שאלה ראובן חלה את חליו אשר ימות בו ועשה שטר צוואה והניח כל נכסיו לבניו ומינה להם אפוטרופוס וצום וזרזם לבל ימרו את פיו ושלא יעשו שום דבר שלא מדעתו ונפטר וכאשר עבר זמן מה קם הגדול שביתומים שהיה בן י"ג שנה ויום אחד ומכר לשמעון כל חלקו וזכותו בנכסי אביו על מנת שיתן לו מאה דינרים בכל שנה כל ימי חייו ויהי מקץ שנתים ימים מת היתום ועתה בא שמעון לתבוע מהאפוטרופוס כל נכסי היתום המת מכח שטר המכר והאפוטרופוס מוחה בדבר באומרו שכל מה שעשה היתום היה זולת הסכמתו והמכר בטל שכך צוה אביו שעל פיו יצאו ועל פיו יבואו ועוד שהיתומים אחי המת עדיין הם קטנים וקימא לן אין נזקקין לנכסי יתומים השתא מבעיא לן חי יזכה בדין זה אי נימא שהדין עם האפוטרופוס מכח הצוואה או דילמא שמעון הוא הזכאי שהרי כשמכר לו היתום נכסיו היה בן דעת ויודע בטיב משא ומתן:
תשובה גרסינן בבתרא פרק מי שמת איתמר קטן מאימתי מוכר בנכסי אביו רבא אמר רב נחמן בן שמנה עשרה שנה ורב הונא בר חיננא אמר רב נחמן בן עשרי' שנה ואיפסיקא התם הילכתא כמאן דאמר בן עשרים ופירש רש"י ז"ל קטן היורש נכסי אביו שמת מאימתי מוכר בנכסי אביו בקרקעותיו ותיהוי מכירתו מכירה דאילו גבי מטלטלין תכן הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין ומפרשינן התם כבר שית כבר שב כל חד לפום חורפיה ומשום כדי חייו תקינו ליה רבנן במטלטלין דתיהוי מכירה למזונותיו אבל במקרקעי לא בן י"ח ויום אחד דפסקינן לקמן תוך זמן כלפני זמן ואע"פי שאינו יודע בטיב משא ומתן יפה כדמוכח לקמן בת י"ד שיודעת בטיב משא ומתן מוכרת וכגון שהביאה שתי שערות כדמוכח לקחן עכ"ל הנה נראה בבירור מדברי רש"י ז"ל דהאי דאמרינן קטן מוכר בנכסי אביו מבן עשרים כפי פסק הלכה הוא דווקא בשאינו יודע בטיב משא ומתן אבל אם יודע בטיב משא ומתן אינו צריך שיהיה בן עשרים אלא כיון שהוא בן י"ג שנה ויום אחד שנקרא גדול יכול למכור בנכסי אביו וכן פירש הר"אש ז"ל וההכרח אשר הביאם לזה הוא מאי דאיתא התם שלח ליה גידל בר מנשיא לרבא ילמדנו רבינו תינוקת בת ארבע עשרה שנה ויום אחד יודעת בטיב משא ומתן מהו שלח ליה אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ופריך ולישלח ליה תינוק ומשני מעשה שהיה כך היה ולישלח ליה תינוקת בת שתים עשרה שנה ויום אחד מעשה שהיה כך היה ופי' רש"י ז"ל אית דגרסי מקחה מקח וממכרה ממכר במטלטלי ולא מבעיא בת י"ד אלא אפילו כבת שב וכבת שית כדתנן הפעוטות וכו' ומוקי' להו בגיטין כבת שית וכבת שבע אלא מעשה שהיה כך היה ולא נהירא דמאי אתא לאשמועינן מתני היא הפעוטות מקחן מקח וכו' ואפי אין יודעים יפה בטיב משא ומתן דהא כבר שית כבר שבע מוקמינן לה ונראה בעיני דבמקרקעי מיירי ולא גרסי במטלטלין והכי מפר' לה שלח ליה רב גידל בר מנשיא לרבא ילמדנו רבינו תינוקת בת י"ד שיודעת בטיב משא ומתן מהו למכור בנכסי אביה אע"ג דלא הויא בת עשרים מהכא שמעינן דעד השתא איירינן בשאין יודע כ"כ בטיב משא ומתן ואפ"ה מבן עשרים ואילך מוכר בנכסי אביו הואיל ואינו שוטה ממש אבל בפחות מבן עשרים בעינן חכמה יתירה למכור בנכסי אביו עכ"ל והרא"ש ז"ל נמי פירש האי דגידל בר מנשיא במוכרת בנכסי אביה וז"ל שלח ליה וגו' לפי ששמע גידל מרבא בסתם הבן אין מוכר נכסי אביו עד שיהא בן שמנה עשרה שנה שאל ממנו אי איירי נמי בקטן שהוא פיקח ויודע בטיב משא ומתן והשיב לו דהא דבעינן שיהא בן שמנה עשרה שנה היינו בקטן שאינו שוטה וגם אינו פיקח אבל אם הוא פיקח ויודע בטיב משא ומתן מוכר בנכסי אביו כשהוא בן שלש עשרה שנה אם הביא שתי שערות ולעיל דפריך מעובדא דבני ברק אלא אי אמרת מבן עשרים כי בדקו מאי הוי הוה מצי לשנויי דמיירי שיודע בטיב משא ומתן אלא דניחא ליה לתרץ האמת ורב אלפס זכרונו לברכה לא כתב כן ויותר נראה כמו שכתבתי עכ"ל הנה נתבאר עתה בדברי החכמים האלה הטעם אשר הכריחם לפרש האי דאיתמר קטן מוכר בנכסי אביו למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה בשאינו יודע בטיב משא ומתן והוא האי דגידל בר מנשיא שלפי דעתם ז"ל איירי במוכרת נכסי אביה וכיון דשמעינן מיניה דהזכר בן י"ג שנה יום א' והנקבה בת שתים עשרה שנה ויום א' אם יודעים בטיב משא ומתן יכולים למכור נכסי אביהם אם כן בהכרח ההיא דלעיל דמצריך י"ח אליבא דרבא או עשרים אליבא דרב הונא בר חיננא למכור בנכסי אביו מיירי דווקא בשאינו יודע בטיב משא ומתן:
אמנם אין נראה כן מפשט השמועה שהרי  האמוראים סתמו דבריהם ולא חילקו ועוד דאיתמר על האי דגידל בר מנשיא והא דרבא לאו בפירושא איתמר אלא מכללא איתמר דההוא פחות מבן עשרים דאזל זבין נכסיה אתא לקמיה דרבא אמרו ליה קרוביה זיל אכול תמרי ושדי ביה קשייתא בי רבא עבד הכי אמר להו זביניה לאו זביני כי קא כתבו ליה שטרא אמרו ליה לקוחות זיל אימא ליה לרבא מגלת אסתר בזוזא שטרא דמר בזוזא אזל אמר ליה אמר להו זביניה זביני אמרו ליה קרוביה לקוחות אגמרוהו אמר להו מסברי לוה סבר כיון דמסברי ליה וסבר מידע ידע והאי דעבד הכי חוצפא יתירא הוא דהוה ביה ע"כ והשתא כיון דרוצה להוכיח דהאי דרבא לאו בפירוש איתמר אלא מכללא מההוא פחות מבן עשרים שהלך למכור נכסי עצמו שמע מינה דההי' דגידל בר מנשיא נמי מיירי בנכסי עצמו דאי לאו הכי אלא דמיירי בנכסי אביו כדפירשו החכמים הנזכרים מנא ליה לתלמודא שרבא השיב לגידל בר מנשיא אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר דאי מההוא פחות מבן עשרים שאמר זביניה זביני דילמא שאני התם דהיה בנכסי עצמו כדמשמע בהדיא מלישנא דאזל זבין נכסיה ולכך לא הצריך רבא שיהיה בן עשרים אבל בגידל בר מנשיא דהיה בנכסי אביו כפי דעת החכמים הנזכרים אימא דרבא יסבור שצריך שיהיה בן עשרים שנה כדי שיוכל למכור בנכסי אביו ואף שיודע בטיב משא ומתן אלא ודאי דההיא דגידל בר מנשיא איירי בנכסי עצמו ומשום הכי מייתי שפיר ראיה מההוא פחות מבן עשרים שרבא השיב לגידל בר מנשיא אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ולפי זה אין אנו צריכים להוציא דברי האמוראים מפשוטם אלא לומר שהבנת דבריהם הוא שאף בקטן היודע בטיב משא ומתן אינו יכול למכור בנכסי אביו עד שיהיה בן עשרים:
ורש"י ז"ל להעמיד פירושו הוצרך למחוק מהספרים האי והא דרבא לאו וכו' וגרס נמי בההוא פחות מבן עשרים דאזל זבין נכסי אביו ואין נראה למחוק הספרים בלי סבה תכריחנו לזה וכן דעת הרי"ף ז"ל והאריך בראיות ברורות להוכיח דהאי דשלח לוה גידל בר מנשיא לרבא לא שלח ליה למכור בנכסי אביו אלא מהו למכור בנכסיו וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ט מהלכות מכירה שכתב קטן שהגדיל והביא הזכר שתי שטרות אחר שלש עשרה שנה והבת אחר שתים עשרה אע"פי שאינו יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר ומתנתו מחנה במטלטלין אבל בקרקע אין מעשיו קיימין עד שיהיה יודע בטיב משא ומתן אחר שהגדיל במה דברים אמורים בקרקע שלו אבל בקרקע שירש מאבותיו אן משאר מורישיו אין ממכרו ממכר עד שיהיה בן עשרים שנה אע"פי שהביא שתי שערות ויודע בטיב משא ומתן שמא ימכור בזול מפני שדעתו נוטה אחר המעות ועדיין לא נתיישבה דעתו בדרכי העולם עכ"ל:
ומעתה כדי שאוכל להשיב לשואלי דבר בדרך הנאות והטוב להגיע אל תכלית המכוון שהוא בקשת האמת צריך לבאר ענין השאלה מה הוא רצוני לומר מהות הנכסים שמכר היתום מה הם מטלטלין או קרקעות כי לא נתבאר זה בדברי החכם השואל וידיעת דבר זה הוא מוכרחת להוציא לאור משפט ואומר שאם אלו הנכסים שמכר זה היתום לשמעון היו קרקעות שירש מאביו אין מכירתו מכירה כלל ולא מהטענות שטוען האפוטרופוס כי אלו אין להם קיום והעמדה כאשר יתבאר לפנים אלא משום דכבר ראינו שהרי"ף והרמב"ם ז"ל פסקו שאין יכול הבן שירש קרקעות מאביו למוכרם עד שיהיה בן עשרים שנה אע"פי שהביא שתי שערות ויודע בטיב משא ומתן וכיון דבנ"ד זה היתום בשעה שמכר נכסי אביו לא היה בן עשרים אין מכירתו מכירה אבל אם אלו הנכסים שמכר היו מטלטלין ממכרו מכר כיון שהיה גדול בעת שמכר ואינו יכול האפוטרופוס למחות בידו וצריך שימסור אלו המטלטלין לשמעון הלוקח כי אין רשות האפוטרופוס על היתומים אלא בעודם קטנים אבל אחר שהגדילו והוא בזכר בן י"ג שנה ויום אחד ובנקבה בת שתים עשרה ויום א' והביאו שתי שערו אין רשו' האפוטרופו' עליהם הלא תראה מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות נחלות הלכה ח' קטן שהגדיל אפילו היה אוכל ושותה יותר מדאי ומפסיד והולך בדרך רעה אין ב"ד מונעים ממנו ממונו ואין מעמידין לו אפוטרופוס אלא אם כן צוה אביו או מורישו שלא יתנו לו אח"כ יהיה כשר ומצליח או שלא יתנו לו עד זמן מרובה והשוטה והחרש הרי הם כקטנים ומעמידין להם אפוטרופוס עכ"ל ובפירוש אמרינן בפרק המפקי' דף ל"ט גבי הא דאמר רב יהודה אמר שמואל שבוי שנשבה וכו' אפוטרופא לדיקנני לא מוקמינן וכן במינהו אבי יתומים על הסתם אין דעתו אלא עד שיגדלו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל באותו פרק הלכה ה' וז"ל מי שמת והניח יורשין גדולים וקטנים צריך למנות אפוטרופוס שיהיה מתעסק בחלק הקטן עד שיגדיל ואם לא מנה חייבין ב"ד להעמיד להם אפוטרופוס עד שיגדילו שב"ד הוא אביהן של יתומים עכ"ל הרי שהגביל זמן אחד להמניית אפוטרופוס בן שמנהו אבי יתומים בין שמנוהו ב"ד שהוא עד שיגדלו אם לא בענין שהאב עצמו מנה אפוטרופוס עד זמן מרובה וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל והבאתי דבריו לעיל ואם כן מאחר דב"נד לא מצינו שראובן אבי היתום מנה אפוטרופוס לזמן מרובה שהרי לא נתבאר זה בדברי החכם השואל אלא סתם ואמר ומינה להם אפוטרופוס נראה פשוט שדעתו לומר שראובן מנה אפוטרופוס כדרך כל הממנים אפוטרופוס על בניהם שהוא בעודם קטנים:
וגדולה מזו כתב הריב"ש בתשובת תס"ח בשם הרא"ה דבגדול אפילו יש לו אפוטרופוס כגון שמינה אותו אביו לזמן ידוע כן מיד שהוא גדול מקחו מקח וממכרו ממכר כאלו אין לו אפוסרופוס אלא שאין מוציאין הנכסים מיד האפוטרופוס למוסרם ליורש כל אותו זמן שצוה המוריש והביא ראיה לדבריו מסוף פרק מציאת האשה דף ע' דאיתא התם תנן התם הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין אמר רפרם לא שנו אלא שאין שם אפוטרופוס אבל יש שם אפוטרופוס אין מקחן מקח ואון ממכרן מכר ממאי מדקתני אין מעשה קטנה כלום ופריך ודילמא היכא דאיכא שליש שאני ומשני אם כן ליתני אבל בקטנה יעשה שליש מה שהושלש בידו מאי אין מעשה קטנה כלום שמע מינה אפילו בעלמא ע"כ בגמרא ופירש רש"י ז"ל מדקתני במתניתין שאני הכא דאיכא שליש שנשתלש לכך ופירשו לו מה יעשה בהם אבל אפוטרופוס אינו אלא לעשות צורכי יתומים לכל הצריך והרי אם מכרו אלו הפעוטות אין זה שינוי מצות המת שאף האפוטורופו' ימכור לצורך מזונותיהם אם כן דשליש דווקא וטעמא לפי שפירשו שו לו לקנות שדה ליתני יעשה שליש וכו' דאפילו בעלמא במקום אפוטרופוס דדמי קצת לשליש עכ"ל והשתא מדמייתי ראיה ממתניתין דקתני אין מעשה קטנה כלום דייק מינה הא גדולה אף ביש לה אפוטרופוס דומיא דההיא שהמעות ביד שליש מוכרת וכן דעת הר"ן וז"ל מדקתני סתמא אין מעשה קטנה כלום משמע דאפילו במקום אפוטרופוס דדמי קצת לשליש אמרינן הכי ומיהו משמע דדווקא בקטני' אבל בגדול שיש לו אפוטרופוס כגון שמנהו אביו עד שיהא בן כ' מקחו מכח וממכרו ממכר ואם קדם הלוקח להוציא הנכסים מיד האפוטרופוס זכה שאע"פי שאין האפוטרופוס רשאי לתתם לו היינו משום מצוה לקיים דברי המת וכיון שאי אפשר לו לקיים מה יש לו לעשות וב"ד גם כן אין להם לכוף הלוקח להחזיר הנכסים ביד האפוטרופוס כיון שלא צוה ללוקח כלום אין עליו מצוה לקיים דברי המת שאין המצוה אלא למי שנצטווה בכך עכ"ל והשתא אם במקום שהאב מנה אפוטרופוס לבנו הגדול כתבו אלה החכמים שאע"פי כן מקחו תקח וממכר ממכר כ"ש בנ"ד שראובן לא מנהו אלא על הסתם עד שיגדילו כאשר הוכחנו למעלה דוודאי שכל מה שעשה היתום במטלטלין עשוי:
והרי"בש ז"ל בתשובה הנזכרת האריך בכל פרטי דינים אלו מאד כאשר יוכל לראות המעיין ובתשובה שאחר זאת כתב בקצרה על הענין הזה בעצמו וז"ל אם ראובן היתום בן י"ג שנה ויום א והביא שתי שערות גדול הוא ומוציאין הנכסים מיד אלעזר ומוסרין אותם ליתום ואף אם הוא טפש ובלתי יודע בטיב משא ומתן אין מונעים אותו מנכסיו שהרי מכיון שהוא גדול אינו צריך לאפוטרופוס ואף אם יתום זה סמך אבל אלעזר והשתדל אלעזר בנכסיו דהוה ליה כמו אפוטרופוס עתה שהיתו' גדול יבא מרשות אפוטרופוס ואין לאלעזר עוד רשות בנכסיו שאין ב"ד ממנין אפוטרופוס לגדול אף אם הוא טפש ובלתי יודע בטיב משא ומתן אלא אם כן הוא שוטה גמור ואם כן יש לאלעזר למסור ליתום נכסיו וכל שובר או מחילה שיעשה לו היתום קיימין ומשאו ומתנו בנכסים ההם הן במכר הן במתנה הן במחילה הן בענין אחר קיימין אף אם אינו יודע בטיב משא ומתן כיון שהנכסים הם מטלטלין אלא שאם היו קרקעות שלו אם שקנה לו האפוטרופא שלו אם שנתנו לו במתנה לא היה יכול למוכרם אלא אם כן הוא יודע בטיב משא ומתן ואם היו קרקעות שנפלו לו בירושה מאביו או משאר מורישיו אין יכול למוכרם אף בשיודע בטיב משא ומתן עד שיהא בן עשרים וכל זה ברור ופשוט מאד ומבואר בגמרא ובדברי המחברים ז"ל אלא שלהביא ראיות ולהאריך במה שאינו צריך לא אאריך עכ"ל:
ואתה המעיין ראה גם ראה איך הריב"ש ז"ל ברוב חכמתו ובקיאותו בתלמוד ובפוסקים ביאר בקצרה ובסדר נכון כל חלוקי ופרטי דינים בענין זה ומשם תוציא לאור תעלומו' שאילתינו ותידע כי המשפט הוא לשמעון:
אמנם אכתי פש לן גבן לעמוד על הטענה השנית שטוען האפוטרופוס והוא שהיתומים אחי המת עדיין הם קטנים וקי"ל א נזקקין לנכסי היתומים ואומר שזו אינה טענה כל ומבוארת הביטול כי אינה ענין לשאילתינו שכוונת אומרם ז"ל שאין נזקקין לנכסי יתומים הוא שאין נפרעים מנכסי היורשים בעודם קטנים לשלם לבעל חוב של אביהם והטעם הוא כדכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ב מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין נפרעין מן היורשין אלא אם כן היו גדולים אבל יורשין קטנים אין נפרעין מהם שטר חוב אפילו היה בו כל תנאי שבעולם לא יפרע בו המלוה כלום עד שיגדילו היתומים שמא יש להם ראיה ששוברים בו את השטר עכ"ל ביאר לנו בזה שבמקו' שיש לחוש שיהיה ליתומי' טענה מה כשיגדילו נגד הבעל חוב אמרינן שאין נפרעין מנכסיהם לשלם לוכל זמן שהם קטנים אבל אם ברור לנו שאביהם לא שלם את חובו כגון שמת תוך זמן הפרעון וחזקה אין אדם פורע בתוך זמנו או ששמתוהו ומת בשמתיה או שהודה להם אביהם שחייב בה או בכדומה לזה אז נזקקין להם וכדכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"א מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין ההלואה שעל פה נגבית מן היורשין אלא באחד מג' דברים אלו כשהחייב מודה בה וצוה בחליו שיש לפלוני עליו חוב עדיין או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע זמן לפורעה וחזקה היא שאין אדם פורע בתוך זמנו או שנדוהו עד שיתן ומת בנדויו כל אלו גובין מן היורשין בלא שבועה אבל אם באו עדי' שהיה חייב לזה מנה או בפנינו הלוהו אינו גובה מן היורש כלום שמא פרעו שהמלוה את חבירו בעדים אין בריך לפורעו בעדים וכן אם הוציא כתב יד אביהם שהוא חייב לו אינו גובה בו כלום כמו שביארנו עכ"ל אבל בנ"ד שהיתום הוא שחייב לשמעון מה שמכר לו ואינו חוב של אביו אינו יכול האפוטרופוס לעכב בידו חלק זה היזו שירש מאביו עד שיגדילו אחיו שהרי אם היה היתום חי ומיד כשהגדיל היה רוצה ליטול חלקו לא היה רשות ביד האפוטרופוס למנוע זה ממנו אלא היה צריך שימסור לו חלקו מיד כדמוכח בהדיא מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק עשירי מהלכות נחלות וז"ל מי שהניח יתומים מקצתן גדולים ומקצתן קטנים ורצו לחלוק בנכסי אביהם כדי שיטלו הגדולים חלקם מעמידין ב"ד אפוטרופוס לקטנים ובורר להם החלק היפה ואם הגדילו אינם יכולים למחות שהרי על פי בית דין חלקו להם ואם טעו ב"ד בשומא ופחתו שתות יכולים למחות וחולקין חלוקה אחרת אחר שהגדילו עכ"ל וכתב הרב המגיד ומה שכתב רבינו מקצתן גדולים ומקצתן קטנים הוא מפני שאם היו כולם קטנים למה יחלוקו יעמדו הנכסים ביד אפוטרופו' שהרי אף לאחר חלוקה גם כן יבואו הנכסים ביד אפוטרופוס וכן אה היו גדולים כולם אינם צריכים לאפוטרופוס ולפיכך העמידה במקצתן גדולים ומקצתן קטנים וכתב ורצו לחלוק לפי שאם לא רצו אלא שיהיה בשתוף בין הגדולי' והקטנים אין ב"ד נזקקין להם עכ"ל הרי לך בהדיא שאין יד ורשות האפוטרופוס על היתומים בהיותם גדולים אלא יטלו חלקם מיד ואין צריכים להמתין עד שיגדילו אחיו הקטנים אם כן בנ"ד נמי כיון דאילו היה זה היתום חי והיה רוצה ליטול חלקו מיד כשהגדיל לא היה יכול האפוטרופוס לעכב על ידו השתא נמי צריך שימסור חלק זה היתום שמכר לשמעון וזה מבואר בעצמו ואין צורך לפנים:
בסדר ובשנת ולהורות את בני ישראל:
אלה דברי דוד בלא"א כמוה"רר יעקב די מיזה: