שאלה לא ראובן מצא בדרך עגיל אחד וחשב שהיה של זהב ומצא כותי אחד שרצה ללוקחו ממנו בערך זהוב אחד בשביל יופי המלאכה שהיתה בו ולא רצה ליתנו לו אלא הלך אצל שמעון הצורף לידע שוויו ואמר לו ששוה בזהב זהוב אחד והלך ראובן ומכרו ללוי בזה הסך ולוי אחר שהלך לביתו תיכף ומיד לקח אבן הנסיון ומצא שלא היה זהב כי אם מתכת מוזהב מיד בא לו אצל ראובן לחזור המקח באמרו אתה רמתני ותחזור לי הזהוב וראובן טוען איני רוצה לחזור כלום לך אצל שמעון הצורף שהטעני באמר לי שהוא של זהב ובדברו מכרתי אותו שאם היה אומר שאינו זהב הייתי מוכרו מיד לאותו כותי שרצ' ליתן לי בו זהוב אחד בשביל יופיו נמצא שגרם לי לאבד הזהוב מעתה איך יהיה משפט הדין ביניהם יבא דברך הטוב על הכל ושכמ"ה:
תשובה איתא בפרק הזהב דף נו"ן ע"ב אמר רבא הלכתא פחות משתות נקנה מקח יותר על שתות ביטול מקח שתות קנה ומחזיר אונאה וזה וזה בכדי שיראה לתגר או לקרובו  פרש"י וז"ל הלכת' פחות משתות נקנה מקח לאלתר: יתר טל שתות בטל מקח ושניהם חוזרים: שתות קנה ואין אחד מהן יכול לחזור עכ"ל:
והרי"ף ז"ל בפרק הנז' פסק שכן הלכתא כרבא:
גם הרמב"ם ז"ל הלך אחר פעמי הרי"ף וכתב בחיבורו פי"ב מהלכות מכירה הלכה ד' וז"ל היתה ההונייה יתירה על השתות בכל שהוא כגון שמכר שוה ששים בחמשים פחות פרוטה בטל מקח והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל וכו' עכ"ל. והרב המגיד כתב שם היתה האונאה יתירה על שתות בכל שהוא כגון שמכר שוה ששים בחמשים פחות פרוטה זה פשוט שם דכיון שהאונאה היא יתר משש בחמש או חמש בשש בטל מקח עכ"ל
גם מהרי"ק בש"ע שלו חלק ח"מ דין ד' מסימן רכ"ז כן הוא הפסק דין שלו:
דעו איפוא שאע"פ שיש מחלוקת גדול בין הפוסקים אם המוכר יכול לחזור ולבטל המקח כשיש אונאה יתר משתות כיון שהלוקח רוצה לקיימה וליטול האונאה הנה הטעם הוא לפי שסוברין שצא יהיה חוטא נשכר אבל בחזרת ובטול המתאנה הנה רובם ככולם מסכימים לדעת אחד שכיון שדינו אז דומה למקח טעות יכול הלוקח לחזור החפץ שנתאנה בו להמוכר אותו בכל זמן שנתגלה המום ונתבטל המקח מכל וכל:
ראו דבר מצאתי במרדכי סוף פרק המפקיד בשם תשובת מהר"ם דומה לנ"ד שם כתוב שמי שמכר לחבירו טבעת של זהב ונמצא עופרת בתוכה מקח טעות הוא וחוזר עכ"ד:
פוק חזו עד היכן הפריז מדותיו הרב הנ"ל שאע"פ שבנדון שלו כבר שיבר הלוקח הכלי אפ"ה פסק שיחזור לבעליו ונוטל מעותיו שנתן בעדו והנה בטל הכלי אין יכול לפטור את עצמו באמרו שאיך יעלה על הדעת על מה שיש בתוך הכלי בעוד שהוא שלם אלא עכ"פ הדין הוא שכיון שיש שם אונאה יותר משתות מקח טעות הוא וחייב לשלם:
נמצינו למדים מכל האמור שלוי של נ"ד שמקחו בודאי מקח טעות הוא דהא במקום עגיל של זהב מכר לו ראובן עגיל של מתכת מוזהב גם שתקף שהלך לוי לביתו עשה הנסיון וכשראה הזיוף הלך באותו רגע אצל ראובן להחזירו וליטול מעותיו שנתן בערכו הנה מלכלכל כל דרכיו במשפט הוא וכיון שכן הנה ראובן הנ"ל חייב לתת לי המעות שלקח ממנו וליטול העגיל כמו שהוא שהרי כן הדין נותן כמו שאמרנו בשם רוב הפוסקי' שמקח טעות חוזר לבעליו:
נבוא עכשו לטענת ראובן אשר בקש להפטר עצמו מתביעת לוי באמרו ששמעון הצורף הטעהו וכיון שכן ילך לוי אצל הצורף הנ"ל שישלם לו חסרונו נראה עכשיו אם טענה טובה היא זו או לאו:
והנה לפי קוצר דעתי טענה רעועה היא זו דמהיכי תיתי שלוי הנ"ל יפטור את מי שנשא ונתן עמו וילך אצל איש נכרי שלא בטל דין דידיה הוא ואע"פ שדבר פשוט הוא אצלי שטענה הזאת הבל וריק היא אפ"ה נלמוד גריעותה בקל וחומר בן בכו של ק"ו מדין אחד הביאו מר"ן בשולחנו ח"מ סימן הנ"ל סעיף כ"ה ז"ל מוכר ולוקח שנתרצו לגמור המקח ע"פ שומת לוי ושם אותו בסך ידוע ונמצא שיש בו אונאה יש לו דין אונאה ואם אי אפשר להחזיר האונאה כגון שהלך המאנה לדרכו אם לוי הוא תגר ובקי בשומא ולא קובל שכר על השומא פטור עכ"ל: והדין הזה יצא לו למר"ן מלשון הטור בסימן הנ"ל בשם תשו' אביו הרא"ש ז"ל:
ראו כפי זה שדבר פשוט הוא כביעתא בכותחא שבנ"ד שהלוקח לא תלה דעתו בשע' קנייתו בערך שמעון הצורף ועוד שהמוכר הנה הוא עומד לפניו פשוט הוא שאין הצורף הנ"ל בעל דברי' דידיה הוא ונסתלקה בזה טענת ראובן מכל וכל:
אמת הוא שיש לבעל דין תשובה על דברי דהנה דין הש"ע הנ"ל מדבר באונאה אבל תדע שק"ו יוצא ממנה לנ"ד שהוא במקח טעות שהרי מצינו בהרמב"ם ז"ל שפסק בהל' מכירה פי"ג הלכה ח' ז"ל אלו דברים שאין להם אונאה הקרקעו' והעבדים והשטרות וההקדשות וכו' ואפ"ה בעדין מקח טעות פסק בפט"ו הלכה ג' ז"ל וכן המוכר לחבירו קרקע או עבד או בהמה או שאר מטלטלין ונמצא במקח מום שלא ידע בו הלוקח מחזירו אפילו לאחר כמה שנים שזה מקח טעות הוא עכ"ל:
והרב המגיד ז"ל כתב וכן המוכר לחבירו וכו' מחזיר ואפילו לאחר כחה שנים כתב הרב וכן לדמות זו לאותה של מעלה שאין החזרה תלויה בזמן אבל אינן דומין בדבר אחר ודין המום שאין לו זמן נתבאר בהלכות בפרק הזה ז"ל והיכא דזבין אינש מידי ולאחר זמן אגלי מעיקר' דאית ביה מומא דהוי לים מקמי דליזבניה אית לים לאהדורי' למריה ולא אמרינן בכי הא הא שהי ליה כבדי שיראה לתגר או לקרובו דלא אמור רבנן הכי אלא גבי אונאה אבל גבי מומין מקח טעות הוא וכל אימת דמגלי ליה מהדר למריה והכי כתב רבינו האיי גאון ז"ל ע"כ עכ"ד:
ראו א"כ כמה כח החומרא שיש במקח טעות שאף בדברים שהרבה מן הפוסקים מקילין בדיני אונאה מחמירין בדין מקח טעות וכ"ש למחמירין בדין האונאה שלא יקלו בדין מקח טעות הלכך יצא לנו דבר פשוט שטענת ראובן הנ"ל היא כחרס הנשבר:
נשאר לנו עכשו למצוא תרופה למוכר של נ"ד באם יכול לתבוע הפסדו משמעון הצורף כיון שעליו סמך כשלא מכרו לכותי הנ"ל שהיה רוצה לחת עבורו זהב אחד. או נאמר שגה הצורף הנ"ל נקי יהיה מטביעתו זאת ולבא אל המכוון נלך למצוא חפצנו בדין מראה דינר לשולחני ומשם נלמוד נ"ד:
כתב הרמב"ם בפ"י מהלכו' שכירות באמצע הלכה ה' ז"ל וכן המראה דינר לשולחני ואמר יפה הוא ונמצא רע אם בשכר ראהו חייב לשלם אף על פי שהוא בקי ואינו צריך להתלמד ואם בחנם ראהו פטור והוא שיהיה בקי שאינו צריך להתלמד ואם אינו בקי חייב לשלם אף על פי שהוא בחנ' והוא שיאמר לשולחני עליך אני סומך או שהיו הדברים מראין שהוא סומך טל ראייתו ולא יראה לאחרים ע"כ והרב המגיד כתב על דברי הרב והוא שיאמר לשולחני עליך אני סומך וכו' זה מבואר בהלכות ודקדקו כן מסוגייא דגמרא וכבר נחלקו עליהם ז"ל ואמרו שאע"פ שלא אמר חייב ולדברי ההלכות הסכים הרשב"א ז"ל ועיקר עכ"ד:
ברם אע"פ שהרב המגיד עשה עיקר מדברי הרשב"א הטור ז"ל חולק עליו וכתב שכשאינו בקי והוא אומן אף שלא אמר לו ראה כי עלך קא סמיכנא אפ"ה חייב לפי שהוא סובר כסברת ר"ת והרא"ש אביו ז"ל שהסכים עמו: איברא שהרב ב"י ז"ל בסימן ש"ו סעיף ו' פסק כהרמב"ם ז"ל ושם כתב ז"ל:
כתב הש"ע שם בסימן ש"ו סעיף ו' המראה דינר לשולחני ואמר לו יפה הוא ונמצא רע אם בשכר ראהו חייב לשלם אע"פ שהוא בקי ואינו צריך להתלמד ואם בחנם ראהו פטור והוא שיהיה בקי שאינו צריך להתלמד ואם אינו בקי חייב לשלם וכו' וכו':
היוצא לנו לנ"ד מן הדין הנ"ל הוא שאם נחזיק להצורף הנ"ל כאומן בקי ואינו צריך להתלמד כיון שלא נטל שכר בשביל הראיה הנה פטור הוא מלשלם כלום לראובן הנ"ל ואף אם אינו בקי כיון שראובן הנ"ל כפי סתמיות דברי השאלה לא אמר לו ראה כי עליך קא סמיכנא אליבא דמאן פטור הוא מלשלם וכדכתיבנא אבל אפ"ה לפסוק הדין על האמת כפו דעתי חייב הוא לשלם משום שאני מוצא שעיקר מחלוקת הפוסקים בדין הנ"ל יסוד מחלוקתם הוא אם נחזיק אותו כפושע וחייב או כאנוס ואז פטור וא"כ נלמוד משם לצורף של נ"ד ונאמר שאם הוא אומן מובהק וכדמשמע סתמיות דברי השואל הנה אף שלא שילם לו ראובן כלום בשביל פרחו אפ"ה נ"ל שחייב לשלם לראובן  הנ"ל מה שהפסיד בעדו דהא בודאי פשע על שסמך  על ראיית עיניו והיה לו לעשות הנסיון באותו עגיל  עם אכן הבוחן וכמו שעשה הלוקח וגם כדרך  הצורפין עושים תמיד דדבר מצוי הוא לעשות תכשיטי נחשת מוזהבות הלכך כפי דעתי הקל כיון שהוא לא עשה כן הנה פושע הוא וחייב לשלם הנזק הנ"ל ע"כ מה שיש לי לדבר על ענין נ"ד והרב הכהן הגדול חביבי וידידי ידיד השם יגמור הדין כפי דעתו הרמה:
זאת המלאכה ראויה היתה לגמרה ביום ר"ח אלול שנת רחש לבי דבר טוב לפ"ק
יוסף ן' למורי הרב משה אלואריש זצ"ל
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס