שאלה ראובן ושמעון שהיו סוחרים גדולים נשתתפו שניהם יחד כדת וכהלכה ואפילו מציאה בדרך בשבועה חמורה ע"ד המקום ב"ה והטילו לכיס כל אחד סך חמשים אלפים זהובים באופן שראובן ישאר דר כאן באמשטירדם ושמעון בהודו מהיום ועד תשלום ג' שנים והתנו שראובן הנ"ל יקנה בחמשים אלפים שבידו הסחורות הנמצאות כאן כדי לשלוח לשמעון שימכרם בהודו ושמעון ג"כ יקנה שם בחמשים שבידו הסחורות היוצאות כאן באופן שתמיד תהיה ספינה מליאה הולכת מכאן וספינה מליאה תהיה באה משם בלי הפסק ואחר זמן מה שהכין ראובן סחורות הרבה שכר ספינה אחת והתנה עם בעל הספינה שיוליך סחורות אלו לארץ הודו ויראה אם שמעון הכין כבר סחורות אחרות כדי למלאת הספינה אז ימסור לו אלו הסחורות ויקבל האחרות במקומם להביאם לכאן ואם לא ימכור הגוי עצמו הסחורות ויקנה אחרות במקומם וזה התנאי נעשה בערכאות של גויים וכשהגיעה הספינה לנמל ירד הספן לדבר עם שמעון כפי תנאו אם הזמין לו סחורות אחרות אם לאו ומצאו עני שאין בידו מה לשלוח לפי שקם מלך חדש וכבש המדינה ובזז כל שללה ועכ"ז רצה שמעון שימסור לו אלו הסחורות לפי ששותפו שלחם והגוי לא רבה והלכו אצל מושל העיר והראה לו הגוי הכתב שעשה הוא עם ראובן והשיב שהדין עם הגוי והלך לו שמעון בפחי נפש ומכר הגוי הסחורות בריוח גדול וקנה אחרות במקומם וחזר למקומו ואחר זמן מה בא שמעון לכאן להתוכח עם ראובן שותפו ורבתה קטטה ביניהם ובאו לדין שמעון טוען שעדיין שותפו הוא וכבר הכין גם הוא סחורות בחמשים אלף שבידו ונבזזו ומה שנאבד מאמצע השותפות נאבד וראובן טוען שכיון שהתנה ביניהם שכל אחד ישלח ספינה מליאה סחורות לחבירו כל עוד ששמעון לא שלח וג"כ אין לו מה לשלוח עדיין לא התחיל השותפות ביניהם ומה שנאבד הוא מכת מדינה שאף אם לא היה שותפו מ"מ היה לו זה ההפסד עם אנשי מקומו שמזלם גרם לקום מלך חדש עליהם רחמנא לישזבן יוצא משפטם לאור ומ"ה תמ"ש:
תשובה מאמרם ז"ל בכתובות דף צ"ג אמר שמואל שנים שהפילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבה מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפי' שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע מחיבי שנים שהטילו לכיס זה חנה וזה מאתים השכר לאמצע מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה ותיובתא דרבה לא בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה מאי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ליפלוג ולתני בדידה במד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הכי נמי קאמר במד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה נעשה כמי שלקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו תנן וכן ג' שהטילו לכי' פיחתו והותירו כך הן חולקין מאי לאו פיחתו פיחתו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא הותירו זוזי חדתי פיחתו אסתירא דצופתא ע"כ בגמרא:
ופרש"י השכר לאמצע חולקין בשוה. שור לחרישה שלקחו בהן שור לחרוש וחורשין בו ואין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה כלום הילכך חולקין בשוה אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו זה נוטל לפי מעותיו וכו' שהרי מתחלק לאיבריו והאי דנקט ראשית מקח חרישה רבותא אשמועינן דאע"ג דמעיקר אדעתא דלמפלג בשוה נחות לשותפות השתא דשבח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאיבריו יטיל איש לפי מעותיו: לקח זה בשלו שורים בריאים במאתים וזה בשלו שוורים כחושים במנה זה נוטל לפי מעותיו דשור כחוש אין עבודתו דומה לשל בריא. ליפלוג בדידיה אף כשהטילו לכיס מעות ולקחו בהמה אחת יחלקו ולימא זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו וכו': פחתו פחתו ממש וקתני כך הן חולקין לפי המעות ותיובתא דשמואל: זוזי חדתי שמטילים זוזים ישנים ונתנו ונשאו בהם עד שנעשו חדשים ויוצאין הן בהוצאה הילכך חולקין לפי המעות דכל חד מאי דיהוב שקול אבל אם הותירו יותר על החשבון השכר לאמצע איסתירי דאצוציתא שנפסלה המטביע ואין יוצאה בהוצאה ומי שיש לו מכה ברגלו מתחת בפיסת הרגל קושר מהם שם דמעליא ליה חלודה דידהו וצורתא דידהו כדאמרינן במסכת שבת יוצאין בסלע שעל הצינית ומפרש מאי צנית בת ארעא דכיון דישנו בעיין נוטל כל חד כחשבון שהטיל אבל אם פחתו מאה או חמשים זוז זה מפסיד מחצה וזה מחצה שהשכר וההפסד לאמצע:
והנה נראה מדברי רש"י ז"ל שכתב אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו זה נוטל לפי מעותיו שהרי מתחלק לאיבריו וכו' השתא דשבח בבשר ושחטוהו וכו דדוקא אם שחטוהו אז כל אחד לפי מעותיו אמנם אם השביח ומכרוהו חי השבח לאמצע זה נראה מדברי' ז"ל אמנם רבנו הגדול רוח אחרת עמו שאמר וז"ל אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים והותירו או פיחתו השכר לאמצע אמר רבא מסתברא מילתא דשמואל בשלקחו שור לחרישא ועומד לחרישה אבל לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה פירוש כגון שנמלכו עליו להעמידו לטביחה לחלוק באיבריו ואח"כ נזדמן להם ומכרוהו חי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הואיל ואלו טבחוהו וחלקו באיבריו היה זה נוטל שליש מגופו וזה שני שלישים ורב המנונא אמר אפי לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע ואותבינן עליה דשמואל מהא דתנן וכן ג' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים והותירו או פיחתו כך הן חולקין מאי לאו הותירו הותירו ממש פיחתו פיחתו ממש וחולקין לפי מעות ותיובתא דשמואל אליבא דתרוייהו בין לרבא בין לרב המנונא אחר רב נחמן אמר רבא בר אבוה הותירו זוזי חדתי פיחתו אסתירי דציניאתא וקמא לה מתניתין בפירוקא דרב נחמן והכי הילכתא דמתניתין דקתני חולקין לפי מעות לא שהותירו ממש או פיחתו ממש אלא שהותירו או פיחתו מחמת שינוי טבעא וממונא כדקאי קאי אבל אם פיחתו ממש או הותירו ממש הלכה כשמואל ואליבא דבר המנונא דאמר לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע וסתמא קאמר שמואל השכר לאמצע לא שנא לקחו לחרישה ועומד לחרישה לא שנא לקחו לחרישה ועומד לטביחה ומתניתא מסייע ליה דתניא שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואע"ג  דאוקמה רבא בשלקחו שור לחרישה ועומד לחרישה שינוייה הוא ולא סמכינן אשינוייא וכו' ובדוחק יש לפרש לדעת רש"י ז"ל שהוא אמר כן לדעת רבא אמנם לדעת רב המנונא אפילו מכרוהו חי ופיחת או הותיר השכר לאמצע:
וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ג' השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלש מאות ונתעסקו כולם בממון ופחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מנינם ולא לפי המעות ואפילו לקחו שור לטביחה שאלו טבחוהו היה נוטל כל אחד מבשרו כפי מעותיו אם מכרוהו חי ופחתו או הותירו השכר או הפחת לאמצע במה דברים אמורים בשנשאו ונתנו במעות שנשתתפו בהם אבל אם המעות קיימין ועדיין לא הוציאו אותן ופחתו או הותירו מחמת המטבע ששנה המלך או אנשי המדינה חולקין השכר או ההפסד לפי המעות וכו':
ודברי הרמב"ם היא הסוגיא שקדם זיכרה ופסק כרב המנונא דאחר אפילו לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע ובשיטת רבו הרי"ף אמרה ודלא כרבא ולפי זה צריכין אנו לומר דמה שאמר רב המנונא אפילו לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע הואיל וכשהוא חי מכרוהו ועדיין לא חלקו שכיון שלא חלקו עדיין השותפות קיימת ולפיכך השכר לאמצע אבל אם טבחוהו היה נוטל כל אחד מבשרו כפי מעותיו וכך הם דברי הרא"ש אחר שהביא הסוגיא כתב ורבנו חננאל אלפס ז"ל פסקו כרב המנונ' דפשטיה דברייתא כוותיה ומדשני נמי רב נחמן מתניתין כוותיה אלא שרב אלפס פירש דוק' לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע אם מכרוהו בעודו חי אבל אם טבחוהו חולקין לפי המעות וכ ש אם לקחוהו לטביחה וכו' ואע"פי שאין זה נראה מדברי הרי"ף אפשר שהרא"ש למד כן מדברי הרמב"ם שקדם זיכרם שכתב ואפילו לקחו שור לטביחה שאלו טבחוהו היה נוטל כל אחד מבשרו כפי מעותיו ומסתמה הרמב"ם בשיטת רבותיו אמרה הרי"ף ורבנו חננאל זה נראה לו ליישב הסוגיא לדעתם ז"ל:
עוד כתב הרמב"ם בראש הפרק כשירצו השותפין להשתתף במה יקנה כל אחד מהן ממון חבירו להשתתף בו אם המעות נשתתפו יביא זה מעותיו וזה מביא מעותיו ויטילו אותן לכיס אחד ויגביהו הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פי שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדיין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחלפין וכו וכתב הכסף משנה כשירצו השותפין להשתתף וכו' עד הרי אלו לאמצע כל זה מפורש בדברי רבנו בטעמו ומה שכתב ויטילו אותן לחיך כיס אחד נראה לי דלאו דוקא דהוא הדין אם כל אחד הגביה כיס חבירו שזכה בה ונתקיים השותפות וכן כתב בחשן המשפט ומכאן ששנים שהתנו ביניהם שכל מה שירויחו אפילו ממציאות יהיה לאמצע לאו כלום הוא לדעת רבנו אם לא נשבע על זה שאז חייב לקיים שבועתו כמבואר בדבריו בפרק כ"ב מהלכות מכירה ופרק ו' מהלכות ערכין וכו':
ומחילה מכבוד תורתו דמה שכתב נראה לי דלאו דווקא דה"ה אם כל אחד הגביה כיס חבירו שזכה בהם ונתקיימה השותפות אין זה משמעות לשון הרמב"ם שבא להשמעינו היאך יקנו השותפין אם הביאו מעות וכתב שיטילו אותן לכיס ויגביהו את הכיס שניהם ואם כדברי הרב כ"מ יותר היה לו להרמב"ם להשמעינן דאפילו כל אחד נשאר במעות שבידו וכל אחד הלך לביתו שלחבירו והגביה כיס חבירו אלא ודאי בדיוקא נקט ועוד אני אומר לדעת הרמב"ם דלא מהני הטלת המעות של שניהם לכיס אחד בלא הגבהת שניהם שהרי הוא ז"ל כתב ויגביהו את הכיס שניהם אבל בהגבהת כל אחד כיסו ודאי לאו כלום הוא והגם שהרב כ"מ לא מצא מקור לדין זה וכתב מפורש בדברי רבנו בטעמו וכו' ודאי הרמב"ם ז"ל היה לו מקור דין זה מהירושלמי או ממשא ומתן מן תלמוד בבלי או מדברי הגאונים כי דבר זה לא כתב הרמב"ם מדעתו גם מה שכתב ומכאן ששנים שהתנו ביניהם שכל מה שירויחו יהיה לאמצע לאו כלום הוא לדעת רבנו אם לא נשבעו על זה שאז חייב לקיים שבועתו כמבואר בדבריו פרק כ"ב מהלכות מכירה ובפרק ו' מהלכות ערכין וכו' ואיני כדאי להקשות על הרב שאין הנדון דומה לראיה דבהלכות מכירה ובהלכות ערכין כתב הרמב"ם דין המקנה דבר שלא בא לעולם ואח"כ כתב דין ההקדש ודין הנדרים ודין העניים אינו כן והביא בפרק כ"ב מהלכות מכירה סברת הגאונים שחולקים עליו ואומרים דדין העניים שאין זוכין אלא בדברים שההדיוט זוכה בהם ובפרק ו' מהלכות ערכין לא הביא אלא סברתו ולא סברת הגאונים והרי לך מה שכתב הרמב"ם בפרק כ"ב דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאלו אמר אדם כל מה שתליד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אע"פי שאנינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה וכו' יש מן הגאונים שחולקין על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין אצא בדברים שהדיוט קונה בהם ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנות והוא מצווה לקיים דבריו בצדקה או בהקדש כחו שהוא מצווה לקיים הנדר כמו שבארנו בערכין ובפרק ו' מהלכות ערכין כתב יראה לי שע"פ שאין אדם מקדיש דשב"ל אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום כל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבוים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל ההקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות ואע"פי שעדיין לא נדר בנזיר הואיל ואחר שידור בנזיר חייב להנזר וזה וכיוצא בו וכזה ראוי לדון הרי לפניך שהרמב"ם ז"ל חולק עם הגאונים מי שהקדיש דבר שלא בא לעולם בתורת הרי עליו ליתנו להקדש או לעניים או שבויים או לבדק הבית דלדעת הרמב"ם בריך ליתנו לעניים אע"פי שלא בא לעולם הואיל וקבלו בהרי עליו שהוא נדר ולדעת הגאונים שאין ההקדש זוכה אלא בדבר שההדיוט זוכה בו אמנם לעניין שותפות לא כתב הרמב"ם ז"ל שחייב עצמו בשבועה כמו שכתב הרב כסף משנה שאם נשבע ילך אצל חכם ויתיר לו ואין זה תורת השותפות ולא כמו שכתב הרמב"ם ז"ל שיטילו לכיס ויגביהו הכיס שניהם ואם אחר זה נשבעו מה טוב ומה נעים נראה לי שהם דברים פשוטים:
יצא לנו מן הסוגיא שקדם זכרה וחן הפוסקים ששנים שנשתתפו פחתו או הותירו לאמצע ואין חלוק אלא אם המעות בעיין שאו חולקים לפי המעות כאשר הוכחנו מדברי הרמב"ם שקדם זכרם וכן כתב בפרק מהלכות שלוחין ושותפין שנים שהם נושאים ונותנים בממון השותפות אע"פי שהממון של אחד מהן הרי זה נקראת שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע וכו' ומעתה חל עלנו להשיב על שאילת החכם השואל שכתב ראובן ושמעון נשתתפו שניהם יחד כדת וכהלכה ואפי מציאה בדרך בשבועה חמורה על דעת המקוב"ה והטילו לכיס כל אחד סך חמשים אלף זהובים וכו' משמעו' דבריו כדת וכהלכה וגם הטילו לכיס רצונו לומר כאשר כתב הרמב"ם שהטילו לכיס אחד ואח"כ כתב שראובן יקנה בחמשים שבידו וכו' ושמעון ג"כ יקנה בחמשים שבידו דמשמע שעדיין המעות ביד כל אחד מהן ובזה ישתנה הדין שאם לא הטילו אותן לכיס אחר והגביהו שניהם אין כאן שותפות כאשר הוכחנו לדעת הרמב"ם ז"ל אם לא שנאמר לדעת החכם השואל שדעתו היא כדעת הרב כסף משנה שכתב שאם חייבו עצמם בשבועה אינם צריכים להגביה את הכיס הגם שהוא דחוק שהרי ה"ה כתב תחלה כדת וכהלכה ואח"כ כתב בשבועה חמורה דמשמע לדברי הכל מ"מ דברי החכם השואל בשותפות שהיתה כדת וכהלכה והיו שניהם בכאן באמשטרדם ראובן ושמעון בהשתתפם יחד שאם לא נאמר כן היאך היתה השבועה החמורה ומסתמא שמעון כשהלך לארץ הודו קנה סחורות כאן להוליכם לשם כדי להרויח בהם והשכר לאמצע ואחר שהגיע להודו בחמשים אלף שהוליך עמו סחורות ומעות קם מלך חדש ובזז המדינה וכבש אותה ובכללם שמעון ומה כח יש בידו ואין לך פחתו יותר מזה כי המתחדשים ישנו הרצון והמונעים יעמדו נגד הרצון לפי זה אין דין ואין דיין שיעמוד נגד שמעון ומזל שניהם גרם לא שמעון לבד שכבר היתה השותפות ביניהם כדת וכהלכה ובשבועה חמורה וכבר הכניס עצמו בסכנה ללכת למרחקים לרכוב אניות ולדרוך בציות לכן גזרנו אומר שצדק שמעון בטענותיו וחייב ראובן ליתן לו כל מה שהרויח בסחורות שנמכרו עי' הגוי וגם מה שהרויח בסחורות שהביא הגוי מהודו ואף שנאמר שהמעות נשארו בעין כשהלך ראובן לארץ הודו כבר כתב הרמב"ם שאם נשארו המעות בעין חולקים לפי המעות ולפי זה ראובן ושמעון יחלוקו בפחת ויתר מחצה לזה ומחצה לזה שהרי הטילו כל אחד לכיס חמשים אלף זה מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד עד אשר יבא אל היכל מלך מורנו ורבנו ריש מתיבתא ואב ב"ד תורה וגדולה במקום אחד כמוה"ר יצחק חיים אבן דנה נר"ו לא יכבה וישלח לו השם ב"ה רפואה שלימה להאריך ימים על ממשלתו עד ביאת משחינו אכי"ר:
בסדר ובשנת קניתי איש את ה' לפ"ק:
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרוד. זמן ודוחק הפרנסה:
חייא הכהן די לאארה: