שאלה ישראל וגוי שהיו שותפין וכל אחד בפני עצמו היה לו רשות להסתחר בכל מין עסק שיראה בעיניו ולתקופת השנה חולקים ביניהם הריוח שהרויחו שוה בשוה ולפעמי' הגוי נותן לישראל אחר מעות ברבית וישראל שותפו לא ידע מזה וכשבאים לחלוק הריוח שהרויחו הגוי נותן לישראל שותפו חלקו והשתא איבעיא לן אם לישראל היתר לקחת חלק מאותו רבית אף שעכשיו כבר יודע שיש כאן מעות רבית שלקח מיהודי אחיהו כיון שהוא נכלל בכלל ריוח סחורות של היתר והוא לא ידע מתחילה שהלוה לישראל אחיהו ואם תימצא לומר שמותר לישראל שותפו לקבלו מהטעם שכתבנו אכתי מספקא לן אם אמר לו הגוי לישראל שותפו ושאל לו על איש יהודי פלוני אם הוא בטוח שרוצה להלוות לו ברבית והשיב לו הישראל שותפו שהוא בטוח והגוי הלך והלוה לו אם יכול ליהנות מאותו הריוח כיון שקדמה לו ידיעה בתחילה או דילמא שהוא מותר דדילמא גוי בנפשיה קא טרח וגם דאינו רבית הבא זד ישראל לישראל יורנו המורה מהו הדין ושכמ"ה:
תשובה בהיות שאדני השאלה מיוסדת בענין הרבית והוא דבר חמור שהרי לא המלוה ולוה בלבד עוברים אלא כל העוסקים בדבר כגון הסופר והעדים או הערב כלם עוברים לכן אחלי לאל עליון יצילני מכל שגיון ויורינני בדרך האמת לברר כל דבר להוציא לאור משפט ולכן גמרתי לילך אל ים התלמוד ולספרי הפוסקים אשר ידם בכל וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
איתא בפרק איזהו נשך דף עא ע"ב תנו רבנן מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי אבל לא מדעת ישראל כיצד ישראל שהמעות מן הנכרי ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחד ואמר לו תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור ואם העמידו אצל הנכרי מותר וכן נכרי שלוה מעות מישראל ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר ואמר לו תנם לי ואני אעלה כדרך שאתה מעלה לו מותר ואם העמידו אצל ישראל אסור בשלמא סיפא לחומרא אלא רישא כיון שאין שליחות לנכרי איהו ניהו דקא שקיל מיניה רביתא אמר רב הונא בר מנוח משמיה דרב אחא בריה דרב איקא הכא במאי עסיקינן כגון דאמר ליה הניחם על גבי קרקע והיפטר אי הכי מאי למימרא מהו דתימא נכרי גופיה כי עביד אדעתא דישראל קא גמיר ויהיב קא משמע לן:
ופירש"י אסור דהוא ניהו דקא מוזיף ליה ברבית: ואם העמידו אצל הנכרי: אף על פי שישראל נותנו לחבירו במצות הנכרי: מותר דשלוחו הוא: ואם העמידו אצל ישראל אסור, ואף על פי שקבלם זה מיד נכרי משום דנכרי שליח של ישראל ושלוחו של אדם כמותו: בשלמא סיפא. דקתני אם העמידו אצל ישראל אסור דמשמע דנכרי זה חשוב שלוחו של ישראל חומרא דרבנן הוא למיסר דהא דקיימא לן דשלוחו של אדם כמותו בשולח ישראל ושליח ישראל נאמר דמתרומה גמרינן בפרק שני דקידושין דף מא' אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית: אלא רישא דקתני אם העמידו אצל נכרי מותר: כיון דאין תורת שליחות לנכרי וישראל מישראל קבלם הוא ניהו דשקיל רביתא: דאמר לו נכרי. לישראל ראשון: הניחם על גבי קרקע והפטר וכן עשה ומשם נטלם ישראל שני: כגון שנשא ונתן הנכרי ביד. וקבלם מן הראשון ונתנם לשני: אדעתא דישראל שהרי הוא הביאו אצלו והויא נכרי שלוחו ונחמיר מדרבנן למיסר כדמחמרינן בסיפא עכ"ל:
הרי לנו מהאי סוגיא דאפילו בהעמידו אצל ישראל אינו אלא חומרא מדרבנן דמן התורה אין שליחות לנכרי אבל אם לא העמידו אצל ישראל מותר גמור כיון שהמלוה אינו יודע אינו כשלוחו:
והרמב"ם בפרק ה' מה' מלוה ולוה הלכה ד' כתב גוי שלוה מעות מישראל ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר ואמר לו תנם לי ואני מעלה לך כדרך שאתה מעלה לישראל הרי זה מותר ואם העמידו אבל ישראל אף על פי שנתן הגוי המעות בידו הואיל ומדעת ישראל נתן הרי זו רבית קצוצה ע"כ:
והרב המגיד כתב ואם העמידו אצל ישראל וכו' זה מחלוקת בין המפרשים ז"ל ויש מי שכתב דלאוקמתא דרב פפא דלעיל כל זמן שלא נטל הישראל ונתן ביד מותר לפי שאין שליחות לגוי אפילו לחומר' וכן נראה מן הירושלמי אבל ר"ח ורבינו אלפס ורש"י ז"ל כתבו שיש שליחות לגוי לחומרא וכל זמן שנתן מדעת ישראל הרי זה אסור וזהו דעת רבינו ומכל מקום מה שכתב שהוא רבית קצוצה אף על פי שלא נטל הישראל ונתן בידו חלקו עליו הרמב"ן והרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל ואמרו דדוקא לכתחילה הוא דאסור ואין מוציאין אותו מן הלוה אבל אם עבר המלוה וגבה אין מוציאין ממנו דלא עדיף מאבק רבית שהרי מן התורה אין שליחות לגוי כלל אלו דבריהם ז"ל עכ"ל:
הרי לך ממה שכתב הרב המגיד דיש שלש דעות בדין זה הדעת הראשונה והוא דעת ר"ת סובר שכל זמן שלא נטל הישראל ונתן ביד מותר שאין שליחות לגוי אפילו לחומרא והדעת השנית סובר שיש שליחות לגוי לחומרא וכל זמן שנתן מדעת ישראל הרי זה אסור מדרבנן והדעת השלישית שהוא רבינו סובר שאף על פי שלא נטל הישראל ונתן ביד הוא רבית קצוצה ובודאי שיש לתמוה על דבריו דמהיכא יצא לו סברא זו כיון שהגמרא אומר בשלמא סיפא לחומרא דמשמע דאינו אלא מדרבנן והגם שזה גם כן הוא קשיא לר"ת שאומר שהוא מותר כבר תירצו הוא עצמו כמו שכתבו התוספות בדיבור המתחיל כגון שנשא ונתן ביד אומר ר"ת דהשתא תו לא אמרינן סיפא לחומרא כדהוה אמרינן מעיקרא אלא מיירי נמי כגון שנטל ונתן ביד שקבל הישראל המעות מן הנכרי ונתנם לחבירו וקא משמע לן דלא אמרינן אדעתא דנכרי גמר ומקני ליה ומה שהכריחו לפרש הגמרא בזה האופן הפך כל הפוסקים נראה לי שסמך על הירושלמי שהתיר כשלא נטל ונתן ביד ולכן כדי שלא יהיה מחלוקת בין גמרא שלנו והירושלמי פירש שמה שהשיב הגמרא כגון שנשא ונתן ביד קאי גם אסיפא ועם זה אינו משום חומרא אלא רבית קצוצה אבל אם הגוי נתן המעות בידו אף על גב שהוא מדעת ישראל מותר שאין שליחות לגוי אמנם לרבינו קשה ממה נפשך דאם הוא מפרש כמו ר"ת דנשא ונתן ביד קאי גם אסיפא אם כן כשהגוי נתנו בידו יהיה מותר דאין שליחות לנכרי והוא אמר שהוא רבית קצוצה ואם הוא סובר דלא קאי אסיפא אם כן הוי משום חומרא ואיך אמר שהוא רבית קצוצה ובאמת שטרחתי ויגעתי בדעתי אם יש למצוא איזה תירוץ טוב על קושיתינו ולא מצאתי הון לי כי לפי משמעות דבריו אי איפשר לישבם עם הגמרא:
והרב כסף משנה כתב ואם העמידו אצל ישראל וכו'. כתב הרב המגיד זה מחלוקת בין המפרשים וכו' ומכל מקום מה שכתב שהוא רבית קצוצה אף על פי שלא נטל הישראל ונתן ביד חלקו עליו הרמב"ן והרשב"א וכו' עד אלו דבריהם ז"ל ותלמידי הרשב"א כתבו שמא רצונו לומר דהחמירו לעשות כרבית קצוצה לומר שיוצאה בדיינין ולא נהיר עכ"ל ולי נראה דאיפשר לומר דטעמא דרבינו משום דתנא בסיפא אסור כמו ברישא משמע ליה דכי הדדי נינהו וכי היני דברישא הוי רבית קצוצה הכי נמי בסיפא ע"כ:
והרב לחם גם כן כתב על זה וז"ל הואיל ומדעת ישראל נתן הרי זו רבית קצוצה וכו'. קשה על זה דבגמרא דף עא' אמרו יש שליחות לנכרי לחומרא ולשון לחומרא משמע דרבנן החמירו ואולי יש לומר דרבינו ז"ל סובר דהוי רבית קצוצה מפני מה שכתבו התוספות ז"ל שם שהרי נעשה יש אל שני שלוחו של ראשון לקבל חובו מד גוי ומה שאמר בגמרא לחומרא הכי קאמר אע"ג דסברא זו אינה כל כך ברורה דיש לדחותה כמו שדחאוה התוספות ז"ל מכל מקום החמירו רבנן ועשאוהו רבית קצוצה מספק ע"כ:
הא לך ממה שכתב הרב כסף והרב לחם דיש שלש תשובות על קושיתינו שהקשינו על רבינו אמנם בודאי שהם תשובות דחוקות יען הקושיות שיש להקשות על כל אחד מהם אבל מה נעשה כיון שהזמן קצר והמלאכה מרובה לא נכתוב אותם וכל מעיין טוב יראה בנקל הדוחק שיש בהם.
והרב יוסף קארו בשולחנו הטהור יורה דעה סימן קעח' ס' ו' כתב גוי שלוה מעות מישראל ברבית ובקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר ואמר לו תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו מות' ואפילו אמר לו אני אעלה לו כדרך שאת' מעלה לו מות' שבשביל הגוי נותנ' לו: הרי שהרב מיקיל יותר מרבינו שסובר שאפילו אמר לגוי אני אעלה לו כדרך שאתה מעלה לו מותר והטעם שבשביל הגוי נותנם לו:
ויש לדקדק על דברי הרב ז"ל שפסק בדין זה דבין למלוה ובין ללוה הוא מותר ואף על גב שהלוה יודע שהמעות מישראל מהטעם שבשביל הגוי נותנם לו ובדין שלאחר זה פסק באופן אחר וז"ל ישראל שאמר לגוי לוה לי מעות ברבית מישראל בשמך והמלוה לא ידע שבשביל ישראל הם המלוה מותר והלוה עושה איסור דנראה לכאורה דסתרי הדדי דבזה הדין פסק שהלוה עושה איסור כיון שהוא יודע ובדין דלעיל אמר סתם מותר שהוא בין למלוה ובין ללוה אף על פי שהוא יודע שהוא מישראל וכדי לתרץ קושיא זו בשביל שלא יסתרו דבריו ז"ל נראה לכ"ד לומר דיש הפרש בין דין לדין שבדין ראשון מיירי שהגוי בתחילה לוה לצורכו ולכן הקילו שאף על פי שהלוה יודע שהמעות של ישראל מותר אבל בדין השני מיירי שהגוי לוה מתחילה לצורך ישראל ולכן החמירו בו לומר שהלוה עושה איסור דהוי כשלוחו לחומרא ואם עשה האיסור המלוה מותר כיון שהוא לא ידע שבשביל ישראל הם:
ומעתה נבא להשיב בנקל על הספק הראשון שנסתפק ה"ה על זה הגוי שהיה שותף עם ישראל אחד והיה לו רשות להסתחר בפני עצמו בכל מין עסק שיראה בעיניו ועל זה לפעמים נתן זה הגוי לישראל אחר מטות ברבית בלי ידיעת ישראל שותפו וכשבאו לחלוק הגוי רובה ליתן לישראל שותפו חלקו אם מותר לישראל ליקח חלק מאותו רבית שלקח הגוי מיהודי אחיהו כיון שהוא לא ידע מתחילה שהלוה לישראל לזה נאמר דכיון שהוכחנו מכל מה שכתבנו דכל שלא העמידו אצל ישראל הוא מותר לדברי הכל מהטעם שהוא בלא דעת ישראל אם כן בנ"ד שהישראל לא ידע דבר שהגוי שותפו הלוה לישראל אחיהו ודאי שהוא מותר ליקח חלקו בבית בלי שום חשש ופיקפוק דהא בלא דעתו עשה הגוי מה שעשה אבל הטעם שאמר שהוא נכלל בכלל ריוח סחורות של התר זה לא מעלה ולא מוריד דאם הוא כדרך התגרים שכותבים כל פרט ופרט כבר הוא יודע מה שהרויח ברבית ואם היה איסור בדבר לא היה רשאי בשביל זה ליקח חלקו ברבית ואם זה הגוי אינו יודע דרך התגרים לכתוב כל פרט ופרט אלא הוא יודע דרך כלל שהרויח מכל הסחורות והרבית שלקח בזאת השנה מנה או מאתים כמו שנראה מדברי השאלה דאי לאו הכי אינו נקרא נכלל אם כן היה יותר חמור אם יש איסור רבית:
וכן פסק הרב יוסף בחשן המשפט סימן נב' ס' א' וז"ל שטר שיש בו רבית מפורש אינו גובה בו הרבית אבל גובה בו את הקרן אפילו ממשעבדי אבל אם כלל הקרן עם הרבית פסול מפני שיבא לגבות בו את הרבית וכו':
ואע"ג שבדין זה הוא יודע כמה רבית יש אלא קנסו אותו שיהיה השטר פסול מכל כל כדי שלא יבא לגבות בו את הרבית מכל מקום נמצינו למדים מדין זה דאם היה איסור רבית בנ"ד דהשתא שהוא נכלל הרבית בכלל הריוח ואינו יודע כמה הוא הרבית היה צריך להחמיר יותר שלא יהיה מותר לישראל ליקח חלקו מהריוח אלא אם כן היה יודע בודאי שלא יש בו חלק מהרבית כדי שלא יהנה מהאיסור אמנם כיון שהוכחנו בראיות ברורות שבנ"ד לא יש כלל חשש של רבית יהיה איך שיהיה הוא מותר גמור לדברי הכל:
והשתא דתרצנו הספק הראשון והוכחנו שהוא מותר פש גבן להשיב הספק השני ששאל ה"ה אם אמר לו הגוי מתחילה ושאל לו על איש יהודי פלוני אם הוא בטוח שרוצה להלוות לו ברבית והשיב לו שהוא בטוח ועל סמך זה הלך והלוה אותו אם אסור לו ליקח חלק מאותו רבית כיון שקדמה לו ידיעה בתחילה או דלמא שהוא מותר דדלמא גוי בנפשיה קא טרח וגם דאינו רבית הבא מיד ישראל לישראל לזה נאמר דממה שכתב הרמ"בם בדין שכתבנו לעיל ואם העמידו אצל ישראל אעפ"י שנתן הגוי המעות בידו הואיל ומדעת ישראל נתן הרי זו רבית קצוצה והרב יוסף וכל הפוסקים ז"ל סוברים כן מלבד ר"ת שהוא סובר דאין שליחות לגוי אפילו לחומרא אם כן בנ"ד שהגוי אמר לו לשותפו ישראל ושאל לו אם יהודי פלוני בטוח שרובה להלוות לו ברבית והוא אמר לו שהוא בטוח דודאי על דעתו עשה מה שעשה ואז ודאי אסור לו ליקח חלקו ברבית לדברי רבינו משום רבית קצוצה ולסברת שאר הפוסקים משום אבק רבית ואם משום הטענה דדלמא הגוי בנפשיה קא טרח זו אינה טענה דהואיל שהישראל יש לו חלק בזה הממון לא אמרינן בזה דהגוי בדידיה קא טרח:
וכן פסק הרב יוסף ז"ל בה' שבת סי' רמה' ס' ה' וז"ל מותר לישראל ליתן סחורה לגוי למכור אם קצץ לו שכר ובלבד שלא יאחר לו מכור בשבת תנור שלקחו ישראל משכון מגוי וקבל עליו הגוי שמה שיעלה שכר החנות יתן לישראל ברבית מעותיו מותר ליטול שכר שבת לפי שהוא ברשות הגוי ואין לישראל חלק בו וגם אין הישראל אומר לו לעסוק בשבת וגוי כי טרח בנפשיה טרח לקיים תנאו:
נמצאת למד מזה הדין דהטעם שמותר לישראל ליטול שכר שבת לפי שאין לישראל חלק בו וגם אין הישראל אומר לו לעסוק בשבת דאז אמרינן דהגוי כי טרח בדידיה קא טרח ואם כן בנ"ר דיש לישראל חלק במעות וגם מה שעשה הגוי על דעתו של ישראל עשה הוא אסור בחלק של רבית ואם משום הטענה דאינו רבית הבא מיד ישראל לישראל גם בזה אין בו ממש דכבר הראית לדעת במה שכתבנו לעיל דאם העמידו אצל ישראל אף טל פי שנתן הגוי המטות בידו הואיל ומדעת הישראל נתן אסור ועם זה נסתלק הטענה הזו לגמרי:
העולה לנו מכל האמור דבספק הראשון שנסתפק ה"ה אם יש היתר לישראל ליקח חלקו ברבית ממה שהלוה הגוי שותפו ליהודי אחיהו בלי ידיעתו ודאי שהוא מותר גמור בלי שום חשש של רבית לדברי הכל יען הראיות שכתבנו מהגמרא ומהפוסקים ועל הספק השני שהיה לו ידיעה בתחילה וסוף וגם אמר לו שהיהודי הוא בטוח להלוות לו המעות הוא אסור גמור ליקח חלקו ברבית לדברי רבינו משום רבית קצוצה ולדברי שאר הפוסקים משום אבק רבית יען הראיות שכתבנו וכל הטענות שטען אין בהם ממש הנראה לעניות דעתינו כתבנו להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא ההוראה כסאו יכון עד כי יבא ינון ואל עליון יצילנו מכל שגיון וידריכנו לתורתו ולעבודתו אכי"ר:
בשנת ובסדר אל תקח מאתו נשך ותרבית ויראת מאלדיך לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט