שאלה ראובן נשא את דינה אשה חשובה ועשירה עד מאד ומקצת נכסיה נתנה לראובן בנדונייתה והשאר עכבה לעצמה אחר זמן מה אמרה לאישה רצוני ליתן לך כל נכסי בתנאי שתשבע לי על דעתי שלא תגרשני מעולם וגם לא תשא אחרת עלי ונתרצה ראובן בזה אחר שעברו שנים רבים נתחרט ראובן מחמת שאין לו בנים ואשתו זקנה ואינה ראויה לילד ובקש ממנה שתתן לו רשות לשאול על שבועתו כדי שיוכל לישא אחרת ולקיים מצות פריה ורביה ושרוצה לחזור לה כל הנכסים שקבל ממנה אבל דינה לא רצתה בזה השתא מספקא לן אם טענת ראובן מספקת להתיר לו שבועתו בע"כ של אשתו כיון שכל מגמתו הוא לקיים מצות פריה ורביה או דילמא לא ואין מתירין לו שבועתו עד שתתרצה דינה אשתו:
תשובה גרסינן בר"פ ר' אליעזר דנדרים תניא המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו מנה"מ אמר רב נחמן דכתיב ואמר ה' אל משה במדין לך שוב מצרים כי מתו כל האנשים אמר לו במדין נדרת לך והתר נדרך במדין דכתיב ויואל משה ואין אלה אלא שבועה דכתיב ויבא אותו באלה וגם במלך נבוכדנצר מרד אשר השביעו באלקי' חיי' מאי מרדותיה אשכחיה צדקי' לנבוכדנצר דהוה קאכיל ארנבא חייא אמר ליה אישתבע לי דלא מגלית עילוי ולא תיפוק מילתא אישתבע לסוף הוה קא מצטער צדקיה בגופיה איתשיל לשבועתיה ואמר שמע נבוכדנצר דקא מבזין ליה שלח ואייתי סנהדרין וצדקיהו אמר להון חזיתון מאי קא עביד צדקיהו לאו הני אישתבע בשמא דשמיא דלא מגלינא אמרו ליה איתשלי אשבועתא אמר להו בפניו או אפילו שלא בפניו אמרי ליה בפניו אמר להון ואתון מאי עבדיתון מאי טעמא לא אמריתון לצדקיהו מיד ישבו לארץ ידמו זקני בת ציון ואמר ר' יצחק ששמטו כרים ותחתיהם ופירש רש"י ז"ל אין מתירין לו לנודר אלא בפניו של מדיר מהו במדין לך אלא הכי קא"ל במדין נדרת לפני יתרו לך והתר בפני יתרו שאין מתירין לו לאדם אלא בפניו ויתרו הדירו למשה שלא לשוב מצרים מפני אותן אנשים המבקשים להורגו ואמר רב תלמיד חכם מיפ' לעצמו ארנבא חייא שאינה מבושלת ואית דאמרי חיה ממש שאוכל אותה כשהיא חיה הוה מצטער צדקיהו בגופיה שהיה רוצה לגלות הדבר שיהו מבזין אותו בני העול' איתשיל לשבועתיה נשאל על שבועתו מאי עבידתו דישריתון ליה מ"ט לא אמריתון ליה לצדקיהו דלא מציתו למישרי אלא בפניו עכ"ל:
הנה נתתי את לבי לדרוש ולתור בסוגיא זאת כי ראיתי שנחלקו בפירושה גדולי המפרשים ולא ישרו דבריהם בעיני הרא"ש והתוספות ז"ל פירשו האי דתניא המודר הנאה מחבירו במי שנדר בפני חבירו שלא יהנה ממנו והאי בפניו דקאמר רוצה לומר בפניו ממש ואינו צריך שיסכים בהתרתו והטעם הוא ממאי דאיתא בירושלמי בפרק השותפין המודר הנאה מחבירו בפניו אין נשאלין אלא בפניו שלא בפניו נשאלין בין בפניו בין שלא בפניו ר' יוחנן אמר מפני הבושה ר' יהושע בן לוי אמר מפני החשד וכוונת מפני הבושה שיתבייש הנודר בפני הניד' במה שנדר הנאה ממנו ומפני החשד שלא יחשדהו הנידר שעבר על נדרו ומשמע להו ז"ל דכיון דזה הנודר נדר מעצמו שלא יהנה משמעון חבירו אין צריך שתבא בהתרת הנדר הסכמת חבירו אלא די שיהיה שם כשיתירו הנדר או מפני החשד או מפני הבושה:
אמנם אין פירושם עולה יפה כפי סוגיי' הגמרא שהרי ר"נ מביא ראייה ממשה שהדירו יתרו על דעתו שלא לשוב מצרים ובעבור כך צוה לו האל שילך ויתיר נדרו בפני יתרו כדי שיסכים בהתרתו וזה אינו ענין כלל למודר הנאה כפי מה שפירשו הם ז"ל דמיירי במי שנדר מעצמו שלא ליהנות מחבירו דבזה הוא דאין צריך דעת חבירו אלא די שיהיה בפניו כיון שהנדר לא היה על דעתו ואם יאמרו החכמים האלה שגם משה מעצמו נדר ולא על דעת יתרו ושהאל לא צוה לו אלא שילך ויתיר נדרו בפני יתרו שלא יחשדנו שעבר על נדרו ולא באה בזה הסכמת יתרו מלבד שאינו נראה כן מפשט השמועה הן תוי יענוני החכמים השלמים האלה בצדקיהו שמעיד הכתוב שנבוכדנצר השביעו דכתי' ויבא אותו באלה ובד"ה וגם במלך נבוכדנצר מרד אשר השביעו באלקי' חיים ובעבור שהתיר נדרו בלי דעת נבוכדנצר התנבא עליו הנביא חי אני נאם ה' אלקים אם לא במקום המלך הממליך אותו אשר בזה את אלתו ואשר הפר את בריתו אתו בתוך בבל ימות וכבר ידעתי שלא נעלם זה מעיני הרא"ש ז"ל אלא שנראה מדבריו שהירושלמי הכריחו לפרש כן שהרי אחר שהביא דברי ר"ת כתב וז"ל ומיהו צריך לפרש כן מדמייתי עלה ההיא דצדקיהו ובירושלמי וכו' וההיא משמע כפשטי' שנדר הנאה ממנו בפניו עכ"ל ואין זה הכרח כי אין ראוי לנו להוציא הדברים המורים על אמיתת ענין מה ביאו' שלם ממשמעותם בעבור שיסכימו עם מה שנמצא במקום אחר הפך או משתנה מזה אף כשיהיה המחבר אחד ומכ"ש כשהם שנים ואם כן מאחר שענין צדקיהו המובא בתלמוד שלנו מודה בתכלית הביאור שהענין הוא בנדר שהדירו חבירו על דעתו ובעבור זה צריך שיסכים חבירו בהתרת אותו הנדר אין להוציאו ממשמעו מפני הירושלמי:
והרב ר' אליעזר ממי"ץ פי' האי מודר הנאה שנדר לדעת חבירו שלא ליהנות ממנו ובפניו דקאמר ר"ל בדעתו וברצונו כמו אין חבין לאד' אלא בפניו וכן נראה דעת ר"ת ועם היות שפי' זה הוא נאות בסוגיא עם כל זה אינו מסכים עם הלשון של מודר הנאה וכבר הקשו עליהם זה התוספות והרא"ש ז"ל ומדברי הרש"בא ז"ל בפרק השולח נראה שהיה גורס הנודר הכאה ללווה חבירו אלא שממה שכתב בנדרים מוכיח בבירור שהיה גורס המודר הנאה מחבירו וכן הוא גירסת כל הספרים ולכן צריך שנבאר זאת הברייתא באופן שיסכים הפי' עם הענין והלשון ולבא אל תכלי' המבוקש צריך להקדים ולומר שזה הלשון של מודר הנאה הנמצא בתלמוד סובל ב' פי' האחד והוא היותר נאות לדעתי כפי דקדוק הלשון שהדירו חבירו שלא יהנה ממנו וזה באופנים הרבה או שראובן חבירו של שמעון עד"מ הדירו לומר קונם שאתה נהנית לי ואז שמעון הוא המודר מחבירו וראובן המדיר כההיא דשנינו אין בין המודר הנאה מחבירו למודר הימנו מאכל אלא דריסת הרגל וכלים שאין עושים בהם אוכל נפש ופירש רש"י שם שחבירו הדירו שלא יהנה ממנו בשום ענין ורוב המשניות של אותו פרק מתבארים כן כאשר יוכל לראות המעיין או שחבירו הדירו לומר מדירך אני על דעתי שלא תהנה ממני וענה אמן או שחבירו בשביל טובה שעשה לו הכריחו שידור נדר הנאה וכיוצ' בזה שבכל אלו נקרא שמעון מודר וראובן מדיר והפי' הב' הוא ששמעון נדר מעצמו שלא ליהנות מחבירו ראובן ונקרא מודר אעפ"י שהו' נודר ע"ד השאלה מפני שבנד' זה נאסרה עליו הניית חבירו והרי כאילו אמר הנאסר הנאה מחבירו והענין יורה לנו איזה מהפי' האלה יכשר ולכן בזה המקום צריך לפרש האי המודר הנאת מחבירו שחבירו הדירו על דעתו שלא ליהנות ממנו ר"ל שאמר לו מדירך אני על דעתי וענה אמן או שהכריח לחבירו בעבור סבה מה שידור על דעתו שלא ליהנות ממנו ובזה יבא על נכון מה שהביא רב נחמן ראיה לדברי הברייתא ממשה וצדקיהו וכן נראה מדברי רש"י ז"ל שפי אין מתירין לנודר אלא בפני המדיר ואם כפי' התוספות או הר"ר אליעזר ממי"ץ אין כאן אלא נודר וכן נראה נמי דעת הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק ו' מהלכות שבועות וז"ל ראובן שהשביע לשמעון וענה אמן או קבל השבועה ונחם שמעון על שבועתו ונשאל עליה אין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון או שלא יהנה בו שמעון ונחם ונשאל לחכם אין מתירין לו אלא בפני שמעון שנדר ממנו הנייה ואפי' היה שמעון קטן או גוי אין מתירין לו אלא בפניו כדי שידע הנידר שהתיר זה נדרו או שבועתו ולפיכך יהנה ממנו או יהנה לו עכ"ל ולכאורא יש לתמוה עליו דלמה שנה הרב מדרכו הטוב והישר בהביאו ברוב המקומות דברי המשנה או ברייתא כצורתם ופה רחק ממנו ועוד למה כתב ב' חלוקות דכבר השריש לנו בהלכות נדרים שאין הבדל במי שנדר מעצמו או שהדירו חבירו וענה אמן ועוד דבחלוקה השנית פירש מה היה הנדר ובחלוקה הראשונה לא כן עשה אלא סתם ואמר ראובן שהשביע לשמעון לכן נראה לי שדעת הרמב"ם ז"ל בפי' הברייתא כפי הפירוש הראשון שכתבנו למעלה רצוני לומר שחבירו הדירו באמרו מדירך אני על דעתי שלא תהנה ממני וענה אמן ומזה יצא לו החלוקה ראשונה ולא רצה הרב להביא לשון הברייתא כצורתו או לפרש מה היה הנדר או השבועה כמו בחלוקה השנית משום דכיון דהשבועה או הנדר היה על דעת חבירו אין הפרש בין נדר לנדר או בין שבועה לשבועה אלא לעולם צריך שיתירו לו הנדר ברשות והסכמת המדיר או המשביע כמו שמצינו במשה וצדקיהו ודלא כר"ת שפירש דדווקא כשנעשה הנדר על דעת חבירו בשביל טובה שעשה לו הוא דאמרינן דצריך הסכמת חבירו בהתרת אותו הנדר אבל בענין אחר לא דליתא אלא בכל נדר או שבועה שהדירו חבירו או השביעו על דעתו וענה אמן או שהוא נדר מעצמו על דעת חבירו והיה הנדר באופן שיהיה אין מתירין אותו כדר אלא בדעת ורצון חבירו והחלוק' השנית שכתב למד מהירושלמי וסבירא ליה ז"ל דכיון דהירושלמי לא הביא ראיה ממשה וצדקיהו אלא נתן טעם דמפני הבושה ומפני החשד אין לפרש האי מודר הנאה בהדירו חבירו כמו בתלמוד שלנו אלא יתפרש כפי' השני שכתבנו למעלה ר"ל שנדר מעצמו שלא יהנה מחבירו והאי בפניו נמי דקאמר אינו ר"ל בדעתו דאין סברא שיהיה צריך בזה דעת חבירו כיון שהוא לא נדר על דעתו אלא די שיהיה שם כשיתירו לו הנדר אף שלא יסכים בזה ופירש בזאת החלוקה ואמר וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון משום דסבירא ליה ז"ל דדווקא בנדר כזה של הנאה או בכדומ' לזה שחבירו נוגע בדב' הוא דאמרינן שצריך התרה בפני חבירו מפני החשד אבל באופן אחר לא ולפי זה מה שכתב הרב בחלוקה הראשונה שאין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו ר"ל ברצונו וחפצו ופניו שכתב בחלוקה השנית ר"ל בפניו ממש ואין צריך שתפול בזה הסכמת חבירו ולא פירש זה הרב בבירור מפני שהענין מובן מעצמו:
העולה מכל זה הוא שאין מתירין שום נדר שנודר לדעת חבירו בין שנדר מעצמו לדעתו בין שהדירו חבירו על ככה בלי שתבא בהתרתו הסכמת אותו שנידר על דעתו ואפילו לדבר מצוה שהרי משה הוצרך במאמר האל לשוב מצרים ואין לך מצוה גדולה יותר ממנה ואעפ"י כן צוה מאתי ללכת לפני יתרו להתיר הנדר ברשותו ודעתו להורות לנו הדרך אשר נלך בו בכל נדר שנעשה לדעת חבירו שאין אנו יכולים להתירו בזולת רשות אותו שנידר על דעתו ואף שמשך מהתרה זו קיום מצוה מה ולזה לא תמצא בשום מקום בתלמוד שנתיר הנדר שנעשה לדעת אחר בשביל שיקיים איזה מצוה אם לא כשיהיה על דעת רבים והטעם הוא כדכתבו התוספות והרא"ש בהשולח בשם ר"ת משום דמסתמא ניחא לה לרבים משום מצוה מה שאין כן ביחיד ומכ"ש בנ"ד שהאשה זאת מכרזת ואומרת שאינה רוצה בהתרת השבועה שאין מתירין אותה לראובן בעלה עד שתתרצה היא:
איברא דמדברי התוספות והר"ן נראה דמתירין לדבר מצוה שהרי כתבו בשמעתין וז"ל ואם תאמר מה בדעתו של צדקיהו מה היתה מועלת לו ההתרה שלא בפניו וסנהדרין למה התירו לו וי"ל דצדקיהו היה מצטער ביותר שלא היה מגלה השבועה והיה מתבטל ממלאכת שמים והוי כמו לדבר מצוה ועי"ל דמצוה על החכמים לעשות רצון המלך ולדבר מצוה מתירין כדפרישית עכ"ל:
אמנם אם נעיין היטיב בדברי אלה החכמים נמצא שלא היתה כוונתם בזה לומר שנוכל להתיר נדר שנידר לדעת חבירו בשביל מצוה מה שהרי הם בעצמם כתבו ההיא דר"ת על מי שנדר לדעת רבים ר"ל דמסתמא ניחא להו לרבים במקום מצוה דמשמע דכשהוא על דעת יחיד דליכא האי טעמא אין מתירין לדבר מצוה אלא שהם ז"ל רצו למצוא איזה טעם מפני מה התירו סנהדרין את הנדר שלא בדעת נבוכדנצר כיון שהוא נגד הדין וכתבו על זה שלדבר מצוה מתירין כלומר זה היה דעת אותם חכמים שהתירו הנדר לצדקיהו וזה היה גם כן דעת צדקיהו אמנם שגו בזה דלפי האמת אין להתיר אפילו לדבר מצוה והראיה הגמור שלא כתבו זה אלא להליץ בעד הסנהדרין וצדקיהו הוא גודל הקושי והחולשה באלה שני הטעמים שהרי מה שכתבו בתירוץ הראשון הוא מבוטל מעצמו כי איך יעלה על הדעת שיקרא דבר מצוה מה שהיה צדקיהו מצטער ביותר על שלא היה יכול לגלות השבועה זה לא שמענו מעולם ובתירוץ השני גם כן יש בו מן הקובי הגמור שאמת הוא שמחוייבים אנו לעשות רצון המלך אבל זה דווקא כשאינו נגד הדת ואם כן מאחר שלא היו הסנהדרי' יכולים להתיר לו הנדר מצד הדין לא היה כאן מצוה כלל ואדרבה הם חטאו בזה מאד ולכך קרה להם מה שקרה וכן נראה דעת הרא"ש ז"ל שכתב בפסקיו וז"ל מיהו אם התירו שלא מדעתו הויא התר כדחזינן בצדקיהו שהיה צדיק גמור והתיר נדרו שלא בפני נבוכדנצר ואסור לחכם להתירו והם הוצרכו לעשות מפני אימת המלכות עכ"ל הנה נראה בברור מדבריו שהסנהדרין עשו שלא כדין אלא שהוצרכו לעשות מפני אימת המלכות כלומר ולא מצד הדין וכן הבין דברי התוספות הרב ר' חסדאי רבו של הרי"בש כאשר תראה בתשובותיו סי' קפ"ו ואף אם תמצא לו' שדעת התוספות הוא לומר שנוכל להתיר לדבר מצוה נדר שנידר לדעת חבירו לא מסתב' לן כוותייהו מהטעמי' שכתבתי ועוד דהרמב"ם והטור סתמו דבריהם ולא חילקו וכן דעת הריב"ש בסי' הנז' וכתב שכן דעת והאחרונים יע"ש ואם כן עלה בידינו שראובן אינו יכול להתיר שבועתו שלא ברצון אשתו אף שהוא לקיים מצות פריה ורביה:
אמנם עם כל זה צריכים אנו לעמוד על מה שראינו בקצת מהאחרונים שסוברים שבשבועה כזה אפילו התרה אינו צריך משום דהוי נשבע לבטל את המצוה דשמא לא תלד אשתו וימנע מפריה ורביה ודומה זה למי שנשבע שלא לאכול מבה בליל פסח דאמרינן דאינו חל השבועה אלא יאכל מצה ולוקה על שבועת שוא והנה אתה המעיין ראה גם ראה כמה יש מהבטול בזה הדעת ושאין ראוי לסמוך על הוראה זו שהרי לא מצאנו שיקרא נשבע לבטל את המצוה אלא כשהוא נשבע על דבר שא אפשר קיומו בזולת בטול המצוה כמו מי שנשבע שלא לאכול מצה בליל פסח דאי אפשר לקיים השבועה בלי שתבטל המצוה אבל בנ"ד דבשעה שנשבע לא היה מבטל את המצוה דהרי אם תלד אשתו היה מקיים מצות פריה ורביה ודאי דחל השבועה וכמו שכתב הרא"ש ז"ל כלל ג' ששאלו לו על מה שנוהגים לכתוב בכתובה שלא לישא אשה אחרת אם היה זה מתנה על מה שכתוב בתורה או לא והשיב דלא מיקרי מתנה על מה שכתוב בתורה אלא היכא דבשעת תנאו ידוע שעוקר דבר מן התורה כגון מי שאמר לאשה הרי את מקודשת לי על מנת שאין לך עלי ישאר כסות ועונה דאמרינן דתנאו בטל בענין עונה אבל במה שכותבי' בכתובה שלא לישא אשה אחרת לא נקרא מתנה על מה שכתוב בתורה כיון שהיה התנאי בשעת הנשואים ואשתו תוכל לילד ועוד דבנ"ד לא היה כוונת ראובן כשנשבע שלא ישא אשה מעולם אלא שלא ישאנה שלא מרצונה הא אם תתרצה יכול לישא ויוכל לפייסה בדברים או מעות וכן כתב הר"ש בר צמח בתשובה והביא דבריו הרב בית יוסף בא"ע סי' קי"ח וגדולה מזו כתב הריב"ש בסי' צ"ח וסי' שב"ה שאפילו מי שנשא אשה שאינה ראויה לילד ונשבע שלא לישא אשה אחרת עליה חל השבועה ואינו נקרא נשבע לבטל את המצוה מפני שהוא איסור כולל דחל בשב ואל תעשה כדאיתא בירושלמי פ"ג דשבועות והביאו הרי"ף הרמב"ם והרא"ש הכא נמי מגו דחל אשאר נשים שאינם ראויות חל נמי בראויות ובראויות נמי מגו דחל אם יש לו בנים חל נמי אשאין לו בנים וכן כתב הטור בא"ע סי' קי"ח וז"ל אלמנה שהיתה אמודה בממון ומפני זה נתן בה שמעון עיניו ונשאה ונשבע שלא ישא אחרת וקודם שנשאה פסקה מלדת וזה ידע שמעון ואחר שנשאה ידע שלא היה לה ממון ורוצה לגרשה בטענת שרוצה לקיים פריה ורביה תשובה אין טענתו טענה ואין יכולים להתיר לו שבועתו שלא מדעתה עכ"ל וכן דעת בעל חזה התנופה:
אבל עדיין איכא לספוקי דנהי דאין זה נקרא נשבע לבטל את המצוה מ"מ נראה דאין כאן שבועה דיכול ראובן לומר אדעתא דהכי לא נשבעתי כי לא עלה על דעתי מעול' שלא תלד אשתי מפני שרוב הנשים יולדות דבכה"ג אמרינן גבי אונס במי שמכר לחבירו דבר מה וקבל עליו כל אונסא דמתיליד ואירע לו אונס דלא שכיח דאמרינן שהוא פטור משום דאדעתא דהכי לא התנה וכדכתב הרמב"ם פרק י"ט מהלכות מכירה וראיתי למוהרי"בל שכתב בח"א כלל ב' דלא אלימא טענה זו דאדעתא דהכי לא נשבעתי והביא ראוה מהא דסוף פ' ב"ש דף קי"ב איבעיא להו נטולה אני מן היהודים ליבם מהו מי מסקא אדעתא דמיית בעלה ונפלה קמי יבם או לא רב אמר יבם אינו כבעל ושמואל אמר יבם הרי היא כבעל ופי' הרי"ף ז"ל דמבעיא ליה לתלמודא הכי חי מסקא אדעתא דמאית בעלה ונפלה קמי יבם ואין כופין אותו שיחלוץ לה או לא רב אמר יבם אינו כבעל וכופין אותו שיחלוץ לה וכן הלכתא וכן פי' התוספות הרא"ש והרמב"ם ז"ל הא קמן דאפי' דלא אסיק אדעתא דמיית בעלה מ"מ חל האיסור אף על היבם וכי היכי נמי דאמרינן בנודרת הנאה מיבמה בחיי בעלה דאפי' דלא אסיק אדעתא דמיית בעלה ולא כיון על הנאת תשמיש מ"מ חל האיסור אף על הנאת תשמיש אלו דבריו ואני שמעתי ולא אבין אנה פנה מוהרי"בל באומרו ואפילו דלא אסיק אדעתא דמיית בעלה מ"מ חל האיסור אף על היבם דאדרבא היא הנותנת דמשום דלא אסקא דעתא דמיית בעלה אסורה ליבם מפני שכללה בנדרה גם היבם וכמו שכתבו התוספות דאם הייתה מסקה אדעתא דמיית בעלה ונתכוונה לקלקל על היבם לא היו כופין אותו אלא היו מבקשים הימנו שיחלוץ וכדתנינן התם הנודרת הנאה מיבמה בחיי בעלה כופין אותו שיחלוץ לה מפני שבכלל הנאה היא הנאת תשמיש ואם נתכוונה לכך מבקשים הימנו שיחלוץ לה ולא על מוהרי"בל לבד תלונתי כי אם גם על הרב הנעלה ר' משה גומש די מישקיטא שהביא דבריו אלה בפסקו הראשון ולא שת לבו לזה ואם כן משמע מההיא דאדרבה אלימא האי סברא דאדעתא דהכי לא נשבע שהרי משום שבכלל היהודים הוא היבם ובכלל הנאה היא הנאת תשמיש הוא דאסירא ליבם הא אם לא היתה בכלל והיתה טוענת אדעת' דהכי לא נדרתי תהיה מותר' לו אלא שעל כל פני' בנ"ד אין טענה זו נכונ' דלא אמרינן הכי אלא כשהנד' תלוי לבד בדעת הנודר כי התם אבל בנ"ד שנדר ראובן על דעת אשתו לאוכל כמיניה לומר אדעתא דהכי לא נשבעתי דאשתו תאמר לו שאדעתא דהכי השביעו וכן כתבו התוספות בהדיא בהגוזל קמא דף ק"י דלא אמרינן אדעתא דהכי אלא כשהוא דבר תלוי בדעת אחד ולכן גמרנו אומר דבנ"ד אין יכולי' להתיר לראובן את נדרו בלי דעת אשתו ואין צורך להאריך עוד:
אלה דברי דוד בלא"א כמהו"רר יעקב די מיזה
בסדר ובשנת וצדקה תהיה לנו לפ"ק: