שאלה ראובן נצרך לסחורה הנמכרת בשוק שאלה אבל אין בידו מעות מזומנים לקנות ולשלם לאלתר כנהוג והלך אצל שמעון ואחר לו קנה לו במעותיך סחורה זו כי אני צריך לה ומעתה אני מחיוב עצמי ליקח אותה ממך לאותו זמן ותרויח תרי למאה כי אין לי מעות כעת ואשלם לך בעוד ג' או ד' חדשים או קודם לכן אם יבואו לידי ושמעון חפץ לעשות רצון אחיו ולהרויח במעותיו אלא שהוא חושש לאיסור רבית דהוי אגר נטר ורבית במעותיו הוא נוטל וראובן טוען כי אין בזה בד איסור יען שכר טורחו ועמלו הוא נותן לו עתה אתה ידידי הודיעני אורח חיים ואי סלקא דעתך דיש בזה איסור איזה הדרך ישכון אור ההיתר כדי לקיים מצות וחי אחיך עמך ואני אחלה פני עליון יזכך לראות בבנין אפריון אכי"ר:
תשובה טרם אשוב לשואלי דבר ארי שבחבורה זה דודי וזה רעי דבק מאח לי קול מבשר האי צורבא מרבנן יש להקדים עיקרא דהאי דינא דאיתא במציעא בפרק איזהו נשך דף ס"ה מרבין על השכר ואין מרבין על המכר כיצד השכיר לו את חצירו ואמר לו אם מעכשיו אתה נותן לי הרי הוא שלך בעשר סלעים לשנה ואם של חדש בחדש סלע לחדש מותר מכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשיו אתה נותן לי הרי היא שלך באלף זוז אם לגורן בשנים עשר מנה אסור ע"כ ופר"שי מרבין על השכר בשכר המתנת מעות השכירות: ואין מרבין על המכר בשכר המתנת המקח ואם של חדש בחדש ואם תתן לו שכר כל חדש בחדש שלא תקדים לי שכר כל השנה יחד תתן לי סלע בחדש: ואם לגורן ואם אמתין לך עד הגורן שתמכור מתבואתך ותתן לו מעותי עכ"ל: ובגמ' מ"ש רישא ומאי שנא סיפא רבה ורב יוסף דאמרי תרויהו שכירות אינה משתלמת אלא בסוף והאי כיון דלא מטא זימניה למיגבא לאו אגר נטר ליה משווא הוא דהכי שויא והאי דקאמר ליה אם מעכשיו אתה נותן לי הרי הוא לך בעשר סלעים לשנה אוזולי הוא דקא מוזיל גביה סיפא כיון דזביני נינהו ובעי למשקל דמי מעכשיו הלכך אגר נטר ליה הוא ואסור אמר רבא דקו בו רבנן בהא מלתא ואוקמוה אקרא כשכיר שנה בשנה שכירות של שנה זו ואינה משתלחת אלא בשנה אחרת ופר"שי שכירות חינה משתלמת אלא לבסוף מן הדין: אלא לבסוף לסוף הזמן הלכך כי שקיל מיניה סלע בחדש דהוו להו שנים עשר סלעים אין זה שכר המתנת המעות שהרי לא נתחייב לו לשלם השכירות עד סוף החדש והאי דא"ל אם מעכשיו תתן לי הרי היא לך בעשר סלעים אי הוה מקדים ליה היה מחיל ליה מדמי השכירות ומוגר ליה בפחות משוייה אבל סיפא גבי מכר משמשך המקח דינו ליתן המעות וכי א"ל אם מעכשיו תתן הרי היא לך באלף הן הן דמיה וכי מיטפי עלייהו לגורן שכר המתנת מעות הוא:
ע"ש ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור: אמר רב נחמן טרשא שרי איתביה רמי בר חמא לרב נחמן ואמרי לה רב עוקבא בר אבא לרב נחמן ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור א"ל התם קץ ליה הכא לא קץ ליה אמר רב פפא טרשא דידי שרי מ"ט שכראי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מלתא גבי לוקח א"ל רב ששת בריה דרב אידי לרב פפא מאי חזי מר דקא אזלת בתר דידך זיל בתר דידהו דאילו הוו להו זוזי היו שקלי כי השתא השתא דלית להו זוזי שקלי כיוקרה דלקמיה אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מ"ט ניחא להו דליקו ברשותי דכל היכא דקא אזלי שבקי להו מכסא ונקוט לו שוקא והלכתא כרב חמא וכו' ופרש"י טרשא שרי למכור סח רה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות אלא ימכור פתם בכך וכך ליום פלוני: קץ ליה אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל: טרשא דידי שרי עושה שכר תמרים היה ומוכר לו בזמן הזול בתשרי כשער של ניסן וממתין לו עד ניסו: שכראי לא פסיד אונו מתקלקל והייתי יכול להצניעו עד ניסן זוזי לא צריכנא שאני עשיר ואיני דחוק למכור כשער של עכשיו: זיל בתר דידהו אחרי הלקוחות דאינהו ודאי אגר נטר יהבו ליה למר דאילו הוו להו זוזי הוה שכיח להו שכרא טובא כשער של עכשיו אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מוכר פרקמטיא היה ומוכר במקום הזול כשער שהוא נמכר במקום היוקר וממתין להן והן מעלין אותו למקום היוקר והוא מקבל עליו אחריות דרך בהליכה והלקוחו' משתכרים בפרקמטיא שלוקחים שם במעותיו ומביאין לכאן ואחריות החזרה עליהם וכיון דלא מקבלי עלייהו אחריות לאו הויא מלוה גביהו עד שהפרקמטיא נמכרת והן מקבלים המעות ואותן המעות נעשים עליהם מלוה ואין כחן ריבית נקטי להו שוקא מכריזין שלא יהא אדם רשאי למכור עד שימכרו הם עכ"ל:
וכתבו בעלי התוספות על מאי דפסיק תלמודא והלכתא כרב חמא דנראה שאין הלכתא כרב נחמן דאילו רב פפא בשמעתין פסיק תלמודא אמר רבא לית הלכתא לא כטרשי פפונאי דהוי האי טרשא דרב פפא כדפי' רש"י ז"ל ומדלא קאמר ולא כטרשי נחמנאי או"רת דהלכתא נמי כרב נחמן בטרשא מדקאמר לקמן לית הלכתא כטרשא דפפונאי מכלל דבהנך הוי הלכתא והא דנקט הלכתא כרב חמא לא אתא לאשמועינן אלא לאפוקי דרב פפא היינו טעמא דרב נחמן לא שרי אלא בדלא קץ אבל רב פפא ורב חמא איירי אפילו בקץ או כשהשער קבוע דהוי כקץ ורב פפא אשינויא דרב נחמן קאי דשאני הכא דקץ ליה ולא גרסינן במלתא דרב פפא טרשא דידי ודאי שרי דמשמע לישנא דודאי דיותר שרי מדרב נחמן אלא גרסינן טרשא דידי שרי ואי גרסינן ליה איכא למימר דלסברא דרב פפא דלא אזיל בתר לוקח שריא טפי אבל לפי האמת דרב נחמן שריא ודרב פפא אסיר וכן פסק רב האי גאון בשער מ"ב דהלכתא כטרשא דרב נחמן אך פי' טרשא דרב נחמן בע"א ממה שאנו מפרשים עכ"ל התוספות:
ע"ש בגמ' דף ס"ג ע"ב אמר רב נחמן כללא דרביתא כל אגר נטר ליה אסור ואמר רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד' ד' ואמר ליה יהיבנא לך ה' ה' איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסיר פשיטא לא צריכא דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"לן כיון דמחסרי גוביינא כמאן דליתנהו דמי: ופיר"שי אגר נטר ליה שכר המתנה אי מוזיל גביה משום המתנה שמקדים לו המעות והמקח אין לו למוכר עכשיו: לקירא מוכר עוה ד' ד' חלות שעוה בזוזא: יהיבנא לך ה' ה' לזמן פלוני והקדים לו המטות עכשיו:. איתנהו אם בידו אבל אינה בעיר או אבד המפתח והוא דחוק למעות שרי דהוה ליה הלויני עד שיבא בני כדתנן במתני' דמותר: דאית ליה אשראי במתא המוכר הזה אף הוא נתן מעות ופסק עם אחרים על שעוה: עכ"ל: והתוספות הכריעו מכח מימרא זו דרב נחמן דע"כ לא שרי רב נחמן טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה וטלית אבל פירות אם יבא השער אסור לעשות מהן טרשא שכן כתבו וא"ת אמאי אסור לפסיק חמשה בזוזא מאי שנא מטרשא דרב נחמן גופיה אמר לקמן טרשא שרי למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש אם מעכשיו בפחות ותירצו כיון דאזלי הכא ד' בזוזא הוי כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר ועל כן הכריעו ז"ל דלא שרי ר"נ טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידועה:
כל אלו הסוגיות כתבתי לפי שראיתי שכל הפוסקים נחלקו בה לענין דינא זה אומר בכה וזה אומר בכה דלדעת התוספות והר אש והטור והרשב"א ואביזריהו פסקו כטרשא דרב נחמן דכל היכא שאינו מפרש אם תתן לי המעות מיד הרי הוא לך בי' זהובים ואם לאחר זמן בי"ב מותר אבל הרי"ף והרמב"ם והרמב"ן ז ל סוברים דלא קי"לן כטרשא דרב נחמן דהא ההלכות לא הביאו הא דרב נחמן דאמר טרשא שרי לפי שהוא מקל יותר מרב פפא דהא לדעת רב נחמן מותר ובלבד שלא יאמר לו אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות והוא הדין עני וה"ה עשיר אין חילוק ביניהם אבל לדעת רב פפא דשכרא לא פסיד זוזי לא צריכנא משום הכי מותר דלא היה דחוק למכור כשער של עכשיו משום דעשיר היה הא אם היה דחוק היה אסר רב פפא גופיה ולפיכך בהלכות לא הביאו הא דרב נחמן דמיקל יותר והא אסיקנא דלית הלכתא כרב פפא ולפי דברי הרי"ף כ"ש דלית הלכתא כרב נחמן ואף דעת הרמב"ן ז"ל כן הוא שאסור למכור בדמים יתרים בשביל המתנה:
ומעתה נבא לתור ולדרוש לנידון דידן דלכאורה מצינן למימר דאין להמצא כאן צד ריבית אגר נטר והיינו טעמא כיון דראובן לא פירש לשמעון בהאי סחורה שקנה בשבילו לאותו זמן אם מעכשיו אקנה תתן לי בפחות ואם לאחר זמן ביותר לא הוי ריבית דדוקא בכה"ג הוי ריבית כדקתני מתני' וכטרשא דרב נחמן אליבא דר"שי שהבאתי לעיל וכן פסקו התוספות והר"אש והטור הכא נמי נידון ונימא כיון דלא פריש ליה מידי אלא אמר קנה לי במעותיך סחורה זו כי אני צריך לה ומעתה אני מחייב עצמי וכו' ולא פירש אם מעכשיו תתן לי בפחות שכן נראה מדברי השאלה דקאמר כי אין לי מעות כעת ואשלם לך בעוד ג' או ד' חדשים אין כאן איסור רבית ואע"פי שהתנה ואמר ותרויח תרי למאה וסד"א כיון שפסק עם שמעון כמה ירויח בהמתנה זו הוי אגר נטר ואסור אפילו הכי נראה דאין כאן ריבית דחילא תימא הכי למה לית לתנא דמתני' למתני ולפרש אם מעכשיו אתה נותן לי וכו' ואם לגורן בי"ב מנה אסור הוה ליה למימר דאפילו לא אמר אם מעכשיו וכו' אסור כגון אם פסק עמו ריוח בשכר המתנת המעות אלא משמע מדנקט בהאי לישנא דדוקא בכהאי גוונא אסור משים שפירש אם תתן לי מעכשיו אקנה בפחות ובוודאי שאם מתנה כך שיש לו מעות מזומנים לקנות עכשיו וכשאמר אחר כך ואם לגורן בי"ב מנה שמוסיף לו בשביל המתנת המעות הוי רבית אבל אם לא אמר כן אלא אקנה ממך לגורן בי"ב מנה אע"ג שעכשיו נמכרת בזול מותר הכא נמי היא היא כיון שלא אמ' מעכשיו ולא הוה מצי למתני כה"ג כיון שלא היו לו מעות מזומני' כעת נרא' דאין כאן דין אגר נטר:
ועוד משום דשכר טורחו ועמלו הוא נותן לו דהא שמעון אינו מחוייב לקנות בשבילו סחור' דהסחורה אינה בידו והוא צריך לטרוח בשבילו לילך לקנות הסחורה ולפורעה מיד ואין כאן רבית ומתניתין איירי כשהסחורה היא ביד המוכר והקונה התנה עמו אם מעכשיו וכו' ואם לגורן וכו' ולא מצינן לומר שכר טורחו ועמלו הוא נותן דאינו טורח בשבילו דבר מה דהא הסחורה היא ברשותו ומוכחא מלתא דהוי אגר נטר הא אם הסחורה ליתא ברשותו אלא דבריך לקנותה מאחרים לא מוכחא מלתא דהוי רבית אלא נראה דשכר טורחו הוא נוטל הכא נמי כיון דראובן הלך אכל שמעון ואמר לו קנה לי במעותיך סחורה זו וכו' מוכח בבירור שהסחורה לא היתה בידו ואם כן נראה לומר שמשום שכר טורחו שצריך לקנותה מאדם אחר הוא מחויב עצמו לשמעון שירויח תרי למאה דשכר טורחו הוא וכן פסק ברוך בשאלה ע' מהר"ר לוי אבן חביב בנדון כיוצא בזה וז"ל ראובן אמר לשמעון אם היה לי מעות הייתי קונה צמר אתה שיש לך מעות קנה ותמכור לי בהמתנת ימים מה ואתן לך ריוח וכו' ולקמן אבאר לך כל השאלה בס"ד וכו' וז"ל. נראה מעיקרא דדינא לפי הנראה מהצמר שמוכר שמעון לראובן אע"פי שאמר ראובן אין לי מעות אין בכך כלום דהא התוספות וכל הפוסקים פוסקים כטרשא דרב נחמן ופר"שי דטרשא דרב נחמן למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרוש לו אם מעכשיו והרי לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני עכ"ל הרי לך אע"פי שמוכר ביוקר והקונה אמר שאין לו אין נפקותא ואין צריך להאריך וכו' ובסוף התשובה העלה א"כ הפוך ביה והפוך ביה אין להמצא צד ריבית בנ"ד כפי השאלה עד כאן הם דברי הר"ר ברוך:
אבל לבי לא כן ידמה ודעתי לא כן יחשוב כי אף על פי שרבית הבא ממשא ומתן אינו אלא רבית דרבנן כיון שהר"יף והרמב"ם והרמב"ן ז"ל החמירו בדבר ופסקו דלא כטרשא דרב נחמן והרב ב"י אזיל לשיטתייהו גם אני לא אמנע מלהחות דעתי אליבא דידהו בנדון זה ואען ואומר דבפ' ח' מהלכות מלוה ולוה כתב הרמב"ם ז"ל אסור להרבות על המכר כיצד המוכר לחבירו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בעשרים ומאה הרי זה אבק רבית שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בה עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אצא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לו אלא תשעים או מחזיר מידו סחורתו אם היתה קיימת עכ"ל: והרב המגיד ז"ל כתב על זה דעתו ז"ל בדעת ההלכות שלא הביאו הא דרב נחמן דאמר טרשה שרי והרמב"ן ז"ל נמי סובר כן דלא כרב נחמן הא קמן לדעת הרמב"ם דמשום שדומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה וכו' הוי אבק רבית ורם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שים למי שקונה במעותיו מיד הרי זה אסור ואינו ונותן לו אלא תשעים וכו' א"כ זכינו לדין בדין שלפנינו שחייב עצמו ליתן לו תרי למא בשכר המתנת המעות שאינו חייב ליתן לו כלום דהוי דומיא כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה דודאי אם היו לו מעות מזומנים מיד היה הוא קונה הסחורה לעצמו והריוח היה לו נמצא כשמחייב עצמו ליתן לו תרי למאה ודאי משום שמקדים שמעון לקנות הסחורה בשביל ראובן אחיו לד' חדשים הוי שכר המחנה ואגר נטר הוא ואין לפקפק ולומר דשאני התם דאמר מעכשיו אבל הכא דלא אמר מעכשיו לא דהא רב נחמן לא התיר אלא אם לא אמר מעכשיו כמו שפירש רש"י וודאי כן הוא שרב נחמן לא אתי לאיפלוגי אמתניתין אלא התיר למכור סתם בכך וכך ליום פלוני ביותר מדמיה משום דלא קץ ליה והשתא לא איכפת לן אם אמר מעכשיו או לא לפי דברי הרי"ף והרמב"ם דפסקו דלא כוותיה דאם סברת רב נחמן היא בדלא אמר מעכשיו כמו שכתב רש"י ז"ל דמוכר' הוא כמאי דכתיבנא ממילא משמע דלדברי והרמב"ם שפסקו דלא כוותיה אסור אע"פי שלא אמר מעכשיו כנדון שלפנינו כיון שהתנה עמו שירויח תרי למאה דומה שנוטל זה הריוח בשביל קדימת קנין הסחורה שקונה בשבילו:
והרש"בא ז"ל כתב בתשובה וז"ל ולא עוד אלא שהרמב"ם מחמיר בזה דאפשר היה דכל שלא יצא השער אינו כקץ בתחלה ובסוף וכל דלא קץ בתחלה ובסוף אינו אסור כפשטא דטרשא דרב נחמן אלא שהרב ז"ל יפרש טרשא דרב נחמן כגון שמכר פירות סתם כמו שישוו בגורן ולא קצץ להם עכשיו דמים שיתן לו לגורן דעכשי ולא קץ כלל לא בתחלה ולא בסוף אבל אם קץ אפילו לבסוף אסור ויש מתירין בכיוצא בזה בדבר שלא יבא בו השער בשוק עכשיו לומר פירות אלו או מטלטלין אני מוכר לך בכך וכך לגרן דכל דלא קץ בתחל' ולא יצא עליו השער בשוק לא מחזי כאגר נטר לי עכ"ל נמצינו למדין מכאן לדעת הרשב"א ז"ל שהרמב"ם יפרש טרשא דרב נחמן דאיירי דלא קץ לא בתחלה ולא בסוף אלא מכר סתם כמו שישוו בגורן דאיכא שתי טענות להקל ואפילו הכי הרמב"ם ז"ל דלא כוותיה כדכתיבנא לעיל כ"ש בנדון זה יסבור הרמב"ם ז"ל דקץ כמה ריוח יתן לו דמחזי אגר נטר גמור איברא דהרשב"א ז"ל סובר כיש מתירין אבל עם כל זה לא התיר לומר בפירוש ואני אתן לך ריוח קצוב לאותו זמן אלא התיר למכור פירות או מטלטלין אני מוכר לך בכך וכך לגורן ויהיב טעמא דכל שלא קץ בתחלה ולא יצא עליו השער בשוק מותר הא אם קץ בתחלה ויצא השער אסור וכמו כן בנדון דידן שראובן היה חפץ לקנות הסחורה עכשיו בזול ומפני חסרון כיס שלא היו לו מעות מזומנים בקש משמעון שיקנה הסחורה בזה השער שיבא עכשיו ולאחר ג' או ד' חדשים יקחנה ממנו וקץ עמו בשביל זה תרי למאה דאסור משום אגר נטר ואפילו הרש"בא יסבור כן:
ועוד אפשר לדקדק ממאי דכתב הרמב"ם ז"ל הלוקח מחבירו חפץ בשוהו על מנת שיתן לו מכאן ועד שנים עשר חדש הרי זה רשאי לומר לו תן לי מיד בפחות ואינו חושש משום רבית עכ"ל דוק מינה ואוקי באתרין דדוקא אם קונה החפץ מכאן ועד שנים עשר חדש רשאי לומר תן מיד בפחות משום דכל שעתא יכול הלוקח לומר לו תן לי החפץ בשוויו שכן התנה עמו שיחוייב ליתן לו כל שעה שירבה עד י"ב חדש משום דאית ליה זוזי אבל אם הוא בענין כזה שקונה אותו לזמן קצוב מפני שאין לו מעות כעת ליקח הסחורה ודאי יסבור הרמב"ם ז"ל דאסור משום רבית וזה מובן מעצמו לדעתי כיון דלית ליה זוזי למובן השתא אגר נטר יהיב ליה:
וכן משמע נמי ממאי דכתב מוהר"יקא וז"ל ודע שאע"פי שהרמב"ם אוסר בטרשא דרב נחמן כתב בפ' הנזכר היו לו פירות שאם ירצה למוכרם בשוק וליקח דמיהם מיד מוכרן בעשרה ואם תבע אותם הלוקח לקנותם מיד ויתן המעות יקנה אותם בי"ב הרי זה מותר למוכרם בי"ב עד י"ב חדש שאפילו הביא זה מעותיו בי"ב היה קונה אותם וכן כל כיוצא בזה כלומר דמאחר שהם שוים י"ב שכן יקנם כל הבא לקנותם אלא שהמוכר בשוק בפחות אוזולי הוא דקא מוזיל מפני שצריך למעות וכך כתב הרשב"א בתשובה בטעם דין זה אם כן פקח עיניך וראה דדוקא אם הלוקח ידו משגת לקנות מיד בזה השער הרי זה מותר למוכרם בי"ב עד י"כ חדש שאפילו הביא זה מעותיו היה קונה בי"ב אבל באופן שאין ידו משגת לקנות עכשיו אלא לאחר זמן נראה דאסור משום דמחזי אגר נטר:
ובמאי דכתב הטור אפילו אם המוכר עשיר כתבו הפוסקים פי' שמוכר לו דבר שעתיד להתייקר כשיעור שקונה עכשיו זה ממנו נמצא לגבי המוכר שהוא עשיר אין לו הנאה שהרי יכול להניח המקח עד שיגיע שעת היוקר אפ"ה אסור דאזלינן בתר לוקח דאי הוה ליה זוזי היה יכול עכשיו לקנות בזול וכיון דלית ליה זוזי שקיל כיוקרא דלקמיה ונראה פשוט דאף על פי שגם אם הלוקח רוצה להניחו עד שעת היוקר דאסור דעכ"פ בשעה שהוא נוטלו ממנו נוטלו באיסור עכ"ל א"כ משמע בהאי דינא דודאי אי הוה זוזי היה קינה עכשיו בזול וכל הריוח הוה שלו השתא דלית ליה זוזי הוא מוכרת מחמת דוחקו לילך אצל שמעון שיקנה הוא בשבילו משום הכו הוה ליה שקיל כיוקרא דלקמיה דהא נותן לו בשביל זה תרי למאה משום המתנת המקח ושמעון לא מצי לזבוני הסחורה הזאת לאיניש אחרינא דאתי מעלמא נמצא שראובן קונה הסחורה לזמן ד חדשים שאינו רוצה להניחו עד אית זמן שמא יתייקר ועכשיו הוא בזול ונותן לו שכר בשביל הקנייה ואגר נטר הוא:
והרב ב"י פסק בשולחנו מכר לחבירו דבר ששוה עשרה זהובים בי"ב בשביל שממתין לו אסור אפילו אם המוכר עשיר ואינו צריך למעות ולא היתה הסחורה נפסדת אבלו בד"א בדבר שיש לו שער ידוע או דבר ששומתו ידוע כמו פלפל או שעוה אבל טלי' וכיוצ' בו שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע מותר למוכרן ביוקר לפרוע לזמן פלוני ובלבד שלא יאמר לו בפי' אם תתן לי מיד הרי הוא לך בי' זהובים ואם לזמן פלוני בי"ב ויש מי שאומר שאפי' אינו מפרש בהדיא אין היתר אלא במעלהו מעט אבל אם מעלהו הרבה עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מעלהו הוה לי כמפר' ואסור עכ"ל ולפי זה לדעת הרב ב"י לא התיר אלא בדבר שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע וגם לא אמר אם מעכשיו וכו' אבל בנ"ד שומתו ידוע גם השער ידוע שהרי שמעון קנה במעותיו מסחורה ההיא למסור אותה לראובן אחר ג' או ד' חדשים וודאי ניכר לכל שבשביל המתנת הד' חדשים הוא נותן לו התרי למאה ואסור ואין כאן התנצלות לומר ולצדד דמשום שכר טורחו ועמלו מותר דבכל דיני רבית יאמרו שכר טרחי אני נוטל אלא היכא דאיתמר איתמר והיכא דלא איתמר לא איתמר דוק ותשכח:
וכן פסק הר"ר לוי ן' חביב ז"ל בתשובה שאלה ע' וז"ל ראובן אמר לשמעון אם היה לי מעות הייתי קונה צמר אתה שיש לך מעות קנה ותמכור לי בהמתנה ימים מה ואתן לך ריוח הולך שמעון ונתפשר עם לוי בסך ידוע ואחר כך נתפשר שמעון עם ראובן וקונה הצמר משמעון מהצמר שנתפשר שמעון עם לוי וקנה ראובן משמעון בהמתנה ימים מה באופן שיש ריוח לשמעון ואחר כך שלח לוי שליח לשמעון שישלח לו המעות מהצמר ושלח שמעון כל המעות מהצמר על ידי שליח של לוי וצוה שמעון ללוי הנז' שיתן הצמר שקונה לראובן וראובן קבל הצמר מלוי במצות שמעון ועתה תוכן השאלה אם יש רבית באופן הזה ע"כ:
ותירץ הרב הנ"ל ז"ל ולדעתי כי זה אסור ולא מבעיא לדעת הרי"ף והרמב"ם דפסקו דלות הלכתא כרב נחמן בטרשא דידיה דאסור אלא אפילו לדעת התוספות ושאר הפוסקים שפסקו כרב נחמן אסור דהא התוספות כתבו דרב נחמן לא שרי אלא בדבר שאין שומתם ידועה כגון פרה או טלית וכו ועוד הוסיף הר אש ושאר הפוסקים ז"ל דאפילו בדבר שאין שומתו ידוע דוקא בשלא יהיה התוספת גדול כ"כ שיהא ניכר דמשים המתנת המעות הוא מוסיף על שיווי הסחורה הא אם התוספת גדול שהוא ניכר שבשביל המתנת המעות הוא אסור וכו' וא"כ כשמוכר הסחורה ביוקר יותר מהראוי אינה בידו אלא שהוא קונה אות' מאחר בפחות שנותן לו המעות מיד ומיד האחר לוקחה הקונה אותה בהמתנה ביוקר ודאי ניכר לכל דמשום המתנת המעות הוא מוסיף על המקח ושניכר כבר אמרנו שהוא אסור אליבא דכ"ע ולביאור יותר אומר דטרשא דרב נחמן דשרי אליבא דהנהו דפסקי כוותיה דוקא כשהסחורה היא ביד המוכר והיא שלו דאו לא מוכחא מלתא דמשום המתנת המעות הוא מוסיף על השיווי דאפשר דאתי איניש אחרינא מעלמא הצריך לאותה סחורה ויתן לו במעות מיד בשביל אותה הסחורה כמו שזה נותן לו בהמתנה וכו' אבל כשהקונה בהמתנה עצמו לוקחו מיד המוכר בזול הרי ניכר בודאי שבשביל המתנת המעות הוא מוסיף ובודאי דאסור וכ"ש כשהקונה בהמתנה הוא טורח לבקש הסחורה ביד מי היא ונותן המעות לוקחה מיד מי שהוא בידו ונותן המעות בעצת הקונה בהמתנה דודאי אז ניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מוסיף על המקח ובוודאי אסור ע"כ לשון הר"ר לוי בכמה"ר יעקב ן' חביב ז"ל:
והשתא כיון דהרמב"ם והרי"ף והרמב"ן ושאר פוסקים פסקודלא כרב נחמן בטרשא דידי' והרב ר חביב נמי הסכים לדבריהם ואפילו לדעת הפוסקים כטרשא דרב נחמן כדכתיבנא לעיל כ"ש בנדון שלפנינו שראובן התנה עם שמעון ליתן לותרי למאה דהא בנדון הרב הנ"ל לא אמר כי אם ואתן לך ריוח ולא התנה עמו כמה יתן לו אם מעט או הרבה ואפילו הכי פסק לאיסור כ"ש הכא שהתנה בפי' כמה ריוח יתן לו שאסור דניכר יותר שבשביל המתנת המעות הוא מוסיף ואגר נסר הוא והשתא און צד היתר בענין כזה אלא או כטרשא דרב אמא או ישא ויתן בדבר שאין לו שער ידוע או אין שומתו כמו וכיובא בזה או שיקבל שמעון אחריות הסחורה עליו מווקרא וזולא או אם ראובן שה לאירצה לקבל הסחורה לאותוזמן לא יתבענו שמעון לדין או כדומה לזה באופן שלא יהיה ניכר דאגר נטר הוא דהא א"ר נחמן כללא דרביתא כל אגר נטר אסור ומדקאמר כללטפויי אתא לומר דכל היכא דנראה אגר נטר אסור על כן ישאויתן בדרך מקח וממכר בלישום ריוח שיתן לו בשכר המתכת המקח אם חפץ לקיים מצות וחי אחוך עמך ואם לא ושאוותן בא' מהדרכים האלו הוימבות הבאה בעבירה כי איסור רבית גדול עונו מנשוא וכל א' יתנצל בפנאו כי מצוה הוא עושה ועלכן דעתי נוטה לאסור כאוזור ואין להאריך עוד בענין זה ע"כ:
בשנת וסדר אלה הדברים אשר צוה ה' לעשות לפ"ג:
הצעיר אברהם דא קושטא אבנדנא יצו"א: