שאלה כו ראובן עשה שליח לשמעון שישכיר לו ביתו לשתי שנים והלך שמעון והשכירו ליהודה לשלש שנים ולא הודיע לו שהוא שליח ראובן וגם לא אמר לו בית זה אלא בית בחצר פלוני וקנו מידו ואחר כך הלך יהודה והחזיק בו ועמד שם זמן מה אחר כך בא ראובן שהים חוץ לעיר ואמרו לו ששמעון שלוחו השכיר ביתו ליהודה לשלש שנים וכשמעו חרה אפו וילך לו אל יהודה ואמר לו שיצא מביתו כי שלוחו עבר על דבריו ויען יהודה ויאמר לאו בעל דברים דידי את שמעון השכיר לי ולא אמר לי שהיה שלוחך לך ודון עמו ועתה לשאול הגיטו לדעת הדין עם מי אם ישאר יהודה שלש שנים בבית כמו שהשכיר לו שמעון. ואם הדין עם ראובן אם יצא יהודה תכף ומיד או אם ידור בו שתי שנים כפי שליחות ראובן. על הכל יבוא דברך הטוב ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפרק גט פשוט (דף קס"ט ע"ב) ההיא איתתא דיהבה ליה זוזי לההוא גברא למיזבן לה ארעא אזל זבן לה שלא באחריות אתיא לקמיה דרב נחמן א"ל לתקוניה שדרתיך ולא לעוותי זיל זבנה מיניה שלא באחריות והדר זבנה ניהלה באחריות ע"כ ופירש רשב"ם זיל זבניה. מן המוכר שלא באחריות וכתוב השטר בשמך ואח"כ חכור את הקרקע לאשה באחריות עכ"ל:
והנראה נו מסוגיא זו שאף על פי שהשליח עוות שליחותו שקנה הקרקע שלא באחריות אפילו הכי המקח קיים לגבי דידיה וחייב לתקן את אשר עוות ולמוכרה לאשה באחריות אלא שקשה לזה ממאי דגרסינן בפ' האיש מקדש (דף מ"ב ע"ב) גבי הא דאחר רב נחמן האחין שחלקו הרי הן כלקוחות פחות משתות נקנה מקח וכו'. לא אמרן אלא דלא שויה שליח אבל שויה שליח אחר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ע"כ ופרק אלמנה ניזונת נמי אמרינן דאם טעה ולית בכל שהוא המקח בטל דנראה מסוגיות לו דכל שינוי שמשנה השליח לעוות מקחו וממכרו על בכל שהוא ואם כן בההוא עובדא דפ' גט פשוט מה חייבו רב נחמן לשליח לקנות הקרקע לעצמו לא באחריות ולחזור ולמוכרה לאשה באחריות ולמה לא נאמר שהמקח יהיה בטל לגמרי כיון שהשליח עוות שליחותו שקנה שלא באחריות דודאי האשה לא ניחא לה בהכי שכל קונה שדה אין קונה אלא באחריות דלא שדי איניש זוזי בכדי. וכבר הקשה להו לרבוותא הכי והרבה חירוצין נאמרו בזה וכמו שיתבאר לקמן בע"ה:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל כסוגיות אלו שקדמנו זכרם שכן כתב בפ"א מהלכות שלוחין (הלכה ב') וז"ל שליח שעבר על דברי משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא בין בקרקע בין במטלטלין חוזר שהרי הוא אומר לתקן שליחותי שדרתיך ולא לטוות ולא אמרו שההונייה במטלטלין שתות והעבדים והשערות והקרקעות אין בהן הונייה אלא במוכר שלו או קונה לעצמו אבל שליח שטעה בכולם בכל שהוא חוזר ע"כ והיינו ההיא דפרק האיש מקדש ופרק אלמנה ניזונת וכמו שכתב שם הרב בטל כסף משנה ע"ש. עוד כתב שם הרמב"ם (הלכה ג') וז"ל נתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו והאחריות על השליח וכן כל כיוצא בזה ע"כ וכתב שם מרן בכסף משנה וז"ל נתן מעות וכו' מעשה בבתרא בפ' גט פשוט ופירוש שלא באחריות שפירש בשטר שאין לו עליו אחריות דאילו בסתם הא קי"ל אחריות טעות סופר הוא וכמו שכתב רבינו פי"ט מהלכות מכירה ואם תאמר אם זה השליח כשקנה הקרקע פירש שקונהו למשלח למה נחייב השליח לקיים המקח נימא בטל מקח כמו כשנתאנה שאין מחייבין לשליח ואם לא פירש שקונה אותו למשלח אלא קנה סתם והוה ליה כקונה לעצמו למה נחייב המשלח שיקבלנה נימא ליה אתה קנית לעצמך ומדברי רבינו פ"ב נראה שמעש' זה בסתם היה וכמו שנכתוב שם דאילו הודיע דלמשלח היה המקח בטל וקשה אם כן למה נחייב המשלח לקבלה כמו שכתבתי והר"ן בפרק האיש מקדש תירץ דאה"נ דאין כופין למשלח ויכול לומר לו תן לי מעותי דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי ויותר הייתי רוצה באחריות המוכר מאחריותך אלא אם הוא חפץ בקרקע יקבל השליח עליו אחריות ולי נראה דאה"נ דמחייבין למשלח לקבלה כשיקבל עליו השליח אחריות מפני שהרי קנאה במעות המשלח ואין כאן אונאה לגבי המשלח שהרי זה יקבל עליו אחריות ונראה שזו כוונת רבינו שכתב חוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו עכ"ל וביאור דברי מרן בכסף משנה שכתב ומדברי רבינו פ"ב נראה שמעשה זה בסתם היה וכו' הוא מה שכתב הרמ"בם ז"ל שם (הלכה ד') וז"ל השליח שקנה או שמכר והודיע שהוא שליח בדבר זה לפלוני אף על פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת המשלח בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין זה ששלחו ע"כ וכתב מרן שם וז"ל השליח שקנה או שמכר וכו' למד כן רבינו מההוא עובדא דפרק גט פשוט שכתבתי בתחילת פ"א שאמר שהמקח קיים לגבי שליח שקנה שלא באחריות ובפ' אלמנה ניזונת אמרו שאם טעה שליח נתבטל המקח וסובר רבינו דכי אמרינן נתבטל המקח היינו כשהודיע שהוא שליח וכי אמרינן שהמקח קיים לגבי השליח היינו כשלא הודיע שהוא שליח עכ"ל:
למדנו מזה דאין סתירה בין אלו הסוגיות דחילוק רב יש ביניהם דההוא עובדא דגט פשוט מיירי שקנה השליח הקרקע בסתם ולא הודיע שהוא שליח זאת האשה ומשום הכי המקח קיים לגבי השליח דהוה ליה כאיניש דעלמא שקונה לעצמו דאילו היה מודיע למוכר שקונה הקרקע לזאת האשה היה המקח בטל דכל שינוי שמשנה השליח לעוות מקחו וממכרו בטל בכל שהוא כדאמרינן בפ' האיש מקדש ובפ' אלמנה ניזונת ובזה החילוק עלו הסוגיות כהוגן ואין סתירה ביניהם לדעת הרמ"בם כפי מה שכתב מרן בכסף משנה ושכן כתב נמי הר"ן בפ' האיש מקדש לחלק בין כשהודיע שהוא שליח ללא הודיע אלא שחילוק קצת יש ביניהם שכפי דעת הרמ"בם מחייבין למשלח לקבל הקרקע כשיקבל עליו השליח אחריות כפי מה שדקדק מרן מלשונו שזו כוונת רבינו במה שכתב חוזר ומוכרה למשלח באחריות וכו' וכפי דעת הר"ן אין כופין למשלח לקבל הקרקע ויכול לומר לו תן לי מעותי דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי אלא שאם המשלח חפץ בקרקע מחייבין לשליח שיקבל עלין אחריות הקרקע:
והרא"בד זל חילק בענין אחר שכן כתב שם על מה שכתב הרמ"בם ז"ל נתן מעות לשלוחו וז"ל א"א באמת כך הוא דרך הגמרא אלא שקשה לי כיון שאנו אומרים כל שינוי שהשליח משנה לעוות מקחו וממכרו בטל בכל שהוא למה חייבו רב נחמן לאותו שליח לקנותו לעצמו שלא באחריות ולחזור הוא למכרו למשלח באחריות יהיה מקחו בטל הואיל וטעה בשליחותו ונראה לי כל מה דאמרינן דעיוות משהו בשליח מבעל המעשה ה"מ בזמן שהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל המשלח ההוא רוצה היה המקח ורוצה שיתקן לו השליח את העוות וחייבו רב נחמן וכן הדין לכל שליחות ובעל החיבור הזה חילק בין שליח שהודיע שהוא שליח לשליח שעושה סתם ולדבריו מעשה דרב נחמן אפשר סתם היה עכ"ל. למדנו מזה שדעת הרא"בד ז"ל דאין חילוק בין שליח שהודיע שהוא שליח לשליח שלא הודיע שהוא שליח דבכל גוונא המקח בטל אם עוות בכל שינוי שיעשה אם לא ירצה המשלח במקח דבהא תליא מילתא ובכי האי גוונא מיירי ההיא דפ' האיש מקדש ופ' אלמנה ניזונת וההוא עובדא דפ' גט פשוט שחייבו רב נחמן מיירי שהמשלח היה רוצה בקיום המקח ורוצה שיתקן לו השליח את אשר עיוותו ומשום הכי חייבו רב נחמן לקנות לעצמו את הקרקע שלא באחריות ולחזור ולמוכרה למשלח באחריות:
עוד מצאנו חילוק אחר באלו הסוגיות ממה שכתב הרש"בא ז"ל בתשובה (בח"ב סי' רנ"ה) שכתב בתוך דבריו וז"ל ולא עוד אלא מה שאמרת מההיא דגט פשוט בההוא דזבן לההיא איתתא דאמרו ליה זבון את שלא באחריות וזבין את באחריות אינו כן כמו שעלה בדעתך שאין השליח חייב לקנות ולמכור דבמה נתחייב לזה לקנות ולמכור אלא כך היא הצעה של שמועה שהאשה עשאתו שילוחה לקנות ונתנה לו מעות והוא קנה שלא באחריות והיא תובעת ממנו מעותים שהרי עוות שליחותו ואמרו לו שהדין עמה ואם ירצה ליפטר מתשלומין מה שנתנה לו יקנה בלא אחריות שאין מכר זה שלה שלא עשה שליחותה אלא יקנה הוא בלא אחריות וימכור לה באחריות או יחזיר לה מעותיה ואע"פ שנראה מדברי הרמ"בם ז"ל שמחייב את הלוקח לכתוב את המכר באחריות אינו מחוור בעיני וכדי להתלמד במקום אחר אני אומר שאתה יפה פלפלת במה שהוקשה לך בין ההיא דגט פשוט לאותה שבקדושין ולאותה שבבן החצר אלא שהקושיא ששמעת בההיא דגט פשוט ובההיא דקדושין ליתא ואם הקושיא קושיא התירוץ ששמעת אינו עולה כהוגן שאם פירשו לך דההיא דקדושין כשהמוכר יודע שאינו קונה לעצמו אלא שלוחו לבעל המעות הוא ולפיכך אפילו בפחות משתות בטל מקח וההיא דגט פשוט כשאין המוכר יודע ולפיכך המכר קיים הא ודאי ליתא דההיא דגט פשוט נמי בשם האשה שעשאתו שליח קנה וכדאמרינן התם אזל זבן לה שלא באחריו' ומדקאמר זבן לה ש"מ דבשמה קנה ועוד דסתמא ומדקאמר כך היא וכשעשאתו שליח לא לקנות בשמו אלא בשמה ועוד ראי בשמו מאי זיל זבון את שלא באחריות והלא כבר זבן שלא באחריות אלא שהקושיא אינה וטעם הדבר בכל קונה מדקדק הוא בקנינו ופעמים שהוא מוחל מן הסתם בכל שאין אונאתו שתות והמחילה אינה אלא במה שאדם קונה לעצמו אבל במה שקונה לאחרים לא כי מן הסתם אילו היה כאן המשלח היה מדקדק בקנינו ואפילו בפחות משתות אבל בענין האחריות לא מדרך האונאה הוא אלא דברים מפורשים הם ואני אומר שהמשלח כך אמר לו לקנות אפילו שלא באחריות דעביד איניש דזבין ליומיה והשליח והמוכר בדברים מפורשים התנו ביניהם ולפיכך המקח קיים אצלם שאין כאן אונאה של כלום אלא שעוות ופשט והילכך או ימכור למשלח באחריות או ישלם לו מעותיו שמסר בידו והרי זה נכון עכ"ל:
למדנו מזה שדעת הר"שבא דאין לחלק בין כשהודיע שהוא שליח ללא הודיע שהוא שליח שהרי ההיא דפ' גט פשוט נמי מיירי שקנה השליח בשם האשה שעשאתו שליח מדאמרינן התם אזל זבן לה ואפילו הכי המקח קיים אלא החילוק שיש ביניהם הוא דההיא דפ' גט פשוט מיירי בענין האחריות לא בענין האונאה שלא היה שם אונאה כלל שהרי השליח והמוכר התנו ביניהם בפירוש שקונה הקרקע שלא באחריות והשליח הוא שעוות ופשט במה שעשה וכיון שלא היה שם אונאה כלל אלא פשיטת השליח ראוי הוא שיתקיים המקח לגבי דידיה ומה שחייבו רב נחמן לשליח הוא שאם לא יהיו בידו מעות להחזיר לה שכבר נתנם למוכר ואינו רוצה להחזירם לו שימכור לה הקרקע באחריות אבל אם יש לו לשליח מעות אחרים אינו מחוייב למכור לה הקרקע באחריות כחו שנראה מדברי הרמ"בם אלא יחזיר לה מעותיה שמסרה בידו אמנם ההיא דפרק האיש מקדש לא פשע השליח אלא שנתאנה וכיון שהוא הלך בשליחות חבירו ונתאנה ראוי הוא שיהיה מקחו וממכרו בטל בכל שהוא דלתקוני שלחו ולא לעוות:
גם הרא"ש בפסקיו פירש דההוא עובדא דפ' גט פשוט איירי שהשלי' הודיע למוכר שהוא שליח לזאת האשה שכן כתב שם וז"ל לכאורה משמע שאמר למוכר שהיה קונה השדה לאשה פלונית דקאמר אזל זבן לה ועוד מדקאמר זיל זבנה מיניה שלא באחריות ואם איתא שלא פירש שקנאו לאשה מה היה צריך לקנות שנית מן המוכר כיון שקנאו בסתם לעצמו קנאו אלא ודאי מיירי שפירש שקנאו לאשה כיון ששינה בשליחותו שסתם קונה שדה אין קונה אלא באחריות דלא שדי איניש זוזי בכדי בטלה שליחות ואין כאן מקח לכך הוצרך לקנותו שנית מן המוכר ומיהו אם ירצה השליח יחזיר לה המעות אלא אם אין בידו מעות להחזיר לה קאמר שצריך לקבל עליו אחריות ע"כ אלא שיש לדקדק בדברי הרא"ש במה שכתב כיון ששינה בשליחותו וכו' בטלה שליחות ואין כאן מקח אם רוצה לומר שאין כאן מקח כלל אפילו לגבי השליח ודלא כהרש"בא שכתב דהמקח קיים לגבי השליח או אם ירצה לומר דהמקח בטל דוקא לגבי המשלח אבל לגבי השליח המקח קיים אף שהודיע שהוא שליח כדעת הרש"בא אמנם כבר מצאנו ראינו שפלפלו בזה רבוותא להבין כוונתו וכיון שאין זה מעלה ומוריד לענין שאנו בו לא נאריך בזה והרוצה לעמוד על זה יעיין בכנסת הגדולה בח"מ סי' קפ"ב בהגהת הב"י אות א' שהאריך בזה ואיך שיהיה כשלא הודיע שהוא שליח סבירא ליה כהרש"בא דהמקח קיים לגבי דידיה כמו שכתב בנו הטור בשמו בח"מ סי' קפ"ב וז"ל אבל א"א הרא"ש ז"ל כתב בההוא שקנה שלא באחריות וכו' ואילו קנה השדה סתם היה המקח קיים דכיון שלא אמר לו שקונה אותו לפלוני לעצמו קנאו ע"כ וגם בפירושה דההוא עובדא דפרק גט פשוט סבירא ליה כהרש"בא ז"ל דמיירי שקנה השדה בפירוש לזאת האשה ולא כמו שפירשו הרמ"בם והר"ן ז"ל שקנה השליח בסתם ואם כן אם כוונת הרא"ש ז"ל במה שכתב דהמקח בטל דוקא לגבי המשלח אבל לגבי השליח המקח קיים אף אם הודיע שהוא שליח צריך ליישב לדעתו ז"ל סתירת הסוגיות שקדמנו זכרם ולחלק ביניהם כמו שחילק הרש"בא ז"ל וכן מצאנו מפורש בתשובות מהרא"רב סי' צ"ג שחילק בכי האי גוונא לדעת הרא"ש ז"ל יעויין שם:
אך קשה לדעת הרמ"בם והר"ן ז"ל שפירשו ההוא עובדא דפ' גט פשוט שקנה בסתם ולא הודיע שהוא שליח מלשון הסוגיא דקאמר אזל זבן לה דמשמע שקנה בשמה ועוד דמדקאמר ליה רב נחמן זיל זבנה מיניה שלא באחריות. משמט שקנה בפירוש בשם האשה דאם איתא שקנה בסתם למה היה צריך לקנות שנית מן המוכר והלא כבר היה קנוי לו בקניה ראשונה שכיון שקנאו בסתם לעצמו קנאו. ומזה הטעם הכריחם להם להרש"בא והרא"ש ז"ל לפרש שקנה השליח בפירוש לאשה פלונית אמנם כבר מצאנו תירוץ לזאת הקושיא מהרב בית יוסף בחושן משפט סי' קפ"ב שאחר שכתב בקיצור תשובת הרש"בא ז"ל וכתב נמי שזה כדברי הרא"ש ז"ל כתב וז"ל ומה שרצה הרא"ש להכריח פירושו מדאמר אזל זבן לה אין זה הכרע דתלמודא נקט על פי כוונת הקונה שהיה לו לקנות לה ולא יתחייב שאמר כן למוכר ומה שהכריח מדאמר זיל זבנה מיניה יש לומר שקנאה ממנו בחזקה או בשאר קניינים ועדין לא נתן הכסף או לא כתב שטר ומשום הכי אמר ליה זיל זבנה שלא באחריות כלומר תגמור קנייתך שלא באחריות כמו שהתנית ע"כ:
עוד מצאנו בזה תירוץ אחר ממהר"י בירב בתשובה הובאה במהר"ם מטראני ח"א סי' ק"ג שתירץ שאף על פי שנראה מלשון הגמ' שצריך לקנותו פעם אחרת דעת הרמ"בם דלאו דוקא כי בשטר הקניה הראשונה די והכריח זה מלשונו שכתב פ"א מהלכות שלוחין שכתב והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריו' כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות שממה שכתב ולוקח אותה לעצמו שלא באחריות כמו שעשה משמע שאין בכאן אלא קניה אחת הפך מה שנראה מפשט הלשון האמור בגמרא וממה שכתב וחוזר ומוכרה למשלח באחריות משמע שהמכר הראשון קיים ויכול למוכרה כאילו היה הקונה איניש דעלמא ולא שליח ואינו צריך קנייה חדשה זהו תמצית דבריו ע"ש ואחר המחילה רבה מכבוד חכמתו הנפלאה נראה שמלבד שאין משמעות לשונו מוכיח כן שאין צריך קנייה חדשה איך נוכל לומר שדעתו ז"ל הפך מה שנראה מפשט הלשון האמור בגמרא אלא ודאי נלע"ד דהנכון כדברי הרב בית יוסף. וכן נמי מצאנו שכתב הרב בעל כנסת הגדולה שלא נראו בעיניו דברי מהר"י בירב ז"ל ושהנכון כדברי הרב בית יוסף שכן כתב שם בח"מ סי' קפ"ב בהגהת הב"י אות ט' אחר שכתב דברי מהר"י בירב וז"ל ואין דברים הללו מחוורים בעיני דאדרבא מדברי הרמ"בם ז"ל מוכח שיש כאן קנייה חדשה מדכתב והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות ואי אין צורך לקנייה חדשה למה כתב שלא באחריות הא כשלקחה בלא אחריות לקחה והי"ל לומר והשליח לוקח אותה לעצמו ועוד לשון וחוזר ומוכרה למשלח באחריות משמע שיש כאן קנייה חדשה דאי לאו הכי הוה ליה למימר והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות ומוכרה למשלח באחריות ועוד במ"ש כמו שעשה מוכח שיש כאן קנייה חדשה דאם הכוונה לומר והשליח מעכב אותה לעצמו מאי כמו שעשה פשיטא דבלא אחריות מעכבה כיון שקנה בלא אחריות אבל אם יש כאן קנייה חדשה יפה מתפרש כמו שעשה שר"ל שחוזר ללקחה מן המוכר שלא באחריות כמו שעשה במקח הראשון שקנה בלא אחריות דאיהו דאפסיד אנפשיה ועוד דהרמב"ם ז"ל מדקדק בדבריו בכל מקום והי"ל לומר בקוצר והשליח מעכבה לעצמו ומוכרה למשלח באחריות ולכן הנכון כמ"ש רבינו המחבר ז"ל שאפשר שקנאה ממנו בחזקה או בשאר קניינים ועדין לא נתן הכסף או לא כתב השטר ולכן אמר לו זיל זבין שלא באחריות כלומר תגמור קניינך שלא באחריות כמו שהתנית עכ"ל:
ובזה נבוא להשיב על מה שנשאלנו על ראובן שעשה שליח לשמעון שישכיר לו ביתו לשתי שנים ושמעון השכירו ליהודה לשלש שנים ולא הודיע לו שהוא שליח ראובן גם לא פירש לו איזה בית אלא אמר לו בסתם בית בחצר פלוני וקנו מידו ואח"כ הלך יהודה והחזיק בו ועמד שם זמן מה וכשבא ראובן לביתו שהיה חוץ לעיר אמרו לו ששמעון שלוחו השכיר ביתו ליהודה לשלש שנים וכשמעו חרה אפו ואמר לו ליהודה שיצא מביתו כי שלוחו עבר על דבריו ויהודה משיב אמריו לו לאו בטל דברים דידי את שמעון השכיר לי ולא אמר לי שהיה שלוחך לך ודון עמו ונסתפק החכם השואל אם הדין עם יהודה וישאר שלש שנים בבית כמו שהשכירו לו שמעון או לאו. ואף אם יהיה הדין עם ראובן אם יצא יהודה מן הבית תכף ומיד או אם ידור בבית שתי שנים כפי הרשות שנתן ראובן לשמעון שלוחו להשכיר ונשיב ונאמר דלדעת הרמב"ם והר"ן ז"ל דסבירא להו דיש לחלק בין כשהודיע השליח שהוא שליח פלוני להיכא שקנה בסתם ולא הודיע שהוא שליח ופירשו ההוא עובדא דפ' גט פשוט שקנה השליח בסתם ולא הודיע שהוא שליח זאת האשה ומשום הכי המקח קיים. נראה דבנ"ד נמי כיון ששמעון לא הודיע ליהודה כשהשכיר לו הבית לשלש שנים שהוא שליח ראובן דהשכירות קיימת לשלש שנים דהרי הוא כשאר כל אדם שמשכיר בית לחבירו וילך שמעון וידון עם ראובן. גם לדעת הרש"בא ז"ל דסבירא ליה דבין אם לא הודיע שהוא שליח או אפילו אם הודיע שהוא שליח דהמקח קיים לגבי דידיה וגם לדעת הרא"ש ז"ל דסבירא ליה דבשלא הודיע שהוא שליח המקח קיים לגבי דידיה כמו שכתב בנו הטור בשמו שכבר כתבנו לשונו למעלה אם כן בנ"ד נמי שלא הודיע שהוא שליח השכירות קיימת לשלש שנים דהרי הוא כאדם דעלמא שהשכיר ביתו לחבירו ולא דמי למאי דאמרינן בפ' האיש מקדש ובפ' אלמנה ניזונת דאם שינה השליח מקחו וממכרו בטל דשאני התם דלא פשט השליח אלא שנתאנה אבל בנ"ד דאין אונאה בדבר אלא פשיעת השליח שכירותו לשלש שנים קיימת וילך שמעון וידון עם ראובן אמנם לדעת הרא"בד ז"ל דסבירא ליה דבין אם הודיע שהוא שליח ובין לא הודיע שהוא שליח דבכל גוונא המקח בטל אם לא ירצה המשלח בקיום המקח ושאני ההוא עובדא דגט פשוט שהאשה היתה רוצה בקיום המקח ורוצה שיתקן לה השליח מה שעוות ומשום הכי המקח קיים וחייבו רב נחמן לתקן מה שעוות אם כן בנ"ד נמי שאינו רוצה המשלח בקיום השכירות כמו שנראה מפשט דברי השאלה שכן כתוב בה שאמר לו ראובן ליהודה שיצא מביתו כי שלוחו עבר על דבריו דהשכירות לשלש שנים בטלה:
אלא שעם כל זה נראה שאף לדעת הרא"בד ז"ל שכירות של שתי שנים קיימת כיון שנתן לו ראובן לשמעון רשות להשכיר ביתו לשתי שנים והראיה לזה מאי דאמרינן בפ' אלמנה ניזונות (דף צ"ט) ואיכא דאמרי הא לא תיבעי לך היכא דאמר ליה זיל זבין לי ליתכא וזבין ליה כורא דודאי מוסיף על דבריו הוי וכו' ע"כ כלומר וליתכא מיהא קני וכי היכי דהתם קנה הלוקח ליתכא דהיינו חצי כורא כמו שנתן לו המשלח לשליח רשות למכור הוא הדין בנ"ד קנה יהודה שכירות של שתי שנים כיון שנתן לו רשות להשכירו לשתי שנים אבל שכירות של שנה שלישית שלא נתן לו רשות בטלה כיון שאינה רוצה בקיומו נמצינו למדין מכל מה שכתבנו דלדעת הרמ"בם והר"ן והרש"בא והרא"ש ז"ל שכירות של שלוש שנים קיימת ולדעת הראב"ד ז"ל שכירות של שתי שנים בלבד קיימת אבל לא של שנה שלישית וא"כ נראה דנקיטינן ככולהו הני רבוותא ולא כדעת הרא"בד דיחיד הוא לגבי רבים כל זה היה נראה לכאורה לפום ריהטא אבל אחר העיון וההשקפה הנכונה נראה דאין הנדון דומה לראיה ולכולי עלמא בנ"ד שכירות של שתי שנים בלבד קיימת אבל לא של שנה שלישית:
אמנם קודם שנבוא לבאר דברינו ולחלק בין מילתא למילתא צריך להקדים תחילה שמה שכתבנו עד הנה דלכולי עלמא שכירות של שתי שנים בלבד קיימת היינו כשיש עדים שמעידים שכשמנהו שליח נתן לו רשות להשכיר לו ביתו לשתי שנים או אפילו מנהו שליח בינו לבין עצמו אלא שהוא מודה ואומר שנתן לו רשות לשתי שנים והשליח מודה לדברי המשלח או מכחישו ואומר שנתן לו רשות להשכיר לו ביתו לשלש שנים כמו שעשה אבל אם המשלח מכחיש את השליח ואומר שלא נתן לו רשות כלל להשכיר לו ביתו אז ישתנה הדין כמו שנבאר כל זה לפנינו בע"ה ואל תתמה דאיך יהיה לו דין שליח כשמנהו בינו לבין עצמו שהרי הלכה פסוקה היא שבדבר שבממון אין צריך עדים במנוי השליח אלא די באמירה בלבד בינו לבין חבירו ואין צריך עדים אלא אם כפר אחד מהם שכך כתב הרמב"ם בפ' א' מהלכות שלוחין (הלכה א') וז"ל ואין העושה שליח צריך קניין ולא עדים אלא באמירה בלבד בינו לבין חבירו ואין צריכין עדים אלא לגלות הדבר אם כפר אחד מהם כשאר כל הטענות ע"כ וכתב מרן בכסף משנה וז"ל ולא עדים וכו' ואין צריכין וכו' בקדושין פרק האומר מעובדא דמר זוטרא ורב אחא סבא דאחר להו רב אשי לא איברו סהדי אלא לשקרי שמעינן דבכל מידי דממון היכא דשניהם מודים שכך עבר לא בעינן עדים ע"כ:
ועתה נבוא לבאר דברינו ולחלק בין ענין לענין דאם אמרו בקניה לא יאמרו במכירה כיוצא דנ"ד וטעם ברור יש לחלק ביניהם דבקניה הטעם דהמקח קיים הוא מפני שהשליח יוכל לתקן את אשר עיוות כמו בההוא עובדא דההיא איתתא דאמר לההוא גברא למזבן לה ארטא ואזל הוא וזבן שלא באחריות וכן בכל דבר שיוכל השליח לתקן את אשר עיוות כמו בדרך משל שאם קנה השליח קרקע במנה והמשלח לא נתן לו רשות אלא בחמישים ולא הודיע שהוא שליח שהמקח קיים והשליח ישלם השאר מממונו וכן הדין נמי אם קנה השליח בית סאתים והמשלח לא נתן רשות אלא לבית סאה הקנייה היא קיימת ויקח השליח בית סאה לעצמו וכן הדין נמי במכירה כגון אם אמר ראובן לשלוח שימכור לו שדה שלא באחריות והלך השליח ולא הודיע שהוא שליח ומכר הקרקע באחריות שהמכר קיים והשליח יקבל עליו האחריות והטעם בכל אלו משום שיוכל השליח לתקן את אשר עיוות ומשום הכי מקחו וממכרו קיים אבל בנ"ד דאין השליח יוכל לתקן את אשר עיות שהרי הוא השכיר הבית ליהודה לשלש שנים והמשלח לא נתן לו רשות כי אם לשתי שנים אף על פי שלא הודיע שהוא שליח שכירות של שנה שלישית בטל מן הטעם שאמרנו דאין בידו לתקן את אשר עיוות אבל שכירות של שתי שנים קיימת אם מודה המשלח שכך אמר לו. וראיה לזה מה שכתב הרמב"ם בפ"א מהלכות שלוחין (הלכה ד') וז"ל האוחר לשלוחו מכור לי משדה שלי בית סאה ומכר לו בית סאתים הרי זה מוסיף על דבריו וקנה הלוקח בית סאה בלבד ע"כ וכתב מרן שם בכסף משנה שכן פסק הרי"ף נמי ע"ש וכיון שסתם דבריו נראה שאף שלא הודיע שהוא שליח לא קנה אלא בית סאה בלבד כיון שנתן לו רשות למכור אבל לא קנה בית סאה השניה כיון שהשליח הוסיף על דברי משלחו. וא"כ הוא הדין בנ"ד שכירות של שתי שנים שנתן לו רשות להשכיר קיימת אבל של שנה שלישית בטל כיון שהשליח הוסיף על דברי משלחו ואין בידו לתקן את אשר עיוות כמו שכתבנו. ואפילו אם יאמר השליח שהמשלח נתן לו רשות להשכיר ביתו לשלש שנים אינו נאמן אם המשלח מכחישו אלא יביא ראיה כדבריו ואם לא הביא ראיה ישבע המשלח היסת שכן הוא כמו שאמר משום דקרקע בחזקת בעליה היא עומדת והוא נאמן בכל מה שיטעון בענין שכיחת הבתים והשדות ואין מוציאין מידו אלא בראיה ברורה. ראיה לדברינו מה שכתב הרמב"ם בהלכות שכירות (פרק ז' הלכה ב') שכן כתב וז"ל המשכיר בית לחבירו לשנה ונתעברה השנה נתעברה לשוכר השכיר לחדשים נתעברה למשכיר השכיר לו לחדשים ושנה בין שאחר לו דינר לחדש שנים עשר דינר בשנה בין שאמר לו שנים עשר דינר לשנה דינר בכל חדש הרי חדש העיבור של, משכיר שהקרקע בחזקת בעלים ואין מוציאין דבר מיד בעל הקרקע אלא בראייה ברורה. וכן בעל הבית שאמר לזמן זה השכרתיך והשוכר אומר לא שכרתי אלא סתם או לזמן ארוך על השוכר להביא ראיה ואם לא הביא בעל הבית נשבע היסת ומוציאו מן הבית ע"כ וכתב שם הרב מגיד משנה וז"ל וכן בעל הבית וכו' גם זה מהטעם האמור למעלה שקרקע בחזקת בעליה עומדת וכן הדין בכל מילתא דלא עבידא לאיגלויי כמו שיתבאר בפ' זה עכ"ל:
למדנו מזה דנאמן המשכיר בשבועה בכל מה שיטעון בענין השכירות בדבר שאינו עשוי להגלות מטעם דקרקע בחזקת בטליה עומדת ואין מוציאין מידו אלא בראיה ברורה. וא"כ הוא הדין בנ"ד אם הוא בענין שאינו עשוי להגלות כגון שעשאו שליח בינו לבין עצמו אף אם לא הודיע שמעון ליהודה שהוא שליח ראובן נאמן ראובן בשבועה בכל מה שיטעון בענין השכירות וא"כ אם מודה ראובן שנתן לו רשות להשכיר לו ביתו לשתי שנים ולא יותר קנה יהודה שכירות של שתי שנים בלבד אבל לא של שנה שלישית וישבע ראובן היסת. ואם טען ראובן שלא נתן לו רשות כלל להשכיר לו ביתו ישבע ראובן היסת ומוציאו ליהודה מן הבית והטעם בכל זה מפני שקרקע בחזקת בעליה עומדת ואין מוציאין מידו אלא בראיה ברורה:
עוד נראה לנו לומר בנ"ד שלא קנה יהודה שכירות הבית אלא נאמן ראובן בכל מה שיטעון מטעם אחר משום שהשליח השכיר דבר שאינו שלו ומטעם זה אף על פי שלא הודיע שהוא שליח לא קנה יהודה שכירות הבית ולפי זה נוכל לומר שמ"ש הרמ"בם בפ"א מהלכות שלוחין בדין האומר לשלוחו מכור לי בית סאה והלך השליח ומכר בית סאתים שלא קנה אלא בית סאה הוא מן הטעם שכתבנו משום שהשליח מכר דבר שאינו שלו וכבר ביארנו למעלה שכיון שסתם דבריו נראה שאף שלא הודיע שהוא שליח הדין כן וכפי זה צריך לומר שיש חילוק בין קניה למכירה דבקניה אם לא הודיע שהוא שליח המקח קיים אבל במכירה לא ואל תשיבני ממ"ש הרמ"בם שם בפ"ב השליח שקנה או מכר וכו' דנראה דאין הפרש בין קונה למוכר דבשלא הודיע שהוא שליח המקח קיים משום דנוכל לפרש ולומר דמכירה דמיירי התם היא דהמשלח נתן לו רשות למכור שדה במאתים ומכרו השליח במאה ומשום הכי כיון שלא הודיע שהוא שליח המקח קיים וישלם לו השליח המאה אבל בההיא דמכור לי בית סאה ומכר השליח בית סאתים דמכר דבר שאינו שלו לא קנה אלא בית סאה בלבד ואם כן הוא הדין בנ"ד נמי דמכר השליח דבר שאינו שלו דשכירות מכירה ליומיה הוא לא קנה השוכר אלא כמו שכתבנו למעלה:
עוד נראה לנו לומר מטעם אחר שלא קנה יהודה שכירות הבית משום שהשליח לא סיים לו הבית שהשכיר לו שכן כתוב בשאלה שלא אמר לו בית זה אלא בית בחצר פלוני וכיון שלא סיים לו הבית לא קנה וראיה לדברנו ממ"ש הרמ"בם בפ"ג מהלכות זכיה ומתנה (הלכה ה') וז"ל כשם שהמוכר צריך לסיים הממכר כמו שביארנו כך הנותן. כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי קנוין לך חוץ ממקצתן הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום ואינו יכול לומר לו תן לי פחות שבנכסיך עד שסיים לו המקום שנתן לו ע"כ וא"כ הוא הדין בנ"ד נמי לא קנה יהודה שכירות הבית כיון שלא סיים לו הבית דשכירות מכירה ליומיה הוא כמו שכבר כתבנו ואע"פי שאחר כך נכנס יהודה לדור בבית כמו שכתוב בשאלה וא"כ הוברר הדבר למפרע דזהו הבית שהשכיר לו והרי סיימו אפילו הכי לא סיים קרינן ליה שכן כתב הרמ"בם ז"ל בפ"ה מהלכות שכירות (הלכה ז') וז"ל השכיר לו בית סתם ואחר שנתן לו בית נפל חייב לבנותו או יתן לו בית אחר ע"כ ואם איתא דכשנכנס לדור בבית הוברר הדבר למפרע דזהו הבית ולא אחר אמאי חייב לבנותו או ליתן לו בית אחר נימא דכשנכנס לדור בבית הוברר הדבר למפרע דזהו הבית והוה ליה כמו בית זה שכתב שם הרמ"בם שאם אחר לו בית זה ונפל אינו חייב לבנותו. אלא ודאי לא אמרינן הכי אלא כיון שלא סיימו מעיקרא משום הכי חייב לבנותו אם נפל וא"כ הוא הדין בנ"ד נמי כיון דלא אחר לו מעיקרא כשהשכירו לו בית זה אע"פי שאחר כך נכנס יהודה לדור בבית לא סיים קרינן ביה ולא קנה אלא שאין זה מוכרח שאף על פי שלא סיים לו הבית מ"מ סיים לו החצר שבו הבית שכן כתוב בשאלה בית בחצר פלוני ואינו דומה למ"ש הרמ"בם בפ"ג מהלכות זכיה ומתנה דהתם לא סיים לו הדבר שנתן לו כלל אבל בנ"ד כבר סיים לו החצר שבו הבית והרי זה דומה למה שכתב שם הרמ"בם בסוף אותה הלכה עצמה וז"ל אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלונית הואיל וסיים השדה אף על פי שלא סיים החלק נוטל אותו חלק מן הפחות שבאותה שדה ע"כ וכי היכי דהתם קנה המקבל אותו חלק מן הפחות שבאותה שדה כיון שסיים לו השדה גם בנ"ד נראה דקנה יהודה כיון שסיים לו החצר שבו הבית שהשכיר לו אלא דמ"מ אפילו אמר לו בפירוש בית זה אפילו הכי לא קנה יהודה דנ"ד אלא כמו שביארנו מן הטעמים הראשונים שכבר קדמנו זכרם:
ואחר שחקרנו וחפשנו באמתחות שיחות ספרי הפוסקים ז"ל מצאנו ראינו שתי תשובות בענין כיוצא דנדון דידן האחת בספר ראשון ממהר"י ן' לב ז"ל בסי' ע"ט וז"ל ראובן נתן רשות לשמעון ועשאו שליח שישכיר לו חצירו לזמן שנה אחת והלך שמעון והשכיר את החצר ללוי שלשם שנים ולא הודיעו שהוא שליח ועתה אחר שעבר שנה אחת בא ראובן ורוצה להוציא ללוי מחצירו ולוי השיב לראובן לא בטל דברים דידי את שמעון השכיר לי החצר ולא הודיע לי שהוא שלוחך תלך ותדון עם שמעון ושאל השואל אם הדין עם לוי ואם לאו ט"כ לשון השאלה. והשיב דלכאורה היה נראה לו שהדין עם לוי וילך שמעון וידון עם ראובן והביא ראיות לסמוך את דבריו ע"ש. אמנם אחר כך חילק בין הראיות שהביא ובין נדון דידיה וכתב וז"ל אבל בנ"ד דלזה האיש שמעון לא נתנו לו רשות להשכיר החצר כי אם לשנה אחת לאו כל כמיניה לעבור על דעת משלחו והשכירות הוא בטל ואפילו שיאחר זה האיש שמעון שראובן נתן לו רשות להשכיר החצר לזמן שלש שנים אינו נאמן אם ראובן מכחישו דקרקע בחזקת בעליה היא עומדת ע"כ ובגמר דבריו כתב וז"ל אבל כיוצא דנ"ד מילתא דפשיטא היא דלאו כל כמיניה לעבור על דעת משלחו והנראה לע"ד כתבתי עכ"ל:
והתשובה השנית ממהר"י בירב הובאה במהר"ם מטראני חלק א' סי' ק"ג וז"ל נשאלה לרב הגדול כמהר"ר יעקב בירב ז"ל ולא הספיק להשלימה עד שנתבקש בישיבה של מעלה ליל שבת ר"ח אייר שנת אש"ה והשלמתיה אני מבי"ט ראובן מנה שליח את שמעון שלא בעדים שישכיר את ביתו לשנה אחת ולא ליותר ושמעון מודה לדבר ראובן והשליח עבר על דעת משלחו והשכיר הבית ללוי לשלש שנים ולא הודיע שמעון ללוי שהוא שלוחו של ראובן וראובן בעל הבית אומר שהוא אינו רוצה בשכירות השלש שנים רק בשנה אחת כי שלוחו עבר על דעתו שלא נתן לו רשות להשכירו רק לשנה אחת כמו שמודה גם השליח ולוי טוען שהוא אינו מכיר את ראובן המשלח ואינו יודע אלא את שמעון ושיש לו עדים ששמעון השכירו לו לשלש שנים הודיענו רבינו וכו' ע"כ לשון השאלה. והשיב שהדין עם בעל הבית מטעם דקרקע בחזקת המשכיר עומדת והביא כמה ראיות לדבריו ואחר כך כתב וז"ל וכיון שבעל הבית טוען שלא נתן לו רשות להשכיר אלא שנה בעל הבית נאמן והמע"ה ע"כ עוד כתב שם שיש מן החכמים שהיו רוצים לדמות נדון זה לההוא עובדא דההיא איתתא וכשם שהתם המקח קיים לגבי השליח גם בנדון זה השכירות קיימת לשלש שנים וילך השליח וידון עם המשלח והרב ז"ל דחה דבריהם ע"ש ובגמר התשובה כתב הרב המבי"ט וז"ל ועלה בידינו שאין נדון זה של שכירות דומה לראיה זו שהביא אחד מן החכמים השלמים יצ"ו מלשון הרמב"ם ז"ל בענין שליח שקנה שלא באחריות דהכא קרקע בחזקת בעליה קיימא כמו שכתב מורינו הרב ז"ל ולהכי הדין עם בעל הבית ונראה דלשכירות שנה אחת גם כי לא הודיע שמעון ללוי שהוא שליח ראובן שכירותו קיימת כיון שמודה ראובן שמנהו שליח להשכיר ביתו לשנה אחת ואם ראובן כחש לו ישבע מטעמא קמא דקרקע בחזקת בעליה קיימא זהו מה שנראה לי להשלים כוונת הרב ז"ל ולא ראיתי קונדריס השאלה ולכן לא הארכתי יותר עכ"ל:
כלל העולם מכל מה שכתבנו שראובן המשלח נאמן בשבועה בכל מה שיטעון בענין שכירות הבית מן הטעמים שכתבנו באופן שאם הוא מודה שנתן לשליח רשות להשכיר לו ביתו לשנה או לשתי שנים ולא יותר לא קנה יהודה שכירות הבית אלא עד אותו זמן שמודה המשלח ולא יותר ואף על פי שלא הודיע השליח שהוא שליח ראובן ובין אם השליח מודה לדברי המשלח או אם: מכחישו ואומר שנתן לו רשות להשכיר ביתו לשלש שנים כמו שעשה נאמן בעל הבית בשבועה ולא קנה יהודה אלא שכירות של שנה או שתי שנים שמודה המשלח ואם המשלח טוען ואומר שלא נתן לו רשות כלל להשכיר לו ביתו לא קנה יהודה כלום דאין מוציאים מיד בטל הבית אלא בראיה ברורה אלא ישבע ראובן שבועת היסת ומוציאו ליהודה מן הבית: זהו מה שנראה לנו לומר להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה. ונשאל מהאל יאריך ימיו על ממלכתו בחברת כל בני ביתו ויכתבם ויחתמם בספר חיים טובים וכסאו יהיה נכון עד שיבוא ינון אכי"ר:
תם ונשלם בערב שבת ט"ו לחדש אני לדודי ודודי לי
בסדר ובשנת ברוך אתה בבאך וברוך אתה בצאתך ליצירה:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט