שאלה לד ראובן שנכנס לחנות שמעון דרך מקרה וראה בגדים טובים ונחמדים ויהי כראותם שאל לשמעון מה אתן לך בכך וכך מן הבגדים האלה ותמסרם לי לזמן שהסוחרים מוליכים קנינם בספינות לשלחם למחוז חפצם שהוא לסוף ו' חדשים ובדרך משא ומתן נתפשר עמו לתת בעדם אלף ומאה פרחים ונתן המעות מיד ולראיה עשו שטר ביניהם אחרי ימים הוצרך ראובן למעות הלך אצל לוי והראה לו שטר שבידו משמעון ואמר לו אני שמעתי עליך שאתה צריך מן הנכסים האלו לזמן הנזכר קחם ממני ואני אמסרם לך לעת הצורך השיב לו לוי נכון הדבר אם תרצה אתן לך אלף פרחים לאלתר בעדם על מנת שאם לא תמסרם לי למועד הנזכר תתחייב לי אלף ומאה פרחים ונתרצה ראובן בכל התנאים אף על פי שהיה יכול למצא בנכסים הנזכרים יותר ממה שנתן לשמעון כפי שיווים בההיא שעתא מפני שהשעה דוחקת לו ועשו שטר ביניהם בכל פרטי המקח ויהי כי קרבו ימי המסירה עלה ערך הנכסים הנזכרים למעלה וראובן הלך וקבל משמעון נכסיו וכבא לוי לקבל מקחו טען ראובן ואמר איני חייב למסור לך נכסים אלו שהמקח נעשה באיסור רבית לכן שלש אנכי נוטל עליך בחר לך אחת מהם ואעשה לך הנני אחזיר לך האלף פרחים או תוסיף לי ק' פרחים כפי הערך שנתתי לשמעון והבגדים תקח לך או קח מהם כנגד מעותיך לפי ערכם כעת הזאת ולוי צועק שיוציאו לאור משפטו יורנו מעכ"ת עם מי הדין ואם יש הפרש בין מסירת הנכסים לקיום התנאי היכא שאירע איזה אונס לראובן ולא יוכל למוסרם ואם תמני לומר כיון דמקח וממכר הוא בכל גוונא הדין עם לוי, עדיין מבעיא לי אם הנכסים הנזכרים בעין ביד ראובן וטוען שהוא מזומן לפרוע לו האלף ומאה פרחים כפי התנאי מי נימא הכא שאני והדין עם ראובן דאית ליה ברירה או דילמא גס בכי האי גוונא הדין עם לוי:
תשובה בתחלת העיון הדעת נוטה לזכות את ראובן ובכל ענין ידו על העליונה מדאמר רב נחמן באיזהו נשך האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד"ד ואמר ליה יהיבנא לך ה"ה איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסיר פשיטא לא צריכא דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא דמי קמשמע לן כיון דמחוסר גוביינא כמאן דליתנהו דמי ופירש רש"י דאית ליה אשראי במתא המוכר הזה אף הוא נותן מעות ופסק עם אחרים על שעוה וכן פסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות מכירה וז"ל היו החטים נמכרות ארבעה סאין בסלע ונטל את הדמים ונתן לו חמשה בסלע אם יש לו חטים מותר היו לו חטים חוב אצל אחרים ונטל המעות עד שיגבה חטיו ויתן לו אסור שהרי הן מחוסרין גבייה וכאילו אינם והרי זה כקובע לו זמן והוזיל לו מפני שמקיפו על כן נראה דהדין עם ראובן כיון דבשעת שמכר הנכסים היו מחוסרים גבייה וגם מכרם יותר מעשרה למאה פחות משיווים וקבע לו זמן ממש נמצא דהוזיל גביה לוי מפני שמקיפו ואם כן באיסור נעשה המקח והדין עמו ואם תאמר לפי מה שכתב הריב"ש דטעמא דשרי באית ליה משום דכיון דמעות קונות מן התורה ואם חוזר בו מקבל מי שפרע הרי זה לענין רבית כאילו קנאה קנין גמור מעתה כיון דאין איסור במכירת פירות אלא מדרבנן והילכך אין כאן הקדמה בנדון דידן נמי משעת שנתן לוי המעות קנה הנכסים מאחר שקודם לכן קנאם ראובן משמעון ובכל מקום שהם ברשות ראובן קיימי זה אינו לפי הנראה לכאורה מן השאלה דשמעון לא נתחייב למסור הבגדים אלא לסוף ששה חדשים וכיון שחנותו פתוח לרווחא לכל עובר ושב אם יזדמן לו איזה ריוח ימכרם על סמך שיש עוד זמן לבקש מאותם הנכסים לקיים תנאו עם ראובן ואם כן אולי כשקנה לוי הנכסים לא היו בעולם ואנן קיימא לן דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ועל לוי להביא ראיה דבשעת מתן המעות היו הנכסים בעין כדכתב הרמב"ם בפרק כ"ב מהלכות מכירה וז"ל מי שנתן קרקע מתנה לחברו ונתן לו על גבה מאה דינרים אם היו הדינרין מצויין ברשותו כיון שזכה בשדה זכה בדינר ואם אין לו דינר אין מחייבין את הנותן ליתן לו מאה דינרין עד שיביא הזוכה ראיה שהיו לזה דינרין בעת המתנה והוא הדין לשאר מטלטלין וכו' וללוי אי אפשר לברר האמת כעת הזאת משום דאף על פי שיאמר דהן הם הנכסים שמכר לראובן מני למימר ראובן דאינו נאמן עליו על זה שמא רוצה להפסידו מאחר שנודע לו שמכר הבגדים אל לוי ולפי זה המעות שקבל ראובן מלוי הלואה בעלמא הוא ולא נתחייב לו כי אם אלף הפרחים שקבל ממנו ואף אם תמני לומר שהבגדים ביד ראובן הם הדין עמו דהא רוב הפוסקים פסקו כטרשא דרב נחמן דהיינו לפי פירוש רש"י למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו הרי לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני עד כאן
והוא הדין להפך כלומר ליקח בזול בשביל הקדמת המעות דשרי בסתם אבל במפרש לא וכל דבר ששומתו ידוע או יש לו שער ידוע משיצא השער הוי כמפרש וכן בתוספות באיזהו נשך דף ס"ג על מימרא דרב נחמן הנזכרת לעיל וז"ל ואם תאמר אמאי אסור לפסוק ה' בזוזא מאי שנא מטרשא דרב נחמן גופיה דאמר לקמן טרשא שרי למכור בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש אם מעכשיו בפחות ויש לומר כיון דאזלי הכא ד' בזוזא הוי כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני ביותר ולפי זה לא שרי רב נחמן לקמן טרשא אלא בדבר שאין שומתו ידוע כגון פרה או טלית אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהם טרשא עד כאן וכן כתב הרא"ש עלה קמב' והטור ביורה דעה סימן קע"ג הרי קמן דכל דבר שיש לו שער ויצא השער או שומתו ידוע דשקולים הם כאשר הסכימו הפוסקים דאסור למוכרם בהמתנה ביותר משיווים והוא הדין בפחות משום דהוי כמפרש ובנדון דידן נמי כיון שהבגדים האלה דבר ששומתו ידוע בין הסוחרים כאשר בא בשאלה דראובן היה יכול למצוא בנכסיו יותר מאלף ומאה פרחים כפי שיווים בעת ההיא ומכרם אל לוי באלף פרחים מפני דוחקו באיסור נעשה המקח והדין עם ראובן ועוד כל דבר הניכר לעין שהוא בשביל הקדמת המעות מילתא בטעמא דחשבינן ליה כמפרש ממש ובשביל זה הטעם נראה דאסור לקנות בזול פירות של פרדס קודם גמר בישולן אף על גב דאיתנהו ברשות מוכר כדגרסינן באיזהו נשך פרדיסא רב אסר ושמואל שרי רב אסר כיון דלקמיה שויא טפי מיתחזי כאגר נטר ליה ושמואל שרי כיון דהוי ביה] תיוהא לא מחזי כאגר נטר ליה וקיימא לן כרב באיסורי וכן כתב הטור בסימן הנזכר דאף בדבר שאין שומתו ידוע דמותר למכור ביותר בשביל המתנת המעות בסתם דאין ההיתר אלא במעלהו מעט בעניין שאינו ניכר אבל אם מעלהו הרבה. עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעות מעלהו אסור ובנדון דידן כיון שברור הדבר מתוך השטר ולפי ערך הנכסים בשעת המכר דאוזיל גבי לוי יותר מעשרה למאה בשביל הקדמת המעות אין היכר גדול מזה והדין עם ראובן זהו הנראה בחלוקה הראשונה מן השאלה אמנם בחלוקה השנית היכא שאירע איזה אונס לראובן ואין יכולת בידו למסור הנכסים אפילו מנינא למימר מאיזה טעם דאין איסור במקח זה וכל זמן שהנכסים קיימים דחייב למוסרם אל לוי בסך המעות שקבל ממנו הכא שאני מטעמי דאמינא ולא יחזיר אל לוי אלא המעות שקבל ממנו כדמוכח בהגוזל קמא בעובדא דרב כהנא דיהב זוזא אכיתנא לסוף אייקר כיתנא זבינה מרוותיה דכיתנא אתא לקמיה דרב אמר ליה מה אעביד איזיל אישקיל זוזאי אמר ליה אי כי קא זבני אמרי האי כיתנא דכהנא הוא זיל שקול ואי לא לא תשקול וגו' ומסיק התם הגמרא דאמנה הואי ולח משכיה רב כהנא לכיתנא ורב לטעמיה אזיל דאמר עושין אמנה בפירות ואין עושין אמנה בדמים ופירש רש"י ואין עושין אמנה בדמים כשבא לשער היוקר לקבל פירותיו אסור ליתן לו מוכר דמים של עכשיו דמחזי כרבית דיהיב ליה תרתי סלעים ושקיל ארבעה הרי לן דאף על פי שהותר לרב כהנא למישקל כיתנא כשער היוקר דתנן פוסקין על הפירות משיצא השער משום דאף על פי דאין לזה יש לזה וברשות הקונה אייקור אסור לקבל הדמים ופירות נמי לא שרי אלא כשפסק עם המוכר כעין השער דבשעת מתן מעות והשתא בנדון דידן מכמה טעמי לא יהיב ראובן אל לוי כי אם אלף הפרחים שקבל חדא דאפילו היו הנכסים קיימים לא נתחייב ראובן למוסרם לו כי אם כשער של היתר כיון דפסק עמו בפחות משיווים בשעת המכר וכן פסק הטור ביורה דעה סימן קע"ה וז"ל מקח שנעשה באיסור כגון שהוסיף במקח משום המתנת מעות או שפסק קודם שיצא השער ולא היה לו למוכר ונתקיים בקנין המקח קיים ויתן כשער של היתר ואחד מהם יכול לומר המקח בטל כיון שנעשה באיסור אלא מכיון שקנו באחד מדרכי הקנאות המקח קיים והרבית שבו אין מוציאין אותו מיד המוכר עד כאן דבריו וכתב שם בעל דרישה ופרישה והרבית שבו אין מוציאין אותו מיד המוכר נראה דאדין מי שפוסק אפירות קאי שמוכר לו בזול בשביל הקדמת מעות ואחר כך נתייקר ובא הלוקח להוציא מיד המוכר הרבית רוצה לומר שרוצה שיתן לו כשער הזול כמו שפסק עמו אין מוציאין מיד המוכר אלא נותן לו כשער היוקר וכו' יעויין שם ועוד דאפילו אם יתחייב ראובן למסור הבגדים אל לוי בסך המעות שקבל כשאין כח בידו למוסרם שאני ולא יחזיר כי אם המעות שקבל כדאמר רב לרב כהנא ואם תאמר הלכתא כרבי ינאי דאמר מה לי הן ומה לי דמיהן כבר פירש הרשב"ם ז"ל דלא שרי רבי ינאי אלא היכא דנותן לו פירות אחרות בדמי פירות שקנאם דומיא דברייתא דרבי אושעיא דהתם קאמר מה לי הן מה לי דמיהן כיון שאף הדמים היו פירות אבל לשלומי זוזי לא אמר רבי ינאי דמחזי כרבית ועוד דלעולם לא אמר רבי ינאי מה לי הן מה לי דמיהן אלא כשהפירות ביד המוכר דאי ליתנהו בידו אף על פי שיצא השער לא אמרינן מה לי הן מה לי דמיהן כדמשמע מפירוש התוספות בהגוזל קמא דף ק"נ בדבור המתחיל התם אמנה הוא וכו' אם כן תפשוט מהנך טעמי בחלוקה השנייה שלא יחזיר ראובן אלא המעות שקיבל:
עוד מצינו זכות לראובן בנדון זה תנן בפרק גט פשוט מי שפרע מקצת חובו והשליש את שטרו ואמר ליה אם לא נתתי לך מכאן ועד יום פלוני תן לו שטרו והגיע הזמן ולא נתן רבי יוסי אומר יתן רבי יהודה אומר לא יתן ומוקי בגמרא פלוגתייהו באסמכתא אי קניא או לא ואין הלכה כרבי יוסי וטעמא כדפירש רש"י דהמבטיח את חברו דבר על מנת שיעשה דבר לעתיד וסמך בלבו בשעת התנאי שיכול לקיים הדבר כשיגיע הזמן וכשהגיע המן יאנס ולא יוכל לקיים הוי אסמכתא דלא קניא ואינו נתפס בתנאו וכו' בנדון דידן נמי ראובן נתרצה בתנאי לוי מפני שסמך בלבו בשעת התנאי שיוכל למסור לו הבגדים לזמן הקבוע ביניהם לכן השתא שנאנס לא הפסיד בתנאו דומיא דמי שפרע מקצת חובו כנזכר ולא יחזיר אל לוי יותר ממה שקבל ולפי מאי דכתיבנא נראה בחלוקה השלישית שהנכסים בעין וראובן טוען שהוא מזומן לפרוע האלף ומאה פרחים דאמרינן ליה שאינו רשאי דמחזי כרבית אבל אם ירצה למסור הבגדים האלה אל לוי בסך המעות שקבל ממנו בכוונה רצויה הרשות בידו משום דהוי כאילו עתה מכר את הנכסים בסך הנזכר וכן כתב הרמב"ם בפרק ז' מהלכות מכירה וז"ל מי שהיה לו חוב אצל חברו ואמר ליה מכור לי חבית של יין בחוב שיש לי אצלך ורצה המוכר הרי זה כמו שנתן הדמים עתה וכל החוזר בו מקבל מי שפרע לפיכך אם מכר לו קרקע בחובו אין אחד יכול לחזור בו ואף על פי שאין מעות המלוה מצויות בשעת המכר עד כאן ומכל שכן בנדון דידן שהמעות מצויות כפי טענת ראובן שהוא מזומן ליתן הדמים:
כללא דמילתא דבכל ענין ראובן ידו על העליונה ובחלוקה הא' צדיק הוא בריבו ועושה לפנים משורת הדין עם לוי משום דכל זמן דמצינו מקח שנעשה באיסור כנדון שלפנינו יכול המוכר לבטל המקח מכל וכל כדכתב הבית יוסף על דברי הטור הנזכרים לעיל בחושן המשפט סימן ר"ח וז"ל ומה שכתב רבינו ונתקיים בקנין וחזר וכתב וקנו באחד מדרכי הקנאות המקח קיים הוא לאפוקי אם לא קנו באחד מדרכי הקנאות אלא שנתן המעות דלא קנה אלא לענין מי שפרע אם לא רצה לקיים דבריו לא לייטינן ליה כיון שבאיסור נעשה המקח וכן כתבו תלמידי הרשב"א ובעל נ"י בשם רבינו האיי וגם הרב המגיד בפרק ח' מהלכות מלוה הזכיר שכן כתבו הרמב"ן והרשב"ם בשם רבינו האיי ז"ל עכ"ל:
אם כן בנדון דידן כיון שלוי לא קנה הנכסים בהגבהה אלא בנתינת דמים בעלמא ובאיסור נעשה המקח כנזכר לעיל יכול ראובן לבטל המקח לפי דעת כל הני רבוותא הילכך ראובן צדקה תחשב לו מאחר שאינו טוען לבטל המקח לגמרי אלא לתת לו נכסיו בענין המותר:
וכל זה הנראה לכאורה אמנם כדעיינינן שפיר בשאלה באופן שקנה ראובן נכסים הנזכרים משמעון יתברר הדבר דאיפכא מסתברא ובכל ענין יד ראובן על התחתונה בראשונה איכא למידק מה איכפת לן אם ראובן כשקנה הנכסים משמעון היה בדרך מקרה או לא כי מסתמא הקונה לא יתן מעותיו כי אם בטוב בעיניו ואין צריך לומר שהבגדים טובים ונחמדים ועוד כיון שנזכרו כל כך פרטים במכירה הראשונה למה לא הוזכר אם ראובן נתן בנכסים פחות או יותר משיווים כיון שהיא סחורה דשומתו ידוע בין הסוחרים כנראה מתוך השאלה אלא ודאי שלא נכתב המעשה בכל פרטיו לכדי אלא כדי שמתוכם יתברר האמת על כן כשנדע דראובן דרך מקרה נכנס לחנות שמעון ידעינן שלא עלה על דעתו לקנות הנכסים בההיא שעתא ולא קנאם בזמן שאינו צריך להם אלא לפי שראה דהבגדים טובים עד מאד ושמא לא ימצא כמותם לעת הצורך וכיון דקפיד עליהם כל כך עד שהוצרך לקנותם ששה חדשים קודם שהוא צריך להם מסתמא ניחא ליה דשמעון יהיה שומר שכר על הבגדים הנזכרים ומדברי ראובן מבואר דבזה האופן קנה הנכסים משמעון שכך אמר ליה מה אתן לך בכך וכך מן הבגדים האלה לא אמר בגדים כאלה דאם היה אומר כן היה רשות לשמעון למוכרם כי לא התנה עם ראובן אלא למסור לו לסוף ששה חדשים כך וכך בגדים כאלה אבל אלה הבגדים לא מראובן הם אמנם מאחר שאמר מן הבגדים האלה משמע דבאלו רצונו ולא באחרים ולהורות שיעשה עליהם שמעון שומר שכר אמר בתחלת המקח מה אתן לך בכך וכך מן הבגדים האלה ותמסרם לי לסוף ששה חדשים כלומר שאל מה אתן לך בבגדים האלה ושכר שמירתך עד זמן הנזכר בכלל ונתפשר עמו באלף ומאה פרחים ומזה הטעם אפשר שלא נזכר אם נתן ראובן לשמעון פחות או יותר משיווום כי מסתמא נתן יותר כיון שנכלל בערכם שכר השמירה ואין צריך להאריך בזה:
אם כן זכינו לדין ובכל ענין יד לוי על העליונה ולא קשה לן מידי ממימרא דרב נחמן הנזכרת לעיל דהתם אסור מטעם דמחוסר גוביינא כיון דמוכר השעוה אינו יכול לגבות חובו כל זמן שירצה אמנם בנדון דידן שיכול ראובן להביא נכסיו אל ביתו בכל עת שירצה כגבוי דמי ואם תאמר אם כן למה לא הביא לוי הנכסים אל ביתו בשעה שקנאם מראובן הא לא קשיא דניחא ליה ללוי שיהיו ביד השומר עד עת הצורך ולא יצטרך להטפל בהם וגם השתא ליכא למימר שהמעות שקבל ראובן מלוי הלואה בעלמא הוא מטעם דשמא בשעת המכר לא היו הנכסים בעולם דלעולם בחזקת שהן קיימים ביד שמעון חשבינן להו כיון דאין רשות לשמעון למוכרם ומטרשא דרב נחמן נמי לא קשיא לן שאף על פי דאמרינן כל דבר שאין שומתו ידוע בדאית ליה אשור למוכרו בין ביותר בשביל המתנת המעות בין בפחות בשביל הקדמת המעות כל זמן שמפרש אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך ומשמע דכל דבר דהוי כמפרש כגון ששומתו ידוע אפילו בדאית ליה אסור למוכרו בפחות או יותר משוויו ואם כן אפילו אמרינן שהנכסים בשעת המכר ברשות ראובן קיימי הדין עם ראובן כיון שהנכסים האלה דבר ששומתו ידוע בין הסוחרים כנזכר ומכרם אל לוי יותר מעשרה פחות משיווים הא ליתא דיש חילוק בין מוכר ביוקר למוכר בזול שהמוכר ביוקר בהקפה בדבר דשומתו ידוע הוי כמפרש ואסור משום דאי הוה לקונה מעות היה יכול לקנותו בפאות ונמצא המוכר נוטל העודף על השער בשביל המתנת מעותיו ואסור אמנם במוכר בזול בדאית ליה ליכא איסורא כל זמן שאינו מפרש בהדיא משום שכן דרך התגרים למכור בזול בשעת דוחקא וכן משמע מדברי הטור ביורה דעה סימן קע"ג דכתב דאפילו בדבר. דאין שומתו ידוע ואינו מפרש לא הותר אלא במעלהו מעט אבל אם מעלהו הרבה עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעות מעלהו הוי כמפרש ואסור ובקונה דבר ששוה י"ב בעשרה וישנו ברשות מוכר אלא דאינו מצוי לו עד שיבא בנו נחלקו יש אומרים והר' ישעיה דאליבא דיש אומרים אפילו במפרש מותר ואליבא דהר' ישעיה לא הותר אלא דווקא בסתם ופסק הטור כוותיה הרי מבואר דאפילו בדבר ששומתו ידוע כל זמן שאינו מפרש בהדיא שרי אף על פו שניכר הדבר שמוכרו בפחות משום דצריך למעות ואם כן אין איסור במקח והדין עם לוי והא דכתבו התוספות גבי המוכר בזול כל שיצא השער הוי כאילו פירש ואסור היינו דווקא כשאין למוכר אותו דבר ברשותו דומיא להאי מאן דיהיב זוזי לקיראה וכן מבואר מדברי הרמב"ם הנזכרים לעיל וגם מה שאסרו לקנות בזול פירות של פרדס קודם גמר בישולן צריך לומר שהטעם משום שעדיין לא נגמרו וכאילו אינם ברשות מוכר דאי לא תימא הכי קשיא הלכתא אהלכתא דהא קיימא לן כלישנא בתרא דרבא באיזהו נשך דף ס"ד דאמך האי מאן דיהיב זוזי לגינאה אקרי וקא אזלי עשרה קרי בני זרתא ואמר ליה יהיבנא לך בני גרמידא אף על פי דליתנהו גבי מוכר כלומר בני גרמידא שרי מטעם דממילא קא רבו וגבי פרדיסא נמי ממילא קא רבו ואמאי לא שרי אלא ודאי הענינים חלוקים מטעם שהזכרתי ועל פי הדברים האלה גם בחלוקה השנית יד לוי על העליונה ומהאי עובדא דרב כהנא בהגוזל קמא אין להקשות מידי כי משם יש להוכיח דכשאמר רבי ינאי מה לי הן ומה לי דמיהן דשרי למוכר ליתן אפילו הדמים כשער היוקר מדמסיק התם ורב לטעמיה דאמר עושין אמנה בפירות ואין עושין אמנה בדמים ואם כדברי הרשב"ם דלא שרי אלא היכא שנותן לו פירות אחרות הוה מצי לאסיק התם להא דרב כהנא אליבא דכולי עלמא דהא אפילו רבי ינאי מודה דלא שרי למשקל זוזי אלא ודאי דדווקא אליבא דרב הוא דאסור בכי האי גוונא אמנם אליבא דרבי ינאי שרי לקבל אפילו הדמים וכן העלו התם התוספות לכן בנ"ד כיון שהבגדים היו ברשות ראובן בשעת המכר כל זמן שלא ימסרם במועדו חיוב לתת אל לוי אלף ומאה פרחים מאחר שהתנה כך שאם לא התנה יתחייב ראובן אל לוי כפי ערך הנכסים בשעת המסירה כדאמר רבי ינאי מה לי הן מה לי דמיהן:
וגדולה מזו נראה לעניות דעתי בנדון דידן דאפילו פיחת ערך הנכסים האלו בשעת המסירה ועל ידי איזה אונס אין יכולת ביד ראובן למוסרם בזמן הקבוע ביניהם שנתחייב אל לוי האלף ומאה פרחים כפי תנאו דאין בתנאי זה לא הערמת רבית ולא קנס כדי שנאמר שראובן לא גמר וקבל כההיא דתנן בפרק גט פשוט הנזכר אלא דלוי קנה מראובן בגדים הנזכרים בכל זכותן שיש לו בהם וזה אומרו על מנת שאם לא תמסרם לי למועד הנזכר תתחייב לי האלף ומאה פרחים כלומר אם שמעון לא ימסור לך הנכסים האלו לזמן שקבעת לו אפילו יגנבו מביתו לא יתחייב הוא לך האלף ומאה פרחים שנתת לו אם כן דע שאיני רוצה לקנותם ממך כי אם בכל זכות שיש, לך בנכסים האלו ולפי זה תנאי שהתנה לוי הוי כמודיע לו דמשעת שנותן המעות הנכסים שלו הם ואם שמעון לא ימסרם לו באופן שגם הוא לא יוכל לקיים תנאו דהמעות שעתיד לקבל משמעון שלו הם ורגלים לדבר דזה כוונתו כיון שלא התנה דבהעדר המסירה יתחייב לו ראובן פחות אן יותר מן הערך שנתן ראובן לשמעון אם כן גם בחלוקה זו הדין עם לוי דאין איסור בדבר ואם תאמר סוף סוף איסורא איכא מידי דהוה כמוכר חובו בפחות דאם המוכר מקבל עליו כל האחריות אמרינן דלא מיקרי מכר אלא הוי כעין הלואה ואסור ובנדון דידן נמי על ידי תנאי זה נמצא ראובן מקבל עליו כל האחריות הא ליתא דהא לוי קבל עליו אחריות הזול ובזה סגי כמבואר באיזהו נשך דף ס"ד יעויין שם והשתא מאחר שלוי קנה הבגדים באופן הנזכר מילתא דפשיטא הוא דגם בחלוקה השלישית הדין עם לוי ואין לראובן ברירה דכל זמן שהנכסים קיימים שלו הם וברשותיה הוקירו אמנם אם ישיבוני דאינו מוכרח לפרש הענין על הדרך הנזכר ושמא ראובן לא שוויה לשמעון שומר שכר וגם לוי לא קנה הנכסים באופן הנזכר ומאה הפרחים קנסא הוא אס' לא ימסור לו ראובן הנכסים בעתו אפילו הכי הדין עם לוי בכל ענין דהא בגדים אלו פקדון הם ביד שמעון כיון דקפיד עלייהו ראובן כנ"ל הילכך קנאם לוי משעת שנתן אלף הפרחים לראובן וכתב הרמב"ם בפרק כ"ב מהלכות מכירה וז"ל מי שהיה לו פקדון ביד אחר הרי זה מקנהו במכר או במתנה לפי שהפקדון ברשות בעליו הוא והרי הוא בחזקת שהוא קיים עד כאן אם כן כיון דאין איסור במכר כמבואר לעיל הדין עם לוי בחלוקה הראשונה וגם בחלוקה השנית הדין עמו ונתחייב לו, ראובן אלף ומאה פרחים על פי תנאו ואין להקשות מהא דתנן בפרק גט פשוט דהתם הלוה שפרע מקצת חובו שאמר לשליש שיחזיר השטר למלוה אם לא יביא שאר המעות איכא למימר דאסמכתא הוא משום שלא היה שם דבר המחייבו לקבל עליו זה הקנס ולא הבטיח למלוה בדבר הזה אלא מפני דבאותה שעה סמך בלבו שיוכל לפרוע הנשאר מן החוב קודם שיגיע הזמן שקבע ברם הכא זוזי אנסו לראובן ואם לא היה מתרצה בכך לא היה לוי קונה הנכסים בעת שאינו צריך, להם ואם כן בשעת המכר נשתעבד אל לוי בכל הכתוב בשטר לפי שכל המזלזל במכירת נכסיו מפני שהשעה דוחקת לו מה שעשה עשוי ואינו יכול לחזור בו משום דאמרינן על ידי הדחק גמר דידע ומחיל והקנה ללוקח וכן כתב מהר"י קארו בש"ע ח"ה סימן רכ"ז סעיף י' עיין שם לפיכך גם בכי האי גוונא הדין עם לוי ומצאתי סיוע לדברי בדברי הריב"ש ז"ל והביאם הבית יוסף וז"ל ראובן שמכר סחורה לשמעון בששים זהובים שקבל מיד והתנה לתתה לו לחצי שנה ואם יעבור על זה שיתן בעבורה מאה זהובים וקנו מידו ונשבע להשלים והגיע הזמן ולא נתן חייב ליתן לו המאה זהובים ואין בזה משום רבית כלל ומותר להתנות כן לכתחילה ואפילו הרשב"א שכתב דאם אמר הלוה אם לא אפרעך לזמן פלוני הריני חייב לך כל כך דינרין דאסור מפני הערמת רבית מודה הכא דשרי כיון שהוא דרך מכירה והוא שהיתה הפסיקה על הסחורה לקבל עתה דמיה ולתתה לסוף ו' חדשים בהיתר גמור וכו' עיין שם ואכתי כיון דמאה הפרחים קנסא הוא בחלוקה האחרונה איכא לספוקי לפי שהתנאי הזה שבין ראובן ולוי נוכל לפרשו באחד משני פנים הפירוש האחד לפי הנראה הוא דמה שאמר לוי בשעת המכר על מנת שאם לא תמסרם לי למועד הנזכר תתחייב לי אלף וק' פרחים רצונו לומר שהוא קונה הבגדים האלו בזה האופן שאם על ידי איזה אונס לא יוכל למסור לו הנכסים או אפילו לא יארע אונס בדבר אלא ירצה ראובן לעכבם לו מחמת שחפץ בנכסים האלו יותר מבאחרים שיתחייב לו ראובן אלף ומאה פרחים ולפי זה פשיטא דהדין עם ראובן ולא בא לוי לערער על הנכסים אלא בשביל שראה דנשתנה ערך הנכסים כל כך לטיבותא ולאו כל כמיניה:
הפירוש השני הוא דלוי מגלה דעתו דאין רצונו לקבל הנכסים כי אם ממנו כפי דבריו ואין לו עסק עם שמעון כלל והכי קאמר אני איני מכיר לשמעון לכן דע שאם לא תמסרם לי לעת הצורך על ידי דשמעון לא יתקיים תנאו עמך תתחייב לי אלף ומאה פרחים שאתה עתיד לקבל ממנו אבל אם הנכסים יבואו לידך לזמן הנזכר שלי הם ובאלה חפצתי ובהיות הדבר כן פשיטא שהדין עם לוי דמשעת שנתן הדמים קנה הנכסים דמעות קונות מן התורה אם כן כיון דזה אומר בכה וזה אומר בכה ויש צד לכאן ולכאן צריך לחקור הדבר מעיקרו כדי לעמוד על האמת מדברי הריב"ש שהזכרתי נראה דהדין עם ראובן דהא כתב בתנאי הזה שאם הגיע הזמן שקבל עליו המוכר לתת הסחורה ולא נתן דנתחייב בקנס בלי חילוק ואם איתא דיש כח בלוקח להוציא הסחורה מיד המוכר בדאית ליה הוה ליה לפרש אמנם המעיין היטב בדבריו יגמור אומר דאיפכא מסתברא ולעולם בנדון דידן הדין עם לוי והא שלא חילק הריב"ש משום דבנדון דידיה אין בו חילוק ואית ליה למוכר ברירה מטעם שהוא עצמו כשקבל המעות אמר שאם יעברו ו' חדשים ולא ימסור לו הסחורה שיתן בעבורה מאה זהובים וברצונו תלוי לתת הסחורה או הקנס ולא מכר לו דבר מסויים כדי שיאמר הלוקח הסחורה הזאת שלי כבר קניתיה שהמוכר לא קבל המעות אלא על מנת למסור לו מאותה סחורה לזמן הקבוע ביניהם ואם יעבור ולא יתן יתחייב בקנס והשמיענו הרב דאין איסור רבית בזה כיון דבשעת המכירה יצא שער אותה סחורה אמנם בנדון דידן שמכר ראובן אל לוי דבר מסויים והם הבגדים שעתיד לקבל משמעון כל זמן דברור הדבר שהם בעין וביד ראובן יכול לומר לוי נכסי הם וליכא למימר מאחר דאיכא תנאי אית ליה לראובן ברירה דזה ניחא אם המתנה הוא ראובן דאז סברא נכונה לומר שראובן על הדעת הזה מוכר נכסיו למוסרם לו במועד הנזכר או לעכבם לו ולתת הקנס ואית ליה ברירה כדמשמע מדברי הריב"ש אמנם בנדון דידן שהלוקח הוא המתנה הסברא מכרעת דאין למוכר ברירה ואין לפרש תנאי לוי אלא בענין דכל זמן שלא יוכל ראובן למסור הבגדים על ידי איזה אונס יתחייב לו האלף ומאה פרחים אבל כל זמן שיתברר דיכול למוסרם לו הוא חפץ בהם כי לצורכו לקחם ובזה האופן נתרצה ראובן אלא שבא בעקיפין משום שעלה ערכם כל כך וזה המחוורי לעניות דעתי דאי לא תימא הכי לוי פסידא אית ליה בתנאו שאם לזמן המסירה יעלו ערך הנכסים מעלה מעלה לא יקבל אלא אלף ומאה פרחים ואם להפך המוכר יתן לו הנכסים ואפשר דאתי לידי הפסד מרובה ואם לא היה מתנה אם פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו בכל השבח שיזדמן כי משעה שנתן המעות קנה הנכסים על כרחין צריך לומר דמאחר שלוי הוא שהתנה כוונתו מבוארת שלא יתכן שיבא להתנות להפסיד זכותו בנכסים אלא להשביח מקחו כמבואר והשתא על ידי דתנאי דאם פיחתו פיחתו לו כך אם הותירו הותירו לו אם הנכסים בעין ואם לא יוכל למוסרם יקבל אלף ומאה פרחים:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא דלוי בצדק ובמשפט זכה בנכסים ובכל ענין הדין עמו ואם תאמר אכתי הורע כחו בתנאי דאם לא היה מתנה ויתגלגל הדבר בענין שלא יוכל ראובן למסור הנכסים במועדו וגם בזמן חיוב המסירה יעלו ערכם ביתר שאת לא היה תנאי ביניהם אז יתחייב אל לוי כפי ערכם כעת שקבל עליו למוסרם לו כרבי ינאי דאמר מה לי הן מה לי דמיהן כנזכר לעיל הא לא קשיא מתרי טעמי חדא דאונס ועליית ערך הנכסים כל כך בזמן אחד דבר שאינו מצוי ולא אסיק אדעתיה ועוד אם בענין כזה הורע כחו על ידי התנאי אם יתגלגל הדבר להפך כגון שהוזלו הנכסים לעת המסירה ואין יכולת ביד ראובן למוסרם יפה כחו דהא נתחייב לו ראובן אלף ומאה פרחים מכח התנאי  כנזכר:
הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה שיחיה אוכי"ר:
היום יום א' ראש חדש ניסן בשנת תק"סא לפ"ק
הצעיר שלמה ישורון ס"ט
בדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל:
וואוינין אויף דיא שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס