שאלה טבח ששחט בהמה כראוי ובשעת בדיקת הריאה פתח הטרפש ומצא שנשברו י"א צלעות גדולות שיש בהן מוח מחצי ולמעלה כלפי השדרה ואחת מצד האחר אבל יש בהם חדא לטיבותא שחזרו ונקשרו היטב שבר אל שבר יחדו ידובקו איבעיא לן השתא מי אמרינן כיון שחזר ונקשרו היטב כשרה ודאי והוי כמו עצם הקולית שנשבר במקום שעושה אותה טריפה וחזר ונקשר דכשרה כמו שכתב הטור וב"י בסי' נ"ה בשם הגאונים או דילמא הכא שאני כיון שכל בנין הגוף נשען על צלעות גדולות וכיון שנשברו אינה יכולה לחיות ואת"ל דטריפ' עדיין צריכין אנו היכא שנשברו ששה מצד זה וששה מצד האחר דהשתא ליכא כל בנין הגוף נשען עליהם או דילמא לא שנא יורנו להיכן הדין נוטה ומהת"מש אכ"יר:
תשובה תנן בפרק אלו טרופות (חולין דף מ"ב) אלו טריפות בבהמה וכ"ו נשתברו רוב צלעותיה ובגמרא (שם דף נ"ב) ת"ר אלו הן רוב צלעות שש מכאן ושש מכאן או אחת עשרה מכאן ואחת מכאן אמר זעירי ומחציה כלפי שדרה אמר רבה בר בר חנה אחר רבי יוחנן ובצלעות גדולות שיש בהן מוח אמר עולא. בן זכאי אמר נעקרו ברוב צד אחד נשתברו ברוב שני צדדין רבי יוחנן אמר בין נעקרו בין נשתברו ברוב שני צדדין עכ"לה:
ופירש רש"י ז"ל נשתברו רוב צלעותיה. בלא שום נפילה טרפה כ"ב צלעים גדולים שיש בהן מוח יש לה לבהמה י"א מכאן וי"ח מכאן ורוב שלהן הוי י"ב ה"ג או אחת עשרה מכאן ואחת מכאן ומחציין כלפי שדרה ובעינן שיהו נשברות אותן י"ב צלעות מחציה כלפי שדרה לפי ששם חיותא ולא מחציה לצד החזה: בר זכאי. לא ידענו מנו: נעקרו ברוב צד אחד כיון שנעקר שש מהם דהיינו רוב צד אחד טרפה אבל בנשתברו לא מטרפא אלא בי"ב דהיינו רוב שני צדדין עכ"ל:
ופסקו הרי"ף והר אש כרבי יוחנן וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מה' שחיטה וז"ל שבורה כיצד הוא שנשתברו רוב צלעותיה וצלעות הבהמה הן אחת עשרה מכאן ואחת עשרה מכאן נשתברו שש מכאן ושש מכאן או אחת עשרה מכאן ואחת מכאן טרפה והוא שנשברו מחציין שם מול השדרה נשברו שש מכאן ושש מכאן אם היו צלעות גדולות שיש בהן מוח טרפה ואם לאו אע"פי שהן רוק ואע"פי שנשבר כלפי השדרה מותרת עכ"ל:
ובהיות שהחכם השואל יסד שאלתו על דין עצם הקולית שנשבר ראינו לבאר דינו ולפרש בקצרה איזה מפרטיו הצריכים לנושא שאלתנו אמרו בתר המקשה (שם דף ע"ו עב) ת"ר נשבר העצם ויצא לחוץ אם עור ובשר חופין את רובו מותר ואם לאו אסור וכמה רובו כי אתא רב דימי אמר ר יוחנן רוב עביו ואמרי לה רוב היקפו אמר רב פפא הילכך בעינן רוב עביו ובעינן רוב היקפו ע"כ: ופירש רש"י ז"ל רוב עביו: שלא יצא רוב עובי השבירה לחוץ אלא מיעוט חלל העצם נגלה ורובו נכסה: רוב היקפו עביו של עצם לא מעלה ולא מוריד אם רוב הוקף הבשר שסביב העצם על השבר קיים אפילו נהפך חלל העצם ויצא דרך נקב קטן כשר ואם רוב היקף העצם סביב השבירה מגולה אפילו כוונה בליטת ראש השבירה לצד בשר הקיים והרי כל חלל העצם נכסה אפילו הכי טרפה בעינן רוב עביו נכסה שלא יצא רוב החלל דרך נקב הבשר ושיהא רוב היקף הבשר שעל השבר קיים עכ"ל: והר"אש ז"ל הקשה על פירושו והעלה שהדבר תלוי אם הבשר קיים החופה את רוב העצם ונחלקו אם משערים ברוב עביו אל ברוב היקפו דלפעמים אין העצם עגול ממש אלא רחב מצדו זה והולך ומתקצר מצדו האחר וכשהוא מתקצר הרבה אז רוב היקפו עודף על רוב עביו ומשערים ברוב היקפו אבל אם העצם מתקצר מעט הנה אז רוב עביו עודף על רוב היקפו ומשערים ברוב עביו וכן פירשו התוספות ולפירוש הזה הסכים הרב ז"ל בסי' נ"ה ונאמרו בגמרא ב לשונות ופסק הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מה שחיטה כלשון ראשון להקל שאם עור או בשר חופין רוב עביו ורוב היקפו של עצם מותר והרשב"א והר"אש פסקו כלשון אחרון להחמיר דעור מצטרף לבשר אבל חפוי עור לבדו אסור ולדעת הזאת הסכימו רוב האחרונים ז"ל:
ואם נשבר העצם וחזר ונקשר ואין ידוע אם יצא רוב העצם לחוץ או לא יצא כתב הטור בשם הגאונים בסי' נ"ה דמותרת דכיון שנקשר בידוע שלא יצא רובו ובאמת שיש לתמוה על הוראה זו שסוף סוף בהמה זו לא יצאה מידי ספק טרפה שהרי לא נתאמת אצלנו שלא יצא רוב העצם לחוץ ואין ראוי שנתפייס במה שאמרו דכיון שחזר ונקשר הנה זאת לראיה שלא יצא רובו לחוץ שאלו יצא לא היה חוזר ונקשר שהרי אמרו בפרק אלא טרפות (שם דף נ"ז ע"ב) וכמו שיתבאר לפנינו בג"ה הלכה רווחת בישראל שמוטת ירך בעוף טרפה ותרנגולת היתה לר"ש בן חלפתא שנשמטה ירך שלה וכ"ו ומיתה אלא מאי אית לך למימר תוך י"ב חדש וכ"ו והנה נראה בברור דתוך י"ב חדש יוכל לחזור ולהתרפאות אע"פי שהיא טרפה ונראה לי לתרץ בזה דכיון כשהובא לפנינו בהמה זאת ראינוה שלמה ועור ובשר סביבות השבר וחופין רוב השבירה אין לנו להסתפק ולומר שמא יצא רובה לחוץ וחזר ונקשר כי זה לא יארע אלא על דרך הזרות ולעתים רחוקות ואין לנו לחוש לדבר נכרי כזה כי אין לנו עסק בטרפות אלא כמו שהובאו לפנינו וקרוב אני לומר שזה נרמז בלשון הפוסקים באמרם דכיון שנקשר בידוע שלא יצא רובו שאלו יצא לא היה חוזר ונקשר כאלו רצו בזה שאין להסתפק ולומר שמא יצא לחוץ דכיון שנקשר בידוע שלא יצא שאלו יצא לחוץ לא היה חוזר ונקשר אלא על דרך הזרות והפליאה ואין לחוש אלא על דבר ההוה ורגיל להיות תמיד אלא שעדיין קשה לי מה שכת' מוה"רי קולון בשרש ל"ח וכתבו הרב בסי' נ"ה ופסקו בשולחנו שאין מתירין אלא כשחזר ונתקשר ונתאחדו שבריו זה אל זה שבר אל שבר יחדו ידובקו אבל אם נתקשר בשכיבת השברים זה על זה דהיינו שנמשך שבר זה למעלה וזה למטה אע"פי שנתחברו ונתקשרו באופן זה וקרם עליהם עור ובשר יהיה אסור דשמא יצא העצם לחוץ דבנדון זה אין ראוי לומר אלו יצא לחוץ לא היה חוזר ונקשר דאדרבא סברה להפך שיבא לחוץ ודקדק כן מלשון שכתבו הפוסקים וחזר ונקשר דמשמע שחזר למקומו הראשון ולפי תירוצנו היה להם להתיר גם כן בנדון זה ועוד כי זהו דבר אפשרי שלאחר שנשבר העצם נשמט אל החלל ואח"כ נתדבקו שבריו זה על זה ומה שאמר שאין סברה לומר שלא יצא לחוץ אלא אדרבא וכ"ו סברה זו אינה נכונה אצלי כי מה הפרש יש בין זה לזה גם דיוקו איננו מוכרח כלל וכבר ראיתי מקצת האחרונים ז"ל שגמגתו על זה ומקצתם העלו שבמקום הפסד מרובה או סעודת שבת יש להתיר ולזה דעתי נוטה וסברתם ז"ל צריכה לי עיון:
ואחר אשר בארנו כל אלה הדברים נבוא להשיב לשואלנו דבר על הענין אשר נשאלנו עליו והוא על בהמה שנשברו רוב צלעותיה מחציין ולמעלה כלפי השדרה מאותן הגדולות שיש מהן מוח ואח"כ נתקשרו ונתאחדו השברים זה אל זה ונתדבקו יחד מה יהיה דין בהמה זאת ואען ואומר כי בתחילת העיון היה נראה להתיר שזה דומה ממש לעצם הקולית שנשבר וחזר ונתקשר שבארנו דינו למעלה וכמו שצדד החכם השואל נר"ו ונראה כי מי שהתיר בדין עצם הקולית יתיר גם כן בנושא שאלתנו כיון שנתדבקו שבריו זה אל זה:
גם היה נראה להביא ראיה מדין שבירת העצם במקום צומת הגידין שכתב הר"אש ז"ל בפרק בהמה המקשה וז"ל ואם נשבר העצם במקום צומת הגידין וחזר ונתרפא יפה יש פנים לאסור דאלו הובא העוף לפנינו קודם שנשבר העצם היינו צריכין לבדוק בשיתסר חוטי ואם כן אע"פי שנקשר העצם מכל מקום בדיקה צריך עדיין ומי שאינו בקי לבדוק בריך להטריפו ור"י לא רצה לומר בולא איסור ולא היתר כי אמר שהיה בעיר דמ"דו בצרפת כשאירע הדבר לפני רבינו תם ולא ידע מה הורה בה וכמדומה לו שאלמלא יצא הדבר לאיסור היה נשמע בעיר וגם היתר לא רצה להורות בו וה"רר שמואל מאי"ברא אומר בשם ריצ"בא שאם לא נשתנה בשר שעל הקשר במראיתה אז ודאי נתרפאת יפה ואם נשתנה יש לחוש ורבינו שמשון כתב שאם אירע הדבר בין השמשות של ערב שבת שאי אפשר להכין אחרת היה מתיר ולא בענין אחר ומאחר שהיה הדבר מפוקפק בעיני אלו הגדולים נכון להחמיר בדבר עכ"ל הר"אש וכן פסק הרב ז"ל בשולחנו סוף סי' נ"ו וז"ל נשבר העצם במקום צומת הגידין ונקשר ונתרפא יפה יש מתירין אם לא נשתנה מראית בשר שעל השבר ויש אוסרין עד שיבדוק צומת הגידין ע"כ: ונראה דבנדון שלפנינו יהיה מותר לא מבעיא לדעת המתירין אלא אף לדעת האוסרין בלא בדיקה והטעם כי שם יש לחוש לדבר אחר זולת שבירת העצם והוא כי יש להסתפק ולומר שמא נפסק במקום צומת הגידין ולפיכך אין מתירין אותה בלא בדיקה אבל בנושא שאלתנו שאין שם שום דבר המטריף זולת שבירת הצלעות וכבר נתקשרו ונתאחדו יפה יפה נראה שיודו שבהמה זו מותרת:
אמנם אחר אשר התישבנו והסתכלנו בדבר כראוי חזרנו ממה שאמרנו וגזרנו חלופו ד"ל שראוי לאסור בענין שאנו בו מפני שמצאנו בפרק בהמה המקשה (שם דף ס"ח) שאמרה המשנה בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירה מותר באכילה ובגמרא אמר רב יהודה אמר רב ואבר עצמו אסור מאי טעמא דאמר קרא ובשר בשדה טרפה לא תאכלו כיון שיצא בשר חוץ ממחיצת ונאסר וכו עולא אמר רבי יוחנן ואבר עצמו מותר וכ"ו והקשו לעולא מתיבי ובשר בשדה טרפ' לא תאכל ומה תלמוד לומר לפי שמצינו במעשר שני ובכורים שאף על פי שיבאו חוץ למחיצתן וחזרו מותרין יכול אף זה כן תלמוד לומר טרפה מאי ת"ל אמר רבא כטרפה מה טרפה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר אף בשר כיון שיצא חוץ למחיצתו שוב אין לו היתר תיובתא דעולא תיובתא ע"כ: ופירש רש בהמה המקשה לילד. בשעת שחיטה והחזירה קודם שחיטה מותר באכילה ובגמרא מפרש מאן מותר: אבר עצמו אסור. באכילה מאחר שיצא ממחיצתו קודם שחיטה ואע"פי שהחזירה קודם לכן ובשר בשדה כלומר חוץ למחיצתו דהיינו לאויר שרחם זה הוה ליה מחיצה להתירו בשחיטה וכיון שיצא הרי הוא כטרפה ולא תאכלו וכל מי שיש לו מחיצה ויצא כגון בשר קדשים שיצאו נמי מהאי קרא נפקא לן: עולא פליג אדרבי יהודה. מה ת"ל אטרפה קאי למה קראו טרפה ומה למדנו בכך הוה ליה למיכתב בשר בשדה לא תאכלו: לפי שמצינו לקמן מפרש היכן מצינו מעשר שני ובכורים שנכנסו לירושלים ויצאו וחזרו דמותרין: אף זה כן: עובר ע"כ וכתב הר"אש ז"ל פירוש והרי הוא כטרפה ואין היתר לאיסורו ע"כ: הנה למדנו מן הברייתא הזאת כי הבהמה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר ואם כן בנושא שאלתנו שהבהמה נטרפה שהרי נשתברו רוב צלעותיה אף על פי שנתקשרו אחר כן הרי היא אסורה לעולם ואין לאומר שיאמר כי זהו דוקא בעוד שהבהמה בתחלואיה אבל לאחר שנתרפאת תהיה מותרת כי מלבד שאין טבע הלשון סובלו שהרי אמר בבאור כיון שנטרפ' שוב אין לה היתר מה בא ללמדנו וכי לא ידענו עד עתה שהטרפה אסורה אלא ודאי שר"ל שאף על פי שנתרפאת אין סומכין על זה והרי היא עומדת באיסורה והעד הנאמן על הבאור הלז מה שאמרו בפרק אלו טרפות (שם דף נ"ו ע"ב) כי אחר שנחלקו בדין שמוטת ירך בעוף אמרו ולית הילכתא ככל הני שמעתתא אלא כי הא דשאל רבי יוסי בן נהוראי את רבי יהושע בן לוי קדירת קנה בכמה אמר ליה משנה שלמה שנינו עד כאיסר האיטלקי אמר לו והלא רחל אחת היתה בשכונתנו שנקדר קנה שלה ועשו לה קרומין של קנה וחיתה אמר לו ועל דא את סמיך והלא הלכה רווחת בישראל שמוטת ירך בעוף טרפה ותרנגולת היתה לו לרבי שמעון בן חלפתא שנשמטה ירך שלה ועשו לו שפופרת של קנה וחיתה אלא מאי אית לך למימר תוך י"ב חדש הוה הכא נמי תוך י"ב חדש הוה ע"כ ופירש רש"י הילכתא ככל הני דשרו שמוטת ירך בעוף אלא כי הא דקתני והלא הלכה רווחת היא שמוטת ירך בעוף טרפה: קדירת קנה קנה שנקדר ממנה חתיכה כמין ארובה. קרומין. רחבה וסתמוהו בה: ועל דא את סמיך. מפני שראית שחיתה המכה אתה סומך להתיר והלא הלכה וכ"ו: רווחת כבר נתפשטה ונתרווחה לנהוג: תוך י"ב חיתה המכה ולבסוף י"ב חדש מתה דטרפה עד י"ב חדש חיה ע"כ: הרי לך שאמרו בפירוש כי הטרפה אף שחיתה המכה אין משגיחין על זה כי דבר זה יארע על דרך הזרות תוך י"ב חדש ואע"פי כן תמות אחר כך כי הטרפה אינה חיה אלא עד י"ב חדש וזה נראה לי ברור ואין להאריך בו יותר כי האריכות בו אך למותר:
ומה ששאל עוד החכם השואל נר"ו שאם אירע שנשברו שש צלעות מכאן ושש צלעות מכאן ונתקשרו מה יהיה דינה דהשתא ליכא כל בנין הגוף נשען עליהם וכ"ו דבר ברור הוא שאין הפרש והבדל ביניהם ר"ל שאין חילוק בין אם נשברו י"א צלעות מצד אחד ואחת מצד האחר בין אם נשברו שש מצד זה ושש מצד האחר שהרי הברייתא א אמרה בפירוש שש מכאן ושש מכאן או אחת עשרה מכאן ואחת מכאן וכן הוא לשון כל הפוסקים הרי שהושוו לכל דבריהם והוא דבר פשוט לא נתן ליכתב מרוב פשיטותו:
אך עדיין לא יצאנו ידי חובתנו בכל זה כי יקשו עלינו הראיות שהבאנו בתחילת מאמרנו זה שהרי הוכחנו היתר לנושא שאלתנו מדין עצם הקולית שנשבר ומעצם שנשבר במקום בצומת הגידין אמנם אין זה ממה שיקשה והיתרו נקל מאוד והוא כפי שאומר דבר ידוע הוא כי אין הטרפות תלוי בשבירת עצם הקולית אלא בחסרון חפוי עור ובשר חת רובו ולפיכך כל זמן שעור ובשר חופין את רובו עדיין לא הגיע לטרפות ואין כאן מקום לחוש כמו שכבר בארנו והבהמה מותרת אבל בנושא שאלתנו שהטרפות תלוי בשבירת רוב הצלעות והרי נשברו כבר נטרפה בהמה זאת ושוב אין לה היתר ומזה הטעם גם כן אין שום קושי עלינו מדין עצם שנשבר במקום צומת הגידין יען כי אין הטרפות תלוי בשבירת העצם כי אם בשבירת הגידין ולפיכך כל זמן שהגידין שלמים וקיימים אין כאן בית מחוש אבל בנדון שלפנינו שכבר נטרפה הרי היא אסורה לעולם:
הכלל העולה מדברינו שבהמה זו שנשתברו רוב צלעותיה מחציין כלפי השדרה והיו מהצלעות הגדולו' שיש בהן מוח שנתקשרו ונתאחדו ונתדבקו יפה יפה שבר אל שבר הרי היא אסורה ואין חילוק בזה בין אם נשתברו י"א מכאן וא' מכאן בין אם נשתברו שש מכאן ושש מכאן כי הבהמה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר זה הנראה לע"ד ועוד היה ברצוני להאריך יותר אבל הוכרחתי לקצר מסיבת בני ה"י כי היו מוטלים על ערש דוי הקב"ה ברחמיו ירפאם רפואה שלמה בכלל כל חולי עמו ישראל אכי"ר: נשלם ונגמר ביום י"ז לחדש מרחשון בשנת ובסדר ויושם לפניו לאכל ויאמר לא אוכל לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן י"צ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: