שאלה נתיבות שבילי חכמתו הנפלאה ויען כי אהבתי את אדו"ני ונפשי חשקה בתורתם התמימה נכספה וגם כלתה נפשו לחסות בנועם אמריהם ולהתבשם בריח שמניהם הטובים ובסוד שיח שפתותיהם ששונ"ים ומהגם שראיתי "מריה "שמעתתא "הלל בן שחר גדול מרבן שמו דמס"יק ופסוק פסקא דדינא אליבא דהלכ"תא ומשה שפיר קאמר והא"רש האירה מעצי הכתב באור בעד או"ר ותאורנא עיני מראות צוף דבש אמרי נועם חכו ממתקים וכולו מחמדים כיון דברשותייהו קא עבידנא להציע את המשנ' ולשאול שאת' בהיות שנפשי איותה להשתעשע מטעם "שיח סוד ל"מואל "החמודות אשר בדברו' "קדשו מפיק "טמונות "נחית לעומקא דדינא פקיע ומומחה הוא כשמואל בדיני אכנס לפנים ממחיצתי אע"ג דשיעור זוטר וכתותי מכתת לשאול על ראובן שהיו לו ו' בנים ובשעת פטירתו צוה בתורת שכ"מ שכל ומן ששרה אשתו תהיה קיימת בחיים אחרי מותו שתהיה היא שלטאה מכל נכסיו ושלא יהיה יכולת ביד שום א' מבניו לתבוע ממנה בחייה מאומה ושאחר פטירת יחלקו נכסיו בזה האופן ס"ך ך' אלף פלוריניס לכל א וא' מבניו ושכל שאר נכסיו שימצאו אחר פטירתה מלבד החלקים הנ"ל הן ממטלטלי והן מקרקעי שיתנו אותם במתנה לאברהם קרובו ועתה אירע שבחיי האלמנה הנ"ל מתו ב' מהבנים הללו בלי זש"ק ואח"כ כשמתה ג"כ האלמנה הנזכרת ובאו שאר הבנים לחלוק בנכסי אביהם עם אברהם הנזכר בא ביניהם אש המחלוקת שהבנים תובעים מלבד אציע להם דהיינו ך' אלף פלוריניס לכל א' אעא הב אחים שכיבר מתו באמרם שכשמת כהם ו' אחים ושמאותו יום שנעשת הצוואה האחים חלקו לכשתמות האלמנה וכיון שמתו כש בלי זש"ק רוצים הם לזכות ולחלק בניהם ג"כ שצ המתים לפי שהם יורשי מן התורה כ שראובן לא נתן רשות לבנים לזכות אשקה בחיי האלמנה ואדרבא פירש בצוואתו ואמר שלא יהיה יכולת ביד שום א' מבניו לתבוע ממנה רב האומה אלא אחר פטירתה וכו מכאן מוכח שלא הקנה להם כלום בחיי האלמנה ומה שפירש שלכל א' מבניו יתנו לו הסך הנ"ל רצונו חבר דוקא לאותם שיהיו נמצאים בחיים אחר פטירת האלמנה וכיון שלא נמצאו עתה אלא ד' רוצה הוא לזכות בשאר ושמזלו גרם לזכות ג"כ בחלק הב' אחים הללו ובטענות כאלו נתווכחו ביניהם זה אמר בכה וזה אמר בכה לכן חלותי היא מאת מעכ"ת שיוציא לאור הדין הנ"ל ויודיענו ע"פ דין תורתינו הקדושה מי יהיה הזוכה בנכסים הללו הכל הטב הדק הדק הטב ושכ"מה כ"ד זעירא דלא מן חברייתא דוד בל"אא כמוה"רר רפאל מילדולה ס"ט:
תשובה הלא מאזהן כל יקר ראתה עיני אור יקרות אמריו דהאי צורבא מרבנן אמרות טהורות: וגם הלום ראיתי אחרי רואי צוף דבש אמרי טעם חכו ממתקים בר אוריין וכר אבהן יניק וחכים כמר ינוקא ברי' דרב חס"דא מזה בן מזה טוביינא דחכימי כאבימי מרגניתא דלית בה טימי מסיק שמעתתא אליבא דהלכיתא "כדוד שנ' בו ויהי דוד לכל דרכיו משכ"יל וה' עמו שא' רז"ל שהלכה כמותו דו"לח מים מבורות עמוקים מה נמלצו לחכי אמריו מדבש ונופת צופים ועם שהאריך למעניתו ספור גזרתו בשאלה נאה בצדדים נכבדים מזהב ומפז נחמדים:
נדרשתי להשיב על צוואת ראובן הנ"ל מי מהתובעים הללו יקח אלו המ' אלף שהיו מגיעים לחלק הב יתומים שכיבר מתו בחיי אלמנת אביהם אם אחיהם שהם יורשיהם מן התורה או אברה' הנ"ל בכח צוואת קרובו וכו' בזה נראה לע"ד שאין ממשות בטענו אברהם הנ"ל ואין לו תביעה בזה הסך מכמה טעמי וקוד' הגיעי לפרק נגמ' הדין תחילה נסתור טענותיו אחת לאחת ראשונה מה שהוא אומר שגם חלק היתומים שמתו בחיי האלמנה נכנס ג"כ בשאר שנתן לו קרובו וכו' שמלשון הצווא' משמע שרצון המצוה היה הפך מזה במה שכתב מלת מלבד החלקים הנ"ל שנר' מלשונו שלא השליטו בשאר כ"א אחר שיטלו בניו כל זה הסך דדייקינן לישנא יתירה הכתו' בצוואתו שכדי שלא תהי' לו תביעה בזה הסך כלל הוא שהאריך המצוה בדבורו כ"כ כדי לפרש דבריו ולא לסתו' וכי לא היה די לו לכתוב שכל זמן ששרה אשתו קיימת בחיים אחרי מותו שתהיה היא שלטאה בכל נכסיו וכו' ושלאחר פטירתה יחלקו נכסיו בזה האופן סך כ' אלף פלוריניש לכל א' וא' מבניו ושכל שאר נכסיו שימצאו ואחר פטירתה הן מטלטלי והן מקרקעי יתנו אותם במתנה לאברהם קרובו ולא יותר ולמה הוסף לכתוב שמלבד החלקי' הנ"ל הוא שיתנו לו השאר וכו' וכי לא משמע הכי מעיקרה ממה שכתב סך כ' אלף לכל א' וא' מבניו וכו' ובודאי אחר החלקים הוא שיתנו לו השאר ולא קודם אם לא שרבה לפרש דבריו יותר כדי שלא תהיה לו לאברהם הנ"ל שום תביעה בסך הקכ' אלף שהניח לבניו שהוא השיעור המגיע לחלקי' הנ"ל כ' אלף לכל א' שהיוו' אבל לא אסיק אדעתי' מה שיארע אחר פטירתו ולכן לא פירש להם מה יעשו מחלק שום א' מהם שימו' בחיי אלמנתו לפי שרצ' להניחו כדין תור' כסד' הנחלות שאין דעת המצוה חלא על מה שהניח בחיים בשעת הצוואה וכו' וכמו שהביא הרב בסי' רמ"ח בשם המרדכי וז"ל ש"מ שא נכסי לפלוני ואחריו ליורשי והיית' לו בשע' הנתינה בת ואח"כ נולדו לו בנים שזכת' בהם הבת שלא היית' כוונתו רק על היורשים שהיו לו בשעת הנתינה וכו' הילכך בנ"ד ג"כ זה השא' שנתן לקרובו הוא אחד שיטלו בניו כל סך קכ' אלף המגיע לו' בני' שהניח אחריו שזהו הסך שהני להם ומה שארע שמתו מב' מהם יהיה לטוב' בניו ולא לטובה קרובו שיותר קרובה דעתו של אדם אצל בניו מקרובו ואומדנא כהאי מהנו כמו שכ' הרמב"ם בפ' ו' מה' זכייה ומתנה שלעלם אומדים דעת הנותן אם היו הדברים מראים סוף דעתו עושי' על פי האומ' ואע"פ שלא פירש ע"כ ובנ"ד הרי גילה לנו שדעתו קרוב יות' אצל בניו וכ"ו שהרי בחלק שהניח לבניו כ' שיחלקו נכסיו בזה האופן סך כ' אלף לכל א' וא' מבניו וכו' ולא כ' שיטלו זה הסך אם ימצא כשיעור אלו החלקים אחר פטירת אשתו וכו' אבל במה שהניח לקרובו כ' ושאר כל נכסיו שימצאו אחר פטירתה וכו' יתנו לאברהם קרובו דמשמע מדבריו שבאלו החלקים שהניח לבניו לא נתן רשות לאשתו בהוצאתם אבל בחלק אברה' הנ"ל משמע אף אם תרצה לאוכלו ולא להשא' ממנו כלו' הרשו' בידה:
ועוד טענת היורשים נגדו היא חזקה ביותר שהם יורשים מן התורה ומתנתו היא מדרבנן שתקנו לנו שיהיו דברי ש"מ ככתובים וכמסורים כדי שלא תטרף דעתי עליו וכו' ולא אתי דרבנן שיש ספק במתנתו אם נכנס ג"כ זה בשאר שכ' לו אם לאו ומפיק ממי שהוא יורש מדאוריית' עד שיביא ראיה וכמו שפסק בש"ע ח"ה סי' רמ"ו דכל היכא דאיכא לאסתפוקי בלשון המתנה אם נתכוון למתנה גמורה אם לאו על המקבל מתנה להביא ראיה ע"כ:
גם מדברי הח' הש' נוכל להוכיח שאין הדין עם אברהם הנ"ל אלא עם היורשים ששאלת חכם חצי תשובה היא ממה שאדני שאלתו הוטבעו על שאלו הב' יתומים שמתו בחיי האלמנה לא הניחו זש"ק דמשמ' מדבריו אי הוו מניחי זש"ק לא הוה מבעיא ליה דאחי הוו ירתי ליהו והשתא מה לי זש"ק ומה אחי דהא היכא דליכא אלא אחי קי"ל דאינהו ירתי וכו' דאל"תה עדיפא מינה הוה ליה למינקט דשבקי זש"ק ואפי' הכי קא תבע אברהם בטענותיו וכו' וליכא למימר מעשה שהיה כך היה שזה המעשה לא ארע אלא לחדודי עבדינן ולכן דעדיפא הוא דנקטינן וכו':
וגם מה שרצה להוכיח ממה שראובן לא נתן רשות לבנים לזכות בחלקם בחיי האלמנה ואדרבא פירש בצוואתו וא שלא יהיה יכולת ביד שום אחד מבניו לתבוע ממנה בחייה מאומה אלא אחר פטירתה שמכאן מוכח שלא הקנה להם כלום בחיי האלמנה וכו' אין הוכח' לזה מכאן דדילמא מחיי' הקנה להם אלא שלא רצה לתת להם רשו' לתבוע ממנ' כלא חלקו בחייה כדי שוהיו נשמעים לה ולהתפרנס מתחת ידה מה שתרבה לתת להם מפירות אלו הנכסים אבל הקרן יהיה קיים להם עד לאחר פטירתה וכו' ומ"ש שמה שפירש ראובן וא' שלכל א' מבניו יתנו לו זה הסך רצונו היה לומר דוקא לאותם שיהיו נמצאים בחיים אחר פטירתה וכו' כל אלו דברי נביאות הם שאין הוכחה לזה מדברי הצוואה שלשון כל זמן ששרה אשתו תהיה קיימת בחיים אחרי מותו שתהיה היא שלטאה בכל נכסיו לא משמע כ"א לשון אפוטרופא עליהם ושימיום מיתת אביה' קנו כל אחד מהם חלקו אלא שלא נתן להם רשו' לתובעו בחייה מהני טעמי דאמרן וראי מאליעזר ע א שנא' בו המושל בכל אשר לו ומתרגמינן דשליט בכל דליה ולא היה כ"א ממונה על ממון אבינו אברהם וכו' וכדאשכחן נמי ביוסף שכ' בו ויוסף הוא השליט על הארץ וכו' ולא היה כ א ממונה של פרעה וכל הכסף היה מביא ביתו שנ' ויביא יוסף את הכסף ביתה פרעה וכו' ג"כ בנ"ד לשון שלטאה אינו אלא שתהיה אפוטרופא על בניו ולכל היות' תאכל הפירות בחייה אבל לא שיהיה לה יכולת בגוף הנכסים להוציאם וליתנם במתנה אלא הרי הם של הבנים מיום מיתת אביהם רק שהסיר מהם היכולת לתובעו בחייה כדי שתתפרנס בריוח בכל אלו הפירות וגם כדי שיהיו נשמעים לה ויכבדוה אם היא אמם משום אם ואם היא אשת אב עכ"ז חייבים הם בכבודה מרבויא דאת וכו' ואם בנותן כל נכסיו לאשתו והניח בניו בלו כלום אמרינן בגמרה שאינה אלא אפוטרופא עליהם וגוף הנכסים שלהם כ"ש בנ"ד:
דגרסינן בפ' יש נוחלין ד' קל"א א' רב יהודה א' שמואל הכותב נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא פשיטא בנו גדול לא עשאו אפוטרופוס בנו קטן מאי אתמר רב חנינאי בר אידי א' שמואל אפי' בנו קטן המוטל בעריסה פשיטא בנו ואחר אחר במתנה ובנו אפוטרופוס אשתו ארוסה ואשתו גרושה במתנה אבעיא ליהו בת אצל הבנים ואשה אצל האחים ואשה אצל בנו הבעל מהו א' רבינא משמיה דרבא בכוליהו לא קנו לבר מאשתו ארוסה, ואשתו גרושה ורב עוירא משמיה דרבא א' בכוליהו קנו לבד מאשה אבה האחין ואשה אצל בנו הבעל ע"כ:
ופי' רשב"ם לא עשאה אלא אפוטרופא דאומדן דעתה הוא דאין אדם מניח את בניו ונותן את הכל לאשתו ולא נתכוון אלא לעשותה אפוטרופא כדי שיחלקו בניו לה כבוד משום דאוקי אבוהון נכסי ברשומה לפרנסם מהם כפי אומד דעתה ויהיו כפופים לה ולקמן מני לה מהני תלת מילי דשוינהו רבנן כהלכתא בלא טעמא דדברי נבואה הם לפי שאנו מניחים מה שכתוב בשטר בהדיא שנתן לה הכל ולילך אחר אומד דעתינו ובש"מ מיירי ורבא בעי לקמן בבריא היאך ודוקא כל נכסיו דליכא שיור לא במקרקעי ולא במטלטלי אבל איכא שיור קנתא ומיהו הכותב נכסיו לאחר שאי' בו אומד הדעת שאינו חש כ"כ לכבודו אמרינן לקמן אם כ' לוכל נכסיו אם מת קנה הכל דכיון דלא שייר מידי כוונת ש"מ היא זו שהיה ירא למות והוו דבריו בכתובים וכמסורין וכו': פשיטא ליבנו גדול שכ לוכל נכסיו לא עשאו אלא אפוטרופוס שרוצה שיחלקו לאחיו כבוד שהרי חייבים הם בכבודו כדאמרינן ואת אביך לרבות אחיך הגדול וכו': אפי' בנו קטן המוטל בעריסה לא קני דשויה אפוטרופוס פשיטא בנו ואחר וכו' כלומר פשיטא לי שהכותב כל נכסיו לבנו שקרוב לו יותר מכל קרוביו ורוצה בכבודו יותר או הכותב כל נכסיו לאחר דלא חייש לכבודו כלל בהני שניים פשיטא לי דאחר במקום בנים משום מתנה וכו' דאם לעשותו אפוטרופוס נתכוון בשביל שאין בניו יודעים בטוב משא ומתן היה לו לומר בפירוש וכו' ובניו במקום בנים משום אפוטרופוס: אשתו ארוסה או אשתו גרושה מודה שמואל דבמתנה יהיב ליהו דכיון דל גייש בהו לא חייש לכבודן וכו' ע"כ:
ופסקו בהלכות כרבינא משום דבתרא הוא וכן פסק הרמב"ם בפ"ו מה זכייה שלעולם אומדים דעת הנותן וכו וכן הכותב כל נכסיו לא' מבניו בין שהיה בריא בין שהיה ש"מ אפי' היה קטן המוטל בעריסה לא עשאו אלא אפוטרופוס והרי הוא בכל הנכסים כא מאחיו אומדן דעת הוא שלא נתכוון אלא להיות אחיו נשמעים לו ואם שייר כל שהוא בין קרקע בין מטלטלין קנה וכו' וכן הכותב כל נכסיו לאשתו בין בריא ובין ש"מ אע"פ שקנו מידו לא עשאה אלא אפוטרופא על יורשיו בין שהיו היורשים בניו ממנה או מאשה אחרת או אחיו או שאר יורשיו ואם שייר כ"ש קנתה כל מה שכ' לה בד"א בנשואה אבל אם כ' כל נכסיו לאשתו ארוסה או גרושה אע"פ שלא שייר כלום הרי היא כשאר בני אדם ומתנתו קיימת עכ"ד יע"ש:
וכתב ה"ה אפי היה קטן וכו איכא מאן דאמר דדוקא היכא דאיכא קטנים אחרים שצרכים לאפוטרופוס הא בגדולים שאין צרכין אפוטרופוס קנה וליתא וכן הסכימו ז"ל דבכל גוונה לא קנה בד"א בשכתב לבן בין הבנים וכו' חילוק זה מבואר בהלכות מהכריח השמועות לפי שטת הגאוני' ז"ל ושאלו מה טעם לחלוק זה ואמרו הא מילתא כהלכתא בלא טעמא היא כדאיתא במי שמת ולית בה אלא מאי שאמרו רבנן ושם בהלכות כתוב ופרשי רבנן דוקא כותב אבל ש"מ שאמר ירשני פלוני בני קנה הכל דקי"ל כר' יוחנן בן ברוקא וכו' והרי' אבן מגש ז"ל נחלק עליהם וא' דלא שנא כותב ולא שנא אומר אלא ההיא דר יוחנן בן ברוקה בשברר דברי דלהקנאה גמורה נתכוון ודרב יהודה בשלא ברר והמחבר הביא מימרא כפשטה וכו' וכן יש מי שכתב שאם קנו מידו קנו שאין קניין לאפוטרופוס: ע"כד
ודע שג"כ דעת הרמב"ם ז"ל בחילוק זה כדעת הרי"ף דדוקא בכותב נכסיו לאשתו וכו' הוא דאמרי' דלא קנו אבל היכא דליכא אלא אמיר' בעלמא אמרי למתנ' אכוון זקנו ואע"פ שלא פי' לנו כאן דעתו ז"ל סמך לו על מה שכתב בפ"ו מהלכות נחלו בהלכה ב' שכ' אבל אם אמר פלוני בני ירשני לבדו אם אמר על פה דבריו קיימין אבל אם כ' כל נכסיו לבנו לא עשאו אלא אפוטרופוס כמו שבארנו עכ"ד הרי שדעתו ז"ל כדע' הרי"ף אלא דאשטמיתיה לה ה הא דפ' נחלו' ולכך כ' שרבינו הביא המימרא כפשטה וכו דאל"תה הוה לי' למימ' שדעת רבינו כדעת ההלכו' וכבר השיגו הרב כ"מ בזה יע"ש וגם נרא' לי מלשון הגמ' שחילוק זה הוא אמיתי שהרי במימרת רב יהודה גרסינן הכותב נכסיו לאשתו או לבנו לא עשאו אלא אפוטרופוס דמשמע דדוקא בכתיבה הוא דאמרינן הכי משום דאית לה קלא וכדי שיכבדום נתכוון וכו ובמימרת ר' יוחנן בן ברוקה גרסינן אם א על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין דמשמע דדוקא באמיר' הוא דאמרינן דלאו לאפוטרופוסות קא מכוון כיון שלא כתב להו וכו' ולא פליג ר' יוחנן אהא דרב יהודה ומר א' חדא ומר א' חדא ולא פליגי ודע שגם הרב בש"ע ח"ה העתיק כלשון הרמב"ם בפ' ו' מה' נחלות וכו' ובא"ה בסי' קז' העתיק ג"כ כלשון הרמב"ם בפ' ו' מה' זכייה שכ' הכותב כל נכסיו לאשתו בין בריא ובין ש"מ אע"פ שקנו מידו לא עשאה אלא אפוטרופא על יורשיו בין שהיו היורשים בנין ממנה או מאשה אחרת או אחיו או שאר יורשין וכו יע"ש משמע דס"ל שחלוק זה עיקר ודוק:
והר"י אבן מגש חדש לנו חדוש אחר שכ' שליכא לאקשויי ממה שא' רב הונה שם בפ' יש נוחלין ש"מ שכ' כל נכסיו לאחד אם ראוי ליורשו נוטלן משום ירושה ואם לאו נוטלן משום מתנה וכו' דמשמע אף אם לא שייר כלום ליורשיו קנה ואינו אפוטרופוס וכו' שמימר' זו מצינן לאוקומה בשאר יורשין דלא איכפת ליה בכבודן חוץ מאשתו ובנו ע"כ יע"ש ובזה ניחא שרב הונה ג"כ לא פליג אדרב יהודה ור"יב"ב:
וכן היא סברת הרמב"ם שכ' בפ"ט מה' זכייה ש"מ שכ' נכסיו לאחד אם אינו ראוי ליורשו נוטלן משום מתנה ואם ראוי ליורשו משו' ירושה בד"א בשהיה היורש הזה אחד מבנותיו ארא' מכלל בני בניו או אחד מכלל אחיו וכיוצא בהן משאר יורשים אבל אם ב' לאחד מבניו לא עשאו אלא אפוטרופוס כמו שבארנו ע"כ:
וכ' ה"ה ש"מ שכ' כל נכסיו לא' וכו' מימרא דרב הונה בפ' יש נוחלין וכו בד"א בשהיה היורש הזה וכו' זה פשוט וכן כ' הר"י בן מגש ז"ל וכבר נתבאר ע"כ:
הרי לך בהדיא שאף בכותב כל נכסיו לאשתו סתם קי"ל מכל הני מילי מעליאת' דכתיבנא דשבקינן מה שכתוב בשטר שנתן להכל נכסיו ואזלינן בתר אומדנא דאמדינן דעתיה שלא נתכוון אלא לעשותה אפוטרופא על בניו כ"ש בנ"ד שלא כ לה שום לשון מתנה כלל שהרי אין בלשון כל זמן ששרה אשתו וקיימת בחיים אחריו שתהיה שלטאה בכל נכסיו וכו' שום לשון מלשונות מתנה כלל ואמרינן דדוקא לאפוטרופוסות נתכוון שתהיה אפוטרופא עליהם כדי שיכבדוה' אם היא אמם משום אם ואם אינה אמם משום אשת אב שג"כ חייבים הם בכבודה וכו' ולכל היותר אמרינן שכ לה כן כדי שתאכל פירות אלו הנכסים כל ימי חייה ואין לה בהן. אלא קניין פירות דאפליגו ובה ד' יוחנן ורש"בל בפרק יש נוחלין ד' קלו על הא דאמר מתני הכותב נכסיו לבנו לאחר מותו האב אינו יכול למכור וכו' וא' עלה בגמרא איתמר מכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב ר"י לא קנה לוקח ורש"בל א' קנה לוקח ר' י' א' לא קנה לוקח קניין פירות כקניין הגוף דמי ור"ל א' קנה לוקח קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי וכו' וקי"ל כר"ל דא' קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי וכו' הילכך בנ"ד הקרן הוא של כל א' מהיורשים מיום מיתת אביהם אלא שלא היו יכולים להוציאו מתחת ידה כל ימי חייה דמשועבד לה לפירו' כצוואת אביהם וקנו בחייה וכשמתו הב' מהם בחיי האלמנה ע"כ אחיהם ירשו חלקם כיון שהקרן היה שלהם מיום מיתת אביהם ושוה דינם לדין היתומים שהניחם אביהם תחת רשות אפוטרופוס ומתו קצתם שהנשארים בחיים יורשים אותם כיון שלא הניחו זש"ק וכו' ונפלה טענת אברהם הנז' במשא' שמוכח בנ"ד שלא הקנה להם כלום בחיי האלמנה וכו' ואין לו תביעה באלו הארבעים אלף כלל אלא במה שישאר אחר שיטלו היורשים קכ' אלף וראיה שאין בלשון צוואת נ"ד לשון מתנה כלל אלא לשון אפוטרופא ממה שפסק איש אלדי' ק"ה הרא"ש ז"ל:
בכלל פד' ד' קכו' ז"ל וגם אני אומר מה שכ' בשטר וכל ימי מיגר אלמנות של זוגתי היא תמשול בכל הנכסים אינה לשון מתנה אלא לשון אפוטרופוסות ואע"ג שכתוב בו שיור מכמה טעמי חדא שאין כתוב בשטר שנתן לה כל נכסיו אלא לשון ממשלה וזה אינו לשון מתנה אלא לשון אפוטרופוסות והשליטות ואינו על נכסיו אלא כד"א אב עבדו זקן ביתו המושל בכל אשר לו וכו' ע"כ יע"ש וכן פסק הרב בש"ע א"ה בסי' קז' אם א' אשתי תמשול בכל הנכסים אינו לשון מתנה אלא לשון אפוטרופוס ע"כ:
וגדולה מזו השיב הריב"ש בתשובה סו' תע' הלכה למעשה שאפי' כ' לה רשאה ושלטאה אינו אלא לשון אפוטרופוסות והעתקתי רוב התשובה לפי שהבי' סוגיות שרציתי להביא וכדי שלא להאריך די בתשובת' שבכלל דבריו ז"ל הם דברי שכ' שאלה יעקב היו לו ג' בנים ראובן שמעון ולוי והשי' לראובן בנו הגדול בחיו ולימים מועטים נפטר יעקב לב"ע והניח נכסי' מקרקעי ומטלטלי ושטרו' של גויים ויהודי' מחובות ופקדון והניח אלמנתו אם הבני' רשאה ושלטאה בכל נכסיו כל ימי חייה ואחר מיתת יעקב האב הנז' כשנה וכשנתיים נפטר ראובן בנו לב"ע בלא בנים ונשארה אלמנתו זקוקה ליבם והאח השני שהוא שמעון יבם אותה ויהי העת שבאו לחלוק הב' אחים הנזכרים שמעון ולוי בנכסי אביהם תבע שמעון היבם ב' חלקים בנכסי אביו חלקו וחלק אחיו מחמת היבום בין ממקרקעי ובין ממטלטלי כו' ולוי הקטן טוען ואומר כי אין לשמעון זכות בנכסים מחמת ראובן אחיהם המת לפי שכיון שנשארה האלמנה אמם רשאה ושלטאה בכל הנכסים מחמת צוואת יעקב אביהם א"ב מעולם לא וכה ראובן בחייו בהם ולכן כ"ש שלא יהיה לשמעון הבא מכוחו זכות בהם מחמת היבום ואת"ל שיש לו זכות בהם אין לו ליטול חלק אחיו המת אלא במקרקעי ובמטלטלי שהוא מוחזק אבל בשטרי חובות והלואות שאינו מוחזק אלא ראוי לבא אינו נוטל דאתקש לבכור שאינו נוטל בראוי כבמוחזק וכו':
תשובה וכו' אבל מה שטען לוי שאף בשאר הנכסים אין לשמעון היבם חלק בעד אחיהם המת מחמת מה שנשארה האלמנה אמם רשאה ושלטאה בנכסים כל ימי חייה בזה אין הדין עמו לפי שהאלמנה לא זכתה בגוף הנכסים מחמת צוואת בעלה לפי שאין בלשון רשאה ושלטאה אלא שתהיה כמו אפוטרופא או לכל היותר שתאכל פירות בחייה אבל בגוף הנכסים מיד זכו בהם היורשים שהם ג' הבנים וכיון שגוף הנכסים ליורשים א"כ אין זה ראוי אלא מוחזק דהא קי"ל כר"ל דקנין פירות לאו בקנין הגוף דמי וכדאיתא במסכת גטין בסוף פרק השולח ומהאי טעמא אמרינן התם שהבכור נוטל פי שניים בשדה החוזרת לאביו ביובל ואע"פ שהיא מכורה ומוחזקת ביד אחר בשעת מיתת אביו מ"מ כיון שהגוף שלו ואין ללוקח בה אלא אכוילת פירות עד היובל בכור נוטל בה פי שניים בנדון זה נמי דיכותה היא והיינו דאמרינן בפ' יש נוחלין בעובדא דסבתא וכו' ואין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק וא' רבה התם הטעם משום דאי קדמה סבתא וזבנה זבינה זביני כלומר משום דקי"ל כרשב"ג דנכסי לך ואחריך לפלוני וקדם הראשון ומכר אין לשני אלא מה ששייר ראשון וכיון שהסבתא זכתה בחייה בגוף הנכסים עד שהיית' יכולה למוכרם ולאכול הדמים א"כ הוו ליהו ראוי לגבי בעל הבת משמע הא אלולא היית' הסבתא יכולה למכור בנכסים היו מוחזקים לבת ויורש אותם הבעל ואע"פ שבשעת מיתת הבת עדיין הייתה מוחזקת בהן הסבתא לפירות וכו' ובנדון זה הדבר ברור שלא היית' יכולה האלמנה למכור גוף הנכסים שהרי לא הניחם לה אלא להיות רשאה ושלטאה בהן בחייה ואפילו באומר נכסי לך כל ימי חייך דמשמע שהם שלו לגמרי במתנה מאחר שאמר נכסי לך אפילו הכי כיון שפירש כל ימי חייך אינו יכול למכור ואין לו אלא פירות לבד ולא דמי לנכסי לך ואחריך לפלוני דהתם הוא שהניח אחר הראשון לאיש זר אבל כשהניח לעצמו או לבניו כיגון האומר נכסי לך כל ימי חייך שאחרי מות המקבל חוזרין הנכסים לנותן או ליורשיו זה אינו יכול למכור כדאמרינן בפ' י"נ בעובדא דרב ביבי בההוא דקלא שכתב' לו ההיא אתתא כל ימי חייו וכו' וא' לו רב הונה דאפי' רשב"ג לא קאמר אלא לאחר אבל לעצמו לא כפי מה שפירש שם רבינו שמואל ז"ל וכן כתב שם בביאור הרמב"ן ז"ל שש"מ שאמר נכסי לך כל ימי חייך אין המקבל יכול למכור ואם מכר יורשי הנותן מוציאין מיד הלקוחות ע"כ יע"ש:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת אם נא מצאתי חן בעיניך ולקחת מנחתי מידי כי על כן ראיתי פניך כראות פני אלדי' ותרצני לפ"ק:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופם כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: