שאלה בתי שוקים של עור מהו לנועלם בט"ב ובי"ה מי אמרינן שמותר כיון שקושי הארץ נרגש בהם א"ד דאסור כיון שהם של עור ואת"ל שאסור מנכסים של עור מהו מי אמרי' שאסורים כיון שהם של עור א"ד מותרים שברגלים אסרו חכמים ולא בשאר הגוף ואגב חדא אשאלך חולה שפטור מלהתענות בת"צ מהו שיתפלל כל תפילותיו תפילת תעני' דילמא כדי שלא ימצא שקרן בתפילתו אין לו להתפלל א"ד שיתפלל כל תפלותיו תפלת תענית כיון דחובת היום הוי על הכל יבא דברך וכבדנוך ע"כ:
תשובה קודם צריכין אנו לעמוד על מוצא דין איסור נעילת מנעל וסנדל בי"ה אי הוי מדאורייתא או מדרבנן כדי שנדע אם ספק נ"ד הוי ספק במידי דאוריתא או דרבנן ומינה יצא לנו דין ט"ב דכל דתקון רבנן כעין דאוריתא תקון שהם ז"ל תיקנו לנו להתאבל על ירושלים כדי שנזכה לראות בנחמתה שיהיה במהרה בימנו אכי"ר:
תנן בפ' י"ה ד ע"ג י"ה אסור כאכילה ובשתיה וברחיצה ובסיכה ובנעילת הסנדל וכו' ובגמ' אסור ענוש כרת הוא א"ר אילא א"ר ירמיה: לא נצרכה אלא לחצי שיעור ואליבא דר' יוחנן וכו וכל היכא דתני ענוש כרת לא תני איסור והא תניא אעפ"י שאמרו אסור בכלן לא אמרו ענוש כרת אלא על האוכל ושותה ועושה מלאכה בלבד ה"ק כשאמרו אסור לא אמרו אלא בכחצי שיעור אבל כשיעור ענוש כרת ואעפ"י שענוש כרת אין ענוש כרת אלא האוכל ושותה ועושה מלאכה בלבד ואב"א כי קתני אסור אשארא דתנו רבה ורב יוסף בשאר ספרי דבי רב מניין לי"ה שאסור ברחיצה ובסיכה ובנעילת הסנדל ובתשמיש המיטה ת"ל שבתון שבות וכו ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל י"ה אסור וכו' מפרש בגמרא דכל הני איקרו עינוי וגבי י"ה עינוי כתיב והני חמשה הוו דשתייה בכלל אכילה: לחצי שיעור כלומר פתות מכשיעור דהיינו כותבת הנסה שהיא שיעור לי"ה דכי לא שלים שיעורא כרת ליכא איסורא איכא: חצי שיעור אסור מן התורה לקמן דריש ליה מכל חלב. וכל היכא דענוש כרת לא תני אסור דקשיא לך אסור עונש כרת הוא וכו':
ואב"א כי קתני מתני' אסור אשארא משום רחיצה וסיכה דליכא כרת תנא איסור' בשאר ספרי דבי רב דלאו תורת כהנים וכו' שבתון כ' גבי עינוי דכי היכי דשבתון האמור בשבת אסמכו רבנן ביה שאר מלאכות שלא היו במשכן ואינם מלאכה גמורה ה"נ שבתון דגבי עינוי דכתיב שבתון הוא לכם ועניתם את נפשותכם להוסיף על עינוי אכילה ושתיה ע"כ:
עוד שם בגמרא נעילת הסנדל דאיקרי עינוי מנלן דכתיב ודוד עולה במעלה הזתים עולה ובוכה וראש לו חפוי והוא הולך יחף וכו' יחף ממאי לאו מנעילת הסנדל ודילמא מסוסיא וכו' אלא מדכתיב לך ופתחת השק מעל מתנך ונעלך תחלוץ בעל רגליך וכתי' ויעש כן הולך ערום ויחף יחף ממאי לאו מנעילת הסנדל ע"כ בגמרא: ופירש רש"י ויעש כן בישעיה כתיב דלא הוה רגיל במרכבת סוסים ויחף דידיה מנעילת הסנדל הוא והוא יגלה על יחף דדוד נמי דמנעילת הסנדל הוא ע"כ: וכבר הוכיחו ז"ל לעיל בגמרא דכל הני דדוד עינוי מיקרו כמו שא' שלמה לאביתר הכהן ענתית לך על שדך כי איש מות אתה והיום הזה לא אמיתך כי נשאת ארון ה' לפני דוד אבי וכי התענית בכל אשר התענה אבי אלמא יחף דדוד עינוי מיקר ובי"ה תענו את נפשותכ' כתיב עכ"ד וילפינן מסוגיא זו דכל ה' עינויין אסירי מדאוריית' דהא מקראי ילפי להו רק שאין חיוב כרת אלא באכילה ושתיה שהם יותר עינוי לנפש וכן דייק לישנא דברייתא דקתני אעפ"י שאמר ואסור בכולן לא אמרו ענוש כרת אלא על האוכל ושותה ועושה מלאכה בלבד וכו' אא"ב דשאר עינויין נמי אסירי מדאוריתא שפיר איצטריך תנא למעוטינהו מכרת כי היכי דלא נטעי בהו אלא אי אמרת שאר עינויין נעילה וכיוצא בה לא אפירי אלא מדרבנן פשיטא דלית בהו כרת ומהיכא תיתי לחיוב כרת דאצטריך למעוטינהו ועדיפא מינה הוה ליה לאשמועינן דלא אסירי אלא מדרבנן ואפילו איסורא דאורייתא לית בהו וכ"ש כרת אבל השתא דמעטינהו מכרת משמע דאיסורא דאורייתא מיהא אית בהו:
וכן נמי פסק הרמב"ם בה' שבית' עשור וז"ל מצות עשה אחרת יש בי"הכ והיא לשבות בו מאכילה ושתיה שנאמר תענו את נפשותיכם מפי השמועה למדו איזהו עינוי שהוא לנפש זהו הצום וכו' וכן למדנו מפי השמועה שאסור לרחוץ בו או לנעול בו את הסנדל וכו' ומצוה לשבות מכל אלו כדרך ששובת מאכילה ושתיה שנאמר שבת שבתון שבת לענין אכילה ושבתון לענינים אלו ואין חייבין כרת או קרבן אלא על אכילה ושתיה אבל אם רחץ או סך או בעל וכו מכין אותו מכת מרדות ע"כ הרי מדאורייתא אסירי כולהו דהא מקרא דקא מפיק איסור אכילה מפיק נמי שאר ענויין:
אבל רבותינו בעלי התוספות כתבו שלכאורה נראה שכל אלו העינויין חוץ מאכילה ושתיי' מדרבנן מדליכא בהו כרת וג"כ שרו למלך וכלה לרחוץ ומי שיש לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו חושש וכו ומיהו כל הני איכא לדחויי ולומר שאין כרת אלא באכילה ושתיהי שיש בהן איבוד נשמה כדאמרינן בגמרא וגם אין אסו' מן התורה אלא רחיצת כל גופו הילכך לא גזור רבנן בהני וכו' ומיהו מדאמר בגמרא לשון כנגד מי ולא קאמ' מנלן משמע דמדרבנן נינהו והנך קראי אינן אלא אסמכתא וכו' ע"כ:
והר"ן ז"ל בפרק י"ה הביא דבריה' והקשה עליה' מדתניא בגמרא אעפ"י שאמרו אסור בכלן לא אמרו ענוש כרת אלא על האוכל ושותה ואם איתא דשאר עינויין מדרבנן וכו היכי שייך למימר ולא אמרו ענוש כרת הא אפילו איסורא נמי ליכא והעל' דכולהו אסירי מדאורייתא אלא דכיון דלאו בכלל עינוי דכתיב בקרא בהדיא נינהו אלא מרבויא דשבתון אתו קילי טפי ומסרן הכתוב לחכמי' והם הקילו בהם כפי מה שנראה להם והתירו מה שאינו נעשה לתענוג וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפ"א מה' שביתת עשור רק דלא מחוור לי הא דתניא דתינוקות מותרין בכולן חוץ מנעילת הסנדל ומוכח כגמרא דמותר דקאמר היינו שמותר לגדולים לרחוץ ולסוכן וכו' והא הני לתענוג עבדי להו ואי מנעי הני מנייהו חד יומא לא מסתכני ואי מדאורייתא היכי שרי והא כתיב לא תאכלום וקרינן ביה לא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים ע"כ:
והרב בב"י בסי' תרי"א הביא דברי הר"ן ותירץ קושיתו באומרו ולי נראה שאף לדעת הר"ן דסבר דאף בשהגיעו לחינוך מותרין בכלן איכא למימר דלא קשה מידי דאע"ג דאסירי מדאורייתא כיון דלא מפרשי בהדיא בקרא והם דברים המסורים לחכמים ראוי שלא להחמיר על התינוקות בכך וכיון דבאכילה ושתיה דמפרשי בהדיא מותר להאכילם ולהשקותם בידים כ"ש שאר דברים שמותר לעשות' להם בידים ואעפ"י דכשהגיעו לחינוך צריך לחנכם באיסור אכילה ושתיה לא ראו חכמים לחנכם לדברים אלו מאחר שאינם מפורשים בכתוב ורביתיה דינוקא נינהו לא גזרו בהו רבנן ע"כ יע"ש:
ונעילה זו שהוכחנו שנאסר' מן התורה אינה אלא במנעל של עור כדאיתא בפ' מצות חליצה ד' קא' חלצה במנעל חליצתה כשרה באנפליא חליצתה פסולה וכו' ובגמרא אמר רב יהודה א' רב סנדל התפור בפשתן אין חולצין בו מ"ט ואנעלך תחש כתיב ואימא תחש אין מידי אחרינא לא נעיל נעל ריבה אי ריבה אפי' כל מילי נמי א"כ תחש מאי אהני לי באנפליא חליצתה פסולה למימרא דאנפליא לא מנעל הוא ותנן נמי במסכת שקלים אין התורם נכנס לא בפרגוד חפות ולא באנפליא ואין צ"ל במנעל וסנדל ורמינהו אחד מנעל וסנדל ואנפליא לא יטייל בהן לא מבית לבית ולא ממט' למט' א' אביי דאית כתיתין ומשו' תענוג א"ל רבא ומשום תענוג בלא מנעל בי"ה מי אסירי והא' רבא בר רב הונא כריך סודרא אכרעיה ונפיק אלא א' רבא ל"ק כאן באנפליא של עור וכאן באנפליא של בגד ה"נ מסתברא דאלת"ה קשי י"ה אי"ה דתניא לא יטייל אדם בקורדקיסין בתוך ביתו אבל מטייל הוא באנפליא בתוך ביתו אלא לאו ש"מ כאן באנפליא של עור וכאן באנפליא של בגד ש"מ תניא כוותיה דרבא וכו':
ופיר"ש רש"י ז"ל מנעל של עור רך הוא כפי שלנו חליצתה כשרה בדיעבד אבל לכתחילה לא כדמפרש לקמן אבל עיקר חליצה בסנדל והוא של עור קשה ומבושל וכו' ואנעלך תחש והוא עור: התפור בפשתן שתפור בתוכו בגד וכו' לש שתפרו במשיחה אין חולצין בו דבעינן כוליה דעור דכתי' ואנעלך תחש מידי אחרינא לא עור בהמה אחרת: אין התור' את הלשכה נכנס לתרום וכו' משום חשד וכ"ש במנעל וסנדל דבלאו חשד נמי אסור דכתיב מי בקש זאת מידכם רמוס חצרי: אלא א' רבא ל"ק מתני' דתרומת הלשכה באנפליא של בגד דלאו מגין הוי ולאו מנעל ולגבי עזרה ליכא בזיון שאין דרך להכניסה בטיט אלא משום חשד הוא והא די"ה בשל עור: בקורדקיסין מנעלים דקים שנועלין תחת מנעלים עבים להגין מן המים ע"כ זכינו לדין לידע דהאי נעיל' הסנדל אסורה מן התור' בי"ה ומדבריהם בט"ב ודוקא בנעל של עור לכל מידי אחרינא אע"ג דאית ביה תענוג שרי וכמו שהעידו לנו נמי כמה אמוראי בפ' י"ה שראו כמה גאוני עולם שהיו יוצאים בי"ה ובשאר תעניות האסורי' בנעילת מנעל בסנדל של שעם וכו' וכמו שפסק הטור בסי' תריד' שנעילה האסור' היא דוקא בשל עור מיהו כל מה שהוא של לעור אפי' קב הקיטע וכיוצא בו אסו' וכ' בב"י שכן דעת הרא"ש וכו' ושגם הר"ן כת' שכן דעת הרי"ף ז"ל אלא שהר"ז הלוי חולק בדבר ושדברי הרמב"ם סתומי' וז"ל אסור לנעול מנעל וסנדל אפי' ברגלו אחת ומותר לצאת בסנדל של שעם וכיוצא וכו שהרי קושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא חף ע"כ לענין הלכה כיון שהריף והראש מסכימי' להתיר בכל מנעל שאינו של עור הכי נקטינן ע"כ: ומזה נתפשט המנהג בכל ישראל שהורגלו לצאת בי"ה ובט"ב במנעלים של בגד וכיוצא בלי פקפוק שלא נאסר אלא מידי דאית ביה עור:
ובזה נבוא לנ"ד למה שנסתפק ה"ה בבתי שוקים של עור אם מותר לנועל' בי"ה ובט"ב מי אמרינן דמותר כיון שקושי הארץ נרגש בהם א"ד אסור כיון שהם של עור וכו' שכיון שאיסור מנעל וסנדל הוכחנו שהו' מן התור' בי"ה ומדבריה' בט"ב ודאי שהצד הב' שכ' ה"ה שכיון שהם של עור אסור הוא העיקר שגם בתי שוקים הם של עור וננעלים ברגלים דמה שהם דקים לא מפיק להו מדי איסורא דאורייתא דתחש הוכיחו ז"ל שנאסר בי"ה מן התורה ל"ש עכול ש דק ונעל נעל ריבה כל מידי דעור ואין לנו לבדות מדעתנו טעמים להתיר איסורי תורה אלא היכא שהוזכר הטעם בתלמוד בהדיא ואז ראוי לנו לסמוך על קבלתם כמו שציותנו תורה שלא לסו' ממה שיגידו לנו ימין ושמאל שאפ' איסור של דבריהם ז"ל סתם אמרי' בכל דוכתא לא נתנו ז"ל דבריהם לשיעורים וכ"ש איסור תורה והם ז"ל לא חלקו מאין לנו לחלק ולא יהיה אלא ספיקא דאורייתא הא קי"ל ספיקא דאורייתא לחומרא וכו שלא ראינו שהתירו ז"ל בשום מנעל של עור בהרגשת קושי הארץ ואדרבא מצינו שאסרה הברייתא בפ' מצות חליצה דאייתינא לעיל שלא יטייל אדם בי"ה בקורדקיסין של עור בתוך ביתו ופי' רש"י ז"ל קורדקיסין מנעלים דקים שנועלים תחת מנעלים עבים וכו' ואם נדקדק נראה שהם דומיא דשוקים של עור דנ"ד שאם נהלך בה לבד נרגיש קושי הארץ ועכ"ז בכלל איסור נעילת הסנדל הם ואיך נוכל למצוא שום צד היתר לשוקים של עור אפי' הם דקים ביותר כיון שתחש אסר לנו רחמנא סתם וכו':
ואם ג"כ נדקדק בדברי הרמב"ם כראוי לכל מבין נמצא שלא התיר בטעם כיון שקושי הארץ נרגש וכו' בשל עור כלל שחלילה לפה קדוש כמוהו שיתיר בטעם מה בדבר שהוא עצמו פסק שהוא אסור תורה אלא טעם זה הוא למה שהתורה תורה בשל שאר מינים הוא ולחומרא קאמר וה"ק בפרק ג' מה שביתת עשור אסור לנעול מנעל וסנדל אפילו ברגלו אחת בין עב שקושי הארץ אינו נרגש בו ובין דק שקושי הארץ נרגש בו שאין חילוק באיסורי תורה בין עב לדק ומותר לצאת בסנדל של שעם ושל גמי וביוצא בהן וכורך אדם בגד על רגליו ויוצא בו שהרי קושי הארץ מגיע לרגליו ומרגיש שהוא יחף שנראה מדבריו שאף בשל שאר מינים שהתירה התורה החמיר הוא ז"ל שצריך שירגיש קושי הארץ ביום שהוזהרנו בו לענות נפשנו וקצת ראיה לזה דברי הרב ב"י שבהיתר שאר מינים דלאו עור נינהו שפסק כהרי"ף וכהרא"ש כתב ודברי הרמב"ם הם סתומים ר"ל שבהיתר שאר מינים מחמיר הוא ז"ל אבל בשל עור נראה שאוסר בין עב בין דק ודברי הרמב"ם ם באומרו שקושי הארץ נרגש בהם ומרגיש שהוא יחף מורים כל שרוצה הוא ז"ל שאף בשאר מינים צריך שירגיש שהוא יחף ודברי אלו מוכרחים הם בדברי הרמב"ם ז"ל ודוק:
ואל תשיבני מדין הכהנים שהביא הרב בשולחנו הערוך א"ח סי' קכ"ח שלא יעלו הכהנים לדוכן במנעלים אבל בבתי שוקים שרי דמשמע סתם בין של עור בין של שאר מינים מדכת' סתם וכתב עליו הרב בעל המפה ויש מחמירים אם הם של עור מכלל שהבין שהרב התיר אף בשל עור וכו' דע דלא דמי דין הכהנים שלא ועלו לדוכן במנעלים לנ"ד דהתם לאו משום עינוי נאסרו דהא אין עינוי בשבתות ובימים טובים שנשיאות כפים נוהג בהם אלא הטעם התם הוא כדאמרינן במס' סוטה (דף מ') א"ר יצחק לעולם תהא אימת בבור עליך שהרי כהני פניהם כלפי העם ואחוריהם כלפי שכינה: ורבנן אמרי מהכא אין הכהנים רשאים לעלות בסנדליהן לדוכן וזו אחת מט' תקנות שתקן רבן יוחנן בן זכאי מ"ט לאו משום כבוד צבור אמר רב אשי התם שמא נפסקה לו רצועה בסנדלו והדר אזיל למקטר' ואמרי בן גרושה או בן חלוצה ע"כ והביא הרב בב"י דין זה בא"ח סימן קכ"ח ואחר שכתב מוצא הדין כתב ובהגהות מיימון בסוף הלכו' תפלה כ' דמהכא מוכח דבבתי שוקים שרי לישא כפיו כלומר דליכא למיחש בהו שתפסק לו רצועה ומשמע דאפילו בבתי שוקים של עור קאמר כיון דלית בהו רצועה כי הוו של עור מאי הוי אבל מנעלים וסנדלים אע"פ שאין בהם רצועות אסור דלא פלוג רבנן וסתם גזרו בכל מנעלים וסנדלים ויותר נ"ל דבבתי שוקים של עור אסור דבכלל מנעלים וסנדלים הם ולא התירו אלא בבתי שוקים שאינם של עור עכ"ד בב"י ומן התימה הוא מאחר שלזה נוטה דעתו אמאי לא העלה חילוק זה על שולחנו הקצר וכתב סתם התר עליית כהנים לדוכן בבתי שוקים בן של מורכין של מין אחר ולפי שאין וה והמעלה ומוריד לענין נדון דידן נבחר בו הקיצור שאפילו יהיה שם מותר בנדון דידן אסור לדברי הכל כדאמרן ודי בזה למבין:
ואחרי כתבי כל זה מצאתי הון לי תשובת גברא רבה שנשאל על נדון זה עצמו והעלה לאסור וזה לשון השאלה שהיא של הרב דבר שמואל בסימן קי"ג יחוה נא רבינו דעתו אם נוכל לילך בבתי שוקים של עור בי"ה ובט"ב כי יש אוסרין משום שהעור מגין ואינו נקרא יחף ויש שרוצים להתיר כיון דלאו מנעל נינהו ע"כ תשובה הבא להתיר נעילת בתי שוקים של עור בי"ה ובט"ב יורה דין סמוכות שלו מא' מב' טעמים או מפני שהם דקים ואינם מגינים כשאר מנעלים וסנדלים דהא חזינן רובא דעלמא דלא סגי להו למסגי בהו לחודייהו על ארעא אלא בנעילת מנעלים עלייהו או מפני דלא מקרו מנעלים דצורתייהו מוכחו ועלייהו אמנם כפי הנראה מסוגיא דתלמודא והפוסקים ז"ל הוא שטעמים הללו אינם מספקים להתיר הנ"ז שאם באנו להוכיחו מהטעם הראשון שאינו מגין כיון שהוא דק אין לנו לחלק כלל במה שלא חולקה התורה ולא פלוג רבנן דבסתם נאסרה כל נעילה של עור משום דקים להו דמגין בכל שהוא והרגל נהנה ממנו כדמשמע בפ' מצות חליצה. והטעם הב"י משום דאינו בצורת מנעל וכו' גם זה אינו מספיק דל"מ לפי הנראה מפ' רש"י התם ביבמות באנפליא דמתרגם קאלסון בלע"ז והר"ש וה"ר ברטנורה בפרק כ"ז ממסכת כלים דקאמרי שהוא מנעל המגיע עד הארכובה דהיינו צורת בתי שוקים ובפירוש אסרי יתיה תנאי כשהוא של עור בי"ה אלא אפילו לפירוש בעל הערוך שהוא מנעל קטן הא חזינא התם בגמרא דאפילו קב הקיטע דלאו מנעל הוא ומשום הכי אסר רבי יוסי לצאת בו בשבת משום משאוי שוין שאסור לצאת בו בי"ה ורבה בר רב הונא דהוה כריך סודרא אכרעיה ונפיק ביה משמע דאי הוה דעור אפילו בכי האי גונא דלאו צורת מנעל הוא הוי אסור משום דמגין ומהני ומשום הכי יש פוסקים מפקפקים קצת לעמוד על כרים וכסתות בי"ה והרי מצינו לגבי עלות הכהנים לדוכן כבתי שוקים של עור דיש מחמירים מטעם דבכלל מנעלים הם כדמייתי הרב בב"י א"ח סי קכ"ח והטה לזה דעתו באומרו שם ויותר נ"ל דבבתי שוקים של עור אסור דבכלל מנעלים וסנדלים הם ולא התירו אלא בבתי שוקים שאינם של עור ואפילו לדברי המקילין שאני התם היינו דוקא משום דתרי טעמי איתא התם בגמרא להא תקנתא דריב"ז חדא משום כבוד צבור וחדא שמא תפסק לו רצועה של עור ממנעלו דלא שייכי הני טעמי בבתי שוקים של עור אבל בי"ה דטעמא הוא משום דמגין ומהני לרגל הכל שוים לאסור דבכלל מנעלי' וסנדלי' הם וכן פשט המנהג בכל מקומות הללו ע"כ:
וראיתי להאריך כזה להוכיח שאיסור נעילת מנעל של עור בי"ה הוא איסור תורה ודכוותה בט"ב מדבריהם ז"ל שתקנו לנו להתאבל על חרבן בית אלהינו כדי שנזכה לראות בנחמתה שכל מאי דתקינו רבנן כעין דאורייתא תקון ובעונותינו שרבו כמה וכמה הורגלו לצאת באנפלאות של עור שקורין בלע"ז מוילש בי"ה ובט"ב ובמנעלי' שאינם קשורים ואינם יודעים שהוא איסור תורה בי"ה כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בהלכות שביתת עשור שמכין לעובר מכת מרדות כיון דלא הוי לאו כפני עצמו מפורש בתורה כשאר לאוין וכו' ובט"ב אסור מדבריה כל מידי דעור כמו בי"ה כדאמרן וכדי לפרס' איסור זה הארכנו בו:
ובזה נבוא להתיר הספק הב' שנסתפק בו ה"ה כאומרו ואת"ל דאסור מכנסים של עור מהו מי אמרינן שאסור כיון שהם של עור א"ד מותרים שברגלים אסרו חכמים ולא בשאר הגוף לזה נ"ל שהוא דבר פשוט שמותרי' מכנסי' של עור בי"ה כביעתא בכותחא שהוא דכר פשוט שהוא התר גמור לענין בשר בחלב ואין זו צריכא לפני' שברגלי' דוקא נאסר נעילת מנעל כדתנן י"ה אסור בנעילת הסנדל וסתם נעילה ברגל היא שנאמר של נעלך מעל רגליך וגו' וכן נמי כשהוכיחו ז"ל בגמרא איסור נעילת מנעל משום דבעינן עינוי הוכיחוהו מדוד שנאמר בו יחף וכו' ויחף דדוד למדו מערום ויחף דישעיה ערום בגו' ויחף ברגלים הרי שלא נאסרה נעילת העור כי אם ברגלים בלבד ולא בשאר כל הגוף וראיה נמי מהאי דתנן בפרק במה אשה במסכת שבת הקיטע יוצא בקב שלו דר"מ ור' יוסי אוסר סמוכות שלו טמאין מדרס ויוצאין בהם בשבת ונכנסים כהם בעזרה וכו' ופי' רש"י סמוכות שלו וכו' יש קיטע בשתי רגליו ומהלך על שוקיו וארכובותיו ועושה סמוכות של עור לש קנו טמאין מדרש אם וב הוא ויוצאין בהן בשבת דתכשיט דידיה נינהו ונכנסין בהן לעזרה ואע"ג דתנן לא יכנס אדם להר הכית במנעלו הני לאו מנעל נינהו דלאו בראש רגלו הן הרי לנו ראיה ברורה להתיר מכנסים של עור בי"ה מטעם דלאו מנעל נינהו דהא במקום קדוש שנאסר בו נעילת סנדל מטעם מי בקש זאת מידכם רמוס חצרי והי' לנול ומ' בו כיון שזה הקיטע מהלך על שוקיו הוו ליה במקום רגלים וכשם שברגלים נאסרה נעילה כך הוא לא יכנס בסמוכות עור בשוקיו ועכ"ז אמרינן התם שמותר לו ליכנס מטעם דלאו מנעלים נינהו דלא מנחי בראש רגליו ומינה לנ"ד שמותר לצאת בי"ה בבתי שוקים של עור כיון דלאו בראש רגליו הם ועל זה סמכו הכל ללבוש מכנסים של עור האידנא בי"ה ובט"ב שכל מכנסים שלנו הם של עור או של בבגדו מחופים עור ואין מי שיפקפק בדבר שאין בזה שום חשש והמפקפק בזה אינו אלא מן המתמהי' ומן האומרים למותר אסור ולטוב רע ואם לענות גופו יותר הוא רוצה לא יקבל שכר על זה ואין להאריך במקום שצריך לקצר שדי בזה למבין דבריהם ז"ל:
ולשאלה הב' שכ' הח' הש' ואגב חדא אשאלך חולה שפטור מלהתענות בתענית ציבור מהו שיתפלל כל תפילותיו תפלת תענית דילמא כדי שלא ימצא שקרן בתפילתו אין לו להתפלל א"ד יתפלל כל תפילותיו תפילת תענית כיון שחובת היום הוי על הכל וכו':
תשובה בזה נראה לכאור' שיתפלל תפילותיו תפילת תענית דכיון דחובת היום הוא לא מחזי שקרן שאף שהוא אינו מתענה האידנא מטעמא דרחמנא פטריה מ"מ יום תענית הוא לכל ושפיר מצי א' עננו ביום צום התענית הזה שזה הוא הנוסח שיש לנו היום שאינו אומר עניני ביום צום תעניתי זה כדי שיראה שקרן כיון שאומר בכינוי וכו' ועוד כיון שאין כל יחיד קובעה ברכה בפני עצמה אלא כוללה בש"מ נראה דשפיר עביד כדאמרן במסכת תענית (דף י"ג) דאיבעיא התם צלותא דתעניתא היכי מדכרינן אדבריה רב יהודה לרב יצחק בריה ודרש יחיד שקבל עליו תענית מתפלל של תענית והיכן אומרה בן גואל לרופא מתקיף לה רב יצחק וכי יחיד קובע ברכה לעצמו אלא אמר רב יצחק בש"ת וכן אמר רב ששת בש"ת מתיבי אין בין יחיד לצבור אלא שזה מתפלל י"ח וזה מתפלל י"ט מאי יחיד אילימא יחיד ממש וצבור ש"ץ הני י"ט כד' הוו אלא לאו ה"ק אין בין יחיד שקבל עליו תענית יחיד ליחיד שקבל עליו תענית צבור אלא שזה מתפלל י"ח וזה מתפלל י"ט ש"מ יחיד קובע ברכה לעצמו לעולם אימא לך ש"ץ ודקא קשיא לך ש"ץ כד' מצלי הכא בג' תעניות הראשונות דמטר דליכא בהו כד' עסקינן וכו' והלכתא בש"ת ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל תפלת תענית עננו. בין גואל לרופא ברכה בפני עצמה. וכי יחיד חשוב כ"כ שיהיו מתקנין לו ברכה בפני עצמו להוסיף בתפלתו. אלא בש"ת כוללה בתוך הברכה וחותם בש"ת דאותה ברכה ופתי מתה משמע בין אתענית בין אכל מילי. אין בין יחיד לצבור גבי תענית צבור קאי שזה היחיד מתפלל ביום תעניתו י"ח וכולל תפלת תענית בש"ת וזה ש"ץ מתפלל י"ט דקבע לה בין גואל לרופא וכו' וצבור יחיד שקבל עליו תענית צבור אלמא יחיד קובע ברכה לעצמו כשקבל תענית צבור. לא בקמאית' בג' תעניות ראשונות של גשמים דליכא ד' וכו' ע"כ ודינים אלו הביאם הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מה' תפלה וש"ע סימן תקס"ח בארוכה יע"ש. וכיון שאין אנו אומרים אותה ברכה בפני עצמה נראה לכאורה דלא איכפת לן בהא כיון שיום תענית הוא:
ברם כדדייקינן שפיר בלשון הסוגיא דאייתינן לעיל משמע שלא הוזכרה תפילת תענית אפילו בתענית צבור אלא למתענה בלבד דקתני יחיד שקבל עליו תענית וכו' ותירץ סתמא דתלמודא דה"ק אין בין יחיד שקבל עליו תעני' בין בתעני' יחיד ובין בתענית צבור שתמיד יכלול תפילת תענית בש"ת וש"ץ קובעה ברכה בפני עצמה בין גואל לרופא דמשמע דדוקא מי שמתענה מש"כ בנ"ד שהוא חולה ולא קבל עליו התענית שהיה בדעתו לאכול באותו היום אע"פ שהיום הוא תענית צבור מ"מ כיון שאינו מתענה אין לו חיוב להתפלל תפילת תענית שלא תקנוה ז"ל אלא למתענה: וכן נמי משמע מדברי הפוסקים שלא הזכירו תפילת תענית אלא למתענה בלבד כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מה' תפלה וז"ל בימי התענית אפילו יחיד שהתענה מוסיף בש"ת ענינו וכו' וש"ץ אומרה ברכה בפני עצמה בין גואל לרופא וחותם בה העונה בעת צרה ונמצא מתפלל כ' ברכות הרי לך שלא הזכיר תפילת תענית אף בתענית צבור אלא למתענה וא' נמי וש"ץ אומרה ברכה בפני עצמה וכו' ומדש"ץ בתענית צבור ג"כ יחיד שהתענה בתענית צבור מיירי:
וכן נמי משמע מלשון הרב בש"ע א"ח סימן תקס"ב שכ' כל תענית שלא שקעה עליו חמה דהיינו שלא השלימו עד צאת הככבים אינו תענית ואם דעתו לאכול קודם לכן אינו מתפלל ענינו משמע דאף בתענית צבור קאמר מדא' כל תענית שלא שקעה וכו' ואם בנדון זה שהו' שרוי בתעני' ועם כל זה כיון שדעתו היה לאכול קודם שקיעת החמה אין לו להתפלל תפלת תענית מכ"ש בנדון דידן שאינו מתענה כלל שלא יתפלל כל תפלותיו תפל' תענית לך הרי ג"כ חזרת התפלה שתקנוה ז"ל להוציא את הרבים י"ח ועכ"ז פסק הרב בסימן תקס"ז שבתענית צבור שליח צבור שאינו מתענ' אל יתפלל וכו' וסברה זו תפס לו הרב לעיקר ולא חשש להעלות על שולחנו סברת החולק שהוא הטור ז"ל שכתב בסימן זה כתב רב נתן ז"ל שש"צ שאינו מתענה אינו יכול להתפלל שכיון שאינו מתענה אינו יכול לומר ענינו ביום צום התענית הזה ע"כ ואיני יודע למה שהרי אינו אומר ענני ביום צום תעניתי זה אלא כיום בוש התענית הזה ותענית הוא לאחרים ובודאי אם אפשר שיהיה ש"צ המתענה טוב הוא מאחר אבל אם א"א נ"ל שיכול להתפלל ע"כ וכ' על זה כב"י בשם ר' דוד אבודרהם שרב עמרם כ' כדברי רכ נתן ושכן כ' בסוף ס' הכלבו בשם רב יהודאי גאון ושעליהם יש לסמוך שדבריהם דברי קבלה הרי שאף שהצבור מתענים והחזרה היא בשביל הצבור שהיה נראה היתר גמור לשליח בבור להתפלל תפלת תענית ועכ"ז החמירו עליו שלא יתפלל אא"כ יתענה עמהם ה"ה כנדון דידן וכו' וכ' ג"כ הרב סברת מהר"י קולון בשורש ט' שיש מי שאומר שאין עומד לקרות בתור בתעני' צבור מי שלא התענה ואם הכהן אינו מתענה יצא הכהן  מב"ה ועומד לקרות בתורה ישראל המתענה ע"כ הרי אף שהוא יום תענית צבור שקורים ויחל בשביל הצבור ורוב הצבור מתענים ואעפ"י כן לא חששו לכבוד הכהן שתקנו לו רז"ל לקרות לו ראשון מאחר שהוא לא התענה ויעמוד במקומו ישראל המתענה וה"ה בנדון דידן:
ואם תאמר שאני הני דאית בהוא ברכה מש"כ בנדון דידן שאנו כוללים עננו בש"ת הרי לך ראיה שאף בדבר שאין בו ברבה נשאל הר' בעל באר עשק בפי' כ"א וז"ל כ' בש"ע א"ח פי' תקס ויש מי שאומר שאין עומד לקרות בתורה בתענית צבור מי שלא התענה ואם הכהן וכו וכאן הכן שואל אם נשמע מדין זה לעת עתה שנהגו לקרות ליודע ולשאינו יודע מפני כבוד הצבור שגם המקרא דהיינו חזן הקורא בספר תורה שלא התענה אם יכול לקרות פ' ויחל או לא ויהיה זה דומה למ"ש ז"ל למעלה וכו':
תשובה כבר ראה כתר דברי הטור וכו' וג"כ ראה דברי הכ"י שכתב שהם דברי קבלה ועליהם יש לסמוך וכו' וכ"ש כפי דעת מהרי"ק שהביא כת"ר שכהן שאינו מתענה יבא מב"ה וא' שהכי נהוג בכל צרפת ולא מצינו שום בהן שנתעצ' בזה שלא לצאת ושראוי לקיים המנהג ואם במנהג קבוע שתקנו חכמי המשנה משום דרכי שלום ואיכא פגם לכהן אם ימחול על כבודו פ' בש"ע שלא יעלה לקרות ונתפשט מנהג זה כ"ש כשש"ץ עצמו אינו מתענה דאיכא תרתי חדא לקיי' המנהג שנתפשט שלא יקר בתור' מי שאינו מתענ' ועוד שיראה שקרן וכו' ודאי שאינו קורא בתורה ושלא יתפלל ג"כ כדברי הב"י וכ"ש כשאינו שעת הדחק ואי איישר חילי אמינ' דאפי' בשעת הדחק קצת שלא יהיה ש"ץ מי שאינו מתענה כיון שהש"ץ קובע ברכה לעצמו בתפלת עננו כיצד יברך והוא אינו מחוייב שאינו מתענה ואמינא כגון הא טפי עדיף שלא יתפלל ש"ץ קבוע אלא אחר המצטער בצערן של צבור ב"כ פשיטא לי שלא יוכל להקרות מי שאינו מתענה זו היא דעתו הקלושה וכתר יראה ויבשר וכו' ע"כ:
ובסימן תקס"ה פסק הר' בש"ע דין הסוגיא שכתבתי לעיל שהיחיד אומר ענינו בש"ת בין שקבל עליו תעני' ובין ת"צ וכו' ויש אומרים שאין היחיד אומר ענינו כ"א בתפלת המנחה שמא יאחזנו בולמוס ונמצא שקרן בתפלתו אבל ש"ץ אומרו גם בתפלת שחרית כשהוא מתפלל בקול רם שא"א שלא יתענו קצת מהקהל ובד' צומות גם היחיד אומרו בכל תפלותיו שאפי' יאחזנו בולמוס ויאכל שייך שפיר למימר ענינו ביום צום התענית הזה כיון שתקנו חכמים להתענות בו ע"כ: הרי שלא התיר לו שיאמר ענינו אלא קודם שיאכל דאי נמי יקרה אח"כ שיאחזנו בולמוס כיון שהתחיל בהיתר שפיר דמי אכל אם ככר אכל ודאי שלא יאמר ואיך יעלה על הדעת בנ"ד בזה שהוא חולה ולא התחיל להתענו' כלל שיאמר תפלת עננו לכתחילה שכפי כל הדינים שכ' נראה שאין סברא לזה כלל זהו הנל"עד:
העולה מכל האמור הוא שבתי שוקים של עור אסור לנועלם בט"ב ובי"ה דבכלל איסור מנעלים וסנדלי' הם דלא פלוג רבנן במידי דעורבין עב לגס כלל ואין לנו לחלק במקום שלא רצו ז"ל לחלק ולא הוזכר חילוק זה בדברי הרמב"ם אלא בשאר מינים שלא הוזכר איסורם בגמ' וכו' ומכנסים של עור מותר ללובשם בט"ב ובי"ה שלא נאסר העור כ"א בראשי רגלי' ולא בשאר כל הגוף ולשאלה שנית בדין החולה שפטור מלהתע' כתענית צבור נראה מכל האמור שאל יתפלל כל תפלותיו ענינו כיון דידע שהוא אינו יכול להצטער עם הצבור זהו כפי הנראה לע"ד והוא ית' יגמור בעד נגמר בסדר ובשנת ויהי ה את יוסף ויהי איש מצליח ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"ר שלמה הקטן יצ"ו: