שאלה ג' אחים נשתתפו בעסק באופן זה דהיינו ראובן הטיל לכיס שמנה מאות רחים ושמעון אלף וה' מאות ולוי אלפים והתנו ביניהם שיעסקו שלשתם בעסק זה איש לפי כחו במשך ג' שנים ולסוף הזמן הזה יחלקו ביניהם באופן זה כל מי שהטיל יותר על חבירו יקח את היתר מן האמצע וריוח לערך עשרה למאה והנשאר מן הריוח יחלקו בשוה וקבל ראובן הנ"ל עליו שליש אחריות היתרים בין אחריות ים בין אחריות יבשה ויהי אחרי כתבם וחתמם השטר כראוי טרם התחילו לישא וליתן חלה שמעון הנ"ל ויגוע וימת ויאסף אל עמיו וב' האחים הנותרים התעסקו והלכו כל משך הג' שנים כאשר התנו ביניהם עתה בבואם לחלק את הריוח אחר תום השנים ההנה נולד ספק ביניהם פן יכשלו ונלכדו ח"ו בעון נשך ותרבית כי שמעון לא הגיע להתעסק בעצמו עמהם ונמצא הריוח של עשר למאה אשר יקבלו יורשיו על יתרונו רבית מפני האחריות שקבל על שלישו ראובן הנ"ל או שמא כיון שהשטר בעת הכתבו נעשה בהיתר כדין וכהלכה מוחלים האחים אח עמלם בעד יתומי אחיהם כי מצוה הם עושים לעמוד לימין יתומיו והו"לל כאלו הוא בעצמו מתעסק בעד בניו עתה יורנו נא משפט האחים האלה בחלוקתם ושכו"ממה:
תשובה גרסינן בבא מציעא פרק המקבל דף ק"ד אמרי נהרדעאי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון עבוד רבנן מילתא דניחא ליה ללוה וניחא ליה למלוה השתא דאמרינן פלגא מלוה אי בעי למישתי ביה שכרא שפיר דמי רבא אמר להכי קרו ליה עיסקא דא"ל כי יהיבנא לך לאיעסוקי ביה ולא למשתי ביה שכרא אמר רב אידי בר אבין ואם מת נעשה מטלטלין אצל בניו רבא אמר להכי קרו ליה עיסקא דאם מת לא יעשה מטלטלין אצל בניו ע"כ בגמרא לענינינו:
ופר"שי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון המקבל פרגמטיא מבעל הבית ושמה לה כפי דמיה שהוא שוה כאן והוא מוליכה למקום היוקר למחצית השכר חצי אחריות אונסיה עליו כמלוה וחצי אחריות על בעליה כפיקדון: תקון רבנן הך תקנתא דניחא להו לתרוייהו ואי בעי למישתי ביה שכרא אם רצה להוציא חצייה בהוצאת ביתו מוציא שהרי מלוה עליו היא: לאיעסוקי ביה דמתוך שמשתכר בשלך תטרח ותעסוק בה יפה ואם מת הלוה והעיסקא קיימת ביד בניו הרי חצייה שהיא מלוה נעשית מטלטלין אצל בניו ואין הבעלים גובין ממנה דמטלטלין דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב להכי קרו ליה עיסקא שתהי תמיד קיימת ומתעסק בה ויסמכו עליה בעליה שלא תינתן להוציאה ואם מת לוה יגבו ולא תעשה כמטלטלין שלהן דכיון דצריכה להיות קיימת סמיכתו עליה כמקרקעי דטעמא דלא קא משתעבד עבד מטלטלי דיתמי לב"ע משום דמעיקרא לאו עלייהו סמך דלאו למיגבי מינייהו אוזפיה שהרי בידו להוציאן אבל הני אין בידו להוציאן וסמך עלייהו עכ"ל:
וכתב רבינו הגדול והילכתא כרבא בתרוייהו הילכך אי איכא שהדי דהני מטלטלי מחמת ההוא עיסקא נינהו שקיל להו מלוה בלא שבועה ואפילו מיתמי ואי איכא עליה דמיתנא כתובה או שטר חוב וליכא ניכסי למיתנא לית להו מהני מטלטלי דעיסקא ולא מידי אלא שקיל להו מרייהו לחודיה דדיליה נינהו דלא קאני ליה מיתנא אלא לאיעסוקי בהו בלחוד וכיון דמת הדר עיסקא למאריה ואי איכא ביה רווחא בההוא שעתא דמת לוה שקלי מיניה יורשים או בעל חוב מנתא דהוה שקיל מיתנא ואי ליכא ביה רווחא לא שקלי מיניה מידי אלא הדר עיסקא למאריה וכן הילכתא עכ"ל ז"ל:
והנה ראיתי לרש"י ז"ל שפירש האי עיסקא המקבל פרגמטיא מבעל הבית ושמה לו לפי דמים שהיא ראויה כאן ומוליכה למקום אחר שהיא ביוקר וכו' משמע מדבריו דלא שייך עיסקא אלא בפרגמטיא ולא במעות ואם לא כתב רש"י ז"ל ומוליכה למקום היוקר הייתי אומר דלאו דוקא נקט פרגמטיא דה"ה מעות בעיין אבל עכשיו דכתב ומוליכה למקום היוקר משמע דקפיד אהכי אבל מעות לא אבל הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שלוחין ושותפין כתב תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהם יהיה חצי הממון בתורת הלואה והרי המתעסק חייב באחריותו אע"פי שאבד באונס והחצי האחר בתורת פקדון והרי הוא באחריות בעל המעות ואם נגנב או אבד החצי של הפקדון אז המתעסק חייב לשלם ולפיכך יהיה שכר זו החצי אם הרויחו של בעל המעות ולפי תקנה זו אי אפשר שיהיה השכר או ההפסד של כל הממון לאמצע בשוה שאם אתה אומר כן נמצא בעל הממון ניטל שכר חצי מעותיו שהן פקדון ואינו עושה כלום אלא זה המתעסק טורח לו בחצי של פקדון מפני מעותיו שהלוהו ונמצא באין לידי אבק רבית והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך להעלות לו שכר של כל יום ויום אלא אפי' העלה לו דינר בכל ימי השותפות דיו ואם פחתו או הותירו יהיה לאמצע בשוה וכן אם אמר לו כל הריוח יהיה לך שלישו או עשיריתו בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר הרי זה מותר ואם הפסידו יפסיד מחצה הרי לך בהדיא לדעת הרמב"ם ז ל שהעיסקא היא שיתן לו בעל הבית מעות להתעסק בהם למחצית שכר וכדי ליהנות בעל הבית מחצי הריוח במושלם צריך להעלות לו שכר אפי' דינר בכל ימי השותפות כדי שלא יבואו לידי אבק רבית וכן פסקו הרי"ף והר"אש וטור ובית יוסף בסימן קע"ו ביורה דעה וזה נלמד להרמב"ם ז"ל מסוגיא דידן דנהרדעאי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון ודלא כפירוש רש"י שפירש דמיירי כפרגמטיא ודין סחורה ממקום למקום כתבו הרמב"ם בפרק ט' מהלכות מלוה ולוה היה מוליך סחורה ממקום למקום אמר לו תנם לי ואני אעלה לך דמיה כמו ששוה באותו מקום אם היתה ברשות המוכר עד שהגיע לשם מותר ואם היתה ברשות לוקח אסור והיא בריתא כלשונה בפרק איזהו נשך ופר"שי ממקום הזול למקום היוקר ואמר לו תנה לי ואני אוליכה ואעשה צרכי במעות עד זמן פלוני ברשות מוכר אם קבל מוכר אחריות הדרך מותר דאם כן דאין כאן מלוה עד שתמכר וכל מה שנמכר ביוקר של בעלים הראשונים הוא ברשות לוקח אסור דמהשתא מלוה הוא גביה ויהיב ליה טופינא דדמיה ברביתא עכ"ל והגם שיש לחלק דהכא מיירי שמעלה כל הריוח לבעל הסחורה והתם מיירי שאינו מעלה לו אלא מחצית שכר מ"מ לא אשתימיט שום פוסק לכתוב דין עיסקא בסחורה ממקום למקום ובדוחק יש ליישב לדעת רש"י ז"ל דלאו דוקא נקט המקבל פרגמטיא וצ"ע:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו מהנשר הגדול הרמב"ם ז"ל בדין זה שכתב בחלוקה אחרונה וכן אם אמר לו כל הריוח יהיה לך שלישו או עשיריתו בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר הרי זה מותר ואם הפסידו יפסיד מחצה תלה הדבר בהואיל ויש לו עסק אחר אבל אם לא יהיה לו עסק אחר אסור ובהלכה ד' כתב וכן אם התנו שיפסיד המתעסק מחצה ואם יהיה שם שכר יטול שני שלישי הריוח הרי זה מותר ורבותי הודו שאין התנאי זה מועיל אלא אם כן הוה למתעסק זה עסק אחר אבל אם אין לו עסק אחר צריך שיהיה שכר המתעסק יתר על הפסדו בשתות כמו שבארנו שזה דבר אסור הוא ואין התנאי מועיל בו ולא יראה לי זה א"כ לדעתו ז"ל אע"פי שאין למתעסק עסק אחר מותר ובראש הפרק כתב בהחלט דעת רבותיו דדוקא אם יש למתעסק עסק אחר הוא דמותר ואין דרכו של הרב בכך אלא בכל מקום שהוא מביא דעת רבותיו ואין דעתו נוחה מהם הוא מפרש דעתו ודוחה דעת רבותיו כמו שהביא בסוף הפרק הורו רבותי שאם התנו שיטול המתעסק שלשה חלקים מהשבר ובעל המעות רביע השכר נמצא רביע המעות בלבד בתורת פקדון ושלשה רביעים בתורת הלואה לפיכך אם היה שם הפסיד יפסיד המתעסק שלשה רביעי הפסד פחות שליש הרביע ויפסיד בעל המעות רביע ושליש רביע שהוא שליש כל ההפסד כיבד נתן לו מאה דינרים על תנאו זה וחסרו ארבעה ועשרי' בעל המעות מפסיד שמנה והמתעסק מפסיד ששה עשר ועל דרך זו לעולם כל חלק שיש לבעל המעות בשכר אם יהיה שם ריוח ניטל כמו שהתנו ואם יהיה שם הפסד יפסיד אותו החלק ותוספת שלישו נמצאת למד לפי מדה זו שאם התנו שיטול המתעסק רביע השכר אם פחת לא ישלם המתעסק כלום שהרי רביע ההפסד שהוא חויב לשלם מפני המלוה יש לו כנגדו שליש מה שיטול בעל המעות שהוא רביע ונמצא זה כנגד זה וכן אם התנו על הפחת ולא הזכירו הריוח ואם פחתו פחת המתעסק כפי מה שהתנו ואם הוסיפו נוטל המתעסק כמו אותו החלק שהיה מפסיד ותוספת שליש מה שנטל בעל המעות כיצד התנו שאם יהיה שם הפסד יפחות המתעסק רביע והפחיתו משלם רביע הפחת ואם הותירו נוטל מחצה ואע"פי שדברי' אלו שהורו דברי טעם הם אם תלך על דרך זו שמא המתעסק אפשר שיפחות ויטול שכר כיצד כגון שהתנה עמו שיטול המתעסק אחד משבע בשכר ופחתו נמצא נוטל המתעסק אחד משבע' יתר על זה ההפסד כיצד כגון שפחתו שבעה דינרים הרי המתעסק אומר לו אני חייב לך דינר אחד כפי התנאי ואתה חייב לשלם לו ב' שהן שליש חלק הפקדון נמצא בעל המעות חייב ליתן לו דינר בשכר שהפסיד שבעה ואלו הפסיד ארבעה עשר היה חיוב בעל המעות ליתן לו שני דינרים וזה תמה גדול ודבר שאין הדעת סובלת אותו ואין זה אצלי אלא כמו דברי החלום אבל הדרך והדין האמת שיראה לי שכל שירוח המתעסק אם יהיה שם הפסד יפסיד שני שלישי החלק שהיה מרויח וכן אם התנו על ההפסד והרויחו יטול כמו אותו החלק שהיה מפסיד ותוספ' שליש חלק חבירו נמצאת אתה אומר לפי מדה זו שאם התנו שיטול המתעסק רביע השכר והפסיד הרי זה משלם שתות ואם התנו שיפסיד רביע והרויח נוטל מחצה ועל דרך זה לא תמצא תמה ויצא הדין בקו הצדק הרי לך בהדיא שהביא דברי רבותיו ודחה אותם בשתי ידים מה שאין כן בנ"ד שגזר אומר תחלה כדעת רבותיו ולא גלה דעתו ואח"כ בסוף הפרק שהביא דין אחר הביא הדברים בתורת מחלוקת:
ומעיד עלי יוצר בראשית כי מתחלה כשעיינתי דברי הרב בכל זה הפרק הרגשתו בקושיא זאת אח"כ מצאתי להרב כסף משנה ג"כ שהרגיש בזה והוא מחלק ז"ל על זה האופן מיהו הני מילי דבעינן שיהיה לו עסק אחר כשלא התנו מעקרא אלא שבשעה שבאו לחלוק אמר לו אם כשנעשה חשבון נמצא ריוח מותר שליש יהיה בשכרך או דינר בשכרך אבל אם מתחלה התנו כן אע"פי שאין לו עסק אחר מותר לדעת רבינו שכיון שהתנה מעקרא תנאי ממון הוא ואיסורה ליכא כיון ששכר המתעסק יתר על שכרו אפי' כל שהוא וזהו שכתב רבינו בסמוך ואם התנו שיהיה שכר יטול המתעסק וכו ומה שכתב רבינו עוד בסמוך עוד תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן וכו' ולא רצה ליתן שכר עמלו בכל יום וכו' כלומר כשבאו לעשות חשבון לא רצה ליתן לו שכר כל יום ויום או ליתן לו דינר לכל ימי השותפות אם היה לו עסק אחר ומתחלת השותפות לא נתנו שום תנאי ואם לא תפרש כן דהכא כשלא התנו מעקרא עסיקנן קשיא רבינו דידיה אדידיה דהכא פוסק דלא שרי באומרו שליש הריוח או עשיריתו יהיה שלך אלא ביש לו עסק אחר דוקא ולקמן אמרינן וכן אם התנו שאם יהיה שכר יטול תשיעית וכו' ורבותי הורו וכו' עד ולא יראה לי זה הרי שאפילו בדלית ליה עיסקא אחרינה שרי עכ"ד ז"ל ומחלה מכבוד תורתו שזה התירוץ אינו עולה לדעת הרמב"ם ז"ל שהרי מקור הדין של עסק אחר יצא לו ממאי דגרסינן בגמרא אמר רב מותר שליש בשכרך מותר ושמואל אמר לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקם אלא אמר שמואל קוצץ לו דינר ואמרינן התם דכי אמר רב מותר שליש בשכרך מותר כגון דאית ליה בהמה לדידיה דאמרי אינשי גביל לתורא גביל לתורי והרמב"ם ז"ל פסק כרב באיסורי וכן פסק הרי"ף ז"ל וסובר הרמב"ם ז"ל דכיון דרב מיירי כשיש לו בהמה שמואל נמי מיירי בההוא גוונא ולדעת שמואל לא שרי אלא בקוצץ זכינו לדין דבין לרב בין לשמואל לא מיירי אלא בתחלת השותפות לדעת רב די שיאמר לו מותר שליש יהיה שלך והיינו שיש לו עסק אחר ולדעת שמואל אפי' יש לו עסק אחר צריך מתחלה להיות קוצץ לו דינר ומדשמואל נשמע לרב וגם משמעות גביל לתורא גביל לתורי לא שייך אלא בתחלת העיסקא וזה הפך דברי הכסף משנה שכתב דהכא מיירי בשעה שבאו לעשות חשבון דלא תיקשי דברי הרמב"ם דידיה אדידיה ולדעתי הרמב"ם ז"ל חזר בו שמתחלה החלט הדברים כדעת רבותיו ולבסוף נראה לו שאין זה דברי טעם הואיל והוא תנאי שבממון קיימא לן כל תנאו שבממון קיים:
ומעתה נבוא למשפט שאלתינו אחת לאחת למצא חשבון מה שכתב החכם השואל דהיינו ראובן הטיל לכיס שמונה מאות פרחים וכו' מוכרחים אנו לומר שהגביהו את הכיס שלשתם או קנו באחד מן הדברים שלוקח קונה בהם אבל אם כתבו השטר והעידו עדים אע"פי שקנו מיד שניהם אין כאן שותפות כלל וכן פסק הטור ובית יוסף בסימן קע"ו בח"מ וז"ל הרמב"ם בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין כשירצו השותפין להשתתף במה יקנה כל א' מהם ממון חבירו להשתתף בו אם המעות נשתתפו יביא זה מעותיו ויביא זה מעותיו ויטילו אותן לכיס אחד ויגביהו את הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אף על פי שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדיין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחליפין לפיכך אם נשתתפו בשאר מטלטלין כיון שקנו מידם שיביא זה חביתו של יין וזה כדו של דבש והרי נשתתפו בהן נעשו שותפין בהן וכן אם ערבו פירותיהן או ששכרו מקום בשותפות והניח זה כדו וזה חביתו שנשתתפו בהן הרי אלו שותפין כללו של דבר בכל הדרכים שקונה הלוקח באותן הדרכים עצמן קונין השותפין זה מזה הממון המוטל ביניהם להשתתף בו א"כ מוכרחים אנו לומר בנ"ד היתה שותפות גמורה כדת וכהוגן הגם שראובן הטיל לכיס ח' מאות ושמעון אלף וה' מאות ולוי ב אלפים אין בכך כלום הואיל ונושאים ונותנים שלשתם במקומן חולקים לפי מניינם לא לפי המעות וכן פסק הרמב"ם בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין וטור ובית יוסף בסימן קע"ו ולפי זה מה שכתב החכם השואל ונשתתפו בעסק גם מילת והתנו ביניהם שיעסקו שלשתם בעסק זה לאו דוקא נקט רצונו לומר ונשתתפו לישא וליתן בממון דעיסקא לא שייך אלא כשאחד נותן מעות והאחר נושא ונותן או כששניהם נתנו מעות ואחד לבדו נושא ונותן אבל כששניהם נושאים ונותנים בממון נקראת שותפות ולא עסק והרי לך לשון הרמב"ם בפרק ו' מהלכות שלוחין ושותפין שנים שהם נושאים ונותנים בממון השותפות אעפ"י שהממון של א' מהם הרי זה נקראת שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר או בהפסד כל מה שירבו כמו שבארנו אבל אם היה האחד בלבד הוא הנושא ונותן בממון השתוף אע"פי שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא ונותן מקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נושא ונותן נקרא בעל המעות א"כ בנ"ד אין זה עסק אלא שותפות שהרי התנו ביניהם לישא וליתן כל אחד מהם לפי כחו ומאחר שכן זכינו לדין הואיל ואחד מן השותפין מת אין כאן לא תורת עיסקא ולא תורת שותפות ולא מבעיא בנ"ד שמת שמעון קודם שהתחילו לישא וליתן אלא אפי' בעלמא היכא דהתנו להשתתף ה' שנים ומשכה השותפות שנה א ומת אחד מהם בטלה השותפות וזה מוסכם מכל הגאונים וכן פסק הטור ובית יוסף בח"מ סימן קע"ו והרמב"ם בפרק ה' מהלכות שלוחין ושותפין אחד מן השותפין פין או מן המתעסקין שמת בטלה השותפות או העסק אע"פי שהתנו לזמן קבוע שכבר יבא הממון לרשות היורשים וכזה הורו הגאונים אשר על כן יתומי שמעון אין להם שום תביעה כלל בריוח שהרויחו דודיהם שמיום שמת אביהם בטלה השותפות וחזר הממון ויצא לרשות היורשים והרי ראובן ולוי חייבים בממון זה והוא בידם בתורת פקדון מיום שמת אחיהם שמעון עד היום הזה אלא שאם רבו ליתן ליתומי אחיהם בתורת מתנה הרשות בידם שהרי אפי' יהיה שמעון זה שמת נכרי ונתעכב הממון שלו בידם והרויחו בו ובאו לצאת ידי שמים מאחר שראו זה המאורע הרע הזה שקודם שיתחיל ולישא וליתן בשותפות עמהם מת והניח יתומים קטנים נותנים להם בתורת מתנה מנה הראויה להתכבד כ"ש בנ"ד שהיתומים הם בני אחיהם גם מה שכתב החכם השואל פן יכשלו ונלכדו ח"ו בעון נשך ותרבית לאו דוקא שכבר הוכחנו מדברי הרמב"ם והפוסקים שאפי' יהיה מתעסק ולא ישלם לו שכרו כפועל בטל אין כאן אלא אבק רבית ולשון נשך ותרבית לא שי אלא ברבית של תורה ורבית של תורה אינו אלא באגר נטר ושאר איסורי רבית אינו אלא מדבריהם וזה לשון הרמב"ם בפרק ו' מהלכות מלוה ולוה המלוה את חבורו סלע בחמשה דינרים או מאתים חטים בשלש או סלע בסלע וסאה או ג' סאין בג' סאין ודינר כללו של דבר כל הלואה בתוספת כל שהוא הרי זו רבית של תורה ויוצאה בדיינים וכן המלוה את חבירו והתנה עמו שידור בחצירו חנם עד שיחזיר לו הלואתו או ששכר ממנו בפחות וקצב הדבר שפוחת לו מן השכר עד שיחזיר לו הלואתו או שמשכן בידו מקום שפירותיו מצויין בעת ההלואה כגון שמשכן חצירו ע"מ שידור בו חנם הרי זו רבית של תורה ויוצאה בדיינים וכן המוכר שדה או חצר באסמכתא הואיל ולא קנה הגוף הרי כל הפירות שאכל רבית ומחזיר אותן וה"ה לכל מי שקנה קניין גמור מתחלה שהוא מחזיר את הפירות מפני שאם אכל את הפירות הרי זו רבית של תורה וכל דבר שהוא אסור משום רבית חוץ מאלו הרי הוא אסור מדבריהם גזרה שמא יבא לרבית של תורה והוא הנקרא אבק רבית ואינו מוציא בדיינין:
קנצי למילין דראובן ולוי אינם חייבים ליתן ליתומים שום דבר מן הדין שמשעה שמת אחיהם שמעון בטלה השותפות ויצא הממון לרשות היורשים והוא ביד ראובן ולוי בתורת פקדון הגע עצמך שאם היה העניין בהפך שבמקום הריוח קרה להם הפסד גדול היו משלמים ליתומי אחיהם כל הקרן בשהניח אביהם בידם ואע"פי שאין היתומים תובעים אותם אנן טענינן ליתמי אם כן אפוא עתה שהרויחו הריוח הוא שלהם בקו הדין ובקו היושר אלא שאם רצו ליתן לבני אחיהם מנה יפה בתורת מתנה הרשות בידם וצדקה תהיה להם מאת ה' מן השמים זהו מה שהורוני מן השמים וה' יכפר בעד יום ד' בשבת כ"ו לחדש חשון בסדר ובשנת ויתן לך האלקים מטל השמים ומשמני הארץ ורב דגן ותירש לפ"ק:
כה דברי הצעיר חייא הכהן די לאארה:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפס מסכת סוכה ויומא עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופ' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: וגם נדפסים ונמכרים כל מיני ספרים. בזול: