שאלה כה אפוטרופוס שהלוה מעות של יתומי' על משכונו' של עכו"ם וכשהגדילו מסר המשכונות בידם והודיעם חי וחי הם הגוים ולאחר כמה שנים רצו היתומים למכור המשכונו' כי מטה ידם ומקצת' השכינו ביד עכו"ם ותבע האפוטרופוס אותם וטען כי סכנה גדולה היא לואם ימכרו המשכונות ושואל שיניחום כולם בבית דין והיתומים טוענים כי אין לנו לחוש לסכנה שלך ועוד הלא נטלת שכר וגם אין השגת ידינו לפדו' המשכונו' מיד הגוים אם אתה מתפחד מהם תעדה אתה משלך יורינו המורה הדין עם חי ושכמ"ה:
תשובה ראה ראינו את השאלה על המחלוקת שנפלה בין האפוטרופוס והיתומים כמה שנים אחר שהגדילו על עניין מכירת המשכונו' של עכו"ם ולא ידענא מה שייך בכאן אפוטרופוס ויתומים וכיון שאחר שגדלו מסר להם ממונם כדין וכהלכה כבר נסתלק מאפוטרפוסותו. אין לו עוד דין אפוטרופוס ולא להם דין יתומים וחפשנו בספרי הפוסקים ז"ל עד היכן שידינו יד כהה מגעת ולא מצאנו בשום פוסק שיסד עניין נושא שאלתינו באפוטרופוס ויתומים אלא בראובן ושמעון וכיוצא בו. לכן נראה לענ"ד שאף טלפי שנזכר בשאלה אפוטרופוס ויתומים כוונת ה"ה לא מדין יתומים ואפוטרופוס שאל אלא כשני אנשים דעלמא ומעתה שהיה כך היה ואם היו יהיה שימצא באיזה פוסק (שלא עבר עינינו עליו) שייסד זה הנושא באפוטרופוס ויתומי' ר"ל כדין אפוטרופוס ויתומי'. נראה טענותיו ונחוה דעתינו עליו כפי מה שירונו מן השמים ומעתה נתחיל לבאר נושא שלנו שלענ"ד תלוי בדין המציל עצמו בממון חבירו וכשנזכיר בתשובתינו אפוטרופוס או יתומים (כיון שהם נמכרים בשאלה) הוא כראובן ושמעון ומהעוזר האמיתי נשאל יהיה בעזרנו ויצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
גרסינן בבבא קמא פרק הגוזל ומאכיל (דף קי"ז ע"ב) ההוא גברא דהוה מפקיד ליה כסא דכספא סליקו גנבי עילויה שקלה יהבה בהו אתא לקמיה דרבה פטריה אמר ליה אביי האי מציל עצמו בממון חבירו הוא אלא אמר רב אשי חזינן אי איניש אמיד הוא אדעת' דידי' אתו ואי לא אדעת' דכספא אתו: ההוא גברא דהוה מפקיד גביה ארנקא דפדיון שבוים סליקו גנבי עילויה שקלה יהבא ניהלייהו אתא לקמיה דרבא פטרי אמר ליה אביי והא מציל עצמו בממון חבירו הוא אמר ליה אין לך פדיון שבויים גדול מזה. ההוא גברא דאקדים ואסיק חמרא לחברא קמי דסליקו אינשי במברא בעי לאטבועי אתא ההוא גברא מלח ליה לחמרא דההוא גברא ושדייה לנהרא וטבע אתא לקמיה דרבה פטריה אמר ליה אביי והא מציל עצמו בממון חבירו הוא אמר ליה האי מעיקרא רודף הוה רבה לטעמיה דאמר רבה רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו ושיבר את הכלי' בין של נרדף בין של כל אדם פטור שהרי מתחייב בנפשו ונרדף ששיבר את הכלי' של רודף פטור שלא יהא ממונו חביב עליו מגופו אבל של כל אדם חייב דאסור להציל עצמו בממון חבירו ורודף שהיה רודף אחר רודף ושיבר כלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור ולא מן הדין אלא שאם אי אתה אומר כן אין לך אדם שמציל את חבירו מן הרודף:
ופרש"י ז"ל אמיד עשיר: אסיק חמריה לחברא תכנוס חמוריה לספינת מעבר הנהר והיובה אנשים בעא חמרא לטבוע מעברא: מלח ליה. דחפו לחמור והשליכו למים לשון אחר מלח ליה כמו המלחי' התחיל למלח להציל הספינה ודחפו והשליכו האי בעל החמור רודף הוא להרוג נפשות ושובר את הכלים בין של נרדף בין של כל אדם פטור מלשלם שהרי מתחייב בנפשו הוא ברדיפה זו ואפי' אין הורגו דתנן בפרק בן סורר ומורה ואלו ניתנו להציל בנפשו הרודף אחר חבירו להרגו ונמצא תשלומין וחיוב מיתה באין כאחד: מגופו שהרי נרדף זה רשאי להרוג את רודפו שנא' אם במחתרת ימצא הגנב התורה אמרה אם בא להרגך השכם להורגו: לא מן הדין שהרי המציל עצמו בממון חבירו חייב כל שכן מציל אחרים בממון חבירו:
העולה לנו מהאי סוגיא להציל להציל עצמו בממון חבירו ואם הציל חייב לשלם אלא אם כן יהיה שם טענה שנוכל לפטור אותו כגון ההיא דארנקא של פדיון שבויו' משום דאין לך פדיון שבויים גדול מזה: וכן ההיא דחמרא במברא מפני דהאי מעיקרא רודף הוה וכן פסק הרי"ף ז"ל שהביא כל הסוגיא הנ"ל כמנהגו גם הרמב"ם ז"ל כן פסק בפרק חמישי מהלכו' שאלה ופקדון הלכה א' וב' ז"ל מי שהפקידו אצלו מעות של עניים או של פדיון שבויים ופשע בהם ונגנבו פטור שנאמר לשמור ולא לחלק לעניים והרי הוא ממון שאין לו תובעים אפי' באו עליו גנבים וקדם והציל עצמו בממון שבויים פטור איןלך פדיון שבויים גדול מזה. במה דברים אחורים בשאין זה הממון מופקד לעניי מקום זה או לשבוים אלו. אבל אם היה לעניים אלו או לשבויים אלו והרי הוא קצוץ להן הרי זה הממון שיש לו תובעין וישלם אם פשט או ישבע שלא פשט כדרך כל הסוחרים: המפקיד אצל חבירו ממון או כלים חשובין ובאו עליו גנבים וקדם ונתן להם הפקדון להציל עצמו אם היה אמוד שהוא בטל ממון חייב שחזקתו שבגללו באו הגנבים ונמצא זה מציל עצמו בממון חבירו ואם אינו אמוד חזקתו שלא באו אלא לשם הפקדון ופטור וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
ויש להקשות בין להרי"ף ז"ל בין להרמב"ם ז"ל. על הרי"ף ז"ל שהרי כתב לעיל על שברייתא דתניא ישראל שאנסוהו גוים והרא' ממון חבירו פטור  אנסו להביא והביא חייב בשלא הגיע הממון לרשות נטל ונתן ביד חייב ואמר רבא ואם הראה  האנס אבל אנס שאנס ישראל עד שהראהו ועד מעצמו כמי שנשא ונתן ביד דמי וחייב ז"ל איכא  האנס טל הממון ונעשה ברשותו ואנס את ישראל מאן דאמר כי היכי דישראל שאנסוהו גוים והראה  עד שהוליכו לו למקום אחר ואפילו הולייכו זה מאון חבירו פטור הכי נמי ישראל שאנסוהו גוים להביא ממון חבירו והלך והביא פטור. ואנן לא סבירא לן הכי דכי מעיינת בה בשמעתתא לא סלקא אליבא דהאי סברא כל עיקר דהאי דתניא ואם נשא ונתן ביד חייב במאי עסקינן אי באונס הא אמרינן פטו' ואי מעצמו מאי איריא נשא ונתן ביד אפי' הראה נמי חייב אלא לאו הכי קאמר ישראל שאנסוהו גוים והראה ממון חבירו פטור ודוקא תראה אבל נשא ונתן ביד חייב ואף על גב דאניס לא שנא אנסוהו והלך הוא והביא ולא שנא אנסוהו להביא והביא וכו' ע"פ והאריך עוד בראיות לחזק סברתו הרוצה לעמוד עליו יעיין שם. הרי הדבר ברור דסוגיא דידן שזכרנו לעיל סותר למה שכתב הרי"ף ז"ל. דהכא משום דלא אמיד אמרינן חזקתו דעל ההוא כסא אתו ואף על גב דנשא ונתן ביד פטרינן ליה כל שכן היכא דידעינן דאנסוהו אממונא דחבריה דפטור. והא דקתני בברייתא ישראל שאנסוהו גוים והראה ממון אחרים פטור נשא ונתן ביד חייב מיירי שאנסוהו מחמת עצמו ומשום הכי כשנשא ונתן ביד חייב דהוה ליה מציל עצמו בממון חבירו לכן הוא חייב וכי הראה גרמא בעלמא הוא ופטור וכן כתבו הרב בעל העיטור ורבינו חננאל זכרונם לברכה והסכימו דמסתברא כרבוותא קמאי אבל הרא"ה ז"ל כ' בשם רבו הרמב"ן ז"ל להעמיד דברי רבינו הגדול ז"ל וחילק בין אם בא האונס מחמת אותו ממון לאין האונס מחמת אותו ממון והשיב ופירק הקושיות שהקשו הרב בעל העיטור ורבינו חננאל זכרונם לברכה נגד הרי"ף ז"ל והרוצה לירד לעומקם של דברים יעיין בהרב יוסף ז"ל כי שם ימצא מרגוע לנפשו. והנראה לענ"ד שדברי הרמב"ן ז"ל נכונים ונכוחים למבין ובזה העלו דברי הרי"ף ז"ל כהוגן וסוגיין לאו קשיתיה:
אם על הרמב"ם ז"ל גם כן יש להקשות מה שהקשו נגד הרי"ף ז"ל שהרי בפרק שמיני מהלכות חובל ומזיק כתב ז"ל נשא ממון חבירו בידו ונתנו לאנס חייב לשלם מכל מקום אף על פי שהמלך אנסו להביא במה דברים אמורים שאם המוסר שהראהו הרי זה פטור מלשלם שכיון שמחר האנס בצד האוצר. כבר אבד כל מה שיש בו וכאילו נשרף ע"כ הרי לך שמה שכתב חייב לשלם מכל מקום אף על פי שהמלך אנסו להביא סותר למה שכתב בפרק חמישי מהלכות שאלה ופקדון ז"ל ואם אינו אמוד חזקתו שלא באו אלא לשם הפקדון וכו' ע"ב. והרב המגיד ז"ל הרגיש בזה שכתב בהלכות שאלה ופקדון ז"ל המפקיד אצל חבירו וכו' ואם אינו אמוד וכו' מעש' מפורש פ' הגוזל ומאכיל שם וכתב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל כשאמרו פטור דוקא שהוא במקום שיד הגנבים שולטת בהם שאם יחפשו ימצאו הא לאו הכי ודאי חיוב דלא גרע מאנס שאנסו להביא ממון והביא שהוא חייב כל זמן שאין יד האנס שולטת באותו ממון כמו שנתבאר פרק שמיני מהלכות חובל ומזיק וכבר כתבתי שם ולדברי רבינו שלא חילק יש לומר דשאני הכא דכיון שהממון הוא ברשות זה הנפקד ומחמת פקדון זה באו לו גנבים ושודדי לילה אינו בדין שיתחייב לשלם כיון שלא נאבד הפקדון מחמת פשוטתו וזה הוא שומר הגם שאינו חייב אלא בפשיעה והילכך פטור אבל מי שאנסוהו להביא ממון חבירו שהוא ברשות חבירו ואין יד האנס שולטת בו אלא בהראותו של זה בדין הוא שיתחייב שהרי ממון זה ברשות בעליו הוא והרי זה מציל עצמו בממון חבירו ואין אנו יכולין לומר בכאן תחת מעשיו של בעל הממון בא האונס לזה כך נראה לי לדעת רבינו ע"כ ובהלכות חובל ומזיק כתב ז"ל במה דברים אמורים בשהראה המוסר הכל מעצמו אבך אם וכו' כל אלו הבבות עד בעלי דינין וכו' הם בביאור בהלכות הרב שם פרק הגוזל בתרא ונחלקו בקצתן המפרשים זכרונם לברכה גם הרב המשיג חלק עליו וראיות ההלכות נכונות ביותר וכן העלה הרב רבינו שלמה בן אדרת זכרונו לברכה ועוד הוסיף בה דברים ואחר באנסוהו להביא והביא שהוא חייב הני מילי אם אותו הממון אינו במקום שיד האנס שולטת בו אבל אם אותו ממון במקום שיד האנס שולטת בו אפילו אינו רואה כל שיכול לחפש ולמצא פטור ובודאי ברואהו ויכול  לטלו מפורש שם בגמרא וזה נכלל במה שכתב רבינו זכרונו לברכה אבל אם אנס שאנס ישראל עד שהראהו וכו' וכל שכן הוא במה שהאונס רואה כבר או ידו שולטת בו שזה המביא פטור כדברי הרב רבינו ואין בהם סתירה ועל מקומם יבואו בשלום:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא פסק כן בטור חושן המשפט סימן רנ"ב י"ב וי"ג ז"ל באו אנסים על הנפקד ונתן להם הפקדון אם אינו אמוד בממון פטור שודאי לא באו אלא בשביל הפקדון ואם אמוד בממון הוא חייב שיש לומר בשביל ממונו באו: הופקד אתו ממון של פדיון שבויים ובאו עליו אנסים ונתנן להם להציל עצמו פטור שאון לך פדיון שבויים גדול מזה ע"כ. וכתב הרב בית יוסף ז"ל באו אנסים על הנפקד ונתן להם הפקדון אם אינו אמוד בממון פטור וכו' עובדא בסוף קמא וכתב הרב המגיד בפרק חמישי מהלכו' שאלה ופקדון בשם הרשב"א דכשאמרו פטור דוקא שהוא במקום שיד הגנבים שולטת בהם וכו' וכן דעת התוספות והרא"ש דשאני שומר דאדעתא דהכי קבל שמירה ע"כ. וכן פסק בשולחנו הטהור בסימן הנזכר סעיף ח' וט'. ובסימן שפ"ח פסקו הריב"ה והרב בית יוסף זכרונם לברכה בההיא דהמוסר ממון חבירו דאם נשא ונתן ביד אף על פי דאנסו להביא דחייב כהרי"ף והרמב"ם ז"ל ולפיכך הוצרך הרב בית יוסף ז"ל בסי' רנ"ב להביא דברי הרב המגיד ז"ל להציל מהקושיא שהקפשנו לעיל על הרי"ף והרמב"ם זכרונם לברכה:
גם הרשב"א ז"ל בסימן תתק"פ כתב בעניין הזה ז"ל נחלקו המפרשים יש אומרים בין אם אנסוהו בגופו להראות ממון חבירו והראה בין שאנסוהו להביא והביא פטור דאנוס הוא ויש מפרשים דכל נושא ונותן חייב כל שלא היה האנס יכול לקחת אותו מפני שזה כמציל עצמו בממון חבירו וכן דעת הרב אלפסי ז"ל והנכון כמו שכתב הראב"ד ז"ל (לא נודע לנו מקומו איה) דאם אנסוהו אונס ממון להביא והביא חייב שזה כמציל גוף להביא ממון חבירו פטור דהיינו כסא דכספא דרב אשי ע"כ ולא ידענא איך חילק הראב"ד ז"ל בין אונס גוף לאונס ממון דהא גרסינן בבבא קמא פרק הכונס דף ס ע"ב ויתאוה דוד ויאמר מי ישקני מים מבור בית לחם אשר בשער ויבקעו שלשת הגבורים במחנה פלשתים וישאבו מים חבור בית לחם אשר בשער מאי קא מיבעיא ליה אמר רבא אמר  רב נחמן טמון באש קמיבעיא ליה או כרבי יהודה אי כרבנן ופשטן ליה מאי דפשטו ליה רב הונא אמר גדישים דשעורים דישראל הוו דהוו מטמרי פלשתים בהן וקא מבעיא ליה מהו להציל עצמו בממון חבירו שלחו ליה אסור להציל עצמו בממון חבירו אבל אתה מלך אתה ומלך פורץ לעשות לו דרך ואין מוחין בידך וכו' ופירשו התוספות מהו להציל עצמו בממון חבירו. איבעיא ליה אי חייב לשלם כשהציל עצמו מפני פקוח נפש ע"כ וכתבו כן התוספות משום שהוקשה להם איך נסתפק לדוד המלך ע"ה אם מותר להציל עצמו בממון חבירו והלא דבר פשוט הוא ומוסכם דאסור להציל עצמו בממון חבירו לכן פירשו דודאי משום אונס חמון ידע דאסור ולא נסתפק בזה אלא נסתפק לו אם מפני פקוח נפש מותר ושלחו לו דאסור. הרי לך בהדיא דבין באונס ממון בין באונס גוף אסור להציל עצמו בממון חבירו ואם הציל חייב לשלם וההיא דכסא דכספא דרב אשי אינו ראיה דהתם טעמא מפרש בגמרא משום דלא אמיד אדעתא דכספא אתו ומשום הכי פטור:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לבאר נושא שאלתינו והוא שהאפוטרופו' רוצה לעכב טל היתומים שלא ימכרו המשכונות של גוים שמסר להם כשהגדילו באומרו כו סכנה גדולם היא לו אם ימכרו אלו המשכונות וכו' והיתומים טוענים כי און להם לחוש לסכנה שלו וכו' נראה שדבר פשוט הוא שהדין עם היתומים ואינם חייבים להציל אותו בממונם ואסור לאפוטרופוס להציל עצמו בממון חבירו וההיזק ליתומים ניכר לעין אם אינם יכולים למכור אותם והם מוכרחים למכור המשכונות כי מטה ידם כמו שנזכר בשאלה. כמו שהוכחנו בבירור מהסוגיא הנ"ל והסכמת הפוסקים זכרונם לברכה ואם ירצה האפוטרופוס להציל עצמו מן הסכנה יפדה המשכונות מן היתומים כמו שכתב הרא"ש ז"ל בתשובותיו כל ק"ח סימן ו' על עניין דומה לנדון דידן ז"ל ושאלת ראובן הביא משכונו לשמעון ואמר לו של עובד אלילי' הוא והמעות הם לצורך הע"א והאמין לו והלוה לו. שוב הזהירו שמעון לפדות המשכון השיבו לכשיתן המעות הע"א יפדנו אמר לו אין לי עסק עם הע"א אם לא תפדהו אמכרהו על פי השופט כאשר אני עושה בשל ע"א התרה בו ראובן שלא למכרו כי אמר הע"א אלם הוא ותסתכן בגופי אם תמכרנו, אם יכול שמעון למכור המשכון ואם יבוא היזק לראובן אם הוא חייב לסלק הפסדו וכו': תשובה יראה לי שאין שמעון חייב להציל ראובן בממונו אלא אם ירצה ראובן להציל עצמו יפדה המשכון או יוסיף משכון לשמעון כדי שלא יפסיד בהמתנה ושוב שאלתיו היאך יפדה המשכון בלא הע"א הרי לוקח רבית מיד ליד והשיב לי הואיל והאמין לו תחלה שהיא של ע"א נמצא שהוא לא לוה כלום אלא שהיה שלוחו של שמעון להלוות לע"א וכשפודהו עתה הרי הוא כאלו הוא קונה ממנו המשכון בכך וכך ע"כ: עוד שם בסגנון אחר ז"ל שוב הוגד לי בעניין אחר כי שמעון הלום הוא בעצמו לע"א בלא ראובן ובקש לראובן שילך עמו לע"א לפייסו לפדות המשכון כי היה אלם ולא היה רשאי למכרו ופשר ביניהם הריוח והקרן בסך ידוע ואמר הט"א לראובן תפדה המשכון משמעון ואעלה לך רבית מכאן ואילך שוב נצרך ראובן למעות ואמר לשמעון הנה משכון של ע"א פלוני שפדיתי ממך הלויני עליו כפי המעות שנתתי לך והוסיף לו משכונות להיות בטוח ועתה רוצה למכרו וכאשר כתבתי וראובן אומר שידע שהמשכון היה של ע"א פלוני: תשובה על השתנות עניין המשכון לא נשתנה בשביל זה הדין אך על פי שיודע שהע"א אלם מכל חקו' שמעון נסתלק מן הע"א ואינו ירא עוד מאלמותיו וראובן הוא שיש לו עסק עם הע"א יפייס שמעון שלא ימכרנו ע"כ. הוא הדין והוא הטעם בנדון שלנו אין האפוטרופוס יכול לכוף את היתומים שלא למכור המשכונות ואין לו אלא לפדות המשכונות אם ירצה: ואם יאמר אומר כשכתבנו לעיל ואם ירצה האפוטרופוס וכו' יפדה המשכונות וכו' ונסתייענו ממה שכתב הר"אש ז"ל בכלל ק"ח סימן ו' למה לא כתבנו גם כן או יפייס ליתומים שלא ימכרום שכן כתב הר"אש ז"ל שם אף אנו נאמר לו דבנדון דידן לא שייך זה שאין לאל ידם לעכב מכירת המשכונות כמו שכתוב בשאלת כי אטה ידם וכו' ולכן הם מוכרחים למכור:
אחר כותבנו זה מצאנו עוד תשובה אחרת להר"אש ז"ל כלל פ"ט סימן ח' שלכאורה נראה שסותר מה שכתב בכלל ק"ח סי' ו' והוא על ראובן ושמעון שהיו שותפים ושחטו הלך משם וראובן נשאר מתעסק בשותפות לבדו. ואחר כך נפל ביניהם הפרשים על מה שעשה ראובן ואחד מהם על עניין משכונות. ז"ל עוד תובעו (ראובן) שכשהיו שותפין והיה מתעסק היו לו משכונים של אחרים ומכרם וירא שמא יבוא לידי הפסד כשיבאו לשאול משכנותיהם שיעשה לו שטר שיפרט לו חצי ההפסד שיבוא מזה וכו'. והשיב וכן במשכונות שמכר יודה שמעון בפני עדים כל הדברים כמו שהיו ויכתבו הודאתו ויתנוה לראובן ע"כ אם כן נראה מזה שמותר להציל עצמו בממון חבירו. אבל כשנדקדק יפה נמצא דשניא הא מהא דבנדון דכלל ק"ח אינם שותפים וראובן רוצה לעכב מכירת המשכונות לתועלתו ומזה יבוא היזק לשמעון שאינו יכול להשתמש במעותיו ולפיכך דין הוא ששמעון אין חייב להציל לו בממונו. אבל בנדון דכלל פ"ט הם שותפים וכל מה שעשה ראובן לצורך השותפות עשה ולכן כשיבוא הפסד דינא הוא שיהיה לאמצע כדין שותפים שכל מה שירויחו או יפסידו הכל לאמצע. אם לא שינה ממנהג המדינה או אפילו אם שינה מדעת חבירו כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בתחלת פרק חמישי מהלכות שלוחין ושותפין ז"ל השתתף עם חבירו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה הסחורה ולא ילך למקום ולא ישתתף בה עם אחרים ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה. ולא יפקיד ביד אחרים אלא אם כן התנו בתחלה או שעשה מדעת חבירו. עבר ועשה שלא מדעת חבירו ואחר כך הודיעו ואמר לו עשיתי כך וכך והסכי' למעשיו הרי זה פטור. ואין כל הדברים האלו צריכין קניין אלא בדברים בלבד ע"כ: ובנדון זה ודאי שראובן לא שינה ממנהג המדינה. או עשה מדעת חבירו. שאם לא כן לא היה הר"אש עוסק שיודה שמעון וכו' אלא כל ההפסד יהיה לראובן. ובזה העלו דברי הר"אש ז"ל כהוגן ואין בהם סתירה:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם היתומים ומותרים למכור אלו המשכונות ואינם חייבים להציל את האפוטרופוס בממונם כמו שהוכחנו בבירור מהסוגיא שזכרנו למעלה והסכמת בעלי ההוראה ז"ל דאסור להציל עצמו בממון חבירו ואם הציל חייב לשלם מן היפה שבנכסיו. ואם ירצה האפוטרופוס להציל עצמו מן הסכנה יפדה המשכונות מן היתומים וישארו בידו עד שיבואו הגוים ויפדום. כמו שבארנו מתשובת הר"אש ז"ל כלל ק"ח סימן ו': הנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה. ונתפלל אל ה' שירפאהו רפואה שלימה בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו אכי"ר:
נשלם ונגמר בראשון לחדש אני לדודי ודודי לי
בשנת ובסדר ושפטו את העם משפט צדק ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואגן-בורג שטראט