שאלה לו
ראובן ושמעון נשתתפו יחד והתנו ביניהם  ששליש הריוח יהיה מופקד ביד  שליש עד לאחר מיתתם ואז יהיה לזיווג יתומה  כפי התנאי שהתנו ביניהם ויהי היום וימותו  ראובן ושמעון (וחלי"ש) בתכלית העניות  והניחו שתי בנות שאין להן במה יתפרנסו: השתא   מבעיא לן אם יכולין להוציא המטות מיד השליש  כיון שאין להן במה יתפרנסו או דילמא כיון שאביהן יחדו המעות האלו לזווג יתומה אינן רשאין להוציא  המעות האלו מיד השליש: ומשום שנסתפקתי בה אמרתי אציג לפני חדא דמן חברייא אשר עלה למדרגה עליונה ה"ה ה"ה כ"ר אליעזר זאקוטי נר"ו אבקש ממנו שיורני דרך הישרה והנכונה בתשובת"ו הרמת"ה ויראני נפלאות מתורתו התמימה להכין אותה ולסעדה יאיר כאור חמה וכככבי מעלה ומהתמ"ש כי"ר:
תשובה אוהב וריע כאח לי החכם הנעלה  נז"י עמנואל אוהב ן' דנא ה' היה בעזרך ויעלך עלה בכח ראשונה של מדרשנו עץ  חיים כן יהיה תמיד אתך ויתן לך משאלות לבך להרחיב את גבוליך למען יפוצו מעינותך חוצה ותזל כטל אמרתך אמרי נועם וחכמותיך בחוץ תרונה ורבים ישתו מבארך באר מים חיים מתוקי' מדבש אוכי"ר והוא יתן בפי מענה להשיבך מלין על פי התורה כמשפט ולא אטה ימין ושמאל ואמצא חן בעיני כל הרואים את אותותי כי"ר:
הנה טענת בנות ראובן ושמעון דנדון דידן השרויות בצער ובצרה בתכלית העניות שמה שהקדישו אבותיהן ינתן להן כדי שיתפרנסו  בו ושהן קודמות ליהנות ממה שהתנדבו אבותיהן והשליש אשר הופקד ההקדש בידו ממאן לתת ולהן ורוצה לקיים דברי ראובן ושמעון המצוים להשיא יתומה באותן המעות ולכן חובה עלינו לחפוש בספרי הפוסקים אם יש רשות לשנות מעות אלו לצורך מצוה אחרת שהיא פרנסת העניות בנות המצוים:
מצאתי במהרש"ך ח"ב שאלה ל"א שנשאל על א' שהקדיש מאה אלפים לבנים על מנת שהקרן תהיה קיימת והפירות חציין להקדש עניי צפת ת"ו וחצי האחר לישיבה ללמוד שם לכפרת נפשו בצפת ת"ו והמעות הנז' יהיה  מונח ביד ב' גבירי שאלוניקי בחברת אחי ע"כ לשון הצוואה: ולמקדיש קרוב מאד בעל אחותו חכם גדול עני ומטופל ואם יבקש פרנסתו יתבטל מלמודו וימשיך קלקול לישיבת שאלוניקי שהוא הראש בה ואין אחר כמותו וא"כ לשאול הגיעו אם יוכל הקרוב וחכם ההוא ליהנות שם מההקדש ההיא: ובתשוב"תו הרמ"תה האריך הרחיב וקצרן של דברי הנה הנם כמו שאכתוב בעז"ה ומהן תצא תורה בנדון דידן: תחלת דבר (הרב מהרש"ך) ונשא ונתן בדברי ר"י ן' מיגש שכתב בב"ב פ"ק ברייתא דגרסינן התם ורשאין בני העיר לעשות קופה תמחוי ותמחוי קופה ולשנות' לכל מה שירצו שפירש דוקא לדבר שהוא צורך עניים לא לדבר אחר דהו"ל כגוזל את העניים והקשה על דבריו וכל ראיותיו שדא בהו נרגא ומכלל דבריו משמע דמותר לשנות אפילו לדבר הרשות ואפילו באו המעות ליד גבאי אבל אם הוא משנה לדבר הרשות צריך לפורעם אח"כ אמנם אם שינה אותן לדבר מצוה אין צריך לפרוע כי מותר לשנות אפילו לכתחלה ועד כאן מיירי בהקדשות ונדבות צבור.
ואח"כ כתב דין נדבת יחיד (כבנדון דידיה ונ"ד) שהדבר הוא במחלוקת ושהרשב"א מחמיר וז"ל דוקא מעות שגבו הקהל ביניהם הוא דרשאין לשנותה דמסתמא אדעתא דידהו קא גבו אבל במה שהתנדבו יחידים איכא למימר דלאו אדעתא דטובי העיר התנדבו ע"כ:
ומהר"י קולון מיקל בדבר שכתב בשרש ה' אחר שכתב דברי הרשב"א וז"ל מ"מ רבנו מאיר פליג עליה כדמוכח בהדיא מתוך מה שהבאתי לעיל על ראובן שנתן ממונו לצדקה שהיה ביד הקהל לשנותה לכל מה שירצו ואע"ג שהיתה נדבת יחיד וכן רבינו אשר דבתרא הוא כמו הרשב"א פליג על רשב"א בהא כדמוכח מתוך מה שכתב באשרי וז"ל פי' ר"ת לשנותה לכל מה שירצו יראה ואפילו לדבר הרשות עד ויש להביא ראיה לדבריו מהא דגרסינן בערכין ישראל שהתנדב מנורה או נר בית הכנסת וכו' וכיון דקיימי רבינו מאיר ורבינו אשר ז"ל בחד שיטתא ואינהו נמי בתראי נינהו כמו רשב"א א"כ ראוי להלך אחריהם דאחרי רבים להטו' עכ"ל: ואומר הרב מהרש"ך דאיו ראי' מההיא דישראל שהתנדב מנור' דנדב' יחיד היא להוכיח דס"ל להרא"ש דאין הפרש בין נדבת יחיד לנדבת צבור כההיא דלשנותה לכל מה שירצו שפירש ר"ת אפילו לדבר הרשות לפי שהשוה זה לזה הרא"ש ז"ל דההיא דמנורה דרשאין לשנותה היינו אחר שנשתקע שם בעלים ממנה ונעשה כדבר של צבור באופן שאין מכאן ראי' להוכיח לסבר' הרא"ש כדברי מהר"י קולון אלא ממקום אחר נראה למהרש"ך ש"ך דס"ל להרא"ש דמותר לשנות נדבת יחיד וזה ממה שהוקשה להרא"ש לסברת ר"ת מההיא דהאומר סלע זו לצדקה ותירץ מה שתירץ ואם איתא דאיכא לפלוגי מנדבת יחיד לנדבת צבור אם כן מאי קא קשיא ליה אלא ודאי יר' דס"ל להרא"ש דאין לחלק: ומטעמיה דמהר"י קולון היקל מהרש"ך בנדון דידיה משום דקיימי רבנו מאיר והרא"ש בחד שיטתא: עוד שם בשרש הנ"ל ואף על גב שכתבו הפוסקים דדוקא צבור יכולים לשנות אבל לא גבאי אפילו אם תרצה לדמות גבאים הללו לשאר גבאים דעלמא מ"מ הלא כתב ר"י בר אברהם ז"ל וז"ל נ"ל דלדבר מצוה אפילו גבאי יכול לשנות וכו' עד הרי לך דסוברים דאפילו גזבר יכול לשנות בדבר מצוה וכדאי היה ריצב"א ורבנו אשר ליסמוך עליהם אפי' שלא בשעת הדחק וכ"ש בשעת הדחק ע"כ ולזה התיר לשנות לתת מהמעו' האלו למצוה הנז"ל כיון שאין שעת הדחק גדול מזה כפי הכתוב בשאלה (א"כ אף אנן נמי בנדון דידן כיון דהרב הגדול מהר"י קולון ומהרש"ך מתירים לשנות ממצוה זו לאחרת וכ"ש אם הוא בשעת הדחק יכול השליש לפרנס את בנות ראובן ושמעון המצוים שהקדישו לנישואי יתומה בתורת צדקה כי אין שעת הדחק גדול מזה ששאר בשרם בחוסר כל ומצוה רבה היא פרנסת העניות הללו):
עוד שם (במהרש"ך) לשון מהר"י קולון או כשנוחי נפש מניחים לכפרת נפשם מנדב' לבם איזה מעות לצדקה וממנים גבאים על אותם מעות ודאי מסתלקים אותם מטות מכל וכל כו' עד ומשום כך יש לומר דדעת המתנדבים שיעשו אלו הגבאים מאותם מעות כרצונם ויש להם כח כמו  בני העיר בצדקת עירם ואפשר לומר דאפילו יותר מבני העיר ובסמוך ז"ל. אפילו הכי הכא שרי דכי אמרינן דכי גבו בשמם דאין לשנותם הני מילי כשגבו לצורך עניים ידועים כדי ליתן להם מיד כדתנן התם בשקלים מותר עניים לעניים וכו' משמע בהדיא דעניים ידועים דומים לשבוי ומת בההיא ודאי איכא למימר דכיון דגבו לשמם דאין לשנות ליתן לעניים אחרים דהתם אין לגבאים שום כח בהם ואינם אלא כשלוחי העניים ההם לקבל המעות בעדם וכו' אבל בנדון הזה שהתנדבו המתנדבים מעות כדי שיהיה הקרן קיים תמיד ומהריוח יתנו לעניים שימצאו שם פטם אחת בשנה וכן בכל שנה ושנה ולא התנדבו לצורך עניים מיוחדים אלא הפקידו ביד הגזברים להיות פקודים ויתנו כפי מה שיראה בעיניה' לפי רבוי העניי' אשר נמצאו בשטת מתנה או לפי מיעוטם עד אלא מסרו מעות לגבאים למטן יעשו הטוב והישר כפי ראות עיניהם לפי העת ולפי הזמן ומשום כך יש להם כח גם לשנותם לכל הפחות לדבר מצוה כו הכא דמצוה רבה הוא בנין בית הכנסת בירושלים תוב"ב ע"כ:
ומטעם החילוק הנ"ל עצמו הקל הרב מהרש"ך בנדון שלו שהמקדיש לא הקדיש לעניי' מיוחדים ולכן יכולים הגבאים לשנות את המטות לצורך מצוה רבה כמו שבא בשאלה: (ואני בעניי בנדון שלי נ"ל שכיון שראובן ושמעון לא הקדישו מעות הללו לנישואי יתומה מיוחדת אלא לאיזה יתומה שתזדמן יכול השליש לשנותה למה שירצה ולכן יתן אותם לבנות המצוים לפרנסתן כי מצוה רבה היא):
עוד להרב מהרש"ך טעמים לשבח להקל בנדון דידיה לא אביאם כאן כי אין ללמוד מהן לנדון דידן:
והטעם שהקל מהרש"ך בנדון שלו יען לא באו עדיין המעות ליד הגבאי של צפת תוב"ב הממונים על פרנסת עניי עירם שאלו שבידם המעות בשאלוניקי אין להם תורת גבאים והמעות כאלו הם ברשות המקדיש ואלו היה קיים היה לו רשות לשנותם למצוה אחרת או ללוותם לצורך דבר הרשות ע"מ לפרוט ולצורך מצוה אחרת אפי' לא יפרע כדמוכח מההיא דערכין האומר סלע זו לצדקה עד שלא בא לידי גבאי מותר לשנותם וכו' ושלוחי המקדיש הם אותם שבשאלוניקי וידם כידו ממש ורשאין לתת לחכם הנ"ז וכו': לא שייך בנדון שלנו כי מן השאלה משמע דהשליש ההוא אין צריך למסור המעות לאחר שיעשה המצוה אלא מוטל עליו לעשות בכבודו ובעצמו מעשה הצדקה והוא כגבאי ממש:
גם מדברי המרדכי בפ"ק דב"ב שכתב על ההוא מעשה באחד שנתן מקנת נכסיו לצדקה לימים ירדו קרוביו מנכסיהם וז"ל שהיו גדולים אומרים שיש ליתן אותה צדקה לקרוביו שירדו מנכסיה' דתניא פ' י"נ הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו מתנתו מתנה ר"ש בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה בידוע שאלו ידע שבנו קיים לא היה כותב לאחרי' ואמר רב נחמן הלכה כר"ש בן מנסיא דאזלינן בתר אומדנא אלמא דהכי הלכתא הכא נמי אמדינן דעתיה דאלו ידע שירדו קרוביו מנכסיהם לא היה מניח קרוביו ונותנם לאחרים אלא יהבינן לקרוביו ויש גדולים אחרים שחולקים עליהם דאדרבא אמדינן דעתיה דאפילו אם היה יודע שעתידים לירד מנכסיהם הוה יהיב צדקתו לעניים דמידי הוא דטעמא דיהיב אלא כי היכי דתיהוי ליה כפרה ותלך צדקתו לפניו והשתא דקרוביו עשירים ימנע מלעשות כפרה לעצמו וימתין נוד שירדו מנכסיהם ועד אותו זמן יהא נדון אלא ודאי הואיל ובההיא שעתא עשירים היו אין להם באותה צדקה אלא כשאר עניים ע"כ שהביא הרב מהרש"ך להקל בנדון שלו ופי' שהגדולים החולקים עם הגדולים הראשונים מיירי באחד שנתן מקצת נכסיו לצדקה ומסר הכל ביד הגזברים אבל בנדון מהרש"ך שלא נכנסו המטות לגבאי נפח שהן הם יודו בנדון דידיה וכו' כדאמרן לעיל בסמוך אין להביא ממנו סייעתא כי השליש דנ"ד בגבאי ממש ולא זו בלבד אלא אפילו הגדולים הסוברים דיהבינן לקרוביו שמא בנדון דידן לא יאמרו כן. כי המעשה הנז' מהאיש שנתן מקצת נכסיו לצדקה דמשמע צדקה סתם בין אם ינתן לרחוק או לקרוב אם איש עני הוא צדקה מיקרי ואין בו שינוי ותמורה אבל בנדון דידן שהוא לשנות ממצות נישואי יתומה לפרנסת העניות בנות המצוים מי אמרי דיהבינן לקרובים ומי יודע סברת הגדולים אם יש רשות לשנות נדבת יחיד או לא וא"כ ליכא למשמע מינה ולא מידי והרב מהרי"ט ח"א שאלה ס"ג הביא גם הוא דברי מהר"י קולון ז"ל שקדמנו זכרם לנדון שלו יעו"ש ובתוך דבריו כתב ואם באנו לדון משום מצוה לקיים דברי המת שהיא מצוה וכופין עליה אין כאן בית מיחוש שהרי וכו'. ע"ש ועוד שלא אחרו מל' ד"ה בקיום דבריו דוקא אלא להשלים כוונתו ורצונו ושלא להעביר על דעתו תדע וכו' יעו"ש וסיים ועוד דאנן סהדי שהיה דעתו של מת נוחה בדבר שהרי חדש בה למעליות' וד לפי מ"ש מהרי"ק דהיכא דנוחי נפש מניחים לכפרת נפשם מנדבת לבם וממנים גבאי' על אותם המעות ודאי שנותנים להם כח לעשות כפי מה שיראה בעיניהם כ"ש כאן וכו' ע"כ: ובודאי משם ראיה לנדון שלנו דאנן סהדי דניחא להו לראובן ושמעון שיהיה השליש מפרנס בנותיהן בתורת צדקה ולצדקה תחשב להם ואין השליש מעביר על דעתם ועוד דהשליש כח בידו לשנות כדברי מהרי"ק: עד הנה כתבתי לזכות בנות ראובן ושמעון שיתפרנסו מהקדש אבותיהן אמנם בתורת צדקה שיהא מותר לשליש לשנות מצות נישואי יתומה למצות פרנסת העניות הנזכרות:
אבל אם כוונת החכם השואל באמרו אם יכולין להוציא המעות מיד השליש כיון שאין להן במה יתפרנסו להפקיע הקדש ראובן ושמעון באומדן דעתא שלא עלה על דעת המצוים שיהיה זרעם מבקשים לחם וינתנו נכסיה' לאחרים וינתן הכל להן בתורת ירושה זה אין הדעת סובלו ואפילו אומדן דעתא אם יועיל או לא נתת לקרובים בתורת צדקה כאותה שאלה שנשאל עליה ר"מ מטראני בשו"ת ח"א דף קל"ז וקאמר הרב ז"ל דאומדן דעתא בעי אומדנא אלימתא יעו"ש בנדון ד' ליכא אומדנא כלל ומלתא דפשיטא היא כי כבר מלתי אמורה על דברי המרדכי כי אין האומדנא כי אם באותה צדקה שצוו עליה נוחי נפש לא לשנות מצדקה זו לצדקה אחרת:
כלל העולה נלע"ד דראוי לסמוך על דעת המקילים ולשנות נדבת יחיד מצדקה זו לצדקה אחרת בשעת הדחק ולכן בנ"ד יתנו עצה הוגנת למי שהושלשו בידו המעות ויודיעוהו כחו הגדול דיש לאל ידו לתת המעות לפרנסת בנות ראובן ושמעון המצוים יען היא שעת הדחק כדי שלא תחזורנה על הפתחים לשאול אוכל לנפשן ולצדקה תחשב למאושרי' המצוים כי ידוע דענייהם קודמין בחיים חייתם והצדקה יותר מעולה גם יודיעוהו שאין לו עון אשר חטא משום מצוה לקיים דברי המת אלא אדרבא בזה תנוח דעת המצוים שלא תשארנה בנותיהם בעירום ובחוסר כל אמנם אין אני מחליט הדבר ולא כתבתיו אלא להלכה אבל לא למעשה אלא אם כן יסכים עמי מורנו הרב הכהן די אזיוודו נר"ו כי לו נאה כי לו יאה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
על ידי הצעיר שבצעירים אליעזר זכותו ס"ט
בשנת חזקו ויאמץ לבבכם כל המיחליםלה' ליצירה