שאלה ראובן היה חייב לשמעון וכשתבעו שמעון שיפרע לו טען ראובן כי שמעון חייב לו מצד אחר השיב שמעון מצד זה שאתה אומר כבר עמדנו בדין ונשבעתי ונפטרתי השיב ראובן איני יודע אם נשבעתה עכשיו שאני תפוס בממון שלך רוצה אני לישבע ולהפטר יורנו המורה הדין עם חי ומשכורתו שלמה מן השמים:
תשובה במסכת כתובות פרק שני דייני גזירות (דף ק"י) שנינו שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה אדמון אומר אילו הייתי חייב לך כיצד אתה לוה ממני וחכמים אומרים זה גובה שטר חובו וזה גובה שטר חובו: אז' איתמר שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה רב נחמן אמר זה גובה וזה גובה רב ששת אמר הפוכי מטרתא למה לי אלא זה עומד בשלו וזה עומד בשלו דכולי עלמא עידית ועידית בינונית ובינונית זיבורית וזיבורית ודאי הפוכי מטרתא הוא כי פליגי דאית ליה לחד בינונית ולחד זיבורית רב נחמן סבר זה גובה וזה גובה קסבר בשלו הן שמין אתי בטל זיבורית וגבי ליה לבינונית דהוה גביה עידית ואתא ההוא ושקיל זיבורית ורב ששת אמר הפוכי מטרתא למה לי קסבר בשל כל אדם הן שמין סוף סוף כי אתי ההוא בינונית דנפשיה קשקיל ולרב נחמן מאי חזית דאתי בטל זיבורית ברישא ליתי בעל בינונית ברישא וליגבי זיבורית וליהדר וליגבי ניהליה לא צריכא דקדים תבעיה סוף סוף כי אתו למיגבי בהדי הדדי קאתו אלא לא צריכא דאית ליה לחד עידית ובינונית ואית ליה לחד זיבורית מר סבר בשלו הן שמין ומר סבר בשל כל אדם הן שמין:
ופירש רש"י ז"ל שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה. ראובן על שמעון ושמעון על ראובן שטר שהוציא ראובן מוקדם ושל שמעון מאוחר: אדמון אומר יכול שמעון לומר לראובן: אילו חייב הייתי לך כדברי שטרך כיצד אתה לוה ממני אחרי כן היה לך לתבוע את חובך ממני: זה גובה וזה גובה: אפילו החוב שוה אין אומרים יעכב זה מלוה של חבירו בשביל מלוה שהלוהו אלא בית דין יורדין לנכסי כל אחד ומגבין לכשנגדו את חובו: גמ': הפוכי מטרתא למה לי הנושא שני מרצופין של עור ומשאן שוה מה יתרון לו להפוך של ימין לשמאל ושל שמאל לימין: בשלו הן שמין. מה שאמרו חכמים בעל חוב בבינינית בקרקעות הלוה שמין שאם יש ללוה שדה שהיא בינונית לכל אדם ואצלו היא עידית ששאר שדותיו גרועות הימנה אין בעל חוב גובה הימנה. ורב ששת סבר בשל כל אדם הן שמין. וסוף סוף כי הדר האי למיגבי בינונית שהיתה שלו שקיל: ולרב נחמן נהי נמי דבשלו הן שמין מאי חזית וכו' סוף סוף כי אתו למיגבי בהדי הדדי אתו שהרי שניהן הוציאו שטרותיהן בבית דין: מר סבר בשלו הן שמין ולא הפוכי מטרתא הוא דממה נפשך איכא רווחא לבעל זיבורית דאי חבריה קדים ברישא וגבי איכא גביה עידית ובינונית וזיבורית ומגבי להאיך בינונית ואי איהו קדים וגבי בינונית הויא גביה עידית ומגבי לחבריה זיבורית: ומר סבר בשל עולם הן שמין וכיון דבהדדי אתו למיגבי יהבי בית דין בינונית לבעל זיבורית ברישא והדר גבי לה מיניה הלכך הפוכי מטרתא הוא:
דבר מוסכם הוא דכשחולקים רב נחמן ורב ששת דהלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי וכן פסקו עמודי ההוראה. הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל אחר שכתב הסוגיא שקדמנו זכרה כתב וקיימא לן הלכתא כרב נחמן בדיני. ולא הביא סוף הסוגיא:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרשב"ם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פרק ארבעה ועשרים הלכה י' ז"ל שנים שהוציאו כל אחד משניהם שטר חוב על חבירו. אין האחרון יכול לומר לראשון אילו הייתי חייב לך היאך אתה לוה ממני. אלא זה גובה חובו וזה גובה חובו. היה זה במאה וזה במאה ויש לזה עידית ולזה עידית. או לזה בינונית ולזה בינונית. לזה זיבורית ולזה זיבורית. אין נזקקין להן אלא כל אחד ואחד עומד בשלו. היה לזה עידית ובינונית ולזה זיבורית זה גובה מן הבינונית וזה גובה מן הזיבורית ע"כ וגם הוא ז"ל לא כתב שאר הסוגיא:
והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל שנים שהוציא כל אחד מהן שטר חוב על חבירו וכו' זה מחלוקת חכמים ואדמון פרק אחרון דכתובות פסק כחכמים ומכל מקום כתבו המפרשים ז"ל סאה המקום הוא שנותנין המעות ואחר כך כותבין השטר והגיע זמן מנום ראשונה קודם מלוה שניה יכול הלה לומר הים לך ליפרע כשלוית ממני ואפילו יש לאחד עידית ובינונית ולאחד זיבורית והרי זה כדין שיתבאר לפנינו בשהלה מוציא שמכר לו את השדה כך כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל זה לא נזכר בהלכות ולא בדברי רבינו ז"ל לפי שלעולם הוא דרך בהלואה לכתוב השטר קודם נתינת המעות ולפיכך סתמו ז"ל: עוד כתב ז"ל היה זה במאה וזה במאה ויש לזה עידית וכו' זה מבוא' בגמר' ומוסכם שם וכתבו הרב רבינו משה בר נחמן ז"ל והרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל שאם מת אחד מהם אפילו הניח יתומים קטנים שאינן בני גובינא עד שיגדלו זה עומד בתוך שלו וזה עומד מתוך שלו דכיון דתפס תפס: עוד כתב ז"ל היה לזה עידית ובינונית ולזה זיבורית וכו' זה מחלוקת בגמרא שם דרב נחמן אמר זה גובה וזה גובה ורב ששת אמר הפוכי מטרתא למה לי ואמרינן התם דטעמא דרב נחמן הוא מפני שכשיגבה בעל זיבורית בינונית מזה שיש לו עידית ובינונית לא יוכל בטל בינונית לגבותה ממנו מפני שתהיה אצל זה עידית ובינונית שהרי הוא אין לו מעולה ממנו וכשאמרו בטל חוב בבינונית דעתם שבשלו הם שמין וטעמא דרב ששת מפני שבשל עולם הן שמין ופסק רבינו ז"ל כרב נחמן דהלכתא כותיה בדיני וכן פסקו בהלכו' וכו' ע"כ: גם הרא"ש ז"ל כן פסק בפסקיו שהרי לא כתב אלא דברי הרי"ף ז"ל הנז"ל:
ולא נעלם ממנו חם שכתב רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חשן משפט סימן פ"ה בשם הרמ"ה ז"ל דלא שנא באתרא דיהבי זוזי והדר כתבי שטרא או באתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי יכול לומר לו היה לך ליפרע מחובך ולא דמי למוציא שטר חוב על חבירו ומכר לו השדה וכו' ואחר כך כתב סברת יש אומרים (והוא דעת בעל התרומות ז"ל) דהכא נמי יש חילוק בין אתרא דיהבי זוזי והדר כתבי שטרא לאתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי ודמי למוציא שטר חוב על חבירו ומכר לו השדה. וכבר האריכו בזה הר"ן והרמב"ן ובטל התרומות ובטל גידולי תרומה זכרונם לברכה. אבל לא הושוו דעותיהם אלא זה אומר בכה וזה אומר בכה והרוצה לעמוד עליו יעיין בספריהם: אבל דעתינו נוטה אל פסק שלשת עמודי ההוראה אשר סבית בית ישראל נשען עליהם בהוראותיהם הלוא הם הרי"ף והרמב"ם והרא"ש זכרונם לברכה שלא כתבו מהסוגיא אלא מה שהעתקנו בתחילת דבורינו ולא כתבו דבר מזה. כמו שכתב הרב המגיד ז"ל כמו שכתבנו למעלה:
ומעתה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא שראובן היה חייב לשמעון וכשבא שמעון לתבוע אותו טען ראובן כי הוא חייב לו מצד אחר. השיב שמעון מצד זה שאתה אומר כבר עמדנו בדין ונשבעתי ונפטרתי וראובן השיב לו איני יודע אם נשבעת וכו' ולא פורש בשאלה אם אלו החובות הם בשטר או על פה כי לפי השתנות העניין ישתנה הדין שאם נושא שאלתינו הם מלווה בשטר. אז יהיה דינו ככל מה שכתבנו: אם היו החובות שוות ויש לזה עידית ולזה עידית או לזה בינונית ולזה בינונית או לזה זיבורית ולזה זיבורית אליבא דכולי עלמא זה עומד בשלו וזה עומד בשלו דהפוכי מטרתא למה לי אבל אם הים לאחד מהם עידית ובינונית ולאחר זיבורית זה גובה מן הבינונית וזה גובה מן הזיבורית שהבינונית נעשה אצלו עידית דבשלו הן שמין ואם יגבה בעל הבינונית ברישא משכנגדו הזיבורית שאז ימצא בידו עידית ובינונית וזיבורית יגבה שכנגדו הבינונית ולאו הפוכי מטרתא הוא שבעל הזיבורית יש לו רווחא. ומה שמשיב שמעון שכבר עמד עמו בדין ונשבע ונפטר טענתו מהבל ימעט שהיאך יעלה על הדעת שבית דין ישביעוהו להפטר ממלוה שבשטר ואפילו אם יאחר פרעתי אינו נאמן כמו שפסקו הפוסקים ז"ל. וזה לשון הרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות מלוה ולוה הלכה א' המלוה את חבירו בפני עדים או שאמר לעדים היו עלי עדים שאני חייב לזה מנה או אתם עדי שאני חייב לזה מנה זו נקראת מלוה טל פה ואינו צריך לפרעו בעדים לפיכך אם טען ואמר אחר כך פרעתי נשבע הסת ונפטר אבל המלוה את חבירו בשטר צריך לפרעו בעדים לפיכך אם טען ואמר פרעתי שטר זה אינו נאמן. אלא אומרין לו או הבא עדים או עמוד ושלם לו חובו וכו' ע"כ. וכתב הרב המגיד ז"ל גם זה פשוט ומבואר שם אמרינן ליה זיל שלים ע"כ: אבל אם אמר הלוה ישבע לי שלא פרעתיו משביעין אותו כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ארבעה עשר מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ב ז"ל מי שטען שפרט השטר ואמר ישבע המלוה ויטול אומרים לו הבא מעותיו ואחר כך ישבע ויטול אם אין לו כלום לשלם משביעין אותו כתקנת הגאונים שאין לו. ולכשתשיג ידו יתן לבעל חובו וישביעו שלא פרט ואחר כך יתן לו ע"כ: וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בטור חשן משפט סימן פ"ב ס' ב': הרי הדבר ברור שאם נושא שאלתינו המלוות הם בשטר אם יש לזה מה שיש לזה זה עומד בשלו וזה עומד בשלו דהפוכי מטרתא למה לי אבל אם יהיה לאחד מהם עידית ובינונית ולאחר זיבורית זה גובה וזה גובה שמאחר שיש בזה ריוח לבעל זיבורית לאו הפוכי מטרתא הוא כחו שביארנו:
אמנם אם נדון דידן הם מלוות על פה. אין מחלוקת אדמון וחכמים דמשנתנו ודרב נחמן ורב ששת מעלה ומוריד אל נדון שלנו ואינו עניין לו כלל ועיקר כמו שכתב הרב בעל כנסת הגדולה ז"ל בחלק חושן משפט סימן פ"ה בהגהת הטור אות ז' על עניין דומה לנדון דידן ז"ל ראובן שתבע משמעון מנה שחייב לו על פה ושמעון משיב אמת שלויתי ממך אבל אתה חייב לי מאתים ממקום אחר וטוען ראובן אם הייתי חייב לך היה לך לתבעני חובך ולא ללוות ממני השיב שמעון חששתי שלא תכפור בי שלא היה לי שטר טען ראובן אם אני חייב לך מאתים למה לא לוית מאתים כדי חובך השיב שמעון חששתי שלא תרגיש בדבר יש מי שהורה שישבע ראובן שאינו חייב לשמעון כלום ויפרע שמעון המנה לראובן והרדב"ז חלק א' סימן ז' כתב שטעה טעות גדולה. ושמעון נאמן במגו וישבע שמעון שאין לו ביד ראובן פחות ממנה וילך במנה שהודה לו וישבע ראובן על המנה האחר שתבעו שמעון ע"כ. וזהו משפט אמת אמר המאסף מתוך דברי המורה הראשון נראה שסובר שדין זה דפרק שני דייני גזירות בשנים שהוציאו שטר חוב זה טל זה איתיה אפילו במלוה על פה אבל מרשד"ם בחלק חושן משפט סימן ק"פ כתב דדין זה ליתיה אלא דוקא בשנים שהוציאו שטר זה על זה אבל אם האחד מלוה על פה ואחד מלוה בשטר אין דין זה אמור ולכאורה היה נראה לי דלאו דוקא אם האחד מלוה בשטר והאחד מלוה על בה אלא דוקא כשמלות ראובן לשמעון הוא מלוה על פה דאז אין טענה לשמעון לומר לראובן אילו הייתי חייב לך לא היה לך ללוות ממני דמצי ראובן למימר כיון שהיה מלוה על פה יראתי שמא תכפרנו ולכן לויתי ממך אבל אם מלות שמעון לראובן היא מלוה טל פה ומלות ראובן לשמעון היא מלוה בשטר דין המשנה אמור בזה. שיוכל שמעון לומר לראובן אילו הייתי חייב לך מלוה בשטר לא היה לך ללוות ממנו וליתא דלא שייך דין המשנה אלא כששני החובות בשטר אבל אם האחד על פה אף על פי שמלות ראובן לשמעון היא בשטר אין דין המשנה אמור וכו' ע"כ: הרי הדבר מבואר שאין דין המשנה אמור אלא כששתי המלוות הם בשטר אבל אם אחד מהם על פה לית ביה דין המשנה. אם כן אם נניח בנדון דידן ששתי המלוות הם על פה כל שכן שאין דין המשנה עניין להם:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו כראוי שלא גזרנו אומר מה יהיה משפט נושא שאלתינו אם נניח ששתי המלוות על פה שנדון דידן אינו דומה בכל מכל כל לנדון דהרדב"ז ז"ל שכתבנו למעלה דטענות בעלי הדין דנדון דידן אינן דומות לטענות בעלי הדין של הרדב"ז ז"ל הנלע"ד שהדין עם שמעון שודאי שכשעמד עמו בדין טען ואמר פרעתי ועל זה השביעוהו בית דין הסת כדינו כחו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות מלוה ולוה הלכה א' ז"ל המלוה את חבירו בפני עדים או שאמר לעדים היו עלי עדים שאני חייב לזה מנה או אתם עדי שאני חייב לזה מנה זו נקראת מלוה טל פה ואינו צריך לפרעו בעדים לפיכך אם טען ואמר אחר כך פרעתי נשבע הסת ונפטר ע"כ וכתב הרב המגיד ז"ל לפיכך אם טען אחר כך וכו' פרק שבועת הדיינין מימרא המלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים ודין שבועת הסת מימרא שם ע"כ. וכן פסקו הרב רבינו יעקב בטל הטורים והרב בית יוסף זכרונם לברכה בסימן ט'. וכן הוא הסכמת הפוסקים ז"ל ומה שמשיב ראובן איני יודע אם נשבעת וכו' אין בו ממש. וקרוב בעינינו לומר ששקר ענה בפיו. שאם האמת אתו היה לו להשיב לשמעון הראנו נא באיזה בית דין נשבעת ונפטרת ויאמנו דבריך אלא ודאי תשובת ראובן אינה תשובה ניצחת שאיני יודע אינה ראייה. והדין עם שמעון שטענתו בריא וחייב ראובן לשלם לו חובו משלם ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שאם אלו שתי החובות של נדון דידן הם בשטר ויש לזה עידית ולזה עידית או לזה בינונית ולזה בינונית או לאחד זיבורית ולאחד זיבורית וסך השטרות שוות זה עומד בשלו וזה עומד בשלו דהפוכי מטרתא למה לי. אבל אם היה לזה עידית ובינונית ולזה זיבורית זה גובה חובו וזה גובה חובו ולאו הפוכי מטרתא הוא דממה נפשך בעל הזיבורית מרויח כמו שביארנו אבל אם חובות דנדון דידן הם מלוות על פה. אין לו עניין עם המשנה דאדמון וחכמים ולא במחלוקת דרב נחמן ורב ששת כמו שביררנו אלא שמעון נאמן במה שטוען שכבר עמד עמו בדין ונשבע ונפטר דודאי שהוא טען לפני הבית דין פרעתי ועל זה השביעוהו כדינו כמו שהוכחנו ותשובת ראובן שאומר איני יודע וכו' אינו כלום שאיני יודע אינו ראייה וישלם לו חובו משלם הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים טמנו מורינו ורבינו שיחיה ויכון מלכותו עד כי יבוא ינון ויזכה לשרת בשם ה' בבית מקדשו שיבנה במהרה בימינו הוא ובניו אכי"ר: נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב ט' לחדש חשון בשנת ובסדר ויקרא שם אברם בשם ה' לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמהוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט