שאלה מט מעשה שהיה כך היה ראובן היה לו חתיכת בגד חשוב של תולעת שני ויהי היום בהיות לוי אוהבו אצלו ראה אותה חתיכה ביד ראובן ואמר לו שעשיר אחד שאל ממנו איזה ימים שעברו על בגד כמוהו שהיה צריך לו לעשות בגד עליון ולא היה בנמצא באותו זמן לקנות כמוהו הלכך שאל לו לוי כמה אתה רוצה באותה חתיכ' הנ"ל וראובן השיב לו כך וכך ונתרצ' לוי לחת לו כאשר שאל אח"כ אמר לו לוי עשה לי חסד ולך עמי אצל העשיה וראובן נתרצה לילך עמו והלכו גם יחד ולא מצאו העשיר בביתו שאל לוי לראובן אניחנו כאן עד שיבא העשיר? השיב ראובן הניחהו והניחו והלכו. אחר שעה בא העשיר אל ביתו וראה אותה החתיכה ואחר החיפוש מצא בה בהרת אחת קטנה באמצע הבגד ותכף ומיד קרא ללוי ואמר לו שאותו בגד אינו שוה לו לכלום בשביל המום ההוא השיב לוי מה בכך? אחזירנו לבעליו החזיר אותו וראובן אינו רוצה לקחתו באמרו שזה המום נעשה בבית העשיר ולא הים בו מקודם והנה לוי טוען מה בכך? אני הנחתי אותו שם ברצונך שכך אמרת לי הניחהו וראובן השיב מה שאמרתי לך הניחהו היה בשביל שכבר היה מכור לך וכוונתי היה שתעשה רצונך לכן תן לי המעות ולך עשה לין עם העשיר והנה לוי טוען שלא נגמר המקח עדיין כיון שהעשיר לא נתרצה בו והראיה שהלכו גם יחד לבית העשיר סוף דבר אחר הויכוח גמרו להביא הדבר אל משפט התורה הלכך המורה יגמור הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה אחר השקפתי לטובה בדברי השאלה נראה לי שהדין עם ראובן במה שטוען שנגמר המקח מכמה טעמי חדא שאחר שקצב לוי הדמים משך החפץ דאי לא משך מהו זה ששאל לראובן כשהיו בבית העשיר אניחהו כאן? הלא החפץ ביד ראובן והיה לו לומר תניחהו כאן: ועוד שלא התנה בשטת המקח אם ירצה העשיר לקחתו אתן לך שאלתיך ואם לאו אחזירהו לך אלא סתם נתרצה בדמים ובודאי אם היה לו מקום למוכרו בריוח הריוח היה שלו ואם דעתו לא כן  היה היה לו לפרש דבריו ולומר פלוני שאל ממני בגד כזה לך עמי אצלו ונראה אם רוצה לקחתו או תניהו לי להראותו ואם יקחהו תשלם לי שכרי ועוד מהו החסד שעשה עמו ראובן לילך עמו אצל העשיר הלא גומל נפשו הוא ולא היה לו לשואלו בתורת חסד. והטענה שטוען שראובן אמר לו הניחהו? יפה השיב ראובן שטענתו לאו כלום היא יען חשב ששאל לו עצה והשיב עשה כרצונך כיון שהיה מכירו יותר ממנו והראיה שהלכו גם יחד? היינו החסד שעשה עמו. כללו של דבר טענת לוי  לאו כלום היא ובודאי נגמר המקח:
אמנם לא ירדתי לסוף דעתם במה שתלו מחלוקותן אם נגמר המקח או לא דהשתא נמי דאמרינן דנגמר המקח אלו לא היה ראובן טוען שהמום נעשה בבית העשיר היה נפטר מטעם דנגמר המקח? הלא הלכה פסוקה היא דמום מקח טעות הוי וחוזר אפילו אחר כמה שנים כל זמן שלא ידע הלוקח כמו שפסקו הרי"ף הרא"ש והרמב"ם וגדולי מהפוסקי' ז"ל ואי נמי אמרינן דלא נגמר המקח דאז הוי לוי כמו שליח או סרסור לא מפני זה יפטר כיון שיש מחלוקת ביניהם ביד מי נעשה המום דמה לי אם מכרו הבגד או נתן לו למכור הא קי"ל דהנוטל חפץ מחברו כדי למוכרו לאחרים והתנה עמו שאם אמכרהו אתן לך כך וכך ואם לאו אחזירנו לך ונאנסו בין בהליכה בין בחזרה חייב לשלם ונהי דקים ליה לראובן שהמום לא נעשה ברשות לוי בהליכה כיון שהלך עמו אבל בחזרה מאן לימא לן שלא נולד ברשותו ואי נמי נעשה בבית העשיר מאי איכפת ליה לראובן כיון שהדברים מוכיחין שכוונתו היה כשאמר לו הניחהו לומר עשה כרצונך בין כדין לוקח בין כדין סרסור ואם כן מה לנו אם נגמר המקח או לא נגמר כיון שהדבר תלוי בהכחשה שיש ביניהם דממ"נ אם ראובן מודה שידע במום ואדעתא דהכי מכרו אפילו נגמר המקח כיון שלא פירש המום מקח טעות הוי וחוזר ואם מכחיש כדברי השאלה לא נגמר המקח אינה טענה להפטר אלא ודאי דשפת יתר להם האי טעמא דנגמר ולא נגמר ועיקר טענתם אינו אלא שראובן טוען שברשותו לא נולד המום ולוי טוען שברשותו לא נולד אלא שמסופק לו אם היה מעיקרא בבית ראובן או כולד בבית העשיר דייקא נמי שכשאמר לו העשיר שמצא מום זה בבגד השיב לו מה בכך אחזירנו לבעליו הרי דלא קים לוה שנולד בבית העשיר וכשראובן אמר לו שנעשה בבית העשיר השיב גם כן מה בכך אני הנחתי אותו שם ברצונך הרי דלא קים ליה שהיה בבית ראובן מעיקרא אמנם קים ליה שברשותו לא נעשה וכיון שכל מחלוקותן תלויה ברשות מי נולד המום אלכה נא להשיב שואלי דבר כפי מה שיורוני מן השמים:
ואען ואומר דכיון שהספק נולד ברשות לוי עליו להביא ראיה דהכי קי"ל (בפרק המדיר ד' ע"ו ע"ב) אמר שמואל כל שהספק נולד ברשותו עליו הראייה ופסקוה הרי"ף והרא"ש שם והרמב"ם (פ' ב' מהל' מכירה הל' י"ד) ועוד הרבה מן הפוסקים אלא שמצריכין למוכר לישבע שלא הרגיש במום זה בעוד שההקח היה אצלו והא לך תשובת המיימוני (בס' קנין סי' ז') הביאה המרדכי בפ' המדיר ז"ל על אודות סוס שמכר ראובן לשמעון ושוב נמצאו מומין ביד שמעון והוא טוען שברשות ראובן נעשו המומין והוא אומר לא כי אלא ברשותך נעשו: נראה כיון דאין הדבר ידוע בעדות שהיה מום מעיקרא ברשות ראובן על שמעון להביא ראייה כדמסקינן פ' המדיר כל שהספק נולד ברשותו עליו להביא ראייה ואפילו לא יהב שמעון אכתי דמי הסוס לראובן מפקיעינן מיניה ויהבינן ליה לראובן. אמנם ראובן צריך לישבע שלא ידע ולא הרגיש במום זה מעיקרא דכיון דראובן היה לו לידע אם היה בו מום זה מעיקרא יש לו לישבע שאינו יודע במום זה ולא הרגיש בו. דאפילו המוחזק לא פטרינן ליה כשהוא טוען איני יודע אם הייתי חייב מנה מעולם כל שכן דלא מצי לאפוקי ממון מחזקתיה בלא שבועה. ואין לדחות דשאני התם דכשנגדו טוען ברי מנה לי בידך דמכל מקום טובא אשכחנא כה"ג היכא דאחד יש לו לידע ושכנגדו אין לו לידע לא יטול בלא שבועה כגון המכיר כליו וספריו ביד אחר וכו' עד ישבע כמה הוציא ויטול והמוציא הוצאות על נכסי אשתו וחנוני על פנקסו וכאלה רבות והא דלא חשיב בהדי הנך דנשבעין ונוטלין י"ל כמו שפרש ר"י בפ' האשה שנפלו. דליכא (נ"ל דיותר מדויק היה לומר וליכא משום דקאי אדלעיל כלומר לראובן איכא ליהמניה וליכא) ליהמניה לשמעון לומר ברשותך נולד מום במיגו דאי בעי אמר פרעתי שהרי אינה טענה ודאית לומר ברשותך נולד ואם טוען טענה ודאית ודאי ברשותך נולד הרי ידע ונפייס וסבר וקביל הלכך לא מהימן. ואם ראובן אינו רוצה לישבע שלא ידע מום זה מעיקרא אז שמעון פטור דמשיכה בטעות הוא דכיון דמום דבסתר הוא זה וליכא למימר ביה ודאי ראה ונפייס והדר זבניה אפילו אם כבר קבל ראובן המעו' ט"כ: וכן פסק נמי הרדב"ז בח"א סי' קל"ו בסוף התשוב' ז"ל והיכא שהדבר ספק ברשות מי נולדו המומין כל מי שנולד הספק ברשותו עליו הראיי' מיהו מחייב המוכר לישבע שלא הרגיש במום זה בעוד שהיה המקח אצלו וא"ת הניחה אם נתן המעות אבל אם עדין המעות ברשותו וניהמנו ללוקח במיגו דאי בעי אמר פרעתי הא לא קשיא דלא מצי לטעון בודאי ברשותך נולדו המומין דאם כן דידע סבר וקביל זה ברור ע"כ: וכהאי לישנא נמי כתב מוהר"ם ריקנטי בפסקיו סי' תקמ"ג יע"ש:
הא קמן דלדעת כל הני רבוותא היכא דיש הכחשה בין הלוקח והמוכר ברשות מי נולד המום אמרינן כל שהספק נולד ברשותו עליו הראייה ואם לא הביא ראייה ישבע המוכר של ידע ולא הרגיש במום זה בעוד שהיה המקח אצלו ואם אינו רוצה לישבע מקח טעות הוי וחוזר ואף  על גב שכל דבריהם ז"ל אינו אלא היכא דהמקח נגמר ונשלם מ"מ ה"ה נמי היכא שנטלו הלוקח והתנה בפירוש שאם יכול למוכרו יתן למוכר הדמים ואם לאו יחזירהו לבעליו ונמצא בו מום ונפל מחלוקת ביניהם ברשות מי נולד דודאי אמרינן כל שהספק נולד ברשותו עליו הראייה וזה נלמוד ממה שכתב רבנו האיי גאון ז"ל בס' מקח וממכר (שער מ"ט) ז"ל והיכא שנוטל הלוקח חפץ מן המוכר כדי שימכור אותו לאחר והופסד לא שנא בהליכה ולא שנא בחזרה חייב כדגרסינן ההוא ספסרא דזבן חמרא לזבוני בשוקה בהדי דקא אתי מיית חמרא אתא לקמיה דרב נחמן חייביה איתיביה רבא לרב נחמן נאנסו בהליכה חייב בחזרה פטור א"ל חזרה דהאי כהליכה דמיא בחזירתו אלו משכח לזבוני מי לא מזבין ליה? וגרסינן נמי כי האי עובדא במי שנוטל חפץ כדי למכור אותו ואם אינו יכול למוכרו שיחזירנו ואירע בו אונס לא שנא בהליכה לא שנא בחזרה נמי חייב הלוקח דההוא גברא דזבין ליה חמרא לחבריה וא"ל ממטינא ליה לדוכתא פלניא אי מזבינינא מוטב ואי לא מזבינינא מהדרנא לך בהדי דקא הדר איתניס אתא לקמיה דרב נחמן חייביה איתיביה רבא לרב נחמן וכו' כדלעיל ומשני נמי כדלעיל אבל כל היכא שנשלם המכר בין המוכר והלוקח ומשך את שלו וארע בו שום הפסד או שום אונס ודאי וברור דאותו הפסד אינו אלא על הלוקח אלא אם כן יש טעות באותו מקח וכו' ע"כ: הרי דהיכא דברור לנו שההפסד או האונס ודאי נולד ברשות הלוקח השוה הרב ז"ל מדין הגמרא דין לוקח בתנאי עם דין לוקח גמור ואע"ג שדין לוקח גמור יותר פשוט מדין לוקח בתנאי מ"מ בשניה' חייב הלוקח ומינה דהיכא דנפל ספק ברשות מי נולד המום כי היכי דאמרינן גבי לוקח גמור כל שהספק נולד ברשותו עליו הראייה וישבע המוכר כדלעיל הכי נמי אמרינן גבי לוקח בתנאי ואם כן בנדון דידן שיש הכחשה בין המוכר והלוקח ברשות מי נולד המום נראה לי דבין אם נאמר דנגמר המקח כפי המובן מדברי השאלה דהיינו טענת ראובן או לא נגמר כפי דברי לוי מ"מ כיון דיש מחלוקת בדבר ואין אנו יודעים בעדות ברורה ברשות מי נולד המום ישבע ראובן שלא ידע ולא הרגיש במום זה בעוד שהיה המקח אצלו ולוי ישלם לו דמי המקח כפי מה שהתנו ואם ראובן אינו רוצ' לישבע אזי לוי פטור מן המקח ויחזירהו כמות שהוא וראובן אינו יכול לעשות דין עם העשיר דיכול העשיר לומר לו לאו בעל דברים דידי את אמנם היכא שראובן נשבע ולוי שילם לו אז יכול לוי לעשות דין עם העשיר זהו דעתי להתר הספק שנסתפק ה"ה לענין ראובן עם לוי:
ועתה אבוא לבאר דין לוי עם העשיר דע שאין ללוי שום תרעומת על העשיר בדין מקח וממכר יען לא לקח ממנו הבגד אלא אם היה לו שום צד לעשות דין עמו לא היה אלא בדין שומר וזה אינו דהא אמרינו בגמרא (מציעא ד' פ"א ע"ב) אמר רב הונה אמר לו הנח לפניך אינו לא ש"ח ולא ש"ש איבעיא להו הנח סתמא מאי ת"ש שמור לי ואמר לו הנח לפני ש"ח הא סתמא ולא כלום אדרבא מדאמר רב הונא הנח לפניך הוא דאינו לא ש"ח ולא ש"ש הא סתמא ש"ח הוי אלא מהא ליכא למשמע מינה ע"כ: ואע"ג דבעיא דהנח סתמא לא איפשיטא מ"מ כבר פסקו הרי"ף והרא"ש והרמב"ם וגדולי מהפוסקים ז"ל דבין אמר לו הנח לפניך בין אמר לו הנח סתמא אינו לא ש"ח ולא ש"ש וגדולה מזו מצאתי בכנה"ג (בסי' רצ"א בהגהת הטור אות ל"ב) בשם מוהר"א ששון שכתב בסי' קמ"ד שראובן שהביא פיקדון ואמר לשמעון טול פיקדון זה ושמעון שתק וראובן הניחו בידו ברשות שמעון לפניו פטור כל זמן שלא קבל עליו בפירוש ע"כ: וכתב עוד בכנה"ג באות הנזכר שמוהר"ש הלוי (בחלק ח"מ סי' כ"ג) כתב לשון הנח לפני לאו דוקא לפני ממש אלא הכונה לומר בידיעתו ע"כ: הרי דלכ"ע אין הנפקד נעשה שומר אלא כשקבל עליו השמירה בפירוש הא לאו הכי לא. ואם כן בנ"ד שהעשיר לא קבל עליו שום שמירה ואפילו הנח סתמא לא אמר שהרי לא דבר כלל עם לוי כ"ש וק"ו שאפילו ש"ח לא הוי ולא נתחייב כלל אפילו בשבועה ומן השמים ירחמו על לוי כי איהו הוא דאפסיד אנפשיה שהיה לו לפתוח הבגד ולבקרו בפני ראובן בעודם בבית העשיר קודם שהניחוהו שם ואז לא היה שום מחלוקת בדבר וכיון דלא כן עשה לא עלינו תלונותיו כי אם על עצמו ואין לו אלא לקבל עליו את הדין כפי החובה המוטלת עליו: הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורנו הרב היושב  על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו בחברת נות ביתו ובניו ואחיו וכל הנלוים עמו אכי"ר:
תם ונשלם ביום שנכפל בו כי טוב יום ראשון לראש חודש אדר ראשון בסדר ובשנת ותכלת וארגמן ותלעת שני לפ"ק:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח בהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאדיק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס