שאלה יא גוי א' חייב לראובן עשרת אלפים פלוריניס. וכעת לא היה בידו לפורעו וראובן שהיה נצרך ממעותיו היה דוחקו עד מאד. מה עשה כדי לקבל מעותיו נתן לו עצה ליקח הסך הנ"ל מלוי בר"ק לנ"כ בכל שנה וראובן נשאר לו ערב ללוי בעד הגוי הנ"ל על הקרן ועל הפירות. ועשו שטר על הנ"ל בכ"כ חיזוקים כראוי. ומידי שנה בשנה. היה הגוי עולה ללוי ע"י ראובן הנ"ל. פירות הרבית אשר קצצו ביניהם. ואחר עבור זמן מה. שלא היה ביד הגוי לשלם אפילו הפירות הנ"ל. ויעש ברי"חים מפני דוחקו. בא לוי לתבוע מראובן הנ"ל בכח שטר ערבותו הנ"ל. הקרן והפירות שנשאר חייב לו הגוי הנ"ל. וראובן הנ"ל טוען שמצד הדין אינו חייב לשלם לו כלום. לא מבעיא הפירות שנשאר חייב לו הגוי שהם ר"ק אלא אפילו הקרן. בהיות שהסך הנ"ל שנתן לוי לגוי. היה לו לעצמו. לתשלום החוב שהיה חייב לו. ושכל הרביתיות ששילם לו בכל שנה ושנה היו על ידו והרי הוא כאילו הלוה לו הסך הנ"ל לעצמו בר"ק שהוא אסור מן התורה ושאף את"ל שחייב לשלם לו הקרן. שעכ"פ צריך לנכות ממנו כל הרביתיות שקיבל כבר על ידו מידי שנה בשנה. ובהיות שנתרבו המחלוקות ביניהם באו לבית מדרשו של ש"ם. לשאול ולידע מה הדין נותן בנדון הלז לפי דין תורתינו הקדושה כדי להשקיט המחלוקת שביניהם ושכמ"ה:
תשובה מלתא דפשיטא היא שאין בטענות ראובן ממש דגרסינן פ' איזהו נשך ת"ר אל תקח מאתו נשך ותרבית אבל אתה נעשה לו ערב. ערב למאן פי' מי הוא המלוה שזה מותר ליעשות לו ערב אילימא לישראל פי' דישראל הוא המלוה. והתנן וכו' אלא ערב לעכ"ום. והא כיון דעכ"ום בתר ערבא אזיל פי' שאינו תובע אלא מן הערב דוקא אשתכח דישראל הוא דקא מוזיף ברביתא. פי' שהוא לוה מן העכו"ם ומלוה לישראל חבירו ומשני שקבל עליו לדון בדיני ישראל פי' שיהיה הלוה מתחייב וישראל חברו יהיה ערב: וה"ה קבלן דהשתא אין כאן חשש אסור משום דכיון שהלוה אתחייב ברבית ועליו הוא עקר סמיכתו אף כשילך אצל הערב או הקבלן וגובה מהם. אינו גובה מהם אלא מה שכבר נתחייב לו הלוה וכשחזר הקבלן גובה מן הלוה כל מה שפרע עליו אינו תובע ממנו רבית שהרי פרע עליו כל ממון ה אחר שנתחייב בכל לעכ"ום. כך פירשו שמוטה זו הרבה מן המפרשי'. אע"פי שרש"י ז"ל לא כך פירש יעויין בתשובות הרמ"בן סי' רכ"ג ומעתה ישראל שלוה מעכ"ום לאו דוקא דה"ה אפילו העכו"ם שלוה מישראל ברבית ונעשה לו ישראל ערב או קבלן מותר דאין הרבית מתרבה על הערב וטל הקבלן אלא על הלוה והכי תניח בתוספתא עכו"ם שלוה מעות מישראל וישראל שלוה מעות מעכ"ום ישראל נעשה לו ערב ואינו חושש משום רבית. וכתב בעל נ"י וטעמא שאף העכו"ם הלוה מישראל ישראל נעשה לו ערב. משום דישראל המלוה עקר תביעתו על העכ"ום הוא גובה. והכי איתא בירושלמי דכתובות גבי נפרעת שלא בפניו: דגרסינן התם וכי נפרעין מן האדם שלא בפניו אמר ר' אבין תפתר כשהרבית אוכלת בהן וב"ד גובין רבית'. תפתר כשערב לו מן העכ"ום. וע"כ מאי דאמר בשערב לו מן העכו"ם היינו עכו"ם שלוה מישראל דליכא למימר ישראל שלוה מן העכו"ם. ונעשה ישראל אחר ערב בשבילו דא"כ הערב בא לגבות ישראל הלוה. והיכי דמי אי בשכבר פרעו הערב לעכו"ם הרי אין רבית אוכלת בהן. ואי בשלא פרעו עדיין. א"כ לא נתחייב לו לוה כלום. ואיך מקבלין שבועתו דתנן לא יפרע אלא בשבועה והא לאו בעל דברים דידיה הוא כלל עד שיפרע את העכו"ם. אלא ודאי בעכו"ם שלוה אישראל וישראל נעשה לו ערב עסקינן. וכדפירש הרש"בא דאי משהינא ליה עד שיגדלו היתומים יכלו הנכסים לפיכך נשלם מנכסי יתומים של שמעון הערב בשבועת ראובן המלוה שלא התפיסו אביהם צררי אלא אע"פי שהמלוה גובה קרן ורבית מהם לאו מיזיף ברבית הוא דבשעת פירעון הוא דחשבינן ליה לערב כפורע כימה שנתרבה על הלוה נתרבה והכל אצל הערב או הקבלן כקרן. וכן מצאתי בתוספות על שם ר"ת בפ' הנז' עלה ע"א ע"ב בסוף דבור המתחיל כגון שנשא ונתן ביד דמותר לישראל להיות ערב בשביל עכו"ם דישראל המלוה לא בחר ערבא אזיל אנא בתר לוה אזיל. ואי לא יפרע העכו"ם יפרע הערב הקרן והרבית. דהשתא הוא דמוזיף לעכו"ם. וכן כתב הריב"ה בטור י"ד סי' ק"ט על שם הראב"ד ז"ל ומוהר"יקא בב"י על שם בטל העיטור ז"ל וסמכו על דברי הירושלמי והתוספת' דכתיבנא ואם תאמר א"כ לוקמה כשערב לו מן העכו"ם כלומר בשלוה העכו"ם וישראל נעשה לו ערב. ושוב לא יצטרך לדחוק ולהעמיד כשקבל עליו לדון בדיני ישראל הא קמשמע לן דכל שהחיוב חל על הלוה שוב אין כאן אסור כשגובה מן הערב או כשהערב חוזר וגובה מן הלוה דלגבי מלוה אצל הערב או הערב אבל הלוה אין כאן רבית אלא קרן המשתלם בראש כן כתב הרש"בא ז"ל. וכיון שכן הכא בנ"ד מותר המלוה לקבל גם הרבית חן הערב מהאי טעמא דכתיבנא:
ואף על גב שהוא הערב עצמו יעץ לעכו"ם ליקח המעות מלוי ברבית כדי לפרוע לו החוב שהיה חייב לו עם אותן המעות והוא על פי עצתו הלך ולוה לצורך הערב בעל חובו ואם כן הרי הוא כשליח ישראל הערב דיש שליחות לעכו"ם לחומרא כר"שי ור"ח והוה ליה כאלו ישראל המלוה הלוה אותו הסך ברבית לישראל חבירו לאו מילתא היא שהרי כתב הריב"ה בטור י"ד סי' קס"ט וז"ל ישראל שאומר לעכו"ם לוה ליה מעות מישראל בשמך ומאי דיהבית ליה קרנא ורווחא עלי הוא והמלוה לא ידע שבשביל ישראל לקח אותם ולבסוף נודע לו לדברי ר"ת שאין שליחות לעכו"ם כלל מותר. דכיון שאין שליחות לעכו"ם אינו שילוחו של הישראל ואין למלוה עסק אלא עם העכו"ם ולפירוש רש"י שיש שליחות לעכו"ם לחומרא הרי הוא שילוחו של הישראל ואסור ור"י התירו אף לדברי רש"י ואפילו עשאו הלוה שליח בפירוש ויש עדים בדבר וכתב א"א הרא"ש ז"ל לדברי ר"י אין היתר בדבר אלא למלוה לפי שאינו יודע שהוא לצורך הישראל אבל הלוה שיודע שלקחם לצרכו הרי שלוחו הוא ואסור לפרש"י עכ"ל ומה גם הכא שלא עשה שליח לעכו"ם אלא נתן לו עצה ונתינת עצה אינה עשיית שליחות ועוד דהעכו"ם בדידיה קא לוה להנצל עצמו מבעל חובו באותו סך מעות שלוה מלוי דאפילו ליטול הרבית מיד ראובן מותר לכ"ע שלא רבית של ישראל גובה אלא רבית דעכו"ם:
ואף על גב שטוען ראובן שאינו חייב לשלם כלום בהיות שהסך שנתן לוי לעכו"ם היה לעצמו לתשלום החוב שהיה חיוב לו לא מפני טענה זו פטור לשלם שאם לא ידע המלוה שלות העכו"ם לצורך ישראל לא יאמין אחר כך לישראל אם יאמר לצרכי לוה העכו"ם יאמר לו המלוה איני מאמינך לעשות עצמך רשע ללוות מישראל ברבית ועדים לא יוכלו להעיד בדבר שאותן מטות עצמן לעכו"ם חזר ונתן ללוה נוכל לומר שעכבן לעצמו וממעותיו הלוה לו כן כתב הראש בתשובה סי' יא כלל ק"ח וה"ה בנ"ד:
ומ"מ נראה כי שאלתנו תלויה במחלוקת כפי מה שראיתי במרדכי וז"ל. כתב ראבי"ה נראה לי דשמעינן מיניה אם בא ראובן עם מערופיא שלו ללוות משמעון ונתערב ראובן בשביל העכו"ם עבור הקרן והרבית ולא פרע העכו"ם לשמעון חויב ראובן לשלם לשמעון הקרן דערב בשעת מתן מעות היה ולא בעי קנין אבל אינו חיוב לפרוע לו הרבית דכיון דעכו"ם בתר ערבא אזיל אם כן יאמר העכו"ם לשמעון תבע מן ראובן הערב שלך וה"ל כמו הלוה שמעון לראובן עצמו וזקני ראב"ן ז"ל פטרו מטעם דלגבי רבית שלא הלוהו הוי כערב שלא בשעת מתן מעות ולדבריו אם הקנה לו לשלם הרבית חיוב לפרוע לו וליתא דפטור כמו שכתבתי וכן דנתי לפני אבא מרי והודה לדברי עכ"ל הנה למדנו כי לדעת ראב"ן חייב לשלם גם הרבית הואיל וקנה ממנו גם על הרבית ולדעת ראבי"ה פטור מרבית אלא דהרדב"ז בתשובותיו חלק א' הקשה על שני הדעות האלו דמה יועיל הקנין להקנות הרבית והרי עדיין לא בא לעולם שאין הרבית משתלחת אלא בסוף הזמן או מדי חדש בחדשו ונ"ל לפי זה דהכא במאי עסקינן כגון שזקף עליו העכו"ם הקרן והרבית מעתה ויבא ראובן ערב על כל מה שנתחייב הגוי ובקנין. ואכתי קשה איך יעלה על דעת שפרע ראובן רבית לשמעון מפני ערבותו שהוא אסור מן התורה ומה יועיל הקנין להתיר האסור ולפי' נראה לע"ד שלא היתה כונת ראב"ן ז"ל לומר שאם היה שם קנין שחייב לפרוע הרבית אלא דעתו היה לפטור אותו מן הרבית אפילו אם היה חייב לו רבית העכו"ם מקודם שהרי לא נשתעבד בשעת מתן מטות אבל אם קנו ממנו מתחייב על הרבית שחייב העכו"ם לשעבר אבל להבא לא מתחייב אפילו על ידי קנין. ולטעמו של ראבי"ה נמי יש להקשו' הא ניחא לדינא דתלמוד' דעכו"ם בתר ערבא אזיל אבל האידנא דעכו"ם לאו בתר ערבא אזיל אלא בזמן שאין מוצא לפרוט מן הלוה אזיל בתר ערבא כדיננו ממש א"כ היה יהיה מותר לקחת ממנו רבית דלא הוי כאלו הלוה שמעון לראובן אלא כאלו הלוה שמעון לעכו"ם והעכו"ם לראובן אלא מאי אית לך למימר כיון דלא רצה העכו"ם לפרוע וחוזר שמעון על ראובן הערב. די לנו לחייבו בקרן דליכא אסורא אבל רבית דאיכא איסורא לגבי ישראל לא משתעבד ואפילו על ידי קנין כל אלו דבריו ז"ל ובסופם כתב כללא דמלתא רבית שעדיין לא עלה פטור בין ע"י קנין או שלא על ידי קנין ואפי' אם זקף הקרן והרבי' אצלו אם היה העכו"ם פורע עכשיו לא נפטר מן הרבית בדיניהם אפ"ה אין הישראל מתחייב ברבית שעדיין לא עלה חדא שאף על פי שזקף הרבית עם הקרן מכל מקום דעת המלוה והלוה הוא עד זמן פלוני וגם דעת ראובן שיצא ערב לא היה להתחייב אלא מה שעבר לא על מה שעתיד. כי עדיין לא בא לעולם כו' ורבית שכבר טלה אם נשתעבד בקנין כו' נשתעבד וחייב לפרוע גם הרבית עכ"ל. ואם כן הכא בנ"ד כיון דהרבית שתובע לוי עכשיו מראובן היה רבית שעדיין לא עלה ולא בא לעולם בשעת הערבות יש לומר דפטור לשלם אפילו על ידי שטר. יען באותה שעה לא היה על מה שישתעבד מצורף לזה שלא היה דעת ראובן שנתערב להשתעבד ברבית ולא גמר והקנה אותו והראיה שאפי' הקרן לא היה רוצה לשלם וכל מגמתו לא היה אלא להפרע מן העכו"ם הילכך מפני אלו הטעמים וגם מפני טעמים אחרים שאין לי פנאי לכתוב. היה נראה דבקרן ודאי יש לחיובו לשלם אבל ברבית אין לנו כח לחייבו אבל לא מטעם איסור כדטעין ראובן דאין כאן איסור כלל אם היה רוצה ליתנו זהו מה שנראה לע"ד ואמר לי לבי להלכה ולא למעשה. עד שיסכים עמי מורנו ורבינו שלם ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן באמשטרדם יב לחדש אדר שני. משנת התקכט:
משה בן לא"א דוד רודריגיש לופיש מ"כ: