שאלה ראובן סוחר יושב במדינת הים שלח לשמעון שטר הרשא' לגבות חוב שהי' לו על גוי אח' וביו' שקבל שטר ההרשא' נתערער על הגוי שלא היה משלם הקפותיו וכששמע שמעון הדבר הלך לביתו לראות אם יוכל להציל ממונו של ראובן ולא היה ביד הגוי כי אם איזה שטרות שקורין פרי"מיוש דאקשיוני"ש ונתנם לשמעון בעד חובו של ראובן אבל לא היו מגיעים כי אם לתשלום חצי החוב כמו השער שהיו באותה שעה בשוק ושמעון כתב לראובן כל המאורע ועוד כתב לו שלפי שהוא יודע שלא רצה מימיו לישא וליתן באקשיו"ניש ושהוא שונא זאת הסחורה זאת ועוד אחרת שהפרי"מיוש אין להם שער קצוב שמעשים בכל יום שהיום שוים הרבה ומחר ולא כלום בעבור זה כדי שלא יפסיד הכל לקחם הוא על עצמו שאם יפחותו יפחותו לו ואם יותירו יותירו לו ואירע ששני ימים אחר זה שהיה יום גמר השטרות היו שוים ארבעה פעמים יותר ומכרם שמעון וקבל המעות ובא זה לשמע ראובן קודם שישיב לאיגרת שמעון שאיחר להשיב רץ אחד ועתה ראובן רוצה שיהיה כל הריוח שלו וטוען שהוא לא ציוה לשמעון שימכרם או שילקחם לו ושמעון טוען כיון שראובן לא דנה מעולם לעשות סחורה באקשיו"ניש ויש לו הרבה אגרות ממנו שהיה קורא תגר על מי שהיה נושא ונותן בהם וגם לא השיב לאיגרת בזמנו מוכיח שהיה ברצונו שאם לא כן היה לו להשיב תכף ומיד ומה שלא כתב לו בזמנו הוא במרמ' שאם יפחותו אז יקיים מה שעשה ואם יותירו אז יבטלנו וראובן טוען עוד שלפי שהיה טרוד בעסקיו לא השיב לאיגרת בזמנו יורנו מורינו איך יהיה דיניהם מי אמרינן כיון דסוף סוף ראובן לא ציוה לשמעון שימכרם הדין עמו א ד' כיון דלא השיב לאיגרת בזמנו אבד זכותו ושבקינן ממונא בחזקת שמעון ומה"ת מ"ש כמי ששמש את שמעון בן ננס כי תוציא לאור משפטם מאת הבעיר המתאבק בעפר רגלי החכמים בנימין די משה לופיס קולאסו ע"כ:
תשובה אמרת אלוה צרופה האי צורבא מרבנן זית רענן פרין למאכל ועליהו לתרופ' מחדדן שמעתיה גברא דמריה סייעיה בר אוריין שואל כעניין אותותיך אותות עליונות אותיות מחכימות נתקיים במר הרוצה להחכים יעסוק בדיני ממונות:
ועתה אבא אל העין עין משפט לפתוח שערי תשובה גרסינן בפ' המוכר את הספינה ד' עו' תניא ספינה נקני במשיכה ואותיות במסירה ר' נתן אומר אותיות נקנות במסיר' ובשטר ובפלוגתא דהני תנאי דתניא אותיות נקנות במסירה דברי וחכמים אומרים בין כתב ולא מסר ובין מסר ולא כתב לא קנה עד שיכתוב וימסור אמר רב פפא האי מאן דמזבין ליה שטרא לחבריה צריך למיכתב ליה קני לך הוא וכל שיעבודא דאית ביה אמר רב אשי אמריתה לשמעתא קמיה דרב כהנא ואמרית ליה טעמא דכתב ליה הכי הא לא כתב ליה הכי לא קני וכי לצור על פי צלוחיתו הוא צריך ואמר לי אין לבור ולצור אמר אמימר הילכתא אין אותיות נקנות במסיר' וכו' אמר ליה רב אשי לאמימר גמרא אי סברא א"ל גמרא אמר רב אשי סברא נמי הוא דאותיות מילי נינהו ומילי במילי לא מקניין עכ"לה ודע שהרי"ף והרמב"ם והתוספות והרא"ש גורסין בגמרא אמר אמימר הילכתא אין אותיות נקנות במסירה לאפוקי ממי שגורם אמר אמימר הילכתא אותיות נקנות במסירה:
ופירש רש"י ז"ל אותיות שטר חוב שמכרו או נותנו לחבירו כדי לקנות את השטר ואת החוב שכתוב בו ובפלוגתא דהני תנאי קא מפלגי ר' נתן ורבנן דרבנן דהכא היינו ר' ורבי נתן היינו רבנן דלקמן ר' ור' נתן סוף משנה וחברים היו בתך ברייתא סתם כר' ובאידך כר נתן בריך למכתב ליה בשטר אחר קני לך וכו ולפרושי אתא דהילכתא כרבנן דפליגי עליה דר' ואמרי עד שיכתוב וימסור וגם בא לפרש היאך יכתוב ליה ההוא שטרא וכו' עכ"ל:
וכתב הר"ן קיימא לן כרבנן וכדפסק אמימר וכר פפא דאשמועינן שצריך למכתב לו אליבא דרבנן קני לך הוא וכל שיעבודא דאי בפירוש ואו לא כתב ליה הכי בפי' לא קנה כלל וכדמפרש רב אשי בסמוך ואי נתן ליה מעות הוי מקח טעות וחייב להחזיר לו המעות וזה יחזיר לו השטר שהרי ודאי עיקר מקחו היה על השעבוד דאנן סהדי שלא היה בדעתו לקנות הנייר לבדו לצור עפ"י צלוחיתו והיינו דהוי קשיא ליה לרב כהנא אמאי לא קנה כיון דאנן סהדי שלא היה בדעתו לקנות הנייר לבדו לצור על פי צלוחיתו ואמר ליה אין לצור ולצור וכו' ומקח טעות הוי ואפילו הנייר לא מכר עכ"ל:
וכן פסק הרמב"ם בפ"ו מהלכות מכירה המוכר שטר חוב לחבירו או נתנו במתנה אינו נקנה במסירת השטר לידו שלא מסר לו אלא הראייה שבו ואין הראייה נתפסת ביד וכיצד יקנה השטר שכתוב לו המקנה קני שטר פלוני וכל השעבוד שיש בו וימסור לו השטר ונמצא שנקנה בכתיבה ומסירה ואין צריך עדים לעניין קנייתו וכו' לפיכך המוכר שטר חוב לחבירו עדיין יכול למחול ואפילו יורשו מוחלו עכ"ל:
והטור כתב הילכתא אותיות אין נקנין אלא בכתיבה ובמסירה לפיכך האי מאן דמזבין שטרא לחבריה צריך למכתב ליה קני לך איהו וכל שיעבודא דאית ביה ואם לא כתב ליה כן לא קנה המלוה שבו ואפילו הנייר בעלמא לצור עפ"י צלוחיתו לא קני אלא הוי מקח טעות ומחזיר לו הנייר ויחזיר לו הדמים וכן כתב הרמב"ם שלא קנה אפילו הנייר לבור עפ"י צלוחית ומפני שעיקר מקחו לראיה והכל בטל ולא יתקיים לחצאין ואפילו אם מסרו לידו וקנו מידו בקניין שמוכר לו כל השעבוד שבו אונו כלום ואע"ג דסתם קניין לכתיבה עומד וכתבו לו הקנין אינו כלו' דכתיב שהשטר נקנה בה הוא הקניין בעצמו שבזה הכתיבה נקנה השטר כשמסרו לו אבל כתיבה שכותבין לו העדים שראו הקנין אינה אלא לראיה בעלמא לפיכך כיון שלא כתב השטר בשעה שהקנה לו אין כותבין לו אח"כ ואפילו אם כתבו לו העדים אינו שטר הקנאה אלא שטר של ראיה וכן כתב א"א הרא"ש בתשובה בראובן שנתן לשמעון כל נכסיו במתנת בריא מטלטלי אגב מקרקעי בקנין ואע"ג דשטרי בכלל נכסי אינון לא קנא אעפ"י שהיו השטרות בבית ראובן והקנה לשמעון כל נכסיו ונמצא שקנה הבית שהשטרות בתוכו ויש כאן כתיבה וחצרו דהוי כמסירה א"ה לא קנה השטרות כיון שלא כתב לו קני איהו וכל שיעבודא דאית ביה וכו' ושטר העשוי בערכאות של גוים ושטר של כתב ידו נקנין ג"כ בכתיבה ובמסירה ולא אמרינן דחשיבי במלוה ע"פ שאינה נקנית אלא במעמד שלשתן דשטר העשוי בערכאות של גוים אם עשוי כתיקונו גובין בו אפילו ממשעבדי וכתב ידו נהי דלא חשיב כשטר לגבות בו ממשעבדי מ"מ גובין בו מבני חרי עכ"ל וכן כתב הרא"ש ג"כ בכלל עוופג סימן ד' עכ"ל:
וכן ג"כ מצאתי כתוב בתשובת מהרי"ל סי ע"ה דאין חילוק בין שטרות של ישראל לשטרות של גוים לעניין קניות שטרות ובכל מקום שנקנה ש"ח של ישראל דהיינו בכתיבה ובמסירה כן נמי הקונה ש"ח של גוים מישראל עכ"ל:
כתב הרשב"א ראובן הפקיד מעות ביד שמעון להתעסק בהם ונתן לו רשות להעלות השטרות בשמו ואח"כ נתנם לו במתנה בלא כתיבה לא קנה והביאו הר בש"ע בס"י ס"ו:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת שאין קניין שטרות אלא אם כן כתב לו המוכר לקונה שטר אחר בלשון זה קני לך שטרא דא וכל שיעבודא דאית ביה וימסור לו השטר ונמצא שנקנה בכתיבה ובמסירה הא לאו הכי לא קני ומקחן מקח טעות בזה נבוא למשכנותיו של הח' הש' בנ"ד שראובן עשה שליח לשמעון לקבל חובו מיד הגוי וקבל השטרות שקורין פרימיו"ש דהוה ליה כאילו קבלם ראובן בעצמו והם בידו דקיימ' לן שלוחו של אדם כמותו וא"ת במה קנאם ראובן מן הגוי הרי לא הקנם לו בכתיבה ובמסיר' וא"כ לאו דראובן נינהו לא קשי' דינ' הכי הוא דישראל מגוי קנו אף בלא כתיבה ומסירה שכתב הרב בעל נמוקי יוסף בפרק מי שמת גוי שמכר שטר חוב לישראל כיון שבדינם כל זכותו מכר לו כדיניהם דיינינן ליה ואם חזר ומחלו אינו מחול וכל מה שנתן ומכר אפילו בלא כתיבה ומסירה קנה ישראל אבל ישראל שמכר לגוי כאילו מכר לישראל וכו' ופסק הרב בית יוסף דין זה בש"ע ח"ה סימן ס"ו סעי' ה' ה"נ הני שטרו' זכה בהם ראובן וקנא וכל טענו' שמעון אין בהם ממש דמה טענ' היא זו שטוען שמעון שמאח' שראובן לא השיב לאיגרת בזמנו מוכיח שברצונו היה הא אפי' היכי דאיתיה קמן וקבל המעות מיד שמעון ומסר לו השטרות אפילו הכי אם היה רוצה לחזור בו לא היו ב"ד יכולין להכריחו ולקיים המקח אלא הוי מקח טעות כ"ש דדאין כאן אלא שתיקה דלא תהא שתיקה עדיפא מהודאת פיו וגם מה שטוען שבמרמה עשה לא שייך בנ"ד מרמה שמאחר שלא היה בנ"ד כתיבה ומסירה אין כאן קניין ושניהם שוים שיכולין לחזור בהם ולא היה יכול ראובן לקיים המקח אם היו פוחתים וגם אין כאן חזקה לשמעון בממונא דמאין באה לו חזקה דאדרבא בחזקת ראובן הם וגם מה שטוען שראובן לא רצה מעול' לעשו' סחור' באקשיוני"ש ושיש לו הרבה איגרות ממנו שהיה קורא תגר על מי שהיה נושא ונותן בהם זה אינו כלום דלקנותם בדמים לא היה רוצה אבל עכשיו שהגוי לא היה לו כי אם הפרימיו"ש וגם לא הגיעו כי אם לחצי החוב כדי להציל מידו רוצה אותם דאפילו לגבי דברים טמאים תנן צדי חיה ועופות ודגים שנזדמנו להם דברים טמאים מותרים למוכרם וכ"ש בהא דלית בה צד איסור:
ואפילו אם היה כותב ראובן לשמעון שימכור הפרימ"יוש בשוק לא היה שמעון יכול לקנות' מטע' חשד וכל זמן שהם בידו הרי הם כאילו הם ביד ראובן דיד שליח כיד משלח דאית' בפ' אלמנה ניזונת ד' צ"ח אמר רב נחמן אלמנה ששמה לעצמה לא עשתה ולא כלום היכי דמי אי דאכרוז אמאי לא עשתה ולא כלום אלא לאו דלא אכרוז ולעצמה הוא דלא עשתה ולא כלום הא לאחר מה שעשתה עשתה לא לעולם דאכרוז ודאמרי לה מאן שם ליך כי האי דההוא גברא דאפקידו גביה כיסתא דיתמי אזל שמה לנפשיה בארבע מאה זוזי לסוף אייקר קם בשית מאה אתא לקמיה דר' אמי אמר ליה מאן שם לך וכו':
ופירש רש"י ז"ל ששמה לעצמה לקחה שדה היתומים לעצמה בשומת כתובתה לא עשתה ולא כלום ואם רצו היתומים להגבותה מעות לאחר זמן חוזרין ונוטלין אותה מאן שם ליך ממי קבלת' מכירה זו לא מב"ד ולא מהיתומים לפיכך לא יצא קרקע זה מרשות היתומים אבל היכא דשמתה לאחרים נפק מרשות היתומים שהרי נתנו לה חכמים רשות למכור וכו' עכ"ל:
ופסק הרי' קאר' בש"ע א"ה פי' צ"ג כסוגי' זו וז"ל אם לקחה הקרקע לעצמה בסכום ידוע אפילו הוא שוה בשוה אינו כלום ואפילו הכריזה ואם נתייקר אח"כ צריכה להחזירו ליורשין ואפילו לא נתייקר אם ירצו היורשין יבטלו המקח עכ"ל וכן ג"כ פסק בח"ה סי' קפ"ה אין שליח יכול לקנות לעצמו אפילו באותם דמים שהרשוהו הבעלים למכור וכו' ובפי קפ"ג פסק שליח שקנה לעצמו במעות המשלח אעפ"י שזקפן עליו במלו' המקח של משלח וכו' עכ"ל:
וגרסינן בפ' המפקיד ד' לח' ת"ר המפקיד פירות אצל חבורו והרקיבו יין והחמיץ שמן והבאיש דבש והדביש הרי זה לא יגע בהן דברי ר' מאיר וחכמי' או עושה להם תקנה ומוכרן בב"ד וכשהו' מוכרן מוכרן לאחרים ואינו מוכרן לעצמו כיוצא בו גבאי צדקה בזמן שאין להם עניים לחלק פורטין לאחרי' ואין פורטין לעצמן גבאי תמחוי בזמן שאין להם עניי לחלק מוכרים לאחרים ואין מוכרין לעצמן:
שאלה להרמב"ן אלמנה ששמו לה ב"ד קרקע של יתומים למוכרו במזונותיה אם יכולה לקנותו לעצמה וכן שליח ששלחוהו הבעלים למכור אם יכול לקנות לעצמו:
תשובה גר' פ' אלמנה נזונת לעולם דאכרוז ואמרינן לה מאן שם ליך כלומר מי מכרו לך דאע"ג דכבר שמו לה ב דמ"מ היא שלוחה למכור ואינה יכולה למכור לעצמה ושמעינן מיהא דאין השליח יכול לקנות לעצמו אפילו באותם דמים שהרשוהו הבעלים למוכרו לפי שהוא נעשה שליח להקנות הקרקע ללוקח אבל לעצמו איכו יכול לזכותו ולקנותו דאין אדם מקנה לעצמו שאין המכר אלא הוצאת דבר מרשות לרשות וזה לא יצא מרשותו שהוא עומד במקומו עכ"ל וכן נמי כתב הרשב"א בפ' אלמנה ניזונית והביא הטור דבריו בח"ה סי' קפ"ה כדברי הרמב"ן מל' במלה יע"ש:
שאלה להרא"ש ז"ל ילמדינו רבינו ראובן נתן חפץ לסרסור למכור בד' ומכרו בו' אם חייב ליתן התוספת ומה הדין אם אמר הסרסור כשבא החפץ לידו הא לך ד' בשבילו אם יוכל ראובן לחזור בו אחר שמשך הסרסור החפץ או שמא אדעתא דהכי לא נתנו לו ונראה דהא בהא תליא עכל"ה:
תשובה יראה לי שהתוספת הוא של ראובן שהרי לא הקנה ראובן החפץ לסרסו' אלא בשליחותו מכרו לקונה ומיד כשקבל המעות זכה בהן ראובן כאילו באי לידו כי בשליחותו קבלם וכיון שקבלם בשליחותו הקנה הקונה המעות לבעל החפץ והסרסור אינו יכול לעכבם ומה שאמר לו למכור בד' היה סבור שלא היה שוה יותר ואפילו היה יודע שהיה שוה יותר ומחמת דוחקו ציוה למוכרו בזול מ"מ לא כיון להקנות לסרסור המותר אם ימכרנו ביותר ותבא עליו ברכה שעשה שליחותו בנאמנות ומכרו ביותר סוף דבר אין לסרסור במותר כלום עכ"ל:
וכתב הרב בית חדש פי' השאלה הייתה אע"ג דלא נפקא ליה מידי למוכר אם לוקחו הסרסור לעצמו או מוכרו לאחר אלא שחוזר בו ממה שנתן לו רשות למוכרו בזול בד' מי נימא דלא יוכל לחזור בו אחר משיכת הסרסור דאין לאחר משיכה כלו' א"ד כיון דלא מפר לו החפץ למשוך מרשותו לשם קנוי שפיר יוכל המוכר לבטל שליחותו שנתן לו רשות מוכר למכו' בד כיון שלא קנאו הסרסור במשיכה זו עוד אמר השואל או שמא מטעם אחר יוכל לחזור בו המוכר דלא אמרתי לך למוכרו בד' אלא אדעתא דתמכרנו בשוק לאחר אבל אדעתא דהכי שתחזיק החפץ לעצמך לא נתתיו לך כי אינני חפץ למכור לך חפצי כלל להחזיקו לעצמך אף אם תתן לי יותר מד' וכתב הב"י דמה שלא השיב הרא"ש על זה כלום הוא לפי שהסכים לדעת השואל דהא בהא תליא וכיון שאין לסרסור בתוספת כלום א"כ החפץ הוא ברשות המוכר אף לאחר שמשך הסרסור החפץ לרשותו ושוב לא יוכל הסרסור לומר הילך ד' בשבילו וכמ"ש הרשב"א שהסרסור במקום בעלים הוא עומד והחפץ עדיין לא יצא מרשות בעליו ע"כ והביא הטור שאלה זו בח"ה ס' קפ"ה:
הא קמן דאין שליח יכול לקנות לעצמו אפילו היכא שהרצוהו הבעלים למכור לפי שהוא שליח להקנות ללוקח אבל לעצמו לא דאין אדם מקנה לעצמו וכל זמן שהחפץ בידו כאילו הוא ביד הבעלים דמי דליכא קניין ובההיא שעתא שמסרו ליד לוקח וקבל המעות כאילו בא ליד משלחו שהקונה הקנה המעו' לבעל החפץ ולכן בנ"ד לא קנה שמעון השטרות וגם מטעם חשדא אמינא דשמעון לא יכול לקנות לעצמו מפני שהפרימיו"ש אין להם שער קצוב בשוק שעכשיו הם שוים כך ובתוך כדי דיבור הם שוים יותר מזה או פחות ואם כן איכא למימר שהוא בחר לו היותר בזול שהרבה פעמים כשהאגרות באות מן התגרים לזה כותב לו חבירו האקשיו"ניש נשארו בכאן בכך וכך ולאחרים כותבים להם באיגרותיהם בסך אחר:
ולא מבעיא דליכא קניין בנ"ד אלא אפילו מי שפרע ליכא דאין מי שפרע אלא היכא שקבל המוכר מעות דגרסינן בפר הזהב אמר ר' יוחנן דבר תורה מעות קונות ומה טעם אמרו משיכה קונה גזירה שמא יאמר לו נשרפו חטיך בעלייה סוף סוף מאן דשדא דליק' בעי שלומי אלא גזיר' שמא תפול דליקה באונס אי מוקמת להו ברשותיה מסר נפשיה טרח ומציל ואי לא לא מסר נפשיה טרח ומציל וכו' תניא ר' שמעון אומר אעפ"י שאמרו חכמים טלית קונה דינר זהב ואין דינר זהב קונה טלית מ"מ כך היא הלכה אבל אמרו חכמים מי שפרע מאנשי דור המבול ומאנשי דור הפלגה ומאנשי סדום ועמורה וממצרים שטבעו בים הוא יפרע ממי שאינו עומד בדיבורו והנושא ונותן בדברים לא קנה והחוזר בו אין רוח חכמים נוחה הימנו אמר רבא אנו אין לנו אלא אין רוח חכמים נוחה הימנו דברי בהדייהו מעות קאי באבל דברים וליכא בהדייהו מעות לא קאי באבל ע"כ:
והקשו רבותינו בעלי התוספו' ז"ל ואמר רבא אנו אין לנו אלא אין רוח חכמים נוחה הימנו וא"ת מאי קמ"ל רבא בברייתא נמי הכי קתני והחוזר בו אין רוח חכמים נוחה הימנו ויש לומר דאשמועינן רבא דאין רוח חכמים נוחה הימנו לאו היינו מי שפרע דקתני ברישא ע"כ:
ופירוש האי סוגיא כפי פי' רש"י והמפרשים כך הוא טלית קונה דינר זהב ואין דינר זהב קונה טלית ואע"ג דקתני מתני' הזהב קונה את הכסף שבמשיכת הזהב דהיינו מטלטלין נקנה הכסף שהוא טיבעה בכל מקום שהוא לבעל הזהב והכא אמר ר' שמעון דדינר זהב מקרי טיבעה ל"ק מידי דלגבי כספ' דחריף בהוצאה מקרי מטלטלי אבל לגבי טלית מקרי טיבעה ומשום הכי במשיכת הטלית נקנה הדינר זהב בכל מקום שהוא לבעל הטלית אבל במשיכת הדינר לא נקנה הטלית וליכא מי שפרע וכו' מ"מ כך הלכה אע"ג דקאי באבל אין כח ביד ב"ד לעכב בידם ולקיי' המקח אם הם אינם רוצים דקיימא לן כר' יוחנן דמעות אינם קונות ולפי שמן התורה הם קונות לכך החוזר בו קאי באבל. אבל דברים בלי מתן מעות לא קאי באבל אלא דאין נחת רוח לחכמים במעשיו של זה שאינו מקוים דבורו והוי ממחוסרי אמנה ע"כ:
וכתב הטור בסי' קפ"ט אין המקח ניגמר בדברים שהאומר לחבירו היאך חתה נותן לי חפץ זה ואמר לו בכ' וכ' ונתרצו שניהם ופסקו הדמים יכולים שניהם לחזור ואפילו אם היה הדבר בפני עדים ואמרו לעדים הוו עלינו עדים שפלוני מכר ופלוני קנה אינו כלום עד שיגמר המקח כל דבר ודבר כראוי לו וכו' ואין המקח מתקיים לקונה אלא אם כן יקנהו לו המקנה אבל אם היה לו פקדון בידו וכיון לקנותו בסכום ידוע שאמר ליתן לו למפקיד לא קנה עכ"ל:
ופירש הרב בית חדש ואין המקח מתקיים וכו' אבל אם היה לו פקדון וכו' לא קנה תימה הלא בברייתא בפ' הספינה דפ"ה תניא ברשות הלוקח כיון שקבל עליו מוכר קנה לוקח ואין חולק עליה והביאו האלפסי והאשרי ז"ל וכן כתב הרמב"ם בפ' ד' מהלכות מכירה וכן פסק רבינו בתחילת סי' ר' וכך מבואר בדברי הרמ"ה והרב ב"י כתב דטעות סופר הוא וצ"ל במקומו אבל אם היה לו פקדון ביד אחרים וכו' ומלבד שהלשון לא יהיה כתקונו לפי הגה' זו דהוה ליה פקדון ביד אחרים מדבר במפקיד וכיון לקנותו מדבר בקונה עוד דוחק גדול להגיה כל הספרים אבל האמת יורה דרכו דהך ברייתא דווקא קתני כיון שקבלו עליו מוכר דהיינו שנתרצה ואמר לו קנוי לך בכ' וכ' קנה מיד כמו שכתב רשב"ם בהדיא וזה הוא שכתב רבינו בכאן דאין המקח מתקיי' לקונה אא"כ יקנה לו המקנה כל אחד כראוי לו וכן אף בשהיה לו פקדון בידו צריך להקנותו לו ולומר לו פקדון שלי שהפקדתי בידך יהיה קנוי לך בכ' וכ' התם הוא דקנה אבל אם לא אמר לו המפקיד לקונה כלום אלא הקונה הוא שאמר לו למפקיד סכום כך וכך אתן לך בעד הפקדון שבידי וכיון לקנותו והמפקיד שתק לא אמרינן שתיקה זו כהודאה דמיא ולא קנה הקונה אלא אם כן יקנה לו המקנה שיאמר לו חפץ פלוני שבידך קנוי לך בסכום כך וכך כנ"ל ע"ד עכ"ל:
והרמב"ם כתב הנושא ונתן בדברים בלבד הרי זה ראוי לעמוד לו בדבורו אעפ"י שלא לקח מן הדמים כלום ולא רשם ולא הניח משכון וכל החוזר בו בין לוקח ובין מוכר אעפ"י שאינו חייב לקבל מי שפרע הרי זה ממחוסרי אמנה ואין רוח חכמי נוחה הימנו עכ"ל וכן גם כן פסקו כל הפוסקי' וכדי לקצר לא הבאתי דבריהם יע"ש:
הרי לך בהדיא שאין בנ"ד מי שפרע מפני שלא נתן שמעון מעות ואין לו על ראובן אלא תרעומת שלא השיב לאיגר' בזמנה וכל האי דכתיבנא הוא דוקא היכא דליכא מנהג ידוע וקבוע לכל תגרי המדינה שהם דרים בה אבל היכא דאיכא מנהג קבוע לכל התגרים שכולם נוהגים על פי מנהג זה עבדינן כוותיה דמנהג מבטל הלכה דגרסינן בפ' איזהו נשך ד' עד' אמר רב פפי משמיה דרבא האי סיטומתא קניא למאי הילכת' רב חביב אמר למקניא ממש ורבנן אמרי לקבולי עליה מי שפרע והלכתא לקבולי עליה מי שפרע ובאתר' דנהיגו למקני ממש קניא עכל"ה:
ופירש רש"י סיטומתא חותם שרושמין החנונים על החביות של יין שלוקחים הרבה ביחד ומניחין אותן באוצר הבעלים ומוליכין אותן אחת אחת למכור בחנות ורושמין אותם לדעת שכל הרשומות נמכרות ובאתרא דלמיקני שרגילין לרשום על מנת שבדבר זה תהא קנויה לו כאילו משך קני ע"כ:
ופסק הרמב"ם ז"ל כרבא בפ' ז מהלכות מכירה וגם פירשה כפי פי' רש"י וז"ל מכר לו בדברים בלבד ופסקו הדמים ורשם הלוקח רוש' המקח כדי שיהיה לו בו סימן ידוע שהוא שלו אעפ"י שלא נתן מהדמים כלום כל החוזר אחר שרשם מקבל עליו מי שפרע ואם מנהג המדינה הוא שיקנה הרושם קניין גמור נקנה המקח ואין אחד מהם יכול לחזור בו ויהיה זה חייב ליתן דמים וכו' דבר ברור הוא שאין דין זה אלא בשרשם בפני המוכר או שאמר לו המוכר רשום מקחך שהרי גמר להקנותו לו כמו שביארנו וכו':
וכתב ה"ה ז"ל בשם הרשב"א וש"מ כי המנהג מבטל ההלכה וכן כל כיוצא בזה שבכל דבר שבממון על פי מנהג התגרים קונין ומקני הילכך בכל דבר שנהגו התגרים לקנות קונין עכ"ל וכן נמי סבירא ליה לרבינו ירוחם בנ"ט ח"ד:
וכתב ר"ח כדרך שנוהגין בגמר המקח שתוקע כפו לכף חבירו ובזה ניגמר המקח ע"כ והראש כתב באיזה דבר שנהגו התגרי' לגמור המקח כגון במקום שנותן הלוקח פשוט אחד למוכר ובזה נגמר המקח ואין שום אחד מהם יכול לחזור בו ע"כ:
וכתב עוד הרמב"ם בפ' כו' אין כל אלו הדברי' וכיוצא בהן מענינים אלו אמורים אלא במקום שאין שם מנהג וכו' וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקו' שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדין אלא שיש קורין לו כך ויש שקורין כך עושין כמו שפרשו חכמי בפרקי' אלו ע"כ ופר' כז' כתב אל ילוז מעיניך העיקר הגדול בדברים אלו שהוא מנהג המדינה והשמות הידועים ביחוד לכל דבר ודבר ובמקום שאין מנהג ולא שם שהכל אומרים לו ביחוד בלא שיתוף הולכין אחר אלו הכללות שביארו חכמים כמו שביארנו ע"כ יע"ש:
כלל העולה מכל מה שכתבתי הוא דבנ"ד אם יש מנהג ידוע לכל התגרים הולכי' אחריו ואם אין מנהג ידוע לכולם אלא שיש איזה תגרים אומרים הדין עם ראובן ואיזה מהם אומרים הדין עם שמעון אין הולכין אחר מנהג בזה כלל אלא הדין עם ראובן כמו שהוכחתי מדברי הגמרא והפוסקים את זה ראיתי כאשר חנוני מן השמים וה' יצילני משגיאות אמן הי"ב:
בסדר ובשנת והיתה שבת הארץ לכם
נאם הצעיר עבד ה' שמואל די שלמה הקטן ס"ט