שאלה ראובן ושמעון היו שותפין בק"ג ובשבועה חמורה כי כל מה שירויחו יחלקו ביניהם והיה להם בעלי חובות שהגיע זמן פרעונם והיו דוחקים אותם ויהי היום מסר ראובן לשמעון שותפו סך מה ממעות השותפו' כדי לפרוע לבעלי חובו' ושמעון קבלם על מנת כן לשלם לבעלי חובות ונתן לו כתב ידו על זה איך קבל סך זה מראובן שותפו על מנת לפרוע לבעלי חובות והנה שמעון לא שמר מוצא שפתיו ולא שלם לבעלי חובות אלא עכב המטות אצלו בלא דעת שותפו ראובן ונשא ונתן בהם והרויח סך מה אחר הדברים האלה ויודע הדבר לראובן שותפו ויען ויאמר כיון שממעו' השותפות שלקחת מחני לא פרעת לבעלי חובות אם כן נחלוק הריוח בין שנינו כיון שהם מאמצע השותפות ואנשים אחים שותפים אנחנו יחדו חלק כחלק נאכל כי לז מסרתי לך המעות כדי שתשא ותתן לעצמך אלא כדי לשלם לבעלי חובות וכיון ש"א פרעת נשאר הריוח לאמצע ושמעון טוען שמעת שמסר לו ראובן המעות לפרוע לבעלי חובות וקבל הוא על עצמו לפורעם הנה מאותה שעה כבר ראובן סילק את עצמו מאותם המעות ומריוח שלהם ואם הרויח שמעון לעצמו הרויח כי הוא זקפן עליו במלוה ועליה דידיה רמיא לפרוע לבעלי חובות והוא יתפשר בטוב עמהם ואין לבעלי חובות עסק ודין ודברים טל ראובן כלל כי הוא יציל אותו מידם ואם כן גם לראובן אין לו דין ודברים על המעות כלל מעתה יורנו המורה אם חייב שמעון לתת מחצית הריוח מאותו הסך לראובן או לא ושכמ"ה:
תשובה ראה ראינו דברי השאלה ששאל ה"ה דנראה מתוכה דהשותפות הזאת היתה סתם בלא קביעת זמן כיון שלא פירש בהדיא ומאחר דיש חילוק בין אם קבע זמן לנשתתף סתם טרם נעמוד על פרק התשובה נציע לפניך ההפרש שיש בין זה לזה ולכן נלך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
איתא בפרק המקבל דף ק"ה וז"ל אמר רבא הני בי תרי דעביד עיסקא בהדדי ורווח וא"ל חד לחבריה תא לפלוג אי אמר ליה אידך נרווח טפי דינא היא דמעכב ואי אמר ליה הב לי פלגי דרווחא א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי אמר ליה הב לי פלגו רווחאי ופלגו קרנאי א"ל עסקא להדדי משועבד ואי אמר ליה נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואי מטי לך פסידא דרינא בהדך אמר ליה לא מזלא דבי תרי עדיף ע"כ:
ופיר"שי בי תרי דעביד עיסקא וכו'. שני קבלנים שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שימכרו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו: דמעכב. עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לבעל הבית שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי אמר ליה נפלוג רווחא השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית ליה דמעכב אי אמר ליה האי נפלוג רווחא והקרן נתפוש עדיין להרויח בו עד הזמן מצי אמר ליה אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחורה שנעשה עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאות הקרן. ואי אמר נפלוג תרוייהו מצי אמר ליה עיסקא להדדי משתעבד ואם נפלוג שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו זמן ואי מפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא החסרון ואנו יחד קבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה עכ"ל:
הנה למדנו מהאי מימרא דרבא דאין אחד מהשותפין רשאי לחלוק לא בקרן ולא בריוח אלא בדעת ובהסכמת חבירו ואף על גב שר"שי פירש דאיירי בשני קבלנים שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות נוכל לומר לפי ע"ד או שהיה לו גירסא בגמר הני בי תרי דקבלו עיסקא בהדי הדדי כמו שמצינו בתוספות או שסמך על מימרא אחרת דאמר רבא קודם זה האי מאן דקביל עיסקא מן חבריה וכו' ולכן פירש גם זאת הבבא בכי האי גונא דאם לא כן אין אנו יודעים מי הכריחו לפרש כן דהרי רבינו פירשו דאיירי בשני שותפין כמו שנכתוב לקמן בגזרת הצור:
אמנם כפי המונח של זאת המימרא יוצא לנו קושיא מסוגיא אחרת דנראה בהפך שרשאי כל אחד מהשותפין לחלוק השותפות ואין חבירו יכול לעכב עליו הלא היא כתובה בפרק איזהו נשך דף פ"ט וז"ל הנהו תרי כותאי דעבוד עיסקא בהדי הדדי אזל חד מנייהו פליג זוזי בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא אחר ליה מאי נפקא מינה הכי אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמי לשנה זבין חמרא בהדי הדדי קם אידך פלג ליה בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא אמר ליה מאן פלג לך אמר ליה קא חזינא דבתר דידי קא אתי מר אמר רב פפא כי האי גונא ודאי צריך להודועי זוזי מי שקיל טבי ושביק חסרי חמרא כולי עלמא ידעי דאיכא דבסיס ואיכא דלא בסים גופא אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמי הני מילי טבי וטבי תקולי ותקולי אבל טבי ותקולי לא וכו':
ופיר"שי טבי ותקולי יש זוזים שמשקלם קל וצורתם יוצאת בהוצאת והורגלו בה וטובים ההוצאה יותר מצורה אחרת של זוזים שמשקלם יתר ואותם שמשקלם יתר חביבין למי ששוקל כסף מנה או פרס במאזנים הלכך טבי וטבי אי נמי תקולי ותקילי כמאן דפליגי דמי דאלו שהניח טובים כאלו שנטל אבל שקל טבי ושבק תקולי אי נמי שקל תקולי ושבק טבי לא ע"כ:
הרי לך הסתירה גלויה ומבוארת דמזאת הסוגיא משמע בהדיא דאם הדבר של השותפות שוה ואינו צריך שומא יכול השותף לחלוק ולהבדל משותפו ואפילו בלא דעתו ואם הדבר צריך שומא אזי צריך שיחלוק בפני שלשה כדי שידעו שחלק בשוה וזהו הפך ממה שהשרישנו רבא שהשותף האחד יכול לעכב על חבירו מלחלוק ומלהפרד ממנו:
וכדי לתרץ דלא סתרי הדדי נכתוב מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מה' שלוחין ושותפין ה' ד' וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהם מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהם יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי חלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהם וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו וכו':
והרב כסף משנה כתב השותפין שהתנו ביניהם וכו' מציעא פרק המקבל אמר רבא הני בי תרי דעבדי עיסקא בהדי הדדי ורווח ואמר ליה חד לחבריה תא לפלוג אי אמר ליה אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ומסיים התם דאין שום אחד מהם יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא מן השכר וכמו שאכתוב בסמוך ומפרש רבינו דה"ה כשעשו השותפות לזמן קצוב וסובר עוד דה"ה אם נשתתפו במעותיהן: נשתתפו סתם וכו בפרק איזהו נשך וכתבה הרי"ף בפ' המקבל הנהו תרי כותאי דעבוד עיסקא בהדדי אזל חד מנייהו פליג זוזי בלא דעתיה דחבריה ואחר ליה רב פפא מאי נפקא מינה ומעובדא דאיסור ור' ספרא שבפ' אלו מציאות וכתבה הרי"ף גם בהמקבל שחלק רב ספרא שלא מדעת איסור וכתב כדברי רבינו ובפ' שאחר זה משמע דיכול הוא לחלוק ואין חבירו יכול לעכב עליו והיינו בשנשתתפו סתם ע"כ:
הרי לך בהדיא שרבינו הרגיש בקושיא דא שכתבנו וכדי לתרץ דלא סתרי הדדי פירש דההיא דרבא דאמר דחבירו יכול לעכב מיירי שנשתתפו לזמן קצוב וההיא דהנהו תרי כותאי מיירי שנשתתפו סתם בלי קביעת זמן ולכן אם אחד רוצה לחלוק הרשות בידו ואין חבירו יכול לעכב עליו וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור בח"מ סי' קע"ו ס' ט"ו וט"ז מלה במלה כמו רבינו יעיין שם וכן הוא דעת הרבה מהפוסקים מלבד מעט מהם שסוברים דאף שקבעו זמן יכול לבטל השותפות אם יודיעהו לחבירו או דפלג לפני ג' הדיוטות וכבר האריכו הרבה על זה הענין הפוסקים ובקשו למצוא טעם על מה הם סומכים והיאך הם מתרצים הסוגיות דלא סתרי הדדי ויען שאינו נוגע כל כך לענינינו לפי שבנ"ד נראה מדברי השאלה שנשתתפו סתם בלא קביעת זמן כיון שלא פירש לכן לא נאריך יותר על זה שלא יהיה אך למותר אמנם מה שיצא לנו מכל האי דכתבנו דהיכא שנשתתפו סתם בלא קביעת זמן יכול כל אחד ואחד מהשותפין לחלוק ולהפרד ולבטל השותפות כשירצה ואין חבירו יכול לעכב על ידו וזה לדברי הכל בלא חולק ומנגד דלא נחלקו אלא כשנשתתפו עד זמן קצוב:
והשתא נבא לדבר על הספק שנסתפק ה"ה על שמעון שעכב המעות שנתן לו שותפו ראובן על מנת לפרוע לבעלי חובות אצלו ונשא ונתן עמהם והרויח סך מה אם זה הריוח לשמעון לבדו כיון שאמר שזקפן עליו במלוה או נאמר מאחר שנתנם לו ראובן על מנת לפרוע לבעלי חובות אינו רשאי לזקפן עליו במלוה ואם כן הואיל שבמקום שפרעם לבע"ח נשא ונתן עמהם והרויח הריוח של שניהם הוא ל שממעות השותפות הוא לזה נשיב ונאמר שמכמה טעמי הדין עם ראובן האחד שהגם שכתבנו שבזמן שנשתתפו סתם רשאי כל אחד לחלוק ולהפרד מחבירו ואפילו בלא דעתו ואין שותפו יכול לעכב זהו דוקא כשבא לחלוק בקרן או בריוח או בשניהם יחד אבל בנ"ד לא מצינו ששמעון נסתלק כלל ועיקר מהשותפות אלא שבמקו' שיפרע המעות שקבל מראובן ממעות השותפות לבעלי חובות כמו שהבטיח לו בכתב ידו עכבם אצלו ונשא ונתן עמהם מה שלא אמר לו ואם כן נראה שהדין עם ראובן שיחלוק הריוח עם שמעון כיון שממעות השותפות הרויח ולא עוד אלא דאם שמעון היה מפסיד בזאת הסחורה יהיה ההפסד לעצמו ולא לראובן מאחר ששינה ממה שאמר לו:
וכן כתב הרמ"בם בפרק ה' הלכה א המשתתף עם חבירו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה סחורה ולא ילך למקו' אחר ולא ישתתף בה עם אחרי' ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה אלא אם כן התנו בתחילה או שעשה מדעת חבירו וכו': ובהלכה ב' כתב אחד מן השותפין שעבר ומכר בהקפה או פירש בים או הלך למקום אחר או שנשא ונתן בסחורה אחרת וכן כל כיוצא באלו הדברים כל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו ואם היה שם שכר השכר לאמצע כמו שהתנו ביניהם בשכר לפיכך הנותן מעות לחבירו בתורת שותפות ליקח בהם חיטים לסחורה והלך וקנה בהם שעורים או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה בהם חיטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע וכן אם הלך ונשתתף עם אחר בממון השותפות אם הפסיד הפסיד לעצמו ואם נשתכר השכר לאמצע וכו':
למדנו מכאן דאם שינה השותף ממה שאמר לו חבירו אם פחת פחת לעצמו ואם הותיר הותיר לאמצע ומעתה אם באלו וכיוצא באלו שכתב רבינו שהגם ששינו עשו בשביל השותפות אפילו הכי אם פחתו פחתו לעצמו ואם הותירו הותירו לאמצע כל שכן וקל וחומר בנ"ד ששמעון מלבד ששינה רצה להסתלק את ראובן מהמשא ומתן הזה שמה שהותיר הותיר לאמצע ואם היה מפסיד והיה ההפסד לעצמו:
ואם תימצא לומר דכבר טען שמעון שזקפן עליו במלוה ואם כן הרי הן כממונו ורבינו כתב בסוף הדין שכתבנו לעיל אבל אם נשתתף עם אחר בממון עצמו אם פחתו פחתו לעצמו ואם הותירו הותירו לעצמו גם לזה נשיב דלאו כל כמיניה של שמעון לטעון עכשיו שהרויח שזקפן עליו במלוה דלא מפיו אנו חיים דלזה היה צריך להביא שני עדים שלפניהם זקפן עליו במלוה קודם שנשא ונתן עמהם:
כתב הרמ"בם בפרק ז' מהלכות מכירה ה' יב' וז"ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו במלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות עלי במלוה ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח כחו שיתבאר בדין העסק ע"כ:
והרב המגיד כתב הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו וכו'. ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה וכו'. דעת אלו בטלי ההוראה הוא מכח שמועה דהגוזל עצים גבי הנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חיטים וכו' וכבר האריך הרש"בא ז"ל שם להוכיח כן מ"מ הפריזו על מדותיהם במה שאמרו שהוא נאמן בדבורו הקל דודאי דוקא כשיש עדים ששלח בהן יד לעצמו או שאחר לפניהם שחוזר בו משליחותו וקונה באותן מעות לעצמו הא סתמא אינו נאמן וכן כתב הרש"בא ז"ל וזה ודאי מוכרח דבסתמא אינו נאמן ודעת המחבר כדעת בעל מתיבות וקרוב לזה דעת ההלכות בענין הפסק בהמקבל ע"כ:
הא לך בהדיא לפי סברת רבינו וסיעתיה דאפילו שיש עדי' שזקפן עליו במלוה המקח של משלח וכן פסק מרן בסימן קפ"ג ס"ג וז"ל שליח שקנה לעצמו במעות המשלח אף על פי שזקפן עליו במלוה המקח של משלח ואם כן מכל שכן בנ"ד דאין עדים בדבר אלא ששמעון טען זאת להפטר מליתן מן הריוח לשותפו שהדין עם ראובן לזכות בחצי הריוח כיון שהוא ממעות השותפות:
ואם עדין יטעון שמעון קים לי כסברת המורים שאומרים שהוא נאמן בדבורו הקל בלא עדים לזה נאמר דאין זו טענה ראויה דאפילו הרב המגיד והרשב"א דלא דחו סברת המורים מכל מקום במה שאמרו שהוא נאמן בדבורו הקל דחו בשתי ידים והכריחו שזהו דוקא שיש עדים שאמר לפניהם שחזר בו משליחותו או שזקפן עניו במלוה הא בסתמא אינו נאמן וכן פסק הרב בעל המפה וז"ל מיהו אם אמר השליח לפני עדים שחוזר משליחותו י"א שקנה לעצמו (הר' המגיד פ' ז' דמכירה ומרדכי פרק הגוזל קמא): וכן נראה שהוא סברת הרב בית חדש דאחר כתב הרמ"בם הורו מקצת המורים וכו' בפרק ז' ממכירה וע"ש במ"ש הר' המגיד: ואם כן סברה דחוייה מכל הפוסקים לאו כל כמיניה לומר קים לי כסברה זו:
זאת ועוד אחרת דנוכל לומר דלא ראי זה כראי זה דכשאמרו המורי' שקנה לעצמו המקח כשאמר זקפתי אותם עלי במלוה ונאמן הוא על זה הוא דוקא בענין דעדין לא יש הפסד ולא ריוח דאמרינן מה לו לשקר אבל בענינינו דאיכא למימר דהשתא שהרויח במעות אחר זאת הטענה להפטר מליתן חצי הריוח לראובן אבל אם יהיה הדבר בהפך שיהיה הפסד במשא ומתן שעשה במעות האלו ודאי שהיה טוען שכל מה שעשה היה בשביל השותפות באומרו שהים סבור שיהיה ודאי ריוח בזאת הסחורה ולזה לא פרעם לבע"ח ואם כן גם ראובן יפסיד מחצה ודאי שבכאן יודו אלו החכמים שאינו נאמן לומר זקפתי אותם עלי במלוה עכשיו שהרויח ואם כן נתבטלה זאת הטמנה ויטול ראובן חצי הריוח:
ובר מן דין יש לנו עוד טעם אחרת להלין בעד ראובן שיזכה בחצי הריוח שהרויח שמעון באותן המעות שהגם שהוכחנו מכל האי דכתיבנא שכשנשתתפו סתם יכול כל אחד ואחד מהשותפין לחלוק ולהפרד מהשותפות ואין חבירו יכול לעכב על ידו זהו דוקא כשאין להן חובות לשלם אבל כשיש להם חובות לשלם יכול חבירו לעכב עליו:
וכן כתב הרמ"בם בסוף הדין שכתבנו לעיל וז"ל היה עליהן חוב לאחר אם אינן אחראין זה לזה חולקין ולכשיגיע זמן החוב לפורטו יתן כל אחד חלקו ואם הן אחראין כל אחד מהן מעכב לחלוק עד שיגיע זמן השטר ויפרעו החוב ולמה מעכב שהרי חבירו אומר לו הואיל וכל אחד ממנו חיוב לשלם כל השטר נשא ונתן בדמים אלו עד שיגיע הזמן אמר לו חבירו נחלוק וטול אתה דמים כנגד כל השטר ועשה מהן סחורה לעצמך ותשלם כל השטר בזמנו יש לו לעכב עדין ולומר לו שמא נפסיד והשנים יותר מרויחין מן האחד עכ"ל:
והרב יוסף קארו בסי' קע"ו סוף ס' כ' פסק היה עליהם חוב לאחר אם פירשו שאינם אחראין זה לזה חולקין וכשיגיע זמן החוב לפרוע יתן כל אחד חלקו ואם לאו כל אחד מהם מעכב לחלוק עד שיגיע זמן השטר מפני שיאמר לחבירו הואיל וכל אחד ממנו חייב לשלם כל השטר נשא ונתן בדמים אלו עד שיגיע הזמן ע"כ: וכן הוא דעת כל הפוסקים:
נמצאת למד מכאן שאם לא פירשו בפירוש שאינם אחראין זה לזה כל אחד מהם מעכב לחלוק עד שיגיע זמן השטר ואם כן כל שכן בנ"ד דכבר הגיע זמן הפירעון והבעלי חובות דוחקים אותם ולזה מסר ראובן לשמעון שותפו ממעות השותפות לפרעם דאינו רשאי שמעון לעכב המעות האלו לעצמו לישא וליתן עמהם ולסלק את ראובן מזה דכיון שנתנם לו על מנת לפרעם גילה דעתו שאינו רוצה בזה והואיל שעשה מה שלא היה רשאי לעשות הוי עדין מעות השותפות והריוח יהיה לאמצע:
ומה שטען שמעון שמעת שמסר לו ראובן המעות לפרוע לבעלי חובות וקבל הוא על עצמו לפורעם הנה מאותה שעה כבר ראובן סילק את עצמו מאותם המטות ומהריוח שלהם ודאי שכך הוא אם היה פורעם כמו שהתנה עמו אמנם עכשיו שלא פרעם לא סילק את עצמו מהם ובאמת שאם היה יודע דעתו של שמעון היה מעכב עליו לפי שבנ"ד הן אחראין זה לזה שלא מצינו בדברי השאלה שפירשו שאינן אחראין זה לזה ואם כן הגע עצמך שבמקום שהרויח שמעון במעות האלו היה מפסיד הקרן שהוא גם כן מצוי במשא ומתן ולא היה מעות אחרים לשמעון לפרוע וגם במה שנשאר מן השותפות בידו שלראובן לא היה די בחלקו של שמעון לפרוט לבעלי חובות חלקו היה חייב ראובן לפורעם משלו הואיל שהם ערבים זה לזה ולכן היה ודאי מעכב עליו:
ואף ע"ג שבשאלה כתוב ששמעון נתן לו כתב  ידו איך קבל סך זה מראובן שותפו על מנת לפרוע לבעלי חובות זה אינו מועיל לו להפיק אותו מאחריותו דכבר ביארנו שצריך לפרש בתחילת השותפות שאינם אחראין זה לזה והואיל שלא עשו זאת נשאר הוא באחריותו אמנם זה הכתב יועיל לראובן שלא יוכל שמעון לכפור שלא קבל המעות האלי ממנו על מנת לפרוע לבטלי חובות ולכן יכול ראובן בכל זמן לעשות דין עם שמעון:
והגם שטוען שמעון עוד שהוא יתפשר בטיב עמהם ואין לבעלי חובות דין ודברים עם ראובן כי הוא יציל אותו מידם ואם כן גם לראובן אין לו דין ודברים על המעות זה אינו טענה לפי שעכשיו דיש ריוח יכול לפרוע לבעלי חובות ולהציל את ראובן מידם אבל אם היה הדבר בהפך דאפילו הקרן יפסיד היה ראובן חייב לפרוע לבעלי חובות כמו שאמרנו ולכן זכה ראובן בחצי הריוח דיש לו דין ודברים על המעות:
העולה לנו מכל האמור שהדין עם ראובן וזכה בחצי הריוח שהרויח שמעון באותן המעו' יען ההוכחות והראיות שכתבנו מהני אשלי רברבי דמוכיח שהם מן השותפות וכל הטענות שטען שמעון הרי הם בטלים הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו וישים בלבנו. יראתו ואהבתו אכי"ר:
בסדר ובשנת ואלה שמות בני ישראל לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: