש בעל הספ' הנזכר ראיתו ואמר דהך מתניתין מייתי לה בפ' מי שאחזו וכו' וסיום המשנה ר' מאיר אוסר וחכ"א יכול זה להתיר נדרו שלא על פי חכם שיאמר הריני כאלו התקבלתי ופריך התם מהך מתניתא דדברי חמים אמילתא דגיטין ודחי דלגבי גיטין לצערא כמכוין ולכך צריך להתקיים התנאי ממש כמו שהתנה אבל בכל מילי דמכוין בתנאי להרויח הואיל ונתפייס הרי הוא כאלו נתקיים לו התנאי ממש דמחילה כקבלה היא והוסיף עוד זה הרב בעל הס' ואמר דדוקא הכי איבעי לן לפרש לדעת הרב האחד אבל אי הוה אמרינן דטעמא הוא משום דאי בעי מקבל הוא ממנו כור חטים וחוזר ונותנו לו וכיון דמצי למעבד הכי הפוכי מטרתא למה לי בנדון ההוא דגירושין ליכא ראיה דאם היה כהן ליכא למימר אי בעי יעשו גירושין ואח"כ יחזרו וינשאו דכהן אסור בגרושה אלא ודאי הטעם הוא משום דכל תנאים כהאי גוונא אין הכונה רק שלא יעכב איש את חבירו נגד רצונם אבל כשנעשה רצונם או שהתנאים הם לצורכו ולטובתו נתבטל התנאי עכ"ד ומהם למד לדין ההוא הפרטי ששאלו ממנו ואמר דטענת ראובן דטעין הואיל ונתפייס שמעון חו לא מחייב ללוי מידי כיון דמתחילה לא קיבל להחליף רק עם שניהם טענתיה טענה בהך סברא כיון דאמרינן דמתחילה לא קיימו עליהם רק שלא יעכב אחד את חבירו שלא מרצונו אבל כשיתרצה למחול בטל הקיום א"כ כשנתרצה שמעון נתבטל הקיום כנגדו ותו נתבטל גם נגד לוי שהרי לא קיים עליו להחליף רק עם שניהם וכו':
הרי לך בהדיא דהתם נתרצה שמעון על ידי רעים ואהובים ואפי' הכי כתב דטענת ראובן טענה היא בהך סברא ואם איתא דאין זה לרצונו אדרבא מסתברא דלא מבעיא כחו דלוי דלא פקע אלא אפי' כח דשמעון גופיה לא פקע דכיון שהוזקק ראובן להרבות עליו רעים לפייסו שיחזור בו לא נשלם רצונו אלא ודאי כדאמרן וכיון שכן הכא בנ"ד כשנתפייס ראובן הנה שמעון פטור משבועתו שהרי מתחילה לא השביעו רק כדי שלא יוכל שמעון לפטור את עצמו מלשמשו שלא מרצונו אבל שיתרצה אדוניו המשביעו למחול הוי כאילו נתקימה שבועה א"כ מיד כשנתרצה ראובן נתבטלה השבועה שהיתה נגד שמעון וכמו שכתב הרב בנ"ד ודוק:
אבל עם כל זה אולי יאמר האומר שלא נתבטלה השבועה לפי שהיה צריך לומר לו לך והרי הוא כאילו לא הלכת וכפי' האחרון שהביא הר"ן והכא הא לא אמר הכי לדבר זה אשיב ואומר שמצאתי להר"ב מהר"ל ן' חביב ז"ל בתשובותיו סי' קל"ז אשר נשאל ממנו על בעלי דינים שלקחו להם דיינים ונשבעו שבועה חמורה ובקנין ובקנס לקיים עליהם הדין שיפסקו בין בדין בין בפשרה וכששמעו הכת האחת הפסק כנגדם הלכו ולבסוף נתחברו שניהם יחד במלכות אחרת ולקחו דיינים אחרים ונשבעו שנית וכו' מה דינם לענין שבועה ראשונה וכו' ואחר שהביא משנת קונם שאין אתה נהנה לי כו' ודברי הר"ן ז"ל שכתב בשם הרשב"א ז"ל והחולקים עליו להשיב בנדון שנשאל עניו רצה לחלק בין ההיא מתני' דפ' קונם לנ"ד משום דההיא מתני' מיירי בנשבע מעצמו לתועלת עצמו ונ"ד בהשביעו חבירו לתועלתו של חבירו וכתב ז"ל וחילוף יש בין כשאדם נשבע מעצמו לתועלת עצמו לעשות דבר או שלא לעשות לכשהשביעו חבירו שיעש' איזה דבר שהוא לתועלת חבירו המשביע כגון שיפרע לו חובו או שיתן לו מתנה וכדומה דכשנשבע מעצמו לתועלת ועלת עצמו או נדר כגון האי דתנן במתני' האומר לחבירו קונם שאי אתה נהנה לי אם אי אתה נותן לבני וכו' דבבנו הסמו' על שולחנו מיירי דהתועלת הוא לעצמו כדכתבו המפרשים אי אפשר להתפטר משבועתו אם לא כשיתקיים התנאי בפועל או שהוא ימחול איתו התנאי בשלימות ויאמר הרי הוא כאלו התקבלתי שהרי הוא כאילו נתקיים בפועל אמנם כשהשביעו חבירו לתועלתו אית לן למימר על הסתם דהשבועה תלויה אם יתבענו חבירו שיקיים אותה הוא מחוייב לקיימה וכל זמן שלא יתבענו חבירו אינו עובר על שבועתו אע"פי שלא יאמר המשביע הרי הוא כאילו התקבלתי וגדולה מזאת כתב הראש בתשובותיו כלל ח' סי ו' כשהשביעו חבירו ואפי' קבע זמן לקיום שבועתו אינו חייב לקיימה אם לא יתבענו חבירו וזה לשון השאלה והתשובה ראובן נתחייב לשמעון ק' זהובים בשטר לזמן פלוני ונשבע שיפרע לו או לכל מי שיוציא השטר קודם עבור הזמן שקצב לו ולא תבעו בתוך הזמן עד שעבר השיב ראובן אמת כי אני חייב לך אבל לא בכח השבועה כי כבר בטלה כיון שלא תבעת אותי בתוך הזמן:
תשובה אע"פי שלא תבע ראובן לשמעון בתוך הזמן השבועה במקומה עומדת כי הזמן נעשה לזרז שימהר לפרוע ועיקר השבועה על הפרעון וכן מוכח לשון השטר שהפרעון סמוך לשבועה והזמן למהר הפרעון ונהי שלא עבר על השבועה כיון שלא תבעו אדם מ"מ עדין מוזהר ועומד הוא בשבועתו כשיתבעוהו ולא דומה לנשבע כו' עכ"ל והוא הרב מהר"ל ן' חביב כתב על תשובה זו הרי מכאן מבואר דכשהשביעו חבירו לתועלתו אינו עובר הנשבע אע"פי שקבע זמן על השבועה ועבר אם לא יתבענו המשביע אע"פי שלא יאמר הרי הוא כאילו התקבלתי וכו'. ע"כ הצריך לכונתינו וא"כ אמור מעתה עפ"י הדברים האלה דבנ"ד שהשביעו לתועלתו ונתפייס אח"כ ואמר לו לך לשלום דכ"ש הוא שאינו צריך התרה ואפי' שלא אחר לו לך והרי לי כאילו לא הלכת דהא לך לשלום עדיף מלא תבעו וכשלא תבעו קאמר שאינו צריך התרה וכן דעת הרשב"א שכל זמן שלא נתבע אינו עובר אפילו בנא התקבלתי ואין להקשות על זה מהא ששאלו ממנו וז"ל ראובן נשא בת שמעון והתנו ביניהם בשעת הנישואין תנאי א' שהיה לתועלת שמעון ונשבע ראובן לשמעון חמיו לעשות לו שטר מאותו התנאי לזמן ידוע וכו' ולקץ הימים ביקש שמעון מראובן לקיים לו שבועתו ופייסו ראובן להרויח לו עד בא אביו וכן עשה ואמר לו הרי אתה פטור ומותר עד בא אביך וחזר שמעון ותבע מראובן לעשות לו שטרו כמו שנשבע השיב ראובן טענות וכו' והשיב הוא ז"ל על זה ודאי כיון שהתנאי הזה הוא לתועלת שמעון ולהרוחתו יכול שמעון להתיר שלא עפ"י חכם וכאותה ששנינו בפ' קונם כו' ומפרשים בפ' מי שאחזו טעמא דהא מתני' משום דלהרווחא איכוון והא לא אצטריך לים והכי נמי תנאי זה להרוחתו של שמעון הוא ויכול הוא שמעון להתירו שלא עפ"י חכם אלא מיהו דווקא אם פלירו דכיון דלא אצטריך ואמר ליה הרי הוא כאילו התקבלתי שרי שהרי אנו רואים כאילו נתקיי' התנאי אבל זה שהוא רוצה בקיום תנאו ומחזר אחר: שטרו אלא שחתנו הוא שמפייסו להאריך לו ימים או עשור עד בא אביו ושבועתו קיימת אין בידו להאריכו אא"כ התנה בפי' בשעת השבועה שיוכל להאריכו ושיהא פטור עד הזמן שיקבע לו כמו שידעת שאנו נוהגים כאן בשטרי שבועות כן עכ"ל אלמא משמע שהוא מצריך לומר הריני כאלו התקבלתי אף כשלא יתבענו חבירו לאו מילתא היא דתשובה זו בשתבעו מיירי כמו שכתב מהרא"ש בספרו סי' ר"ל ודלא כמו שהבין הרב ן' חביב דמיירי אפי שלא יתבענו חבירו תדע דההיא תשובת הרא"ש שכתבתי לעיל הביאה בנו בטור ח"מ סי' ע"ג וכתב עליה הרב ב"ח נראה מדלא הזהירו שיתירו לו השבועה כדי שלא יהא באיסור שבועה כל ימיו שהרי אף לאחר ש עבר על השבועה כריך שיתירו לו כדאית בי"ד אלמא דס"ל דשבועה זו שנשבע על דעת חבירו לפרעו קודם שיעבור הזמן אינו עובר עליה אא"כ תובעו חבירו אבל אם אינו תובעו אפי הוא בעיר אינו עובר על השבועה אלא דאף לאחר שעבר הזמן מוזהר הוא לקיי' שבועתו לפרוט כשיתבע לו וכן נראה מתשובת הרשב"א שהביא ב"י במחס"ז דהנשבע לחבירו לפרעו בזמן ידוע אפי' אין המלוה בעיר באותו זמן מסתברא דצריך שיהיו מעותיו בידו באותו יום דלמא השתא אתא הוא או שילוחיה וכו' אלמא דאי לאו האי חששא דהשתא אתא וכו' אינו עובר על השבועה כיון שאין תובעו ולא נשבע אלא אדעתא דהכי דכשיהא תובעו הוא או שילוחו דחייב לפרעו עכ"ל. הרי לך שהרב ב"ח סובר דדעת הרשב"א כהרא"ש וא"כ האי תשובה של שבועת תנאי חזרת הנדוניא דבעי התקבלתי ודאי שהוא מבינה דכשתבעו מיירי דאי בשלא תבעו אינו עובר ואפי' בלא התקבלתי וכדברי מהרא"ש והכא ליכא למידק דתבעו מדקאמר ונתפייס ושמעינן ליה להרא"ש שאם חבטו בזמנו ולא נתן לו הנה אח"כ לא יועיל רק אם יאמר הריני כאילו התקבלתי דשאני החם דשייך תביעה משום הלה שאינו רוצה לפרעו כמו שנתחייב בכח השבועה מה שאין כן הכא שהמשרת רוצה לשמשו בנח השבועה אם לא יתרצה ולא שייך כאן תביעה וכי תימא דהתם שאינו עובר על השבועה כשלא תבעו חבירו היינו משום דעל הסתם לא נשבע אלא ע"מ שיתבענו חבירו הכי נמי הכא בנ"ד וכדכתיבנא לעיל אחר שכתבתי זה נזדמן לי תשובות מהר"ם אלשקר וראיתי בסי' צ"ח בתשובת שאלה ששאלו ממנו דומה לשאלת הרב מהר"ל ראיה גדולה לדברינו עיין שם:
ואי בעית אימא דהכא בנ"ד גם להרשב"א אינו צריך התרת חכם אף שהוא מידי דביטול מעשה דעד כאן לא קאמר הרשב"א דלא מהני ביה מחילה אלא כשאינו חולה הדבר כרשות חבירו אבל כשתולה הדבר ברשות חבירו בידו להתירו שהרי הובא בב"י י"ד סי' רכ"ח דף ר"י ט"ג חשובה להרשב"א שנשאל טל מי שנשבע לחמיו שלא יוציא בתו מטולטולא שלא ברשותו והשיב מסתברא שאם נתן לו חמיו רשות בכתב ידו שיוציא אשתו לכשירצה הרי זה מותר ופטור משבועתו כל שהוא מכיר חותם יד חמיו דנתינת רשות אינה צריכה פה אל פה עכ"ל. ומהרא"ש בסי' רכ"ח כתב שיש להקשות על התשובה הזאת קושיא עצומה והיא שהיאך התיר פה הרשב"א שלא עפ"י חכם והרי סברתו היא דדוקא בקיום מעשה שייך למימר הריני כאילו התקבלתי אבל בביטול מעשה לא שיך למימר הכי וכחו שכתב הר"ן ז"ל א"כ הרי שבועה שלא יוציא אח בתו היא בביטול מעשה וא"כ היאך יכול להתירה מדעתו בלתי התרת חכם ואפי' שיאמר התקבלתי כיון דהוי ביטול מעשה ותירץ הוא ז"ל דס"ל להרשב"א ז"ל דאפילו בביטול מעשה כיון שתולה הדבר ברשות חבירו הנה חבירו יכול להתירו בלתי התרת חכם כשיאמר התקבלתי עכ"ל אלא שאני אומר שאפי' בלא התקבלתי דהא תנאי זה לא נזכר בדבריו כלל ובנ"ד ששמעון נשבע לחבירו להנאתו ולתועלתו אומדנא דדעתא יש והוי כאילו פירש שלא יעבור על שבועתו בלתי רשות חבירו וכיון שהרשהו לילך ואמר לו לך לשלום הותרה השבועה ויש לנו ראיה לזה החילוק ממשה רבינו דכתיב ביה ויואל וכו' שהוא לשון אלה נשבע לו שלא יזוז ממדין כי אם ברשותו ואח"כ כתיב וישב אל יתר חתנו ליטול רשות שהרי נשבע לו כדפירש רש"י בחומש משמע דבנטילת רשות סגי וכדכתיבנא:
אבל ראיתי להרב רבי אליה מזרחי בפירושו על רש"י ז"ל שהקשה וז"ל ליטול רשות שהרי נשבע לו מהכא משמט שבנתינת הרשות די בלא התרה שכשהשביעו לא השביעו אלא ע"מ שלא ילך בלתי רשותו ואילו מההיא דסוטה פ' אילו נאמרין דאחר ר' נחמן ואיתימא ר' יוחנן יאמר ה אל משה במדין לך שוב מצרימה במדין נדרת לך התר נדריך במדין מכאן שהמודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו ומההיא דש"ר שאמרו ויאמר ה' אל משה במדין לך שוב מצרימה א"ר יוחנן למדך תורה דרך ארץ שהנשבע בפני חבירו לא יתירנו אלא בפניו שכן חתת מוצא שמשה נשבע ליתרו והלך למדין והתיר שבועתו בפניו דכתיב ויאמר ה' אל משה במדין לך התר שבועתך משמע שלא הלך במדין אלא לבקש התרה וליכא למימר דהאי ליטול רשות ד דקאמר היינו ליטול רשות להתרת דהמשביע חבירו אין מתירין לו אלא בפניו דהיינו מדעתו ומרצונו כמו אין חבין לו לאדם אלא בפניו משום דמההיא דכתב רש"י לעיל גבי ויואל משה לשון אלה שנשבעו לו שלא יזוז ממדין כ"א ברשותו משמע שבנטילת הרשות די וא"כ לא הלך שם ליטול רשות להתרה וכן משמע נמי מההיא דתנן ועוד א"ר אליעזר פותחין בנולד וחכמים אוסרים ומפרש תלמודא מ"ט דר אליעזר אמר ר' חסדא אחר קרא כי מתו כל האנשים והא מיתה נולד הוא אלא מכאן שפותחין בנולד ורבנן דהלכתא כוותייהו סברי אינהו כבר מתו כלומר קודם שנשבע ומשה לא הוה ידע דמתו והויא שבועה בטעות ואינה צריכה התרה משמע שלא הלך שם ליטול רשות להתרה ואע"ג דפריך טלה והא א"ר יוחנן משום ר' שמעון בן יוחאי כל מקום שנאמר נצים ונצבים אינן אלא דתן ואבירם ומשני לא שמתו אלא שירדו מנכסיהן והעני חשוב כמת מ"מ במלתייהו קיימי וקסברי אינהו כבר ירדו מנכסיהן ובשינה שנשבע משה ליתרו לא הוה ידע והויא לה שבועה בטעות ואינה צריכה התרה אלמא לא הלך שם אלא ליטול רשות בלבד ולהודיעו שהשבועה שנשבע לו בטעות היתה ואינה צריכה התרה. זו היא קושיתו מלה במלה והוא ז"ל פירש בתירוצא דבר שאינו מתיישב על הלב כלל יעויין עליו ולי הדיוט לא קשה מידי כי ליטול רשות שהרי נשבע לו דקאמר רש"י ז"ל הוי פירושה דההיא דאמר רב נחמן ואיתימא ר' יוחנן והכי קאמר במדין נדרת בפני יתרו שאין אתה יוצא משם כי אם ברשותו לך התר נדרך במדין כשתיטול רשות ממנו לצאת כמו שנשבעת לו ושפיר מייתי ראייה מכאן דהמודר הנאה מחברו אין מתירין לו אלא בפניו שכיון דנדר זה אינו צריך התרה ואפילו הכי לא סגי בלא שילך שם ליטול רשות שמעינן מינה דהיכא דצריך התרה ודאי לא מצי להתירו אלז בשילך ליטול רשות להתירו קנצי במילין דמכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא דעתי נוטה דשבועה זו אינה צריכה התרת חכם מעיקר הדין כיון שאמר לו אדוניו לך לשלום אם לא שהמשרת רוצה להחמיר על עצמו זהו מה שאמר לי לבי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי מורנו ורבינו שלם השם יאריך ימיו ושנותיו אמן:
תם ונשלם בעשור לחדש אדר ראשון משנת התק"כז לפ"ג:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופש מנוחתו כבוד: