שאלה ריאה שנשתנו מראיה בקצת ממנה לא בכולה מאחד מחמש מראות המטריפים אותה והביאוה לפני החכם כדי למרס בה בידו ולנפוח אותה אם תחזור למראה המותר וקודם בדיקה זו הניחוה על השלחן ובא כלב ונטלה והלך לו נסתפקנו עתה מה יהיה משפטה להתיר תחלה אנו אומרים הואיל והשנוי היה במקצתה ולא בכולה ספיקה מותר' ועוד אחר שעדיין לא נפחוה ולא ממרסים בה ודאי מותרת דקיימא לן דכל המראות אינם אוסרים אותה אלא אחר נפיחה ומירוס או אם נאמר לאסור שהרי נודע במה נטרפה וכל עוד שלא נבדקה אסורה יורנו המורה ומ"ה תמ"ש:
תשובה קודם כל דבר צריכין אנו לחקור ולדרוש אם אירע שבא כלב או גוי ונטל הריאה קודם בדיקה ולא נתגלה לנו שיש שום חשש ועתה אין בידינו לבדקה מפני שנאבדה ממנו מה יהיה משפט בהמה זו ואיך נדין בה אמרו בפרק הכל שוחטין דף ט' גופא אמר רב הונ' בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה ולימא נשחטה הותרה הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא כדבעא מיני' אבא מרב הונא בא זאב ונטל בני מעים מהו נטל הא ליתנהו אלא נקב בני מעים מהו נקב הא קא חזינן דהוא נקבינהו אלא נטלן והחזירן כשהן נקובין מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא א"ל אין חוששין שמא במקום נקב נקב ע"כ: ופירש רש"י ונימא נשחטה הותרה. דלשון חזקה לא שייך אלא בדבר ספק דנימא העמד דבר על חזקתו: דאע"ג דאתיליד בה רעותא. שנולד בה ספק טריפות ספק קודם שחיטה היה בה ויש לתלותו בלאחר שחיטה מוקמינ' לה אחזקת היתר דסתם בהמה אינה טריפה ותלינן בלאחר שחיטה וכשרה: נטל הא ליתנהו. ולא חזינן בהו שום ריעותא ומאי ספקא איכא: מי חיישינן שמא במקום נקב. שהיה בו תחילה אתרמי לי' השתא שהכניס בו שיניו וטרפה דנקבו הדקין אחד משמונה עשר טרפות הוא: עכ"ל:
ונראה בתחילת העיון שלא אמרו דין זה אלא דוקא בבני מעים וכדומה שאין הטרפות מצוי בהן כל כך וסומכין על החזקה כיון שאין בידינו לבדוק שהרי נאבד ממנו אבל הריאה שהיה עלולה לכמה מיני טרפיות אין מתירין אותה אלא על ידי בדיקה ואם איננה לפנינו כגון שנטלה זאב הרי היא אסורה וכן כתב הרשב"א ז"ל בחדושיו בשם הר"י הלוי שאין הריאה בכלל דין זה והביא ראיה מדאמרינן (בפרק אלו טרפות דף נ') אמר רב שמי בר חייא מקיפין בבני מעים (פירוש אם נמצא נקב בבני מעים ואינו ידוע אם נעשה מחיים או לאחר מיתה נוקבין נקב אחר בצידו ומדמין זה לזה) רבי יוחנן ורבי אלעזר דאמרי תרוייהו מקיפין בריאה אלמא ריאה לאו בכלל סתם בכי מעים היא דאם לא כן מה באו ר' יוחנן ור' אלעזר להוסיף על דברי רב שמי ועוד הביא ראיה מדאמרינן (בפרק כל הבשר דף קי"ג) אמר רב משרשיא אין מחזיקין דם בבני מעים (פירוש אם לא נמלחו אינן אסורי' משום דם) והתם ודאי אין הריאה בכלל כדאיתא התם ומטעם זה היה אוסר בהמה שנאבדה ריאתה קודם שתבדק לפי שהריאה עלולה אצל הסרכות מה שאין כן שאר בני מעים ובספרו תורת הבית הביא סברא זו בשם רבני צרפת: והמרדכי כתב בשם רא"בן כיון שנהגו לבדוק הריאה אי איתרמי דאפקא בלא בדיקה טרפה דלא סמכינן ארובא ומעשה היה בקולוניא ואסרו כל חכמי הדור עכ"ל וכן נראה שזוהי דעת הראב"ד ז"ל בהשגותיו שכן כתב בפרק י"א מהלכות שחיטה אמר אברהם אין הכל מודים בריאה ע"כ:
הנה נראה בבאור מדברי כל הרבנים הללו שלא כלל רב הונא הריאה בכלל בני מעים ולפי זה הדבר ברור שיש לאסור בנדון שלפנינו שאם במקום שלא נולד שם שום חשש החליטו החכמים האלה שהבהמה אסורה כיון שאין בידינו לבדוק ריאתה מפני שהיא עלולה אצל הסרכות כל שכן בנושא שאלתנו שכבר הורעה חזקתה שהרי נמצאת בה אחת מהמראות המטריפות שהיא אסורה כיון שנעדרה ממנו בדיקתה:
אמנם אחר התמדת העיון מצאנו ראינו שרוב גדולי הפוסקים חולקים על סברא זו וגזרו אומר שהריאה נכללת במאמר רב הונא דאמרינן בפרק אלו טרפות (דף מ"ט) אינקבא ריאה היכא דממשמשא ידיה דטבחא תלינן או לא תלינן רב אדא בר נתן אמר תלינן מר זוטרא בריה דרב מרי אמר לא תלינן והלכתא תלינן אמר רב שמוחל בריה דר' אבהו אבא מרישי לי דרפרם הוה ואמר תלינן אמרוה קמיה להא דמר זוטרא בריה דרב מרי ולא קבלה אמר רב משרשיא כוותיה דאבוה דאבא מסתברא דהא תלינן בזאב ע"כ: ופירש רש"י היכא דממשמשא ידא דטבחא. אני שמעתי במיצר החזה שמתוך הדחק היד קורעת בצפורניו וכמדומה אני בכל מקום שהוא יודע שיכול לתלות כגון נקב העשוי בסכין או שתלשה מלמעלה בחזקה ואחר כך נמצא שם נקב: והלכתא תלינן: מריש כלי. מריש דרשנין המשמיעין לעם את דבריו כשהיה דורש: דהא תלינן בזאב דאמר בפרק קמא (דף י') בא זאב ונטל את בני מעים והחזירן כשהן נקובין אין אומרין במקום נקב נקב עכ"ל: ונראה בהדיא מדברי רב משרשיא דאף בריאה תלינן בזאב ודברי רב הונא כוללים אף הריאה וכתב עוד רש"י על מה שאמרו בהכל שוחטין (דף י"ב) מנא הא מלתא דאמור רבנן זיל בתר רובא זה לשונו ואהא מילתא סמכינן ולא בדקינן כל י"ח טרפות ונקובת הריאה משום דשכיח בה ריעותא בדקינן והכא דאית דמי דאיפרש' ריאה ולא בדק מיתאכלה דסמכינן אהא ואדרב הונא דאמר נשחטה בחזקת היתר עומדת ואין מפרסמים הדבר עכ"ל אמנם הרמב"ם ז"ל לא העלים הדבר ולא צוה להסתירו אלא כתבו בבאור בפרק אחד עשר מהלכות שחיטה וז"ל מי ששחט את הבהמה וקרע את הבטן וקודם שיבדוק את הריאה בא כלב או גוי ונטל את הריא' והלך לו הרי זה מותרת ואין אומרים שמא נקובה היתה או שמא דבוקה היתה שאין מחזיקין איסור אלא הרי זו בחזקת התר עד שיודע במה נטרפה וכשם שאין חוששין לקרום מוח ולשדרה וכיוצא בהן כך לא נחוש לריאה שאבדה ואין בזה מנהג שדבר שאינו מצוי אין בו מנהג עכ"ל: והרא"ש העתיק דברי רש"י ולסברא זו הסכים הרב בעל העיטור והרשב"א והר"ן האריכו בזה וכתבו שכן משמע מן הירושלמי וכך הוא פסק הרב בית יוסף בסימן ל"ט וכיון שכן אין משם הוכחה כל כך לאסור בענין שאלתנו:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להגיד דעתנו על השאלה אשר נשאלנו עליה והיא על ריאה שנשתנו מראיה באחת מהמראות המטריפות ולא הספיקו לבדקה עד שבא כלב ונטלה והלך לו ונסתפק החכם השואל מה יהיה משפטה לזה נשיב ונאמר שאין ספק אצלנו שבהמה זו היא ספק טרפה וזה יתבאר ממה שאומר אמרו בפרק אלו טרפות (דף נ"א) ההיא אימרתא דהוה בי רב חביבא דהוו שדרן כרעיה בתרייתא אמר רב יימר האי שיגרונא נקטיה מתקיף לה רבינא ודלמא חוט השדרה איפסיק בדקוה אשכחוה כרבינא ואפילו הכי הלכתא כרב יימר שגרונא שכיח חוט השדרה לא שכיח ע"כ: ופירש רש"י: כרעיה בתרייתא: רגלים האחרונים ה"ו נגררים אחריה: הלכתא כרב יימר. דלא מיזדקינן למיבדק שאר בהמות דשגרן כרעיהו עכ"ל: ויש ללמוד מן הסוגיא הזאת דכל היכא דאתיליד ריעותא תלינן לחומר' כיון שמצאנו שהתקיף רבינא על רב יימר דילמא חוט השדרה איפסיק ואעג"ב שפסק התלמוד הלכה כרב יימר כבר נתן טעם לדבריו משום דשגרונא שכיח חוט השדרה לא שכיח אלמא אם שניהם נמצאים תולין לחומרא והורעה חזקתה וצריכה בדיקה אם כן בהמה זו שמצא הבודק שנשתנית ריאתה למראה האסור צריך לבדקה ולנפוח אותה ולמרס בידו לראות אם תחזור למראה המותר וזאת כיון שאינה לפנינו ואין בידינו לבדקה הרי היא אסורה משום ספק טרפה ונראה שזוהי סברת הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק אחד עשר מהלכות שחיטה כל בהמה חיה ועוף בחזקת בריאים הם ואין חוששין להם שמא יש בהן טריפה לפיכך כשישחטו שחיטה כשרה אינן צריכין בדיקה שמא יש בהן אחת מן הטריפות אלא הרי הן בחזקת התר עד שיולד להן דבר שחוששין לו ואחר כך בודקין על אותו דבר בלבד כיצד כגון שנשמט הגף של עוף בודקין את הריא' שמא ניקבה נפלה הבהמה בודקין אותה שמא נתרסקו איבריה נתרצץ עצם הראש בודקין קרום של מוח שמא ניקב הכה אותה קוץ או נזרק בה חץ או רומח וכיוצא בהן ונכנס לחללה חוששין לה וצריכה בדיקה כנגד כל החלל שמא ניקב אחד מן האיברין שתטרף בנקיבתן וכן כל כיוצא בזה עכ"ל הרי לך שהביא דברי רב הונא ואע"פי כו כתב שאם נולד איזה ספק שצריכה בדיקה וכיון שבנדון שלפנינו אי אפשר לעמוד על סוף הענין ולידע הדבר על בוריו מחמת שאינה לפנינו הרי זו אסורה וכן כתבו הגהות מיימוניות בפירוש זה לשונם וכל ספק שאירע רע שאין אנו יכולין לבוא על אמיתת הדבר אסרינן:
ואל תשיבני ממה שאמרו במסכת חולין (דף נ"ג) לעניין דרוסה ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא ואמרינן נמי מעבר לדף ספק קניה ספק שונרא אימר קניה שנראה שכיון שהדבר שקול תולין להקל הכא נמי נימא הכי ספק תעמוד בעינה ספק תחזור למראה המותר אימר תחזור למראה המות' כי כבר תירץ הרשב"א התם משו' דלא שכיח דדריש שונרא דהא מעשים בכל יום דשכיח שונרא בין התרנגולים ואינו דורס ותדע דהא קיימא לן חוששין לספק דרוסה אלמא היכא דתלינן לקולא כגון בספק כלבא ספק שונרא טעמא דמילתא משום דמסתבר טפי למיתלא להיתרא וכתב עוד הרב הנזכר ואי קשיא לך הא דתלינן לקולא בזאב והיכא דממשמשא ידיה דטבחא התם לפי שיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור עכ"ד הרי ברור שהרשב"א ז"ל חילק והבדיל בין הא דבא זאב לספקו' אחרות כי ההיא דבא זאב כיון דמסתבר לתלות להיתר אין חוששין לאיסור אבל בספקות אחרות דומות לענין שלפנינו כיון שאין סברא לתלות בהיתר יותר מלתלות באיסור חוששין לו:
ועוד נראה לי להביא ראיה ממה שכתב סמ"ג בעשין סי' ס"ג וז"ל וכל ספק טרפות הבא לפני חכם פסק רב יהודאי גאון שאין אנו בקיאין בבדיקה ויש לנו לאסור הכל ואין לנו להקל להתיר הספקות מטעם דאמר רב הונא נשחטה הותרה עד שיודע במה נטרפה שהרי לא אמר כן אלא במקו' שיש לתלות בהת' כגון בא זאב ונטל בני מעים והחזירן כשהן נקובים שיש לתלות הנקב בזאב אבל בספק טרפות שימצא ומחמת חסרון חכמה אין אנו יכולין לברר הדבר ראוי לאסור הכל ע"כ ואע"פ שיש חולקים עליו ומתירין בבדיקה כמו שמפורש בתלמוד כי אין לדיין אלא מה שעיניו רואות כמו שכתב רש"י מ"מ יש ללמוד מדבריו אלה דבמקום שאי אפשר לנו לבדוק כגון שנאבדה הריאה והיתה בה ריעותא הרי בהמה זו אסורה מספק כי אין הפרש היכא דאין יכולין לברר הדבר מחמת חסרון חכמה להיכא שאין בידינו לברר הדבר מחמת שאינה לפנינו ואין ספק אצלנו שאף החולקים עליו יודו בחלק הזה דבשלמא בחלק הראשון יש שם תקון לברר הדבר בבדיקה אבל בחלק הזה כיון שנעדרה ממנו הבדיקה מחמת שאינה בידינו אי אפשר לבוא לידי אמיתת הדבר ותשאר הבהמה בספק איסו':
ויותר מבואר עדין מצאתי ראיה לדברי בדברי סמ"ק ז"ל כל ספק טרפה שבא לפני חכם ולא נתברר כגון נשבר העצם ויצא לחוץ או ספק סירכא או כל שאר ספקות וכו' בכולן פוסק בעל הלכות גדולות לאיסור ולא אמרינן נשחטה הותרה כדאמרינן גבי בא זאב ונטל בני מעים ומספקא לן אם נקבו קודם או לאו דאמרינן כשרה מאחר שנשחטה דהתם יש קצת רגלים כדבר שנעשה לאחר שחיטה אבל היכא דאין רגלים לדבר כלל לא תלינן ע"כ הנה הסכים דכל שאין שם קצת הוכחה שנעשה לאחר שחיטה תולין לאיסור ובנושא שאלתנו אין שם הוכחה להיתר יותר ממה שיש לאסו' ולפיכך יש לאסור מספק:
ונראה לי שלפסק זה הסכים הרב בית יוסף שכל דבר שהוא שקול תולין להחמיר ועל פי שנים עדים יקום דבר הראשון מה שכתב בסוף סי' נ"א ז"ל הלעיטה דבר שנוקב בני מעיה כגון קורט של חלטית וכיוצא בו טרפה ואם הוא דבר שספק אם נוקב טרפה: השני מה שכתב בסוף סי' נ"ב בש"ם הר"ן ופסקו בשלחנו הטהור וזה לשונו כתב הר"ן היכ' דנפלה לאור ולא ידעינן אם נחמרו בני מעיה אם לאו צריכה בדיקה ואי ליתא קמן למבדקה מסתמא אסורה ע"כ ונראה לי שזה דמיון גמור לענין שאנו בו דנפלה לאור היינו ריעותא כמו שנוי מראה בריאה וכתב הרב שצריכה בדיקה ואם אינה לפנינו אסורה מספק וכן אם הלעיטה דבר שמספקא לן אם נוקב אם לאו טרפה מספק אם כן בלי ספק שאף בענין שלפנינו יגזור הרב כן כי מאי שנא:
ועוד מצאתי ראיה לזה מדברי הרב בעל המפה שכתב בסי' נ' כל מקום שאין יכולין לתלות שנעשה לאחר שחיטה אף על פי שהוא טרפות שיש לו בדיקה אם לא בדקוהו או שאין יכולין לבדוק הרי הוא כספק טרפה ואוסרין אותה ולא אמרינן נשחטה הותרה אלא בדבר שנוכל לומר שנעשה הריעותא לאחר שחיטה דלא יצתה מחזקתה מחיים ע"כ הנה הסכים לכל מה שבארנו וזה ברור והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מדברינו הוא שבהמה זו אסורה מספק כיון שאין בידינו לבדקה ואינו ענין כלל למאמר רב הונא כמו שבארנו מדברי הפוסקים זהו הנראה לנו בענין זה והאל יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות וידריכנו לעבודתו וליראתו ויטע בלבנו אהבתו אכי"ר:
נגמר ונשלם היום עש"ק ששה עשר לחדש שבט בסדר ובשנת ושם והאזנת למצותיו ושמרת כל חקיו ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: