שאלה ראובן ושמעון היו שותפים בסחורה והתנו ביניהם שראובן יקח מהריוח שני שלישיו ושמעון השליש הנשאר ועשו שטר אחר זמן מה בהיותם עסוקים בעסק מה שלפי הנראה יבא ממנו ריוח הרבה נתחרט שמעון על התנאי שעשו ואמר לראובן שלא ירצה עוד בשותפות אם לא יתן לו חצי הריוח מהסחורה ההיא ומכל עסק שיבא אחריה וראובן בעבור שלא יבא מריבה ביניהם ויסיר השותפות הודה לדברי שמעון וכשבאו לעשות החשבון ממה שהרויחו רצה ראובן לקחת שני שלישיו מכח השטר ושמעון לא רצה בזה באמרו שכבר נתבטל התנאי הראשון ושהודה לדבריו בשיקח החצי מהריוח וראובן טוען שלא עשה זה אלא להסיר המריבה מביניהם וראיה שלא קרעו השטר ושמעון משיב על זה שבטח בו שיעמוד בדיבורו ולא ידברו שפתיו מרמה יורנו המורה הדין עם מי:
תשובה בדין השותפין הבאים להשתתף רבו דעות הפוסקים שלדברי הרמב"ם ז"ל השותפין שבאין להשתתף אין השיתוף נגמר בדיבור לומר שאם אמרו בואו ונשתתף יחד בכך וכך שלא יוכלו לחזור בהם אלא אם נשתתפו במעות יביא זה מעותיו ויביא זה מעותיו ויטילו אותם לכיס אחד ויגביהו את הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פי שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחליפין לפיכך אם נשתתפו בשאר המטלטלין כיון שקנו מידם שיביא זה חביתו של  וזה כדו של דבש והרי נשתתפו בהן נעשו שותפין בהן וכן אם ערבו פירותיהם או ששכרו מקום בשותפות והניח זה כדו וזה חביתו שנשתתפו בהן הרי אלו שותפין כללו של דבר בכל הדרכים שקונה הלוקח באותן הדרכים עצמן קונין השותפין זה מזה הממון המוטל ביניהם להשתתף בו ע"כ זהו דעתו ז"ל והטור סובר שהרמ"בם ז"ל יסבור נמי שהוא הדין אם משך כל אחד מעותיו דמהני וכן כתב מהרי"קא ז"ל בשולחנו אחר שהביא דעת הרמ"בם ז"ל ויש מי שאומר שהוא הדין אם משך כל אחד מעותיו של חבירו מהני אמנם הטור כתב ואפילו לא עשו לא זה ולא זה אלא נשתתפו והתחילו לישא וליתן בעסק השיתוף לקנות או למכור נראה דמהני וסברא זו הביאה נמי מהרי"ק ז"ל:
ברם לפי דעת שאר הפוסקים איכא דרכים טובא שנגמר בהן השיתוף שכן כתבו הרמב"ן והרשב"א זל בפ"ק דבתרא שני שותפין שנשתתפו באומנותם לזמן ידוע שכל מה שירויחו יהיה לאמצע נעשו שכירים זה לזה כדאמרינן בפועל ששכרו ללקט מציאות ואין צריכים קנין אלא שיתחילו במלאכה לפי שכל א' מתחייב לחבירו בשכר מה שחבירו עושה בעדו והלוכן ודבורן היינו שכרן וכל מה שירויחו תוך הזמן ההוא הוא לאמצע אלא שתוך הזמן יכולים לחזור בהן מכאן ולהבא כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל במה שהרויחו כבר אין אחד מהם יכול לחזור בו לומר לעצמי הרוחתי שאם כן פועל ששכרו ללקט מציאות יאמר כן:
וכן השיב הרש"בא ז"ל בתשובה סי' אלף ונ"ז שנים שנשתתפו בכל מה שירויחו הרי הן נעשין כשכיר זה לזה והוה להו כשוכר את חבירו ללקט לו מציאות דקנה הלה וכל מה שהרויחו הרויחו לאמצע ואם אמר לצורך עצמי זכיתי ולכך נתכוונתי אינו נאמן שאין יכול לומר לעצמי הגבהתי דכיון דשכיר הוא מן הסתם לצורך משכיר הוא מגביה ואם הביא ראיה שחזר בו קודם הגבהה קנה לעצמו ואין לחבירו כלום בכל מה שהרויח מחזרה ואילך עכ"ל: ובתשובה כתב עוד ז"ל שלא הטילו לכיס כבר קנו מידם וכל אחד הקנה גוף הנכסים לאחיו ואפילו היה מטבע שאינו נקנה בחליפין מ"מ כבר נהגו שיתופם זמן אחד ונשלטה יד שניהם ודעת שניהם שיזכו שניהם בקרן ובריוח חלק כחלק ועוד אם נשבעו שאי אפשר להם לעבור על שבועתם ע"כ:
וכתב מהר"י קולון בשורש קפ"ב בשם הראב"ד ז"ל שותפין שהתנו אפילו בלא קנין התנאים קיימים כל זמן שלא חזרו בהן כלומר שאם הרויחו וחזרו בהן כל מה שהרויחו צריכים לנהוג בו כפי תנאם ולא מהניא חזרתם אלא למה שירויחו מכאן ולהבא ומה שהצריך קנין בהשגה היינו כדי שלא יוכל לחזור בו: ועוד יש דרכים הרבה שהשיתוף נגמר ביניהם בדברי הפוסקים ז"ל ומהרי"קא בשולחנו הביא דעת הרמ"בם ז"ל והטור ז"ל יעויין שם הא קמן דלדעת הרמב"ם שסובר שאין השיתוף נגמר בשטר אע"פי שקנו זה מזה אלא אם נשתתפו במעות צריך שיטיל כל אחד מעותיו לכיס אחד ויגביהו שניהם וכו' דבר ברור הוא שבנדון זה אין בו מן הספק כלל דאין כאן דין שיתוף מכל וכל אלא תנאי בעלמא שעשו בניהם וכיון שחזר בו נתבטל מאליו והדין עם שמעון אבל לדעת שאר הפוסקים שכולם שוים לטובה פסקו שאם התחילו לישא וליתן בעסק השיתוף לקנות או למכור מהני וה"ה אם כתבו בשטר שקבלו עליהם פלוני ופלוני להשתתף לא מצי לחזור לא מבעיא אי ידעינן בפירוש שקבלו עליהם הצדדים והתנאים שעשו בניהם אלא אע"ג דלא ידעינן זה בביאור מ"מ כיון שנהגו הסופרים לכתוב כן בשטרות סתמא דמלתא כל הבא לפניהם ואמר שיכתבו בניהם שטר בודאי קבל עליו לקיים בכל חומר ואינו יכול לחזור כמו שכתב בשם בעל הלבושים ובוודאי דברים של טעם הם א"כ בנדון דידן הוה אמינא כיון דהני שותפי עשו שטר והתנו בניהם שראובן יקח מהריוח שני שלישים ושמעון השליש הנשאר אע"פי ששמעון חזר בו מתנאו הראשון בחרטה גמורה שלא ירצה עוד בשותפות לעולם אם לא יתן לו חצי הריוח מכאן ולהבא וראובן הודה לדבריו כיון שנותן אמתלא להודאתו וגם לא קרעו השטר שעשו ביניהם עדין השותפות שריר וקיים ומה שטוען שמעון שבטח שיעמוד בדיבורו ולא ידברו שפתיו מרמה מי יתן והיה זה אמת:
אמנם אחר העיון נראה דהדין עם שמעון בטענתו דהא כתב הרמ"בם ז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי אלו חולקים כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו ואם לא היתה באותה סחורה דין חלוקה או שהיתה בחלוקתה הפסד הרי אלו מוכרים אותה וחולקין את הדמים וכו' והרב כ"מ כתב דיצא לו לרבינו ממאי דאמרינן בב"מ פרק המקבל אמר רבא הני בי תירי דעביד עסקא בהדי הדדי ורווח וא"ל חד לחבריה תא לפלוג אי א ל אידך נירוח טפי דינא הוא דמעכב ומסיים התם דאין שום אחד מהם יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא מן השכר ומפרש רבינו דה"ה כשעשו השותפות לזמן קצוב וכו' ואם נשתתפו סתם יבא לו מהא דאיתא בפרק איזהו נשך הנהו תרי כותאי דעבוד עסקא בהדי הדדי אזל חד מנייהו פליג זוזא בלא דעתא דחבריה וא"ל רב פפא מאי נפקא מינה ומעובדא דאיסור ורב ספרא שבפ' אלו מציאות שחלק רב ספרא שלא מדעת איסור באפי בי תירי אתא לקמיה דרבא בר רב הונא א"ל זיל אייתי תלתא דפלגת קמייהו אי נמי תרי מגו תלתא ואי נמי תרי סהדי דפלגת באפי תלתא וכתבה הרי"ף בפ' המקבל ובפ' שאחר זה משמע דיכול הוא לחלוק ואין חבירו יכול לעכב עליו והיינו בנשתתפו סתם עכ"ל וכן כתב ז"ל אחד מן השותפין שבא לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהו נאמנין יודעים בשומא ואם חלק בפחות מג' לא עשה כלום בד"א בשחלקו פירות אבל אם היו מעות כחלוקים הם ויש לו לחלק וכו' יעוין שם וכן פסק מהרי"ק ז"ל דיש הפרש בין כנשתתפו לזמן קצוב לנשתתפו סתם דאם נשתתפו לזמן קצוב כל אחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות אבל נשתתפו סתם ולא קבעו זמן הרי אלו חולקים כל זמן שירבה אחד מהן ויטול כל א חלקו מהסחורה ואם בא אחד לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהיו נאמנים ויודעים בשומא ואם חלק בפחות מג' לא עשה כלום שמעינן מהכא שהרמ"בם ז"ל סובר שאם נשתתפו לזמן קצוב שאינם יכולים לחלוק עד שיגיע הזמן אבל דעת התוספות והר"אש פסקו דיחיד שקבל עסקא מב"ה לזמן קצוב המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל הנותן אינו יכול לחזור בו דחצי היו מלוה עד אותו זמן וגם חצי הפקדון נתן לו רשות והשליטו להשתכר בו עד הזמן עם המלוה ומשועבד הפקדון להשלים חסרון עכ"ל ומהרי"ק כתב בבית יוסף ולפי זה שותפין נמי אע"פי שקבעו זמן יכול כל א' מהם לחזור בו קודם הזמן וכן דעת בעל נ"י שכתב על ההיא מימרא דרבא אמר המחבר מהכא דמוקמינן בשותפין שקבלו עסקא מב"ה משמע דהני בי תרי דעבדי שותפותא אע"ג דקבעי זמן לח מעכבי אהדדי למפלג ונ"ל טעמא משום דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו ואם הוא אינו משתעבד נכסוהי לא אצא אי בכרת ש א אח עשאוה ומ טשאטהאאאנאההטנם רצ איה נ נר שאינם שוו דם משתעבדי טפי דמכחו לא משתעבדי עכ"ל א"כ דון מינה ואוקי באתרין דלדעת הנ"י והרב ב"י אפילו נשתתפו לזמן קצוב כל א' מהשותפין יכול לחזור כדין פועל ומכ"ש אם נשתתפו סתם דלא קביעו זמן ומאחר שכן הוא מנלן לומר שבשביל שלא קרעו השטר השותפות קיים דלדעת הפוסקים מלבד הרמ"בם כולם סוברים שהשיתוף נגמר בדרכים טובא וכל מקום שאמרו שותפין כל דרך וגמר שיתוף במשמע ואפ"ה אם נשתתפו לזמן קצוב יכולים לחזור בהו כמו שאמרתי לעיל ממילא שמעינן דנדון דידן שנשתתפו סתם אין אחד מהן יכול לעכב על חבירו אלא כיון שחזר בו א' מהם כל א' הרויח לעצמו ואין לו עליו טענה ולא תרעומת כלל ואפילו לדעת הרמ"בם שסובר שאינם יכולים לחלוק עד שיגיע הזמן נ"ל דהיינו דוקא כששותף חבירו מעכב עליו שאינו רוצה להתפרד מהשיתוף כלל עד אותו זמן אבל אם הודה לדבריו יסבור הוא ז"ל דיכול לחלוק גל אחד חלקו להרויח לעצמו דמלתא דסברא הוא ואפילו קבעו זמן דכשלא קבעו זמן כל זמן שירצה א' מהן זה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו א"כ זכינו לדין דשמעון הדין עמו אע"פי שלא קרעו השטר מידי דהוי אם חלק שלא לדעת חבירו דיכול לחלק אינו חבירו יכול לעכב עליו הכא נמי כשנתחרט שמעון היא היא והשטר כמאן דיליתיה הוא:
וכן נראה נמי ממה שכתבו הרמ"בן והרש"בא שהזכרתי לעיל דכל אחד מהשותפין יכול לחזור כדין פועל שיכול לחזור בחצי היום ולית דין צריך בשש אבל עם כל זה אציע לפניך ראיות מהפוסקים ז"ל:
בתשובות הרא"ש ז"ל כלל פ"ט סי' י"ב כתב ששאלוהו ראובן ושמעון לוי היו שותפין בכל דבר בין במלאכת ידם בין במשא ומתן ומלאכת השלש' היה רצענות לסוף הזמן הסכימו שישארו שותפין בכל דבר חוץ ממלאכת ידם וכוונתם שירויח כל אחד כדי פרנסתו ממלאכת ידו דלא יתן ממנו לחבירו לאחר זמן ובעודם בשותפות השניה נתן גוי א' עורות לראובן לעבדם וכל אותן הימים שנתעסק בעורות לא נתעסק במלאכת הרצענות עתה באים חביריו ומבקשים חלקם מן הריוח שהרויח בעבדנות ואומר שלא הוציאו מכלל השותפות שום דבר כי אם מלאכת הרצענות והשיב ראובן והלא לא היה כוונתינו אלא שירויח כל אחד ואחד במלאכתו כדי פרנסתו מה לי מלאכת העבדנו' מה לי מלאכת הרצענות ע"כ לשון השאלה והשיב הוא ז"ל אני רואה שהוציאו מלאכת ידם מכלל השותפות הרי גם העיבוד שעשה ראובן מלאכת היד היא ואין לומר כיון שמלאכת שלשתן היא רצענות לא היתה דעתם כי אם על רצענות אבל אם יעשה מלאכה אחרת בכלל השותפות היא הא ליתא דכיון שאמרו מלאכת ידם בסתם כל מלאכת היד בכלל היא דאם היתה דעתם על מלאכת רצענות היה להם לפרש לפי שדרך האדם להשתדל לעשות כל מלאכת אומנותם שהוא יודע כדי להרויח לפיכך היה להם לפרש דמלאכת ודם היינו דוקא רצענות ומדלא פירשו יפסידו ועוד דא כ לקחה מדת הדין שהם יעשו לעצמן והוא יטרח ויתן להם וימות ברעב ואף אם היה הדין שתהא מלאכת העיבוד בשיתוף לכל הפחות יקח מן העבוד לעצמו לכל הפחות כמו שהיה יכול להרויח ברצענות ואם יש מותר יהיה בשיתוף אלא אין הדין כך אלא מלאכת העיבוד לעצמו נמצינו למדין מן האמור שהשותפין יכולים לחזור בהן מתנאם הראשון שהתנו ביניהם ולהסכים תנאים חדשים לעתיד ומשום הכי פסק הרא"ש ז"ל דהני שלשה שותפי שהיו שותפים בכל דבר ולסוף הזמן הסכימו שישארו שותפים בכל דבר חוץ ממלאכת ידם שהיה רצענות אע"פי ששמעון ולוי טוענים שלא הוציאו מכלל השותפות אלא מלאכת הרצענות בלבד ומבקשים חלקם מן ריוח העיבוד דנראה דהדין עמהם דהא מלאכת ידם לא היה אלא רצענות ואין העבדנות בכלל וטענה אלימתא היא אפילו הכי פסק הר"אש ז"ל דהדין עם ראובן ומדלא פירשו יפסידו השתא נמין כיון דשמעון נתחרט מכל וכל מן התנאי שעשו ביניהם והתנה מחדש שלא ירצה עוד בשותפות אם לא יתן לו חצי הריוח מהסחורה ההיא ומכל עסק שיבא אחריה וראובן הודה לדבריו אפילו הכי הדין עם שמעון משום דאמרינן דמשום שלא יסיר השותפות הודה לדבריו והיא הנותנת לא כמו שטוען שבעבור זה הודה ואינה הודאה כלל אלא הודאה גמורה היא וכמאה עדים דמי ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות ולאו כל כמיניה לומר שלא עשה זה אלא להסיר המריבה מביניהם כי אין כאן דין מריבה מאחר ששמעון נתחרט והתנה עמו שיתן לו חצי הריוח מכאן ואילך דאם לא יקבל דבריו לא ירצה בשותפות א"כ הודאת ראובן הודאת ודאית היא שקבל התנאי ההוא מכאן ולהבא ודברים פשוטי' הם:
וכן משמע נמי להוכיח ממה שכתב הרב משפטי שמואל סי' פ"ד ראובן ושמעון ולוי נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן וראובן זה היה בצד אסתן במדינת הים ואלו בארץ אחרת והיו שולחים סחורות אלו לאלו בים ביבשה ויהי היום עמד ראובן ושלח כל סחורות השותפות אשר היו אתו בין שלו בין של חביריו וכתב להם פעמים שלש לאמר דעו לכם שמיום כך וכך לחדש שנה פלונית סלקתי עצמי מהשותפות היה לי עמכם לבלתי היות לי עמכם מהיום הנזכר והלאה שום עסק כלל בשום סחורה ובשום ענין זול בסחורות הנמצאות במציאות שכבר נקנו קודם היום הנזו' קודם שלוח ראובן לחבירו הכתבים הנזכרי' שלחו הם לראובן לאמר לו שישכור להם ספינה ולשולחה להם לטעון בתוכה סחורה פלונית אשר להם של השותפות וראובן עשה כאשר צוהו קודם היום הנז' ושכר הספינה והבטיח לספן ככל התנאים הנהוגים ושעבד עצמו כמנהג ושלח הספינה לחביריו והגיע אליהם אחר שנסתלק ראובן מהחברה ועתה טוענים חביריו על ראובן כי מאחר שסלק עצמו מהשותפות לא היה לו לשכור ספינה ולהבטיחה ואם שכרה והבטיחה יפרענה משל עצמו וראובן טוען שאם סלק עצמו לא סלק רק מכל סחורות שיקנו מיום סלוק והלאה לא מהסחורות שכבר היו קנויים קודם זמן הסילוק כי כן כתב להם בכתביו וא"כ השכרת הספינה לא היתה רק בעד הסחורה שכבר היתה קנויה מקודם הסילוק והרי היא בשותפות ע"כ: והשיב ז"ל שהדין עם ראובן כי אע"ג דמצינו מחלוקת אם שותף יכול לחזור קודם הזמן הקבוע ביניהם היינו דוקא כשקבעו זמן ובסחורו' שהגיע זמנן להמכר כאשר פשוט בכל הפוסקים ז"ל אבל כשלא קבעו זמן רק נשתתפו סתם הדבר פשוט אליבא דכ"ע דיכול לסלק עצמו מהשותפות ולית דין צריך בשש והאריך בראיות וסברות בדבר והעלה כי ראובן יכול לסלק עצמו מהשותפות ושמעון ולוי חייבים לשלם מכיס שכר הספינה וכל הפסד שהגיע לראובן על זה והטעם הוא שהם כתבו לראובן לשכור הספינה בעדם וראובן זה לא מחה בידם ולא כתב להם כששלח הספינה שלא יטענו חלקו מהסחורה ואדרבא הודיעם שבסחורות הקנוייות הם בחברה כימי קדם ויעויין שם הא קמן בפירוש דכל היכא שאחד מהשותפים רוצה לחזור בו מן שותף חבירו אין חבירו יכול לעכב עליו לא מכח קנין ולא מכח שטר לומר עדיין שותפים אנחנו דאי לא תימא הכי היה להם שמעון ולוי לטעון מכח דין שותפות שעשו והתנו בניה' דוודאי נשתתפו בא' מהדרכים הנזכרים או כיוצא בזה אלא שמע מינה מינה דאין טענה זו טענה ומאחר שנסתלק אחד מהשותפים מחבירו נסתלק לעצמו בין לשכר בין להפסד כיון שלא קבעו זמן ובלבד שיטעון טענה צודקת ואמיתית ואם כן כ"ש בנ"ד שנסתלק שמעון מראובן ונתחרט פנים אל פנים והודה לדבריו יסבור הרב הנ"ל דהדין עם שמעון:
ועוד כי כללא הוא בידינו שהמוציא מחבירו עליו הראיה והרמ"בם ז"ל כתב בסוף הלכות מלוה ולוה שיד בעל השטר על התחתונה מפני שהוא המוציא מחבירו ואינו מוציא אלא בדבר שאין בו ספק ואם תפס בעליונה אין מוציאין מידו אלא בראיה ברורה שמע מינה דכל המוציא מחבירו דינא הכי הוא ואינו מוציא אלא בדבר שאין בו ספק כלל א"כ כיון דראובן הוא המוציא משמעון עליו להביא ראיה ברורה וכיון שהודה לדברי שמעון פיו הכשילו שאינו יכול להביא ראיה ברורה:
ועוד דאם איתא דטענת קריעת השטר מהני לא הוה שתיק מיניה שים תנא להוכיח כן כמו שפסקו באדרכתא דאם לא כתבו בה וקרענא לשטרא לאו אדרכתא היא כמו שכתבו כל הפוסקים ולא מצינו שהזכירו כן אלא דוקא באדרכתא והיינו טעמא כדי ליתן כח למלוה לירד לנכסי לוה ולפיכך צריכין הדיינים לכתוב בה קרענוה לשטר ההלואה ואם מצא לו נכסים משעובדין מאחר זמן שטרו טורף מהן וקורעין שטר האדרכתא וכותבין לו שטר הטרפא ולפיכך כל, אדרכתא שאין כתוב בה וקרענוה לשטר ההלואה אינה אדרכתא וכל טירפא שאין כתוב בה קרענוה לאדרכתא אינה טירפא ואם איתא דבכל דוכתא הוה דינא הכי הוה להו לאשמועינן נמי בדוכתא אחריני ולאו דוקא באדרכתא א"כ נראה מכאן דטענת שלא קרעו השטר לא מעלה ומוריד כיון ששמעון נתחרט וראובן הודה לדבריו:
אחר כתבי כל זאת מצאתי גדולה מזו שאלה שנשאלה להר"ר אברהם די בוטון בעל לחם משנה שבדיבור בעלמא נתפרדה השותפות אע"פי שנשתתפו לזמן קצוב בשטר וכ ש וק"ו בנ"ד וז"ל ראובן ושמעון שהיו שותפים בעסק משא ומתן לזמן קצוב בשטר כתוב וחתום בקנין ושבועה חמורה א תוקף שכל ריוח והנאה ואפילו מציאת השוק יהיו לחצאין ביניהם וקודם תשלום זמן השותפות הסכימו ביניהם לחלוק השותפות והתחילו לגבות החובות שחייבים להם ולפרוע לנושים בהם בין כך ובין כך כל א' נושא ונותן בפני עצמו וראובן מבקש משמעון שיביא כל הריוח הבא לידו שיהיה הכל לאמצע עד שיחלקו נכסי השותפות בשלמות כי עדין יש להם שחורות ונכסים לחלוק ועד כלותם לגבות חובותיהם ולפרוע לבעלי חובין שלהם שיהיה כל ריוח הבא לידם אמצע ושמעון טוען שכבר אמרו בשעה שהסכימו לחלוק מכאן והלאה נרויח כל א' לעצמו וראובן נתרצה וראובן משיב שהריצוי היה בטעות בחושבו שלא יש כח בשבועה אשר להם בשטר השותפות לעכב בידם מה שהסכימו לחלוק וגם שלא נטל קנין על זה ולכן אני חוזר מאחר שידעתי כי מן הדין אין אנו יכולים להפרד מריוח הבא ליד כל אחד ממנו עד שנחלק השותפות מכל וכל ואני רוצה שנביא כל הריוח לאמצע השותפות כל זמן ששטר השותפות קיים שכן אנו מושבעים לבלתי הסתר איש מרעהו שום דבר כל זמן שהשטר קיים עכ"ל והוכיח ז"ל בראיות ברורות שכיון שהסכימו לחלוק אין כח ביד ראובן לעכב והעלה בסוף החשובה סוף דבר בהא סלקינא ובהא נחתינא דשמעון פטר עכ"ד הרי בהדיא שאע"פי שעדין לא חלקו כל הנכסים ועדין היה השטר קיים ביניהם וגם היתה שבועה חמורה ביניהם ולא נשלם הזמן אפילו הכי כיון שהסכימו ביניהם לחלוק אין כח ביד שום א' מהם לעכב אע"פי שלא קרעו השטר קל וחומר בנדון זה שלא קבעו זמן ולא היתה שבועה ביניהם ולא קנין ולא נשאר ביניהם אלא שלא קרעו השטר שודאי לא יש כח ביד ראובן לתבוע השני שלישים מכח תנאי השטר שלא נקרע אלא יחלקו לחצאין ולא יותר כן נראה לי:
בסדר ובשנת ואת ראשי אבות המטות לבני ישראל ליצירה:
הצעיר אברהם דא קושטא אבנדנאת יצ"וא: