שאלה מא אלמנה שתבעה נדונייתא וגבתה אותה מן היתומים או ממה שתפסה תחת ידה שמן הדין אינה מפסדת מזונות אם יכולים היתומים לפרוע לה מנה מאתים ותוספת ולסלק אותה מהמזונות כדרך שאמרו הנפרעת מקצת כתובתה או דילמה כי אינם יכולים יען אשר לא דמו כלל לנפרעת מקצת כתובתה לפי שהנדונייא הרי היא כחוב בעלמא ואינה ענין למזונות כלל. ועוד שהטעם ההוא שכתבו שם לא שייך הכא שהרי שיירה עיקר ותוספת אשר בשבילם ניזונית יורינו המורה הדין בכלל ופרט הדיק היטב ושכמ"ה:
תשובה יראה דבר ברור שאין לומר בנפרעת נדוניתא. כדרך שאמרו בנפרעת מקצת כתובתה. לסלק אותה מן המזונות לפי שהנדוניא היא כחוב בעלמא ואין לה ענין ושייכות למזונות כלל. ועל זה הביאה לי עידים נאמנים. והראשון לכל דבר שבקדושה הוא הרמב"ם ז"ל בפי"ו מהלכו' אישות שכתב וז"ל הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין בין עבדים אע"פי שהן נכתבין בשטר הכתובה אין נקראין כתובה אלא נדוניא שמם. וכתב הרב המגיד מה שכתב רבינו שאין הנדוניא בכלל כתובה יש לו עיקר בהרבה מקומות בגמרא שחלקו בביאור בין כתובה לנכסי באן ברזל ואין צריך לומר לנכסי מלוג כמו שנתבאר במורדת פרק ארבעה עשר ויתבאר פרק שנים ועשרים בדין שומרת יבם ופרק ארבעה ועשרים יתבאר בדין הרבה נשים שדין הכתובה חלוק מדין נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג וכן נראה בהרבה מקומו' דגמרא שאין הנדוניא בכלל כתוב' אע"פי שלא חלקו בפירוש כמו שאמרו בפ' גט פשוט גבי ערב דכתובה דלא משתעבד מאי טעמא מצוה עבד ולא מידי חסרה ובנדוניא אין לומר לאו מידי חסרה שהרי הביאה ממון שלה עוד אמרו בהרבה מקומות בגמר' מקולי כתובה שאנו כאן ומשמע שהוא דוקא בעיקר כתובה ותוס' לפי שהוא מתחייב בהן ולא קבל כלום אבל בנדוניא משמע שלא הקלו ודינה כדין שאר חובות והנראה אלו מדברי רבינו שהוא סובר שאין הנדוניא בכלל כתובה לשום דבר אלא לדברים שבאר רבינו בפירוש שהיא ככתובה אבל בכל מה שסתם הוא ז"ל דין הנדוניא כדין חוב בעלמא וכן כתב הרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל בתשובת שאלה שדעת רבינו הוא שהנדוניא כחוב בעלמא ונגבת מן הבעל בבינונית שלא אחרו זיבורית אלא בכתובה ותוספת ודע (כתב עוד הרב המגיד) שיש קצת דברים שהכתובה והחוב שוים בהן כפוגמת כתובתה ופוחתה ונפרעת מנכסי יתומים ושלא בפניו ומן המשועבדין שכל אלו בעל חוב גם כן צריך שבועה בהן ואין ספק שדין זה נוהג אף בנדוניא ולא הוצרך רבינו לבאר כן דפשוט הוא עכ"ל:
הנה כתבתי לך דעת הרמב"ם וכל מה שכתב עליו הרב המגיד כדי שמתוך דבריו תראה כמה חזק דעתו בראיות וביאר בביאור שלם שאין הנדוניא שוה לעיקר הכתוב' לשום דבר בעול' זולתי למה שמפורש בהדיא כגון כתובת בנין דכרין בלבד:
ומר"ן כתב בב"י טור אבן העזר בריש סי' ק"ג בשם הריטבא וז"ל וכתב הריטבא בפרק אלמנא ניזונת והשתא דפרישנא טעמא דאלמנה מן הארוסין משום חינא או משום שלא תתבזה בב"ד כל שכן דאיתנהו להני טעמי באלמנא מן הנשואין וכיון שכן אפילו היכא דליכא משום הפסד מזונות כגון שאינה מוכרת אלא מקצת כתובתה שעדיין יש לה מזונות מוכרת היא שלא בב"ד ומיהו טעמא דמזוני טעם בעיקר הוא ונ"מ כי אע"פ שמכרה בב"ד לעיקר כתובתה כיון שעדין יש לה מזונות לרבנן משום תוס' כדמפרש כר"פ אע"פ אף היא מוכרת משום תוספת שלא בב"ד ואפילו תימא תוספת ליכא לאחמורי על היתומי' משום חינא או משום שלא תתבזה בב"ד הא איכא משום מזוני אבל לנדוניא דלא מעכבת במזוני דינה כחוב דעלמא ואינה מוכרת אלא בב"ד ולא חיישינן למינא ולא לביזוי ב"ד עכ"ל. הנה שגם הוא פירש בהדיא שאין הנדוניא שוה לעיקר ותוספ' ואין לה ענין ושייכות למזונות כלל:
והראיה לזה הוא ג"כ מה שכתב מרן שם בב"י סי' צ"ג וז"ל כתב ה"ר שלמה בן הר"ש בר צמח אם תבעה הנדוניא ואפילו נפרעה ממנה אינה מפסדת מזונות ותהא ניזונת משו' מנה מאתים ותוספת משום דמזוני בתר עיקר כתובה גריר כ"כ המפרשים בשם הרשב"א וכן נראה פי"ח מה"א. וכתב מרן על זה ומשמע שאע"פ שנדוניתא מאה מנה ולא תבעתה כיון שתבעה עיקר ותוספת שוב אין לה מזונות דנדוניא הרי היא כחוב דעלמא ואינה ענין למזונות וכן נראה מדברי הריטב"א עכ"ל והם דברי הריטבא שכתבתי בסמוך והביאו מרן בסי' ק"ג ומה שכתב ה"ר בר צמח בסוף דבריו וכ"נ פי"ח מה"א כן הוא האמת שכך נראה ונגלה שם בפרק י"ח מדברי הרמב"ם שכתב וז"ל והנכסים עצמם שהם נדונייתא נוטלת אותן בלא שבוע' ואין ליורשי' בהם דין לעולם. מלשון זה נראה ברור דס"ל דאף על גב דדינא הוי דהנפרעת מקצת כתובתה יכולין היורשים לתת לה השאר ולסלקה מן המזונות. בנדוניא אין הדין כן דאין כח בידם לסלק' דאי דינא הכי הרי יש ליורשי' זכות בנדוניא שאם תטול אותה יכולין היורשין לסלקה ולפוטרה ומדקאמר ואין ליורשים בהם דין לעולם הדבר ברור דאף שתטול נדוניתא אין ליורשים בזה זכות לעולם:
איברא הוא שהרשב"א ז"ל השוה הנדוניא לעיקר כתובה לענין מזונות שכתב בתשובה שאלה הביאה מרן בב"י שם סי' צ"ג וז"ל כתב הרשב"א בתשובה קרוב הדבר שכל שלא מחלה כל מ"ש בכתובתה לא מחלה מזונותיה ואין אומרים שהמזונות תלוים בעיקר הכתובה בלבד שהם מנה וק"ק וכל שמחלה מנה וק"ק אבדה מזונותיה שהרי אפילו לא מחלה מה שהוסיף לה יותר על מנה וק"ק לא אבדה מזונותיה ואע"פי שאין התוספת מעיקר תקנת חכמים אף אנו נאמר כן בנדוניא ואי נפשכם לומר דשאני תוספת דא"ר ינאי תוספת כתובה ככתובה יש לומר דאף נדוניא בכלל דברי רבי ינאי וכן פי' קצת מפרשים וע"כ יש לנו להודו' להם במקצת מה שאמר רבי ינאי דהא אמרינן נ"מ למוכרת ולמוחלת וע"כ אם מחלה כתובתה סתם או מכרה סתם גם הנדוניא בכלל וא"כ י"ל דמאי דאמר רבין בר חנינא מוחלת כתובתה לבעלה אבדה מזונותיה כל מ"ש בכתובתה קאמר והבו דלא לוסיף עלה וכו'
אכן היה נראה לומר דאף לדעת הרשב"א ז"ל דס"ל דאלמנה נזונית בשביל הנדוניא וכי קאמר רבי ינאי תוספת כתובה ככתובה שאף הנדוניא בכלל מ"מ יש חילוק ביניהם לענין זה שאם תבעה וגבתה עיקר כתובה ותוספת יכולין היתומים לתת לה הנדוניא ולסלקה מן המזונות מה שאין כן אם תבעה נדוניתא ושיירה עיקר כתובתה שאין היורשים יכולין לסלקה:
אבל קשיא לי בדברי ה"ר שלמה בר צמח דהיכי כתב שכן כתבו המפרשים בשם הרשב"א והלא דברי הרשב"א הם התשובה שכתבתי לעיל והביאה חרן בסימן צ"ג ושם נאמר בפירוש דסבירא ליה ז"ל דאף אם תבעה מנה מאתים תיזון בשביל הנדוניא. ואפשר למידחק ולומר דמאי דקאמר הרב כן כתבו המפרשים בשם הרשב"א לא קאי אמאי דסליק מיניה דהיינו למאי דקאמר מזונו' בתר עיקר כתובה גרירי אלא קאי לענין הדין שאם תבעה הנדוניא שתהא ניזונת משום מנה מאתים ועל פי דרך זה אף לדברי הרשב"א שכתב דאלמנתו ניזונת בשביל נדוניתא מכל מקום אינה שוה לעיקר כתובה ונפקא מינה לנדון דידן דאם גבתה נדוניתא אין היורשי' יכולין לחת לה עיקר כתובה ולסלקה אע"ג דבמקצת כתובה יכולין לסלקה משום דמזוני בתר עיקר כתובה גרירי והשתא הא דקאמר וכן כתב הרשב"א ז"ל. קאי לכולא מילתא. כך תירץ אחד מן החכמים ז"ל:
נמצינו למידין כי לא מבעיא לדברי האומר בפירוש דאין האלמנא ניזונת בשביל הנדוניא אלא בשביל מנה מאתים בלבד דפשיטא ודאי דאע"ג דתבעה וגבתה נדוניתא אין היורשין יכולין לתת לה מנה מאתים ולסלקא דדוקא בנפרעת מקצת כתובה אמרוה הרא"ש ודעימיה ז"ל שהמזונות בשבילם אבל לא בנדוניא שאין לה ענין ושייכות למזונות כלל אלא אפילו למאן דאמר דאלמנא ניזונת בשביל הנדוניא גם כן כדכתב הרשב"א. מכל מקום אינה שוה לעיקר כתובה ותוספות לענין סילוק משום דעיקר מזונות בתרייהו גרידי כמו שכתבנו ולמדנו ג"כ מלשון הרמב"ם:
סוף דבר העולה מכל מה שכתבנו הוא כי הנדוניא חוב בעלמא ואינה בכלל כתובה כלל ואין היתומים יכולין לפרוע לה מנה מאתים ותוספת ולסלקה מהמזונות כמו שאמרו בכתובה הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה אם יסכים עמדי מורינו ורבינו דיא זיוידו ה' יאריך ימיו אמן:
משה בן לאדוני אבי דוד רודריגיש לופיש מנוחתו כבוד:
באמשטרדם חדש אלול משנת התקנ"א