שאלה מ ראובן חלה את חליו אשר ימות בו והיו לו שני בנים אחד צורבא מרבנן נשוי והיה דר עם אשתו חוץ מבית אביו. והאחד היה רווק ודר עם אביו ומת ראובן וחלי"ש ונמצא בשטר עזבון שלו שיתנו כל הספרים שלו לבנו ונפל הקטטה בין האחים הת"ח אומר כיון שהוא בן תורה הספרים לו נתנו והאחר אומר כיון שהוא דר בביתו עליו היתה כוונת אביו וכיון שלא נתברר הדבר באו לבית מדרשו של שם לשאול הדין עם מי ומהת"ש:
תשובה הנה מרן בשולחנו ח"מ סימן ט"ו סעי' א' כתב שצריך להקדים דין של ת"ח אפילו בא לבסוף וכן מצוה על הדיין להפוך בזכותו במה שיכול: אך הסמ"ע כתב על זה נראה שאין לת"ח שבזמנינו דין זה עכ"ד:
אכן הב"ח פסק דלענין זה חבת התורה והמצוה במקומה עומדת וצריך להפך בזכותו אף בזמנינו דלא נגרע אלו היה בוררו לדיין שצריך להפך בזכותו ביותר ע"כ:
גם דעת הש"ך נוטה לדעת הב"ח הנ"ל וכמ"ש בס"ק א' שם:
והנה מקור הדין הזה יוצא כפי דעת הרב ב"י מפרק כל כתבי דף קי"ט ממימרא דרבא תיתי לי דכי אתא צורבא מרבנן לדינא קמאי לא מסגינא רישא אבי סדיא עד דמהפיכנא בזכותיה עכ"ד: [ופירש"י ז"ל צורבא מרבנן בפירקא קמא דתענית דהיינו בחור חריף]:
אבל הב"ח ז"ל השיג על דברי הב"י הנ"ל וכתב שאין משם ראיה כלל לומר דהא הפיכא מצוה היא וז"ל וכן מצוה עליו להפך בזכותו בכל מה שיכול כתב ב"י דלקח זה מהא דאיתא בפ' כל כתבי ד' קי"ט אמר רבא וכו' וקשיא לי דא"כ ליכא אלא מדת חסידות ככל תיתי לי דהתם אבל מצוה לא שמענו ותו דמפירש"י לשם לא משמע אלא שאינו דוחהו מלראות בדבריו ולעיין בהם אם יש דבר לזכותו אם לאו אלא מיד רואה ומעיין אבל לא שיהפך בזכותו יותר מלאיש אחר ולפעד"נ דרבינו הוציא דין זה מדתני רב יוסף ר"פ שבועת העדות בצדק תשפוט עמתך עם שאתך בתורה ובמצות השתדל לדונו יפה יפה וכך היא גירסת הסמ"ג יפה יפה וחד יפה למשרי תגרי' ברישא וכדפרש"י אידך יפה להפך בזכותיה מה שיכול והא דאר"נ למאי שלח לי רב יוסף עולא חברינו עמית בתורה ובמנות לחנופי ליה בתמיה הדר אמר למשרי תגריה ברישא ולא קאמר להפוכי בזכותיה כבר פי' התוס' לשם דהמ"ל להפוכי בזכותיה וכ"כ נ"י והשתא ניחא דכתב רבינו מצוה עליו להפך בזכותיה מדכתיב בצדק תשפוט עמתך אלמא דמצוה היא עכ"ד:
איברא שלא נתיישבה דעתי הקל גם בזאת המוצא שמביא הרב הנ"ל מדברי הסמ"ג הנ"ל דהא תלוי מקור הדין בגירסת יחיד ששונה בגמרא שני פעמים יפה יפה והנה כפי הגירסא בתלמודים שבידינו לא נמצא זאת המלה הנז' כי אם פעם אחת וגם כך היה גירסת הרי"ף ז"ל ברם הקושיא שעשה הרב על מקור הדין שמביא הרב ב"י ודאי קושיא עצומה היא אבל ראיתי בפוסקים ז"ל שמתרצין אותה באומרם ששם בגמר' בהני תיתי לי השנוים שם יש מהם שיש בהן מצוה חוץ ממדת החסידות וכמ"ש האי תיתי לי דר"נ השנוי שם שקיים מצות שלש סעודות בשבת דהא ודאי מצוה יש בו הלכך יש לנו לומר שגם האי תיתי לי דרבא גם מנוה יש בו חוץ ממדת חסידות ואע"פ שתירוץ דחוק הוא זה כמדומה לי שטוב לומר כזאת מלתלות מקור הדין בחלופי גרסאות ועוד דגם בעלי התוס' בפ' שבועת העדות ד' למ"ד וגם הרא"ש ז"ל שם מביאין מקור הדין ההוא מפרק כל כתבי בדף הנ"ל:
גם במ"ש הרב הנ"ל בדברי רש"י שכוונתו היה לומר שלא לדחות הת"ח מלראות וכו' אבל לא שיהפך בזכותו יותר מלאיש אחר וכו' הנה כבודו במקומו מונח איני מבין דבריו דא"כ מה בא רש"י ללמדנו וכי יציבא בארטא וגיורא בשמי שמיא הלא גם באיש הדיוט הדין כן שצריך הדיין להבין דבריו למצוא הדין עם חי הלכך נ"ל הצעיר שכוונת רש"י ז"ל במ"ש עד שרואה אם יש בדבריו לזכותו ולא כתב אם יש בדבריו זכות הרי כוונתו לפי קוצר דעתי לומר שצריך הדיין לבקש ולעיין ולהפך דברי הבעל דין כשהוא ת"ח ממעלה למטה וממטה למעלה למצוא לו זכות בהן ויצא זכאי ע"פ האמת והצדק אף שכפי פשיטות טענותיו מראים להפך והיינו החיבה שהי' לו לרבא לטרוח על הת"ח יותר מלאיש דעלמא דהא באיש דעלמא אין לדיין אלא מה שעיניו רואו' עיני השכל בדברי טענותיו כאשר המה יוצאי' מפומיה וא"כ הני רברבתא דגמרין משם מקור הדין להפך בזכות הת"ח כמדומה לי שכוונו אל האמת:
נמצינו למדים בהקדמה זאת שיהיה איך שיהיה אם ממדת חסידות אם משום מצוה מ"מ דבר גדול הוא לחלוק כבוד לת"ח ולהפוך בזכותם כמה דאפשר גם במ"ש מצינו אשילי רברבי שסוברין שגם בזמנינו לענין זה כבוד ת"ח במקומו עומדת לכן אדבר בתחלה בנ"ד בהאי צורבא מרבנן איך יהיה משפטו ולבא אל המכוון נביא לשון התלמוד בכתובות ד' פ"ה ע"ב וז"ל ההוא דאמר להו נכסיי לטוביה שכיב אתא טוביה אמר רבי יוחנן הרי בא טוביה אמר טוביה ואתא רב טוביה לטוביה אמר לרב טוביה לא אמר ואי אינש דגיס ביה הא גיס ביה אתו שני טוביה שכן ות"ח ת"ח קודם קרוב ות"ח ת"ח קודם איבעיא להו שכן וקרוב מאי ת"ש טוב שכן קרוב מאח רחוק שניהם קרובים ושניהם שכנים ושניהם חכמים שודא דדייני: ופרש"י ז"ל ההוא דאמר להו. בצוואת מיתה נכסי לטוביה ולא פירש לאיזה טוביה: דגים ביה רגיל אצלו ומגו דגייסי אהדדי קורא לו בשמו כאלו לא נסמך: ת"ח קודם: דמסתמא אדם מצדיק מעשיו לזכות בשעת מיתה דאמר מר ברכות (ד' ל"ד) כל הנביאים לא נתנבאו אלא למהנה ת"ח מנכסיו: שודא דדייני הטלת הדיינים לפי מה שיראו דיינים שהיה דרכו של מת לקרב את זה יותר מזה או מי שבשניהם טוב ונוהג בדרך ישרה שיש לומר בו נתכוון המת לזכות עכ"ל:
וזאת המעשה נפסק להלכתא דהא הרי"ף ז"ל הביאו בהלכותיו. גם הרמב"ם ז"ל כן פסק בפי"א מהל' זכייה הלכה ב'. וכן פסק הטור אלא שעשה חילוק בין שכן שדר בביתו לבד שגם צריך שיהיה הוא רגיל במ"ומ עמו שבשביל שכן לבד אין לו שום קדימה עיין עליו:
אבל תמיה לי על דבריו איך כיון שעשה חילוק הנ"ל למה הלך לו מפירוש אביו הרא"ש ז"ל שכתב דהאי שכן מדבר בחבירו הרגיל אצלו במו"מ נראה מדבריו שלא צריך להיות שכן אם לא שנא' שגם אביו ז"ל כשכתב אלא שכן היינו שהוא חבירו וכו' כוונתו לומר שכן וגם שהוא חבירו וכו':
גם הרב ב"י בסימן הנ"ל בדין כ"ט כן פסק ובפירוש שודא דדייני כל הנזכרים סוברי' כפירוש רש"י ז"ל: אך ר"ת פירש שודא דדייני שר"ל כפי רצונם בלא נטיית לדעת הנותן והרא"ש פי' ג"כ כר"ת גם הר"ן ז"ל מסכים לפירושם:
ראו א"כ דבמה שהבאתי עד הנה סגי לן לפסוק הדין של נ"ד כפי דברי הגמרא והפוסקי' הנ"ל דהא כיון שיש כאן שני בנים והאחד הוא המיוחד שהוא צורבא מרבנן ומצינו שהמצוה לא פירש למי מבניו נטה דעתו במתנתו א"כ יש לדון כאן להאי צורבא מרבנן כדינו בעלמא אצל שכן בענין ירושה דאף שמצינו דשכן דוחה לקרוב הנה דחוי הוא לגבי ת"ח וכ"ש הוא בנ"ד ששניהם שוים מצד קורבה הלכך לו דין הקדימה בזכיית המתנה הנ"ל:
אך כדי לצאת מידי החשד בעיני העולם ושלא יחשבו לי כמחזיק טובה לעצמי אלך לבקש זכות אם ימצא על האי רווק של נ"ד:
ואומר לפום ריהטא שיש לעשות הפרש בין נ"ד להאי מעשה הנז' בגמרא הנ"ל דהא שם התובעים באו מכח ירושה וגם לא היה להם שום חזקה באותן נכסים אבל בנ"ד הנה או דר בבית אביו ומסתמא גם הוא סמוך היה על שלחנו עד שעת מיתת אביו הלכך יש לומר דמוחזק הוא במחנה הנ"ל יותר מאחיו שאינו מוחזק כמוהו ונהי דלגבי חלק ירושתם שויה הם מבית ומחוץ הנה בספרים הנ"ל שגם הרווק תובע אותן בשם מתנת אביו שגם כן הוא קרוי בן לאביו יש לומר שנחזיק אותו בהם כיון שהם תחת ידו ע"כ מה שמצאתי לטעון בעדו:
ואחר החקירה אין ממשות בטענות הללו דמה שיש לטעון שהוא מוחזק לפי שהו' דר אצל אביו טענתו אינה טענה דכל מקבל מתנת ש"מ ומכ"ש ממצוה מחמת מית' מוחזק קרוי במתנתו מעת מיתת הנותן ודין מוסכם הוא דמתנת ש"מ אינה צריכה קנין וכדכתב הטור בסימן ר"נ גם מ"ש הב"י עליו וכדפסק בשולחנו בסימן הנ"ל וגם הרמב"ם בפ"ח מהלכות זכיה הלכה ב':
גם במה שיש לטעון עליו לעשות גריעותא במעשה הנ"ל של התלמוד משום ששם באו מכח ירושה הנה ק"ו הוא משם לנ"ד בדין המתנה דהא מתנה יש לאדם לתת כל מה שרוצה למי שרוצה אף שנוטל ממון מיורשיו ובענין ירושה כל המעביר ירושה מחי שהוא ראוי ליורשו אין רוח חכמים נוחה הימנו הלכך אם שם יש קדימה לת"ח מפני סתמיות הדבר כ"ש כאן לענין מתנ' שהוא קודם כיון שהדבר סתום למי מבניו כוון המצווה וא"כ למפרע בשעה שנפטר אביו הוא המוחזק ג"כ באותן הספרים בכל מקום שיהיו שם:
ברם הא לכם שאלה מצאתי כתובה בספר כרם שלמה ז"ל נשאלתי על מתנת ש"מ שכתוב בה פלוני ציוה ואמר שלאחר פטירתו יתנו לפלוני כך ולפ' כך כו' הטובה היא ומקיימין דבריו אם רעה היא ובטלה היא ואין מקיימין דבריו עכ"ל ובלשון התשובה מביא הרב הנ"ל לשון הרב נ"י בפ' יש נוחלין טל הא דאמרינן ירושה אין לה הפסק וכו' ואחר שעש' הרב הנ"ל דקדוקים כרצונו הטוב על דברי הנמוקי יוסף כתב ז"ל מעתה בנ"ד שציוה הש"מ ואמר שלאחר פטירתו יתנו לפ' כך הרי ביאר דבריו שאינו נותן ומקנה לו אלא לאחר מיתה א"כ היורש הוא קודם ואין לה הפסק כדברי הריטב"א ז"ל ואי תקשי לך מה שהוקשה לרבנן איך מצאנו ידינו במתנת ש"מ י"ל כדברי גדולי המפר שים ז"ל דמתנה על תנאי שאני דקנה למפרע בקיום התנאי וכמעכשיו דמי אבל בלי תנאי לא קנה כלל כמ"ש גדולי המפרשים וכמ"ש גם הריטב"א כנז"ל ובנ"ד כיון שהמתנה לא היתה על תנאי והיא גם היא לאחר מיתה בטילה היא תיבטל ואע"ג דימצא חולק עלייהו והם הרמב"ן וסיעתיה היורשים מוחזקים הם מן התורה ומצי למימר קיי"ל כמ"ד דמתנת ש"מ לאחר מיתה כנ"ד לא קנה דהיורש הוא קודם וירוש' אין לה הפסק כמדובר (וכ"פ מהרח"ש בס' ת"ח ח"ב סי' י"ב ועיין עוד לקמן) ואע"ג דיש בנ"ד מקבלי המתנה שהן הם ג"כ יורשים מ"מ אין זוכה בה מחמת מתנה ואם באים מחמת ירושה הם ושאר היורשים שוים הם וחולקים בשוה מחמת ירושה ואין בשום אחד מהם עדיפות כלל מחמת המתנה (וכיוצא לזה כתב הרב פ"מ ז"ל בח"ב סוף סי' י"ד יע"ש) וזה נראה פשוט דאין זוכין בנכסים אלא כפי מה שזכתה להם התורה מכח ירושה לא מכח המתנות וכל המתנות בטלות הם עכ"ל:
ראו מכאן שיש קצת ראיה לפום ריהטא לנ"ד לומר שגם מתנ' של זה הנותן יהי' בטילה כיון שכתובה בלשון יתנו שמדבר לאחר מיתה והנה א"כ כשחל המתנה כבר זכו בה גם שניהם משום ירושה נמצא שהמתנ' מבוטלת מצד עצמה אף שהיה מפורש בה מי הוא המקבל:
אבל גם בזה יש לנו לדחות הדמיון אם נאמר דגריעותא דהנהו מתנתא של נדון הרב הנ"ל בא משום שכפי לשון השאלה משמע שהיו כתובות בשטר מתנה לבד משטר הצוואה ואז כיון שלא יצא אותו שטר מתחת ידי היורשים וגם בשטר העזבון לא הזכיר מזה כלום אף שכתוב באותו שטר שיתנו להם כך וכך הנה אינו כמצוה ליורשי' שיתנו אלא כמי שמבקש ליורשי' שיתנו אותן מתנות ואז הוא דאמרינן דכיון שבגמר מיתת המוריש המה מוחזקין בעזבונו ומקבלי המתנה המה מוציאים מתחת ידם וגם לא החזיקו בהן עד אחר שמת הנותן לפי סברת הרבה פוסקים שעושים הפרש בזמני החזקה בין יורש למקבל מתנה שהיורש קרוי מוחזק רגע כממריה בגמר מיתת המוריש והמקבל מתנה אינו קרוי מוחזק עד אחר מות הנותן מש"ה פסק הרב הנ"ל דבטלה מתנתם כיון שהיורשים אינם רוצים לחת להם: ברם בנ"ד שהמתנה כתובה בשטר הצוואה אשר שם חילק ירושתו כרצונו יש לנו לומר דגם רצונו הוא שגם מתנתו כח ירושה יהיה לה וקי"ל דדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו וא"כ תכף שחל חזקת הירושה חלה גם כן חזקת המתנה הלכך אם נודע לנו למי הגיעו הספרים הנ"ל ודאי שזוכה בהן רגע כממריה מטת שנפטר אביהם:
אך מודעת זאת שאחר כותבי כל הנ"ל הקרה ה' לפני הספר החשוב ברבי יוסף של חביבי ידידי הרב הכולל גזע של קדושה יחיד בדורו כמוהר"ר חי"ד אזולאי נר"ו ושם בסי' ט"ו בחלק ח"מ ראיתי שכוונתי לדעתו הרמה במה שהקשיתי בדברי הב"ח הנ"ל לענין מקור הדין אך שבשאר דברי בו הרב הנ"ל שיחיה לדרכו פנה ואני הצעיר לאטי הלכתי לרגל המלאכה אשר לפני וכפע"ד:
אבל גם ראיתי שם בדברי קדשו שהוא גם כן דעתו פנה לתת לת"ח שבזמנינו דין הקדימה גם דין הפיכת בזכותם הנ"ל:
הלכך נחזור לראשונים ונדבר עוד בנ"ד בזכות האי צורבא מרבנן ונאמר דלא יהיה טענתו יותר חזקה מן טענת אחיו הרווק אלא שוה לו מ"מ דעת המצוה כפי דברי צוואתו היה שהשני אחים לא יזכו יחד באותן הספרים שאם לא כן למה ליה לאפוקי אותן מכלל העזבון אלא בודאי שרצונו שיהיה לאחד ואין שני לו רק שמפני טירוף דעתו בשעת הכתיבה לא פירש על מי של שניהם מדבר לכן אף שנחשוב לרווק שוה לאחיו וכפי דעת הסוברים שאין לת"ח בזמנינו שום קדימה בשום דבר לאיש אחר הנה כיון שהדבר בנ"ד סתום למי משניהם דבר המצווה נדון בהם בדין שודא דדייני הכתוב לעיל כשבאו שני ת"ח ששמן טוביה ואם כפירש"י ודעמיה ששודא דדייני ר"ל כפי ראות הדיינים לאיזה מהם יש לו יותר קירוב דעת עם המצוו' וכו' לו ינתן הירוש' ג"כ נאמר שבודאי המצוו' של נ"ד לבנו מת"ח כיוון דעמו היה רגיל כל ימיו במ"ומ שלתורה באותן הספרים דהא בנו הרווק בימי אביו לא היה לו שום שייכות בהן דט"ה היה א"כ אין לפקפק שהת"ח הוא הזוכה במתנתו מדין שודא דדייני הנ"ל:
גם כפי המפרשים שודא דדייני שר"ל שהדיין יעשה מה שרוצה גם לפסוק הדבר אף שיהיה נגד רצון המצווה מכיון שסתם את דבריו ונכנס הדבר לספק ולא צריך לאמד דעתו אפ"ה בנ"ד שהמתנ' היא סש"ת וקדוש' בודאי יודו כאן שכל דיין שיש לו יראת שמים לא יפסוק נ"ד כי אם לטיבותיה של הת"ח דהא הספרים הנ"ל אם יפלו ביד הרווק קרוב הדבר שילכו לאיבוד או זלוול שימכור אותן לצרכו ומה נחת רוח יגיע לנפש הנפטר במתנתו אם יהיה כזאת בישראל הלכך אפי' לסברת ר"ת ודעמיה מצא ימצא לו להאי ת"ח זכות בטביעתו אף שהדבר תלוי יהי' בשודא דדייני דלאו ברשיעי עסקינן דסתם דיין ירא שמים הוא:
ועדיין צריך מודעי אם יש כח בידינו בזמן הזה לדון בשודא דדייני לפי שמצאתי  ראיתי בפ' חזקת הבתים לשון מהרי"ח ז"ל כתוב בה דבזמן הזה נראה לו דחלוקה עדיף כרב ולא עבדינן שודא דדייני כשמואל עיין עליו: גם הרב דרכי משה בסי' ר"מ אות ג' כתב בשם הריט"בא ז"ל האוחר מאתים זוז לפלו' והיו שנים ששמותן שוות יחלוקו: איברא שהרב תמה עליו מהא תלמודא של טוביה הנ"ל והניח הדב' בצ"ע גם הבעל בא"ה באותו סי' אות יו"ד כתב דצריך עיון בזמן הזה לעשות שודא:
וגדולה מכל זאת ראו מ"ש הרב ר"ח מביאו הרא"ש בפ' מי שהיה נשוי ז"ל קבלה בידינו דשודא דדייני דוקא במקרקעי ודווקא בדיין מומחה דהא רב ששת גברא רבא הוה וא"ל רב נחמן שאינו דיין לעשות שודא דדייני ונראה דגבי מטלטלי נמי שייך שודא דדייני כי ההיא דפ"ק דגטין וכאן אמרו מה שירצה שליש יעשה וקרי ליה בשמעתין שודא דדייני ונ"ל דר"ח קאמר בשודא דדייני הבא לפני הדיין אבל ההיא דשליש עליו היה מוטל לעשות שודא דדייני עכ"ל עוד מצאתי שם הגהה ז"ל וששאלתם במילתא דאיכא פלוגתא דרבוותא אם יש לעשות שודא לא עבדינן שודא אלא מי שהוא גדול הדור ומומחה לרבים מדא"ל ר"נ לר"ש חדא וכו' ועוד דלא עבדינן שודא אלא היכא דאתמר בהדיא בגמרא והיכא דלא איתמר המע"ה מאיר בר ברוך ז"ל וכדברי מורי כן כתוב בספר חפץ אבל רב ברוך כתב דהכי ק"ל כיון דאנא דיינא שקבלתי מריש גלותא שודא שלך אינה כנגד שודא שלי אבל במקום אחר כל הדיינין יכולין לטשו' שודא עיין פ' יו"ד יוחסין. מרדכי עכ"ל:
גם הטור בסי' הנ"ל כתב לשון הרמ"ה על איזה מילי אמרינן ש"ד ובתוך החילוקים כתב דדוקא אמרינן כך היכן שמקבלי המתנה אין לאחד יותר זכות בה מחבירו וכו' עיין עליו: והרב"י ז"ל כתב טל דברי הרמ"ה שדברי טעם הם:
פוקו חזו אפוא שכפי האי קונטריסי האחרון כדי לצאת נקי מעיני הבריות יש לי לגזור משפט הדין בנ"ד שהאחי' יחדיו יחלקו האי מתנתא אם כפי מאן דסבר דדוקא במקרקעי אמרינן שודא אם כפי רוב הסברות הנ"ל דבזמנינו אין לדיינים האי כחא יתירתא אבל מה אעשה שכדי לצאת זכאי לפני מי שאמר והיה העולם יט לי להחזיק התורה ביד לומדיה ולחלוק כבוד לתורתם אף בזמן הזה וכפי סברת הרבה פוסקים שחוץ מן הנז' כך טולה על דעתם והמעיין בהם ימצאם במקומן ובפרט בנ"ד שאם נגזר שיחלוקו מ"מ חפץ המצווה יצא לבטלה ובמקום שיהיה מצוה במעשיו לעון יחשב לו במה שלא פירש דבריו לכן נעשה חילוק בדברי רבותינו הקדושים הנ"ל ונאמר דאף שהם גירעו כחה דדייני שבזמנינו הוא דוקא כשלא יהיה שום אומדנא במשפט הבא לפניהם גם שיהיה הספק בדבר שהוא ממון בעין או נכסים שוים בתועלתן לתובעים אבל כאן בנ"ד שהתועלת הבא לת"ח בספרים הנ"ל היא גדולה ממה שיהיה בהם לאחיו דהא אם יפלו בידו כולם או מקצתם קרוב הדבר שלמכיר' ילכו וביד הת"ח יתקיימו להגות בהן יומם ולילה גם שכאן האומדנא מחייב כדי להפיק רצון המצווה כפי השכל הישר לתת אותם לו אף שלא נתפרש שמו איני מפקפק שהנהו רברבתא הנ"ל יודו בנ"ד שכך משפט הדין לאמתו לכן גם אני הצעיר גוזר בנ"ד שלבן הצ"מ לו יהיה משפט המתנה ויזכה בהן לו ולבניו אחריו בקרב ישראל ע"כ מה שהעלתה קולמסי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה הקרוב לי מאת נר"ו:
היום ג"ם למב"י שנת והקימתי את הדבר וגו' לפ"ק:
כה דברי הצעיר ן' למורי הרב כמוהר"ר משה אלואריש זצ"ל.
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס