שאלה לאה שנתאלמנה מראובן ונשארה זקוקה ליבם אשר לעת כזאת הוא דר בארץ מרחקים והיבם תובע אותה לחליצה ומבקש שתכף ומיד תשים לדרך פעמיה ושתבא אצלו כפי שורת הדין שהיבמה חייבת שתלך אחר היבם למקום שהוא שם וזולת זה טוען היבם שהשעה צריכה לכך והיינו התועלת שמגיע לו בזאת החליצה שהדבר ברור הוא שכל זמן שהיא זקוקה לו אין נותנין לו אשה אחרת והיבמה אינה רוצה לזוז ממקומה וטוענת עם היות שהיא חייבת כפי הדין לבא אחר היבם במקום שהוא שם להפטר מן הזיקה היינו כשדעתה להנשא עוד אמנם עכשיו שהיא זקינה ואינה ראויה לילד לא איכפת לה שתשב זקוקה וגלמודה ובהצטרף לזה אומרת שמתיראה ומתפחדת להרחיק נדוד דרך אניה בלב ים והשתא מבעיא לן כיון שזאת החליצה היא להנאתו ולטובתו מי אמרינן שיבא הוא אחריה לחלוץ לה במקומה שהי' דרה שם או עכ"פ כופין אית' שתבא אחריו וא"תל אין כופין אותה מחמת הסכנה ואימת הים אלא אדרבא כיון דמטי לי' הנאה נותנין לו עצה ההוגנת לו שיבא הוא למקומה לחלוק לה עדיין מספקא לן בענין שאין מרחק רב ביניהם אלא דרך ב' או ג' ימים ואין להתפחד ולירא מחמת הסכנה שבזה הדרך אין סכנה מצויה ועוד שהיבם מתחייב עצמו לשלם כל ההוצאות שתוציא בדרך ואע"פכ היא מסרבת ואומרת שאינה חפיצה לצאת ממקומה המורה לצדקה יורנו מה יהיה משפט זאת היבמה ושכרו כמ"ה:
תשובה קודם צריכין אנו למודעי לחקור על מוצא דין שהניח החכם השואל ששורת הדין היא שהיבמה חייבת לילך אחר היבם למקום שהוא שם אם הוא מוסכם מהתלמוד והפוסקים או לא שמשם נוכל ללמוד לספק הבא לפנינו ואם החיוב שחייבוה ז"ל שתלך אחר יבמה הוא דוקא היכא שהיא להנאתה כשרוצה להנשא לשוק או אם הוא בכל ענין וכו' שדין זה יצא להם ז"ל ממה ששנינו במסכת סנהדרין ד' לא' איתמר נמי א' רב ספרא א"ר יוחנן שנים שנתעצמו בדין אחד אומר נדון כאן ואחד אומר נלך למקום הוועד כופין אותו ודן בעירו וכו' והיבמה הולכת אחר היבם להתירה ועד כמה א"ר אמי אפילו מטבריא לציפורי אמר רב כהנא מאי קראה וקראו לו זקני עירו ולא זקני עירה ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל אפילו מטבריא לציפורי ואע"פ שישיבת טבריא גדולה משל ציפורי עכ"ז הולכת היא אחריו לציפורי ע"כ:
רצה ז"ל לפרש האי ועד כמה לענין חשיבות ולא לענין ריחוק וקירוב מקום כמשפטו ברוב המקומות כמו שא' ז"ל ועד כמה א"ר פלוני כמחמתן לטבריא מיל דמשמע ליה ז"ל שלענין קירוב וריחוק יהי' מה שיהיה חייבת היא לילך אחריו לפי שהתורה א' שהיבמה תקבול על יבמה במקום שהוא לפני הזקנים שנא' ונגשה יבמתו' אליו בכל מקום שיהיה הן רחוק הן קרוב ולא איבעיא להו ז"ל אלא לענין חשיבות בתי דינין אם יהיה בית דין של היבמה יותר חשוב מבית דין היבם שיצטרך הוא לבא אחריה כיון דא"ק צדק צדק תרדוף ואמרו ז"ל הלך אחר ב"ד יפה הכא נמי ס"ד נימא הכי קמ"ל ר' אמי דהכא לא דאפילו מטבריא לציפורי תלך אחריו וא"עפ שבית דינה יותר חשוב וא' רב כהנא מא' קראה ואמר גזרת הכתוב היא הכא דא' קרא וקראו לו זקני עירו ולא זקני עירה דלדיוקא הוא דאתא דמכדי כתיב ועלתה יבמת' השערה אל הזקני' וגו' היל"ל ג"כ וקראו לו הזקנים וכו' ואמאי א' זקני עירו אלא לדיוקא נקטיה זקני עירו ולא זקני עירה ואפילו הוא יותר חשוב:
ובשטה זו הלך הטור ז"ל בא"ה סי קסו' שכ' מצות יבום וחליצה היא שתלך היבמה אחר היבם למקום שהוא שם אפי' מבית דין הגדול לקטן ממנו ובאה לדיינים והם קוראים לו ונותנים לו עצה ההוגנת לשניהם אם הוא עבה ליבם שייבם ואם היא עצה לחלוץ כגון שהוא זקן והיא ילדה או איפכא שיחלוץ לה ע"כ.. וכ' הר' בבית יוסף על זה מצות יבום וחליצה היא שתלך היבמה וכו' בסוף זה בורר וכו' ומשמע לרבינו ז"ל דאפילו מטבריא לציפורי היינו לומר דאפילו מטבריא שיש שם כמה בתי דינים חשובים לציפורי שלא היו הבתי דינים שבה חשובים כמו אותם שבטבריא אפילו הכי היבמה הולכת שם והרמ"בם ז"ל בפ' ב' מה' יבום וחליצה סתם דבריו וכ' והיבמה הולכת אחר היבם למקום שהוא שם ויש בכלל דבריו דברי רבינו וכתבו בשם הרא"ה דדוקא שמקום דירתו היא בציפורי אבל הלך לעיר אחרת אין היבמה הולכת אחריו אלא כופין אותו לבא אחריה דלא מיקרי זקני עירו אלא במקום דירתו ובירושלמי משמע נמי הכי וכדכתבינן בפרק החולץ ע"כ:
יצא לנו מכל האמור שהיבמה חייבת לילך אחר יבמה להתירה אפילו מזקני עירה היפה לזקני עירו של יבם אף שלא יהיה כ"כ חשוב שגזרת הכתוב היא וקראו לו זקני עירו ולא זקני עירה וסתם קתני הן להנאתה והן להנאת היבם ומה שא' הח"ה למקום שהוא שם סתם הן אמת שדברי הרמ"בם והטור ז"ל הם כדבריו דמשמע בין שהוא מקום דירתו ובין שאינו רק שנמצא בו היב' בעת שבאה המצוה לידו חייבת היא לילך אחריו אבל מדברי הראה שקדם לנו זכרם לא משמע הכי שכתב בפירוש שאינה חייבת לילך אחריו אלא אם הוא במקום דירתו הקבועה לו אבל אם הלך למקום אחר אין מחייבין אותה לילך אחריו אלא אדרבא מחויבין אותו לבא אחריה דלא מיקרי זקני עירו אלא מקום דירתו והירושלמי מסייעו אבל מדברי התלמוד שלנו משמע הכי ומשמע הכי שמתחלה ממה שאמר והיבמה הולכת אחר יבמה להתירה סתם משמע בכל מקום שיהיה שם קאמר וכפי זה יחלוק על הירושלמי ולכן סתמו ג"כ הרמ"בם והטור ז"ל דבריהם ופסקו למקום שהוא שם אבל בסו' מן הראיה שהביא רב כהנא מאי קראה שנא' וקראו לו זקני עירו וכו' איכא למימר זקני עירו המיוחדת לו דהיינו מקום דירתו ולא פליג על הירושלמי ויהיה מה שיהיה כיון שאין זה מעלה ומוריד לנ"ד לא נאריך בו יותר שהרי היבם התובע בנ"ד שלפנינו הוא במקומו הקבוע לו שכ' הח"ה אשר לעת כזאת היה דר בארץ מרחקים וכו':
ובזה נבא להשיב על מה שנשאלנו שכ' הח"ה והשתא מבעיא לן כיון שזאת החליצה היא להנאתו ולטובתו מי אמרינן שיבא הוא אחריה לחלוץ לה במקומה שהיא דרה שם או על כל פנים כופין אותה שתבא אחריו וכו' לזה אני אומר שהן אמת שמפשט דברי הסוגיא שקדם לנו זכרה יש לדקדק כמאמר לאה שלא חייבוה ז"ל לילך אחר היבם במקום שהוא שם אלא כשדעתה להנשא וכו' מדנקט סתמא דתלמודא לשון והיבמה הולכת אחר היבם להתירה מסתמא משמע שהיא המבקשת התיר דמסתמא החבו' מבקש להתיר עצמו ואע"פ שהאשה אינה מצווה על פריה ורבי' אפשר דבעיא מרה לקבורה וחוטרא לידא.. אבל מדברי הפוסקים ז"ל לא משמע הכי שלא חילקו בדבר אלא כתבו שמצוה זו כך הוא חיובה שתלך היבמה אחר יבמה כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מ"ה יבום וחליצה כיצד מצות חליבה היבמה הולכת אחר היבם במקום שהוא שם ובאה לדיינין והן קוראין לו ונותנין לו עצה ההוגנת לו ולה אם עצה טובה לייבם יועצין אותן ליבם ואם עצה טובה לחלוץ כגון שהיתה ילדה והוא זקן או היא זקנה והוא ילד יועצין אותו לחלוץ ע"כ הרי שאף זקנה דמסתמא אין דעתה להנשא עוד ועכ"ז מצותה היא שתלך היבמה אחר היבם למקום שהוא שם וכן נמי פסק הטור ז"ל בא"ה בסי' קס"ו שמצות חליצה ויבום היא שתלך היבמה אחר היבם למקום שהוא שם לכנוס או לפטור וכו' .. ועוד ממה שכ' הרמב"ם בפ' ב' שיכול היבם לכופה לחלוץ להנאתו אף שהיא אינה רוצה לינשא עוד מסתמא נמי לכוף אותה שתלך אחריו כמצות' קאמר שכ' בהלכה ו' יבמה שתבעה היבם לחליצה והיא אומרת איני חולצת ולא נוטלת כתובה אלא אשב בבית בעלי כשאר כל האלמנות אין שומעין לה שהרי הקנו אותה לזה מן השמים ורצה מייבם רצה חולץ ונותן כתובה ולא עוד אלא אפילו אמרה אני נזונת משלי ואשב עגונה כל ימי חיי אין שומעין לה שהרי היבם אומר לה כל זמן שאת זקוקה לי אין נותנין לי אשה אחרת ואפילו היה נשוי אפשר שישא אשה אחרת או תהיה לו מריבה בתוך ביתו מפני היבמה ע"כ:
וכתב ה"ה ז"ל שדין זה יצא לו מסוגית פ' אע"פ ודעתו ז"ל שאף לפי המסקנה דקי"ל כמשנה ראשונה שמצות יבום קודמת כמו שכ' בפ' ראשון כשהוא תובע לחלוץ נזקקין לו וההיא סוגיא קושטא הי אפילו למסקנה דגמר' והרשות בידו אם רצה ליבם מייבם ואם רצה לחלוץ חולץ ויש מן המפרשים ז"ל חולקים בזה ואומרים שכיון שמצות יבום קודמת אם תבע לחלוץ והיא רוצה להתיבם אין כופין אותה לחלוץ וההיא סוגיא דלא כמשנה ראשונה היא ויש מי שסובר כדעת רבינו ע"כ:
וראיה נמי שאין הפרש בחליצה ואף שתהיה להנאת היבם מצותה שתלך היא אחריו שהרי דברי התלמוד והפוסקים בזה הם בסתם ואין מי שמחלק ביניה' ואם כן איך יעלה על הדעת לבדות חלוקים מדעתנו ולחייב היבם להרחיק נדוד ממקו' דירתו במה שלא חייבוהו ז"ל בפירוש והתורה דבר' בזכות היבם במה שכ' זקני עירו דדייקינן מיניה ולא זקני עירה אפילו יש בה בית דין יותר חשוב כדאמרן ולא ראינו מי שמחלק שום חילוק בזה אלא על מה שכתב הרב בש"ע א"ה בסימן קסו' היבמה הולכת אחר היבם וכ' הביא הרב בעל המפה ודוקא שהיבם במקום דירתו הוא במקום בית דין אבל אם הלך למקום אחר אין כופין היבמה לילך אחריו וכן אם הוא דר בין הגוים או בין הדיוטות שאין יודעין סדר חליצה אין לדיינין לילך אחריו אלא כופין אותו לילך למקום ועד ויפטו' יבמתו ע"כ. ואם איתא לחילוק זה עדיפא מינה הוה ליה לאשמועינן שאף שהוא יושב קבוע בבית דירתו ובבית דין עכ"ז אם החליצה תהיה להנאת היבם שנכוף אותו שילך אחריה אלא ודאי כשהוא קבוע במקום דירתו והוא במקום ב"ד אין לנו לכופו לצאת משם בלי ראיה ברורה כיון שהתורה תלתה בזקני עירו וכו':
ומה שטוענת עוד לאה אמנם עכשיו שהיא זקנה ואינה ראויה לילד לא איכפת לה שתש' זקוקה וגלמודה וכו' בזה לאו כל כמינה שאף שהיא זקנה מצות יבום וחליצה שייכא בה כשאר ילדה כמו שפסק הרמ"בם ז"ל בפרק ו' מה' יבום וחליצה בכלל היבמות שהן ראויות לחליצה או ליבום היא הזקנה והעקרה והרי הן כשאר כל הנשים ורצה חולץ רצה מיבם שהזקנה ועקרה היתה להן שעת הכושר.. וכ' ה"ה הזקנה ועקרה מבואר בתוספתא הנזכרת בד' קיב' עקרה וזקנה ושאר כל הנשים או חולצות או מתיבמות ע"כ. הרי לך בהדיא שאין טענת זקנה מועלת והרי היא כשאר יבמות שאם רבה היבם חולץ או מייבם שאף שאינה ראויה להקמת שם השתא כבר היה לה שעת הכושר מעיקרא וכשם שהי' שוה לענין זה לשאר נשים כך תשוה להם לילך אחר היבם למקום דירתו דמאי שנא:
אלא שיש לדקדק בדברי הרמ"בם ז"ל איך כתב כאן שדין הזקנה כדין שאר אלמנה ורצה חולץ רצה מייבם לכתחילה שאף שאין לה שעת הכושר השתא מ"מ היה לה מקודם ולעיל באותו פרק עצמו ה' ד' גבי זקן שתשש כוחו כ' שאינו מייבם לכתחילה ולמ' אין די במה שהיה לו שעת הכושר מעיקרא דבשלמא לשאר פוסקים שלא נתנו טעם זה נוכל לחלק ולומ' שהזקן שא בו חולץ ולא מייבם לכתחילה הוא בזקן שתש כוחו כ"כ ואינו ראוי להקמת זרע כלל אבל הזקנה עדיין לא תש כוחה כ"כ ואפשר שתלד כמו שכ' הר' בית יוסף על מ"ש הטור ז"ל בסו' קע"ב שהזקנה הרי היא כשחר כל הנשים וחולצת ומתיבמת שכ' בנ"י דטעמא משום דהא כמה עקרות וזקנות מצינו שנפקדו וראויות להקים שם מש"כ באילונית ע"כ. אבל לדעת הרמ"בם ז"ל שא' שהזקנה מתייבמת מפני שהיה לה שעת הכושר ג"כ בזקן נמי למה לא נימא הכי מפני שהיה לו שעת הכושר שאף שזקן שהזכיר הוא ז"ל הוא בתש כוחו ביותר אפי' הכי מטעם שהיה לו שעת הכושר היה לו להתירו והרב בשולחנו בסי' קעב' פסק שהזקן ביותר שתש כוחו דינו כסריס לענין חליצה ויבום אלא שאם בא על יבמתו מותר לקיימה וכו' והזקנ' והעקרה הרי הם כשאר כל הנשים וחולצות או מתייבמות ע"כ וכתב הרב בית שמואל לתרץ הדוחק האמו' הזקן ביותר וכו' מדאורייתא ראוי לייבם שהרי כמה זקנים מולידים אלא מדרבנן אסור לכתחלה לייבם אע"ג דזקנה מותרת לכתחילה לייבם וכו' משום דזקנה יותר ראויה לביאה מזקן ע"כ אבל להרמ"בם שא' מפני שהיה לזקנה שעת הכושר משמע אף שלא היתה ראויה השתא כלל מתיבמת היא מהאי טעמא:
ומה שאמר הח"ה שבהצטרף לזה אומרת לאה שמתיראה ומתפחדת להרחיק נדוד דרך אוניה בלב ים וכו' ובעבור טענה זו א' ואת"ל שאין כופין אותה מחמת הסכנ' ואימת הים וכו' לזה הצד לא מצאנו לו הכריח לא מהסוגיא שקדם לנו זכרה דסתם קתני והיבמה הולכת אחר היבם להתירה בלי שום חילוק ג"כ הפוסקים לא חילקו בזה ומסברא אין טענה זו כדאי לחייב היבם להרחיק נדוד ממקום דירתו בהיות שאמרו ז"ל בגמ' שהתור' דברה בזכות היבם שא' זקני עירו ולא זקני עירה סתם יהיה מה שיהיה ואיך נחייבו נגד כל זה בלי ראיה ברורה ולבדות חלוקים מדעתנו ועוד כשם שהיא מתיראה מחמת הסכנה ואימת הים ג"כ הוא מתירא מאימת הים כמוה וכו' ואם מחמת הטלטול יותר קשה טלטול האיש מטלטול האשה כמו שלמדו ז"ל מפסוק הנבי' ישעיה הנה ה' מטלטלך טלטלה גבר וגו' טלטולא דגברא קשה מדאתתא ואם אין די בזה הרי לך מה שנשאל למהרי"בל על יבמה שטענה טענת סכנת דרכים ולא מצא לה שום זכות בשום טענה והשאלה הביא בתשובותיו בח"א סימן ג' וז"ל:
שאלה יבמה שנפלה ליבום והיבם והיבמה אינם דרים בעיר אחת ומקום היבם אין שם ב"ד מומחה ומקום היבמה יש שם ב"ד מומחה ואחר שנפלה לו היבמה הלך למקום אחר שיש שם ב"ד וקדש שם אשה וחזר למקומו ועתה היבמה אינה רוצה לצאת ממקום דירתה ללכת אחר היבם להתירה כדינא דגמר' באומרה שהדבר קשה לה מצד כי כל הדרכים הם בחזקת סכנה וגם היא בחורה רכה וענוגה ולא נסתה באלה וגם שיש לה אב זקן קשה לה להניחו מצד שהוא חולה ונכה רגלים וידים ומוטל על ערש דוי עתה יורנו אם יכולים ב"ד לכופו מצד אלו הטענות ואף אם נאמר דאינם יכולים לכופו עדיין יש לנו ספק מצד מ"ש הרא"ש שמ"ש ז"ל שהיבמה תלך אחר היבם להתירה ואפי' מטבריא לציפורי דוקא כשמקום דירתו בציפורי אבל אם הלך לעיר אחרת אין היבמה הולכת אחריו אלא כופין אותו לבא אחריה דלא מיקרי זקני עירו אלא במקום דירתו וג"כ מספקא לן כיון שאין במקומו ב"ד מומחה שיתנו לו עצה ההוגנת לו אם יכולים ב"ד לכופו שילך אחריה כיון שבמקומה יש ב"ד מומחה או לא ע"כ:
תשובה מאן לימא לן שסברת הרא"ה ז"ל שכ' שאם היבם במקום אחר שיש לכופו לבא אחר יבמתו שהיא מוסכמת מכל הפוסקים אם מכיון שלא ראינו מי שחולק עליה אדרבא דוק לאידך גיסא שכל הפוסקי' כ' בסתם והיבמה תלך אחר היבם נראה דמילתא פסיקתא היא דלעולם תלך אחר היבם ועם היות שדברי הרא"ה ז"ל מילי דסברא נינהו ואפשר שכל הפוסקים יודו לדבריו לא נוכל לצאת מידי ספק אם באולי חולקים עליו כיון שכתבו הדבר בסתם ולא חילקו כמו שחילק הוא ז"ל וכיון שזה היבם מוחזק בעצמו איך נכוף אותו על הספק לילך אחר היבמה וכו' וכ"ש שיוכל היבם המוחזק לומר דילמא כולהו רבוותא ס"ל דלא כהרא"ה וכו' ועל הספק לא נכוף את היבם ללכת אחר היבמה וזו אינה צריכה לפנים ומה שיש להסתפק בנדון הנז' הוא לפי שאין ב"ד מומחין באנגורה וראוי לחקור ולדעת ב' חקירות הראשונ' אם יספיק שיהיה בעירו ב"ד אף שלא יהיה מומחה רק שידעו דיני חליבה וכו' או אם נאמר שצריך שיהיה ב"ד מומחה בעירו כי היכי דנימא זקני עירו ומסתברא לי שצריך שיהיה ב"ד מומחה וראיה על זה מדקא' בגמרה והיבמה תלך אחר היבם אפי' מטבריא לציפורי שנא' זקני עירו וכו' ואם איתא דלא צריך ב"ד מומחה אלא ב"ד הראויין לחליצה לא הוה ליה למימר אלא והיבמה תלך אחר היבם שנא' זקני עירו וכו' וממילא ידעינן דדוקא דידעי דיני חליצה דאל"כ היאך תחלוץ בפניהם אלא ודאי דאתא לאשמועינן במאי דא' ואפי' מטבריא לציפורי דלא תימ' דדוקא כשהבית דין הם שקולים אז היבמה תלך אחר היבם אבל כשהאחד הוא גדול כמו מטבריא שהישיבה שלה גדולה מישיבת ציפורי הייתי אומ' הלך אחר ב"ד יפה שנא' צדק צדק תרדוף כמו שכ' נמוקי יוסף וזאת הסברא חידשה ר' אמי מסברא דנפשיה או שמא מיתורה דקרא דפשיטא  דאם היו הבתי דינים שקולים לא אצטריך קרא למימר שתלך היבמה אחר היבם אלא ודאי דקרא אתא לאשמועינן אפי' כשאין הבתי דינים שקולים ואם כן כפי זה נאמר דדוקא כששניהם מומחים אלא שזה גדול מזה כמו מטבריא לציפורי אבל כשאין ב"ד מומחה בעירו לא אזלינן בתר זקני עירו דאי לאו הכי לשמועינן רבותא דאפי' דליכא ב"ד מומחה אבל ציפורי ודאי שהיה שם ב"ד מומחה וישיבה אלא שישיבת טבריא הית' גדולה הימינה. והחקיר' השנית היא לדעת היכא דליכא במקום היבם ב"ד מומחה אם תלך היבמה אחר היבם או נאמר שילכו לב"ד מומחה היותר קרוב בזה יש פנים לכאן ולכאן לכאורה נרא' כיון שאין ב"ד מומחה בעירו שילכו לזקני עירה ויש פנים לומר מההיא שכ' הנמוקי יוסף בפ' זה בורר בשם המפרשים וז"ל והיכא שאנשי עירם הדיוטות והמלוה רוצ' שילך למקו' אחר קרוב שיש שם מומחין ויש במקום אחר רחוק מומחין יותר חשובים מאלו מסתברא שאין הלוה יכול לכופו לילך אצל הב"ד הגדול שהוא רחוק אלא המלוה כופהו לדון בפני מומחין שבמקום קרוב שב"ד קרוב הוא כאלו בעירו ממש. וכן בנ"ד כיון שהתורה נתנה זכות ליבם שיחלוץ או שייבם במקומו היכא שיש לו ב"ד מומחה. כשלא יהיה ב"ד מומחה ילך למקום קרוב וכיון שיש פנים לכל אחד ואחד מאלו הסברות אם ילך למקום קרוב או ילך במקום היבמה וכן כשידענו שיש במקום היבם ב"ד הראויין לחליצה אפי' שלא יהיו ב"ד מומחים אל שכתבנו למעלה שצריך ב"ד מומחה מ"מ לא ברירה רה מילתא כולי האי שיצטריך ב"ד מומחה וכיון דאיכא תרי ספקי בנ"ד העמד היבם על חזקתו ולא נכוף אותו מספק אלא תבא היבמה אחר היבם לעירו או לב"ד מומחה הקרוב נאם הצעיר יוסף בן ליב ע"כ:
הרי לך בבירור שגזר אומר שאין לחייב היבם במה שזכתה לו תורה שיבמתו תלך אחריו כ"א בראיה ברורה מהתלמוד והפוסקים ז"ל ושלא נוציא אותו מחזקתו בדבר שיש לו פנים לכאן ולכאן והעלה בנדון שלפניו שיבמה זו תלך אחר יבמה להתירה בהיותה בחורה בשנים ורכה וענוגה ולא הועילו לה כל טענותיה ולא סכנת הדרכים ואביה חולה כ"כ ואינה יכולה לעוזבו וכו':
ומינה לנ"ד שאין טענות לאה כדאי להוציא יבמה מחזקתו ולחייב יבמה שזכתה לו תורה שהיא תבא אחריו אף שאין ב"ד של עירו כ"כ גדול כמו ב"ד של עירה ומה שהיא אומר' שעם היות שהיא חייבת כפי הדין לבא אחר היבם במקום שהוא שם להפטר מן הזיקה היינו כשדעתה להנשא עוד אמנם עכשיו שהיא זקינה ואינה ראויה לילד לא איכפת לה שתשב זקוקה וגלמודה לא צדקה בזה שהרי הוכחנו לעיל שהשוו הרמ"בם ושאר הפוסקים ז"ל דינם שהזקינה שוה לילדה לענין חליצה ויבום ואין שום הפרש ביניהם וג"כ מה שאומרת שמתיראה ומתפחדת להרחיק נדוד דרך אוניה בלב ים ואיכא סכנה ואימת הים ג"כ בזה אין לנו לבדות חלוקים מדעתנו להוציא היבם מחזקתו בלא ראיה ברורה ועוד הנה פסק מהריב"ל ז"ל בנדון שלפניו שהיא אף שיש שם טענת אונס ועוד כשם שהיא אומרת שמתיראה ומתפחדת להרחיק נדוד וכו' ג"כ הוא שוה לה בזה וגם מה שנסתפק הח"ה כיון שחליצה זו היא להנאתו ולטובתו וכו' הרי הוכחנו לעיל שהפוסקים ז"ל השוו דין חליצה שהיא להנאתו לענין כפייה וה"ה לזה דמאי שנא והמוציא מן המוחזק עליו להביא ראיה ברורה מהתלמוד ומהפוסקים ולא מסברתו וכ"ש אם יהיה בענין שאין מרחק רב ביניהם ואין להתפחד ולירא מחמת הסכנה כו' וכ"ש היכא שהיבם מתחייב לשלם כל ההוצאות שתוציא בדרך שתהיה חייבת לילך אחריו:
הנראה לע"ד כתבתי בסדר ובשנת ועתה ישראל שמע אל החקים ואל המשפטים אשר אנכי לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכה"רר שלמה הקטן סי"ט: