שאלה נז אשה אלמנה שגבתה מן  היתומים נדונייתה לבד ולא הכתובה והתוספת ובשביל כך רצתה להיות נזונת מנכסי היתומים והיתומים רצו לשלם לה כתובה ותוספת להפטר ממזונותיה יורנו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה  ידוע ומפורסם ששאלה דא מיוסדת על דיני כתובה ולכן קודם שאחווה דעתי החלושה ושכלי הקצרה מוכרח אני לעיין בגמרא ובדברי הפוסקים שמהם תצא תורה ואחר כך אתרץ שאלתי ואשיב תשובתי עד היכן שידי יד כהה מגעת ולכן טרם כל דברי לא אחשוך מאבקש מאל עליון יפקח רוחי ושכלי להשיב לשואלי:
עיקרא דהא מילתא איתא בכתובות פרק אלמנה נזונת מכרה כתובתה או מקצתה משכנה כתובתה או מקצתה נתנה כתובתה לאחר או מקצתה לא תמכור את השאר אלא בבית דין וחכמים אומרים מוכרה היא אפילו ארבעה וחמשה פעמים ומוכרת למזונות שלא בבית דין וכותבת למזונות מכרתי וגרושה לא תמכור אלא בבית דין עד כאן לשון המשנה ובגמרא מתניתין מני רבי שמעון היא דתניא מכרה כתובתה משכנה כתובתה עשתה אפותיקי לאחר אין לה מזונות דברי רבי מאיר רבי שמעון אומר אף על פי שלא מכרה ולא משכנה כתובתה אלא מחציתה אבדה מזונותיה למימרא דרבי שמעון סבר דלא אמרינן מקצת כסף ככל כסף ורבנן סברי אמרינן מקצת כסף ככל כסף הא איפכא שמעינן להו דתניא והוא אשה בבתוליה פרט לבוגרת שכלו בתוליה דברי רבי מאיר רבי אלעזר ורבי ששעון מכשירין בבוגרת התם בקראי פליגי רבי מאיר סבר בתולה אפילו מקצת בתולים בתוליה עד דאיכא כלהו בתולים בבתוליה בכדרכה אין שלא כדרכה לא רבי אלעזר ורבי שמעון סברי בתולה שלימה משמע בתוליה אפילו מקצת בתולים בבתוליה שיהו כל בתוליה קיימין בין בכדרכה בין שלא כדרכה ההיא אתתא דתפסה כסא דכספא בכתובתה קתבעה  מזוני אתאי לקמיה דרבא אמר להו ליתמי זילו הבו  לה מזונות לית דחש להא דרבי שמעון דאמר לא אמרינן מקצת כסף ככל כסף עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל לא תמכור את השאר וכו' רבי שמעון קאמר לה דאמר אין מוכרת שלא בבית דין אלא למזונות וזו מכיון שגבתה מקצתה אין לה מזונות והכי מוקי לה בגמרא כרבי שמעון וחכמים אומרים מוכרת היא לכתובתה אפילו לפרקים ואף על פי כן מוכרת בנתים למזונות שלא בבית דין: וכותבת בשטר המכירה למזונות מכרתיה משום עצה טובה כדאמר לעיל: וגרושה לא תמכור לכתובתה: אלא בבין דין למאן דאמר טעמא משום אינו רוצה שתתבזה וכו' הא לא איכפת ליה ודברי הכל היא ולמאן דאוקי טעמא משום חינא הא רבי שמעון היא: מתניתין מני תנא קמא דמתניתין מכרה כתובתה וכו' אין לה מזונות דברי רבי מאיר אבל מכרה מקצת יש לה מזונות: לא אמרינן מקצת כסף מוהר הבתולות שיש לה עדיין עליהם הרי הוא ככולו ויתן לה מזונות: פרט לבוגרת ולא אמרינן מקצת בתולים ככל הבתולים: בתולה אי הוה כתיב והוא אשה בתולה יקח: בבתוליה במקום בתולות הקפיד הכתוב אבל נבעלה שלא כדרכה והיא נערה כשרה לכ"ג: בתוליה קיימין לענין בעילה שלא נבעלה אפילו שלא כדרכה דתפסא כסא דכספא ולא היה בו שיעור כתובתה עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
והתוספות על ההיא דקאמרה המשנה מכרה כתובתה כתבו וז"ל נראה לי לפרש דהיינו מנה ומאתים והשתא אתי שפיר דקאמר לא תמכור השאר אלא בבין דין דהיינו תוספת עד כאן לשון התוספות ז"ל:
והשתא אין ספק שכל מי שיש לו מוח בקדקודו ובק' לעיין בגמרא יודה דכתובה הנאמרת בזאת הסוגיא היינו לבד עיקר הכתובה שהוא מנה ומאתים וכמו שביארו התוספות ולפי זה לדעת רבי מאיר שהלכה כמותו שסובר שאם מכרה הכתובה כולה דווקא הוא דאין לה מזונות אבל אם מקצתה מכרה יש לה מזונות אין הנדוניא בכלל אלא אם מכרה עיקר הכתובה אף ששיירה הנדוניא אבדה מזונותיה ואם גבתה נדונוייתה ושיירה העיקר לא הפסידה מזונותיה לפי שאין המזונות שייכי כלל לענין הנדוניא כאשר יתבאר במה שיבא ואף התוספת לא היתה נכללת תחת גדר כתובה לולי שמצינו בפרק אף על פי בביאור שהתוספת ככתובה עצמה דאיתא התם בגמרא על ההיא דקאמרה המשנה אף על פי שאמרו בתולה גובה מאתים ואלמנה מנה אם רצה להוסיף אפילו מאה מנה יוסיף רצה לכתוב לה לא קתני אלא רנה להוסיף מסייע ליה לרבי איבו אמר רבי ינאי דאמר רבי איבו אמר רבי ינאי תנאי כתובה ככתובה דמי נפקא מינה למוכרת ולמוחלת וכו' ופי' רש"י ז"ל רצה לכתוב לא קתני אי תנא לכתוב לא הוה שמעינן מינה שיהיה התוספת קרוי כתובה אלא במתנה מדעתו ואין שם כתובה עליו השתא דתנן להוסיף משמע נוסף על הכתובה שתיקנו חכמים ושם כתובה עליו גם הוא מסייע ליה וכו': תנאי כתובה תוספת שהוא מתנה להוסיף לה וכן מזונות וכל הנך דתנן בפרק דלעיל: ונפקא מינה למוכרת ולמוחלת מוכרת כתובתה או מוחלת כתובתה מכרה או מחלה את הכל לפי שהכל קרוי כתובה ולא אמרינן דלא מיקרי אלא מנה ומאתים עד כאן לשונו הרי לך בביאור שהתוספת בשביל שהיא תנאי כתובה ככתובה דמי לענין ההלכות המפורשות שם ואי לאו האי דרבי איבו לא תהיה נכללת תחת שם כתובה:
ואגב אורחין למדנו מהאי דרבי איבו שאין הנדוניא בכלל כתובה דאם לא כך היה לו להשמיענו יותר חידוש באמרו שהנדוניא תהיה ככתובה ובמכל שכן התוספת אלא ודאי שסובר שהתוספת לבד היא ככתובה מפני שהיא נוספת על תקנת חכמים שתקנו כתובה לאשה אבל הנדוניא כתוב היא כאשר נבאר בגזרת האל עוד לפנים ואין להקשות ממה שנראה מפירוש רש"י ז"ל שמלבד התוספת יש דברים אחרים שנכללים במאמר רבי איבו כגון המזונות ושאר תנאי כתובה ואם כן נוכל לומר שגם הנדוניא בכלל שהרי כוונת רש"י ז"ל מבוארת שאין דעתו לומר שכל הדברים האלה נקראים בעצם כתובה אלא היינו לומר שהדינין שלהם ככתובה וכמו שפירש הר"ן ז"ל דבריו יע"ש אבל התוספת נקראת בעצם ועל הכוונה ראשונה כתובה וכן דעת הרא"ש ז"ל שכתב וז"ל פירש רש"י תוספת שהוא נותן לה וכן מזונות וכו' ונדוניא נמי דמיקרי כתובה כדאמר לעיל קבורתה תחת כתובתה אין דינה ככתובה רצה בזה שאין שם כתובה מורה בעצם על הנדוניא ולזה תמצא שאף שבקצת המקומות נקראת כתובה כיון שאין זה שמו העצמי אשר יקראו לה און דינה ככתובה ובסוף פרק הנושא כתב עלה דרבי איבו דתנאי כתובה מיהו דווקא תוספת אבל נדוניא מסתבר שהיא כתוב מורה בבירור שסובר שדעת רבי איבו באמרו תנאי כתובה ככתובה אינו כולל הנדוניא מפני שלא דבר כי אם במה שנקרא כתובה בעצם שהוא מנה מאתים גם מדברי התוספות יש לדקדק כן שכתבו שם וז"ל ולתובעת פירש בקונטריס שאם תבעה תוספת שאין לה מזונות ולא יתכן פירושו אליבא דרבנן דאמרי לקמן בפרק אלמנה משכנה או נתנה מקצת כתובתה יש לה מזונות אלא יש לפרש ולתובעת שאם תבעה מנה מאתים ושיירה תוספת דיש לה מזונות כיון דתנאי כתובה ככתובה הרי לא תבעה כי אם מקצת כתובה עכ"ל ומדלא פירשו האי ולתובעת במי שתבעה מנה מאתים ותוספת ושיירה הנדוניא דיש לה מזונותן נראה דדעתם ז"ל שאין הנדוניא בכלל כתובה ושכוונת המאמר של רבי איבו הוא דווקא תוספת ולפיכך כתבו שכשיירה תוספת דיש לה מזונות מהטעם שלא תבעה כי אם מקצת כתובה וכאילו העירה בזה שאם תבעה מנה מאתים עם התוספת שאז תבעה כולה אף ששיירה הנדוניא אין לה מזונות וכן דעת הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק ששה עשר מהלכות אישות הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין בין עבדים אף על פי שהן נכתבים בשטר הכתובה אין נקראים כתובה אלא נדוניא שמם ואם קבל הבעל אחריות הנדוניא עליו ונעשי' ברשותו אם פחתה פחתה לו ואם הותיר' הותירה לו הרי זו נקראת נכסי צאן ברזל ואם לא קבל אחריות הנדוניא עליו אלא הרי היא ברשות האשה אם פחתה פחתה לה ואם הותירה הותירה לה הרי זו נקראת נכסי מלוג וכן כל נכסים שיש לאשה שלא הכניסה אותה לבעלה ולא כתבו אותם בכתובה אלא נשארו לעצמה אי נפלו בירושה אחר שנתארסה או נתנו לה במתנה הכל נקראין נכסי מלוג שכולן ברשותה הן ואין נקראין כתובה אלא עיקר כתובה שהוא מאה או מאתים עם התוספת בלבד וכתב הרב המגיד מה שכתב רבינו שאין הנדוניא בכלל כתובה יש לו עיקר בהרבה מקומות בגמרא שחלקו בביאור בין כתובה לנכסי צאן ברזל ואין צריך לומר לנכסי מלוג כמו שנתבאר במורדת פרק ארבעה עשר ויתבאר פרק שנים ועשרים בדין שומרת יבם ופרק ארבעה ועשרים יתבאר בדין הרבה נשים שדין הכתובה חלוק מדין נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג וכן נראה בהרבה מקומות בגמרא שאין הנדוניא בכלל כתובה אף על פי שלא חלקו בפירוש כמו שאמרו בפרק גט פשוט גבי ערב דכתובה דלא משתעבד מאי טעמא מצוה עבד ולא מידי חסרה ובנדוניא אין לומר לא מידי חסרה שהרי הביאה ממון שלה ויתבאר דין זה פרק שבעה עשר עוד אמרו בהרבה מקומו' בגמרא מקולי כתובה שאנו כאן ומשמע שהוא דווקא בעיקר כתובה ותוספת לפי שהוא מתחייב בהן ולא קבל כלום אבל בנדוניא משמע שלא הקלו ודינה כדין שאר חובות והנראה אלי מדברי רבינו שהוא סובר שאין הנדוניא בכלל כתובה לשום דבר אלא לדברים שבאר רבינו בפירוש שהיא ככתובה אבל בכל מה שסתם הוא ז"ל דין הנדוניא כדין חוב בעלמא ודין החוב במלוה עם הלוה נתבאר בהלכות מלוה ולוה כל פרטיו וכן כתב הרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל בתשוב' שאלה שדעת רבינו הוא שהנדוניא כחוב בעלמא ונגבת מן הבעל בבינונית שלא אמרו זבורית אלא בכתובה ותוספת ודע שיש קצת דברים שהכתובה והחוב שוים בהן כפוגמת כתובתה ופוחתת ונפרעת מנכסי יתומים ושלא בפניו ומן המשועבדין שכל אלו בעל רוב גם כן צריך שבועה בהן ואין ספק שדין זה נוהג אף בנדוניא ולא הוצרך רבינו לבאר כן דפשוט הוא שלא יפה כחה מן החוב ודע שאין דעת רבינו מוסכם בזה מכל המפרשים ז"ל כי יש מי שנחלק ואמר שנכסי צאן ברזל בכלל כתובה בכל מקום ודווקא כשהיא באה לגבותה מבעלה או מיורשיו ובאי כחו אבל כשהן בעין דינם חלוק כמוזכר בהרבה מקומות וזה דעת הרמב"ן ז"ל בראש פרק אף על פי בכתובות וזה לשונו הילכך כל דיני כתובה דמנה ומאתים כנכסי צאן ברזל מיהו דווקא בדליתנהו ובאה לגבות מנכסיו בשעבוד דכתובה אבל היכא דאיתנהו לא שאפילו זנתה לא הפסידה בלאותיה קיימין דכנסי צאן ברזל עכ"ל ועיקר ראיותיו ממה שהזכירו חכמים בכמה מקומות נדוניא בכלל כתובה כמו שאמרו בפרק אף על פי גובה כתובתה בבית אביה ואמרו וקבורתה תחת כתובתה וכן ההוא שכיב מרע דאמר הבו ארבעה מאה זוזי לכתובה דברתא וכן כתובת בנין דכרין היא אף בנדוניא ואף רבינו מודה בדין בנין דכרין כזנכר פרק תשעה עשר והרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל הטיל פשרה והכריע בדברים ואמר דודאי הנדוניא בכלל לשון הכתובה ונפקא מינה למוכרת ומוחלת דמשום לישנא אתינן לה כלומר שבכלל מה שאמרה כתובתי מכורה לך מחולה לך היא אפילו הנדוניא שהכל נקרא כתובה והלשון כולל אותם אבל לדיניהם בכל מה שאין הלשון גורם אין הנדוניא בכלל העיקר דהתם שאנו קולי דכתובה משום דמדידיה יהיב לה ונדוניא משלה היא ולמה נקל יותר משאר חובת דעלמא עד כאן לשונו ולפי שענין זה עיקר גדול בהרבה מקומות הארכתי בו ועוד אבאר בכל דיני הכתובה כל אחד במקומו מהו דין הנדוניא עד כאן לשון דברי הרב המגיד ז"ל:
העולה מכל מה שכתבנו דכל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה דהיינו הרמב"ם והרא"ש גם מה שדקדקנו מדברי רש"י ז"ל ובעלי התוספות כלם סוברים ומתנבאים פה אחד שאין הנדוניא בכלל שם כתובה ולכן אלמנה שגבתה נדונייתה לבד ולא גבתה העיקר והתוספת ותבעה להיות נזונת מן היתומים כמו בנדון דידן שחייבים היתומים ליתן לה מזונותיה ואין להם שום צד להפטר ממנה:
ואם תאמר איך כתבנו דבנדון דידן הדין עם האלמנה וצריכין היתומים לשלם לה מזונותיה זה אינו אלא אליבא דהרמב"ם והרא"ש והנמשכים אחריהם, שסוברים שאין הנדוניא בכלל כתובה אבל להרמב"ן והרשב"א ושאר פוסקים שסוברים שגם הנדוניא נקראת כתובה כמו שמצינו בהרבה מקומות בגמרא אם כן הדין עם היתומים ופטורים ממזונותיה ואם כן איך יש לי עזות פנים לחלוק על הני רבוואתא וגדולי ישראל אשר קטנם עבה ממתנינו ולפסוק נגד סברתם והנראה אלי לתרץ לחלישות דעתי ולקוצר שכלי שלא אמרו השלמים האלו שהנדוניא יש לה דין כתובה אלא כשגבתה עם הנדוניא מקצת העיקר והתוספת דאז חשבינן כאילו גבתה כל הכתובה ופטורים היתומים ממזונותיה אבל בנדון דידן שלא גבתה אלא נדונייתה לבד אפשר שגם החכמים הללו יודו שהדין עם האלמנה וצריכין היתומים לשלם לה מזונותיה ואפילו הכי אם אנו רוצים לומר שזה התירוץ נראה דוחק דודאי הני אשלי רברבי סוברים שהנדוניא בכלל כתובה לכל הדברים וכפי סברתם אין הדין עם האלמנה אלא עם היתומים כבר הוכחנו ואמרנו שהרמב"ם והרא"ש ורש"י ובעלי התוספות והרב בית יוסף וגם הריטב"א והרבה פוסקים שעדין לא כתבנו דעתם שלא להאריך כולם סוברים שאין הנדוניא בכלל כתובה ולכן בנדון דידן לא מצינו שום צד וזכות לפטור היתומים מההזנה אלא אדרבא הדין עם האלמנה וחייבין לתן לה מזונותיה:
כל זה לא כתבתי אלא להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות ה' ישמרהו עדי עד ויאריכהו על ממשלתו אמן:
תם ונשלם ביום שני לחדש שבט יום שנכפל בו כי טוב שנת התק"סג ליצירה
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס