שאלה ראובן שהיה לו ש"ח על גוי אחד ונאבד ממנו ולראובן הנ"ל היה לו אוהב אחד ושמו שמעון ואסר איזה זמן בא לוי אצל שמעון הנ"ל ואמר לו אני רוצה לגלות לך דבר אחד שיש לנו בו הנאה וכל מה שנרויח נחלוק ביחד ובתנאי שתשבע לי שבועה חמורה על דעת המקום ב"ה ועל דעתי שלא תוכל לישאל עליה כלל שלא תגלה לשום נברא בעולם כ"א מה שאתן לך רשות לגלות ולא יותר וכן עשה אח"כ אמר לו דע שראובן חברך נאבד לו ש"ח שהיה לו על גוי פלוני וגוי אחד שאני מרויח עמו פרנסתי אמר לי שהוא מצאו ואינו רוצה להחזירו עד שראובן הנ"ל יתן לו סך הגון וציוה לי שלא לגלות מי מצאו ועתה אם תוכל להוציא מיד ראובן מתנה הראויה להתכבד אולי אביא לך הש"ח ונתן לגוי חלק והשאר נחלוק בינינו וכראות שמעון שראובן היה מצטע' על הש"ח שאם יודע הגוי שנאבד ממנו לא ישלם כלום אז אמר לו דע שכך וכך אירע הדבר ועתה כמה אתה רוצה ליתן בידי ואולי אוכל להביאו לך ואיני יכול עלו לך יותר וראובן השי' שאם הדב' תלוי בבאו בג' זהובי' אתן ולא יותר אז הלך שמעון והגיד ללוי את דברו ראובן והשי' לו לוי שאם לא יתן ראובן ל' זהובים שלא ידבר לו יותר על עסקי הש"ח וכשמע ראובן שרוצה כל כך בא עם שמעון לדין וטוען שהוא חייב לגלות לו מי מצא הש"ח והשבועה שנשבע שלא לגלות לא חלה כלל שהתורה אמרה אם לא יגיד וגו' ושהוא חייב להשיב אבידת חבירו ושמעון טוען שכיון שנשבע ע"ד המקום וע"ד חבירו שלא יוכל לגלות ואינו רוצה לעבור על שבועתו ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפטם אם חלה השבועה אם לאו ואת"ל חלה עדיין מבעייא לן אם יוכלו ב"ד להתירה בלא דעתו של לוי או לא ומ"ה תמ"ש כי כי יוציא לאור משפטם:
תשובה דסלקין לעילא ודנחתין לתתא ידעין האי דתנן בשלישי דשבועות דכ"ז נשבע לבטל את המצוה ולא ביטל פטור לקיים ולא קיים פטו' ופטור ר"ל מקרבן שבוע' ביטוי אם הי' שוגג ואם היה מזיד לוקה על שבועתו דשבועת שוא היא כדתנן בד' כ"ט איזו היא שבוע' שוא נשבע לשנות את הידוע לאדם אמר על העמוד של אבן שהוא של זהב וכו' נשבע על דבר שאי אפשר אם לא ראיתי גמל פורח באויר וכו' אמר לעדים בואו והעידוני שבועה שלא נעידך נשבע לבטל את המצוה שלא לעשות סוכה ושלא ליטול לולב ושלא להניח תפילין זו היא שבועת שוא שחייבים על זדונה מכות ועל שגגתה פטור ופרש"י שבועה שלא נעידך ביטול מצוה הוא היינו דבר שאי אפשר וכפי פירושו קשיא לי טובא על האי מתניתין דמאי האי קסבר האי תנא אי קסבר דשבועת ביטול מצוה נכנס תחת סיג דבר שאי אפשר למה הפרי' בבא דשלא לעשות סוכה מבבא דאמר לעדים דבעדים קראו דבר שא"ח ובסוכה קראו ביטול מצוה לעירבנהו וליתננהו על דבר שא"א אם לא ראיתי וכו' אמר לעדים וכו' נשבע שלא לעשות סוכה וכו' ואי קסבר דשבועת ביטול מצוה דבר שאפשר הוא אלא דאריה הוא דרביע עלה דהתורה חייבתו לקיים המצוה א"כ ליתני הכי על דבר שא"א אם לא ראיתי וכו' לבטל את המצוה אמר לעדים וכו' ושלא לעשות סוכה וכו' לבן אמינא דדבר שא"א יקרא באחד משני פנים או מצד המציאות שנמנע מצד עצמו כהאי דגמל פורח וכו או מזולתו שהתורה חייבתו לעשות מצוה אמנם מצד עצמו אפשר הוא דיכול שלא לעשות המצוה ויקבל עונש על ביטולה דכוותה מצינו במצות ל"ת כדאיתא בגיטין דפ"ד ז"ל ת"ר הרי זה גיטיך על מנת שתעלי לרקיע שתרדי לתהום וכו ר' יהוד' בן תימא אומר כזה גט פירוש ותנאו בטל דאינו אלא כמפליגה בדברים דדבר שא"א הוא דנמנע מצד עצמו הוא ואיפסיקא הלכתא בגמ' כר' יהוד' בן תימא ובתר הכי בעי הרי זה גיטיך על מנת שתאכלי בשר חזיר מהו אביי אמר היא היא פירוש היינו על מנת שתעלי לרקיע דסבר אביי דבין יהיה נמנע מצד עצמו בין יהיה מצד שהתורה אסרתו שניהם נקראים דבר שא ארבא אמר אפש' דאכלה ולקיא ותנאו קיים דסבר רבא דכל דבר שתלוי בבחירתו של אדם לא מיקרי דבר שא"א והכי הלכתא והביאו הרמב"ם ב"ה אישות פ"ו ולפי זה צ"ל ע"כ דתנא דידן סבר דדבר שאפשר לעשותו מצד בחירה ורצון אלא דנמנע מזולתו דהיינו דהתורה אסרתו לא מיקרי דבר שא"א כיון שאינו נמנע מצד המציאות ולכן בבבא דאמר לעדים וכו שבוע' שלא נעידך רבה לכלול ב' דברים האחד דבר שאפשר מצד עצמו ונמנע מזולתו והשני שא"א מצד עצמו ואשמועינן דבין שאמרו שאינם רוצים להעיד ובין שאמרו שאינם יודעים לו עדות והם יודעים זה יכנס בסוג ביטול מצוה שחייבים להעיד מה שיודעים אבל אפש' מיקרי דלילקו לקו ולא יעידו דק"ל דב"ד מכין ועונשין על ביטול מצות עשה כדאיתא בכתובות דף פ"ו ואם ואמרו שבועה שלא נדע לך עדות דהיינו נמי שלא נעידך כאשר אוכיח דבר שא"א מיקרי כי נמנע הוא שבעידן או עידנין לא ידעו שום עדות כי מה שלא יקרה במאה פעמים יקרה במאה וא' לפיכך בהכניס תנא בבא זו תחת סוג דבר שא"א אשמועינן דין זה אע"ג דפשט המשנה דבר שאפשר הוא כאשר כתבתי ונכנס תחת סוג לבטל את המצוה וכפי זה אתיא שפיר פרש"י דתרתי אתנהו ביה לא נדע לך עדות הוא דבר שא"א והוא ביטול מצוה אם ידע ולא יעיד והא ראיה דהרמב"ם בה' שבועות פ"ה כתב ז"ל וכן כל הנשבע לבטל את המצוה ולא ביטל פטור משבועת ביטוי ולוקה משום שבועת שוא ועושה המצוה שנשבע לבטלה כיצד כגון שנשבע שלא יעשה סוכה וכו' וכן הנשבע לחבירו שלא אעיד לך עדות זו שאני יודעה או שלא אעיד לך אם אדע לך עדות הרי זה לוקה משום שבועת שוא מפני שהוא מצווה להעיד הרי לך ביטול מצוה. כתב עוד וכן האומר לחבירו שבועה שלא אדע לך עדות הרי זו שבועת שוא שאין בידו שלא ידע לו עדות וכן כל כיוצא בזה וכו' הרי דבבבא זו כתב שאין בידו דר"ל דבר שא"א וכתב מרן כ"מ על חלוקה זו גם זה פשוט ולא ידענא היכן נשנת משנה זו דלימא עליו דפשוט הוא אלא ע"כ ב"ל כדכתיבנא דבמשנה שהזכרתי נכלל עניין זה כי ראו דבר שא א ואם איתא דעל פשט הדברים נאמר א מיקרי זה דבר שא"א כי אפשר ואפשר כאשר הוכחתי אלא ודאי קראו התנא דבר שא"א על מה שכלל בדבריו דהוא דינא דהרמב"ם:
הא קמן דשבועה לא חלה על דבר ולא על שום מצות עשה הן בקיומו הן בביטולו ומכ"ש בלא תעשה כדמוכח בשבועות שתים בתרא דכ"א שבועה שלא אוכל ואכל נבלות וטרפות שקצים ורמשים חייב ור"ש פוטר ע"כ וע"כ לא פליגי אלא בכולל דברים המותרים עם האסורים דתנא קמא אית ליה איסור כולל ולכך חייב משום שבועת ביטוי דמגו דחייל אשחוטות חל נמי אנבלות ור"ש לית ליה איסור כולל ולכך פטור דמושבע ועומד הוא אבל שלא על ידי כולל כגון דאמר שלא אוכל נבילות אן שאוכל נבילו' כ"ע מודו דלא חל שבועה עליו דמושבע ועומד ונהר סיני הוא הרי לך דשוים הם עשה ול"ת מיהו דוק' במפרש בהדי ביטול מצוה מבלי הצטרף אליו דבר אחר ברם כד מצטרף אליו מזולתו כגון על ידו כולל אזי יש חילוק בין עשה לל"ת דבלא תעש' לא חלה אלא בלאו אבל בהן לא חל ובעשה חל מכל מקום בלאו והן ע"י כולל כדמוכח בגמ' גבי פלוגתא דר"י ור"ל דר"י מוקי מתניתין בכולל וככ"ע ור"ל או כרבנן ובמפרש חצי שיעור או בסתם ור"ע ופריך בשלמא לר"ל דמוקי לה בחצי שיעור משכחת בה לאו והן כי בכל אופן שנשבע חל דחצי שיעור אליבא דר"ל אינו מושבע מהר סיני אלא מדרבנן הוא דאסור כדאיתא בפ' בתרא דיומא אלא לר"י דמוקי לה בשיעור שלה ומשום כולל בשלמא לאו משכחת לה דהיינו לא אוכל אעפ"י דמושבע ועומד חיילא משו' מגו אלא הן דהיינו שבועה שאוכל שחוטות ונבילות היכי משכח' לה דתיחול אפי' ע"י כולל לבטל שבוע' הר סיני ובשבוע' ביטוי בעינן הן ולאו דלהרע ולהטיב כתיב הא קון דלא חל שבועה על ל"ת על ידי כולל ובעשה וז כדאמרינן בירושלמי בהאי פרקא על דעתיה דר"י ל דאית ליה כולל בלא תעשה כשאמר שבועה שלא אוכל אם אמר שבועה שלא אוכל מצה אסור לאכול מצה בליל פסח כיון דאמ' סתם מגו דחייל אשאר ימות השנ' חל נמי אפסח אמר שבועה שלא אוכל מצה בליל פסח לוקה ואוכל מצה הנה מפורש דחל בעשה בכולל וטעמא כדפרשו התוספות והרמב"ן והר"ן דבעשה כשאמר שלא אוכל מצה שב ואל תעשה הוא ומוטב שידחה עשה דמצה ואל יעבור אלאו דשבועה לעקרו בידים אמנם בלאו לא חל בכולל דכשאמר שבועת שאוכל נבילות ושחוטות אם יקיים שבועתו עוקר לאו דנבלה לכן מוטב שיבטל שבועתו בשב ואל תעשה וכן מסקנת הפוסקים:
אכן רבתה מצ"ה בין עמודי עולם בעניין זה אם חלה שבועה אכל מידי דרבנן או לא כי הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל נראה דסובר דלא חל על מצוה דרבנן שהרי כתב בה' נדרים פ"ג וכן הנודר שיצום יום ראשון או יום ג' כל ימיו ופגע בו יום זה והרי הוא או ערב יה"כ הרי זה חייב לצום ואין צריך לומ' ר"ח פגע בחנוכה ופירי ידחה נדרו מפני הימים האלו הואיל ואיסור הצום בהם מדברי סופרים הרי הן צריכין חיזוק וידחה נדרו מפני גזירת חכמים ש"מ דאפילו בכולל לא חל נדר על דברי סופרים מדכתב הנודר שיצום יום ראשון כל ימיו ר"ל מבלי הזכיר י"ט ופגעו בו ימים הללו חייב לצום מטעם כולל חוץ מחנוכה ופורי' שהם מדרבנן אפי' על ידי כולל לא חל הנדר והשתא נידון מינ' ונימא אם נדר החמור שחל על דבר מצו' אעפ"י שנדר בפירוש שיצו' בשבת ויו"ט כדכתב בראשי דבריו אפ"ה לא חל על דברי סופרים אפי בכולל שהרי כתב ידחה נדרו וכו' כ"ש שבוע קלה דלא חל על דבר מצוה שלח יחול על דברי סופר כלל:
והרבה נוראו' נפלאתי על הרב ז"ל דב'פ"ה דשבועות כתב ז"ל שבועה שלא אוכל כל שהוא מנבילות וטרפות ואכל פחות מכזית חייב בשבועה שהרי אינו מושבע על חצי שיעור מהר סיני ע"כ וקשה אם שבועה לא חלה אפי' על איסור דרבנן כדהוכחתי קיו שלא יחול על דבר תורה וכבר הורה זקן בהלכות מ"א פי"ד דחצי שיעור אסור מן התורה וכעין קושיא זו הקשה עליו מרן ז"ל וא"ת והא קי"ל כר"י דאמר בפר' בתרא דיומא דחצי שיעור אסור מן התורה וצ"ל שאעפ"י שהוא אסור מן התור' אינו מושבע עליו ע"כ: ואחרי קידה אפים תירוצו אינינו שוה לי ואם הקושיא היא דכיון שהוא מן התורה מושבע ועומד הוא איך תירץ דאינו מושבע עליו וא"כ זו קושיא וזו תירוצה והדרא קושיא על הרמב"ם לדוכתין ותו קשיא בדבריו ז"ל מההיא סוגייא דשבועות שתים בתרא ומההיא דיומא דף ע"ד דמסיק דחצי שיעור מושבע ועומד הוא ולא חלה שבועה עליו ולכך מוקי האי מתניתין בשיעור שלם ובכולל וא"כ גדלה המבוכה דלא ירדנו לסוף דעתו כי עמקו מחשבותיו ורש"י ז"ל אזיל לשיטתיה דגם הוא סובר דעל מצות דרבנן מושבע ועומד ולא חייל שבועה עליו כאשר יראה הרואה בריש נזיר ד ד' גבי קדושא ואבדלתא והריט"בא ז"ל הביא הרדב"ז בסי' רע"ח בשמו על מי שנשבע לאכול שומנו של ג"ה ולשתות סת' יינם וליקח רבית דרבנן דלא חלה שבוע עליו שלושה המה מטיבי צעד כלם שוים לטובה: ר"ת הרשב"א והרא"ש גם המה בחרו בדרכיהם וס"ל דשבועה חלה אכל מידי דרבנן הן עשה הן לא תעשה:
בראותי ההר בוער באש המחלוקת יראתי לגשת אליו רחש לבי דבר טוב לא תקרב הלום כי אינך יודע איזה יכשר אכן אמרתי אשא עיני אל ההרים הרמים חכמי התלמוד כי המה יורוני משפטי צדק: דע כי רא' ראיתי שתי ראיות בב' שיטות המתאימות דמוכרח מאחת מהנה דחל שבוע' על איסור דרבנן והשלישית לא כן תדמה כי ההפך ממנה תראה כאשר אביא לפנים: גרסינן בגמ' על האי בבא שבועה שלא אוכל וכו' פריך הא גופא קשיא אמרת שבועה שלא אוכל ואכל אוכלין שאינם ראויים לאכילה ושתה משקי' שאינ' ראויים לשתיה פטור וכו' וקס"ד דנבילות וטרפות נמי אוכלי' שאינם ראויי' לאכילה נינהו והדר תני שבועה שלא אוכל ואכל נבילות וטרפות וכו' חייב מאי שנא רישא ומאי שנא סופא ומשני ל"ק רישא בסתם פי' בלי הזכיר נבילות ולכך פטור כיון דלא פירש אמרינן דעתיה אדבר היתר דראוי לאכילה ובסיפא במפרש דכיון שפורש נבילות וטרפות נחשבים בדעתו לראויים אלא דארי הוא דרביע עליו והדר פריך מפרש נמי מושבע ועומד הוא ואמאי יהא חייב רב ושמואל ור' יוחנן דאמרי בכולל פי' נבילות ושחוטות דמגו דחייל אשחוטות חל כמי אנבילות ור"י אזיל לטעמי' דחצי שיעור אסור מן התורה ולפיכך מוקי לה בכולל בשיעור שלם ור"ל דאית ליה חצי שיעור אסור מדרבנן אמר אי אתה מוצא אלא במפרש חצי שיעור דשבועה חלה עליו ואליבא דרבנן או בסתם ואליבא דר"ע דאדם אוסר עצמו בכל שהוא ש"מ תרתי חדא דשבוע לא חלה אחצי שיעור אליבא דר"י וחדא דחלה אאיסור דרבנן ולא מיבעיא אליבא דר"ל אלא אפי' אליבא דר"י אי לא דס"ל דחצי שיעור אסור מן התורה הוה חייל עליו שבועה אע"ג דהוא אסור מדרבנן הדר פריך בשלמא ר"י לא אמר כר"ל דמוקי לה למתניתין כד"ה אלא ר"ל מ"ט לא אמר כר"י ותירץ אמר לך וכו' ואיני מבין קושיא זו דש"מ דאי לאו טעמא דמוקי מתניתין ככ"ע הוה מוקי לה בחצי שיעור כר"ל וליתא דאדפריך לעיל מפרש נמי מושבע וכו' תירץ בכולל כלומר דבהאי לאו מושבע ואי הוה מוקמי בחצי שיעור הוה הדרא קושיא לדוכתיה דאליביה אסור מן התורה ומושבע ועומד הוא אלא ע"כ ב"ל דהכי פריך בשלמא לר"י לא מבעיא השתא דס"ל חבי שיעור אסור התורה לא א"א לאוקומי אלא בשיעור שלם ובכולל אלא אפי' אי הוה ס"ל דחצי שיעור מדרבנן לא הוה אמ' כר"ל דמוקים לה אליבא דתנאי אלא רבה לאוקומי ככ"ע כי בכמה דוכתי פריך תלמוד לרווחא דמילתא ודכוותיה מצינו ביבמות דף ס"א גבי כ"ג שמת וכו' ובריש שני נזירים אתיא איפכא ובהאי פירוקא דלרווחא דמלתא מתוקמא יע"ש: ופריך עוד תלמודא בשמעתין בשלמא לר"ל דמוקי לה בחצי שיעור משכחת לה בלאו והן דטעמא דלאו מושבע ועומד הוא אלא לר"י דמושבע אית ליה בשלמא לאו משכחת לה בכולל אלא הן היכי משכחת לה דתיחול אפי בכולל שמעינן מהכא דאי הוה ס"ל דחצי שיעור אסור מדרבנן הוה שייך ביה לאו והן ככל שבועת ביטוי כי ק"ל ביומ' דע"ד דפריך לר"ל דמוד' דח"ש מדרבנן לא נחייב עלה קרבן שבועה והוא מוקמי מתני דשבועות דחייב קרבן בח"ש וקס"ד דמקשן דלא חל על איסור דרבנן ומסיק כל דאית ליה היתר מן התורה קא חייל קרבן שבועה עליו אף דאסור מדרבנן דומיא דח"ש ומוכרח הוא דבההיא סוגיא פריך משבועת העדות דאינה נוהגת אלא בראויין להעיד והוינן בה למעוטי מאי ופריק למעוטי משחק בקוביא ופריך והא משחק בקוביא מדאורייתא מיחזא חזי ורבנן הוא דפסלוה ולא קא חיילא שבועה עליה אפי' דאית ליה היתר מן התורה וא"כ חצי שיעור נמי ומשני לעולם כל דאית ליה היתר מן התורה חלה עליו שבועה ושאני התם דאמר קרא אם לא יגיד והאי לאו בר הגדה הוא כלל דמי שהגדה שלו מועלת לבעל דין בעינן ומשחק בקוביא לא מהנהו בעדותו הואיל ולא מקבלינן ליה מדרבנן הרי לך דבכל איסור דרבנן חלה שבועה ולאו דווקא חבצי שיעו' מדפריך ממשחק בקוביא ובההיא נמי הוה חל אי לאו דגלי קרא ובנזיר ד"ד גרסינן מיין ושכר יזיר לאסור יין מצוה כיין הרשות מאי היא קידושא והבדלה ופריך הרי מושבע ועומד מהר סיני הוא הא קמן דאפילו אדרבנן כיין קידוש והבדלה לא חלה שבועה עליו דמן התורה לא בעינן יין ולא שום דבר כדאי במכילת' זכור את יו' השב' לקדשו זוכרהו וקדשהו בברכ' וכן פסק הרמב"ם פכ"ט מ"ה שב' ורבנן אסמכו יין אקר' כדאי' בפסחים דף ק"ו ואפ"ה פריך מושבע ועומד הוא וא כ סתרן אהדדי מהאי סתירא הרים רעשו במחלקותם וזה אומר בכה וזה אומ' בכה כי הרשב"א והרא"ש הלכו נתיבות ר"ת ומקיימים גרסתו ופרשו האי דנזיר הכי וכי יין קידוש והבדלה מושבע ועומד הוא דאצטריך קרא לאסור והיכרחו התוס' האי גרסא כאשר יראה המעיין ולפיכך פסקו דשבועה חל אדרבנן הן מצות עשה כיין קידוש וכדומ' הן ל"ת ככל איסור דרבנן וכדומה לחצי שיעור כאשר הוכחתי אמנם כפי גרסת רש"י דגריס כאשר לפנינו משמע דלא חל נמי אדרבנן דא"א לו דס"ל לרש"י דיין קידוש והבדלה דאוריית' הוא ומשום הכי פריך מושבע ועומד הוא ואיך חל נזירות עליו א"א מתרי טעמי חדא דבמכילת' לא הוזכר יין אלא ברכה וההיא דפסחים אסמכתא בעלמא דאלת"ה סתרן הברייתות להדדי ועוד דבע"פ דק"ו אמרינן אמר להו ר' יצחק וכו' זימנין סגיאין הוה קאימנא קמיה דרב זמנין דחביב ליה ריפתא מקדש אריפתא זמנין דחביבה ליה חמרא ומקדש אחמרא ע"כ ואם איתא דקידוש על היין מן התור' איך רב היה מקדש על הפת כשהיה מתאוה לו יבטל רצונו מפני רצון המקום אלא ודאי דרבנן הוא וכן מסקנת הפוסקים: והרמב"ם והריט"בא אזלי כפי גרסת רש"י אמנ' ההיא דשבועות ויומא תהוי תיובתייהו ע"כ צ"ל כיון דמצינו בר"ה ובתענית דאפי' נדרים דחלים על דבר מצוה לא חיילי על איסור תענית בחנוכה ופורים כאשר יבא לפנים אע"ג שהם מדרבנן א"כ מפורש בק"ו דגם שבועות נמי לא חיילי אדרבנן וההיא סוגיא דשבועות לא נחות אשאר איסורי' דרבן אלא על חצי שיעור וכדומה לו ומטעם אחר נגעו בה ואפי' ר"י דס"ל שהוא מן התורה שבועה חלה עליו דכל שאינו מפורש בתורה בעשה או בל"ת אינו נקרא מושבע ועומד והא ראיה דהנשבע להרע לעצמו חויב משום שבועת ביטוי אם לא הרע אע"ג דקי"ל דאינו רשאי לחבול בעצמו כדילפי בפ' החובל דצ"א מוכפר עליו מאשר חטא על הנפש שא נא עיניך וראה דאעפ"י דאסו' מן התורה לחבול בעצמו כיון דאתי מדרשא חייל עליו חצי שיעור נמי אתיא מדרשא ולכך כ"ע מודו דשבועה חלה עליו והא דאמרינן החם דכל דלית ליה היתר מן התורה חל עליו שבועה דמשמע אף שאינו מפורש לא קשה מידי דשקיל וטרי אליבא דר"ל דאית ליה דחצי שיעור יש לו היתר מן התורה כיון שאינו מפורש והאי דרשא דכל חלב אסמכתא בעלמא הוא אמנם ר"י אע"ג דס"ל דלי' לי' הית' מן התור מכל חלב דס"ל דדרש' גמור' היא מ"מ אינו מפורש בלאו ועשה ולכן חייל עליו שבועה:
ובזה שקטה הקושיא שהיקשינו על הרמב"ם דאע"ג דפסק כר"י דחצי שיעור אסור מן התורה אינו מושבע עליו כיון שאינו מפורש בתורה ואיפשר דהכ"מ נמי סבר כן. ואז פרחה קושיתי על תירוצו ולפי זה אין אנו צריכים למשכוני נפשין בתירוץ דשנינא לעיל על האי בשלמא דר"י לא מוקי כר"ל וכו' דודאי אי לאו האי טעמא דרצה לאוקומי ככ"ע הוי מוקי ר"י נמי בחצי שיעור דאליביה נמי חייל שבועה עציו הגם דאסור מן התורה כיון דאינו מפורש כאשר כתבנו אבל בכל איסורין דרבנן לא חייל עליו דגרסינן בתעני' ד' י"ב יחיד שקיבל עליו תענות ב' וה' כל השנה וארעו בהם י"ט הכתובים במגילת תענית וכו' אם גזרתינו קודמת לנדרו תיבטל גזירתינו את נדרו והטעם משום דדברי סופרים צריכים חיזוק ומשם למד הרמב"ם דבחנוכה ופורים לא חל הנדר ומכ"ש שבועה:
ואי תימא דבפ"א דשבועות לא כתב כי אם המתענה בשבת ויום טוב ולא יותר צ"ל דהרב ס"ל דתענית בשבת וי"ט אסור מן התורה כדמוכח בברכות דמ"ט גבי מי שטעה בב"ה ולא הזכיר של ר"ח אין מחזירים אותו ובתפילה מחזירין ופריך מאי שנא תפילה מב"ה ופריק תפילה דחובה היא מחזירין אותו ב"ה דאי בעי אכיל ואי בעי לא אכיל אין מחזירין אותו ופריך אלא מעתה שבתות וי"ט דלא סגי דלא אכיל הכי נמי דאי טעי הדר א"ל אין ש"מ מההיא סוגייא תרתין ש"מ דר"ח הרשות בידו לאכול או להתענות וש"מ דבשבת וי"ט חייב לאכול דחייב לבצוע על שתי ככרות א"כ אסור להתענות בם מן התורה וכי סברתו עשה אית ביה כי בהחלק הרב שבועת שוא בארבע מחלקות בחלק שלישי דהיא ביטול מצוה היכניס עינוי שבת וי"ט שוה למצות סוכה ומצה בליל פסח ולבישת תפילין וכו':
אכתי פש גבן לבאר האי דנזיר אליבא דרש"י וסיעתיה ופריך הכי והרי קידושא ואבדלת' הגם שהם מדרבנן מושבע עליהם מהר סיני מלאו דלא תסור וא"כ לא צריך קרא לאסור יין מצוה דתיפוק ליה דנדרים חלים על דבר מצוה דנזירות בכלל נדרים דקרא כתיב לנדור נדר נזיר ותנינא בנדרים די"ז יש נדר בתוך נדר וכו כיצד הריני נזיר אם אוכל הריני גזיר אם אוכל חיוב על כל אחת ואחת הרי דשוים הם מדפתח בנדר וסיים בנזיר ותירץ רבא כגון שבועה שאשתה וחזר ואמר הריני נזיר אתיא נזירו' חיילה על שבועה והוה אמינא דשאני מושבע מפי עצמו ממושבע מהר סיני ואתא קרא לאתויי דאפילו הכי חל ולא שנא אבל לעולם דהשבועה לא חלה על מצות דרבנן כגון קידוש וכיוצא וכפי זה סליקו כל הקושיות שהקשו התוספו' להכריח גירסת ר"ת כאשר יראה המעיין:
המורם מכל מאי דכתיבנא דשלושת המלכים האלה הרשב"א והרא"ש ור"ת ס"ל דחלה שבועה בכל מילי דרבנן הן עשה הן ל"ת ורש"י והרמב"ם והריטב"א ס"ל דלא חל אשום דבר מדברי סופרים אלא דלהרמב"ם כל דבר שאינו מפורש בתורה חל עליו שבועה אף שהוא מן התורה כחצי שיעור אמנם מוהרי"קא בי"ד סימ' רל"ט סו' פסק דהנשבע על מצו' עשה דרבנן חלה שבועה מ"מ וכמו כן מה שאינו מפורש בתורה אבל הנשבע לעבור על ל"ת דרבנן לא חלה שבועה עליו והאי פסק' מחוורת' היא איבעית אימא סברא ואיבעית אימא גמרא סברא דאי תימא דשבועה יחול על איסור דרבנן יפלו כל הסייגים והגדרות שעשו רז ל לחזק פנת הדת כי הרוצה לעבור על איסורים דרבנן בשאט בנפש יקום ונשב' עליו שיעברנו ואם ב"ד יקיימו שבועתו הוי להו כמתירים לעבור על דברי סופרים ויאמרו ההמון העם אשר עח מראות עיניהם התירו פרושים את הדבר וח"ו לא יהיה כזאת בישראל כי מי שיש לו עינא בלבו לזלזל בדברי חכמים בסתר יעשנו בגלוי כי יורה התר ובונה במה לעצמו באומרו רצוני לקיים שבועתי ולא לעבור על לא תשא והוא לא כן ידמה ואדרבא שם שמים שגור בפיו להשבע לשקר פעמים בכל יום באהבה ולפיכך עשו חיזוק לדבריהם ומוטב שיבטל שבועתו בשב ואל תעשה ולא יעקרו דבר מדברי ספרים בידים כדאיתא בכמה דוכתי מהש"ס ובפרט ביבמו' ד' צד"ד יש לאל ידם לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה אמנם בעשה דרבנן סברא הוא דחל עליהם שבועה כיון דאינו עוקר בידים מה שתיקנו רז"ל ולא יעקור לאו דשבועה שהוא מן התורה גמרא ההיא סוגיא דנזיר שהבאתי דמכרעת יותר אליבא דר"ת אף שפירשתיה אליבא דרש"י:
אחרי מחנה אשר פגשתי אבוא אל אהלי אפדנו של הח' השואל וארא' טענת ראובן הטובה היא אם רעה כי הוא טוען ששבועת שמעון אינינה שבועה כי כיון שנשבע שלא לגלות מי מצא ש"ח הנה הוא נשבע לבטל מה שאמרה תורה אם לא יגיד ולריש אנפין מחזי שטענתו ישא רוח כי לא יגיד בב' עדים הכתוב מדבר כי כל מקום שנאמר עד הרי כאן ב' עד שיפרוט לך הכתוב אחד ואם שנים אינם רוצים להעיד כל אחד ואחד ישא עונו אמנם עד אחד לאו בר הגדה הוא לשום דבר כי אם לשבועה וא"כ בעובדא דילן דליכא אלא אחד שהוא שמעון שנשבע גם אילו לא היה נשבע לא היה מועיל עדותו אף אם היה ישראל מי שמצא ש"ח זה דבעד אח' לא מפקינן ממונא ואע"ג דאיכא נמי לוי שיודע דבר זה ותימא דשנים הם ליתא דסוף סוף עד מפי עד הוא וק"ל דאינו עדות ואדרבא אם יגיד עונו ישא דעובר בלא תעשה דלא תענה ברעך וכו כמו שכתב הרמב"ם פי"ז מ"ה עדות וכ"ש השתא דש"ח מצאו גוי דלא צאית לדינא כלל אעפ"י שגילה שמעון מה שאמר לו לוי וא"כ חלה שבועה כי לא לבטל את המצוה הוא:
ואי תימא דמצד אחר לא יחול השבועה כי אם יגלה שמעון הדבר ימצא ראובן שטר חובו ולא יאבד ממונו ואז הוי ליה משיב אבידה דמצות עשה הוא ונמצא שנשבע לבטל את המצוה ולא חלה שבועה עליו ליתא דשמעון לא נשבע בפירוש שלא יחזיר אבדת חבירו אלא שבהעלם דבר גורם שראובן יפסיד ממונו ובעניין זה לא הוי לבטל את המצוה ודמיא הא מילתא לההיא דלא אוכל מבה סתם דאסור לאכול מצה בליל פסח דחיילה שבועה עליו על ידו כולל וטעמא מאי כיון דלא נשבע להדיא על המצוה שהוא בליל פסח חל ומעת' אתה דן ק"ו ותימא אם בההיא אעפ"י שהזכיר מצה כיון שלא הזכיר פסח מגו דחייל אשאר ימות השנה חל נמי אליל פסח כ"ש בע"ד שלא הזכיר השב' אבידה כלל דהגע עצמך דנשבע שמעון זה שלא יחזיר אבידה לשום בריה בעולם ודאי שהיה חל דכשם שחל על שאינם בני ברית כך חל נמי אבני ברית והוה דומה בכל צדדיו לההיא דמצה ולא מיבעיא השתא שלא הזכיר השבת אבידה כלל ועיקר כי ודאי יחול:
וא"ת סוף סוף גורם להזיק ממון חבירו וק"ל דאסור לגרום נזק לחבירו בממונו ואע"ג דפטור מדיני אדם חייב מדיני שמים וכבר הוכחנו דשבועה לא חל אפי' על איסור דרבנן וא"כ בנ"ד נמי כיון דבהסתיר פניו ממנו גורם שמעון לאבד ממון ראובן לא יחול שבועה עליו הא נמי ליתא דאף באיסור דרבנן לא כל האיסורי' שוים כי הא דאמרינן דשבועה לא חלה עליו היינו דוקא בעניין שבקיום שבועתו עוקר בידים מה שאסרו חכמים כגון שנשבע לשתות סיי' או לאכול גבינות הגוים אמנם בשב ולא תעשה כגון שלא לקרות מגילה וכיוצא חל שבועתו עליו דאינו עוקר בקום עשה מה שציוו חכמים ובנ"ד נמי אינו עוקר בידים אלא יושב ובטל ואינו מגלה סוד ומקיים שבועתו וכפי הנחה זו הוה לן לספוקי על השאלה השנית אם ב"ד היו יכולים להתיר שבועתו של שמעון בלא דעת לוי כיון שנשב' על דעתו ונ"ל דלית דין צריך בשש ופשיטא דהיו מתירין לו בלא דעתו דכתבו התוספו' והר"ן על ההיא דתניא בר"פ ר' אליעזר דנדרים דהנשבע על דעת חבירו אין מתירין לו אלא מדעתו ובפניו וילפי לה ממשה שמפי הדיבר נאמר לו שישוב להתיר נדרו למדיין בפני יתרו כי על דעתו נשבע והכי מסקנת הפוסקים והיינו דווקא לכתחילה ואם התירוהו בדיעבד שלא מדעת ומותר ואם הוא בעניין דליכא חלול ה בדבר כעניין צדקיהו דגרם חלול ה' דנשבע לגוי היה ולפיכך קינטרו הנביא באומרו וגם במלך נבוכדנצר וכו' שאפי' לכתחילה מתירין שלא מדעתו אם היא לצורך מצוה והיינו טעמא דהסנהדרין התירו לצדקיהו כי דבר מצוה היה על שהיה מצטער שלא היה יכול לגלות ועל ידי כך היה מתבטל ממלאכת שמים ועוד דמצוה על החכמים לעשו' רצון המלך דחשי' דבר מצו' והשת' אם עשות רצון המלך חשיב מצוה לדעת תוספות והר"ן כ"ש לעשות רצון מלכו של עולם שכתב בתורתו לא תסור מן הדבר שנשמע לחכמים בכל מה שיאמרו לנו והם אמרו דאסור לגרום נזק לחברו וא"כ בע"ד אי הוה חל השבועה פשיטא שב"ד מתירין לו לכתחילה שלא מדעתו שללוי דמצוה קא עבדי להציל עשוק מיד עושקו ולהציל ממון ישראל מיד גוים כמו בנ"ד דביד גוי הוא האי שטרא דמהאי טעמא התירו שיהיו נפרעים מתם מלוה על פה שלושה ימים לפני אידיהם בנ"ד נמי הוי מציל מידו של גוי דדבר מצוה היא דהרי אמרו אפי' הנודר על דעת רבים דאין לו התרה לעולם אם לדבר מצוה מותר לכתחילה בלא דעתם של אותם רבים להתיר נדרו כדאיתא בפרק השולח דף ל"ז כ"ש ע"ד חבירו היכא דאיכא עבירה אם לא יתירוהו כגון האי דהרדב"ז מי' רע"ח דמי שנשבע לחבירו לתת לו רבית דרבנן והעלה ז"ל דמתירין לו שלא מדעת חבירו ושלא בפניו כיון דאיכא איסור בדבר:
ברם כד מעניינין שפיר אמינא דאעיקרא דדינא פירכא והשבועה לא חלה והנני מסעף פארה במערבה כל הטענות של שמעון אשר רומו מעט ואינם כי כראש שיבולת ימלו ואשחקם כעפר על פני רוח וכמוץ גנבתו סופה ואשיב על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון גרסינן בספרא פרש' קידושי' ומניין שאם אתה יודע לו עדות אין אתה רשאי לשתוק עליה ת"ל לא תעמוד על דם רעך וקשה טובא דאם האי לאו אתיא לב' עדים שאינם רוצים להעיד לא אצטריך האי קרא דהלא יש להם לאו מפורש אם לא יגיד וגו' ולמה ליה לר' יהודה להוציא קרא מפשטיה שחייב אדם להציל הנרדף מידו של רודף כדתניא בבן סורר ומורה דע"ג ואי תימא לעבור עליו בב' לאוין לית' לנו להוסיף לאוי' מדעתינו כי לא מצינו בש"ס בשום דוכתא שיאמרו שמי שאינו רוצה להעיד שיעבור בב' לאוין והא ראיה דהרמב"ם בפתיח' הלכות עדות כתב העד מצוה להעיד וכו' שנ' והוא עד וכו' אם איתא דעובר בב' לאוין היה לו לכתוב ועובר משום לא תעמוד על דם רעך כי בכל מקום דאיכא ב' אזהרות דרך הרב לומר ועובר משום לאו זה וזה אלא ע"כ צ"ל דאתא האי ברייתא לאשמועינן דאפילו אחד דאינו ראוי להוציא ממון על פיו אם יודע איזה: דבר מחבירו שיוכל להצילו מנזקי ממונו בהגלות לו סודו או או על ידי כך יחזירו לו אבידתו ולא גילה הרי זה עובר על לא תעמוד על דם רעך ויגיד עליו ריעו דבעניין זה מדבר דסמיך האי לאו ללאו דלא תלך רכיל הכתוב ברישא דקרא ופרשו האי תנח באחד מן הדיינים שיצא מב"ד שלא ואמר אני מזכה וחבירי מחייבים וכו' שעובר משום לא תלך רכיל בעמך ולכך סמכו עניין לו לומר לך דאע"ג דמי שמגלה סוד עובר בלאו יש לך סוד אחר שתגל ומאי ניהו שאם אתה יודע לו עדות שבגלל הדבר אפשר שתצטרף לאחר או יגלגלו הדברים באופן שחבירך לא יפסיד ממונו אי אתה רשאי לשתוק ת"ל לא תעמוד וגו' ובזה אתיא שפיר דברישא נקט עדות ובסיפא נקט לשתוק דהוה ליה למנקט שלח להעיד ומדשני' בדיבוריה שמעינן דאינו מדבר אלא במי שיודע איזה סוד על חבירו וכיון שהוא אחד לא שייך עדות ונקט ברישא עדות לומר שהוא כעדות שכשם ששנים עוברים בלא יגיד אם אינם מעידים אף אחד שכובש עדותו והוא דבר לזכות את חבירו עובר בלא תעמוד וגו' ועוד ראיה אחרת דהכי פירושה דהאי ברייתא דבסנהדרין כולל בהאי קרא מי שרואה חבירו טובע בנהר או חיה גוררתו או לסטין באים עליו שחייב להציל ואם לא עשה עובר בלאו דלא תעמוד ופריך בגמרא והא מהכ' נפקא מהתם נפקא אבידת גופו מניין ת"ל והשבותו לו ופריק אי מהתם וכו' הרי דשווי' הם אבידת הגוף ואבידת ממון וכשם שבאבידת הגוף חייב להציל את חבירו ואפי' לשכור אחרים להצילו ובכלל לאו זה מי ששמע גויים שמחשבי' עליו רעה או טומנין לו פח ולא גילה אוזן חבירו וכו' עובר משום לא תעמוד וגו' כמו שכתב הרמב"ם פ"א מ"ה רוצח ושמירת נפש אבידת ממונו נמי אם יודע שטומנים לו פח שלא להשיב ממונו עובר בלאו זה כיון שהוא כובש עדותו ושא נא עין שכלך וראה שבעל החינוך כלל במצוה רמ"ד בלאו זה שלא לכבוש עדות כדי שלא יאבד חבירו ממונו וכן הוא בספרא וכו' והיא האי ברייתא דעסקינן בה הא קמן דכל מי שיודע דבר על חבירו וגורם לאבד ממונו אם לא יגיד עובר בלאו וטעמ' כיון דעד אחד מחייבו שבועה ואולי יודה בעל דינו וישלם ולא ישבע נמצא מרויח בעדותו ולכך חייב בדיני שמים אם כובש עדותו כדאית' בפ' הכונס דנ"ו והאי דינא בישראל כ"ש בנ"ד דאם שמעון גלה אוזן ראובן שלוי יודע ומכיר הגוי שמצא ש"ח שבודאי הגמור יועיל לו עדותו דמכח שמעון ולוי יתבע ראובן לגוי בערכאות שלהם ויחייבוהו להחזיר לו שטרו כי בדיניהם מוצאי ממון על פי עד אחד כדאית' בהגוזל בתרא ד' קי"ב וכן פסקו הטו"ר ומוהרי"קא ח"מ ס' כ"ח כ"ש בנ"ד דאיכא שנים אף ששמעון עד מפי עד הוא נמצא דשמעון בשבועתו מאבד ממונו בידים ועובר על המצוה וא"כ פשיטא דלא חל עליו שבועה:
ואי תימא דזה אינו מפורש בתורה הוא וכבר כתבתי לעיל דכל שאינו מפורש בתורה חל השבועה עליו והיינו טעמא דחל אחצי שיעור אל תתמה על החפץ כי לא כל אפייא שוים חדא דחצי שיעור איכא פלוגתא דר"י ור"ל מוסכם דהוא מן התורה ומ"ה לעניין שבועה כיון דאיכא ספיקא אם הוא מן התור' או לא לא ניקל באיסו' חמור כעון דשבוע' ונימא דלא ליחול עלה אע"ג דלעניין איסורא פסקינן כר"י מה שאין כן בדרשה דלא תעמוד וגו' דליכא מאן דפליג עלה דהרי מסקנת הגמרא הכי הוא דהכובש עדות ר"ל בעד אחד חייב בדיני שמים ותו דר"י ור"ל עקר מחלוקותם תלוי בסברא כדמוכח בגמ' דיהיב טעמא כיון דחזי לאצטרופי איסורא קא אכיל וכו' וכתבו התוספו' לאו דהיה לר"י סברא דלאצטרופי הוה מודי דהאי קרא דכל חלב אסמכתא היה כדשני ר"ל דאי לא תימא הכי למה ליה לר"י האי טעמא תיפוק ליה מכל חלב דהוא ידע האי ברייתא כיון דקא מותיב מינה לר"ל אלא ודאי דמכח סברא דעדיפא מקרא מכריחו לומר שאינו אסמכתא אבל לעולם דאינו מפורש מיקרי אמנם הכא דכובש עדות לאו שבכללו' הוא דהא כמה דינין נפקי מהאי קרא כאשר כתבתי ואע"ג דלית ליה לאו מיוחד לעצמו הוא לעניין דלא לילקי עליו כי כלל גדול בידנו אין לוקי' על לאו שבכללות דדומיא ללאו דחסימה בעינן שיהא לאו מפורש שלא נכלל שום דבר בו אלא פשוטו א"נ לעניין מניין המצות דכל הענייני' הנכללים בלאו אחד לא נכניסם במניין כי אז יעלה החשבון לאין מספר ואין לנו אלא תרי כמו שכתב הרמב"ם בספר המצות שורש ט ואעפ"י כן מן התורה הוא כיון דנכלל בהאי קרא אלא דלא מיחד לאו לעצמו דגדולה מזו השריש לנו הרב בשורש ב' דכל דבר שנלמד באחד מי"ג מידות אינו נכנס במניין המצות ואפילו הכי לא גזר הרב ז"ל שאינו מן התורה מפורש והראיה מקידושי כסף שהם מן התורה והבא על אשה אחר קידושין הללו מיתתו בחנק ואפילו הכי אינו נכנס במניין להיקרא בשם מצוה שנאמר מצות עשה לקדש בכסף כיון שאינו מפורש אלא קידושי ביאה כדכתיב כי יקח איש אשה ובעלה:
וא"ת האי דפרק הכונס שהבאתי לעיל משמע מינה דעד אחד שכובש עדותו אינו אלא מדרבנן דגרסינן התם תניא אמר ר' יהושע ד' דברי' העושה אותם פטור מדיני אדם וחייב מדיני שמים וכו' והיודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו ופריך בגמ' והיודע עדות וכו' במאי עסקינן אילמא בתרי פשיטא דאורייתא הוא אם לא יגיד ונשא עונו ופריק אלא באחד ש מ דדוקא שנים הוא מן התורה ועד אחד הוא מדברי סופרים וכבר היינו יכולים לומר דפליגו תנאי בהא מלתא וכיון דסתם ספרא ר' יהודה וכולהו סתימתא אליבא דר"ע הדרין לכללין דאין דבריו של אחד במקום שנים אלא כיון דק"ל דאפושי מחלוקת לא מפשינן ומוטב דתיתי ככ"ע לכן אמינא דהכי פירושא דההיא סוגייא דפריך הכי אי בב' עסקינן פשיטא דאורייתא הוא פירוש מפורש בתורה בלאו מיוחד בפני עצמו דלא יגיד וא"כ ודאי דחייב בדיני שמים ותירץ אלא בחד פי' מן התורה הוא מלא תעמוד וגו' אלא כיון דלא יחד לו לאו הוה אמינא דאפי בדיני שמים יהא פטור קמ"ל דחייב כיון דסוף סוף מן התור' הוא כאשר כתבנו:
ועל השנית אניף ידי עליה לקצצה פתילים ופרקים כי ההיא טענה דטוען שמעון דלא הזכיר השבת אבידה ורבה לדמותו לנשבע דלא יאכל מצה סתם דכיון דלא הזכיר פסח חלה שבועה עליו הא לא דמיא אלא להא הגע עצמך דנשבע ראובן להיות בליל פסח במקום שאין מצה כלל דבוודאי אמרינן דלא חל שבועה עליו כיון שהזכיר ליל פסח הוה ליה כמי שנשבע שלא לאכול מצה בליל פסח דמה לי שלא לאכול מצה ומה לי להיות במקום שאין מצה כי בין דא לדא אינו מקיים מצות עשה של בערב תאכלו מצות דאי לא תימא הכי אלא דבכה"ג דין כולל יש לו למה נקט הירושלמי שתי בבות אחד שנשבע סתם ואחד במפרש בליל פסח דליפליג וליתני בדידיה במפרש עצמו ונימא הכי שבועה שלא אוכל מצה בליל פסח לוקה ואוכל מצה בליל פסח במה דברי אמורי' בכה"ג אבל שם אמר שבוע' שאהיה במקום שאין מצה בליל פסח אסור לאכול מצה בליל פסח מטעם כולל והוה אמינא אם בההיא חל אע"ג דהזכי' ליל פסח כ"ש בשבועה שלא אוכל מבה שלא הזכיר פסח אלא ודאי כדכתיבנא בנ"ד נמי אעפ"י שלא הזכיר השבת אבידה כיון שנשבע שלא לגלות הדבר לשום נברא כפי הנחת השאלה ומצורף לזה שאם ראובן לא יתן ל' דינרים שישתקע הדבר ולא יאמר נמצא דבהסתר הדבר מדאי הגמור שיאבד ראובן שא כי בין שניהם שמעון ולוי אחים כלי חמס מכרותיהם כי לא די שאינם משיבים אבידה לראובן כפי התורה אלא שרוצים ליקח ממונו שלא כדין אין לך לבעל את המצוה גדול מזה ולא חלה שבועה עליו:
ועוד טעמא אחרינא להפיל טענת שמעון בעמקי תהום דגרסינן בשבועות שתים בתרא ד' כ"ה אתמר שבועה שזרק פלוני ברור לים ושלא זרק רב אמר חייב ושמואל אמר פטור רב אמר חייב איתיה בלאו והן ושמואל אמר פטו' ליתא בלהבא ופרש"י ליתא בלהבא יזרוק פלוני או לא יזרוק אין זה שבועת ביטוי אלא שבוע' שוא שהרי אין פלוני ברשותו לזרוק ולא לזרוק פסק הרמב"ם בלשעבר כרב דחייב ובלהבא פסק דאינו חל שבועה עליו וטעמא שאין בידו לקיים שבועה זו ונמצא גורם לשבועת שוא ולפיכך מכין אותו מכת מרדות אבל מלקות לא דבשעה שמתרין בו הוי התראת ספק ואין לוקין עליו וטעמא דהוי ספק דאפשר שאותם אחרים ישמעו אותו ותתקיים שבועתו: הא קמן דכל דבר שאינו בידו לא חל השבועה עליו ומעתה אדם דן ק"ו מעצמו אם שבועה שלא יזרוק פלוני דדבר תלוי ועומד הוא דאפשר שלא יזרוק כדי שלא לגרום את חבירו להוציא שבועת שוא מפיו ואפי' הכי מכין אותו משום שאינו בידו כי אפשר שלא יזרוק כ"ש בנ"ד דפשיטא דאינו בידו שלא לגלות דבוודאי הגמור ב"ד מחייבים אותו לגלות כיון דמן התורה חייב להשיב אבידה חובה עליהם לבקש הדבר בדרישה וחקירה להציל עשוק מיד עושקיו ולעשות סייג לתורה להעמידה על תילה דמהאי טעמא תקנו הגאונים שבועה על הלוה כעין של תורה שאין לו כלום יותר על מה שמסדרין לו ושלא להחביא ביד אחרים ושלא נתן מתנה לחבירו על מנת להחזיר וגם מחרימין תחילה על מי שיודע לפלוני נכסים גלוים או טמונים ולא יודיע לב"ד כך היא מסקנת מוהריק"א בשם הפוסקים ח"מ סימן צ"ט הייטב בעיני ה' ששום אדם ישבע לבטל תקנה זו שהיא לקיים מצות פריעת ב"ח לא תקום ולא תהיה ולכן תיקנו האי שבועה ללוה כעין של תורה לחזק הדת ולקיים מצות עשה של הין בדק דמהאי קרא ילפי בפ' שם היתומים ד' כ"ב דפריעת החוב מצוה:
זכינו לדין דבנ"ד דבר שאינו בידו הוא וקרוב אני לומר דנכנס בכלל דבר שא"א כיון שבוודאי יחיבוהו לגלות לקיים מנות השבת אבידה מטעמא דכתיבנא ונוסף גם הוא דכפי תקנת ר"ג דחובה להכריז בבית הכנסת על כל מי שנאבדה לו אביד' שיחזירוה המוציאי' אות' וגם שיודיעו לו היודעי' ממנה דבר למען יוכל לחזור אחר אבידתו ונשאל למוהר"י קולון שורש ק"י שקמו אנשי דמים ומרמה לבטל תקנה זו באומרם כי הדבר נמסר להם בסוד ושאינם רוצים לגלות הדבר והעלה דאפילו היו נשבעים שלא לגלות הדבר לא היה כח בשבועה זו לבטל תקנת אותו צדיק והכריח עניין זה בראיות ברורות ובסוף דבריו כתב בסודם אל תבא נפשי כי אין עצה נגד ה' ולפי דעתי שביד הרב לנדות כל העושה אלה וכל העם ישמעו ויראו ע"כ וא"כ בנ"ד לנשבע שמעון שלא לגלות הדבר הוי נשבע על דבר שא"א לקיימו ועובר על שבועת שוא ולוקה אם התרו בו דבע"ד התראת ודאי היא בשעה שנשבע דב"ד מחייבין אותו לגלו' הדבר ואם אינו רוצה כופין אותו בעקרבים עד שיאמר רוצה אני וא"כ א"א הוא מה שאין כן בההיא דיזרוק פלוני דדבר תלו ועומד ולפיכך הוי התראת ספק בשעה שנשבע כי אפשר שיזרוק אותו פלוני צרור לים כי מי ימנעהו ולכן אינו לוקה אלא מכת מרדות:
אחר כתבי זה מצאתי מפורש ענין קרוב לנ"ד בתשובות הרא"ש כלל י"א פ"א על שלשה שותפים שחכרו חכירות והעמידו בשבילם סופר נאמן לקבל חשבונם ולכתוב הכל בפינקס ואירע שתפס גוי לאחד מן השותפים ובא גוי אחר אלם ונכנס בחכירות עם שני השותפי' במקום זה התפוס והגוי הנזכר ושני השותפי' הכריחו את הסופר הנזכר שישבע שלא יגלה חשבונם לשום אדם בעולם ולא לשותף היהודי הנתפס וכו' לסוף יצא היהודי הנתפס ותובע לסופר שיתן לו החשבון וענה הסופר שנשבע ומסיק הרא"ש כיון שיוכל אותו היהודי לבא לידי הפסד אם לא יגלה לו הסופר החשבון לא חלה עליו שביעה דהוי נשבע לעשות עבירה אין לו לקיים שבועתו דשבועת שוא היא ולוקה אם התרו בו: משמע מדבריו דכל אדם שגורם הפסד ממון לאחרים בשבועה שלא יגלה לו הסוד קורא אותו ביטול מצוה מוכח בהדיא דסובר דהוא מן התורה כאשר הוכחתי לעיל דאלת"ה סתרי דברי הרב אלה לאלה דלעיל בסי' ג' פסק דשבועה חלה על כל מידי דרבנן בין עשה שלהם ובין לא תעשה אלא ודאי דשאני הכא דאורייתא הוא מלא תעמוד על דם רעך:
סוף דבר הכל נמצא דטענת ראובן חזקה אשר לון דלתים ובריח וב"ד יחייבו כשמעון לגלות הדבר שלוי יודע מי מצא ש"ח של ראובן ולא יפסיד ממונו והוצאתי את בלעו מפיו של שמעון לבטל שבועתו כיון שהיא לבטל את המצוה וללוי אומר טומ'"אך ושוד"ך סוד משחקים שבקשת נכלי דתות לגנוב ממון חבריך ולא די שלא קיימת השבת אבידה כיון שהיית הראשון אלא שגרמת להחטיא את שמעון שישבע לבטל את המצוה אשר על כן מכין אותו עד שתבא נפשו כי נשבע לשוא דגדולה מזו כתב סמ"ג לאוין רל"ח החילוק השלישי שנשבע לבטל את המצוה וכו' והורה גאון שבכלל זה הנשבע שלא יכנס בתקנת הקהל וכן ראיתי בתשובת רבינו יוסף ט"ע ובתשובת הגאונים ור"י בר יהודה ורש"י וכו' וסיים כל הנשבע אח' מד' שבועות הללו עובר בלא תעשה ואם היה מזיד לוקה וכו' ואם היה שוגג פטור מכלום וגם ר' יהודה גאון פס' כן והביאו מורי"קא בטו"ר י"ד ס' רכ"ח בשם הרמב"ן והעלהו על שולחנו באותו סי' הנזכ' והמרדכי בשם רש"י הביא גם הוא בשבועות שתים בתר' דאעפ"י שקדמ' שבועתו לתקנ' הקהל חיי' מלקו' דאורייתא דנשבע לבטל את המצוה ולסור מחוקי התורה והרי הוא בכלל ארור אשר לא יקים וכו ודע בטעמא רבא איכא הכא דאי לאו הכי אין לו לאדם אלא גנוב ורבוח ונאוף והשבע לשקר לעבור על אי תורה וד"ס ולכן החמירו ואמרו שאפילו בכגון זו בטלה שבועתו ולא חלה אפי' לבטל דבר קל כגון תקנת הקהל כ"ש בנ"ד דכולהו הני טעמי אתנהו ביה דהוא מן התורה כאשר הוכחנו וגם תקנת ד"ג דהוא יותר מתקנת הקהל לכן אמינא אי הוה איישר חילי הוה מחינא לשמעון בשיתין פולסי דנורא על ששיתף דעת המקום עם דעת לוי כי חלילה לאל מרשע ושח מעול שיסכים לעשות תורתו פלסתר ח"ו לעבור על מצות השבת אבידה ולא תעמוד על דם רעך ועל לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך כי חכמים הורו לנו דכך הוא הפירוש של מצוה זו ואדרבא אמינא שיסכים עם ב"ד של מט שיבטלו שבועתו שאין בה ממש כעשן מארובה ושיכו אותו על קדקודו ועל חבירו לוי ששנים אלה חטאים בנפשותם שרבו לגנוב ממון ישראל שלא כדין ולא להשיב אבידה לבעלים וממילא נפשט' השאלה השנית כי ההתר להאי שבועה לאסור אותם בשלשלאות של ברזל עד שישיבו אל ה' ויחודו על עונם ועל חטאתם כי כבדה מאד שעברו על לא תשא וחיללו שמו הגדול ולמען שמו ברחמיו יצילנו מעון זה החמור שבועת שוא מינה ומאביזראה ויושיענו משגיאות ויראנו נוראות מתורתו הנפלאה אכי"ר:
בסדר ובשנת וראיתם אתו וזכרתם את כל מצות ש' לפ"ק:
ענף עץ אבות אברהם בין לא"א יעקב די שלמה די מיזה נר"ו