שאלה נסתפקתי במה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק ראשון מהלכות ציצית הלכה ד' והתכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת כיצד הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו וכן אם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר והנה כפי הנראה סוף הדין הוא באור תחילתו וכאילו רצה בזה כיצד יובן מה שאמרתי התכלת אינו מעכב את הלבן לזה אמר הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו וזהוא באור החלוקה הראשונה ועתה שב לבאר החלוקה השנית וכיצד יובן מה שאמרתי והלבן אינו מעכב את התכלת לזה אמר וכן אם עשה לבן ותכלת וכו' ונשאר התכלת לבדו כשר ולפרש החלוקה השנית כפשטה שאם אין לו לבן עושה תכלת לבדו ושנכלל במה שאמר הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו דה"ה אם אין לו לבן עושה תכלת לבדו ומה שכתב אח"כ וכן אם עשה לבן ותכלת וכו' היא חלוקה אחרת נלוה אל הדין הזה מפני שהוא מענינו אין נראה לנו חדא דאין מקום לפתיל תכלת אלא אם כן כשיש שם ציצית דהיינו לבן כמאמר הכתוב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת וכמו שבאר הרב בעל כסף משנה ועוד שאם כך היתה כוונתו היה לו לקצר ולומר והתכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת וכן אם עשה וכו' כי אין הדבר צריך באור לשיצטרך להאריך ולפרש כיצד וכו' ואם דעתו היתה לבאר היה לו להאריך ולפרש שני החלוקות באופן זה כיצד הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו אין לו לבן עושה תכלת לבדו וכן וכו' אשר נראה מכל זה כי באור דבריו הוא כאשר כתבנו ואחר ההנחה הזאת אומר שכפי הנראה בתחילת העיון מצאתי לו ז"ל סתירה מדין זה למה שכתב בהלכה שאחר זאת ונראה שחזר מזה שהרי כתב שם והלובש טלית שיש בה לבן או תכלת או שניהם כאחד הרי זה קיים מצות עשה אחת ונראה מדברים אלו שיש מקום לתכלת בלי לבן הפך ממה שנראה מדבריו בהלכה ד' גם הרב בעל כסף משנה נראה מדבריו בסוף הפרק שחזר מן הבאור הלז לכן המורה לצדקה יבאר לנו אמיתת דברי הרמ"בם ז"ל ודברי הרב בעל כסף משנה ז"ל ושכרו כפול מן השמים:
תשובה עם היות שחפצי ורצוני היה להשתעשע בזאת ההלכה שנסתפקו בו בעלי תריסין מדרשו של שם גבורי כח אשר להם משפט הבחירה אבל מה אעשה כי הזמן לא יתנני השב רוחי' אי מצד שהרבו עלי מאד ריעים אהובים שאומרים לי גמור כלה נבואתך בעגלא ובזמן קריב כי השעה צריכ' לכך מסיבות רבות ידועות אצלנו עכ"ז לא יכולתי להשמט ולהשיב פני שואלי ריקם ולפי דוחק השעה אחוה דעי בדרך קצרה הלא כה דברי:
גרסינן במנחות דף ל"ח במתניתין התכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת וכו' ובגמרא לימא מתניתין דלא כר' דתניא וראיתם אותו מלמד שמעכבין זה את זה דברי ר' וחכ"א אין מעכבין מ"ט דר' דכתי' הכנף מין כנף וכתיב פתיל תכלת ואמר רחמנא וראיתם אותו עד דאיכא תרוויהו בחד ורבנן וראיתם אותו כל חד לחודיה משמע לימא דלא כר' אמר רב יהודא אמר רב אפילו תימא ר' לא נצרכא אלא לקדם דתניא מצוה להקדים לבן לתכלת ואם הקדים תכלת ללבן יבא אלא שחסר מצוה מאי חסר מצוה אילמא חסר מצוה דלבן וקיים מצוה דתכלת לר' עכובי מעכבי אהדדי אמר רב יהודא אמר רב שחסר מצוה ועשה מצוה וכו' התינח לבן דאינו מעכב את התכלת תכלת דאינ' מעכבת את הלבן מאי היא אמר רמי בר חמא לא נצרכא אלא לטלית שכולה תכלת וכו' ומסיק תלמודא אלא אמר רבא לא נצרכה אלא לגרדומין דאי איגרדם תכלת וקאי לבן ואי איגרדם לבן וקאי תכלת לית לן בה דאמרי בני ר' חייא גרדומי תכלת כשרין ע"כ ופירש רש"י ז"ל והתכלת אינו מעכב את הלבן ואע"ג דמצוה לתת תכלת ב' חוטין בציצית כדמפר' לקמן אפילו הכי אין זה מעכב את זה ואי עביד ארבעתן תכלת או ארבעתן לבן יצא: מין כנף היינו לבן דרוב טליתות של פשתים הם ולבנות: תכלת צמר צבוע כדאמרינן מדשש כיתנא תכלת עמרא: לא נצרכא מתניתין דקתני אין מעכבין זה את זה: אלא להקדים שאם תקדים המאוחר דהיינו תכלת דלבן כתב ברישא הכנף מין כנף: ואם הקדים התכלת את הלבן אין מעכבין ואין צריך לפסוק התכלת אלא יתן הלבן אחריו: חיסר מצוה דלבן והוי כאילו לא נתנו לגמרי אמאי יצא הא לר' עכובי מעכבת ומתניתין כר' אוקמא לה: חיסר מצוה מצות הקדמה: ועשה מצוה דהא איכא לבן: ותכלת דאין מעכבת לבן מאי היא דמשמע אם הקדים לבן ומאי עיכוב איכא למימר: איגרדום נפסקו החוטין ניטל ביצית: גרדומין היינו שיריים שנשתיירו לאחר שנפסקו כדי לענוב החוטין אהדדי דהיינו שיעור גדול:
והנה טרם נבא לגוף המבוקש אמרנו להציע דברי הרמ"בם ז"ל ומשם נבא לשאר סעיפי וסניפי השאלה וז"ל בפרק א' הלכה ד' והתכלת אינו מעכב את הלבן והלבן אינו מעכב את התכלת כיצד הרי שאין לו תכלת עושה לבן לבדו וכן אם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן ונתמעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר ע"כ:
והנה זה הדין סובל אחד משני פירושים הפירוש הא' כולו מקשה לדעת ה"ה כאשר הוכיח באריכות בשאלה והפירוש היותר מרווח בדברי הרמ"בם ומתיישב טפי לדעתו הוא דסוף הדין הוא ביאור תחילתו בשני החלוקות הראשונות ואני לע"ד הקלושה לא סבירא לי זה הפירוש כלל ועיקר מכמה טעמי חדא שהרמ"בם גופיה ביאר לנו כוונתו בדין שאחר זה שכת' והלובש טלית שיש בה לבן או תכלת או שניהם כאחד הרי זה קיים מצות עשה אחד וכפי משמעות הלשון אין שום הפרש ביניהם שהרי הרמ"בם שדעת שפתיו ברור מללו ושקל אותם בש"כל הקודש בתכלי' השווי ואם נפשך לומר הא כדאיתא והא כדאיתא וזה הדין נמשך לההיא דלעיל מיניה הא ליתא משום דדרך הפסקן לפרש ולא הוה ליה להרמ"בם לשתוקי מיניה ולסתום דבריו כמנהגו הטוב בכמה מקומו' אלא ודאי האמת יורה דרכו ויורה כחץ דאין הבדל בין אם יש לו לבן ואין לו תכלת ובין כשיש לו תכלת ואין לו לבן דעל כל פנים קיים מצות עשה דאנן קי"ל כרבנן דאין מעכבין זה את זה ונפקינן מינה שיש מקום לתכלת בלי לבן וליכא למימר נמי שינגדהו מאמר הכתוב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת דמשמע דאין מקום לפתיל תכלת אלא אם כן יהיה ציצית דהיינו לבן דהתם למצוה מן המובחר אבל לעכובא ודאי דלא מעכבי וכשם שאם אין לו תכלת עושה לבן לבדו כך אם אין לו לבן עושה תכלת לבדו:
ועוד לפום קושטא דמלתא בסוגית התלמוד דמקשה לימא מתניתין דלא כר' טשקיל וטרי לאוקומי מתניתין כוותיה יש לנו סברא נכונה להוכיח דלרבנן דפליגי עליה דר' דקא סברי אין מעכבין זה את זה אתיא מתניתין כוותייהו כפשטה כמו שיוכל המעיין לראות במקצת התבוננות:
והרב בעל כסף משנה הרחיב הדבור בסוף הפרק שכתב וז"ל רבינו פסק כרבנן וכפשטא דמתניתין דקתני התכלת אינו מעכב את הלבן וכו' שאם אין לו אלא מין אחד עושה אותו וכתב שאם אין לו תכלת עושה לבן לבדו וממילא משמע דלבן אינו מעכב את התכלת וכ"ש הוא שהרי עיקר המצוה בתכלת ובאיגרדום לבן וקאי תכלת או איגרדום תכלת וקאי לבן פסק דכשר משום דסבירא ליה דאע"ג דלאוקומי מתניתין אליבא דר' אתמר לכולי עלמא דינא הכי הוי ובאוקמתא דמתניתין הוא דמשוינן פלוגתא בינייהו דלרבנן אתיא מתניתין כפשטא שאם אין לו לבן עושה תכלת ואם אין לו תכלת עושה לבן אבל לר' דלא מצי לפרושי הכי משום דסבירא ליה שמעכבין זה את זה צריך לפרש דמתניתין באיגרדום תכלת וכו' מיירי ע"כ:
הרי בהדיא שכתב הרב שרבינו פסק כחכמים וא"כ מוכרחים אנו לומר בדברי הרמ"בם שחלוקה השניה נכללת בחלוקה הראשונה ולא כתבה הרב משום דאתיא במכ"ש שהוכיח הרב בעל כסף משנה שעיקר המצוה בתכלת והשתא דאתית להכי נסתלק קושית ה"ה שכתב שאם כך היתה כוונתו היה לו לקצר ולומר וכו' הרי אין לך קצור דברים גדול מזה שיכלול הרמ"בם שניהם בפירוש חלוקה הראשונה ומה שכתב הרמ"בם וכן אם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן וכת מעט עד הכנף ונשאר התכלת לבדו כשר הוא מלתא באפי נפשא והשמיענו הדמיבם שאע"ג שבגמרא דילן מסיק לא נצרכא אלא לגרדומין והיינו לתרוצו מלתי' דר' מ"מ רבנן לא פליגי עליה דר בהאי דינא וטובא אשמועינן הרב דהוה אמינא ההעדר עדיף טפי ממציאות רע ומשום הכו קאמר כיצד הרי שאין לותכלת עושה לבן לבד וחינה נשמע אם אין לו לבן עושה תכלת לבדו דידיעת ההפכים אחד והדר קא מפרש וכן אם עשה לבן ותכלת ונפסק הלבן לכולי עלמא הוא כשר בין לרבנן בין לרבי וליכא למימר משום דנפסק הלבן גריע טפי אלא אדרבה כיון דמעיקרא היו לבן ותכלת כי איגרדום כיון שמשיירי כשרות אתא כשרה וכמו שבהדיא כתב הרב בעל כסף משנה בפ"א בסוף הדבור ע"ש אלא שבתחילת דבריו בזה הדבור לא ירדתי לסוף דעתו שכתב ומשמע לי שרבינו אינו מפרש כפי' רש"י אלא הכי מפרש לה התינח לבן דאינומעכב את התכלת שאם עשה חוטי לבן אע"פי שלא כרך עליהם תכלת ובא וכו' ובמחילת כבוד תורתו הקדושה זה לא יתכן בשום פנים לאוקומי אליבא דר' דקא סבר מעכבין זה את זה וא"כ היכי קאמר שאם עשה חוטי לבן אע"פי שלא כרך עליהם תכלת יבא וצ"ע:
כלל העולה מדברינו שדברי הדמ"בם מיוסדים על מרכז האמת וכמו שהאיר לכו הרב בעל כסף משנה בסוף הפרק בארוכה ואף שאיני כדאי להכריע ולא לחזק דברי הרב הנ"ל שדכריואינם צריכים חזוק וסיוע מ"מ בדרך המלך אלך מאן מלכי רבנן ולא אחוש למנוע מפני הבושה וה' יצילנו משגיאה:
בשנת ובטדר ונתנה הארץ פריה ואכלתם לפ"ק:
ונאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו: