שאלה כח ראובן היה עתיר נכסי והיה דר במקום אשר להם ליהודים רשות והרמנא מהשררה לדון דיני ממונות בין איש לאחיו כפי דין תורתינו הקדושה. ויהי היום שקרב קיצו למות וחל"יש והניח אשתו ובניו גדולים וקטנים וממון רב מעות מחושבים שטרות ומטלטלים וכו' בלתי עשות בעת פטירתו שום צואה לא בכתב לא בעל פה לא ט"י גוים ולא ע"י ישראלים וגם לא נודע שבחיים צוה שום דבר על נכסיו. ואחר טבור חמשה שנים שנפטר ונתגדלו בניו הקטנים ובאו עם אחיהם הגדולים לירד בנכסי אביהם ולחלקם ביניהם הוציאה אלמנתו של ראובן הנ"ל שטר צואה עשויה ע"י סופר גוי נוטריו חתומה מב' עדים גוים ומתוכה נראה ששטר צואה הנ"ל נעשית שבעה שנים קודם פטירת ראובן הנ"ל בהיותו בריא וחזק ונמצא כתוב שם שראובן הנ"ל מצוה שנכסיו שימצאו אתו וברשותו שאשתו הנ"ל תהיה היורשת הכללית מכל וכל עד סוף פרוטה אחרונה ושאם לא תוכל לזכות בהם בתורת ירושה שתזכה בסם בתורת מתנה וכו'. אשר על זה הבנים בניו מערערים וטוענים שאין בשטר צואה זאת שום כח ואל להוציא מהם זכות עזבון ירושת אביהם דשייך להם בדין תורתינו הקדושה ושכיון שלא נודע ולא נשמע מעולם שראובן אביהם עשה שום שטר צואה בחייו לא במותו לא ע"י ישראל ולא על ידי גוים שהרי הוא כצואה טמירתה שאין בה ממש ואם איתא שנעשית כהוגן למה העלימה והסתירה אותם עד עתה ולא פרסמה והוציאה תכף ומיד אחרי מות בעלה זאת ועוד שכיון שידוע ומפורסם הוא שלראובן אביהם הנ"ל לא היה לו שום קרקע כלל לא בעת שעשה שטר צואה הנ"ל ולא בעת פטירתו כי אם דוקא מעות בעין שטרות ומטלטלים וכו' ואין במתנה הזאת שום א' מרדכי הקנאה שהמטלטלים נקנים בו שאין המתנה הזאת שום כלום. והאשה טוענת שאם לא זכתה במתנה הנ"ל מדין תורה שתזכה בה מכח מנהג המדינה ושאע"פ שבמדינה הנ"ל יש להם ליהודים רשות והרמנא מהשררה לדון דיני ממונות בין איש לאחיו כפי דיני ישראל שהמנהג מבטל ההלכה. אשר על זה כדי להשקיט המריבה ביניהם באו לבית מדרשו של שם לידע כדת מם לעשות כדי שאיש על מקומו יבא בשלום. ושכמ"ה:
תשובה מה אענה ומה אשיב ואור ביתי חשך וחשכו אור עיני מרוב דמעות אשר לבי נובע לב נשבר ונדכה דחוף אני וסחוף מרוב צרות מוחלפות ודאגות מתחלפות שעברו עלי בזמן מועט שלמפורסמות אינן צריכות ראיה. אמנם ראיתי בכל כוחי לדחות תהפוכות הזמן כדי להתעסק בכוונה בפירוק שאלה הנ"ל ואם כי יבא בקצרה לסיבות שקדמתי זכרם. ואף גם זאת כי בנקל יגמר הדין הזה כפי יסוד בנין דברי השואל. וזה החלי בעזרת האל אמן כי"ר:
נלך ראשונה לחפש אחר הטענות הכתובות בנ"ד בזכות היורשים. והנה ראינו שמה שטוענין הם שלא מצאו שום כח ואל בשטר צואה הנ"ל אין אנו יכולים להשיב על זה מפני שהחכם השואל לא כתב נוסח הצואה כי אם דברים סתומים דכך משפט לשונו ונמצא כתוב שם שראובן הנ"ל מצוה שנכסיו שימצאו אתו וברשותו שאשתו הנ"ל תהיה היורשת הכללית מכל וכל עד סוף פרוטה אחרונה ושאם לא תוכל לזכות בהם בתורת ירושה שתזכה בהם בתורת מתנה וכו' עכ"ד. ראה שאין אנו יכולים לירד לסוף דעתו בעצם תיבת וכו' הנ"ל אם כוונתו בו להחזיק בדבריו בנוסח השטר שלקמן המתנה הזאת או אם כוונתו בו לגרוע כח המתנה עם מה שכתוב לקמן. גם יש לנו לחשוב שכוונתו בתי' וכו' הנ"ל היא לומר שמה שכתב עוד בשטר הצואה לא מעלה ולא מוריד. ובכן כדי לצאת מידי ספק לא נבוא על זה:
עוד הטענה השניה שלהם הוא שאומרים שכיון שלא נשמע שמעולם ראובן אביהם עשה שום שטר צואה לא בחייו ולא במותו לא ע"י ישראל ולא על ידי גוים שהרי היא כצואה טמירתה וכו':
ואבוא היום אל העין במשפט הטענה הזאת ואומר דמשום הא לא איריא דהא בהא לא תליא שהרי משום שלא נשמע שאביהם עשה שום צואה וכו' אינה נדחית כוחה של המתנה הנ"ל ואין לקרות אותא בשם מתנה טמירתה. שהרי לא מצינו שתקרא מתנה טמירתה כי אם דוקא במ"ש בגמ' ובפוסקים ואביא לשונם בקצרה:
איתא בגמרא פרק חזקת הבתים דף מ ע"ב אמר רב יאודא האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה. ה"ד מתנה טמירתא. אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי דלי איטמורו וכתבו ליה. וא"ד אר"י דלא אמר להו תיתבו בשוקא ובבריתא ותכתבו ליה. מאי בינייהו א"ב סתמא. עוד לקמן איבעיא להו סתמא מאי. רבינא אחר לא חיישינן רב אשי אחר חיישינן והלכתא חיישינן ע"כ. ופי' רשב"ם ז"ל מתנה טמירתא לא מגבינן בה. דשמא נתנה לאחר כבר או לעשותה מודעא לחבירתה נתכוון כדלקמן: איטמורו. הטמינו עצמיכם: ה"ג ואיכא דאמרי דלא אמר להו תיתבו וכו'. לא ציוום לכתוב בשוקים וברחובות אלא סתם אמר להם כתובו: א"ב סתמא. שאמר להו כתובו סתם ולא אמר להם איטמורו וגם לא ציום לכתוב בשוקי ובבריתא. ללישנא קמא דר"י כשרה וללשנא בתרא פסולם דצריך לומר להם כתובו בשוקא וחתמוה בברא ובפי' ר"ח גרסינן דאמר להו לא תיתבו בשוקא ובבריתא ואי אפשר לומר כן דלשני לשונות דר"י משמע סתמא כשרה: בשוקא ובבריתא. לעין כל כתובו לו: איבעייא להו סתמא מאי. משום דתרי לישני אמר ר"י לעיל ואיכא בינייהו סתמא חד פסל וחד מכשר הלכך קבעייא הכא אמאי סמכינן אי אמר להן סתמא כתובו ולא אמר להן נמי איטמורו מי הוי מתנה טמירתא או לא ויש מפרשין וכו' ולא נהירא כלל וכו': לא חיישינן. דאינה טמירתא אלא כשירה: חיישינן לטמירתא ולא מגבינן בה ואי מגבינן לא מהדרינן עובד' והיינו דלא קאמר רב אשי דלא מגבינן אלא חיישינן דספק הוא והיכא דקיימא ארעא תיקום: והלכתא חיישינן. דלא מגבינן בה והלכך צריך לכתוב בתוך השטר וכך אחר לנו כתבוה וחתמוה בברא ואע"ג דלא אמר אלא כתבוה לו סתם שטר מתנה כמו שתיקנו חכמים קאמר עכ"ל רשב"ם ז"ל:
הנה עינינו רואות שכל דברי הגמ' בין בלישנא קמא בין בלישנא בתרא של האיכא דאמרי תולין דברי ר"י דוקא באמירת הנותן אף שלא כתוב כן בנוסח השטר. אלא שמצינו להרשב"ם ז"ל שלא כך כתב כי אם שגם בנוסח השטר צריכין לכתוב וכך אמר לנו כתבוה בשוקא וכו':
ברם ר"י כתב בד"ה א"ד וכו' וז"ל עתה נוהגין לכתוב בשטרי מתנה ואמר לנו מתנה זו כתבו' בשוקא וחתמוה בברא הלכך כי אמר להו נמי סתמא דעתו לומר כמו שכותבים בשטרות ובימי האמוראים לא היו נוהגין לכתוב כך ולכך היה צריך לומר להם בפירוש כתבוה בשוקא וכו' עכ"ל ר"י ז"ל:
עכשיו נפקא ממה שכתבנו שאין לחשוב הצואה של נ"ד כדין מתנתא טמירתא מטעם שנעשתה בסתר ולא שמעו בה דהא מאן לימא לן שכוונת ראובן היה לכך ושכך אמר לעדים שיעשו אותם בסתר עד שתפסל מטעם זה וכי מפני שנעשתה בסתר נחשוב אותם כאלו אחר בפירוש לעדים איטמורו וכו'. וכן נמי משמע לשון הסוגי' שבפרק חזקת הבתים דדוקא כשאמר לעדים כך בפירוש הוא דמיפסלא שכך משמע לשון הבעייא הנ"ל עיין עליה. ואם איתא דמתנה הנעשית בסתר יש לה דין מתנה טמירתא לישמעינן רבותא ויאמרו שמתנה טמירתא היא אף שנעשה כהוגן אלא שנעשתה בסתר ולא בפרהסיא ומכ"ש שתהיה פסולה כשמצינו שהנותן ציוה כך בפירוש לעדים דהא אז יש לתלות שאינו נותנה בכל לבו ובכל נפשו כיון שרוצה להסתירה והנה לא כך שנו נמצא שכפי זה אין לומר שתפסל צואה של נ"ד בשביל שלא שמענו בה עד עכשיו אלא יש לומר שאם אין עוד בשטר ההוא שום גילוי שהמצוה הנ"ל אינו רוצה במתנה הזאת ודאי שאין לפסול השטר משום כך דהא אפילו ר"ת אינו פוסל כי אם דוקא כשאמר להו בפירוש לא תיתבו בשוקא וכו'. אבל כשנעשית בסתר לבד בלא שיאמר להם בפירוש שיעשה כך לא אמר הוא ז"ל שתהיה בטלה עיין עליו ודוק:
אבל נגד זה ראינו להרב מיימוני ז"ל שכתב בחיבורו פ"ה מהל' זכייה הלכה א' וב' וז"ל הנותן מתנה בין בריא ובין חולה צריך שתהיה גלויה ומפורסמת אמר לעדים כתבו בסתר ותנו לו אינם כלום שזה מערים כדי לאבד ממון אחרים שיחזור וימכור אחר שיתן. לפיכך כל שטר מתנת קרקע שאין כתוב בו ואמר לנו פלוני הנותן שבו בשווקים וברחובות וכתבו לו מתנה גלויה ומפורסמת וכיוצא בעניינים אלו חוששין לה שמא מתנת מסותרת היא ולא זכה המקבל עכ"ל. ואף שדברי הרב נראין דוקא אמורין במתנת קרקע ולא במתנת מטלטלין כבר הכריע הרב המגיד ז"ל בטוב טעם ודעת שמה שתלם מורינו הרב ז"ל הדין הזה במתנת קרקע הטעם הוא משום שבמטלטלין אין שטר מועיל בהם בלא קניין עיין עליו:
והנה הרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור ח"מ סי' רמ"ב בסוף סעי' ג' העתיק לשון הרמב"ם הנ"ל וכתב עוד שאפילו אם קנו מיניה לא זכה המקבל ושם תראה מ"ש הבטל דרכי משה בהגהתו בדין זה:
ברם יש חולקין בזה וסוברים שאם תפש המקבל במטלטלין ודאי שזכה בהם ולא מפקינן מיניה משום חששא ואף שהלכתא אפסיקא לה בגמ' בפ' חזקת דחיישינן לסתמא היינו דוקא במתנת קרקע שהיא נקנית בשטר אבל מתנת מטלטלין שהשטר בהם אינה כי אם לראיה בעלמא כשתפש לא מפקינן מיניה:
ראו מכאן שכיון שהחכם השואל כתב בטענת היורשים הנ"ל שגם טוענים שלא היתה לה שום קנין במטלטלין ובמעות שהניח לה בעלה א"כ הדין נותן שאף ששטר הצואה הזאת היתה עשויה כפי משפט וע"י ישראל ודאי שלא תזכה בהן לפי שחסר הקנין. א"כ יד היורשים על העליונה ואף שתפסה אותם וכפי סברת קצת מן הפוסקים. ואע"פ שיש אחרים שסוברים דאם תפסה לא מפקינן מינם היינו דוקא במקום שאין חסרון כח בשטר הצואה אלא משום חששא אבל בנ"ד ששמר זה נעשה ע"י גוים וגם אינו בנוסח הראוי כפי המורגל שהרי אינו כתוב בו שום דבר מוכיח שנתן לה כל מה שיש לו במתנה גלויה ומפורסמת בלא שום טעם שהכריחו לכך כי אם מרצונו הטוב בשביל האהבה יתירה שיש לו עליה או מטעם אחר אלא אדרבה עינינו רואות שמה שכתוב שם בשטר ההוא לשון גרוע הוא. שהרי כך כתב שאם לא תזכה בתורת ירושה שתזכה בהן בתורת מתנה וכו'. ועכשו נשאר לנו מקום עם זה הלשון לתלות באומדנא ולומר שראובן הנ"ל יודע היה דיני משפטינו שאין להעביר הירושה אפילו מברא בישא לברא טבא ומכ"ש להניח לבניו חוזרין על הפתחים. דהא קרוב לודאי הוא שאם האשה הזאת תזכה בנכסים הללו כאשר עלתה על דעתה הנה במות בעלה תנשא לאדם אחר דרוצה אשה בקב וכו'. וא"כ אמרינן דעתיה בנ"ד שראובן הנ"ל משטה היה באשתו כשעשה שטר צואה הנ"ל ולפיכך עשאו באופן הנ"ל לכתחילה כדי שלא יהיה שוה לה לכילום ומה שעשה אותו אינו כי אם לבטל מעליו הצער שהיתה מצערת לו בכל ימיו על שיתן לה כל מה שיש לו עד שהציקתהו לעשות הצואה הנ"ל וא"כ יש לנו לומר שבכוונה מכוונת כתב אלו הדברים שאם לא תזכה בתורת ירושה תזכה בתורת מתנה וכו' וכיוון בכך לפתוח עיני הדיינים שידונו הדבר אחרי מותו שידעו שכמו שהוא ידע שאינה זוכה בתורת ירושה בנכסיו כי כך גילה דעתו כשכתב שאם לא תזכה בתורת ירושה וכו' שידעו הם ג"כ שהוא מכיר שאינה זוכה בנכסיו בתורת מתנה ולכתחילה על זה לא כתב בלשון אמר שיהיה מוכיח רצונו מן הלשונו' אשר היו מועילים להיות מתנתו מתנה כי אם כתב הלשון הנ"ל שפשט הלשון ההוא מורה שלא ישוה לה לכלים דהא אין כתוב שם שום קנין ודין פשוט הוא שאין מתנה לאחר מיתה:
ולא יהיה לדבר זר מ"ש שנחזיק דברי ראובן הנ"ל שידע בטיב מ"ש בשטר הנ"ל שהרי מצינו שאפילו בצואת ש"מ דדבריו ככתובים וכמסורין דמו ויכול המקבל לומר שמשעת מיתת הנותן כבר נקרא הוא מוחזק במה שנתן לו המת אפילו הכי הדין נותן שמדקדקים לשון הכתוב בשטר ולא אמרינן האי גברא לא גמיר כולי האי ולא כתב אותו לשון מפני כך אלא כל מה שיש לדקדק בלשון הכתוב בשטרות מדקדקינן עיין בפוסקים ותמצא:
איברא שעדיין יש להשקיף בנוסח השאלה  של נ"ד קודם שיצא לאור משפטינו שהרי כתב החכם השואל ששטר הצואה הזאת נעש' ע"י נוטאר"יו וא"כ יש לנו לומר שכיון שהנוטר"יו הושם ע"י המלך ודאי שכל מה שהוא עושה הוא מקויים דהא כולם בחזקת נאמנות הם עומדים אם מצד עצמם אם מצד אימת מלכות וא"כ גם אנחנו נאמר שתזכה האשה הזאת בשביל טענתה באומרם שכך הוא המנהג שאולי כוונתה לומר שכיון שבעיר ההיא כותבין כל השטרות ביד נוטר"יו שגם היא רוצה לזכות בצואה הנ"ל משום המנהג טל סמך דדינא דמלכות' דינא. אבל גם זאת להועיל לה צריך חקירה גדולה לפי שהעיקרא דמילתא בהיכן נאמר הכלל הזה של ד'ד'ד' יש מחלוקת גדול בו בין חכמי ישראל יש מהם שסוברים שדוקא הכלל הזה נאמר על דברים הנוגעים למלכות כגון המסים וענייני הדרכים והמכסים והטקסאות וכל דבר שנוגע לריווח המלכות אבל בדברים שבין אדם לחבירו אין לומר בהם ד'ד'ד': ויש שסוברים דאין לומר ד'ד'ד' אלא בדיני קרקעות ועל העיקר הזה עלה בדעתם לגרוע כח דמלכי ישראל בדין זה ולומר עליהם שאין צריך לקיים תקנתם בחוקי הקרקעות משום הכלל הזה והטעם הוא שאין לנו לומר הכלל הזה אלא על מלכי א"ה על שם שכל אחד מהם הארץ שהוא מולך בה נוגע לו אבל א"י יד כל ישראל בה להחזיק כל אחד בחלקו. והנה א"כ אין לומר על משפטי קרקעותיו ד'ד'ד' דהכלל הזה דוקא נאמר במלך שהארץ שהוא מולך בם היא שלו וברשותו:
גם יש שכתבו שהגם שהכלל הזה יהיה בכל התקנות בין של קרקעות בין של שאר דברי' אפילו חמין הדברים שאינם נוגעים תועלתם למלכות אפילו הכי לא נאמר במלכי ישראל אלא דוקא במלכי א"ה משום דבמלכי ישראל כל תקנותיה' וחוקותיהם צריכים להיות כפי דין תורה נמצא שאין אנו צריכים בתקנותיהם לכלל זה: גם הרמב"ן ז"ל סובר שכל מלך שחוקק דבר בימי מלכותו והדבר ההוא היא מחודשת ולא היתה בחיי המלכים שקדמו לו אין לדון בה דין זה של ד'ד'ד':
גם מצאתי לר"ת ז"ל שכתב שמלך ששם דין במדינה אחת ממלכותו והוציא מן הדין ההוא לשאר מדינות מלכותו שאון דינו דין:
ברם הרא"ש ז"ל וגם בנו בטל הטורים ז"ל לא כך סברו כי אם כאיש אחד גמרו שיש ביכולת המלך לעשות הפרש בחוקותיו בין מדינות מלכותו:
ראה אתה עד כמה הגיע כח חילוק הכלל הזה דהרי מצאתי כתוב בספר כנה"ג בשם גדולי הפסקנים בשמותם ובציונם שם דלאו דוקא נאמר דינא ד'ד' בדין המלך במלכותו אלא אפילו שר או שלטון בעירו יש לו הכח הזה בחוקותיו עכ"ד. והנה לא אאריך עוד בענין הלז משום דאין בידי יכולת לכתוב כל דברי אלהים חיים הרמוזים בה מפי רבני ישראל הקדושים. אבל נקח לנ"ד לתת כח ואל בדברי האלמנה הנ"ל לומר עליה שכיון שכך הוא המנהג בעיר ההיא לקיים כל מה שכותב הנוטר'יו שתזכה גם היא במה שכתב לה בטלה אף שכפי תורתינו אין לה משפט הזכייה כיון שכפי תקנת רבותינו ז"ל שאמרו דד דד'ד'ד' תהיה לה זכות במתנה של בטלה משום שהשטר עשוי ע"י נוטר'יו של המדינה שהוא מושבע לקיים אמת בדבריו וכ"ש בחתימת ידיו וכיון שהמנהג בעיר ההיא לקיים מתנותיהם בלתי חזוק אחר כי אם ע"י שטר נוטרי"אל שכך מורים דברי האשה באומרה שאם לא תזכה מדין תורה שתזכה בה מכח מנהג המדינה יש לנו לומר שתזכה בה משום ד'ד'ד' אשר באמת לא מצאתי לה כח בטענה זאת להוציא המשפט כפי רצונה כי אם שנאמר שגם במנהג הזה אמרינן בו ד'ד'ד':
אבל מה אעשה לה שהרי ה"ה לא ריחם עליה ושם מונח קיים בתחלת דבריו שבמקום ראובן של נ"ד היה להם ליהודים רשות והרמנא מן השררה לדון דין תורה בדיני ממונות בין איש לאחיו ולא פרט באיזה עניינים היה להם הרשות הזה. והנה כיון שלא פרט בדבריו אלו באיזה דיני ממונות נתן להם הרשו' הנ"ל נראה א"כ שבכל מה שיהיה גוף הדין דינא דממונא יש להם הכח לדון דין תורה א"כ איך נאמר שיהיה הפרש בדיני הצואות והמתנות להוציא אותם מדין תורה ולומר שאינן נכנסים תחת רשות השררה הניתן ליהודים בעיר הנ"ל לדון כפי דין תורה בין איש לאחיו ודאי שאין להעלות זה על דעתינו נמצא א"כ כפי זה וגם ממ'של שגם אם השטר הזה היה עשוי בסופר ובעדים ישראלים שאינו שוה לה לכלום לא משום ירושה ולא משום מתנה ועכשו אין לפקפק שאין לנו לומר בו ד'ד'ד' דאין לתת להם יותר כח ואל ממה שיש לנו בשטרותינו וכיון שכפי דין תורתינו שטר צואה הזאת אף שתהיה נעשה ע"י ישראלים היה חשוב כחרס הנשבר מהטעמים הנ"ל כ"ש כאן שגרוע הוא מכמה טעמים ונ"מ שאין לה תועלת בו:
ואף שיש לה בדברים טענה גדולה שכמה פעמים ראינו שהמנהג מבטל ההלכה וגם כאן נהגו להחזיק בנכסים של אחרים לבד ע"י כח של שטר נוטרי"אל עשוי בידי גוים ועל סמך ד'ד'ד'ד' וא"כ היה הדין נותן שגם תזכה היא בנכסי בעלה גם זאת לא תשוה לה שהרי יש לנו נגד טענה הזאת פטיש החזק משבר הרים וסלעים בדברי הפוסקים ז"ל ואלו הן ראשונה שאף שנאמר בעלמא ד'ד'ד'ד' לא נאמר זה על דיני נחלות וכן כתב בעל כה"ג בשם הפוסקים וז"ל לטול נחלה בדינא דמלכא לא אמרינן בה ד'ד'ד' עיי"ש בח"מ סימן שס"ט בהגהות ב"י אות מ"ד: גם מה"רי קלון כתב בשרש קפ"ח דאין לדון דינא ד"ד לעשות יד בעל השטר על העליונה או על התחתונה היפך דיננו עיי"ש. ועוד הרבה פוסקים כך סוברים ויבוקש הדבר וימצא למי שרוצה לקיים דבריו ותבא עליו ברכה וגם תבא למי שסותרם אם מכוון לשם שמים ולהוצי' הדין לאמתו דהא בפסק הזה יצאתי ממנהגי ולא חפשתי אחר כל סברות הפוסקים לפלפל בדבריהם כנהוג כי רבות אנחותי ולבי דוי אך לבד דבר מזער כתבתי לחזק גמר הדבר של נ"ד כפי קוצר שכלי הגוזר שהיורשים של נ"ד להם משפט ישר בתביעותם והם יזכו בנכסים של ראובן אביהם ואשתו הנ"ל לא תטול כי אם מה שמגיע לה משום חוב כתובתה:
זה הוא מה שהעלתה היום קולמוסו להלכה ומי שעליו מוטל ההוראה יגזור כפי רצונו הטוב למעשה: וה' יציליני משגיאות ויסיר ממני אנחות ויאמר עלי די לצרות וישביעני שובע שמחות אכי"ר:
היום יום שנכפל בו כי טוב י"ז לחדש כסלו.
שנת לולי משה בחירו עמד בפרץ לפניו לפרט קטן:
כ"ד יוסף בן לאותו צדיק יסוד עולם מוהר"ר משה אלוואריש תנצ'בה:
בבית ובדפוס
בהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט