שאלה ראובן איש עשיר בהיותו שקט בביתו בא אליו גוי אחד ובידו תיבה מלאה מרגליות כמות שהן לקוחות מן המטמונים למכרן ולפי שלא היה יודע ערכן ומכיר שוויין הלך לבית שמעון אהובו כי הוא היה אומן בקי בזה ויודע דעת עליון בערך המרגליות ובראות שמעון אותן והתבונן בהן היטב גמר אומר כי הן אבנים טובות ושוויין נראה לו כערך י' אלפים זהובים ואמר לראובן אם יש לך איזה פקפוק בהן אני אכנס עמך במחצית הקרן ועלי המלאכה לגמור וייטב הדבר בעיני ראובן ויאמר לפני העומדים שם סמכ"תי באומרים לי כזאת כי מצדי הנה אנכי כסומא בארובה להבחין ולדעת ערכן וסכומן וילך ויתפשר עם הגוי וקנה אותן בעד ה' אלפים זהובים ותכף ומיד נתנן לשמעון הנ"ל שיתחיל במלאכה להשימן על הרחיים לזכותן ולנקותן יפה יפה עד אשר יאירו כזהר הרקיע ובהיות אחת מהן במבחן ובכלי הניסיון של המלאכה אירע שנשברה באופן כי בהשקיף שמעון עוד בהן היטב מצאן כי במקום מרגליות ואבנים יקרות הלא המה זכוכיות ספיריות דומות מאד למרגליות ויצא לבו ויהי למים ובבהלה הלך לבית ראובן וספר לו המאורע הרע ושיבקש מהר אחר הגוי לחזור אליו סחורתו כי מקח טעות הוא וכשמוע ראובן את דבריו התחיל לצעוק אוי ואבוי כי אתה גרמת לי בנזיקין וסמכתי על דיבורך בפני עדים אם כן עליך לשלם כל הנזק שאתה הגורם ושמעון טוען כי לא עליו האשם יען כי האבנים האלה היו ראויות להטעות השכל היותר זך ונקי לחשבן למרגליות ולכן אינו חייב לשלם שום דבר כי מהראוי היה לו להראותן לשאר בקיאים קודם קנותן ולא היה לו לסמוך על סברה יחידאה כי הדמיון הוא כזביי ולפעמים מטעה לאדם מקו השוה וראובן טוען ואומר שעל כל פנים אם לא יתחייב בדין בכל הנזק כלו לפחות יתחייב בחצי הנזק כמו שבירר דעתו בראשונה ובהיותם מחלהבים באש הקטטה באו לדין בדעת האחת יורנו המורה הדרך הישרה ומהתמ"ש:
תשובה ראה ראיתי דברי השאלה דנראה מתוכה שהצד הראשון מיוסד על דינא דגרמי והשנית הוטבע ויוסד על דינא דשותפי וכיון שאם שמעון הוא חייב מן הדין הראשון אין אנו צריכין לפרש ולברר הצד השני על כן אדבר בתחילה ואפרש הדין הראשון לידע הדין עם מי וכדי להוציא לאור משפט גמרתי לילך אל ים התלמוד אשר הכל בו ואל הפוסקים שידם בכל אשר מהם נוכל בנקל להוציא לאור כל תעלומה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בהגוזל ענים דף צ"ט ע"ב אתמר המראה דינר לשולחני ונמצא רע תני חדא אומן פטור הדיוט חייב ותניא אידך בין אומן בין הדיוט חייב אמר רב פפא כי תניא אומן פטור כגון דנכו ואיסור דלא צריכי למיגמר כלל אלא במאי טעו טעו בסכתא חדתא דההיא שעתא דנפק מתותי סיכתא ההיא איתתא דחזיא דינרא לרבי חייא אמר לה מעליא הוא למחר אתאי לקמיה ואמרה ליה אחזיתיה ואמרו לי בישא הוא ולא קא נפיק לי אמר ליה לרב זיל חלפיה ניהלה וכתוב אפנקסי דין עסק ביש ומאי שנא דנכו ואיסור דפטירי משום דלא צריכי למיגמר רבי חייא נמי לאו למיגמר קא בעי רב חייא לפנים משורת הדין הוא דעבד וכו' ריש לקיש אחוי ליה דינרא לר' אלעזר אמר מעליא הוא אחר ליה חזי דעלך קא סמיכנא אחר ליה כי סמכת עלי מאי למימרא דאי משתכח בישא בעינא לאיחלופי לך והא את הוא דאמרת ר' מאיר הוא דדאין דינא דגרמי מאי לאו ר"מ ולא סבירא לן כוותיה א"ל ל ר' מאיר וסבירא לן כוותיה וכו':
ופר"שי המראה דינר לדעת אם טוב הוא ויקבלנו מחבירו: דנכו ואיסור שולחנין אומנין היו: טעו בסכתא חדתא. שנפסל המטבע והעמיד צורה אחרת ועדיין לא היו בקיאין בה: רב שומר גנזיו של רבי חייא דודו הוה: דין עסק ביש. סחורה רעה הוא שעל עסקי חנם אני מפסיד שלא היה לי לראותה עכ"ל:
הרי למדנו מהסוגיא הזאת כשהאומן בקי כל כך שאינו צריך להתלמד דאז הוא פטור לשלם אם טעה דאנוס הוא אבל אם אינו בקי גדול שעדין הוא צריך ללמוד אזי הוא חייב לשלם אם טעה והוא דאמר לו שעליו הוא סומך כמו שאמר ריש לקיש לרבי אלעזר חזי דעלך קא סמכינא:
אמנם בעלי התוספות אינם מזאת הסברה וזה לשונם אחוי דינר לרבי אלעזר אכתי הוה צריך למיגמר דאי לא הוה צריך למיגמר לא הוה מחוייב כדמשמ' גבי רבי חייא דעבד לפנים משורת הדין והא דקאמר חזי דעלך קא סמכינא אפילו לא אמר הוה מחוייב כחו רבי חייא דאע"ג דלא אמר ליה הוה מחוייב אי לאו משום דלא היה צריך למילף ורב אלפס כתב דלעולם לא מחוייב עד שיאמרו לו עכ"ל:
הא לך שבעלי התוספות סוברים דאינו צריך שיאמר חזי דעלך סמכינא ובודאי שאיני יודע לע"ד מנין להם ממעשה דר' חייא שאינו צריך שיאמר עליך אני סומך דאי משום שהאשה לא אמרה לרבי חייא עליך אני סומך זה אינו ראיה לפי שאינו יודעת הדין ולכן ריש לקיש שהוא חכם ויודע הדין אמרו לר' אלעזר ואי משום דהגמרא לא הקשה זה לר' חייא לומר שלא היה חייב לשלם כיון שלא אמרה לו עליך אני סומך אם כן ודאי כיון שאינו הקשה זאת נראה דאינו צריך לאומרו גם לזאת יש להשיב דכיון שהגמ' היה יודע שר' חייא היה בקי גדול שאינו צריך להתלמד אם כן אין מקום לקושיא זאת דאפילו אמרה האשה עליך אני סומך הוה ר' חייא פטור דלא אמרו זאת אלא כשאינו בקי גדול דאז חייב לשלם לפיכך עשה הגמרא קושיא חזקה ואמיתי דכיון דמוקמינא דכשהאומן בקי דאינו צריך למיגמר פטור לשלם רבי חייא נמי לאו למיגמר בעי והשיב שר' חייא לפנים משורת הדין הוא דעבד אם כן נראה לנו במחילה מכבודם שאין הכרח וראיה מההיא דר' חייא לסברתם ז"ל:
והרמב"ם כתב בפרק י' מהלכות שכירות הלכה ה' וכן המראה דינר לשולחני ואמר לו יפה הוא ונמצא רע אם בשכר ראהו חיוב לשלם אע"פ שהוא בקי ואינו צריך להתלמד ואם בחנם ראהו פטור והוא שיהיה בקי שאינו צריך להתלמד ואם אינו בקי חייב לשלם אע"פ שהוא בחנם והוא שיאמר לשולחני עליך אני סומך או שהיו הדברים מראים שהוא סומך על ראייתו ולא יראה לאחרים טבח שעשה בחנם וניבל וכן שולחני שאמר יפה ונמצא רע וכן כל כיוצא בזה עליהן להביא ראיה שהן מומחין ואם לא הביאו ראיה משלחין עכ"ל:
והרב המגיד כתב וכן המראה דינר לשולחני וכו' אם בשכר ראהו וכו' זו סברת הרבה מן המפרשים ז"ל דבשכר אפילו בקי ואינו צריך להתלמד חייב דומיא דטבח אומן ואע"פ שבגמרא לא נזכר בראיית המטבעות חלוק בין בשכר בין בחנם אבל הרשב"א ז"ל נחלק עליהם ואמר שהבקי הגמור בראיית המטבע פטור אפילו בשכר ושאינו בקי כל כך אפילו בחנם חיוב ונתן טעם להפריד בין טבח לשולחני לפי שמלאכת השחיטה דבר תלוי באומן ידים ואפילו אומן בקי יקלקל לעתים אם לא יכוין מלאכתו היטב ולפיכך אינו כאנוס וכיון שיש לו שכר חייב אבל ראיית המטבע שהוא תלוי במראית העין והבקיאות בצורות כל שהוא אומן בקי הרבה אינו מצוי שיטעה וכשהוא טועה הרי זה אונס גמור ושומר שכר פטור מן האונסין וזהו שלא הזכירו בגמרא בשולחני חילוק בין בחנם לשכר אלו דבריו ז"ל: והוא שיאמר לשולחני עליך אני סומך וכו זה מבואר בהלכות ודקדקו כן מסוגיא דגמרא וכבר נחלקו עליהם ז"ל ואמרו שאע"פ שלא אמר חייב ולדברי ההלכות הסכים הרשב"א ז"ל ועיקר:
הרי לך שהרמב"ם סובר כרב אלפס שאינו חייב עד שיאמר לו עליך אני סומך וכן הוא דעת הרשב"א והרב המגיד ז"ל ומלבד זה עשה רבינו חילוק אחד בענינינו והוא דאם בשכר ראהו חייב לשלם אע"פ שהוא בקי ואין צריך להתלמד ואם בחנם ראהו פטור וכן הוא סברת רוב המפרשים ואף אם לא נזכר בגמרא חילוק זה בראיית המטבעות לחד זה רבינו מדין הטבח אומן שעושה בו הגמרא זה החילוק והוא הדין בזה שהוא דומה בדומה אבל הרשב"א חולק עליהם ואומ' שאם הוא בקי גמור אפי' הוא בשכר פטור לשלם ועושה חילוק בין ראיית המטבעות לטבח אומן מן הטעם שכתב הרב המגיד אמנם אם ראהו בחנם והוא בקי גמור פטור לשלם לדברי הכל ואם אינו בקי גמור אפי' ראהו בחנם חייב לשלם ואין חולק על זה:
ואחרי הודיע אלדים לנו כל זאת נבוא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על ראובן שבאת לידו לקנות תיבה מלאה מרגליות כמות שהן לקוחות מן המטמונים ולפי שלא היה מכירן ואינו יודע שוויין הלך אל שמעון אהובו שהוא היה אומן בקי בזה לראותן אם היו טובים וכמה שיויים ובראות שמעון אותן גזר אומר שהם מרגליות ושוויים כערך עשרת אלפים זהובים ועל סמך זה הלך ראובן וקנה אותן מהגוי בעד ה' אלפים זהובי' ותכף ומיד נתנם לשמעון שישימם על הרחים לזכותן ולנקותן יפה יפה ובהיות אחת מהן בכלי הניסיון אירע שנשברה באופן בי בהשקיף שמעון בהן היטב הכיר שבמקום אבני טובות ויקרות הם אבנים לא טובות ובבהלה הלך לבית ראובן וספר לו המאורע כדי שילך מהרה אחר הגוי לחזור סחורתו כי מקח טעות הוא וכשמוע ראובן הדבר הרע הזה צעק צעקה גדולה ומרה ואמר לשמעון שהוא ישלם כל הנזק שהוא היה הגורם ושמעון טוען כי אין לו אשם על זה כי האבנים האלה היו ראויות להטעות כל בקי שבעולם לחשבן למרגליות ואם כן הוא אונס ואינו חייב לשלם שום דבר על כן נשיב ונאמר שכיון דנראה מדברי השאלה ששמעון היה בקי גמור בהכרת אבנים יקרות כיון שאמר ויודע דעת עליון בערך המרגליות כי לפחות אם לא היה נביא היה בקי גמור שלא היה צריך להתלמד ואם כן הוא פטור לשלם לראובן הנזק כי הוא אונס גמור כמו שהוכחנו מהגמרא ומהפוסקים כלם פה אחד דהיכא שהאומן בקי גמור כמו נ"ד ורואה בחנם שהוא פטור ואף שראובן סמך על שמעון זה אינו כלום מאחר שהוא בקי גמור דכשאמרו זה החילוק לא אמרו אלא למי שאינו בקי כל כך דאז חייב לשלם אם אמר לו שעליו הוא פומך זהו הנראה לנו לע"ד בזה הצד הראשון:
ומעתה שתרצנו הצד הראשון ופטרנו את שמעון לשלם כל הנזק חל עלינו חובת ביאור לתרץ הצד השני דכיון ששמעון אמר לראובן אם יש לך איזה פיקפוק אכנס עמך במחצית הקרן עכשיו תובע ראובן שלפחות יתחייב שמעון לשלם לו חצי הנזק כמו שאחר לו וגם לזה אל יחסר לנו טעם וראיה מהפוסקים שהכל בם:
כתב הרמ"בם בה' שלוחין ושותפין פרק ד' הלכה א' כשירצו השותפין להשתתף במה יקנה כל אחד מהן ממון להשתתף בו אם המעות נשתתפו יביא זה מעותיו ויביא זה מעותיו ויטילו אותן לכיס אחד ויגביהו את הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אף על פי שקנו מידם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו וכו' נמצאת למד מהאי דינא דאין השותפין משתתפים במעות אלא אם כן הביאו כל אחד ואחד מעותיו ויטילו לכיס אחד ויגביהו אותו בין שניהם אבל אם לא עשו זאת אפילו העידו עדים בשטר וקנו מיד שניהם לא קנו ממון חבירו וכל שכן באמירה בעלמא:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור בה שותפין סי' קע"ו ס' א וז"ל השותפין שבאו להשתתף אין השיתוף נגמר בדיבור לומר שאם אמר בואו ונשתתף יחד בכך וכך שלא יוכלו לחזור בהם ואינו מתקיים אלא בקנין וכיון שצריך קנין כל דבר ודבר לפי קנינו מתקיים שיתופו לפיכך המטבע שאינו נקנה בחליפין אין השיתוף מתקיים בו בקנין שאפילו קנו מיד שניהם שיביא כל אחד מעותיו וישתתף בהם וכתבו שטר על זה והעידו עדים אינו מועיל אלא בריך שיביא כל אחד מעותיו ויטילו מעות שניהם בכיס אחד ויגביהו שניהם הכיס וכו':
והשתא נבוא להשיב בנקל על מה שתובע ראובן שלפחות ישלם לו שמעון חצי הנזק מאחר שאמר אם יש לו איזה פיקפוק שיכנס במחצית הקרן ונאמר דכיון שהוכחנו בבירור מהאי דינא שאין השיתוף נגמר בדיבור ואפילו כתבו בשטר והעידו עדים וקנו מיד שניהם שיביא כל אחד מעותיו אינו מועיל כל שכן וקל וחומר בנדון דידן שאפילו דיבור אין כאן שמה שאמר שמעון לא היה בהחלט כי אם בספק שכך אמר לו אם יש לך איזה פיקפוק אכנס במחצית הקרן וגם ראובן לא נתרצה על זה כיין שלא השיבו על זה דבר אם כן נראה דהדין עם שמעון גם בזה ולא ישלם לראובן שום דבר:
ואחר שחפשנו חיפוש אחר חיפוש בספרי הפוסקים יגענו מצאנו ראינו בתשובות הרשב"א תשובה אלף ו' וז"ל עוד השיב בראובן שאמר לחבירו קח בגדים אלו ואהיה שותף עמך בהם שאחר שלקחם זה אינו יכול לומר משטה הייתי בך ועל כרחו יפרע חלקו דשליחא שוייה ואיזה דבר עשה לו עד שיאמר לו משטה אני בך דהוי כערב בשעת מתן מעות דלא בעי קנין ואינו יכול לומר משטה הייתי כשאמר תן לו ואני ערב עכ"ל:
מכאן נראה בתחילת העיון דהדין עם ראובן דדף על פי שאין בכאן דין שותפות נאמר דשמעון שוויה שליח לראובן כמו שכתב הרשב"א אבל אחר העיון וההשקפה לטובה נוכל לומר שיש הפרש גדול בין האי תשובה לנ"ד לפי שבמה שכתב הרשב"א ז"ל אמר ראובן לחבירו בפירוש שיקח הבגדים ויהיה שותף עמו וגם חבירו נתרצה על זה ולפי זה יפרע חלקו דשליחה שוייה ואינו יכול לומר משטה אני בך אמנם בנושא שלנו שלא אחר שמעון בהחלט שיקח ויהיה שותף עמו אלא תלה הדבר בספק וגם ראובן לא השיבו על זה דבר בודאי שהרשב"א יודה בזה ששמעון פטור לשלם ויכול לומר משטה הייתי בך:
העולה לנו מכל האי דכתיבנא שהדין עם שמעון ופטור מכל כל כמו שהוכחנו בראייות ברורות בין מן הצד הראשון שראובן תובע הכל כיון שהוא בקי גמור ובין מן הצד השני דתובע לפחות חצי הנזק יען דשותפות אין כאן ושליחות אין כאן הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולא למעשה עד שיבא הדבר לפני יושב על כסא כי לו נאה כי לו יאה משפט ההוראה וה' ברחמיו יסיר מעליו כל מכאוביו וירפאהו רפואה שלימה ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו ויצילינו משגיאה וישים בלבנו יראתו ואהבתו ויכתבנו בספר חיים טובים וה' יכפר בעד אכי"ר:
בשנת ובסדר למען יברכך ה' אלדיך בכל מעשה ידיך לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט