שאלה ט חנה פסקה על עצמה להכניס לראובן בעלה אלף זהובים והיתה לה סחורה מזה הסך וביום המחרת באו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השער עשרים למאה באופן שהפסידה חנה חמישית ממונה וראובן לא רצה לכונסה ולא לפוטרה עד שתתן הסך שפסקה לו והיא תשיב אמריה לו כיון שביום שפסקה על עצמה היתה לה זה הסך שחייב לכנוס או לפטור ועתה לשאול הגיעו הדין עם מי אם נאמר שהדין עמה כיון שהיתה לה הסך הזה ביום התנאים  או אם נאמר שהדין עמו כיון שלא השיגה ידה לתת לבעלה מה שפסקה לו כי היתה צריכה להיות זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות אלא כך כך שקלים מסחורה פלונית ותשב עד שתלבין ראשה ואם תמצא לומר שהדין עמו עדיין אשאלך אם אירע ח"ו דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה איך נדין בדבר אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה תשב עד שתלבין ראשה יורינו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה ראה ראיתי את דברי שאלתך ונועם דבריך אבל קודם כל דברי וראשית כל בכורי כל מוכרחים אנו לעיין בים התלמוד ולחפש ולתור בדברי הפוסקים שעליהם אנו סומכים ומפיהם אנו חיים ולכן טרם תשובתי אל שואלי אשאל מאל עליון שיהיה בעזרי:
גרסינן בסוף מסכת כתובות פרק שני דייני דף ק"ח ק"ט משנה זה לשונה הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שתלבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון עד כאן לשון המשנה:
ובגמרא אמרינן עלה מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר רבי יוסי ברבי יהודה לא נחלקו אדמון וחכמים על הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל שיכול' היא שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות על מה נחלקו על שפסקה היא על עצמה שחכמים אומרים תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון תנא במה דברים אמורים בגדולה אבל לקטנה כופין כופין למאן אילימא לאב איפכא מבעי ליה אלא אמר רבא כופין לבעל ליתן גט אמר רבי יצחק בן אלעזר משמיה דחזקיה כל מקום שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו אמר ליה רבא לרב נחמן אפילו בברייתא אמר ליה מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר רבן גמליאל קאמרינן עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל ופשט לו את הרגל לשון בזיון הוא ואמר נואש שאינו חש לדבריו טול טיט שעל גבי רגלי ואני שמעתי תלה אותי על עץ ואין לי מה ליתן במה דברים אמורים אברייתא קאי איפכא מבעי ליה אם באת לכוף את האב איפכא מסתברא טפי לפי שהגדולה תנאה תנאי אפילו בברייתא כשפסקה היא לעצמה עד כאן פירוש רש"י ז"ל:
ורבותינו הצרפתים דהיינו בעלי התוספו' ז"ל הקשו על הא דאמר רב נחמן כל מקום קאמרינן ז"ל תימא היכי מני למפסק הילכתא כתרוייהו כברייתא וכמתניתין והלא דברים סותרין זה את זה דבמתניתין קתני אלו אני פסקתי וכו' וברייתא קתני כסבורה אני יש לותר  דהכי פירושו ואפילו בבריית' דבפסקה היא בעצמה פליגי קא אמרת דהלכתא כוותיה ואמר ליה אין כל מקום קאמרינן למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה עכ"ל כוונת התוספות להקשות כיון דרבן גמליאל פסק במשנה הלכה כאדמון וגם בברייתא אמר כן והמשנה והברייתא סותרין זה את זה לא מצי למפסק כתרוייהו ותירצו אלא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה רצו לומר בזה שאם תמצא שום ברייתא שחלקו  בה חכמים ואדמון בדבר אחד שאינו מנגד המשנה ואמר בה רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו והיינו דקאמר ליה רב נחמן מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר רבן גמליאל קאמרינן דלא מבעיא דהלכה כמותו במשנה אלא אפילו בברייתא גם כן הלכה כמותו:
אבל הרב בעל בית חדש ז"ל באבן העזר סימן נ"ב דחה דברי התוספות ז"ל ופירש הסוגיא בדרך אחרת ז"ל ומה שקשה היאך אפשר למפסק כמתניתין וכברייתא כמו שהקשו בתוספות סבירא ליה לרבינו דאין סותרין זה את זה דבמתניתין דמודה אדמון דבפסקה לעצמה תשב עד שתלבין ראשה היינו דוקא בפסקה שלא בפני אביה וברייתא דסבירא לאדמון דיכולה היא שתאמר כסבור אני שאבא נותן עלי וכו' היינו דוקא בפסקה לעצמה בפני אביה וז"ש רבינו בסברת יש אומרים אם בפני אביה פסקה וכו' אלא ודאי דרבינו הכריח לפרש כך לפי סברת יש אומרים דלא קשיא הלא מתניתין וברייתא סותרין זה את זה ולמה פסק כבריית' ולכן פירש דאינן סותרין והכי משמע דקאמרה כסבורה אני דאבא נותן עלי וכו' דאי לאו דפסקה בפני אביה לא היתה סבורה שאביה יתן מה שהיא פוסקת שלא מדעתו ולפי זה ניחא הא דאיתא בירוש' דמתניתין כשהאב פסק במעמדה וקאמר אדמון אלו אני פסקתי לעצמי בלא מעמד האב תשב עד שתלבין וכו' אבל ברייתא הכי פירושה על מה נחלקו על שפסקה היא לעצמה במעמד אביה וכו' דומיא לא נחלקו באב הפוסק דאפילו פסק במעמד בתו נמי לא נחלקו שיכולה שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות ודכוות' קאמר דנחלקו בפסקה היא לעצמה במעמד אביה והשתא ניחא הא דקאמר רב נחמן מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר רבן גמליאל קאמרינן אפילו בברייתא דאלמא כפשטא היא דבין במשנה בין בברייתא הלכה כאדמון ואין דבריו של אדמון סותרין זה את זה ואין צריך לפרש בדוחק כפירוש התוספות וכו' ע"כ:
ואחרי המחילה רבה דברי הרב ופירושו נראה דחוק דמלשון הש"ס מוכח בהדיא דמתניתין וברייתא סותרין זה את זה שלשון מתניתין דלא כי האי תנא מורה שהו' פליג אבריית' ולא מנינו שתירץ הגמרא אפילו תימא דאתיא כי האי תנא כדרכו וכמנהגו בשאר המקומות ומה שאמר רב נחמן שהלכה כאדמון אפילו בברייתא אין דבריו אלה על זאת הברייתא אלא שאם תמצא ברייתא שחלקו בה חכמים ואדמון בדבר אחד שלא באו לחלוק על שום משנה גם כן הלכה כאדמון כמו שפירשו התוספות ז"ל ולא מבעיא בעלי התוספות פירשו כן אלא גם הרמב"ן והר"ן ז"ל פירשו כן והרי"ף והרמב"ם נמי כפי מה שפסקו נראה שגם הם פירשו כן כמו שאבאר:
הרי"ף ז"ל אחר שהביא המשנה והסוגיא שקדמנו זכרה כתב ז"ל וקיימא לן כתנא דידן והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב להגט לאלתר לא שנא פסק עליה אביה ולא שנא פסקה איהי בדאמרה ליה או כנוס או פטור כייפינן ליה ויהיב לה גיטא בעל כרחיה עד כאן והר"ן ז"ל כתב וז"ל וגרסינן בגמרא כל מקום שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו אמר ליה רבא לרב נחמן אפילו בברייתא מי קאמר במשנתינו בכל מקום קאמר ופירש רש"י ז"ל דאפילו בברייתא היינו במאי דפליג אדמון בברייתא אפילו כשפסקה על עצמה ולא נהירא דלשון אפילו בברייתא משמע דהלכה במאי דאמר במשנתינו ואפילו במאי דאמר בברייתא וכיון דמתניתין וברייתא פליגי וכדאמרינן בהדיא מתניתין דלא כי האי תנא דתנא דמתניתין סבר דלא קאמר אדמון דיכולה היא לומר לו או כנוס או פטור אלא דוקא בפסק אביה אבל כשפסקה על עצמה אפילו אדמון מודה תשב עד שתלבין ראשה ותנא דברייתא סבר דאפילו בשפסקה על עצמה סבירא ליה לאדמון דיכולה לומר לו או כנוס או פטור וכיון שכן פסקינן כהך ברייתא הא פסקינן דלא כמתניתין ומאי בכל מקום לפיכך נראה דמאי דאמרינן אפילו בברייתא הכי קאמר דאפילו אי אשכחן בברייתא דקאי רבן גמליאל כאדמון הלכה כמותו אבל בהא דפליגי הכא מתניתין וברייתא קיימא לן כאדמון ואליבא דתנא דידן וכדברי הרי"ף ז"ל וכן דעת הרמב"ם וכו' ע"כ הא קמן מה שכתבנו לעיל דהרי"ף והרמב"ם והר"ן ז"ל סוברים כדעת התוספות ז"ל דמתניתין וברייתא סותרין זה את זה:
ובעל המאור ז"ל השיג על מה שכתב הרי"ף ז"ל וקיימא לן כתנא דידן וכתב ז"ל וכן מה שכתב במשנת הפוסק מעות לחתנו וכו' מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר רבי יוסי בר יהודה לא נחלקו וכו' וקיימא לן כתנא דידן הא ליתא דהא אמרינן בגמרא כל מקום שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו ואפילו בברייתא ע"כ והרמב"ן ז"ל הליץ בעד הרי"ף ז"ל בספר מלחמות ה' וכתב ז"ל אמר הכותב כשאמרו אפילו בברייתא לא אמרו אלא שלא תהא הלכה כמשנתינו ואם הלכה כאותה ברייתא אין הלכה כמשנתינו דמשנתינו קתני בהדיא אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שאלבין ראשי אלמא אינה יכולה לומר כסבורה שאבא נותן עלי ואמר רבן גמליאל עלה רואה אני את דברי אדמון וכיון דקיימא לן הלכה כמותו במשנתינו ממילא אדחיא לה ההיא ברייתא אלא ודאי לא על ברייתא החולקת על משנתינו אמרו אלא שאם תמצא ברייתא שחלקו בה אדמון וחכמים בדבר אחד שלא לחלוק על משנתינו ואמר בה רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון מי נימא הלכה כמותו ואמר ליה מי קאמר במשנתינו כל מקום שאמר קאמר ואפילו בברייתא במשמע תדע דאילו מההיא ברייתא דלעיל דפליגא אמתניתין היכי פשיטא ליה מי קאמר במשנתינו כל מקום שאמר קאמר והא רבנן דפליגי אדרבי יוסי בר יהודה ואמרי לא אמרה אדמון מעולם ולא הודה בה רבן גמליאל וכיון שכן ליתא בכלל זה אלא שמע מינה לאו מהנך ברייתא אמרה אלא מברייתא אחרת כגון ההיא דטענו שור ושה וחמור דאמרי תלמוד ערוך בפיו של רבי יוחנן הא מני אדמון היא והם ידעו שיש כיוצא בה בברייתא שראה רבן גמליאל דבריו של אדמון ואף ר"ח ז"ל פסק כאדמון דמתניתין וכן בהלכות גדולות ע"כ הרי לנו בהדיא שר"ח והלכות גדולות והרמב"ן ז"ל דעתם כבעלי התוספות ז"ל דמתניתין וברייתא סתרי אהדדי:
והרמב"ם נמי הלך בדרך זו שכן כתב בפרק כ"ג מהלכות אישות הלכה י"ו ז"ל הפוסק מעות לחתנו והלך האב למדינה אחרת יכולה היא לומר לבעל אני לא פסקתי על עצמי מה אני יכולה לעשות או כנוס בלא נדוניא או פטרני בגט אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה או עד שתמות ולמה לא תפטור עצמה במרדות שהמורדת והיא ארוסה הבעל רוצה לכונסה והיא אינה רוצה אבל זו אין הבעל רוצה בה עד שתתן הנדוניא שפסקה והיא רוצה בו שהרי אומרת לו או כנוס או פטור ע"כ לשון הרמב"ם ז"ל:
וכתב עליו הרב המגיד ז"ל הפוסק מעות לחתנו וכו' פרק שני דייני גזרות משנה הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל אמרו חכמים תשב עד שילבין את ראשה אדמון אומר יכולה הוא שתאמר אלו אני פסקתי לעצמי אשב עד שילבין ראשי עכשיו אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון ויש בגמרא תנא החולק על משנתינו דאמר שאפי' בפסקה על עצמה יכולה היא שתאמר כסבורה הייתי שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור ונפסקה הלכה בגמרא כאדמון ופסקו בהלכות כתנא דמתניתין דאמר דמודה אדמון בפסקה על עצמה שהיא יושבת עד שילבין ראשה ויש מי שפסק כתנא דברייתא אליבא דאדמון ודעת ההלכות ורבינו עיקר ע"כ לשון הרב המגיד ז"ל:
והרא"ש ז"ל נמי הלך בשיטה זאת שכן כתב בפסקיו ז"ל וקיימא לן כתנא דיד ואף על גב שמדברי הטור ז"ל משמע שהרא"ש ל פסק כתנא דברייתא הרב בית יוסף ז"ל הכריח שפסק כתנא דידן כמו שנבאר בג"ה רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם כן פסק כתנא דידן בטור אבן העזר סימן נ"ב ז"ל הפוסק מעות לחתנו ולא רנה ליתן והחתן אינו יכול להוציא מידו וכו' יכולה היה שתאמר או כנוס או פטור אני לא פסקתי לך כלום אבל אם היא פסקה על עצמה או תתן או תשב עד שילבין ראשה וכו' והרב בית יוסף ז"ל כתב ז"ל וכתב הרי"ף וקיימא לן כתנא דידן וכן פסק הרמב"ם בפרק כ"ג מהלכות אישות והרא"ש כתב וקיימא לן כתנא דידן ויש אומרים כיון ששאל רבא לרב נחמן הא דהלכה כאדמון אפי' בברייתא והשיב לו רב נחמן דבכל מקום קאמר אלמא דסביר' ליה כתנא דבריית' והלכתא כותייהו עכ"ל ולא נתבאר דעת הרא"ש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם הוא פוסק כתנא דברייתא וכדברי י"א מפני שהביא דבריהם לבסוף ולפיכך כתב בסמוך וי"א שאפילו פסקה היא אם בפני אביה פסקה אומרים לו או כנוס או פטור וכך היא מסקנת א"א הרא"ש ז"ל ולי נראה דאין הכרע בדבריו ואדרב' יש להוכיח שפוסק כתנא דמתניתין וכמו שאכתוב בסמוך וכו' והרא"ש שהשמיט הא דבמה דברים אמורים בגדולה וכו' משמע דסבירא  ליה כתנא דידן ולא כברייתא ושלא כדברי רבינו שהוא סובר דהרא"ש פסק כתנא דברייתא וכו' ע"כ וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
שמעינן מכל הני מילי דכתיבנא דבנדון דידן נראה דבר פשוט שהדין עם ראובן כיון שהיא פסקה על עצמה וכפי מסקנת רוב הפוסקים ועמודי ההוראה הלכה כתנא דידן כמו שכתבנו:
ואכתי יש להקשות שאין הנדון דומה  לראייה שמה שפסקו הלכה כתנא דידן דבפסקה על עצמה תשב עד שתלבין ראשה איירי כשלא היתה משגת ידה ביום שעשו התנאים לתת לבעלה מה שפסקה על עצמה ומשום הכי אינה יכולה לומר לו או כנוס או פטור אבל בנדון דידן שהיתה לחנה זה הסך שפסקה על עצמה דין הוא דיכולה לומר לו או כנוס או פטור ומה שאירע לה אונס הוא שלא עלה על לבה שיארע לה מאורע כזה ואפילו היתה יודעת שביום המחרת יבואו הספינו' ויביאו הרבה מזה המין באופן דירד השער כל כך ודאי שלא היתה פוסקתן לו סך מעות אלא כך שקלים מאותו המין ואם כן הב"ד יכולים להכריח לראובן לכנוס או לפטור דודאי אונס הוא אף אנו נאמר לו שאין זה אונס גמור דאונסא דשכיח הוא דזהו דבר מצוי מאד ומעשים בכל יום כשבא סחורה הרבה מאיזה מין שיהיה שירד שער המין הזה וכיון שהוא דבר מצוי תמיד היתה צריכה להיות זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות אלא כך כך שקלים מסחורה פלונית וזה נראה דבר פשוט ואין בו ספק:
ועדיין צריכים אנו להשיב ולתרץ השאלה השנית ששאל ה"ה והוא אם אירע דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה איך נדון בדבר אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה תשב עד שתלבין ראשה תירוץ דבר זה נראה פשוט שהדין עם חנה משום  דהוי אונסא דלא שכיח ואונסא דלא שכיח לא אסיק אניש אדעתיה להתנות עליו ראייה לדבר מה ששנינו במסכת גיטין דף ע"ג שלחו מתם אכלו ארי אין לנו ופירש רש"י ז"ל שלחו מתם ע"י מעשה שאירע באחד שאמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי ושלחו לא"י והשיבו אין לנו שיהא גט דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתיה ע"כ וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ט' מהלכות גירושין והרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בא"ה סימן קמ"ד סעיף א' אם כן הדבר פשוט בנדון דידן שחנה לא עלתה על דעתה שיארע אונס גמור כזה שתשרף ביתה שודאי יכולה לומר לו או כנוס או פטור זה נראה פשוט ולית דין צריך בשש:
העולה מכל מה דכתיבנא שבחלק הראשון שירד השער מחמת שבא הרבה מזה המין הדין עם ראובן ואינו חייב לא לכנוס ולא לפטור משום דהוי מילתא דשכיח והיתה צריכה להיות זהירה בדבריה שלא להזכיר סך מעות אלא  כך וכך שקלים וכיון שלא עשתה כן איהי דאפסידה אנפשה ותשב עד שתמצא ידה מה שפסקה או עד שתמות כמו שביארנו בבירור אבל בחלק השני שנפלה דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה הדין עם חנה שזהו אונס דלא שכיח ואונס דלא שכיח לא אסיק אני אדעתיה להתנות עליו וכופין את ראובן לכנוס או לפטור כמו שכתבנו:
כל זה לא כתבתי אלא להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שיחיה אמן:
תם ונשלם בראש חדש חשון שנת התקנ"ט ליצירה:
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס