שאלה לח ראובן עתיר נכסין היה. והיו לו שני בנים שמעון הבכור. והשני לוי וח"ליש ראובן. ואחר מותו הניח להם ממון רב אבל האחין לא חילקו ירושת אביהם אחר מותו אלא נשארו בשותפות במשא ומתן של אביהם זמן רב בלי שום תנאי איך יחלקו הריוח שירויחו בקרן ושמעון הוא היה משלם כל ההוצאות והוא היה מקבל גם כן כל ההרוחות. וכל מה שהיה מוציא ומקבל היה כותב בפנקס. ברם לוי עליו היה מוטל כל טורח של המשא ומתן מפני שהיה חריף ובקי בטיב הסחורות ומלומד בהן בחיי אביהם. ויהי כי ארכו הימים נפטר לוי וח'"ליש. ובאו יורשיו לתבוע ירושת אביהם ורוצים לקחת מכל מה שרווח הקרן אחר שנפטר זקניהם חלק אביהם בשוה לחלק שמעון דודם. באמרם שאף שבקרן ההוא היה לו בתוכו פי שנים כפי משפט הכתוב: מכל מקום שכר הנוגע ללוי אביהם בשביל טרחו גם משום שבשבילו בא כל הריוח עולה יותר מחלק הבכורה. ומה שלא דבר אביהם על זה בחייו ולא התנה כלום כשמת זקניהם יוכיח דסבר דמסתמא השכר לאמצע כדין כל השותפין כשלא התנו ואדעתא דהכי הניח חלקו בשותפות באומרו שאף על פי שחלק שמעון גדול מחלקו מכל מקום חריפותו ובקיאותו ימלא חסרון ממונו דאי לאו הכי איך ולמה הניח מעותיו בשותפות ולקח עליו כל טורח המשא ומתן בלי שום שכר יותר טוב היה לו להתעסק לבדו והכל היה שלו אלא ודאי אדעתא דהכי הניח מעותיו בשותפות ושמעון משיב להם שהוא מזומן לתת להם כפי טענתם אם כך הדין נותן עכשיו באים לשאול מן המשיב דין אמת לאמיתו ושכמ"ה:
תשובה הן אמת חפש'תי בדברי השאלה ומצאתי שאדניה הטבעו הן בדיני נחלות הן בדיני שותפות. ואף על פי שלא מצינו בדברי השאלה שום טענה לשמעון מכל מקום כיון שמסר עצמו לדין בלשון אם כך הדין נותן נראה דמספקא ליה אם הדין עם בני לוי או לא ובודאי דהאי ספיקא אתיא ליה דכיון שחלקו בקרן ההוא פי שנים מחלק אחיו. דגם בריוח יהיה פי שנים בין מטעם הבכורה לפי שעדיין לא חלקו בין מטעם השותפות דכפי סברתו צריך להיות כפי ממונם ולא כפי מניינם. וכיון שכן נראה דהדין עם בני לוי בין כפי דיני נחלות בין כפי דיני שותפו'. ואין בדברי שמעון דודם שום ממשות כלל ועקר ובודאי שכן הדין נותן כמו שאכתוב. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בפרק יש נוחלין ת"ר הבכור נוטל פי שנים בזרוע ובלחיים ובקיבה ובמוקדשים ובשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהם כיצד הניח להם אביהם פרה מוחכרת ומושכרת ביד אחרים או שהיתה רועה באפר וילדה בכור נוטל פי שנים אבל בנו בתים ונטעו כרמים אין בכור נוטל פי שנים. הניח להם אביהם וכו' או שהיתה רועה וכו' השתא מוחכרת ומושכרת דלאו ברשותא דמרה דידהו קיימא אמרת שקיל רועה באפר מיבעיא הא קמ"ל דמוחכרת ומושכרת דומיא דרועה באפר מה רועה באפר שבחא דממילא קאתי ולא קחסרו בה מזונא. אף מוחכרת ומושכרת שבחא דממילא קאתי דלא חסרי בה מזוני מני רבי היא דתניא אין הבכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן רבי אומר אומר אני בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן אבל לא בשבח שהשביחו יתומים לאחר מיתת אביהן מאי טעמייהו דרבנן אמר קרא לתת לו פי שנים מתנה קרייה רחמנא מה מתנה עד דמטיא לידיה אף חלק בכורה עד דמטיא לידיה ורבי אומר אמר קרא פי שנים. מקיש חלק בכורה לחלק פשוט מה חלק פשוט אע"ג דלא מטא לידיה. אף חלק בכורה אע"ג דלא מטא לידיה אמר רב פפא דיקלא ואלים. ארעא ואסיק שירטון דכ"ע לא פליגי דשקיל. כי פליגי בחפירה והוה שובלי. שלופפי ורזו תמרי דמ"ס שבחא דממילא ומ"ס אישתני. עוד שם אתמר תני רב נחמן בשאר ספרי דבי רב בכל אשר ימצא לו פרט לשבח שהשביחו יורשין לאחר מיתת אביהן אבל שבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן שקיל ומני רבי היא תני רמי בר חמא בשאר ספרי דבי רב בכל אשר ימצא לו פרט לשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן וכ"ש שבח שהשביחו יורשין לאחר מיתת אביהן דלא שקיל ומנו רבנן היא. אחר רב פפא הילכתא אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה וכו' ע"כ בגמ' (ב"ב דף קכ"ג קכ"ד קכ"ה):
ופרש"בם וילדה בכור נוטל פי שנים בהאי ולד הואיל ושבחא דממילא הוא ודמי כאילו הוחזק בו אביהן: אבל בנו בתים. דהאי שבחא על ידי היתומים עצמם הוא ולאו ממילא לא קשקיל פי שנים: דלאו ברשותיה דאב קיימא: רועה באפר דהוי מוחזק מיבעיא: מה רועה באפר שבחא דממילא מעשב השדה: אף מוחכרת ומושכרת שבחא דממילא קמיירי דאין מעלין לה היתומים מזונות וא"ת ליתני רועה באפר ואנא ידענא דה"ה למוחכרת ומושכרת היכא דלא מחסר מזוני ולמה לי למתני מוחכרת ומושכרת כלל דאצטריך תו רועה באפר ללמד עליהם דבדלא חסרי מזונות מיירי אצטריך סד"א כל מוחכרת ומושכרת לאו שבחא דממילא הוא אלא על ידי בני אדם שחורשין בה ועובדין בה ולא לישקול בה בכור פי שנים קמ"ל דכיון דהיתומי' עצמם אין חורשין בהן ואין טורחין בהן אלא אחרים שבחא דממילא חשבינן לה היכא דאין מעלין לה מזונות: מני ר' היא. הך ברייתא דקתני דנוטל בכור בשבח ששבחו נכסים ממילא לאחר מיתת אביהן רבי היא: בשבח ששבחו ממילא אבל כשהשביחו יורשין הכל מודים דאינו נוטל פי שנים: דקלא. קטן הניח להם אביהן: ואלים. שנחטבה אחרי כן וכן הניח להם ארעא ואסקא אחרי כן שירטון וזבל ונתייפתה בכך: דכ"ע רבי ורבנן: דשקיל. דעדיין שמו עליו בחפירה שחת הניח להם ונעשו אחרי כן שובלי וכן שלופפי דקלים שהפריחו פירות ונעשו אחרי כן תמרים בכי האי גוונא שבחא דממילא פליגי: ומ"ס רבנן: אישתני. העשב להיות חיטין והפרחים להיות תמרים דהוי דבר אחר ושם אחר: פרט לשבח ששבחו ממילא: שהשביחו: כגון בנו בתים ונטעו כרמים או חסרו מזוני או מעות בהוצאת נכסים להשביחן: ואין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק כרבנן כגון דהוי שלופפי והוו תמרי שנשתנה שמו על ידי שבח ששבח אחר מיתת אביו אבל דקלא ואלים ארעא ואסקא שירטון שעדיין שמן הראשון עליהם הכל מודים דשקיל חלק בכורה אבל ענבים ובצרום לא שקיל בכור פי שנים אפילו לרבי ואע"פ שעדיין לא נשתנה שמן משום דשבח שהשביחו יתומים הכל מודים דלא שקיל: ע"כ פרשב"ם:
העולה מהאי סוגיא הוא דבין לרבי בין לרבנן לא שקיל בכור בשבח שהשביחו יורשין אחר מיתת אביהן אמנם בשבח שהשביחו נכסים מחמת עצמם בהא פליגי דלר' כל שבחא דממילא בין אישתני בין לא אישתני שקיל ולרבנן דוקא בדלא אישתני שקיל אבל היכא דאישתני לא שקיל. וידוע דהלכה כרבנן כפי הכלל שבידינו דהלכה כר' מחברו ולא מחביריו וכן פסק רשב"ם שם בהדיא. דעל ההיא דאמר רבה אסור לעשות כדברי ר' ואם עשה עשוי. כתב ז"ל אהא הילכתא לא סמכינן אלא אהילכתא דרב פפא דהוא בתרא. לקמן בשמעתין:
ואע"ג דרב פפא לא הזכיר שבח כבר כתבו התוספות והרא"ש דכ"ש שבח. והא דנקט מלוה ולא נקט שבח משום דממלוה ילפינן שבח ומשבח לא ילפינן מלוה דאילו משבח לא הוה שמעינן דמלוה הוי ראוי דהא איכא למ"ד דאפילו לרבנן הוי מלוה מוחזק דכמאן דגביא דמיא ולהכי נקט רב פפא מלוה דאין הבכור נוטל פי שנים דשמעינן מינה כ"ש שבח וכן פסקו ז"ל עיין בפסקי הרא"ש ובפסקי תוספות שם:
וגם הרי"ף ז"ל אחר שהביא הך ברייתא דשבח הביא מימרא דרב פפא ודרמי בר חמא וכתב ז"ל הא דתני רמי בר חמא לא פליגא אדרב פפא דהאי שבחא דאישתני הוא כגון חפירא והוו שיבולי שלופפי והוו תמרי (פירוש האי שבחא דקאמר רמי בר חמא דלא שקיל לאו כל שבחא קאמר דאילו שבחא דממילא ולא אישתני כ"ע לא פליגי דשקיל. אלא האי שבחא איירי בשבחא דממילא ואישתני. ובזה אתי שפיר רב פפא ורמי בר חמא בחדא שיטה) ובודאי דלא טרח לאוקומי רמי בר חמא ורב פפא בחדא שיטה אי לאו דסבירא ליה דהלכתא כרב פפא זאת ועוד אחרת דאחר שהביא האי משנה דבכורות (דף נ"א ע"ב) דתני דאין הבכור נוטל פי שנים בשבח. הביא האי דאמר רב פפא הלכתא אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק ואין הבכור נוטל פי שנים במלוה וכבר כתבנו דכ"ש שבח. וכן משמע נמי מדבריו שהביא הך הילכתא על משנה דשבח. ואי לאו דסבירא ליה דהילכתא כרב פפא לא היה לו להביא האי הילכתא עלה דהאי משנה. אלא ודאי כך היא סברתו. ואם תרצה לעמוד על דבריו ז"ל חקור ודרוש בספרו ותמצא שבסוף דבריו כתב דאי איכא מאן דסבר לפסוק כר' דבכור נוטל פי שנים במלוה. דהאי סברא לאו בר סמכה היא עיין שם ודוק:
והרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות נחלות הל' ד' כתב ז"ל אין הבכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביו אלא מעלה אותו השבח בדמים ונותן היתר לפשוט. והוא שישתנו הנכסים כגון כרחל שנעשו שבלים וכפניות שנעשו תמרים אבל שבחו מחמת עצמן ולא נשתנו כגון אילן קטן שגדל ועבה וארץ שהעלתה שרטון הרי זה נוטל בשבח פי שנים ואם מחמת הוצאה השביח אינו נוטל עכ"ל הרי דהוא ז"ל פסק כרב פפא דדוקא שבחא דממילא ולא אשתני הוא דשקיל. הא אישתני לא שקיל אפילו שבחא דממילא וכ"ש שבחא דיורשין והיינו האי דכתב ואם מחמת הוצאה השביח אינו נוטל כלומר האי דמחלקינן בין אישתני ללא אישתני היינו דוקא בשבחא דממילא. אבל בשבחא דיורשין לא שקיל אפילו היכא דלא אישתני. וכן משמע מדברי ה"ה דהיינו פירושא דהוצאה שכתב רבינו שהרי על האי פסקא כתב הוא ז"ל וז"ל ואם מחמת הוצאה וכולי זה מבואר בסוגיא ביש נוחלין עכ"ל: ואם שם תבקש לא תמצא מוצא דין זה אלא מהא דתני רמי בר חמא דאינו נוטל בשבח ששבחו נכסים וכולי וכ"ש שבח שהשביחו יורשין ושם פרשב"ם שהשביחו כגון בנו בתים ונטעו כרמים או חסרו מזוני או מעות בהוצאת נכסים להשביחם. הרי דמוכרח לומר דרבינו ז"ל מפרש שם כפירוש רשב"ם וכיון שכן הדבר מבואר שאזל בשיטת הרי"ף רבו ז"ל ופסק כרב פפא דפסק הלכתא שם כרבנן ומה שיש להקשות על רבינו מדין זה על מה שכתב בדין ב'. כבר עמד עליו הרב המגיד ז"ל ואחריו סמ"ע בדרישה ותירצו עיין כל אחד במקומו:
ומדברי הטור בח"מ סימן רע"ח נראה דפסק כהרמב"ם בכל מיני שבח חוץ מההיא דפרה. שכן כתב ז"ל ולא נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהם אלא נוטל שני חלקים כמו שהן עם שבחן ונותן דמים בשביל השבח של חלק הבכורה ל"ש שהשביחוהו היורשין ל"ש שבחו הנכסים מחמתן לפיכך לא מיבעיא אם בנו בתים ונטעו כרמים והשביחו הנכסים שאינו נוטל פי שנים אע"פ שהוציאו עליהם מתפיסת הבית אלא אפי' היה להם פרה מוחכרת או מושכרת ביד אחרים שאין מזונותיה עליהם או שהיתה רועה באפר אינו נוטל פי שנים לא בה ולא בשבח שהשביח גוף הפרה ולא בשכירות הפרה. ולא מיבעיא בשכירות שעלה בה אחרי מות אביהם אלא אפי' מה שעלה בה בחיי אביהם אינו נוטל דהוי כמלוה. ומיהו דוקא כי האי גוונא וכגון שחת שגדל ונעשה תבואה או תמרים קטנים שגדלו ונעשו גדולים אבל אילן דק שנתעבה ונעשה גדול נוטל בו פי שנים ואם מחמת הוצאה השביח. אינו נוטל פי שנים והרמב"ם כתב שאינו נוטל פי שנים בשבח ואפילו הכי כתב הניח להם אביהם וכו'. הרי דלא פליג על הרמב"ם ז"ל אלא בדין פרה. דאילו בשבחא דממילא ובשבחא דיורשין ליכא לספוקי דאזיל בשטת הרמב"ם וכן נראה נמי מדברי הרב בית יוסף שם שלא הביא שום חילוק בין הטור והרמב"ם אלא בדין פרה. והוא ז"ל בשולחנו הטהור פסק כהרמב"ם עיין שם:
והסמ"ע בפרישה כתב טל האי לישנא שכתב הטור ל"ש שהשביחו יורשין ל"ש ששבחו הנכסים מחמת נכסים ז"ל. כן איתא הגירסא בספרי רבינו המדוייקים. ואף שלשון זה ליתא בגמרא לא בבכורות ולא בפ' י"נ. אבל בפ' מי שמת (דף קמ"ג) אכיוצא בזה איתא שם האי לישנא וז"ל מי שמת והניח בנים גדולים וקטנים והשביחו הגדולים את הנכסים כל השבח לאמצע וגרסינן בגמרא ל"ש אלא ששבחו נכסים מחמת נכסים אבל שבחו הנכסים מחמת עצמן השבח לעצמן ופי' ר"ש מחמת נכסים שלקחו מהשותפים ושכרו פועלים והשביחן ומחמת עצמן שטרחו הגדולים בגופן או שהוציאו משלהן (וכתבו רבינו לקמן ריש סי' רפ"ז). וה"נ כוונת רבינו בכאן הן שהשביחו היורשין ר"ל שהשביחוהו בטורח גופן הן ששכרו פועלים מתפיסת הבית שירשו מאביהם ובס"א כתוב ז"ל ל"ש שבחו הנכסים מחמתן ואינו ר"ל ששבחו ממילא דהא בדקל דק שנעשה עב נוטל פי שנים וכדמסיק רבינו וצ"ל דבפי' מחמתן ר"ל ג"כ מחמת הנכסי' וכמ"ש עכ"ל. ובמחילה מכבוד תורתו נראה לי לומר. דפי' מחמתן שכתב רבינו כאן כפי גרסתינו או מחמת נכסים כפי גרסתו ז"ל. הוי דוקא שבחא דממילא ומה שהקשה דבדקל דק שנעשה עב נוטל פי שנים. היא הנותנת מדכתב רבינו בלשון אבל כלומר הא דאמרינן דאפילו בשבחא דממילא אינו נוטל היינו דוקא היכא דאישתני כגון שחת שגדל וכולי. אבל היכא דלא אישתני כגון דקל דק וכולי ודאי דנוטל וכן נראה ממה שפירש הוא ז"ל עצמו (ר"ל הסמ"ע) לקמן ואם דעתו ז"ל להשוות לשון הטור כאן עם מה שכתב לקמן (סי' רפ"ז) נראה לי דלא דמי דהתם כיון שכולם פשוטים ליכא לספוקי בשבחא דממילא דהוי לאמצע ולפיכך מוכרחים אנו לפרש החילוק בין טרחו היתומים בגופם או הוציאו מממונם. להיכא דטרחו בשכירות פועלים או הוציאו מתפיסת הבית אבל כאן בבכור ופשוט דאפילו בשבחא דממילא לא שקיל היכא דאישתני. מוכרח היה הטור ז"ל לפרש האי. דאי לא תימא הכי אלא כמו שפירש הוא ז"ל. יפרש המפרש דלדעת הטור כל שבחא דממילא בין אישתני בין לא אישתני שקיל דהא לא חילק לקמן אלא ביורשין עצמם בין טרחו ללא טרחו. והכי נמי כאן לא השוה אלא היורשין דבין טרחו בגופן. בין לא טרחו אלא בשכירות פועלים דהכל לאמצע. אבל בשבחא דממילא לא דיבר וזה א"א לומר דכיון דלא דבר בשבחא דממילא איך חילק בין אישתני ללא אישתני ועוד אם הפירוש כאן כפירוש דלקמן איך כתב רבינו דכשטרחו יתומים אינו נוטל פי שנים דמשמע דחלקו כפשוט מיהא שקיל והא בדין דלקמן כתב רבינו דכשטרחו היתומים בגופם השבח לעצמם דבשלמא אם נפרש דהא דהשביחו יורשין. הוי בין בגופם בין בממונם בין בשכירו' פועלים בין בסחורה. והא דמחמת נכסים דוקא ממילא ניחא. דחלקו כפשוט מיהא שקיל. דאין הדבר תלוי בטירחא אלא במוחזק או לא. וגזרת הכתוב הוא דדוקא במוחזק נוטל הילכך כל דלא הוי שבחא דממילא בלי שנוי מקרי ראוי ואינו נוטל. וכיון שכן יש לחלק בין אחד בכור ואחד פשוט לכולם פשוטים. דבבכור במוחזק תליא מילתא ובפשוט בטירחא תליא מילתא לפיכך אין לנו למעט אלא מה שמיעט הכתוב דהיינו חלק בכורה אלא אם נפרש דהשביחו יורשין הוי דוקא בגופם או בממונם ומחמת נכסים שטרחו בסחורה ובשכירות פועלים. דמשמע דבשבחא דממילא ח"מ נוטל. א"כ נראה דהדבר תלוי בטירחא. וא"כ היה לו לרבינו לפסוק דכשטרחו היורשין בגופם השבח לעצמן כמו שפסק לקמן. וזה א"א לומר דמלבד דהוי נגד הכתוב אין דברי רבינו סובלים פירוש זה וגם לא מצינו בגמרא לא בבכורות ולא בבתרא שום תנא או אמורא שסובר כן אלא ודאי דכפי הנראה אין שום מקום לפירוש הסמ"ע בדברי רבינו אמנם אחר שחפשתי ולא מצאתי שום פוסק שהביא דבריו לא לראייה לא לסתירה ולא לעמוד עליו ולעניין הדין אף לפי פירושו אינו נוטל פי שנים אמרתי בלבי נדייק מה שיש לדייק. ואם טעיתי יהיו דברי אלה כלא היו וה' אלהים ימחול לי:
זכינו לדין דלדעת כל הני רבוותא שקדמנו זכרם אין הבכור נוטל פי שנים בשום שבח שהשביחו נכסים אחר מיתת אביו אלא דוקא בשבחא דממילא ולא אישתני. וכיון שכן בנ"ד זכו בני לוי בדינם וחייב שמעון ליתן חצי השבח כיון דהאי שבח לא מקרי מוחזק בנכסי מורישן. ולא מיבעיא השתא דשמעון לא טרח בדבר. אלא אפילו אי הוה טרח עם לוי או אפילו הוא לבדו מ"מ השבח לאמצע. דהא אמרינן בגמרא פרט לשבח ששבחו נכסים דמשמע כל שבח ואף שבחא דממילא ולא אישתני אי לאו דמסיק רב פפא דבהא כ"ע לא פליגי דשקיל. ואם כן ליכא לספוקי דהדין עם בני לוי. ויפה אמר שמעון שהוא מזומן ליתן להם דודאי כך הדין נותן כפי דיני נחלות:
אמנם כדי לסלק לשמעון מן הספק מכל וכל שהרי אמר כמסתפק אם כך הדין נותן. אכתוב דעת הפוסקים בדיני שותפין. דזו היא עיקר טענתם של בני לוי. ומתוך דבריהם אברר דין אמת לאמיתו אם יגמור ה' בעדי:
ואען ואומר דעיקרא דהאי מלתא איתא בכתובות (דף כ"ג) דהתם גרסינן על משנתינו דוכן שלשה שהטילו לכיס וכולי אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבה מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה: אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה. זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע. מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה ותיובתא דרבה. לא בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה מאי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו. אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ליפלוג וליתני בדידיה בד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הכי נמי קאמר. בד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה נעשה כמי שלקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו. זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו תנן וכן שלשה שהטילו לכיס פחתו או הותירו כך הן חולקין מאי לאו פחתו פחתו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא הותירו זוזי חדתי פחתו אסתירא דצוניתא. עד כאן בגמרא:
ובהלכות אחר שהביא האי סוגיא כתב ז"ל והכי הלכתא דמתניתין דקתני חולקין לפי מעות לא שהותירו ממש. ופחתו ממש אלא שהותירו או פחתו מחמת שנוי טיבעא וממונא כדקאי קאי אבל אם פחתו ממש או הותירו ממש הלכה כשמואל ואליבא דרב המנונא דאמר אפילו לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע דסתמא קאמר שמואל השכר לאמצע ל"ש לקחו לחרישה ועומד לחרישה ל"ש לקחו לחרישה ועומד לטביחה ומתניתא מסייע ליה דתניא ב' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואע"ג דאוקמה רבה כשלקחו שור לחרישה ועומד לחרישה שינוייא הוא ולא סמכינן אשינויא עכ"ל:
והר"ן ז"ל כתב דהטעם מפורש בירושלמי דיכול בטל המנה לומר לבעל המאתים על ידי מנה שלי עשינו סחורה יותר גדולה או יכול לומר לו בעוד שאתה מוכר פעם אחד יכיל אני למכור עשרה פעמים. או בעוד שאתה הולך למקום רחוק פעם אחד וחוזר. יכול אני לילך ולחזור עשרה פעמים. שאני מהיר יותר ממך הלכך נקיטי דאפילו בדבר שדרכו ליחלק השכר, לאמצע עכ"ל וכן כתב הרא"ש ז"ל וכן הוא בירושלמי פ' מי שהיה נשוי:
ומה שכתב עוד הר"ן ז"ל דכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות שותפין. כן הוא ובהלכה ד' היא ולא עוד אלא שבריש פרק ו' כתב דשנים שנושאים ונותנים בממון השותפו' אע"פ שהממון של אחד מהם ה"ז נקראת שותפו ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע. אבל אם האחד בלבד הוא שנושא ונותן אע"פ שהממון משל שניהם צריך השותף ליתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום כדי שלא יבואו לידי אבק רבית ואז אם פחתו או הותירו השכר לאמצע בשוה. וכן וכולי עכ"ל והכי איתא בגמרא באיזהו נשך דף ס"ט וכן הוא בהרי"ף והרא"ש ז"ל שם. וכן פסקו הטור והבית יוסף בח"מ סי' קע"ו ועיין שם שהאריך הבית יוסף והביא כל הסברות:
ואל תטעה לומר דהאי דינא הוי בכל מיני שותפות בין בסתם בין בתנאי. דהא כל הני רבוותא לדעת אחד נתכוונו וכתבו דכל האמור לא הוי אלא בסתם אבל אם התנו הכל לפי התנאי וכן הוא משמעות לשון הגמרא ובזה ליכא לספוקי:
העולה מכל האמור דכל מיני שותפות כשלא התנו וטרחו כולם דהשכר לאמצע בין שיהיה הממון של שניהם בין שיהיה הממון של אחד מהם והיכא דאחד לבדו מתעסק אע"פ שהממון של שניהם צריך השותף השני ליתן לו שכרו יהיה כמו שיהיה כדי שלא יבואו לידי אבק רבית וכיון שכן בנ"ד שהממון של שניהם ולוי לבדו הוא המתעסק ל"מ דהשכר לאמצע אלא דגם שמעון היה חייב ליתן לבני לוי אחיו שכר טורח עמלו כדין כל השותפין דעלמא כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות שותפין הל' ח' ובפ' ט' מהלכות נחלות הל' א'. אמנם כיון דבנ"ד שמעון נמי טרח בהקבלו' יציאות וכתיבות. אין לנו כח להשוותו אלא לדין שנים שנשאו ונתנו כאחד דהשכר לאמצע. ובכן זכו בני לוי בדינם בין בדיני נחלות. בין בדיני שותפות. וחייב שמעון לתת להם חלק הריוח בשוה דודאי כך הדין נותן:
זהו הנראה לענ"ד להלכה. וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו משפט ההוראה: תם ונשלם באמשטרדם כ"ט לחדש אלול בסדר ובשנת:
ואתה תנחילנה אותם ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט