שאלה יעקב היו לו ב' בנים וחלה את חליו אשר ימות בו ובהיותו שוכב על ערש דוי הניח לבניו כל נכסיו כברכת ה' אשר נתן לו וצוה לבניו שיהיו מחוייבים ליתן לבתו אחותם בכל שנה לעולם כל א' ואחד מאה פלוריניס למזונותיה וכן עשו האחים כמה שנים שנתנו לה בכל שנה ושנה כל א' וא' ק' פלוריניס אחר כמה שנים מת א' מן האחים אלמון והניח בנים ולא הניח להם אלא סך הנדוניא שהכניסה לו אמם ועתה אחות אביהם תובעת לבני אחיה שיתנו לה המאה פלוריניס בכל שנה כאשר נתן לה אביהם מאחר שהם יורשים את אביהם והיורשים בני אחיה טוענים הלא אביה' לא נתחייב לתת לה כלו' רק מחמת שאביהם ירש את יעקב אבי אביה' וכשמת אביהם לא נשאר ממנו מירושת אבי אביהם אפילו פרוטה א' אלא כל מה שנשאר ממנו הוא סך הנדוניא אשר הכניסה לו אמם ונכסי אביהם כבר כלו על זה ודנו מורנו הדין עם מי ואיזה דרך ישכון אור ושכרו כפול מן השמים:
תשובה תחלה צריך להזדקק בדין היתומה התובע' תחלה ולדעת החיוב שנתחייבו לה אחיה אם יש לו דין חוב גמור ועד אמתי הוא נמשך אם דווקא כל זמן שאחיה קיימים או דלמא כל זמן שהיא חיה ואפילו לאחר מתת אחיה תגבה מן היורשים בזה צריכין אנו למודעי:
תנן בגיטין ד' נ"א אין מוציאין לאכילת פירות ולשבח קרקעות ולמזון האשה והבנות ונכסים משועבדים מפני תקון העולם וכו' ובגמרא מ"ט אמר עולא א' ר"ל לפי שאין כתובים וכן א"ר אסי א"ר יוחנן ור' חנינא אמר לפי שאין קצובים אבעי' להו לר"ח קצובין וכתובין בעי או דלמא קצובין ואעפ"י שאין כתובין ת"פ דלר"ח לא בעינן אלא מידי דקייץ וכו' מותיב רב הונא מתו בנותיהם נזונות מנכסי בני חורין והיא נזונת מנכסי' משועבדי' מפני שהי' כבעלת חוב וכו' הב"ע בשקנו מידו א"ה בנות נמי בשקנו לזו ולא קנו לזו מאי פסקה איהי דהואי בשעת קנין מהני לה קנין בתו דלא הואי בשעת קנין לא מהני לה קנין מי לא עסקינן דהוו תרווייהו בשעת קנין וה"ד כגון דגרש' ואהדרה וכו' אלא בתו כיון דבתנאי ב"ד קא אכלה אומר צררי אתפסה וכו' ומסיק תנאי היא דתניא אין מוציאין לאכילת פירות וכו' מנכסים משועבדים מפני תקון העולם לפי שאין כתובין א"ר יוסי וכי מה תקון העולם יש בזו והלא אין קצובין וכו' ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל אין מוציאין לאכול פירות וכו' הגוזל שדה מחברו ומכרה לאחר וזרע' וצמחה ועשתה פירות ובא נגזל וגבאה עם פירותיה מן הלוקח ואינו משל' ללוקח כי אם היציאה כשחוז' הלוקח אל המוכר גובה דמי הקרקע מנכסים משועבדי' ואת הפירות מנכסים ב"ח וכו' עכ"ל רש"י:
ודע שזה שפירש רש"י כאן הוא נגד מה שפירשו רז"ל להאי מתנתין בגמרא דמציעא דף ט"ו דאוקמוה בהרבה אוקמתות כי היכי דלא תקשי לן משום רבית ובתר הכי אוקמה רב אשי לצדדין קתני כגון שגזל שדה מחברו מלאה פירות ואכל את הפירו' ומכר את השדה בא לוקח לגבות קרן גובה מנכסים משועבדים בא נגזל לגבות פירות גובה מנכסים ב"ת עכ"ל הגמרא רב אשי לא אמר ככולהו משום דק ל כדאמרן וכולהו לא אמרי כוותיה דדוחק להו לאוקמא לצדדין ומאי דאמר בא נגזל לגבות פירות גובה וכו' ר"ל כשיהיו לו ב"ח דודאי עכשיו אין לו ב"ח דאי הוה לי' היכי מצי טריף לוקח זה ממשעבדי לימא ליה הנחתי לך מקום לגבות המנו וכמו שפי' הריטב"א ז"ל ועוד פי' רשי בגיטין לפי שאין כתובין הפירות הללו כשנכתב שטר מכירת קרקע הגזולה עדיין לא היו ולא כת' בשט' אלא פלוני מכר קרקע פלונית לפ' באחריו' הילכך דמי הקרקע הוו כמלוה בשטר להחזיר אחריותו עליו אבל דמי הפירות הוו כמלוה ע"פ ולא טרפי ממשעבדי דאע"ג דכת ליה אנא אקום ואשפי זבינא אילין אינון ועמליהון ושבחיהון ופירי דידהו אהני לחיובי באחריות ולגבות מב"ח אבל ממשעבדי לא דטעמא דמלו' בשט' טרפא ממשעבדי משום דאית לה קלא ולהך כתיבא לית לה קלא דבשלמא לקרקע נפיק קלא פ' מכר לפ' וקבל עליו אחריות אבל לפירות שאינן עדיין בשעת מכירה אין קול יוצא ר"מ א' לפי שאין קצובים וכו' ואע"פי שאין כתובין ואית ליה דמלוה ע"פ שקצובה טרפ' ממשעבדי והיא וכו' אותה בת אשתו נזונ' מנכסי' משועבדים אלמא כיון דקייצי ה' שנים אעג"ב דלא כתיבא גביא ממשעבדי כר' חנינא וקשיא לעול' עכ"ל ופי' זה שקורא רש"י למזונות ה' שנים מידי דקייץ הוא נגד ס הרמב"ם כאשר אכתוב בסמוך:
ודע שהרי"ף והרא"ש ז"ל פסקו כעולא דכל מידי דכתיב אע"ג דלא קייץ גבי ממשעבדי משום דסברי ר' יוחנן ורב אסי כדבריו דקיימי כתנא קמא דברייתא אבל הרמב"ם ז"ל פסק כר' חנינא משום דקאי ר' יוסי כוותי' דבעינן דוקא מידי דקייץ כדי לטרוף ממשעבדי שכך כתב בפ' כ"א מ"ה מלוה ולוה ובפ' י"א מ"ה מכירה המחייב עצמו בדבר שאינו קצוב כגון שאמר הריני חייב לזון אותך או לכסות ה' שנים אעפ"י שקנו מידו לא נשתעבד שזו כמו מתנה היא ואין כאן דבר ידוע ומצוי שנתנו במתנה וכן הורו רבותי ומפני מה הפוסק עם אשתו שיהיה זן את בתה חייב לזונה מפני שפסק בשעת הנישואין והדבר דומה לדברים הנקנין באמירה ע"כ:
וכתב ה"ה אחר שכתב השגת הראב"ד ובאמת דהכי סוגיא דגמרא אבל לדין המחבר ורבותיו איני איני יודע ראיה ודעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל בתשובותיהם כדעת הראב"ד עכ"ל יע"ש:
ואין לי להאריך בדברי הרמב"ם ז"ל לפי שבנ"ד יודה כמו שאכתו' בסמוך בס"ד והר' ב"י בח"ה בסי' ר"ז וסי' ס' הארי' בהם ובביאורו בכ"מ בה' אישו' כתב ליישב מה שקשה על הרמב"ם ם ממה שכתב בה' מכירה למה שכתב בה' אישות יע"ש ואנן בדין זה של הרמב"ם הדרינן לכללין דכייל לן ה"ר ב"י בהקדמתו הנכונה דכל היכא דשני עמודי הוראה מסכימין לדע' א' הכי נקטינן ובנ"ז יש לנו הריף והרא"ש וכן נמי פסק בש"ע ס' ס' המחייב עצמו בדבר שאינו קצוב כגון שנתחייב לזון את חבירו או לכסותו ה' שנים או שלא נתן קצבה לשנים אעפ"י שקנו מידו לא נשתעבד להרמב"ם וחלקו עליו כל הבאי' אחריו לימ' שמשתעבד והכי נקטינן עכ"ל ועוד קי"ל דשעבודא דאורייתא שכך תנן בגיטין ד' קע"ה המלוה את חבירו בשטר גובה מנכסים משועבדים ע"י עדים גובה מנכסים ב"ח וכו' ובגמרא א' עולא דבר תורה א' מלו' בשטר וא' מלוה ע"פ גובה מנכסים משועבדים מ"ט שעבוד' דאורייתא ואלא מ"ט אמרו מלוה ע"פ אינו גובה אלא מנכסי' ב"ח משום פסידא דלקוחות א"ה מלוה בשטר נמי התם אינהו דאפסידו אנפשייהו וכו' ורבא א' דבר תורה א' מלוה בשטר וא' מלוה ע"פ אינו גובה אלא מנכסים ב"ח מ"ט שעבודא לאו דאורייתא וכו' ר' יוחנן ור"ל דאמרי תרוייהו מלוה ע"פ גובה מן היורשין ומן הלקוחות מ"ט שעבודא דאורייתא א' רב פפא הלכתא מכוה ע"פ גובה מן היורשין ולא מן הלקוחות גובה מן היורשין כדי שלא תנעול דלת בפני לווין ואינו גובה מן הלקוחות דלית לה קלח וכו':
ופסקו הרי"ף והרא"ש ז"ל דקי"ל כעולא דהא רב פפא דהוא בתרא פסק הכי בפרק האשה נקנית דף י"ג דאמר רב פפא מלוה ע"פ גובה מן היורשין ואינה גובה מן הלקוחות גובה מן היורשים דשעבודא דאורייתא ואין גובה מן הלקוחות דלית ליה קלא והא דפסק ר"פ הכא ואמר הלכתא מלוה ע"פ גובה מן היורשין כדי שלא תנעול דלת בפני לווין וכו' לאו דפליגא דידיה אדידיה אלא הא קמ"לן דהיינו טעמא דאוקמוה רבנן אדאורייתא וגובה מן היורשין שלא תנעול דלת בפני לווין וגם מדברי הרמב"ם בפ' י"א מה' מלוה ולוה משמע דהנ"מ שכופין ליורשין לשלם כשהניח להם אביהם קרקע אבל אם הניח להם מטלטלין מצוה עליהם לפרוע חובת אביהם ואין כופין אותם מדינא דגמרא שהמטלטלין אינן תחת שעבוד ב"ח מן התורה ובסעי' א' כ' כבר תקנו גאונים האחרוני' כולם שיהיה ב"ח גוב' מטלטלי מן היורשין וכן דנין ישראל בכל ב"ד שבעולם אבל במערב היו כותבין בשטרי חובות שיש לגבות מן הקרקע ומן המטלטלין בין בחיי ובין אחר מותו ונמצ' גובה על תנאי זה יותר מן התקנה וסייג גדול עשו בדבר שמא לא ידע הלוה בתקנה זו ונמצא ממון יתומי' יוצא שלא כדין שאין כח בתקנת האחרונים לחייב בה היתומים ע"כ:
וכתב ה"ה אבל במערב וכו' זה פשוט דכל תנאי שבממון קיים וכן כתבו ז"ל ופירש' אם היו כותבין מטלטלי אגב מקרקעי היו גובין אפילו מן הלקוחות כמו שיתבאר פ י"ח אבל הם לא היו כותבין אגב ואעפ"כ גובין מן היתומין מן הדין אעפ"י שלא יגבו מן הלקוחו' לפי שאין להם קול וכ"כ הרשב"א ז"ל והן הן דברי רבינו ע"כ וכן פסק בש"ע בח"ה סי' ק"ז אבל הגאונים תקנו שיהיה ב"ח גובה מן היורשין מטלטלין שהניח אביהם הילכך האידנא כופין אותן לפרוע חובות אביהם אפילו היא במלוה ע"פ אפילו מהמטלטלים שהניח אביהם אפי' קנאם הלוה אחר שלוה ולא כתב דאיקני דיורש במקום אביו קאי ע"כ:
והטור כשכתב דברי הרמב"ם בסי' ס' השמיט מהם מלת ה' שנים ולא כתב כ"א להרמב"ם ז"ל המחייב עצמו בדבר שאינו קצוב כגון שאמר לחבירו הריני חייב לכסותך או לזונך לא משתעבד והראב"ד השיגו וכן כ' הרמב"ן וכו הילכך הרי זה כשאר חוב לפיכך אם לא קנו מידו ולא חייב עצמו בשטר גובה מב"ח אבל אם קנו מידו או שחייב עצמו בשטר גובה ממשעבדי ע"כ:
וכתב הב"ח ע"ז השמיט רבינו מלשון הרמב"ם מלת ה' שנים וכתב סתם לאורוי דהחולקין עליו מחייבין אפ' המחייב עצמו בסתם ולא קצב מנין השנים כלל ה ז כשאר חוב ולענין הלכ' כיון דהראב"ד והרמב"ן והרשב"א חלקו על הרמב"ם וכן הסכים רבינו והר"ן נמי בסוף פ' י יוחסין כתב שהרב בתשובה נמי פסק כך שלא כדברי הרמב"ם והרב שכ' ר"ל הרי"ף ואמ' דכך מוכחא שמעתת' התם והכי נקטינן:
ובש"ע באותו סי כ' המתחייב לזון את חבירו סתם או לזונו על שלחנו ומת המתחייב חייבים היורשין לזונו כמו שהיה חייב מורישן דשלחנו לאו דווקא והאריך בב"י בסברא זו בשם הריטב"א וכ' שדינו שוה למאי דאמרינן בפ' הנושא במקבל עליו לזון את בת אשתו ואם החיוב הוא בשטר גוב' מנכסי' משועבדים כדתנן בההיא מתניתין ע"כ. ובא"ה סי' קי"ד כ' שזו ג"כ היא ס' הרשב"א שכתב בתשובה שדינים אלו שוים בין המקבל עליו לזון את חבירו ה' שנים כמו שמקבל עליו לזון את בת אשתו וכ"כ נמי הר"ן ריש פ הנושא וכ' עוד בתשובה כל שמקבל עליו לזון או שמזכה לאיש בנכסיו מזונות סתם כל ימי חייו אוכל זמן שצריך מזונות משמע וכמי שאסר על עצמו סתם שלא יאכל מן המינים שאסור בהם לעולם וכדאמרינן בפ' ד דנדרים אמתניתין דנודרין להרגין כיון דא' יאסרו כל פירות העולם עלי איתסור כל פירי דעלמא עלויה אלמא כל סתם כלעולם דמי וגם זו היא ס' הר"ן בפ' מי שאחזו עכ"ל יע"ש:
זכינו לדין לנ'"ד במכ"ש אם במחייב עצמו סתם לזון את חבירו בתורת חסד פסקו כל הני רבוותא שהוא חוב גמור עליו ועל יורשיו הבאי' אחריו כל ימי חייו של הניזון או כל זמן שצריך מזונות בנ"ד שקבלו ירושת אביהם בתנאי שנתחייבו לתת לאחותם בכל שנה כל א' וא' ק' פלוריניס למזונותיה עא"כו שהוא חוב גמור עליהם ועל יורשיהם כל זמן שאחותם קיימת ובפרט שאביהם חייבם לעולם כמ"ש הה ומה שאני אומר שהוא חוב גמור על היורשים הוא דווקא עד כדי שיעור מה שירשו מאביהם וכמו שמבואר בדברי הריב"ש בארוכה יע"ש בסי' תע"ח וכמו שהאריך הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מה' מלוה ולוה. וכן פסקו הרי"ף והרא"ש ז"ל ולא רציתי להאריך בדבריהם כי למפורסמות אין צריך ראיה ואפילו לדברי הרמ"ב' שפסק בדין המחיי' עצמו לזון את חבירו שאינו חייב ואעפ"י שקנו מידו משום דלא קייץ יודה בנ"ד מאחר שהחייוב של ק' פלוריניס בכל שנה הוא קצוב ואעפ"י שאין קצבה להמשכת השנים והראיה ממ"שכ ה"ר ב"י בטור ח"ה סי' ר"ז בשם תשובו' הרשב"א וז"ל דברי הרמב"ם בזה אינם תפוסים בידינו בעיקר ומעשים אנו עושין בכל יום בהפכן וכ' עוד שאפילו לדעת הרמב"ם אם מת ראובן שחייב עצמו לתת לשמעון מנה בכל שנה כל ימי היותו סופר או חזן חייב להשלים תנאו דכל כיוצא בזה נקרא קצוב שהרי קצץ עיקר מה שהוא מתחייב והוא המנה ואעפ"י שאין קצבה להמשכת השנים וכו' והביא ראיה לדבר וכתב' ר' ירוחם נתיב ט"ו ח"ג וכן נראה מתשובות הרא"ש בתחלת כלל ע"ה וכל חלוקי דיני המקבל עליו לזון את חבירו עיין בתשובת הרש"בא ס תת"צה ובטור א"ה סי' קי"ד עכ"ל הב"י:
אכתי פש גבן לאוכוחי טענת היתומים שטוענים שלא נשאר מאביהם כלום ממה שירש מאבי אביה' אלא כל מה שנשאר ממנו הוא סך הנדוני' אשר הכניסה לו אמם ורוצים לעכבו בשביל כתובת אמם אם נאמר שהם במקום אמם והרי כאלו אמם קיימ' ואז הוה ליה הן ודודתן כב' ב"ח ונחזי אנן הי קדי' או דלמא לא כיון שמתה אמם בחיי אביהם וקי"ל הבעל יורש את אשתו אליבא דכ"ע ולא נחלקו אלא אם הוא מדרבנן או מדאורייתא וכפי זה הם יורשים והדין עם דודתן שהיא ב"ח:
תנן בפ' נערה לא כתב לה בנין דכרין דיהויין ליכי מנאי אינון ירתון כסף כתובתיך יתר על חולקהון דעם אחוהון חייב שהוא תנאי ב"ד וכו ובגמ' א"ר יוחנן משום רשב"י מפני מה תקינו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו וכו' ועד כמה אביי ורב' דאמרי תרוויהו עד עשור נכסי וכו' תטרוף ממשעבדי ירתון תנן ואימא אע"ג דליכא מותר דינר במקום דמעקרא נחלה דאורייתא לא תקון רבנן וכו א' רבא פשיטא לי מוכרת כתובתה יש לה כתובת ב"ד מ"ט זוזי אנסוה מוחלת לבעל' אין לה כתובת ב"ד מ"ט אחולי אחילתא ע"כ ופירש רש"י מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין מאחר שכבר ירש הבעל נדוניית אשתו למה תקנו שבניה ירשו כתובת' כדי שיתן נדוניא לבתו שחושב אפי' תמות בתו יירשו בניה וכו' יירתון תנן ואין ירושה במשועבדים ואימא אעג"ב דליכא מותר דינר על ב' הכתובות יטלו כתובת אמן אלמא תנן בפ' מי שהיה נשוי אין שם מותר דינר על ב' הכתובות חולקין בשוה וכו' במקום דמעקרא נחלה דאורייתא משום נחלה דרבנן לא תקון לעקור חלוקת שוה שהיא דאוריי' אבל כי איכא מותר דינ' שיחלקוהו בשוה כדין נחלה דאורייתא יטלו אלו כתובת אמן ולו כתובת אמן משום נחלה דרבנן ואי לא לא מוכרת כתובתה יש לבניה כתובת בנין דכרין אם מתה בחייו דהא כי לא זבינתא נמי בעלה יורש' ובניה יורשין כתובתה ה"נ כי מכרה לא פקע זכותה ואי משו' דהוקל בעיניה למוכרה ולהפסיד את בניה אם נתאלמנה או נתגרשה וכו' אבל מוחלת אחולי אחילתא ונקל בעיניה להפסיד כתובת בניה חנם עכ"ל:
ודע שיש מחלוקת גדולה בין הגאונים בדין כתובת ב"ד אי נהיגא האידנא אי לא וכל הפוסקים הביאו סברת' בארוכה וכדי שלא להאריך הנה לך תשובת הריב"ש בסי' ק"ו שבכלל דבריו דבריהם וז"ל ומה ששאלת על דין כתובת ב"ד אם ישא' להם שום זכות בכתובתה לגבות אחר מיתת האב ולגבות מן הקרקע כמ"ש הרמב"ם ז"ל פי' י"ו מה' אישות וז"ל אחר שלא שמענו מעולם שגובה אותה וגם שלא פורש בכתובתה כשאר התנאים והמ"מ כ' שיש מן הגאונים שכתבו שאינה נוהגת היום כלל ושאלתה להודיעך דעתי והכרעתי תשוב' אף אם התנאי ההוא כתוב בכתב אין חשש בזה כמו מזונו' אחר מתה ומשנה שלימה שנינו בפ' נערה ב"ד דיהוו ליכי וכו' חייב שהוא תנאי ב"ד וכולי אבל מ"ש קצת גאונים שאינה נוהגת היו' ולא מגבינן לה דט' מאי תקינו רבנן כתובת ב"ד כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו והלואי שיתן לבנו כבתו וכן כתב הר"אה ז"ל וז"ל מר חנינא בר רב יאודה אביו של ר' שרירא גאונים ז"ל היום כמה שנים במלה כתובת ב"ד בישבתינו ואין אנו דנין בה אבל לרב שרירא ורבינו האיי בנו הגאונים ז"ל נמצא כתוב שנוהגת שכן כתוב בחבור אדונינו הנשיא הרב ברצלוני ז"ל וכן הביא רב דוסא גאון דברי רב האיי גאון מפני מה לא תנהג כתובת ב"ד ואיך יבטלוה ומימר אמרינן בגמ' א"ר יוחנן משום רש"בי מפני מה תקינו רבנן כתובת ב"ד ובסוף דבר' כתב וח"ו שתעקר כתובת ב"ד דיש בה תקנה גדולה אלא שאנו לא הגבנוה מעולם ולא ראינו אחים בני כמה אמהו' שתבעו בה ואלו בא אדם לפנינו ותבע בה היינו מגבין אותה וכו' ואחרי שרוב הגאונים כ' והשיבו ה' למעשה שהיא נגב' והרי"ף והרמב"ם והרמב"ן והרשב"א ז"ל פסקוה להלכ' ולא הזכירו תקנת שום גאון כנגדה נראה שלא חששו לדברי אותם גאונים שכתבו שלא לגבותה ולכך אם יבא אדם לתבוע אותה מגבין לו על פי' דין התלמוד גם כתוב בש"ע א"ה סי' קי"ד שריצב"א ורבינו שמשון ז"ל כתבו שנוהגת גם במטלטלין אחר תקנ' הגאוני' שתקנו שתהיה כתובה נגבית מן המטלטלין נמי כתובת ב"ד והרמ"ה ורבינו יונה ז"ל כתבו דודאי נוהגת בזמן הזה שאין לבטל תקנת חכמים אבל במקרקעי דווקא ולא במטלטלי ומה שתיקנ' הגאונים זל שתגבה כתובה אפי' מן המטלטלי' לא עשו לענין זה כתובת ב"ד ככתובה ולזה הסכים הרא"ש ז"ל וכן דעת הרמב"ם ז"ל אבל נראה שעתה שכותבין אל הכתובות מטלטלי אגב מקרקעי והיא נגבית מן המטלטלין מן הדין בזולת תקנת הגאונים גם כתובת ב"ד נגבית מן המטלטלים דתנאי כתובה ככתוב' אלא שאינו גובה מן המשועבדין דירתון תנן עכ"ל:
והטור בא"ה סי' קי"א האריך כ"כ בדין כתובת בנין דכרין שנוהגת בזמ' הז' וגם כ' ממה היא נגבית ושם כתב הרב"י כל סברות הפוסקים בזה וגם סברת הרמב"ם ז"ל שכ' בפ' יו' מה' אישו' שאחר שתקנו הגאונים שתהא כתובה נגבית מן המטלטלין כל תנאיה כמוה חוץ מכתובת ב"ד שלא מצאנו מנהג ירושתה פשוט בכל הישיבות לפיכך מעמידין אותה ע"ד התלמו' ע"כ והוה ס"ד של הרב ז"ל להבין מדברי הרמב"ם ז"ל שע"פ שכ' בכתובה שהקנה לה מטלטלי אגב מקרקעי דינה הכי וכ' כך היה נ"ל אבל הריב"ש ז"ל פירש וכו' ותפס זה הפירוש עיקר ובש"ע כ' כל יורש כתובת אמו שמתה בחיי אביו אינו טורף ממש עבדי אלא מבני חרי ככל היורשין י"א דוקא ממקרקעי אבל אם אין שם אלא מטלטלי לא וכו' וי"א דהאידנא דכתבינן בכתובות דלן מטלטלי אגב מקרקעי גם כתובת ביד נגבית מן המטלטלין דתנאי כתובה ככתובה ע"כ משמע דמספק' ליה הלכתא כמאן ובנ"ד שהיתומים מוחזקים באופן שגובין מן הקרקע כך גובין מן המטלטלין דקי"ל המוציא מחבירו עליו הראיה:
ברם טרחנא להפוכי בזכותא דיתמי ואשכחנא ליהו זכותא והוא דא לאחר שיבררו שלא נשאר להם מאביהם כ"א מה שהם אומרים וגם יביאו כתובת אמן בב"ד דאו ליכא לספוקי דלמא מחלה כדאמרינן בגמרא מכרה לא הפסידה אבל מחלה הפסיד' וכו' אז הויה תביעה דידהו כאילו אמן קיימת בכח תנאי ב"ד ותביעת ב"ח היא והילכך אי אמן נשאת תחילה קודם שנתחייב אביהם לתת לדודתם המאה פלוריניש בכל שנה ולא נטלה אמם קניין בחיוב זה אז הם קודמין וזכו במה שבידם אם קרקעות א מטלטלין אלו שהניח אביהם הוו ליה מקדמת דינא אבל אם לאחר שחייב עצמו גם לדודתם קנאם אז זה ליה דין לוה ולוה ואח"כ קנה נכסים המוזכר בתלמוד והוב' בח"ה בארוכ' יע"ש אבל אם החוב של דודתם קדם היא קודמת ויתנו לה מאה פלוריניש בכל שנה עד שיעור מה שירשו מאביהם או כל חיי דודתם ועל דרך מה שכתבתי כי מה שטוענים הלא אביהם לא נתחייב ליתן לה כלום רק מחמת שאביהם ירש את אבי אביהם וכשמת אביהם לא נשאר ממנו וירושת אבי אביהם אפילו פ"א אלא מה שנשאר ממנו הוא סך הנדוניא אשר הכניסה לו אמם ונכסי אביהם כבר כלו האי לא טענה היא דאין לך חיוב גדול מזה כשם שנתחייב לאמם כשקבל נדונייתה כך נתחייב לאביו כשקבל ירושתו שאל"כ היה אביו יכול בחיותו לתת לבתו כמה שהיה רוצה ומה לנו בזה שלא נשאר לא סך הנדוניא שהכניסה אמם אם לא היה יורש אביו לא היה נשאר אפי' זה הסך וגם מאי דתפשי א מהני דקי"ל כת ק דבין ננס בפ' הנושא ד' צ"ד דאמר בע"ח מאוחר שקדם וגבה מה שגבה לא גבה ואפי' אם הם יתומים קטנים יכולה היא לגבות מהם שה א' מג' דרכים שהביא הרב"י בח"ה סימן ק"ח נפרעים אפי' מיורשים קטנים והוא שלא הגיע זמנו עדין ולא חיישינן לפרעו' דלא עביד איניש דפרע בגו זמניה והלואי שישלם בזמנו ואם ה"ה ר"ל סך הנדוניא הם החפצים עצמם שהכניסה לו לא היה לו לומר סך הנדוניא אלא החפצים שהכניסה לו בנדונייתה ועוד שהחפצים עצמם אין שום יכולת להוציאם מידם:
וראיה למאי דאמרן לעיל דתביעא דידהו היא כאילו תבעה אמם מאיש אלדי' ק"ה הר"אש ז"ל בכלל ל"ח סי' ג' וז"ל ראובן היה חייב מנה לשמעון בשטר ולא נטלה לאה אשת ראובן קניין באותו חוב ומתה לאה בחיי ראובן והניחה שטר נדוניא שנתחזק לה על ראובן ואח"כ מת ראובן ועתה תובע שמעון שיגבה חובו מקרקע ראובן ואומרים בני ראובן שיגבו מאותו קרקע נדוניית אמן שנפלה להם מירושת אבי אמן והוא מוקדם לש"ח של שמעון:
תשובה כיון שבני ראובן ירשו והחזקו בממון אביהם וירשו ג"כ נדוניית אמם הרי פרעו לעצמם מה שהיה אביהם חייב לאמם כי עומדי' הם במקום אמם לירש נדונייתה ומה שבה לידם כלו בא ליד אמם ונחשוב אותו לפרעון ולא לירושה מצד אביהם נאם הכותב אשר בן הרי"ח ז"ל. ע"כ עיין בתשובותיו כלל עט' סי' דשייך ג"כ לנד"ד:
וכתב סמ"ג ד' קנ"ז מי שהיה עליו שטר חוב וכתובת אשה אם החוב קדם גובה ב"ח תחילה והשאר לאשה ואם הכתובה קדמה גובה האשה תחיל' והשאר לבעל חוב בד א שהייתה הקרקע שבאו לגבות ממנה קנויא בשעת הנשואין או בשעה שלוה הוא שהדין נותן שכל הקודם בשטר תחילה וכה תחילה אבל אם לאחר שנשא ולוה קנה קרקע כולן חולקין בשוה כדגרסינן בפ' מ"ש ד' קל"ז את"ל דאקני וקנה ומכר והוריש משתעבד לוה ולוה ולכל א' כתב דאקני וקנה ומכר מהו ומסקינן יחלוקו שבשעה שקנה נשתעבד לכולן ואין כאן דין קדימה ע"כ:
והאדנא דכתבינן בכל שטרינו שאנו מקנים מטלטלי אגב מקרקעי דין הכל שוה וכמו שכ' הרמ"בם ז"ל בפ' ח' ממלוה הקנה לבע"ח המטלטלים אגב מקרקעי שיש לו להיות נפרע מן הכל הז' טורף מאותן מטלטלים והוא שיכתוב לו בש"ח הקניתי לך מטלטלין שיש לי ע"ג קרקע שיש לי שלא כאסמכת' ושלא כטופסי דשטרי וכן אם כ' שכל הנכסים שאני עתיד לקנות בין קרקעו' בין מטלטלין הרי הן משועבדים לך להפרע מהם והמטלטלים קנויים לך ע"ג הקרקעו' להפרע מהם שלא כאסמכתא וכו' ה"ז טורף אף מן המטלטלים שקנה הלוה לאחר שלוה שכל תנאי שבממון קיים ע"כ ובפכ' כתב מי שיש עליו חובות הרבה כל שקדם חובו גובה תחילה בין מן הלוה עצמו ובין מן הלקוחות ואם קדם האחרון וגבה מוציאין מידו שכל שקדם חובו זכה בד"א בקרקעות שהיו לו בעת שלוה אבל בקרקע שקנה אחר שלוה מבעלי חובות הרבה אע"פי שכ' לכל א' מהן מה שאני עתיד לקנות משועבד לך אין בהן דין קדימה אלא כולן שוין וכו':
וכת' היה מי שיש עליו וכו' פשוט בכמה מקומות ומדברי רבינו נראה שאין חילוק בין מלוה בשטר למלוה ע"פ אלא כל הקודם זכה וזהו שלא חילק ואין כן דעת קצת גאונים אלא מלוה בשטר מאוחרת קודמת למלוה ע"פ מוקדמת וכבר דחה הרש בא כל הראיות שהביאו לזה ודעתו כדעת רבי' וכ"כ רבינו האיי בתשוב' עכ"ל ודין כיצד חולקין כשאין להם דין קדימה באותו פ' עצמו וכל דינים אלו הובאו בח"ה סי' ק"ד ושם תמצא הדין אם לא הניח אלא מעו' וקדם א' מה' וגבה מה דינו ודין עכשיו שכותבין שעבד לה מקרקעי אגב וכו' וגם כתובת בנין דכרין בכלל הוא בטור א"ה בסי' ק ולא יש שום חילוק בין גביית כתובה לגביית בע"ח אלא לענין מנה מאתיים ואע"פי שאינו עניין לנ"ד שכאן לא נשאר כ"א סך הנדונייא מכ"מ כדי שתהיה מלאכתינו שלמ' אביאינו והוא מאי דאמרינן בפ' הכותב ד' פ"ו אמר אמימר משמיה דרב חמא האי מאי דאית עליה כתובת אשה ובע"ח ואית ליה ארעא ואית ליה זוזי לבע"ח מסלקינן בזוזי ולאשה מסלקינן לה בארעא האי כדיניה והאי כדיניה ואי ליכא אלא חד ארעא ולא חזיא אלא לחד לבע"ח יהבינן ליה לאשה לא יהבינן לה מ"ט יותר ממה שהאיש רוצה לישא אשה רוצה להנשא ע"כ וכ' רש"י ז"ל לבע"ח יהבינן שלא תנעול דלת בפני לוין דיותר ממה שהאיש רוצ' לישא וכו ולא חיישינן משום חנא ודוקא כשהשטרו' נכתבו ביום א' אבל אם קדמה זמן הכתובה היא גובה וכו':
והרמ"בם כ' דין זה בפ' י"ז מה' אישות ונתן טעם שבע"ח הפסיד מעות והאשה לא חסרה דבר שיותר משהאיש רוצה וכו' ובפ' זה האריך בכל הדינים השייכים לנ"ד והטור בח"ה סי' ק"ב כ' מי שמת ואלמנתו באה לגבות כתובתה ועליו חוב אם זמן של א' מהם קדם ולא הניח אלא קרקע כדי לפרוע לא' מהם מי שומנו קודם יגבה והאחר ידחה בין אלמנה ובין בע"ח ואפי' תפס המאוחר מוציאין מידו לא הניח אלא מטלטלין שאין בהן קדימה כגון דלא אקני לה מטלטלי אגב מקרקעי ונתנו לבע"ח אפי' הוא מאוחר ותדחה האשה מלגבות עיקר ותוספת ומיהו אם תפסה אפי' שלא בב"ד אין מוציאין מידה ואם זמן שניהם שוה או שנשה ולוה ואח"כ קנה וכו' שחל שעבודם כאחד בשעה שקנה בין שהניח מקרקעי או מטלטלי ינתנו לבע"ח ותדחה האשה מגביית עיקר ותוספת ואם קדמה האשה ותפסה הקרקע וכו אם הוא בב"ד כגון שהגבו קודם שידעו שהיה שם בע"ח אין מוציאין מידה אבל אם גבתה מעצמה אפי' ע"י שומא מפקינן מינה ואם קדמה ותפסה מטלטלין אפילו שלא בב"ד לא מפקינן מינה וכו' ע"ש:
ומצאתי לה"ר בעל שער אפרים שנשאלה לו שאלתינו במעט שינוי ראובן מת והניח ג' בנים ובת אחת וקודם מותו הניח כל אשר לו לבניו וצוה שהבנים מחוייבים ליתן לבתו אחותם איזה סך מן כסף וזהב וגם יתנו לה בכל שבוע כל אחד וא' עשרה לבנים לעולם והייתה העברת הקולמוס על מלת לעולם ואחרי מות ראובן הנ"ל עמדה לדין בת ראובן עם אחיה על אודות העשרה לבנים וטענו האחים שלא צוה אביהם לתת לה לעולם כי היה העברת הקולמוס על מלת לעולם וזכתה אחותם בדין וכך קבילו וקיימו האחים הפסק הנז' כמה שנים ואח"כ מת אחד מן האחים והניח יורשים ותבעה אחות אביהם לבני אחיה שיתנו לה עשרה לבנים כאשר נתן לה אביהם והשיבו לה היורשים בני אחיה הלא אביהם לא נתחייב ליתן לה כלום רק מחמת שאביהם ירש את אבי אביהם וכשמת אביהם לא נשאר ממנו אפי' פ"ק מירושת אביהם אלא כל מה שנשאר ממנו הוא מן סך הנדונייא אשר הכנסה לו אמם כי כל נכסי אביהם כבר כלה ונשרף הכל בשרפה אשר שרף ה' פה ק"ק זה כמה שני' והקרקעות אשר ירש מאבי אביהם הוציאו היורשים שטר מתנה אשר נתן ראובן לאביהם ולאשתו אם הבנים במתנה ואביהם ירש הקרקעות מאמם וכו' עכ"ל יע"ש והרב הביא סוגיות אחרות תחילה הביא מאי דאתמר בגמרא בפ' המקבל גניבא וצא בקולר הוה אמר הבו ת' זוז לר' אבינא מחמרא דנהר פניא ע"כ ואח"כ דברי האחרונים ז"ל ופלפל בהם פלפול טוב דברי פי חכם חן ולי מה יקרו דבריו אבל לא נהנתי מהם אפי' כמה דמסיק תעלה מבי כרבא לפי שהאריך יותר מדאי והלך לו בדרך אחרת וגם יש איזה הפרש בין נדון דידן לנדון ההוא עיין נמי בשאלות הרמ' טראני ז"ל סי' קע"ה דשייך לנד ד' וכדי שלא להאריך לא כתבתי דבריו שבכלל דברי הפוסקים שכתבתי הם דבריו זה הנראה לע"ד כתבתי ה יזכנו לכוון האמת אכי"ר:
נאם עבר ה שמואל די שלמה הקטן יצ"ו:
בסדר ובשנת אל פתח אהל מועד יקרב אותו לרצונו לפני ה' ליצירה: