שאלה יד שמעון היו לו תיישים שעומדים לשחיטה וראובן קנה ממנו אלו העורות כדין קנייתן אלא שהיה תנאי ביניהם שראובן ימתין עד ארבעה עשר יום כי אז ישחטם וימכור הבשר ביומא דשוקא ותוך הזמן מתו מקצת תיישים וראובן אינו רוצה ליקח ממנו עורות המתות ושמעון טוען נסתחפה שדך הדין עם מי ואם תמצא לומר הדין עם ראובן אם חייב שמעון להעמיד לו עורות תיישים שחוטות תחת אלו אם לאו ושכמ"ה:
תשובה בתחילת המחשבה והעיון היה נראה לנו להאיר נושא שאלתנו מהא דהדמי' מודיעים דגרסינן בבבא בתרא פרק המוכר פירות (דף צ"ב) איתמר המוכר שור לחברו ונמצא נגחן רב אמר הרי זה מקח טעות ושמואל אמר יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך וליחזי אי גברא דזבין לנכסתא לנכסתא אי לרדיא לרדיא בגברא דזבין להכי ולהכי וליחזי דמי היכי נינהי לא צריכא דאייקר בשרא וקם בדמי רדיא וכו' ע"כ:
ויש להקשות על הא דפריך וליחזי דמי היכי נינהי דמשמע דדבר פשוט ומוסכם הוא דהדמים מודיעים אליבא דכולי עלמא ואדרבה הוא דזהו סברת רבי יהודה ורבנן פליגי עליה והלכה כוותייהו דתנן בפרק המוכר את הספינה מכר את הקרון לא מכר את הפרדות מכר את הפרדות לא מכר את הקרון מכר את הצמד לא מכר את הבקר מכר את הבקר לא מכר את הצמד רבי יהודה אומר הדמים מודיעים כיצד אמר לו מכור לי צמדך במאתים זוז הדבר ידוע שאין הצמד במאתים זון וחכמים אומרים אין הדמים ראייה ע"כ הרי לנו בהדיא דלרבנן אין הדמים מודיעים וכן פסק הרמב"ם ז"ל בהלכות מכירה פרק שבעה ועשרים הלכה ב' ז"ל המוכר את הקרון לא מכר את הפרדות בזמן שאינן קשורות עמו מכר את הפרדות לא מכר את הקרון מכר את הצמד לא מכר את הבקר. מכר את הבקר לא מכר את הצמד ואפילו במקום שקורין מקצתן לצמד בקר: (ובסוף הלכה ג' כתב) ואין הדמים ראייה בכל אלו הדברי' וכיוצא בהן ע"כ: גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור ח"מ סימן ר"כ והרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר נמי כן פסק ז"ל בכל אלו הדברים אין הדמים ראייה שאם טעה בכדי שהדעת טועה יש לו אונאה או ביטול מקח כדין כל מוכר ולוקח ואם טעה בכדי שאין הדעת טועה לא בטל המקח שזה מתנה נתן לו ע"כ:
ומה שיש יותר להפליא הוא למה לא תירץ התלמוד הא רבי יהודה היא ורבנן פליגי עליה דקסברי אין הדמים ראייה דזהו דרך התלמוד בכל מקום לתרץ כן שהוא יותר מרווח ונכון מלתרץ לא צריכא דאייקר בשרא וקם בדמי רדיא שהוא תירוץ דחוק לזה צריכין אנו לומר דמדמקשי התלמוד בפשיטות וליחזי דמי היכי נינהי ולא מתרץ הא רבי יהודה היא וכו' דפשיט' ליה לתלמודא דבהא אפילו רבנן מודו דהדמים מודיעים. כמו שפירש רש"בם ז"ל וז"ל וליחזי אי דחי רדיא לרדיא אי דחי נכסתא לנכסתא כיון דהאי גברא עביד דזבין להכי ולהכי היה לנו לילך אחר הדמים ונימא הדמים מודיעים דשור לרדיא קונין בעשרי' דנרין ולשחיטה בעשרה דנרין וניחזי אי דמי רדיא יהב ליה דהיינו עשרים דינר הדמים מודיעים דלרדיא זבין והרי זה מקח טעות כמוכר יין ונמצא חומץ ואמאי קאמר שמואל דיכול לומר לשחיטה מכרתי הא ודאי לרדיא זבין דהא אפילו לשחיטה זבין כיון דדמי רדיא קביל מיניה דלוקח מקחו בטל שנתאנה יותר משתות דהא לא חזי לרדיא שהרי נמצא נגחן ואינו שוה אלא עשרה דנרים לשחיטה ואי דמי נכסתא יהב ליה ודאי דלנכסתא זבין ואף על פי ששוה עשרה דנרים כמו שנתן קאמר רב דהוי מקח טעות ונפקא מינה לטירח' כדלקמן ואמאי לימא הדמים מודיעים דהא אפילו לרבנן דאמרין בפרק המוכר את הספינה דף ע"ז אין הדמים ראייה הני מילי גבי מכר את הצמד לא מכר את הבקר וכדאוקימנא בדוכתא דקרו לצמד צמר ולבקר בקר ואיכא נמי דקרי ליה לבקר צמד דכיון דלאו כולי עלמא קרו לבקר צמד איכא למימר דהאי לוקח הוי מהנהו דקרו לבקר בקר והילכך קאמר לים מוכר צמדי מכרתי לך ולא בקר שהמוצי' מחברו עליו הראייה והילכך על הלוקח להביא ראייה שהוא מאותן הרגילים לקרוא לבקר צמד ומדלא מייתי ראייה מפסיד אבל הכא דהאי גברא זבין לרדיא ולשחיטה מודו רבנן דהדמים מודיעים דכיון דידעינן בודאי בהאי לוקח דרגיל לקנות לרדיא וגם הדמים מודיעים הילכך הדמים ראייה דכהאי גוונא נמי אמרינן התם היכי דמי אי דקרו ליה לצמד צמד וכו' אלא דקרו ליה נמי לבקר צמד כולה זבין ליה אלמא היכא דכל בני העיר קורין לבקר צמד אף על פי שקורין לו לפעמים בקר אמרינן דכוליה זבין דכיון דידעי' ביה בהאי לוקח שרגיל לקרות נמי לבקר צמד כשאר בני העיר וגם הדמים מודיעים דבקר עם צמד זבן הילכך אמרי רבנן דהדמים ראיים והכא נמי כיון דהאי גברא זבין לרדיא ולשחיטה והדמים מודיעים דלרדיא זבן ודאי כיון דאיכא מילתא דמוכחא הדמים ראייה ע"כ וכן כתבו בעלי התוספות ז"ל ושלטי הגבורים וכן כתב הרא"ש ז"ל בפסקיו בפרק המוכר פירות ז"ל וליחזי דמי היכי הוה דאפילו רבנן מודו הכא כיון דאין הדמים מכחישין את עיקר הלשון וכו' ע"כ גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל סובר כן שהרי בטור ח"המ סימן ר"כ גבי מכר את הצמד וכו' כתב ז"ל ואין הדמים ראייה לומר אין הצמד שוה כל כך בלא הבקר וכו' ע"כ דהיינו כרבנן ובסימן רל"ב בסופו כתב ז"ל ואף על גב דקיימא לן כרבנן שאין הדמים ראייה הני מילי גבי צמד בקר שהדמים מכחישין את עיקר הלשון דעיקר לשון בני אדם קורין לעול בלא בקר צמד אבל הכא בין לרדיא בין לשחיטה נקרא שור לכולי עלמא והולכין אחר הודעת הדמים ע"כ גם מדברי הרב בית יוסף ז"ל נראה כן שכתב על דברי הטור שזכרנו ז"ל ומה שאמר ואף על גב דקיימא לן כרבנן וכו' כן כתבו התוספות והרא"ש ז"ל בריש פרק הפרה בשם רבינו תם וכיוצא בזה כתב הר"ן בריש המוכר פירות ע"כ ומדחזינן דלא פליג עלייהו נראה שסובר כותייהו ובשולחנו הטהור בסימן הנזכר סוף סעיף כ"ג כתבו בהדיא ז"ל ואם הוא רגיל לקנות לשחיטה ולחרישה אם יש הוכחה בדמים אם נתן דמי שור לחרישה אומרים לחרישה קנאו והוי מקח טעות ואם נתן דמי שור לשחיטה אומרים לשחיטה קנאו ע"כ הרי הדבר ברור כשמש שגם הוא סובר כן:
אבל דעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל לא ידענא מאי אדון ביה אם דעתם כסברת כל הפוסקים ז"ל שקדמנו זכרם דבהא אפילו רבנן מודו והדמים ראייה או לא שהרי הרי"ף ז"ל כתב סתם הלכה כשמואל ולא כתב הא דתירץ בגמרא דאייקר בשרא וקם בדמי רדיא והרמב"ם ז"ל גם כן כתב בפרק י"ו מהלכות מכירה הלכה ה' ז"ל המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן יכול לומר לו לשחיטה מכרתיו לך. במה דברים אמורים בשהיה הלוקח קונה לשחיטה ולחרישה אבל אם היה יודע שהוא קונה לחרישה בלבד הרי זה מקח טעות וחוזר וכן כל כיוצא בזה ע"כ ולא זכר תירוץ הגמרא דאייקר בשרא וכו' שנראה מדבריהם שהם סוברים נגד כל הפוסקים שזכרנו ובדקנו וחפשנו בכל ספרי מפרשי דבריהם ולא מצאנו אחד מהם שהרגיש בזה והנראה לענ"ד הוא שדעתם כדעת שאר הפוסקים בתחילת דבורינו וגם התירוץ דאייקר בשרא ואחר כך כתב הלכה כשמואל דודאי אכל מה שכתב לעיל קאי וגם הרמב"ם ז"ל אף על גב שאינו מפורש צריכין אנו לומר דסבירא ליה הכי דזהו פשטא דתלמודא דאי לאו הכי היה לו לדחות ולומר הא רבי היא וזה נראה לנו נכון ולא לאפושי מחלוקת בדבר כל כך פשוט:
נקיטינן מהכא מהאי פירכא דפריך וליחזי דמי היכי נינהי ומדלא מתרץ הא רבי יהודה היא. דבהא אפילו רבנן מודו דהדמים ראייה אם כן בנדון שלפנינו נמי נאמר הדמים מודיעים דדבר ידוע ומפורסם הוא דדמי עורות שחוטות שוים כפלי כפלים מעורות מתות ונימא ניחזי דמי היכי נינהי אם בדמי עורות שחוטות לקח אז הדין עם ראובן הלוקח דודאי עורות שחוטות לקח לא מתות ואם בדמי עורות מתות לקח הדין עם שמעון המוכר וחייב ראובן לקבלם בעל כרחו כיון שקנאם בדמים חוטטים זה היה נראה לנו לכאורה:
אבל כדדיקינן שפיר נראה שאין הנדון דומה לראייה דיש לחלק ביניתם דהתם ר"ל גבי שור ונמצא נגחן הקלקול כבר היה בשעת המקח שהשור כבר היה נגחן ומשום הכי הדמים מודיעים אבל בנדון דידן שהקלקול אירע אחר גמר המקח נוכל לומר דהדין עם המוכר ויאמר ללוקח נסתחפה שדך או דילמא לא שנא ונאמר הדמים מודיעים ועדיין הדבר שקול והשאלה במקומה עומדת וצריכין אנו לחפש אם נוכל למצוא מקור אחר להוציא נדון דידן לאמיתן ואורו:
לכן נראה לנו לפשוט נושא שאלתינו מהא דמרתף זה אני מוכר לך דתניא בבבא בתרא פרק המוכר פירות דף צ"ה ז"ל מרתף של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה מרתף זה של יין אני מוכר לך נותן לו יין הנמכר בחנות מרתף זה אני מוכר לך אפילו כולו חומץ הגיעו ופירש רש"בם ז"ל מרתף זה אפילו חומץ משמע: ולקמן פירש עוד ומיהו סיפא דקתני מרתף זה אני מוכר לך אפילו כולו חומץ הגיעו בדלא אמר ליה למקפה מיירי דאילו אמר ליה מרתף זה למקפה אני מוכר לך צריך ליתן לו יין שכולו יפה וכו' ע"כ וכהאי ברייתא פסקו כל הפוסקים ז"ל הרי"ף ז"ל במקום הנזכר. והרמב"ם ז"ל בפרק י"ז מהלכות מכירה הלכה ז' וח' ז"ל האומר לחבירו מרתף זה של יין אני מוכר לך למקפה או שמכר לו מרתף של יין סתם הרי הלוקח מקבל עליו עשרה קנקנים בכל מאה שלא יהיה יינם טוב אלא כבר התחיל להשתנות יתר על זה לא י:קבל אמר לו מרתף של יין אני מוכר לך למקפה או שאמר לו חבית של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה וראוי לתבשיל אמר לו מרתף זה של יין נותן לו יין הנמכר בחנות שהרי הוא בינוני לא רע ולא יפה אמר לו מרתף זה אני מוכר לך ולא הזכיר יין אפילו כולו חומץ הגיעו וכן כל כיוצא בזה ע"כ וכתב הרב המגיד ז"ל האומר לחבירו מרתף זה של יין אני מוכר לך למקפה וכו' דינין אלו שהזכירם הרב מבוארים במשנה ובגמרא פרק המוכר פירות וכן העלום בהלכות וכו' עוד כתב אמר לו מרתף זה אני מוכר לך וכו' מבואר שם וכתב רבינו שמשון ז"ל (נ"ל שנ"ל רבינו  שמואל) דדוקא שלא אמר ומרתף זה אני מוכר  לך למקפה אבל אמר לו מרתף זה אני מוכר לך למקפה הלוקח מקבל עשר קנקנים בכל מאה שלא יהא יינם טוב והרי הוא דינו כאילו אמר לו מרתף של יין למקפה וזה דעת הרב רבינו משה בר נחמן ז"ל ואין להכריע מדברי רבינו כלום ע"כ ומאחר שחילוק זה לא מעלה ולא מוריד לעניינינו לא נדקדק עליו:
וכדי להבין פעם חילוק חלו הדינין נעתיק לשון הרב בעל כסף משנה ז"ל והוא מתוק מדבש וז"ל האומר לחבירו מרתף זה של יין וכו' חילוף דינים הללו תלוי שאם אמר לו מרתף ו גרע כאן ואפילו היה חומץ דמרתף זה משמע כמות שהוא ואם אמר ליה מרתף של יין אני מוכר לך למקפה ייפה כחו כיון שלא הזכיר זה ואחר ליה יין למקפה וחייב ליתן לו יין שכולו יפה וראוי לתבשיל ואם אמר ליה מרתף זה של יין מצד שהזכיר זה הורע כחו ומצד שאמר של יין יפה כחו לכך נותן לו יין הנמכר בחנות ואם אמר ליה מרתף זה של יין למקפה מצד שהזכיר זה גרע כחו ומצד שאמר של יין למקפה יפה כחו הוי כאילו אמר ליה מרתף של יין סתם ונותן לו עשרה קנקנים שהתחיל יינם להשתנות במאה ע"כ:
הרא"ש ז"ל גם הוא כן פסק שהרי בפסקיו כתב כל דברי הרי"ף ז"ל כמנהגו גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור ח"המ סימן ר"ל פסק כן והרב בית יוסף בשולחנו הטהור כן פסק בסימן הנזכר:
נמצינו למדין מפשטא דההיא ברייתא כמסקנת כל הפוסקים ז"ל כמו שהוכחנו בבירור הוא דהאומר לחבירו מרתף זה אני מוכר לך אפילו כולו חומץ הגיעו. והיה נראה לנו לומר דהוא הדין בנדון דידן דהורע כח הלוקח וחייב לקבל העורות כמות שהן בין דחיות בין  דמתות כדמוכח מלשון השאלה שכתב קנה ממנו אלו העורות דהוי דומה למרתף זה דהלוקח חייב לקבל המרתף כחות שהוא אפילו כולו חומץ וכן פסק הרא"ש ז"ל בתשובה כלל ס"ו סימן ד' על עניין דומה לנדון דידן ז"ל ראובן היו לו ארבעה בהמות לשחוט ומכר העורות לשמעון בקניין סודר ובעוד שהוליכן לשחיטה ברחו ונטבעה אחת בנהר ופסק מורינו הרא"ש ששמעון הפסיד העור שכבר כשלקח קניין נקנו לו העורות בכל מקום שהן עכ"ל הוא הדין בנדון דידן שראובן הלוקח הפסיד אלו העורות מהתיישים שמתו כיון שלקח קניין כמו ד' שבא בשאלה קנה ממנו אלו העורות כדין קנייתן שר"ל בקניין סודר נקנו לו העורות בכל מקום שהן וחייב לקבל אותן כמות שהן זה היה נראה לנו בהנחה שנייה:
אמנם עדיין לא נחה דעתינו בזה דיש לחלק בין ההיא דמרתף זה לנדון דידן ובין נדון דידן לנדון דהרא"ש ז"ל דבההיא דמרתף זה דין הוא דיפסיד הלוקח שכבר היה חומץ בשעת המכירה וכיון שאחר זה קנה הלוקח כמות שהוא אפילו כולו חומץ אבל בנדון דידן שהיו התיישים חיים בשעת המכירה אדרבה תבת אלו רוצה לומר כמו שהן עכשיו בשעת מכירה שהם בחיים חייתם וכיון שמתו מקצת התיישים אין הלוקח חייב לקבל עורות המתות דעורות חיות קנה עורות מתות לא קנה וההפרש שיש בין נדון דהרא"ש ז"ל לנדון דידן הוא דבנדון הרא"ש לא נזכר שהיה ביניהם תנאי שחיטה ומשום הכי דין הוא דיפסיד הלוקח כיון שנקנו לו בקניין סודר ולפיכך חייב לקבל אותן כמות שהן אבל בנדון דידן כיון שהזכירו השחיטה בשעת המכר שהרי התנה המוכר שימתין הלוקח עד ארבעה עשר יום כי אז יגיע זמן שחיטת התיישים חשוב כאילו אמר בפירוש אני לוקח ממך עורות תיישים אלו שיהיו שלי בקניין סודר מעכשיו ולאחר שחיטה דנשמע מיניה דשאם ימותו לא קנה ממנו כלום ואפילו אם תמצא לומר דבההיא דהרא"ש ז"ל נמי איירי שהזכירו השחיטה בשעת המקח (אף על פי שלא נזכר) מכל מקום יש לחלק בין נטבעה בנהר למתה כדרכה והוא דבמתה כדרכה כיון דמיתה שכיחא אסיק אדעתיה: וכיון שהזכירו השחיטה בשעת המקח הוה ליה כאילו התנה בפירוש דוקא שחוטות ולא מתות. אבל נטבעם בנהר דהוי מילתא דלא שכיחא לא אסיק אדעתיה ואף שהזכירו השחיטה בשעת המקח לא חשוב כאילו התנה ולא שיטבעו בנהר כיון שהוא דבר דלא שכיח כדפרישנא וכיון שכבר קנה בקניין סודר הפסד דידיה הוא בהא סלקינן ובהא נחתינן דבנדון שלפנינו הדין עם ראובן הלוקח ואינו חייב לקבל עורות התיישים המתות ולא דמי נדון דידן לשום אחד מאלו הדינים שכתבנו למעלה:
ולרווחא דמילתא נביא עוד ראייה לדברנו מהא דגרסינן במסכת כתובות פרק אלמנה ניזונת דף צ"ז איבעיא להו זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני או לא הדרי זביני תא שמט דההוא גברא דזבין ארטא לרב פפא דאיצטריכו ליה זוזי למזבן תורי לסוף לא איצטריכו ליה ואהדריה ניהליה רב פפא לארעיה רב פפא לפנים משורת הדין הוא דעבד תא שחט דההוא בצורתא דהוה בנהרדעא זבנינהי כולי עלמא לאפדנייהו לסוף אתו חיטי אחר להו רב נחמן דינא הוא דהדרי אפדני למרייהו התם נמי זביני בטעות הוו דאיגלאי  מילתא דארבא בעקולי הוה קיימא אי הכי היינו דאמר ליה רמי בר שמואל לרב נחמן אם כן נמצאת מכשלן לעתיד לבא אמר ליה אטו כל יומא בצורתא שכיחא אמר ליה אין בצורתא בנהרדעא משכח שכיחא והילכתא זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני ע"כ:
ופירושה דהאי סוגיא כפי דעת כל הפוסקים והמפרשים ז"ל דאיירי שפירש בשעת המכר שמוכר כדי לקנות בדמים אלו כך וכך כמו שנבאר בע"ה זולת רש"י ז"ל שפירש ז"ל זבין ולא איצטריכו ליה זוזי מכר שדהו ואנו יודעים שהיה חפץ לקנות שדה פלוני או פרגמטיא פלונית באותן מעות ולא איצטריכו ליה זוזי שחזרו בהן המוכרים ע"כ דנראה מדבריו שאין צריך לפרש בהדיא אלא דיי בידעינן ונוכל לפרש דבריו ולומר שדעתו גם כן שצריך לפרש דבריו בשעה שמוכר ומה שאמר ואנו יודעים ר"ל דידעינן לים מפני שגילה דעתו בשעה שמכר ומוכרחים אנו לפרש דבריו כמו שאמרנו. דאם לא כן תקשה דידיה אדידיה שהרי במסכת קידושין פרק האיש מקדש דף מ"ט ע"ב על הא דאמר בגמרא ההוא גברא דזבין לנכסיה אדעתא למיסק לארץ ישראל ובעידנא דזבין לא אחר ולא מידי וכו' פירש ז"ל ובעידנא דזבין לא אמר דאדעתא למיסק מזביננא דאילו פריש בשטת מכירה דאדעתא למיסק מזביננא לא הוה זביניה דאדעתא דהכי לא זבון שיהא דר כאן בלא קרקע ע"כ: אלא ודאי האמת יורה דרכו שדעתו כדעת שאר המפרשים שצריך לפרש בשעת המכר שמפני כך וכך הוא מוכר ואף על גב שבהאי סוגיא לא כתבו מפורש כיון שבקידושין פירשו בהדיא ילמד סתום מן המפורש ועוד דלשון התלמוד בהאיש מקדש מוכחת כן שאמר ובעידנא דזבין לא אמר ולא מידי ע"כ ומשום הכי לא הדרי זביניה משמע בהדיא דבגילה דעתו דוקא הוא דהדרי זביניה וזה ברור ואין להאריך עוד והתוספות כתבו ז"ל זבין ולא איצטריכו ליה זוזי הדרי זביני וכו' וכגון שגילה דעתו בשטת המכר דאחר דלזבו תורי קא זבין להו דאי שתק הוו דברים שבלב וכו' ע"כ והרא"ש ז"ל בפסקיו גם כן כתב ז"ל דוקא בדגלי דעתיה בשטת התמר שלצורך כך וכך הוא מוכר וכו' הרי"ף ז"ל גם הוא כן פירש ז"ל והוא דגלי אדעתיה דמשום דצריך לזוזי למעבד בהו כך וכך הוא דמזבין וכו'. וכן כתב הר"ן ז"ל והרמב"ם ז"ל בהל' מכירה פ' י"א ה' ח' כתב ז"ל מי שמכר חצירו או שדהו ופירש בשעת המכירה שהוא מוכר כדי לילך למקום פלוני וכו' הרי זה מחזיר אותן הדמים ותחזיר לו קרקע וכו' ע"כ וכן פסקו הטור והרב ב"י ז"ל בסי' ר"ז:
נמצינו למדין מהאי סוגיא כפי מסקנת הפוסקים דמשום שפירש וגילה בשטת מכירה שמפני כך וכך הוא מוכר ולא נעשה אותו דבר נתבטל המכר ה"ה בנ"ד כיון שהזכירו השחיטה בשעת המקח הוה ליה כאילו התנה בהדיא עורות שחוטות וכיון שמתו המקח בטל גבי עורות המתוח ואי לא מסתפינא אמינא דכ"ש הוא ומה אם כשהלוקח כבר קיבל מקחו והמוכר קבל המעות הדרי זביני ומוציאין מידו בנ"ד שלא הגיע למידה זאת כ"ש שנתבטל המקח לגבי עורות המתות דאמרינן אוקי ממונא בחזקת מריה. ובזה נחה שקטה טענת שמעון אומר נסתחפם שדך דכיון שגזרנו אומר שהמקח בטל אין מקום לטענתו. ועוד שההפסד בא מחמתו שהוא הרחיק זמן השחיטה כמו שמפורש בשאלה:
ומה ששאל עוד ה"ה ואת"ל דהדין עם ראובן  אם חייב המוכר להעמיד לו עורות שחוטות אסורות או לא. גם זה נ"ל דבר פשוט דאינו חייב להעמיד לו עורות שחוטות אחרות דלא היה המקח חל אלא על אלו שמכר לו כמו שכתוב בשאלה וראובן קנה ממנו אלו העורות כלומר אלו ולא אחרות ומן הנראה שאלו התיישים היו מסומנים שאם לא כן איך נפל ביניהם מחלוקת דמה תיתי שאלו שמתו היו מאלו שמכר לו אי נמי איירי שלא היו לו אלא אלו שמכר וכיון שכן דוקא אלו מכר לו ואין צריך ליתן לו עורות שחוטות אחרות וזה נ"ל ברור ולית דין צריך בשש:
הכלל העולה דבנ"ד אין הדמים מודיעים כמו שהוכחנו בבירור וגם אינו דומה נ"ד לההיא דמרתף זה אני מוכר לך דאפילו כולו חומץ הגיעו ולא לתשובת הרא"ש ז"ל יען החילוקים שביניהם כמו שפירשנו אלא נ"ד דומה להא דזבין ולא איצטריכו ליה זוזי דהדרי זביני מפני שגילה דעתו בשעת המכר ה"נ כיון שהזכירו השחיטה בשעת המקח הוה ליה כאילו פירש דוקא עורות שחוטות לא מתות והדין עם ראובן ונתבטל המקח כמו שביארנו בפירוש אך אינו חייב שמעון להעמיד לו עורות שחוטות אחרות תחת אלו שמתו שאלו מכר לו לא אחרות: זהו הנראה לענ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם שיחיה והשם ברחמיו ירפאהו רפואה שלימה ויכתבהו בספר חיים טובים בחברת נוות ביתו ובניו אכי"ר:
נגמר ונשלם ביום שנכפל בו כי טוב עשרה ימים לחדש אני לדודי ודודי לי
בסדר ובשנה
כי יהיה ריב בין אנשים ונגשו אל המשפט ושפטום ליצירה
אני הצעיר אברהם כלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט