שאלה יעקב היו לו שלשה בנים ואלה שמותם ראובן שמעון ולוי ולוי הלך למדינת הים אחר זמן מה חלה יעקב את חליו אשר ימות בו ויקרא לבניו ויאמר להם הנה אנכי הולך בדרך כל הארץ והנני מניח מאה וחמשים אלף פלוריניס ויהי ככלותו לדבר הדברים האלה אסף רגליו אל המטה וחלי"ש לאחר ימים מועטים שמעו קול הברה לאמר כי בא איש אחד ממדינת הים והגיד שלוי בן יעקב מת ויהי כשמעם דברי האיש הלכו תכף ומיד וחלקו הסך שהניח אביהם בין שניהם ויהי לתשובת השנה בא לוי אל מושב העיר אשר ראובן ושמעון דרים עליה כשבא אצל ראובן שאלו את שלום אביו אמר לו שכבר הלך לבית עולמו וכשמעו את דברי אחיו קרע את בגדיו וצדק עליו את הדין ושאל לו מה נעשה מן המעות שהניח אבינו ענה לו כבר חלקנו כי שמענו אומרים שאתה כבר מת ועכשיו שבאת הרי חמשה ועשרים אלף פלוריניס לפניך ולך אצל שמעון ויתן לך גם כן זה הסך אם כן לא הפסדת כלום ולא אחר הנער לעשות הדבר הזה והלך אבל שמעון ומצאו שירד מנכסיו ולא היה יכולת בידו לתת לו כלום וכראותו זאת בא אצל ראובן ואמר לו איני רוצה בזה הסך אלא חייב אתה לתת לי חמשים אלף פלוריניס שהוא השליש המגיע לי כיון דקיימא לן דשני אחים שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דבטלה המחלוקת וחוזרים וחולקים בשוה גם אנכי בא אליך מכח ירושה ואם כן למפרע בטלה החלוקה שעשיתם וראובן טוען שהחלוקה נעשית בטוב כי על פי עד א' חלקנו איבעיא לן השתא אם יתחייב ראובן לתת לו החמשים אלף פלוריניס שהוא השליש המגיע לו מנכסי אביו או די לו בחמשה ועשרי' אלף שרוצה ליתן לו ראובן כיון שאם שמעון לא ירד מנכסיו ג"כ היה נותן לו זה הסך ואת"ל שהדין עם לוי אכתי מיבעיא לך אם יחלוקו החמשה ושבעים אלף בין שניהם או יתן כל החמשים על הכל יבוא דבריו הטוב ומהת"מש:
תשובה גרסינן במסכת בתרא פ' בית כור (דף ק"ו) איתמר שני אחים שחלקו ובא להן אח ממדינת הים רב אמר בטלה המחלוקת ושמואל אמר מקמצין אמר ליה רבא לרב נחמן לרב דאמר בטלה מחלוקת אלמא הדר דינא אלא מעתה הני בי תלתא דקיימי ואזיל בי תרי מינייהו ופלוג הכי נמי דבטלה מחלוקת הכי השתא התם נחיתי אדעתא דבי תלתא מעיקרא הכא לא נחיתו אדעתא דבי תלתא מעיקרא וכ"ו איתמר אחין שחלקו ובא בעל חוב ונטל חלקו של אחד מהן רב אמר בטלה המחלוקת וכ"ו אמר רב פפא הילכתא בכל הני שמעתתא מקמצין אמימר אמר בטלה מחלוקת והילכתא בטלה מחלוקת עכ"לה:
ופי' רש"בם שני אחין שחלקו קרקעות: בטלה מחלוקת ויחלקו לכתחילה בשלש חלקים ובגורל דנהי נמי דנפל גורל לא' מהן קנו כולם ה"מ היכא דחלקו כראוי אבל היכא דכל א' נטל יותר מחלקו חלוקה בטעות הוא והדרא: מקמצין נוטל כל א' שליש מחלקו ונותנין לזה כגון שירשו שש שדות ונטלו זה ג' שדות וזה שלש ובא להן אחזה נותן לו שדה א' וזה נותן לו שדה אחד הרי לכל א' שני שדות והנם שוין: הדר דינא כלומר חוזרת החלוקה בשביל שנטלו חלקם שלא מדעת אח השלישי: אלא מעתה הני בי תלתא אחין או שותפין דקיימי ואזול בי תרי מינייהו ופלוג בלא ידיעת השלישי בשלושה חלקים בפני ג' הדיוטות כדאמרינן באלו מציאות: הכי נמי דבטלה מחלוקת כשיבוא השלישי ויאמר איני חפץ בהך חלוקה בתמיה מהכא שמעינן דפשיטא להו דתלתא אחים או תלתא שותפים אי נמי תרי אתי או תרי שותפי כדמוכח באלו מציאות באיסור ורב ספרא דעבוד עיסקא בהדי הדדי והלך רב ספרא ופלג בלא דעתא דאיסור באפי תרי אתא לקמיה דרבא בר רב הונא א"ל זיל אייתי תלתא דפלגת קמייהו וכ"ו ואי נמי תרי סהדי דפלגת באפי בי תלתא כדאמרינן באלו מציאות תתקיים החלוקה ואין חבירו יכול לערער עליה ואם חילק שלא בפני בית דין לא כלום היא ומה שהשביחו הנכסים השביחו לאמצע וה"מ מידי דצריך שומא אבל חלוקת מעות דלא צריך שומא אין צריך לחלוק בפני בית דין: אדעתא בי תלתא בשלש חלקים חלקו הכל דמטי לכל חד חלק הראוי לו הילכך לדעתו לא חיישינן דאילו הוה הכא נמי הוה פליג בגורל אבל הכא דאגלאי מילתא לבסוף דנטל יותר מדאי טעות הוא ובטלה מחלוקת וכו': בכל הני שמעתתא מקמצין בשני אחים שחלקו ובא להן אח ובאחין שחלקו ובא בעל חוב ונטל חלקו של אחד מהן שיקמוץ מחלקו ויתן לזה חבי השדה כרב דכיורשין דמו ומיהו לא בטלה המחלוקת לחזור ולחלוק בגורל אלא בלא גורל ויתן לו חצי השדה מאיזה צד שירצה ובלבד שיהא שוה כאידך חציה: והילכתא בטלה מחלוקת היכא דחלקו שנים לשני חלקים ואח"כ בא להן אח ממדינת הים או חלקו ובא בעל חוב ונטל חלקו של א' מהן אי נמי אי טעו בחלוקה לחלוק ביניהם שדה שגזל אביהן ונמצא יוצאה מתחת יד אחד מהן ונמצא מתחילה נטל האחד יותר מחבירו דחוזרים וחולקים בשוה דדמיא לבעל חוב שנטל חלקו של א' מהן דחוזרים וחולקים בשוה והוא הדין אם נטל חצי חלקו שצריך להפיל גורלות על הכל דלא פליג רב בנטל בעל חוב חלקו של א מהן בין כולו לחציו ושמעינן נמי מהכא דהאחים שחלקו כיורשין דמו ולא כלקוחות עד כאן לשון הרש"בם:
גם הר"אש כתב וז"ל שמעינן מהא דתרי אחי או תרי שותפי דאזל חד מינייהו ואיצטריך אידך למנתה דידיה דפלגינן ביניהם ויהבינן ליה מתנתיה ולא נטרינן עד דאתי האיך והכי נמי אמר רב גבי רב ספרא דפלג בלא דעתיה דאיסור בפ' אלו מציאות ומהנהו דתרי כוותאי דפ' איזהו נשך ומהכא שמעינן דאין חילוק בין מקרקעי בין מטלטלי ע"כ:
נמצינו למדין מן אילין ארי ואתא דלא אמרינן באחין שחלקו ובא להן אח ממ"ה שחוזרים וחולקים בשוה אלא דווקא בדבר שצריך שומא דהיינו מטלטלין או מקרקעי כדכתב בפי' הרש"בם ז"ל וה"מ מידי שצריך שומא אבל חלוקת מעות דלא בריך שומא אין בריך לחלוק בפני בית דין:
וגם מדברי הרמ"בם שפסק כן בפ"י מהלכות נחלות שכתב שני אחין שחלקו ובא להן אח ממדינת הים וכן ג' אחים וכ"ו בטלה מחלוקת וחוזרים וחולקים השאר בשוה מוכרח הוא דמיירי דווקא במטלטלי או במקרקעי דדבר שצריך שומא הוא דאמרינן שאם חלקו בלי ידיעת האח השלישי שבא ממדינת הים הוא דאמרינן דבטלה מחלוקת אבל במעות דכמאן דפליגי דמיא לא אמרינן הכי שהרי בפירוש כתב בפרק ה' מהלכות שותפים סעיף ט' ז"ל אחד מן השותפין שבא לחלוק שלא מדעת חברו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהו נאמנין ויודעים בשומא ואם חלק לה בפחות משלשה לא עשה כלום במה דברים אמורים בשחלקו פירות אבל אם היו מעות כחלוקים הם ויש לו לחלק שלא בפני בית דין ומניח חלק חבירו בבית דין ע"כ:
וכתב הרב המגיד במה דברים אמורים כשחלקו פירות מציעא פרק איזהו נשך הנהו תרי כותאי דעבוד עסקא בהדי הדדי אזל חד מינייהו פליג בלא דעתא דחבריה אתו לקמיה דרב פפא אמר ליה מאי נפקא לך מיכה הא אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמו לשנה זבנו חמרא בהדי הדדי קם אידך פלג ליה בלא דעתא דחבריה אתו לקמיה דרב פפא אמר ליה מאן פלג לך אמר ליה קא חזינא דבתרא דידי קא אזיל מר אמר רב פפא כי האי גוונא ודאי צריך לאודועי זוזי מי שקיל טבי ושביק חסרי חמרא כולי עלמא ידעי דאיכא דבסים ואיכא דלא בסים ע"כ גם הטור בסי' קע"ה כתב וז"ל לא היו כאן כל האחין ואותן שלפנינו מבקץ לחלוק מקבץ שלשה שבקיאים בשומא וחולק בפניהם ואם הן מעות שאין צריכים שומא אין צריך ג' אלא ב' לראיה בעלמא וכן פסקו כל הפוסקים דכולהו ס"ל הא דרב נחמן דהלכתא כוותיה בדיני דזוזי כמאן דפליגי דמו:
הרי לך בהדיא מכל האי דכתיבנא דלא אתמר באחין שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דבטלה מחלוקת וחוזרים וחולקים אותו בשוה אלא דווקא במטלטלי או במקרקעי ומהטעם דכל א' נטל יותר מחלקו דחלוקה בטעות הוא והדרא אבל היכא דחלקו בשלשה חלקים אדעתא דאותו שאיננו פה בהא ודאי אין הג' יכול לבטל החלוקה ומיהו ודאי דבבית דין הבקיאים בשומא צריך לחלוק דלא לימא מאן פלג להו וכל זה במטלטלי או במקרקעי דשייך ביה שומא אבל במעות לא שמעינן בשום מקום ולא שייך בם לומר בטלה מחלוקת דמעות כמאן דפליגי דמו ואפי' בית דין דג' הדיוטות הבקיאים בשומא לא צריך כההיא דפרק איזהו נשך מהנהו תרי כותאי וכ"ו כדהוכחתי וק"ל:
ומעתה נבוא להשיב במה שנסתפק ה"חה בנדון שלפנינו מלוי זה שהלך למדינת הים ואח"כ מת אביו והניח לשלשה בניו מאה וחמשים אלף פלוריניס ואחר ימים מועטים שמעו קול הברה כי בא איש א' ממדינת הים והגיד שלוי זה מת ותכף ומיד הלכו וחלקו כל הסך שהניח אביהם בין שניהם ולתשובת השנה שבא לוי ושאל חלקו לראובן אחיו ורצה ליתן לו עשרים וחמשה אלף פלוריניס דהיינו חצי חלקו שלו וששמעון אחיו יתן לו גם כן כמותו דהיינו שלישו המגיע לו ומצאו לשמעון עני מדולדל ולא היה יכולת בידו לתת לו כלום ועתה חוזר אל ראובן ואומר לו שאינו רוצה בזה הסך אלא כל החמשי' אלף פלוריניס שהוא השליש המגיע לו מן הטעם דכיון דקיימא לן דשני אחים שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דבטלה מחלוקת גם הוא בא אליו מכח הירושה וא"כ למפרע בטלה החלוקה שעשו וראובן טוען שהחלוקה נעשית בטוב באומרו כי על פי עד א חלקו: ולזה אומר אני דכפי מאי דהוכחתי אין מקום ללוי זה לטעון מהך דקי"ל דשני אחין שחלקו ובא להן אח ממדינת הים דבטלה מחלוקת דלא איתמר הא אלא במטלטלי או במקרקעי דדבר שצריך שומא הוא ולכן אם חלקו אדעתא דתרי ובא להן אח"כ אח ממדינת הים שלקחו יותר מחלקו בהא נימא דבטלה מחלוקת דחלוקה בטעות הויא והדרא ואם חלקו אדעתא דכל האחין אע"פי שאין האח השלישי לפנינו דלא בטלה המחלוקת הוא דווקא אם חלקו בפני בית דין הבקיאים בשומא אבל במעות כנדון שלפנינו דכמאן דפליגי דמו בהא ודאי לא נימא דבטלה מחלוקת דיכולין הם לחלוק אפילו שלא בבית דין וא"כ אין מקום ללוי זה לטעון נגד שמעון מהאי טענה דקי"ל דשני אחין שחלקו ובא להן אח ממ"ה דבטלה המחלוקת גם מה שטוען ראובן לפטור את עצמו מן העשרים וחמשה אלף פלוריניס שהפסיד שמעון באומרו שהחלוקה נעשית בטוב כי על פי עד א' גם הוא בזה לא צדק שהרי דבר מוסכם הוא מכל הפוסקים ובבירור כתב הרמ"בם פ"ו ז מהלכות נחלות אין היורשין נוחלין עד שיביאו ראיה ברורה שמת מורישן אבל אם שמעו בו שמת או שבאו גוים משיחין לפי תומן אע"פי שמשיאין את אשתו על פיהם ונוטלת כתובתה אין היורשין נוחלין על פיהן עכ"ל ובודאי דאין ראיה ברורה אלא בשני עדים נאמנים וכמ"ש רבינו ירוחם הביאו הב"י וז"ל וכתוב ע"ש דהא דאמרינן שמעו בו שמת היינו אפילו בעד אחד אבל לירד ולמכור אין הקרוב יורד עד שיתברר עדות ברורה עכ"ל הרי לך ג"כ דטענה ואת לא אלימא לפטור את עצמו ראובן אלא אדרבא מהאי טענה עצמה היה לכאורה לקנוס לראובן שישלם ללוי כל החמשים אלף פלוריניס דהיינו שלישו המגיע ללוי דאע"פי דמדינא היו יכולין לחלוק אע"פי שאח אחד אינו בפניהם ואפילו שלא בפני בית דין דמעות כמאן דפליגי דמו זהו דווקא ליטול כל א חלקו המגיע לו חלק אחיו שאיננו פה אינן רשאין לחלוק ולהעמידם בידם שאע"פי שיש עד אחד שמעיד שמת כבר הוכחתי שאין היורשין נוחלין עד שיביאו ראיה ברורה (דהיינו שני עדים). שמת מורישן והיה להם ליטול כל אחד חלקו וחלק של לוי אחיו היה להם להניחו בבית דין כדכתב הרמב"ם בהי' שותפין שהזכרתי לעיל שכתב בד"א בשחלקו פירות אבל אם היו מעות כחלוקים הם ויש לו לחלק שלא בפני ב"ד ומניח חלק חבירו בבית דין וא"כ מאחר שבנ"ד לא יש כאן עדות ברור שמת אלא קול הברה או עד א' כמו שהזכיר הח"ה א"כ נראה דעיוותו ראובן ושמעון במה שעשו שלא כדין וכשורה שירדו לנכסי לוי לחלקם בין שניהם וא"כ ראובן זה היה הוא ג"כ סיבה שיפסידו אלו המעות של לוי שהפסיד שמעון וכיון שהוא גרם ההפסד בחילוקו זה העשוי שלא כדין דין הוא שנאמר שישלם ראובן ממיטב ביתו ויטול לוי כל שלישו דהיינו ן' אלף פלוריניס שהניח לו אביו זה היה נ"ל לכאורה:
אבל אחר העיון והשקידה נלע"ד דאין לו ללוי מראובן אלא העשרים וחמשה אלף פלוריני' והנשארים הרב נסו וימתין עד שיעשיר שמעון ויכול לפרוע את חובו דהיינו הכ"ה אלף פלוריניס האחרים שהפסידם שמעון ואם לא יעשיר יצדיק עליו את הדין שמה שעשו האי ראובן ושמעון שחלקו כל המעות בין שניהם מה שעשו עשוי ואין הב"ד רשאין להוציאן מידם דדמי לנכסי שבוי שבפי' כתב הרמ"בם בפ"ז מהלכות נחלות סעיף ד וז"ל שבוי שנשבה ושמעו שמת וירדו יורשיו לנחלה וחלקו אותה ביניהם אין מוציאין אותה מידן וכן הבורח מחמת סכנה אבל היוצא לדעת ששמעו בו שמת וירדו יורשיו לנכסיו וחלקום מוציאין מידם עד שיביאו ראיה שמת מורישן ע"כ וכתב הרב המגיד וז"ל שבוי שנשבו ושמעו וכו' בהשגות א"א אני תמה על דבריו רבותינו אמרו אפילו בלא שמעו בו שמת מורידין קרוב לנכסיו והוא אומר אפי' בששמעו בו שמת אם ירדו לנחלה אין מוציאין מידם ועוד ביוצא לדעת ששמעו בו שמת מנין לו שמוציאין אותם מידם עכ"ל נראה שהוא ז"ל סבור שדעת רבינו הוא שאלו היורשים אם ירדו לנחלה שלא על דעת למכור ולהחזיק בשלהם אלא להתעסק בהן כאריס וזהו שהקשה עליו ממ"ש דלכתחילה בלא שמעו שמת שמורידין ומה צורך היה לומר שאם ירדו אחר ששמעו שאין מוציאין ואני תמה עליו ז"ל אחר שהוא סובר כן בכוונת רבינו למה לא הקשה עליו מדבריו לדבריו שהרי בסמוך באר רבינו שמורידין קרוב בנכסי שבוי בקרקעות אפילו בלא שמעו בו שמת וא"כ מה צורך לומר בששמעו שמת שאין מוציאין ובודאי אין כוונת רבינו כמו שחשב הרא"בד ז"ל חוץ מכבודו והדין שכתב כאן הוא שהיורשין נכנסו על דעת לירד למכור ולא חילק בין קרקע למטלטלין וזהו שכתב וירדו יורשיו לנחלה וחלקו אותה ביניהם והוא דווקא בשמעו בו שמת כמו שהזכיר ודין מורידין קרוב הוא אף בלא שמעו שמת ולהתעסק בהן כאריס וכוונתו זאת ברורה הוא בדבריו ז"ל מ"מ יש לחקור מאין יצא לו זה שכתב כאן ואולי שהוא מפרש הברייתא שאמרה היורד לנכסי שבויין אין מוציאין אותו מיד ואלו הן נכסי שבויין הרי שנשבה אביו או אחיו או א' מן המורישין ושמעו בהן שמתו וכ"ו שהיא ביורד על דעת להחזיק ולנחול ולזה אמרו היורד ולא מורידין ולפירוש זה יש לדחוק הסוגיא והברייתא עצמה ועל כן נראה שהוא סבור דכיון דבשבוי מורידין קרוב לנכסיו בלא שמעו בו שמת להתעסק עסק בהן כאריס כששמעו בו שמת מעלין הקרוב מדרגה אחת שאם ירד בתורת נחלה אין מוציאין מידו והיוצא לדעת כיון שבלא שמעו בו שמת אין מורידין קרוב אפילו באריס בששמעו בו שמת אין מעלין אותו כ"כ שאם ירד בתורת נחלה שלא נוציא מידו אבל מעלין אותו שמורידין אותו לקרקרעות כאריס וכמ"ש בסוף הפרק זהו דעתו ז"ל עכ"ל הרי לך דלפי דברי הרמ"בם ז"ל כפי מה שפירש הרב המגיד סבירא ליה דשבוי שנשבה ששמעו בו שמת וירדו יורשיו לנכסיו אפילו על דעת להחזיק ולנחול דאין מוציאין מידם ונ"ד אע"פי דלא מיירי בשבוי אלא במי שהלך במדינת הים מ"מ דינו כדין השבוי וזה נלמוד ממה דאיתא בפ' המפקיד דף ל"ט וז"ל ומורידין קרוב לנכסי שבוי תנאי היא דתניא והיורד לנכסי שבוי אין מוציאין אותו מידו וכ"ו ואלו נכסי שבויין הרי שנשבה אביו או אחיו או א' מן המורישין והלכו להן למדינת הים ושמעו בהו שמת היורד לנכסי נטושין הרי שנשבה אביו או אחיו או א' מן המורישין הלכו להן למ"ה ולא שמעו בהן שמת ואמר רבן שמעון ב"ג שמעתי שהנטושין כשבויין היורד לנכסי רטושין מוציאין אותו מידו ואלו הן נכסי רטושין הרי שהיה אביו או אחיו או א' מן המורישין כאן ואינו יודע להיכן הלכו כו' ע"כ ופי' נ"י ואינו ידוע להיכן הלכו שרצה להרחיק עצמו וללכת על מנת להשתקע שם וידוע שיפסדו נכסיו ולא חשש להם אבל בנטושין נקט שהלכו להם למ"ה לאשמועינן שאע"פי שהלך מדעתו ע"ד לחזר ויקר מקרהו שנשבה חשבינן ליה כשבוי מעיקרא שלא היה יכול לצוות דהשתא נמי היה מצוה אלא שהיה סבור לשוב טרם שיפסדו ולפיכך לא ציוה הרש"בא עכ"ל הרי לך מתוך דבריו דכל שהלך מדעתו לחזור טרם שיפסדו הנכסים ולפיכך לא ציוה דנכסי נטושין מקרו דדינן כדין השבויין ואם ירדו לנכסיו אין מוציאין אותן מידם וכן כתב רבינו ירוחם וז"ל ונקראו בלשון חכמים רטושין מי שיבא לדעת ונטושין מי שיבא שלא לדעת וא"כ בנ"ד נמי שלוי זה כשהלך למדינת הים היה דעתו לחזור דיוצא שלא לדעת מקרי דכשבויין דיינינן ליה ואם ירדו לנכסיו אין מוציאין אותן מידם דדוקא היוצא לדעת הוא דמוציאין להן מידן כיון שלא ציוה הורידו נכסי ליורשי ועזבו הנכסים מדעתם ולא חשש שיפסדו נכסים שהרי לדעת יצא אבל בנ"ד דשלא לדעת יבא להשתקע שם אלא לחזור בהא ודאי דדינו כדין השבוי ששמעו בו שמת דהיינו בקול ועד א' כנ"ד וא"כ מה שעשו האי ראובן ושמעון דנ"ד שירדו לנכסי לוי אחיו וחלקו הכל מה שעשו עשוי ואין מוציאין אותן מידן דדינא הכי ומאחר שמה שעשו עשוי ואין מוחה בידן להוציא הנכסים מידן אין מקום לקנוס לראובן זה שישלם מביתו ללוי זה הכ"ה אלף פלוריניס שהפסיד שמעון לא כולם ולא מקצתם ואל תשיבני דהאי דכתב הנ"י הוא דווקא כשנשבה אח"כ אבל כשלא נשבה כנד מנא לן דדינו כדין השבוי לזה אומר שהרי מור"ם כתב בהגהותיו סי' רפ"ה ז"ל וכן אם הלך שלא במקום סכנה וחשב לחזור ולא חזר הוי כמי שיצא שלא לדעת ע"כ וכתב בעל מאירת עינים באותו סימן סעיף א אבל היוצא וכ"ו והיינו דווקא שהלך במקום רחוק ובמקום הסכנה ואי השיירות מצוייות דהיוצא בדרך הזה מדרכו לצוות לביתו וכיון שזה לא ציוה אמדינן דעתיה דלא ניחא ליה דלירדו בו אחרים אבל כשהלך למקום קרוב או במקום שהשיירות מצוייות אמרינן דמשום הכי לא צוה משום דסבר לשוב היום או מחד וכיון דלא שב ודאי נאנס ודינו כשבוי וכ"ו ע"כ ורבינו ירוחם בנ"כו כתב בשם דבינו אפרים וז"ל שאם הלך ראובן שהוא גדול למדינת הים ומת אביו שמורידין קרוב לנכסיו וכשיבוא נוטל ממנו הקרוב כאריס כדין שבויים שהניחו נכסים וכ"ו ע"כ הרי לך בהדיא דס"ל לכל הני רבוואתא דמי שיבא שלא לדעת כנ"ד שחשב לחזור אע"פי שלא נשבה שדינו כדין השבויין שאם ירדו יורשיו לנכסיו דאין מוציאין אותן מידן וא"כ ראובן זה לא עוות במה שחלק עם שמעון אחיו בנכסי לוי אחיהם ומה שעשה עשוי לא ישלם ראובן זה מביתו דאם איתא דעיוות היה להם לחכמים לתקן דבמי שיצא לא לדעת למ"ה שחשב לחזור שאם ירדו יורשיו לנכסיו שיוציאו אותם הנכסים מידו כמו שתקנו ליוצא מדעת שאם ירדו לנכסיו וחלקום שיוציאו אותן הנכסים מידן:
ואפילו אם נרצה לדמות נ"ד לדין דמי שיצא לדעת (מאי דלא ס"ל) דדינא הוא שאם שמעו בו שמת וירדו יורשיו לנכסיו וחלקום דמוציאין אותן מידן עד שיביאו ראיה שמח מורישין זה לא איתמר אלא דווקא כשאין הנכסים ביד היורשים אזי הוא דאין רשאין היורשין לירד לנכסי זה היוצא לדעת ואם ירדו מוציאין אותן מידם אבל כשהנכסים הם מוחזקים ביד היורשין בהא ודאי אין מוציאין אותו מידן דבנדון כנדון זה לעולם אפי' מי שאינו קרוב ואפילו מטלטלין דינא הוא שיעמדו ביד זה שהן תחת ידו כמ"ש הרמ"בם סעיף ח ז"ל מי שיצא לדעת והניח נכסיו ואין ידוע להיכן הלך ולא מה אירע לו אין מורידין קרוב לנכסיו ואם ירד (אין) מסלקין אותו (כתב הב"י בסי' רפ"ה במה שכתב הטור ומ"ש בשם הרמב"ם שאם ירד מסלקין אותו בפ"ז מהלכות נחלות ואע"ג דבנוסחאות הרמ"בם שבידינו כתוב אין מסלקין אותו ט"ס הוא דהא תניא בהמפקיד היורד לנכסי רטושין מוציאין אותן מיד ופי רטושין שהלכו להם מדעת וכ"ו) ואין ב"ד צריכין להטפל בו ולהעמיד לו אפוטרופוס לא לקרקע לא למטלטלין שהרי לדעתו יצא והניח נכסיו וכיצד יהיה דין נכסי זה מטלטלין יעמדו ביד זה שהן תחת ידו עד שיבוא זה ויתבע או עד שימות ויתבעו היורשין והקרקעות ע"כ דון מינה לנ"ד דמכ"ש בנדון שלפנינו דקרובים הראויים ליירש הם ומעות הן דמיד שמת יעקב אביהם נשארו המעות מוחזקים ותחת ידי ראובן ושמעון בניו דדינא הוא דאמרינן נמי שיעמדו אל המעות ביד שניהם ואין לאל ידם להוציאן מרשותן ומה שחלקו יפה עשו עד שיבוא זה שיצא למדינת הים ויתבע ויקח חלקו שהרי אף במי שיצא שלא לדעת בין ששמעו בו שמת בין לא שמעו בו שמת שמורידין קרוב הראוי ליירש לנכסיו לא שימכרם אלא לעבוד השדות והכרמים כתב הר אש בפסקיו שאם יש שנים או ג' קרובים הראויים ליירש יחלקו הנכסים ביניהם וא"כ בנ"ד נמי שהמעות הן מוחזקים תחת יד ראובן ושמעון דינא הוא שיחלק והמעות בין שניהם ועליהם ליתן דין וחשבון ולפרוע ללוי כל אחד וא' כפי מה שלקחו דהיינו חצי שליש ממה שנוגע לו וא"כ ראובן זה אינו חייב לפרוע ללוי זה אלא כ"ה אלף פלוריניס שהוא חבי שלישו כי זהו חלקו שלקח ממנו ועליו אין לגרוע ולא להוסיף ולשמעון גם כן כמוהו ואם איבד כל מעותיו יצדיק לוי עליו את הדין וה' ישוב וירחמהו:
זאת ועוד אחרת דאף במי שיבא לדעת דדינא הוא שאין מורידין קרוב לנכסיו ואם ירדו יורשיו לנכסיו וחלקום שמוציאין אותן מידם זאת לא אמרינן אלא דווקא מהנכסים שהניח הוא כשיצא לדעת אבל מהנכסים שנפלו לו אחר שיצא בהא כולהו מודו דדינא הוא כדין השבוי כמ"ש מורים סי רפ"ה בשם רבינו ירוחם נכ"ו ז"ל מיהו אם נפלו לו נכסים בכאן שלא ידע בהן דינו כנכסי שבוי וכתב עליו בעל מאירת עינים ז"ל דינו כדין השבוי ולא אמרינן מדלא צוה על הנכסים שהניח כשיצא וגילה דעתו שלא ניחא ליה שירדו אחרים ה"ה מה שנפל לו אחר יציאתו אלא מאי דגלי גלי ומאי דלא גלי לא אמרינן בו כן ע"כ וא"כ בנ"ד כמו שאלו המעות שהניח יעקב לבניו הם מעות שנפלו לו ללוי אח"כ שהלך למ"ה בהא ודאי אין לדמותו לדין למי שיבא לדעת אלא למי שיבא שלא לדעת שהוא כדין השבוי וכבר הוכחתי דדין השבוי הוא שאם שמעו בו שמת וירדו יורשיו לנכסיו לנחלה וחלקו אותה ביניהם אין מוציאין אותה מידן וא"כ מה שעשו שחלקו עשוי ואין לערער אחריהם זהו מה שנראה לי לפי עניות דעתי:
העולה מכל מאי דכתיבנא דבנ"ד לא שייך דין בטלה מחלוקת דלא אתמר אלא או בקרקעות או במטלטלים בדבר שצריכה שומא אבל מעות דכמאן דפליגי דמיא לא אמרינן הכי וגם לא קנסינן לראובן ולא יפרע ללוי זה שהלך למדינת הים ושמעו בו שמת ואח"כ בא אלא הכ"ה אף פלוריניס שהוא חצי שלישו כפי מה שקבל והחצי האחר שביד שמעון שחלף ועבר לו ימתין עד שיעשיר שמעון ויוכל לפרוע לו ואם לאו יצדיק עליו את הדין כי כזאת וכזאת תאכל החרב ומן השמים ירוחמו שהק"בה ממקום אחר ימלא חסרונו ומאחר דבנדון דידן לא שייך דין דבטלה מחלוקת אין מקום למה שכתב הח"ה שנסתפק באומרו וא תל שהדין עם לוי כיון דלא דינא הכי ודי בזה זהו מה שהעלה מצודתי היום יום א' כ"ו לחודש מרחשון שנת ובסדר ויתרוצצו הבנים בקרבה ותאמר אם כן למה זה אנכי ותלך לדרוש את ה' לפ"ק:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל מ"ס נדפס בתכלית היופי ספר עטרת זקנים מאבראבינאל ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: