שאלה כט ראובן הלוה מנה לשמעון על ידי לוי שיצא ערב בעדו ויהי לימים בקש שמעון את ראובן להחזיר לו חובו ולא מצאו ומצא את לוי הערב ושאל לו טל ראובן ולוי השיב לו שאם רוצה שהוא יביאם לראובן שיעשהו בכל לבו. כשמוע את דבריו נתן לו המנה להוליכו לראובן. אחרי איזה חדשים שעברו הלך ראובן אצל שמעון לגבות את חובו והשיב שמעון שכבר שלח על ידי לוי הערב לפרעו ונתן לו המעות. וראובן השיב שאינו יודע מזה כלום שהיה לו ליתנם בידו ולא היה לו לשלוח ממונו ביד אחר. ושמעון טוען דכיון שלוי היה כל כך נאמן אצלו שעל פי דיבורו הלוהו הוא גם נאמן לעשותו שליח ליתן לו מעותיו מיבעיא לן השתא אם חייב שמעון לפרוט לראובן שנית בשביל שהיה לו ליתנם לראובן עצמו ולא לשלוח לו על ידי אחר או דילמא כיון ששלח על ידי איש כל כך נאמן לראובן כמו שהיה לוי הוי כאילו נתנם לראובן עצמו ופטור. יורינו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במסכת נזיקין בבבא מציעא פרק המפקיד (דף ל"ו) איתמר שומר שמסר לשומר רב אמר פטור ורבי יוחנן אחר חייב אמר אביי לטעמיה דרב לא מיבעיא שומר חינם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפי' שומר שכר שמסר לשומר חינם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מאי טעמא דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מיבעיא שומר שכר שמסר לשומר חינם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפי' שומר חינם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר אמר רב חסדא הא דרב לאו בפירוש איתמר אלא מכללא דהנהו גינאי דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדנהו לגבי חד מנייהו שמט קלא בי הלולא נפק אזל אפקדינהו לגבה דההי' סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אחא לקמיה דרב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר פטור ולא הוא שאני החם דכל יומא נמי הנהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי להו:
ופירש רש"י ז"ל רב אמר פטור מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב אפילו באונסין: ולא מיבעיא וכו' דפטור מן האונסין ואין לך לומר פשיעה היא זו. שמסרה לאחר: מרייהו. פושוייר בלעז: מאן דחזא. אחד מן התלמידים ששמע מפיו דפטריה סבר שומר שמסר לשומר וכו': הוו מפקדי לה דלא מצו אמרי ליה אין רצוננו שיהא בידה:
העולה לנו מזאת הסוגיא ששומר שמסר לשומר ונאנס הדבר המופקד חייב השומר הראשון לשלם לבעליו דמצי למימר אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר כרבי יוחנן דהלכתא כוותיה לגבי רב. והני מילי כשלא היו הבעלים מפקידין דבר כזה אצל השומר השני אבל אם היו מפקידין אצלו אז פטור השומר הראשון ואין יכול לומר לו אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר שהרי אומר לו אמש הפקדת אצלו כדמוכח מהאי עובדא דהנהו גנאי וכו' וכן פסקו כל עמודי ההוראה זכרונם לברכה:
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל שהביא כל הסוגיא שקדמנו זכרה כמנהגו: ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות שכירות הלכה ד' ז"ל כל שומר שפשע בתחילתו אף על פי שנאנס בסופו חייב כמו שיתבאר ואין השואל רשאי להשאיל אפילו שאל ספר תורה שכל הקורא בו עושה מצוה לא ישאילנו לאחר וכן אין השוכר רשאי להשכיר אפי' השכירו ספר תורה לא ישכירנו לאחר שהרי זה אומר לו אין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר. עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרין ונאנס פטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני. אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבטל החפץ לומר לו אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלים זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו והוא שלא ימעט שמירתו. כיצד ימעט שמירתו כגון שהיה מופקד אצלו בשכר והפקידו אצל אותו השני בחנם. או שהיה שאול אצלו והפקידו אצל אותו השני בשכר. הואיל ומיעט שמירתו פושט הוא ומשלם ע"כ:
והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל לפיכך אם היה דרך הבעלים וכו' מפורש שם בעובדא דהנהו גינאי ובהלכות וכתבו ז"ל שאפילו הלך לו השני ולא נשבע או שאין לו כלום להשתלם ממנו פטור הראשון:. עוד כתב שם והוא שלא ימעט שמירתו כיצד ימעט וכו' דעת רבינו נראה נכון דעד כאן לא אמרינן שכל זמן שדרך המפקיד למסור לשני שפטור הראשון אלא מפני גילוי הדעת שכבר גילה דעתו שהוא מאמינו לשני לפיכך אין לו טענה על הראשון וזהו כשהשמירות שוות. אבל כשגרע הראשון השמירה ודאי המפקיד כבר גילה דעתו שהוא חפץ עתה בשמיר' מעולה וזה הראשון פחתה ואין לך פשיעה גדולה מזו וכו' ע"כ:
גם הרא"ש ז"ל בפסקיו כן פסק שהרי כתב לשון הסוגיא כמו שכתב הרי"ף ז"ל והוסיף עוד ז"ל ואמרינן נמי כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד הילכך כל היכא דידעינן שהמפקיד רגיל להאמין לשומר השני לא מצי למימר לא מהימן לי אבל אי לא ידעינן דרגיל להאמין אפילו אי ידעי כולי עלמא שהוא אדם טוב וכשר יותר מן הראשון יראה דמצי למימר את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה דאין לך להאמין עלי בשבועה כל מי שאין לי עסק עמו ע"כ:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא פסק כן בטור חשן המשפט סימן רצ"א ס' פ"ה ז"ל. השומר שמסר לשומר חייב אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלוי' ליה לשמירתו שמוסר נפשו יותר לשמור ואפילו נאנס ביד שומר השני דאמר ליה את מהימן לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה ואפילו אם ידוע לכל שהשני טוב וכשר יות' מהראשון אבל אם נתנו ביד מי שהמפקיד רגיל תמיד להפקיד בידו נשבע השני ששמרו כראוי ונפטר הראשון: וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטהור בסימן הנזכר סעיף כ"ו:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאנו עליו והוא שראובן הלוה לשמעון מנה  על ידי לוי שיצא ערב בעדו וכשבקש שמעון לשלם לראובן לא מצאו ומצא את לוי הערב ושאל לו על ראובן והשיב לו שאם ירצה שהוא יביאם לראובן שיעשהו בכל לבו ומיד נתן לו המנה כדי שיוליכהו לראובן. אחר זמן מה הלך ראובן אצל שמעון לגבות חובו והשיב לו שמעון שכבר שלח לו על יד לוי הערב. וראובן השיב שאינו יודע מזה כלום שהיה  לו ליתנם בידו ולא היה לו לשלוח ממונו ביד אחר. ושמעון טוען דכיון דלוי היה כל כך נאמן אצלו שעל פי דיבורו הלוהו הוא גם כן נאמן לעשותו שליח ליתן לו מעותיו וכו'. נלע"ד שהדין עם שמעון ואינו חייב לשלם לראובן שנית מאחר שלוי היה כל כך נאמן אצלו שהרי על פי דיבורו הלוהו גם כן יהיה נאמן לעשותו שליח להוליך לו מעותיו כמו שהוכחנו מהאי עובדא דהנהו גינאי וכו'. ששומר שמסר לשומר שאם הבטלים היו מפקידים אצל השומר השני אז השומר הראשון פטור אם כן ה"ה בנ"ד כיון ששמעון מסרו ללוי שהיה כל כך נאמן אצל ראובן שהרי על אמונתו הלוהו פטור. ומה שטוען ראובן שלא היה לו לשלוח ממונו ביד אחר אינה טענה שלוי אינו אחר אצלו שהרי הוא אהיבו כנפשו והיה נאמן אצלו יותר משמעון שהרי  על אמונתו הלוהו ונפטר שמעון מלשלם וישבע היסת וראובן כשימצא את לוי יעשה עמו דין והדבר פשוט אצלנו:
ואם יאמר אומר אין הנדון דומה לראייה. שבנדון דידן לא מצינו שהאמינו רק בפע' הזאת ובהאי עובדא דהנהו גינאי נראה שהאמינו כמה פעמים וכמו שמצינו בלשון הרמב"ם והטור והרב בית יוסף בשלחנו הטהור זכרונם לברכה שכתבו ז"ל לפיכך אם היה דרך הבטלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני וכו' כבר מצאנו און לנו במוהר"י קארו ז"ל בספרו הנחמד כסף משנה בפרק הנזכר ובביתו ביתה יוסף בסי' הנזכר ז"ל לפיכך אם היה דרך הבטלים להפקיד תמיד אצל השומר השני וכו' כתב מהר"י וייל בתשובה וז"ל אם לאה האמינה לו חדא זמנא או תרי זמני לפעמים  האמינה מחמת דוחק וכיון דלא אשכחן שהורגלה תדיר מצי לאה למטען אין רצוני וכו' וכן משמע מלשון הרמב"ם ז"ל שכתב לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד [תמיד] דבר זה אצל השומר השני השומר הראשון פטור ומדנקט תמיד משמע דוקא שהאמינו תמיד ולא שהאמינו לפרקים עד כאן לשונו ואין דבריו נראין לי שהרי כתב רבינו בסוף דבריו שהרי הוא אומר לבעלים דבר זה שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידי' אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו והאי טעמא שייך אפילו במאמינו לפרקים ועוד דלפי דברי מהר"י וייל צריך שיפקיד אצלו בכל יום ואם יחסר יום או יומים שלא הפקיד אצלו לא. וזה דבר שלא עלה בדעת והוא עצמו מודה בכך דהא לא נחת בההוא עובדא אלא משום דלא הפקידה אצלו אלא חדא זמנא או תרי הא אם הפקידה אצלו יותר פעמים מודה דפטור אף על פי שלא היתה מפקדת אצלו תדיר בכל יום והשתא נמי תקשי ליה לפי דבריו כיון דלא בעינן שיפקיד אצלו תדיר בכל יום אי איזה גבול שיעור יהיה לו להקרא מפקיד אצלו תדיר אלא ודאי דתמיד דנקט רבינו לישנא דגמרא נקט דאמר שאני התם דכל יומא אינהו גופייהו גבי [דההיא] סבתא הוו מפקידי ולאו דוקא אלא כך היה מעשה ואיפשר דנקט תמיד לאפוקי אם הפקיד אצלו בשעת חירום וכיוצא בו דבאותם זמנים שהם זמני טירדה ובהלה אדם מפקיד נכסיו אפילו אצל מי שאינו נאמן אצלו לסבות מתחדשות אצלו כפי הזמן ולכך אין לומר שהוא מחזיקו לנאמן אלא על ידי שהפקיד אצלו בשעת יישוב ושופי אי נמי יש לומר דנקט תמיד לאפוקי אם היה רגיל להפקיד אצלו ואחר כך העני הנפקד או נעשה חשוד דהא ודאי אין מה שהיה רגיל להפקיד אצלו קודם לכן הוכחה שהוא מחזיק אותו עכשיו לנאמן ועוד יש לדקדק כן ממה שכתב שהרי הוא אומר לבעלים אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה דמשמע דומיא דאמש בעינן שאין דרך להשתנות הנפקד מיום ליום הא אם נשתנה ונעשה חשוד או עני לא עכ"ל. וכן משמע מדברי הרב בעל בית חדש ז"ל בסימן הנזכר ס' כ"ה שכתב בסוף דבריו ז"ל ולפי זה ודאי אפילו לא הפקידו המפקיד אצל השני אלא פעם אחד או שנים ושוב לא הפקיד פיקדון ביד שום אדם עד עכשיו שהפקיד ביד זה הראשון ולא היה השני מצוי אצלו וחזר הראשון ומסרו לשני אי נמי אפילו היו הבעלים קודם זה גם כן מפקידים ביד אחרים כשלא היה השני אצלו שפיר איכא למימר שהרי היה נאמן אצלו מתחילה להפקיד בידו ואין חילוק בין פעם אחת לב' פעמים או יותר מאחר שאין הוכחה ורגלים לדבר ששוב לא היה נאמן אצלו ונשבע השני ששמרו כראוי ופטור הראשון כנ"ל והוא האמת לפע"ד וב"י כתב מה שכתב עיין עליו עכ"ל הרי הדבר ברור כשמש בצהרים כמו שכתבנו שאפי' בפעם אחת שהאמינו הבעלים לשני הוא נאמן ולזה הראשון שמסרו לזה השני פטור:
עוד זאת מצאנו בעזרנו בתשובות השייכות לספר משפטים סימן ג' שנשאל על עניין דומה לנ"ד ז"ל וששאלת אדוני על ראובן שאמר לשמעון תן מה שיש לי בידך והלה טוען פרעתי לאשתך וראובן משיב מה איכפת מה שנתת לאשתי תן לי מה שמסרתי לידך אם אשת ראובן בת דעת וראובן מניחא לישא וליתן ישבע שמעון שמסר לה ופטור דלא שייך לומר שומר שמסר לשומר חייב דלא מבעיא לרבא דמחייב מטעם את מהמנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה דלאשתו מהימן טפי דכל אשר יש לו נתן בידה אלא אפילו לאביי אליבא דרבי יוחנן דמחייב משום אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר הכא פטור כדמשמע פרק המפקיד בעובדא דהנהו גינאי דאפקידו מרייהו גבי חד מנייהו יומא חד שמע הלולא ואפקדינהו גבי דההיא סבתא ומשמע דפטור אפילו לרבי יוחנן משום דכל יומא הוו מפקדי גבה ואם כן גלוי דעתא דניחא להו כל שכן הכא גבי אשתו ועוד יש לדמותו לכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד וכו': ע"כ הרי הדבר ברור ששמעון במה שאומר שמסרו לאשתו נאמן ונפטר הוא הדין בנדון דידן ששמעון נאמן במה שאומר שנתנו ללוי הערב ונפטר:
וגדולה מזאת מצאנו בהגה"ה שהיא בצד זאת התשובה סמוך ונראה והיא ממש נדון דידן ז"ל וה"ה והיא הראיה אשר השיב טל הלוה אשר נתן דמי הפרעון לערב לתתם למלוה דהא המניה המלוה טפי מדידיה ודמי לעובדא דהנהו גינאי הילכך משתבע הלוה שנתנם לערב ויפטר במגו דאי בעי אמר לדידך פרעתיך ועוד לא גרע הערב משליח שעשאו בעדים דקי"ל בהגוזל קמא דהוי שליח ולא מחייב נפקד תו באחריותיה מכי מטיא ליה ליד שליח ואם ראובן כפר ואמר לא העמדת לי אותו ערב נשבע שמעון שהעמיד לו לערב ושמסר לו לפרוע לראובן ויפטר ע"כ. הרי הדבר ברור הכל כמו שכתבנו:
ולסיומא מילתא נביא סיוע לדברינו ממהר"ם איסרלש ז"ל בהג"ה בחשן המשפט סימן קכ"ט ס' י"ב ז"ל טען הלוה שנתן דמי הפירעון לערב ליתנם למלוה נשבע היסת ונפטר במיגו דיוכל לומר פרעתי לך נאמן ג"כ לומר דפרע לערב ונפטר בזה דהא המלוה האמין לערב ואם המלוה כופר ואומר שלא העמיד לו אותו ערב נשבע הלוה שהעמיד לו הערב ושפרע לו ונפטר בזה ע"כ. הרי הדבר ברור כשמש בצהרים ואין להאריך עוד כי האריכות בו אך מותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו ששמעון הלוה נפטר במה שמסר זה הממון ללוי הערב ליתנם לראובן המלוה מאחר שהיה לוי כל כך נאמן אצלו שהרי על אמונתו הלוהו כמו שהוכחנו מן התלמוד וכהסכמת כל עמודי ההוראה והרבה מן האחרונים זכרונם לברכה וישבע שמעון היסת שהאמת אתו. וראובן אם ירצה יעשה דין עם לוי הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורנו הרב שיחיה כסאו יהיה נכון עד שיבוא ינון בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו ויזכו לשרת בשם ה' בבית מקדשינו שיבנה במהרה בימינו אכי"ר: נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב ג' לחדש תמוז בשנת ובסדר זאת חקת התורה אשר צוה ה' לאמר ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זבנטי הויז פון דיא נייאי גאס