שאלה יג כתב הרמב"ם ז"ל פרק י' מהלכות כלאים הלכה ל' ז"ל. הלובש כלאים או המתכסה בו לוקה היה לבוש בכלאים כל היום כולו אינו לוקה אלא אחת. הוציא ראשו והחזירו הוציא ראשו והחזירו אע"פי שלא פשט הבגד כולו הרי זה חייב על כל אחת ואחת נראה דדעתו ז"ל לפסוק אליבא דמאן דמצריך מעשה וכפי מה שכתב בסוף דבריו ז"ל בד"א שהוא חייב אחת כל היום: כשהתרו בו התראה אחת אבל אם התרו בו ואמרו לו פשוט פשוט והוא לבוש בו ושהא כדי לפשוט וללבוש אחר שהתרו בו הרי זה חייב על כל שהייה ושהייה שהתרו בו עליה ואע"פי שלא פשט נראה דדעתו ז"ל לפסוק כמאן דלא מצריך מעשה ואיך זיכה שטרא לבי תרי: זאת ועוד אחרת דלענין טומאה כתב בפ' ה' מהל' נזירות הל' י"ו וי"ז ובפ' ג' מהל' אבל הל"ד דכל זמן שלא פירש אע"פי ששהא כדי טומאה אינו חייב אלא אחת ובשלמא אי דעת רבינו לפסוק כמאן דמצריך מעשה כדמשמע מתחילת דבריו בכלאים ניחא. דבין לענין כלאים בין לענין טומאה מצריך מעשה אלא אי דעתו ז"ל לפסוק כמאן דלא מצריך מעשה כדמשמע מסוף דבריו קשיא לן מאי שנא כלאים מטומאה דלענין כלאים די בשהייה ולענין טומאה מצריך מעשה: כל כי האי מ"לתא לבשיהו יקירא דין הוא הדר הכתוב בתורה פלפלא חריפא קולע אל השערה אי בעית אימא קרא אי בעית אימא סברא. אידי ואידי חד שעורא. לשון מדברת גדולות ותנא לישנא כלי"לא. פרצידא דתותי קלא. החכם הנעלה. לשם טוב ותהלה כהר"ר שמואל מינדיש די סולה נר"ו. כי נאמן שמואל וכשו'רי מכש'רא לאהדורי מילי מלתא דמתאמרא זו היא דרך ישרה. והיה שכרו היום לעשותה ומחר לקבל שכרה במותב תלתא כחדא בני חיי ומזוני לצבי תפארה:
תשובה אנכי הרואה אור יקרות ונהורא עמיה שריא מהחכם הכולל. הרב המובהק מאיר עיני חכמים מופלא שבסנהדרין והוא כהנא רבא ה"ה מורנו ורבנו כהן די אזיוידו נר"ו אשר בדעתו הרחבה העמיק הרחיב שאלה אחת שהיא שתים הן הן גופי הלכות אשר בתורתו הנפלאה פסק הרמב"ם ז"ל ביד החזקה ובהיות שצעיר אנכי לימים להרים מילין במילי דשמעתתא כי מה יתן ומה יוסיף קצר רוח דעת כמוני. זחלתי ואירא מחוות דעתי דעת שאינה מכרעת לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא וכל שכן וקל וחומר במלתא דפשיטא ליה למר. כי הלא לאמונה ידעתי נאמנה. כי מרוב עניה וחכמה רצה שאעיין בדבריו הנחמדים מזהב ומפז אבל מה אעשה כי אבי שבשמים השביענו לאמר ככל היוצא מפיו תעשה. לא תסור מן המצוה ימין ושמאל ובכן דבורו לא אשנה ואצמצם עצמי ליכנס במקום צר והוא יתברך יוציאני למרחב שלא אכשל בדבר הלכה מעתה ועד עולם:
ואען ואומר. דראשית בכורי כל צריכים אנו לעמוד ולדקדק על ראשון ראשון על מה שכתב הרמב"ם ז"ל פ' י' מהלכות כלאים הל' ל' דנראה דמזכה שטרא לבי תרי כפי מה שהניח מעכ"ת בשאלתו. ובהיות שכל דבריו ז"ל מיוסדים על אדני המשנה והגמרא. חל עלינו חובת באור משנה וגמרה כדי להוציא לאור תעלומת נושא שאלתנו והא לך לשון המשנה (מכות ד' כ"א) היה לבוש כלאים כל היום אינו חייב אלא אחת אמרו לו אל תלבש אל תלבש והוא פושט ולובש חייב טל כל אחת ואחת. ובגמרא אמר רב ביבי אמר ר' יוסי פושט ולובש לובש ממש או אפילו מכניס ומוציא בית יד אונקלי שלו: מחוי רב אחא בריה דרב איקא עיולי ואפוקי רב אשי אמר אפילו לא שהה אלא כדי לפשוט וללבוש חייב. ופירש המפרש. אפילו מכניס ומוציא וכו' מכניס ומוציא ידו בבית יד חלוקו דמי כפושט ולובש: עיולי ואפוקי ממש: כך היא גרסתנו בגמרה. אבל הרי"ף ומרן כסף משנה ומוה"ררי קורקוס ז"ל לא גרשו כן אל אמר רב ביבי אמר ר' יוסי לא פושט ולובש פושט ולובש ממש אלא אפילו מכניס ומוציא  בית יד אונקלי שלו מחוי רב אחא בריה דרב איקא עיולי ואפוקי רב אשי אמר אפילו לא הה אלא כדי לפשוט וללבוש חייב ובהר"יף הובאה בשם רש"י פירוש זה אפילו מכניס ומוציא וכו' כלומר מכניס ומוציא ידו בבית יד כתונת שלו: עיולי ואפוקי. ידו גרידא מושיט ידו חוץ מבית וחוזר ומכניס: רב אשי אמר אפילו לח שהה בין התראה להתראה אלא כדי לפשוט וללבוש חייב מלקות דכשחוזר ולובש שניה חשיב ליה: וכן פירש נמי הר"ן ז"ל ע"כ וודאי דגרסת רבנו נמי כן היה. דאי לא תימא הכי אמור נא אליבא דמאן כתב רבנו הוציא ראשו וכו' דכיון דכפי גרסתנו רב אחא מתרץ בעיא דרב ביבי כפי הפשט הוי עיולי ואפוקי דרב אחא ממש כפשטא דמתני' וכדפירש המפרש. וכיון שכן לא אתיא האי הוציא ראשו וכו' לא כרב בבי ולא כרב אחא. אלא ודאי דגרסת רבנו היה כגרסת רבו הרי"ף ז"ל ואתיא או כרב ביבי או כרב אחא כמו שאכתוב לקמן. ואם כן שחטינן מהא דכפי גרסא זו נוכל לומר דכולהו אמוראי סברי דפשיטה ולבישא דמשנה לאו דוקא אלא דעדין אנו צריכין למודעי אי הני אמוראי פליגי אהדדי או מר אחר חדא ומר אחר חדא ולא פליגי דכפי לשון הגמרא ופירושה יש צדדין לכאן ולכאן ובודאי דכל היכא דאפשר לנו שלא לעשות פלוגתא בין החכמים שפיר דמי דאפושי מחלוקת לא מפשינן:
והנה מרן כסף משנה אחר שהביא לשון המשנה והגמרא כתב בהלכה הנזכרת ז"ל ומה שכתב הוציא ראשו וכו' זה פירוש רבנו טל מה שאמרו שם מחוי רב אחא בריה דרב איקא עיולי ואפוקי ומפשט דברי רבנו נראה דהא דמחוי רב אחא פליגא אדרב ביבי ופסק כרב אחא. ומפרש נמי דרב אשי אתא למימר דהא דתנן היה פושט ולובש לאו דוקא. אלא בשוהה כדי לפשוט וללבוש סגי וכן כתב בפירוש המשנה עכ"ל לענינינו הרי דלפי דבריו ז"ל סובר רבנו דרב אחא פליג אדרב ביבי ורב אשי לא קאי אפלוגתיהו אלא אמתנתין:
אמנם יש לדקדק במה שכתב ומפשט דברי רבנו וכולי. דבמחילה מכבוד תורתו לא ידעתי מאין יצא לו פשיטות זה. דאי משום דאי הוה סבירא ליה דמר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי הוה ליה להביא דברי דב בבי נמי כמו שהביא דברי רב אחא ורב אשי הא לא קשיא דאפילו הכי מצינן למימר דהא דלא הביא דברי רב ביבי לאו משום דסבירא ליה דרב אחא פליג עליה אלא אדרבא משום דסובר דדברי רב אחא הם פירוש דברי רב ביבי דלא נימא דהא דאמר מכניס ומוציא בית יד אונקלי שלו דאפילו ידו כבוש תחת בגדו חייב אלא האי מכניס ומוציא היינו עיולי ואפוקי וכדפירש רש"י מושיט ידו לחוץ. וכדי שלא נטעה לומר דעיולי ואפוקי הוי ממש כפשטא דמתני' וכדפירש המפרש בגמרה כתב רבנו בסוף דבריו אפילו לא פשט הבגד כולו כיון שהוציא ראשו והחזירו חייב. וכיון דאפשר לפרושי כן אין פשיטות הלשון נראה דרב אחא פליג. ולכאורה היה נראה להליץ בעד מרן ולומר דכיון דנקט רבנו הוציא ראשו. ולא נקט הושיט ידו דהוי ממש פירוש למכניס ומוציא משמע דסבירא ליה דפליגי. אלא דדוחק לומר כן מכמה טעמי. חדא דהגע עצמך דהיה בגד דיכול להוציאו בלי הוצאת הראש כמו המלבושים שלנו לא יהא חייב לדעת רב אחא כפי פירוש רבנו ודאי דזה אינו דמאי שנא ראשו מאי שנא ידו: והא דנקט ראשו לאו דוקא דה"ה ידו ועוד אי הוה נקט רבנו לשון הושיט ידו מי ניחא הלא גם בזה הלשון נשאר לנו מקום לומר דפליגי דהא דאמר רב ביבי מכניס ומוציא וכו' הוי אפילו ידו כבוש תחת בגדו. ורב אחא פליג עליה ואמר דלא סגי בכך ואינו חייב עד שיושיט ידו לחוץ. ועוד בה שלישיה דממה שכתב אח"כ ומפרש נמי דרב אשי וכו' נראה דפשיטות זה יצא לו מן הטעם הראשון שאמרנו דאי לא תימא הכי: מאי אתא לאשמועינן דרב אשי לא קאי אלא אמתני' הנך אמוראי נמי לא פליגי אלא בפירושא דמתני' אלא ודאי דקשיא ליה דנהי דהנך אמוראי פליגי בפירושא דמתני' וכיון דפסק רבנו כרב אחא לא הביא דברי רב ביבי אלא אי רב אשי נמי קאי אפלוגתא דהנך אמוראי. איך הביא רבנו דברי רב אחא: הא הוי מזכה שטרא לבי תרי: ולא היה לו להביא אלא דברי רב אשי דבתרא הוא והלכה כוותיה' לכן פירש דרבנו ז"ל מפרש דהא דרב אשי לא קאי אלא אמתני' והוה ליה רב אחא ורב אשי מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי ולכך הביא דברי שניהם ולא הוי מזכה שטרא לבי תרי מה שאין כן בדברי רב ביבי ורב אחא הרי דכפי דבריו ז"ל נראה דזו היא הפשיטות שכתב וכפי מה שכתבנו נראה דיש צדדין לכאן ולכאן ואיך נאמר דמפשט לשון רבנו נראה דרב אחא פליג: ובאמת שבקוצר ידיעתי לא ירדתי לסוף דעתו בזה. והנני מעיד עלי שמים וארץ שלא הבאתי דבריו לחלוק עליו חלילה: אלא להוכיח מתוכם דבין שנאמר דרב אחא פליג אדרב ביבי ובין שנא' דמפרש דברי רב ביבי הוה ליה רבן אחא ורב אשי מר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי. וכיון שכן יפה כיון רבנו במה שהביא דברי שניהם. ולא הוי מזכה שטרא לבי תרי דודאי דרב אחא מודה לרב אשי דהיכא דשהה כדי פשיטה ולבישה דחייב ולא אמר עיולי ואפוקי אלא בתוך שיעור שהייה וכל שכן דרב אשי מודה לרב אחא כיון דעשה מעשה כל דהוא. וזה הפירוש נראה נכון ביותר כיון דהראב"ד ז"ל לא השיג על זה:
הן אמת דקודם כתבי כל זאת ראיתי בדברי מוהר"רי קורקוש ז"ל שהביא הא דהוציא ראשו ו והחזירו פירוש רבנו על הא דרב ביבי אמר ר' יוסי ונתן נמי טעם דרב אשי לא פליג אדרב ביבי. ובודאי שהיה לי משם השגה גדולה על מרן אבל כיון שכל כונתי אינו אלא לברר האמת לא הבאתי דבריו בתוך דברי מרן וגם לא הביאותיו הנה אלה להוכיח דבין למר ובין למר לא פליג רב אשי אהנך אמוראי דלא הוי רבנו מזכה שטרא לבי תרי. והכי כתב בסוף דבריו ולכך כתב רבנו דברי ר' יוסי ורב אשי וכתבם בסדר הגמרא כאשר כתבתי כן נראה לי עכ"ל ז"ל יעויין בספרו בהלכות כלאים:
ואם אמר יאמר האומר ומנא ליה ז"ל דהאי הוציא ראשו הוי פירוש רבנו על הא דרב ביבי: נימא דהוי פירוש דברי רב אחא ופרושי קמפרש כמו שכתבנו צא תאמר לו דכיון דמ"מ רב אשי לא פליג אהנך אמוראי לא כתב זה אלא להשוות דבריו מ"מנ אי פרושי קמפרש היינו רב אחא היינו רב ביבי ואי פליגי אהדדי אזי מוכרח הוא לומר דהוי פירוש דברי רב ביבי דוקא דאי הוי פירוש דברי רב אחא כדכתב מרן אין הוכחה אמיתית דפליג דלעולם אימא לך דפרושי קמפרש כיון דשיש צדדין לכאן ולכאן אבל אם נאמר דהוי פירוש דברי רב ריבי דוקא אין מקום לומר דרב אחא פרושי קמפרש דלא שייך פירוש גדול מזה ובודאי דעיולי ואפוקי דרב אחא הוי ממש כפשטא דמתני' ואילו היה מרן מפרש כן לא היה נשאר לנו מקום להתלונן עליו דודאי כפי פירוש זה נוכל לומר דמפשט דברי רבינו נראה דרב אחא פליג אדרב ביבי ופסק כרב ביבי דכיון דלא שייך פירוש גדול מזה אי אפשר לומר דפרושי קמפרש אלא דודאי פליג וכדפרשנו:
וכל זאת לא כתבתי אלא לפי שמצאתי ראיתי שהרא"ש ז"ל בפסקיו לא הביא אלא דברי רב ביבי. ולמען תהיה לנו לעדה שרבנו ז"ל אינו סובר כן וגם לא הוי מזכה שטרא לבי תרי. הבאתי דברי שני המארות הגדולים שלדעת אחת נתכוונו דרב אשי לא פליג אדרב ביבי. ויפה כוון רבנו במה שהביא דברי שניהם ולא הוי מזכה שטרא לבי תרי וכדכתיבנא:
נקיטינן ממאי דאמרן דדעת הרמב"ם ז"ל היא דלענין כלאים אפילו לא שהה אלא כדי לפשוט וללבוש חייב על כל התראה והתראה והא דכתב הוציא ראשו וכו' הוי בתוך שיעור שהייה וכיון שכן נבוא להשיב השאלה השנית אשר נשאלנו עליו ממע"כת דמאי שנא כלאים מטומאה דלענין טומאה כתב דאפילו שהה כל היום אינו חייב אלא אחת אפילו על כמה התראות ובהיות שענין הטומאה עצמה היא מחלוקת בגמרא וגם הפוסקים כולם לא הסכימו לדעת אחת גמרתי להביא דברי הגמרא ומחלוקת הפוסקים בזה כדי שמתוך הויכוח יתברר האמת:
גרסינן במסכת נזיר ד' מ"ב אתמר אמר רבה אמר רב הונה מקרא מלא דבר הכתוב לא יטמא כשהוא אומר לא יבוא להזהירו טל הטומאה להזהירו טל הביאה. אבל טומאה וטומאה לא ורב יוסף אמר האלהים אמר רב הונא אפילו טומאה וטומאה דאמר רב הונא נזיר שהיה עומד בבית הקברות והושיטו לו מתי ומת אחר ונגע בו חייב ואמאי הא מטמא וקאים: אלא לאו שמע מינה אמר רב הונא אפילו טומאה וטומאה איתיביה אביי כהן שהיה לו מת מונח על כתפו והושיטו לו מתו ומת אחר נגע בו יכול יהא חייב ת"ל ולא יחלל במי שאינו מחולל יצא זה שהוא מחולל ועומד אמר ליה תקשי לך מתני' התנן היה מטמא למתים כל היום אינו חייב אלא אחת אחרו לו אל תטמא אל תטמא חייב על כל אחת ואחת ואמאי הא מיטמא וקאים אלא קשיא אהדדי: לא קשיא כאן בחיבורין כאן שלא בחיבורין וכו' עוד בגמרא אבל טומאה וטומאה לא דהא מיטמא וקאים. טומאה וביאה נמי הא מיטמא וקאים: א"ר יוחנן כאן בבית כאן בשדה וכו':. עד דאסיק כגון שנכנס בתיבה שידה ומגדל וכו' ורב אשי מוקי לה כגון שהיה גוסס ומת וכו' עד כאן בגמרא:
והשתא איפליגו בפירושה התוספות ורש"י  ז"ל דהתוספות ז"ל פירשו דאביי הוא דתירץ לא קשיא כאן בחיבורין כאן שלא בחיבורין וכפי זה רבה הוא דמחלק בין חיבורין לשלא בחיבורין וכשאמר נמי אבל טומאה וטומאה לא היינו דוקא בחיבורין ורב יוסף פליג עליה ואמר האלדים דאפילו בחיבורין נמי חייב וכמו כן נמי במאי דפריך הגמרא בתר הכי. אבל טומאה וטומאה לא דהא מיטמא וקאים טומאה וביאה נמי הא מיטמא וקאים היינו דוקא בחיבורין דאי שלא בחיבורין אפילו טומאה וטומאה נמי חייב אבל רש"י ז"ל פירש דרב יוסף עצמו תירץ לא קשיא כאן בחיבורין כאן שלא בחיבורין וכפי פירושו רב יוסף הוא דמחלק בין חיבורין לשלא בחיבורין ורבה פליג עליה ופוטר בין בחיבורין בין שלא בחיבורין וכשאמר אבל טומאה וטומאה לא הוי בכל גוונא בין בחיבורין בין שלא בחיבורין ואע"ג דכפי מה שפירש בתחילת המימרא אבל טומאה וטומאה לא אבל אם נטמא במת וחזר ונגע במת אחר בעוד שהוא נוגע במת ראשון אעפ"י שהתרו בו אינו חייב אלא אחת דהא מיטמי וקאי משמע דסבירא ליה דלרבה דוקא בחיבורין הוא דפטור היינו קודם תירוצא דרב יוסף אבל אחר שתירץ לא קשיא וכו' ודאי דסובר רש"י דכשאמר רב יוסף האלדים וכו' הבין בדברי רבה דאמר אבל טומאה וטומאה לא דהוי בין בחיבורין בין שלא בחיבורין ופליג עליה אפילו בחיבורין מהא דאחר רב הונא וכולי ואחר שהקשו מתניתין וברייתא אהדדי תירץ ברייתא בחיבורין ומתניתא שלא בחיבורין ודכוותא נמי הא דרב הונא ולא פליג אדרבה אלא אשלא בחיבורין אבל בחיבורין מודה רב יוסף דפטור כההיא דברייתא:
ואם תאמר ומנא לן דרש"י ז"ל סובר דרב יוסף הוא דתירץ לא קשיא וכולי הא בפירושו שבגמרא לא הזכיר זה ואם כן נימא דהוא ז"ל סובר דאביי תירץ לה אליבא דרבה וכדפירשו התוספות ועוד דאף אם נודה דרב יוסף תירץ לה מאן לימא לן דפליגי דלמא דהא דאמר רבה אפילו טומאה וטומאה לא הוי דוקא בחיבורין ובתחילה איפליג רב יוסף דאפילו בחיבורין חייב והדר מכח קושיא הדר ביה ותירץ לא קשיא וכו' ומודה לרבה דבטומאה וטומאה דוקא שלא בחיבורין הוא דחייב. אבל בחיבורין פטור. ואם כן האי תירוצא הוי אליבא דכולי עלמא: אמנם הביטה וראה דאי אפשר לומר כן ממה שפירש רש"י על הא דפריך בגמרא טומאה וביאה נמי הא מיטמא וקאים הא מיטמא ליה קודם שנאהל באהל ואמאי מחייב. אי נמי מכיון דנכנס באהל שהמת שם הוה ליה טמא וכי הדר נגע אמאי חייב. ואי רש"י ז"ל סבירא ליה דרבה נמי מחלק בין חיבורין לשלא בחיבורין. מאי מקשה הגמרא טומאה וביאה נמי. הא לפי פירושו האי טומא' וביאה הוי שלא בחיבורין ובשלא בחיבורין מחייב רבה אפינו בטומאה וטומאה. אלא ודאי דרש"י ז"ל סובר דרבה פוטר בין בחיבורין בין שלא בחיבורין והשתא מקשה שפיר דכיון דבטומאה וטומאה אפי' שלא בחיבורין פטור א אמאי בטומאה וביאה כי האי גוונא חייב ומשני וכו' הרי דלפי פירוש זה מוכרחים אנו לומר דרש"י ז"ל סובר דרב יוסף הוא דתירץ לא קשיא וכו' ורבה פליג עליה. ולא הוי האי חילוק אליבא דכולי עלמא ואם תרצה לידע פירוש פירושם והגמגומין שיש לכל אלו שני הפירושים עיין בלחם משנה בהלכות חירות ששם האריך לבארם: ולא הבאתי כאן זה הקיצור אלא להקל על המעיין במה שאכתוב לקמן:
הא קמן דלדעת התוספות ז"ל שפירשו דרבה הוא דמחלק בין חיבורין לשלא בחיבורין. ודאי ליכא לאיסתפוקי דהלכה כרבה לגבי רב יוסף. אבל לדעת רש"י ז"ל דפירש דרב יוסף הוא דמחלק ומתני' קשיא ליה לרבה. ודאי דאיכא לאיסתפוקי אי הלכה כרבה או כרב יוסף. וכיון שכן נראה דברת הפוסקים בזה ונלך אחר הרוב כמשפט הכתוב אחרי רבים להטות:
כתב הרמב"ם ז"ל פ' ה' מהלכות נזירות הל' י"ו וי"ז ז"ל נטמא למת פעמים הרבה אע"פי שהוא חייב מלקות על כל אחת ואחת לשמים אין בית דין מלקין אותו אלא אחת. ואם התרו בו על כל פעם ופעם והוא מטמא לוקה על כל אחת ואחת בד"א בשנטמא ופירש וחזר ונגע או נשא או האהיל אבל אם היה נוגע במת ועדיין המת בידו ונגע במת אחר אינו חייב אלא אחת אעפ"י שהתרו בו על כל נגיעה ונגיעה שהרי מחולל ועומד וכן כתב נמי פרק ג' מהל' אבל הל' ד' גבי כהן. הרי דדבר ברור הוא כשמש בצהרים דהוא ז"ל מחלק בין חיבורין לשלא בחיבורין. לענין טומאה וטומאה:
אמנם הראב"ד ז"ל חולק על זה והשיג על רבנו ז"ל א"א עיינתי בשמועה דנזיר וראיתי דלדעת רב יוסף טומאה וטומאה בחיבורין של אדם במת אפילו התרו בו על כל אחת ואחת אינו חייב אלא אחת כדתניא נזיר שהיה מת על כתיפו והושיטו לו מת אחר פטור. אבל פירש וחזר ונגע חייב שתים. וטומאה וביאה אפילו בחיבורין חייב שתים. ודוקא בבת אחת כגון שנכנס לבית שהיה בו גוסס ושהה שם עד שמת. הואיל והם שני שמות ובאים בבת אחת חייב שתים ורבה פליג עליה בכל טומאה וטומאה אפילו שלא בחיבורין אינו חייב אלא אחת ומתני' דקתני אל תטמא אל תטמא והוא מטמא חייב על כל אחת ואחת מוקים לה בטומאה וביאה. והא דאמר רב הונא נזיר שהיה בבית הקברות והושיטו לו את המת ונגע בו חייב ליתא דהא בחיבורין היא וכיון דקיימא לן דרבה ורב יוסף הלכה כרבה מעתה טומאה וטומאה אפילו פירש וחזר ונגע פטור והכהנים בזמן הזה טמאי מת הן ועוד אין עליהם חיוב והמחייב אותם עליו להביא ראיה עכ"ל:
ומרן כסף משנה כתב על זה ז"ל ולכאורה דברי הראב"ד נראים בטעמם. ויש לומר שדעת רבנו דכי אמרינן רבה ורב יוסף הלכה כרבה ה"מ כי איפליגו אליבא דנפשייהו אבל היכא דאיפליגו במלתא דאחריני לא והכא איפליגו במאי דאמר רב הונא וכיון דרב יוסף אמר האלהים משמט דדקדק יפה בשמועתו ונקיטינן כוותיה וכן נראה מדברי הרא"ש ז"ל בהלכות טומאה שפוסק כרב יוסף ולקמן אביא דברי הרא"ש במקומו הראוי לו:
אך זו לחלק יצאת והיא מה שכתב הרב בעל לחם משנה בהלכה הנזכרת ז"ל נטמא למת וכו' הראב"ד האריך בהשגות ופסק כרבה. והרב בעל כסף משנה כתב ולכאורה דברי הראב"ד וכו' ובמחילה מכ"ת אלף פעמים דרבנו ז"ל גם כן פוסק כרבה. אלא שהראב"ד ורבנו חלוקים בפירוש הסוגיא והיא מחלוקת התוספות ורש"י ז"ל דרבנו מפרש כפירוש התוספות. והראב"ד מפרש כפירוש רשיי והתוספות ז"ל כתבו דפירוש הקונטריס קשה להבין. סוף דבר אחר שהביא פירוש התוספות כתב ולפי זה ודאי דאיתותב רב יוסף והלכה כרבה דלדידיה לא קשו ברייתא ומתני' אהדדי מה שאין כן לרב יוסף ועל פי פירוש זה פסק רבנו ז"ל כרבה וכל דבריו הם כדברי רבה הרי דבין לדעתו ובין לדעת מרן החילוק שעשה רבנו בין חיבורין בין שלא בחיבורין הוי אליבא דהלכתא שלא כדעת הראב"ד ז"ל:
ואני אומר דבמחילה ממעכ"ת לא ידעתי מי הכניסו בתגר זה דהא האי כללא דרבה ורב יוסף לא קאי אלא היכא דאיפליגו אליבא דנפשייהו אבל היכא דאיפליגו אמלתא דאחריני לא וכמו שכתב מרן. תדע דהא גבי שומר אבידה במציעא דף כ"ט דפליגי רבה ורב יוסף אי הוי ש"ח או ש"ש פסק רבנו בפ' י"ג מהל' גזילה ואבידה הל' י"ח דהוי ש"ש כרב יוסף וכדעת רבי טרפון דאיפסיקא הלכתא כוותיה בגמרא. וכיון שכן הכא נמי אף אי רבנו ז"ל מפרש כפירוש רש"י כיון דאיפליגו אמלתיה דרב הונא ויש הוכחה מסתם מתניתין דקאי כוותיה וגם לא אתותב: נראה דבדין פסק רבנו כרב יוסף והא דהשיג הראב"ד על רבנו כבר כתב מרן בפי"ג מהל' אבל שלא ירד לסוף עומק דברי הראב"ד ז"ל בזה. ועוד דכיון דנוכל לפרש דרבנו ז"ל לא סבירא ליה לא כפירוש רש"י ולא כפירוש התוס' אלא דהך אוקמתא הוי אליבא דכ"ע וכדכתב מרן בפ' הנזכר. לימא דהא דכתב מרן בהל' נזירות דרבנו פסק כרב יוסף לא היא אלא רבנו פסק אליבא דכ"ע. דאי למרן קשה משום דנראה דהדר ביה מההיא דנזירות. ליה לא קשיא ולא מידי וגם למרן מצינא למימר דהא דכתב כן לאו משום דהדר ביה אלא לרווחא דמלתא כתב כלומר דבין שנאמר דרבנו ז"ל פסק כרב יוסף ובין שנאמר דפסק אליבא דכ"ע אין השגה על רבנו וזהו שכתב בהל' נזירות ולכאורה דברי הראב"ד נראים בטעמם. דאי לפי האחת יש לומר דדעת רבנו וכו' אלא ודאי דאין הוכחא אמיתית דרבנו ז"ל פירוש כפירוש התוספות וכיון שכן נלך אחר הסתם. ומסתמא פירש כפירוש רש"י ז"ל והשגת הראב"ד על רבנו אינה השגה כיון דהאי כללא לא קאי אלא כי פליגי אליבא דנפשייהו:
ראיה לדבר מה שהשיב הרשב"א ז"ל בתשובותיו (סימן שכ"ד) על ענין כהן שנטמא לאשתו וכשנשאוה לקבר נסתפקו אם יכול לילך עד הקבר משום שאר קברים אם לאו ומקצת חכמים שהיו שם אסרו ואחד היה מן המתירין מטעם דמאחר שנטמא אינו מוסיף בטומאתו כשמטמא אצל אחרים והביא ראיה מהא דאמרינן בנזיר אמר רבה אמר רב הונא וכו' ואע"ג דפליג רב יוסף התם ואמר האלהים אמר רב הונא אפילו טומאה וטומאה הא קיימא לן כל היכא דפליגי רבה ורב יוסף דהלכתא כרבה ועוד הביא ראיה מדברי בעל ההלכות ז"ל שכתב היה עומד וקובר את מתו עד שהוא בבית הקברות מקבל מאחרים וקובר פירש הרי זה לא יטמא טמא בו ביום ר' טרפון מחייב ורבי עקיבה פוטר הרי דדעת השואל כדעת הראב"ד ז"ל דהלכתא כרבה דפטר בין בחיבורין בין שלא בחיבורין והא לך דעת המשיב:
תשובה זו מחלוקת ישנה היא בין הראשונים ז"ל ותחילה אומר כי הראיה שהבאת חרבה וקיימא לן כוותיה לגבי רב יוסף אינה ראיה לפי שאין הכל מודים בזה אלא בסדר נזיקין בלבד ואפילו תמצא לומר דבכולי תלמודא קיימא לן כוותיה שאני הכא דברב הונא תלו לה ורב הונא האמר בהדיא כרב יוסף דאמר רב הונא וכו' ודיקא פשטא דמתני' דפ"ג מינין כוותיה דתנן היה מטמא וכו' ואע"ג דאקשי עליה אביי מההיא דנזיר שהיה לו מת מונח על כתיפו הא פריק דלא תיקשי מתני' אברייתא כאן בחיבורין כאן שלא בחיבורין וכו' אלמא בכי הא ליכא למימר דקיימא לן כרבה דברב הונא תלו לה והא איתמר בהדיא דרב הונא כרב יוסף ומדברי בעל ההלכות גם כן אין ראיה דדברי הרב היינו בעודנו בקבר דטומאה בחיבורין היא וכההיא ברייתא דמת מונח לו על כתיפו וברייתא השנויא באבל רבתי כתב כצורתה דתניא היה עומד וקובר וכו' סוף דבר לדעתו ז"ל אסור לכל כהן לילך עד הקבר עם מתו משום טומאת שאר קברים דהוי שלא בחיבורין וכן כתב נמי בסימן ת"י ע"כ. הרי לך בהדיא דאע"פ שדעתו ז"ל כדעת רש"י דרב יוסף הוא דמחלק בין בחיבורין לשלא בחיבורין אפילו הכי פסק כרב יוסף ומן הטעם עצמו שכתב מרן דפסק רבנו. מעתה אין השגת הראב"ד על רבנו השגה וגם אין הכרח לומר דרבנו פירש כפירוש התוספות וכן פסק נמי לענין דינא הריב"ש ז"ל בתשובה קכ"ד עיין שם:
ולרווחא דמלתא נביא דברי הרא"ש ז"ל בהלכות טומאה והם דברי הרמב"ן ז"ל בת"ה שלו בשטר הכהנים ז"ל גרסי' בנזיר כהן שהיה לו מת מונח טל כתיפו והושיטו לו מתו ומת אחר ונגע בו יכול יהא חייב ת"ל להחלו ופריך עלה ממתניתין דתנן היה מטמא למתים כל היום אינו חייב אלא אחת א"ל אל תטמא אל תטמא והוא מטמא חייב על כל אחת ואחת ואמאי והא מטמא וקאים וכן אמר רב הונא נזיר שהוא עומד בבית הקברות והושיטו לו מתו ומת אחר ונגע בו חייב ולא אמרינן האי מיטמא וקאי ומשני הא דאמרן דפטור בחיבורי אדם במת בעודו מחובר במת בטור דאין כאן תוספת טומאה אבל פירש ממתו ונגע במת אחר חייב לפי שמוסיף טומאה על טומאתו דלאחר שפירש הנוגע בו טמא טומאת ערב וכשחזר ונגע במת הנוגע בו טמא טומאת ז' כאלו נגע במת עצמו דיקרב בדיקרב מסאב ולא תימא הא דקתני יכול יהא חייב ת"ל להחלו חיובא הוא דליכא הא אסורא איכא דתניא באבל רבתי (פ' ד') היה עומד לקבור את מתו עד שהוא עומד בתוך הקבר מקבל מאחרים וקובר פירש הרי זה לא יטמא נטמא בו ביום ר"ט מחייב ור"ע פוטר נטמא לאחר אותו היום הכל מודים שהוא חייב מפני שהוא סותר יום אחד וסוגיא דנזיר דלא כר"ע דלא מחייב ר"ע אלא במוסיף ימי טומאה על עצמו אבל מה שמוסיף טומאה לאדם הנוגע לא מקרי תוספת טומאה ופסק הרמב"ם ז"ל כר"ט כסתם חתני' דתנן א"ל אל תטמא וכו' וכל הסוגיא דנזיר כוותיה וגם רב הונא סבר כוותיה. ואף ר"ט מודה דאסור. דקתני ברישא פירש הרי זה לא יטמא ולא פליג אלא בתיובתא דפוטר בו ביום ובמסכת נזיר (ירושלמי פ"ג) שנו מחלוקותם להפך יצא ונכנס ר"ט פוטר ור"ע מחייב א"ל ר"ט וכי מה הוסיף זה חילול על חילולו א"ל ר"ט בשעה שהיה שם טמא טומאת ז' פירש טמא טומאת ערב. חזר ונכנס טמא טומאת ז' (פירוש הנוגע בו) א"ל ר"ע עקיבא כל הפורש ממך כפורש מחייו. והלכה כר"ע מחבירו וגם נראה שחזר ר"ט והודה לדבריו. הלכך אין לכהנים ליכנס לבית הקברות לקבור מתיהם. דאע"פ שבשעה שהיה מכניס מתו מותר לטמא לאחרים מ"מ לאחר קבורה נמצא מטמא לאחרים ומוסיף טומאה (וכ"כ הרמב"ם ז"ל) סוף פ"ב מהלכות אבל:
הנה כל אלה הדברים יעידון יגידון שהרא"ש והרמב"ן ז"ל מחלקים בין טומאה בחיבורין לשלא בחיבורין. והחזיקו כל כך בסברא זאת שכתבו אח"כ אבל ר"ת כתב שהלכה כר"ע ובההיא דאבל רבתי דנטמא בו ביום פטור. ומותר הכהן להכניס מתו לבית הקברות ולקוברו. ואפילו היה ר"ע אוסר. טומאה בו ביום מדבריהם וגדול כבוד מתו שדוחה לא תעשה דדבריהם והביא ראיה מפ' דם הנידה (ד' ט') דתנן הכותיים נאמנים לומר קברנו שם את הנפלים או לא קברנו וקאמר עלה והא לית להו ולפני עור לא תתן מכשול אמר ר' יוחנן כהן כותי עומד שם. ודלמא כהן טמא הוא דנקיטא תרומה בידיה ואכיל מיניה. אלמא דשרי לכהן טמא לעמוד במקום הקבר ולאו ראיה היא דהתוספות ז"ל הקשו ומה בכך ואם הוא טמא אסור לו ליכנס לבית הקברות דבנזיר מבעיא לן כהן ונזיר אי בעי שהייה למלקות. ואמר נמי בפ"ג מינין אמר רב הונא וכו ותירצו דכותאי לית להו הא דרב הונא אלא סברי כשהוא טמא אין מוזהר עוד מלהוסיף טומאה: ע"כ דבריהם ז"ל:
ופירושם כך היא דלדעתם ז"ל כיון שפירש ממתו הוי טומאה שלא בחיבורין ואסור אפילו לדעת ר"ט דלא פליג אלא אחיובא ולדעת ר"ת אפילו שלא בחיבורין מותר מטעם גדול כבוד מתו שדוחה ל"ת דדבריהם והראיה שהביא מההיא דדם הנידה אינה ראיה מטעם דאנן קיימא לן כרב הונא דטומאה שלא בחיבורין חייב וכתירוצא דגמרא דקאי בין אמתני' בין ארב הונא:
והשתא ליכא לאיסתפוקי דהא דפסק הרי"ף ז"ל בהלכות טומאה לה יטמא ואינו מטמא לאחרים עמה שלא יאמר אדם הואיל ונטמאתי. לאבא אלקט עצמות פלוני דודאי הוי דוקא שלא בחיבורין דאי אפילו בחיבורין לא הה לו להביא אלא לה יטמא ואינו מטמא לאחרים עמה דמשמע אפילו בחיבורין אבל כיון שכתב שלא יאחר אדם הואיל ונטמאתי וכו' ודאי דמשמע דוקא שלא בחיבורין. ועוד ראיה דהרמב"ם ז"ל (בסוף פ"ג) מהלכות אבל כתב נמי זה הלשון. ואי הוי אפילו בחיבורין איך חילק בפ"ג בין חיבורין לשלא בחיבורין אלא ודאי כדאמרן:
מעתה כיון דלדעת כל הני רבוותא בר מהראב"ד ור"ת ז"ל נפסקא הלכתא דטומאה וטומאה דוקא שלא בחיבורין הוא דחייב לפי שמוסיף טומאה על טומאתו אבל כשהוא בחיבורין פטור משום שאין כאן תוספת טומאה נאמר בתשובת שאלתנו דשאני כלאים מטומאה: דכיון דלענין טומאה אפילו שהה כל היום כולו אינו מוסיף טומאה על טומאתו בדין הוא שלא נחייבנו אלא אחת. ואע"ג שהיה בידו לפרוש מן הטומאה ולפחות טומאתו דכשפירש הנוגע בו אינו טמא אלא טומאת ערב. מ"מ כיון דהאי תוספת לא הוי על עצמו אלא על אחרים אין לנו לחייבו על האי תוספת אלא דוקא כשפירש וכר"ט דאי לר"ע אפילו כשפירש אינו חייב אלא אחת כשנטמא בו ביום. מה שאין כן לענין כלאים. דכיון דאי הוה פושטו היה מסיר האיסור מעליו מכל וכל כל שהייה ושהייה שעושה חשיבא כאילו עתה לובשו ולא תקשי לך דהוי לאו שאין בו מעשה דודאי דלדעת הרמב"ם ז"ל לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו. כמו שכתב פ' י"ח מהלכות סנהדרין הל' א' וב' אלא דשאני הכא דכיון דבידו היה לתקן האיסור ותחילת הלבישה היה על ידי מעשה חשיב האי מעשה לחייבו על כל שהייה ושהייה. מה שאין כן לענין טומאה. דכיון דבשהייה זו אינו מוסיף טומאה על עצמו אפילו כשעושה עתה מעשה. ליכא לחייבו בשום ענין:
תדע דהיכא דבשהייה מביא או מוסיף טומאה על עצמו אפילו אינו עושה עתה מעשה חייב על מעשה ראשון דומיא דכלאים והראיה ממאי דפסק' הרמב"ם ז"ל (בהל' נזירות פ"ה הל' י"ט) ז"ל נכנס לאהל המת או לבית הקברות בשגגה ואחר שנודע לו התרו בו ולא קפץ ויצא אלא עמד שם הרי זה לוקה והוא שישהה כדי השתחויה ואמאי הא מטמא וקאי. ועוד דהשתא לא עשה מעשה. אלא ודאי דכיון דעד השתא לא קאי אאיסור לאו דהוה בשגגה. והשתא דהתרו בו מביא עליו האיסור משום דהוי מזיד בדין הוא שנחייבנו על מעשה ראשון כיון דבשהייה זו מביא האיסור עליו:
ועוד ראיה מההיא שהביאו התוספות ז"ל (בשבועות ד' י"ז) בשם ר"ת על הא דהקשו ז"ל על בעיא דנזיר בקבר אי בעי שהייה למלקות ואמאי ילקה. הלא טומאה בחיבורין היא ותרצו בשם ר"ת דהכא איירי כשנטמא סמוך לחשיכה דבלא פירש נמי מוסיף לו יום אחד על ידי שהייה. הרי דאף בטומאה היכא דמוסיף בשהייה טומאה על עצמו חייב דומיא דכלאים:
ואף על גב דלתרוצא קמא שתירצו התוס'. דהא דפטר ליה כשהושיטו לו מת אחר היינו כשלא הספיק להשליך מת הראשון מעליו לפיכך אינו מוסיף טומאה אבל הכא הוא מוסיף טומאה שבכל שטה הוא מוזהר לפרוש מן הקבר. נראה דהיכא דהספיק חייב אפילו על כל שהייה ושהייה. נוכל לומר דלא איירו אלא לחייבו אחת דומיא דנזיר בקבר כלומר אם היה מת מונח טל כתיפו והתרו בו והשליכו מעליו פטור ואם לא השליכו חייב. ודוקא כשהספיק להשליכו ולא השליך דאז מביא טומאה על עצמו במזיד אבל אם לא הספיק אפילו הושיבו לו מת אחר ונגע בו אינו חייב אפילו אחת:
וכן נראה נמי ממה שכתבו בפ' אלו הן הלוקין גבי כלאים דהיכא דאין לו שהות לפשוט וללבוש אין כאן עבירה אחרת דעדין הלבישה הראשונה קיימת דהתם נמי (גבי נזיר בקבר) אינו חייב עד שיוכל לפרוש מן הטומאה ע"כ ואע"ג דשאני כלאים מטומאה כדאמרן מ"מ נפקא מינה דהיכא דאין לו שהות אינו חייב והא כדאיתיה והא כדאיתיה. ואף לענין כלאים אם בהתראה ראשונה לא היה לו שהות ודאי דאינו חייב אפילו אחת כמו שכתבו סתם בתחילת הדבור ובלא שהה לא מחייב:
ואי קשיא לך וממאי דהאי דנזיר בקבר לא איירי אלא לחייבו אחת צא ולמד ממאי שפירש רש"י ז"ל שנטמא באונס ומאי נפקא מינה: אי הבעיא הוי לחייבו על כל שהייה ושהייה מה לי באונס מה לי ברצון אלא ודאי דלא בעי אלא לחייבו אחת. ולכך לא בעי אי חייב בשהייה אלא אי צריך שהייה או לא. דאי כששהה פשיטא דחייב דכיון דבענין כזה מביא עליו איסור לאו שלא היה בו בתחילה דהא באונס היה. ליכא לאיסתפוקי דחייב דומיא דכלאים. ועוד דאי בעי לחיובי אכל שהייה ושהייה איך פסק הרמב"ם ז"ל דחייב הלא כבר פסק דטומאה בחיבורין אינו חייב אלא אחת ועוד דהוא ז"ל לא כתב לוקה על כל אחת ואחת אלא לוקה סתם אלא ודאי דלא לקי אכל שהייה ושהייה כדין טומאה בחיבורין וכדאמרן:
ואם נפשך להביא ראיה מההיא דכתבו ז"ל (בפ' דם נידה ד' נ"ז) ד"ה ודילמא כהן טמא הוא שהקשו ומה בכך אף אם הוא טמא אסור לו לשהות בבית הקברות דמשמע דבכל שטה הוא מוזהר לפרוש מן הטומאה אין הכי נמי דלדעת הרמב"ם ז"ל איסורא איכא שכן כתב בההיא דנזירות נטמא למת פעמים הרבה אע"פי שהוא חייב מלקות על כל אחת ואחת לשמים וכולי ולשון חייב מלקות לשמים משמע דאיסורא איכא אלא דאין מלקין אותו אלא אחת מטעם דאין כאן תוספת טומאה וכדכתיבנא:
זאת תורת העולה לישוב דברי הרמב"ם ז"ל דלענין חיוב כלאים די בשהיית שיעור פשיטה ולבישה ואע"ג דבשהייתו אינו עושה מעשה. מ"מ כיון דבידו להסיר האיסור מעליו. חשיבא מעשה ראשון מעשה לחייבו על כל שהייה ושהייה כאילו לובשו עתה. אבל לענין טומאה כיון דבשהייתו אינו מוסיף טומאה על טומאתו אינו חייב אלא אחת אפילו שהה כל היום כולו. דאי בשהייתו היה מוסיף טומאה על עצמו ודאי דחייב מן הטעם עצמו שאמרנו בכלאים. זהו מה שהעלה מצודתי לישוב דברי רבנו. אמנם בחשבי דאפשר שיהיה בזה דעת אחרת, גמרתי לבקש הסכמה מאת הרב המורה היושב על כסא ההוראה כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו. ואם באולי יסכים עמי הנה מה טוב ומה נעים. ואם לאו אבטל דעתי הקצרה מפני דעתו הרחבה. ואבקש מאל גדול ונורא. יברכהו בברכה המשולשת בתורה. במותב תלתא כחדא בני דוד כהנים להגדיל תורה ולהאדירה עד שיבוא משיח צדקנו במהרה בימינו אמן:
נגמר ונשלם באמשטרדם היום יום ששי כ"ה לחודש תמוז בסדר ובשנת תתחטאו ביום השלישי וביום השביעי אתם ושביכם ליצירה:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שואל שטראט