שאלה י ראובן הלוה מנה לשמעון על ידי לוי שיצא ערב בעדו. ויהי לימים בקש שמעון את ראובן כדי להחזי' לו חובו ולא מצאו. ומצא את לוי הערב ושאל לו על ראובן. ולוי השיב לו שאם רוצה שהוא יביאם לראובן שיעשהו בכל לבו. ויהי כשמוע את דבריו נתן לו המנה כדי להוליכו לראובן. אחרי איזה חדשים שעברו הלך ראובן אצל שמעון לגבות חובו. והשיב שמעון שכבר שלח על ידי לוי הערב לפרעו ונתן לו המעות. וראובן משיב שאינו יודע כלום מזה שהיה לו ליתנם בידו ולא היה לו לשלח ממונו ביד אחר. ושמעון טוען דכיון דלוי היה כל כך נאמן אצלו שעל פי דיבורו הלווהו גם כן נאמן לעשותו שליח ליתן לו מעותיו. מבעיא לן השתא אם חייב שמעון לפרוע לראובן שנית בשביל שהיה לו ליתנם לראובן עצמו ולא לשלוח על ידי אחר. או דילמא ביון ששלח על ידי איש כל כך נאמן לראובן עצמו כמו שהיה לוי הוי כאילו נתנם לראובן עצמו ופטור. יורינו המורה הדין עם מי ושכרו כפול ומכופל מן השמים:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא בבבא מציעא בפרק המפקיד (ל"ו ע"א) איתמר שומר שמסר לשומר רב אמר פטור ורבי יוחנן אמר חייב אמר אביי לטעמיה דרב לא מבעיא שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפילו שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מאי טעמא דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר אמר רב חסדא הא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא דהנהו גינאי דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדינהו לגבי חד מנייהו שמע קלא בי הלולא נפק אזל אפקדינהו לגבה דההיא סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אתא לקמיה דרב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר פטור ולא היא שאני התם דכל יומא נמי אנהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי להו: עוד שם (ע"ב) אמר רבא הלכתא שומר שמסר לשומר חייב לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר חייב מאי טעמא דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל רב אמר פטור מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב. אפילו באונסין: לא מיבעיא וכו'. דפטור מן האונסים ואין לך לומר פשיעה היא זו שמסרה לאחר: מרייהו. פושוייר בלע"ז: מאן דחזא. אחד מן התלמידים ששמע מפיו דפטריה סבר שומר שמסר לשומר וכו': הוו מפקדי לה. דלא מצו אמרי אין רצוננו שיהא בידה:
העולה לנו מזאת הסוגיא דשומר שמסר לשומר חייב אפילו היה הראשון שומר חנם והשני שומר שכר דהלכה כרבי יוחנן וכדרבא. אבל אם מסרו ביד מי שהבעלים רגילים להפקיד אצלו פטור. וכן פסקו כל עמודי ההוראה זכרונם לברכה.
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל שכתב ז"ל אמר רבא הילכתא שומר שמסר לשומר חייב ולא מיבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אנת מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה וכו'. ואחר כך כתב ההיא דהנהו גינאי וכו' וכתב הנמקי יוסף ז"ל על זה ז"ל פטריה אפילו לרבי יוחנן הוה פטור שהרי אינו יכול לומר את מהימנת לי בשבועה ואיהי לא מהימנ' שהרי הוו מפקדי לה תמיד ע"כ:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות שכירות הלכה ד' ז"ל כל שומר שפשע בתחילתו אף על פי שנאנס בסופו חייב כמו שיתבאר ואין השואל רשאי להשאיל אפילו שאל ספר תורה שכל שקורא בו עושה מצוה לא ישאילנו לאחר וכן אין השוכר רשאי להשכיר אפילו השכירו ספר תורה לא ישכירנו לאחר שהרי זה אומר לו אין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר. עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השני כדרך השומרין ונאנס פטור השומר הראשון שהרי עדים שנאנס. ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שוחר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבעל החפץ לומר אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן. לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני. הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלי' זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו. והוא שלא ימעט שמירתו וכו':
והרב המגיד ז"ל כתב עבר השומר וכו' מבואר בהלכות בהמפקיד דביש שם עדים שנאנסה פטור וכתבו זכרונם לברכה דהוא הדין אם השומר הראשון יכול לישבע שנאנס אם ראה הוא שפטור אף על פי שאין שם עדים שהרי אין כאן טעם לומר זה אינו נאמן ואתה היית נאמן שהרי הראשון נשבע על כך ופשוט הוא: ואם אין שם עדים וכו' פסק הלכה בפרק המפקיד: ואפילו היה הראשון שומר חנם ומסר וכו' שם מפורש: לפיכך אם היה דרך הבעלים וכו' מפורש שם בעובדא דהנהו גינאי ובהלכות וכתבו ז"ל שאפילו הלך לו השני ולא נשבע או שאין לו כלום להשתלם ממנו פטור הראשון: והוא שלא ימעט שמירתו כיצד ימעט וכו' דעת רבינו נראה נכון דעד כאן לא אמרינן שכל זמן שדרך המפקיד למסור לשני שפטור הראשון אלא מפני גילוי הדעת שכבר גילה דעתו שהוא מאמינו לשני לפיכך אין לו טענה על הראשון וזהו כשהשמירות שוות. אבל כשגרע הראשון השמירה ודאי המפקיד כבר גילה דעתו שהוא חפץ עתה בשמירה מעולה וזה הראשון פחתה ואין לך פשיעא גדולה מזו וכו':
הרא"ש ז"ל גם הוא בפסקיו פסק כן שהרי כתב האי מימרא דאחר רבא שומר שמסר לשומר חייב וכו' וגם הא דהנהו גינאי וכו': גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל כן פסק בטור חשן משפט סימן רצ"א ס' כ"ה. וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטור בסימן הנזכר ס' כ"ו:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתנו על העניין שנשאלנו עליו. והוא ששמעון לוה מראובן מנה על ידי לוי שיצא ערב בעדו. וכשבא שמעון לשלם לראובן לא מצאו ונתן המעות ללוי כדי שימסרם לראובן. ולוי חלף הלך לו ועתה בא ראובן לגבות מעותיו משמעון באומרו שנתן מעותיו ביד אחר וכן לא יעשה ושמעון משיב שהוא מסרם ביד מי שנאמן אצלו יותר ממנו שהרי על אמונתו הלווהו. נלע"ד שהדין עם שמעון. ואף על פי ששומר שמסר לשומר חייב אפילו הכי אם מסרו ביד מי שהיו הבעלים רגילים להפקיד אצלו פטור הראשון. כמו שהוכחנו מהא דהנהו גינאי וכו' הוא הדין בנדון דידן שמסרם ביד מי שנאמן אצלו הוי דומה בדומה דההיא שהיה רגיל להפקיד אצלו דפטור השומר הראשון הכי נמי בנ"ד פטור שמעון מלשלם לראובן כיון שמסרם ביד לוי הערב שהיה נאמן אצלו יותר ממנו. ונשבע שמעון היסת שנתן המעות ללוי במיגו שיכול לומר לראובן פרעתי לך. וראובן יעשה דין עם לוי כשימצאנו:
גם מצאנו ראינו מה שכתב הרב בעל המפה ז"ל שהסכים על כל מה שכתבנו בחשן משפט סימן קכ"ט ס' י"ב ז"ל טען הלוה שנתן דמי הפרעון לערב ליתנם למלוה נשבע היסת ונפטר במיגו דיכול לומר פרעתי לך נאמן גם כן לומר דפרע לערב ונפטר בזה דהא המלוה האמין לערב ואם המלוה כופר ואומר שלא העמיד לו אותו ערב נשבע הלוה שהעמיד לו הערב ושפרע לו ונפטר בזה ע"כ:
והרב בעל הלבושים ז"ל השיג על דברי בעל המפה ז"ל זה לשונו כתב מורי מהרמ"אי ז"ל והם דברים תמוהים בעיני מאד ואינו נראה לי כלל להורות כן דמה לו למלוה שהוא פרע לערב בין הוא ערב סתם בין הוא ערב קבלן יאמר המלוה ללוה אני הלויתיך מעותי שאפרע ממך כשאמצא אצלך נכסים לפרוע ואין הערב בעל דברים דידי עד שאתבענו ומה לך ליתן מעותי לערב אני לא קבלתיו לערב אלא כשאתבענו ועכשיו אני תובע אותך ולא הערב פרע לי המעות שהלויתיך ואם נתתה לערב לך ויחזירה לך כן נראה לי לדין ברור ע"כ:
ובמחילה מכבוד תורתו של הרב בעל הלבושים ז"ל שלא השיג יפה על הרב הנ"ל ז"ל לומר שהם דברים תמוהים מאד ואינו נראה לו כלל להורות כן. ולע"ד נראה דאדרבא שהיושב על כסא ההוראה ראוי לו להורות כן כמו שבארנו לעיל מן התלמוד ומכל בעלי ההוראה ז"ל שקדמנו זכרם לעניין השומרים שאם מסרו למי שהבעלים רגילים להפקיד אצלו שפטור השומר הראשון אם כן הוא הדין והוא הטעם בנדון זה כיון שהאמינו יותר ממנו להיות ערב בעדו גם כן נאמן לקבל המעות מן הלוה אם יתן לו להוליכו אצלו. והוא מילתא דתליא בסברא דהערב נאמן למלוה יותר מהלוה שהרי על אמונתו הלווהו כמו שכתבנו למעלה ולא כמו שסובר הרב הנ"ל ז"ל ולדחות דבריהם מכח סברתו כיון שלא הביא שום ראייה לדבריו לא מן התלמוד ולא מגדולי הפוסקים ז"ל אשר מעולם אנשי השם והם הרי"ף והרמב"ם והר"אש ז"ל לא מן האחרונים ז"ל גם לא הזכיר שום פוסק דפליג אהא. אלא מדעת עצמו ומסברתו כתב מה שכתב. ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו ששמעון יצא זכאי בדינו ופטור מלשלם לראובן, ואף על פי ששומר שמסר לשומר חייב השומר הראשון לשלם לבעלים שאני הכא כיון שמסרו למי שהוא נאמן לבעלים יותר ממנו. שהרי על ערבותו הלווהו. כמו שביררנו מהא דהנהו גינאי וכו'. וישבע שמעון היסת שמסר המנה ביד לוי להוליכו לראובן. ואם יכפור ראובן שלא העמיד לו אותו הערב ישבע שמעון היסת שהעמיד לו אותו הערב ושמסר לו המעות להוליכו אליו ונפטר בזה כמו שכתב הרמ"א ז"ל. וראובן ילך ויעשה דין עם שמעון כשימצאנו. זהו הלנ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד אשר יבוא ינון ויזכה הוא ובניו לשרת בשם ה' ככל אחיו הכהנים בבית מקדשנו שיבנה במהרה בימינו אכי"ר:
נשלם ונגמר בעש"ק ערב ראש חדש ניסן בשנת ובסדר והפשיט את העולה ונתח אותה לנתחיה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק