שאלה מי שנפל ידיו לאכול ולא בירך על נטילת ידים וחשב בדעתו שבירך. ובירך ברכת המוציאו וקודם שאכל פרוסת המוציא. נזכר שלא בירך ברכת הנטילה איך יעשה אם יברך קודם אכילת הפרוסה. הוי הפסק בין ברכת המוציא לאכילה וצריך לחזור ולברך פטם אחרת ברכת המוציא ונמצא שבירך תפילה ברכה לבטלה. כמ"ש הרא"ש בשו"ת ח"א סי' ד' דאפי' ברכה הוי הפסק ואם יאכל פרוסת המוציא. שוב לא יוכל לברך ברכת נטילה. כמ"ש רב נטרונאי ור"מ ורש"ל בפ' כל הבשר סי ט"ל. דאחר אכילת הפרוסה שוב אינו יכול לברך מי ניחא שיאכל פרוסת המוציא ולא יברך ברכת נטילה. כדי שלא יבא לברך שנית ברכת המוציא. שהראשונה יהיה ברכה לבטלה. או נימא איפכא דכיון שבידו עדיין לתקן ולברך קודם יברך. אף שיצטרך לברך פעם אחרת ברכת המוציא. יורנו המורה כדת מה לעשות ומה' תמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במס' ברכות בפ' כיצד מברכין דף מ' ע"א וז"ל אמר רב טול ברוך. טול ברוך אינו צריך לברך. הביאו מלח הביאו ליפתן צריך לברך ור"י אמר הביאו מלח. הביאו ליפתן נמי אין צריך לברך גביל לתורי צריך לברך ורב ששת אמר אפי' גביל לתורי נמי אינו צריך לברך. דאמר רב יהודה אמר רב אסור לאדם שיאכל קודם שיתן מאכל לבהמתו שכ' ונתתי עשב בשדך לבהמתך. והדר ואכלת ושבעת עכ"ל. ושם פירש"י ז"ל וז"ל טול ברוך. הבוצע קודם שטעם מן הפרוסה. בצע ממנה והושיט למי שאצלו. ואמר לו טול מפרוסת הברכה. אעפ"י שסח בנתיים אין צריך לחזור ולברך. ואע"ג דשיחה הויא הפסקה כדאמרי' במנחות פ"ג ד' דל"ו. סח בין תפילין לתפילין צריך לברך וכן בכיסוי הדם הך שיחה צורך ברכה ולא מפסקה וכו' עכ"ל:
והתוספות ז"ל שם בד"ה הביאו מלח וכו' כתבו וז"ל צריך לברך דהוי היסח הדעת. והכי אמרין בפ"ג של מנחות ד' ל"ו סח בין תפילין לתפילין צריך לחזו' ולברך וכן הלכה אם סח בין ברכת המוציא לאכילה. ובין ברכת קידוש לשתייה צריך לחזור ולברך אי לאו דהוי מילתא דשייכי לסעודה כמו טול ברוך וכן בשחיטה צריך לחזור ולברך אי לאו ממילת דשחיט' כמו העוד יותר בהמות ותרנגולים לשחוט או שיאמר אחוז היטב שלא ישמט לך שלא תפסל השחיטה. אין זו הפסקה עכ"ל הנה שממשמעות כל הנז"ל נקטינן לענין דינא שאין אדם רשאי להשיח בין ברכת המוציא לאכילה ואם שח שצריך לחזור ולברך אא"כ היתה השיחה מענין דברים שמברכים עליו כגון הכא שבירך על הפת וקודם שאכל. אמר טול ברוך או כיוצא דאז לא הוי הפסק:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות ברכות הלכה ח' והטור ז"ל ומרן ז"ל בב"י בא"ח סי' קס"ו והרב בעל ל"ח וכל שאר הפוסקים ז"ל ע"ש: אלא שהב"י ז"ל כתב שם שמדברי רש"י ז"ל נראה דדוקא כשסח בשיחה שהיא לצורך ברכת המוציא כגון טול ברוך גביל לתורי או כיוצא דאז לא הוי הפסק אבל שאם סח בדברים אחרים. אעפ"י שהוא מצרכי סעודה שאינו דבר דשייך לפרוסת המוציא דהוי הפסק וצריך לחזור ולברך ע"ש וכתב שכן נראה מדברי הר"ב הטורים ז"ל ושכן הוא דעת התוספות ע"ש. וכן נראה מדברי המרדכי ז"ל שכתב וז"ל אבל אם סח בדברים אחרים דלא שייכי להמוציא צריך לחזור ולברך עכ"ל. והטעם שכתב מרן ז"ל שכן נראה מדברי רבינו בעל הטורים ז"ל הוא מדכתב ח"ל ומיהו סח בצרכי סעודה כמו קחו מפרוסת הברכה וכו' דמשמט דשאר דברים שאינו כמו טול ברוך שהוא לצורך המוציא היי הפסק והנה הר"ב בית חדש ז"ל תפס עלי וכתב וז"ל לימים אפשר לדייק מדברי רבינו איפכא מדאמר ואם סח בדברים בטלים צריך לחזור ולברך דדוקא דברים בטלים אבל צרכי סעודה אפי' אחר תנו לפלוני לאכול לא הוי הפסק והא דקאמר רבינו כמו קחו מפרוסת הברכה לישנא דתלמודא נקט דקאמר טול ברוך עכ"ל:
והטעם שכתב שכן הוא דעת התוספות ז"ל הוא. ממה שכתבו שם בדבור המתחיל הביאו מלח וכו וז"ל: ואנו אין אנו רגילין להביא על השלחן לא מלח ולא ליפתן. משום דפת שלנו חשוב ועל זה הוא שכתב מרן. שמשמע מדבריהם ז"ל שהם סוברים דלדידן הביאו מלח הביאו ליפתן הוי הפסק כיון דלאו צורך פרוסת המוציא הוא אעפ"י שהוא מצרכי סעודה עכ"ל:
וגם על זה השיגו ב"ח וכתב וז"ל ולע"ד נראה דבמלח פשיטא. דאף לדידן לא הוי הפסק. וכדמוכח מדברי התוס' עצמם שכתבו אח"כ ומיהו רבינו מנחם הים מדקדק מאד להביא מלח על השלחן כדאיתא במדרש וכו אלא אפי' ליפתן אעפ"י דלדידן א"צ להמתין. מ"מ מי שמדקדק שלא יבצע עד שיביאו לפניו ליפתן. קא עביד מצוה מן המובחר כדקאמר תלמודא מידי דהוה אפת נקייה. לדידהו דא"צ להמתין ותלמודא קאמר בסתם הביאו מלח הביאו ליפתן א"צ לחזור ולברך ומשמע אעפ"י שבוצע על פת נקייה שא"צ לא מלח ולא ליפתן נמי אין צריך לחזור ולברך. ועוד דטול ברוך גופיה נמי לא צריך מדינא. אלא לחבב את המצוה ואפ"ה לא הוי הפסק וא"כ לדידן נמי הביאו ליפתן הוי חיבוב מצוה דקא עביד כדאמר תלמודא אעפ"י שאינו צריך ולא הוי הפסק והכי נקטינן. והכי משמע בש"ע שחזר בו הב"י. מדלא כתב דלדידן הביאו מלח הביאו ליפתן הוי הפסק עכ"ל. ועיין מ"ש ג"כ הר"ב טורי זהב ז"ל על מרן ז"ל שם בס"ו וז"ל ואע"ג שהב"י כתב דמשמע מדברי התוס' דזה הוי הפסק לא ידעתי מהיכן משמע לו כן דהתוס' לא כתבו אלא שאין עושה איסור אם לא הביא כיון שהפת יפה אבל אי ניחא ליה שיביאו לו מלח ודאי דלא הוי הפסק עכ"ל: עוד כתב מרן ז"ל וז"ל אבל הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות ברכות הלכה ח' כתב שם וז"ל ואם הפסיק בדברים מענין דברים שמברכין עליו אינו צריך לברך שנית. כיצד כגון שבירך על הפת וקודם שיאכל אמר הביאו מלח וכו'. תנו לפלוני לאכול תנו מאכל לבהמה וכיוצא באלו אינו צריך לברך עכ"ל נראה מדבריו שכל שהשיחה מענין אכילה לא הוי הפסק ואין צריך שתהא שיחה מענין פרוסת המוציא בדוקא דהא תנו לפ' לאכול לא משמע מלישניה שאומר להאכילו מפרוסת המוציא עכ"ל:
וגם כן על זה תפס עליו הרב ב"ח וכתב שהטעם שנקט הרמב"ם ז"ל תנו לפלוני לאכול. הוא לפי שהיה גורס טול כרוך בכ"ף מלשון כרוכו ריפתא. דמשמע שיתנו לפלוני לאכול מהסעודה ואעפ"י שאינו לענין ברכת המוציא כיון דמצרכי סעודה הוא לא הוי הפסק וכן כתב הרב בעל מעדני מלך בפ' כיצד מברכין וז"ל הרי"ף והרמב"ם גרסי טול כרוך בכ"ף. וכן העתיק רבינו בפ' כיסוי הדם סי' ו' ויש לפרש על שם שאין רגילין לאכול פת בלא ליפתן או מלח שעמו לכך נקרא בשם כריכה שכורכין דבר אחר עם הפת עכ"ל ע"ש: וסוף דבר העלה שם מרן ז"ל בב"י בסי' הנ"ל לענין דינא כסברת הרמב"ם ז"ל. דאפי' דיבר במידי דלא שייך לפרוסת המוציא אלא לצורך סעודה דלא הוי הפסק ואינו צריך לחזור ולברך. לפי שכיון דספק ברכות הוא נקטינן לקולא:
נמצינו למדין מכל הנז"ל דאם הפסיק בין ברכת המוציא לאכילה בדברים שאינן לא מענין פרוסת המוציא ולא מענין צרכי הסעודה. דהוי הפסקה וצריך לחזור ולברך ואפי' הפסיק בין ברכת המוציא לאכילה. בברכה אחרת שינה מענין מה שבירך תחילה הוי הפסק וצריך לחזור ולברך כמ"ש הרא"ם ז"ל בשו"ת שלו ק"א ס"ד והביאו ג"כ הר"ב אליה רבה בא"ח סי קס"ז ע"ש:
ומעתה נבא לענין דנ"ד לראות מה הדין נותן על מי שבירך ברכת המוציא. וקודם שטעם נזכר שלא בירך ענ"י אי נימא כיון שאין אדם יכול לאכול פת בלי נט"י תחילה. והיה ברכת הנ"ל נחשבת כמי ששח בדברים דשייכי לענין פרוסת המוציא או מענין צרכי הסעודה. ולא הוי הפסקה. ויברך ברכת נט"י קודם טעימת פרוסת המוציא או דילמא הברכה הנ"ל לא יהיה נחשבת מענין דברים שמברכין עליו ואם בירך הוי הפסקה. כמ"ש הרא"ם ז"ל דאפי' הפסיק בברכה אחרת דהוי הפסק ושצריך לחזור ולברך פעם שנית ברכת המוציא דאז נמצא שברכת המוציא שבירך תחילה. היתה ברכה לבטלה או נימא דשב זאל תעשה עדיף שכיון שכבר בירך ברכת המוציא יטעום מהפרוסה. ולא יברך עוד ברכת נ"טי:
והנה מצאתי שהרב בעל ארחות חיים כפי מ"ש מרן ז"ל בשמו כתב וז"ל. אם ראובן כשהו' נוטל ידיו לאכילה יעקב בירך המוציא ונתכוון להוציא השומעים. ואח"כ ניגב ראובן ידיו ובירך ענ"י לא הוי הפסק. דהוי כמו טול ברוך ויוצא בברכת יעקב. ואין צריך ראובן לחזור ולברך המוציא עכ"ל וכן פסקו מרן ז"ל בשלחנו הטהור סי' קס"ז וכן כתב הרב בעל לחם חמודו' שברכ' נט"י לא הוי הפסק משום דהוי כמו טול ברוך ושאין צריך לחזור ולברך וכן פסקו לענין דינא הר"ב הלבושים ז"ל וכתב שהטעם דלא הוי הפסק משום דעל נט"י שבירך צורך סעוד' הוא וכן נראה שכן הוא דעת רב נטרונאי ז"ל אשר הביא דבריו הרב בעל ח"א ז"ל בסי' קנ"ח שכתב וז"ל ומצאתי כתוב בש'רב נטרונאי. שמי שטע' ולא בירך נט"י ואכל פת שלא יחזו ויברך ע"כל. דנראה דלא קפיד לחזור ולברך על הנטילה כי אם דוקא כשכבר אכל פת לפי שכבר הסיח דעתו וגמר מצותו באכילה. אבל כשעדיין לא אכל פת אלא בירך ברכת המוציא לבד ונזכר שעדיין לא בירך ברכת הנטילה בודאי שיודה שיברך ושלא יקרא הפסקה בין המוציא לאכילה להיותה מצרכי הסעודה וכדכתיבנא:
ואין לומר דשאני ההוא נידון דיעקב וראובן מהנ"ד ולומר דהתם איירינן שהמברך לא הפסיק כלל בין ברכת המוציא לאכילה. כי אם דוקא השומע שנתכוון לצאת ידי חובתו בברכתו של יעקב. ובנ"ד איירינן שהמברך עצמו הוא ששכח לברך ברכת הנטילה ולא נזכר עד שבירך ברכת המוציא וכו'. ושיש הפרש בין המברך לשומע שלמברך יהיה נחשב להפסקה אבל לא לשומע כיון שכבר טעם המברך שהרי דכוותא מצינו שהביא שם מרן ז"ל בשם הרוקח וז"ל כתב הרוקח אם דיבר שאר דברים בין ברכת המוציא לאכילתו צריך לברך המוציא פטם שנית אבל אם אכל הבוצע מעט. והסיחו הא נפקי כולהו וכו' עכ"ל: וכן פסקו רמ"א לענין הלכה שם בהגהה ע"ש אל תטעה לומר כן. שהרי מלבד שכבר מרן ז"ל עצמו דוחה סברתו וטעמו של הרוקח הנז"ל כנראה שם בב"י עיין מה שכתב הרב בעל מ"א ז"ל נגד הגהתו של רמ"א ז"ל שבסוף דבריו כתב וז"ל. וע"כפ אם סח צריך לברך כמ"ש הב"י ע"ש דדוק' גבי קידוש והבדל' כיון שטעם אחד דיו ויצאו כולם מה שאין כן הכא שרוצה לאכול בברכת חבירו דאסור להפסיק. דאטו יהא שומע עדיף מאילו בירך הוא בעצמו והסיח שצריך לחזור ולברך ואילו שמע והסיח לא יהא צריך לחזור ולברך ולכן יש לנהוג כמ"ש התוס' והרא"ש והמרדכי והב"י (דהיינו האי דינא דנ"ד) דדוק' משום דברכת נט"י הוא צורך סעודה לא הוי הפסק הא לאו הכי הוי הפסק: ובודאי אילו ראה רמ"א דברי התוס' והרא"ש והמרדכי לא היה חולק עליהם עכ"ל הרי לך בפירוש דאין שום הפרש בין שומע למשמיע ומהמברך לשומע והאי דינא של הרוקח ז"ל לא איירי כלל לענין דנ"ד. ודוק:
ועוד עיין מה שכתב על זה הרב בעל ט"ז ז"ל וז"ל ומה שהביא הב"י בשם הרוקח וחילק עליו ודחה ראיה שלו הוא בטוב טעם דהיאך שייך לומר שזה יוצא במה שאכל זה המברך פרוסת המוציא והא בברכת הנהנין אנו קיימין וכל אחד צריך לברך על הנייתו ואע"ג דמה שטועמין המסובין מן פרוס' המוציא הוא חבוב מצוה לחוד לא חיוב. מ"מ חיוב עליו לברך על מה שיאכל אחר כך וכל שאוכל בלא ברכה עבירה היא בידו וכיון שהפסיק בשיחה קודם הנאתו אזלה לה הברכה של זה ונהנה בלא ברכה ולמה יהיה עדיף ברכה של חבירו מברכת עצמו ותו דהא בזה שיוצא בברכת חבירו צריך שיענה אמן. וא"כ עיקר מה שהוא יוצא הוא ע"י מה שאומר אמן והוי כאילו בירך הוא בעצמו וא"כ צריך שלא יפסיק בין אמן שלו לאכילתו. וכו' עכ"ל:
ועוד נראה לו תמוה פסק הרוקח דלדידיה אם שנים רוצים להניח תפילין ואחד מברך: והשני יוצ' בברכתו והאחד שבירך הניח תפילין והשני לא הניח עדיין: וכי לא הוי הפסק במה שהוא סח. ונאמר שכבר יצא ידי הברכה בהנחת חבירו ודאי זה אינו. ומכ"ש בברכתו וכו'. עכ"ל ע"ש:
וגדולה מזו מצאתי בס' הלק"ט שאלה מ"ו שנשאל כעין שאלה דנ"ד וז"ל. מי שבירך המוציא ונזכר שלא בירך ענ"י מהו והשיב. תשובה יכול הוא לברך ואין זה הפסק אי נמי יטעום פחות מכשיעור ואח"כ יברך ע"ני עכ"ל ע"ש:
הרי לך בפי' מדברי כל הפוסקים הנז"ל שברכת נט"י הוא מעין הסעודה ושאין זה נקרא הפסקה אם ברכה אחר ברכת המוציא וזה פשוט ודוק:
ואכתי פש גבן לפרש דברי הרא"ם ז"ל. שלכאורה נראה דאם יברך ענט"י בין ברכת המוציא לאכילה הוי הפסק כיון דלדידיה. אפי' בירך ברכה אחרת הוי הפסק אבל כל המעיין בדבריו ז"ל ישפוט בצדק שהרב הנ"ל בנ"ד יודה שאעפ"י שכבר בירך ברכת המוציא ונזכר שעדין לא בירך ענט"י שלא יהיה נקרא הפסק ויכול לברך ענ"י בהיות שהיא מעין הברכה שבירך ומצרכי סעודה. שהרי הנדון של הרב ז"ל איירי בחתן וכלה שבאו ליארס וליכנס בחופה מיד: והחזן חשב שלא באו ליכנס אלא לחופה ובירך ברכת חתנים והצריך הרב ז"ל לחזור ולברך ברכת חתנים אחר שברכו ברכת אירוסין מהטעם שברכת אירוסין שבירך אחר ברכת חתנים הויא הפסקה ושלא על הסדר ולכן הצריך לחזור ולברך אבל אם הפסיק בברכה אחרת מעין הדבר שבירך עליה כעין דנ"ד פשיטא שהרב ז"ל יודה דלא נקרא הפסקה ושאין צריך לחזור ולברך. כי ברכת ענ"י הרב עצמו מודה שם שהיא מעין הדבר שבירך עליו: שכן כתב וז"ל. הא קמן דכ"ע מודו דהיכא דאיכא הפסקה שלא מעין הברכה שצריך לחזור ולברך פעם שנית ולאו דוקא בשיחת חולין אלא אפי' בשיחת שמייא כגון שהפסיק בין ברכה לדבר שבירך עליו' בברכה אחרת שאינה מעין הדבר שבירך עליו צריך לחזור ולברך כדמשמע מההיא דפרק ערבי פסחים דאמר רב ברונא אחר רב נטל ידיו לא יקדש ופרש"י דקידוש מפסיק. בין נטילה לאכילה והוי היסח הדעת ובעי נטילה אחריתי בתר קדושא דתכף לנ"טי סעודה. וה"ה נמי דאין להפסיק בברכה אחרת בין ברכה לדבר שבירך עליו דנטילה לגבי סעודה כברכה לגבי דבר שבירך עליו עכ"ל: הא קמן דאף לדידיה ז"ל לא הוי הפסק כיון שהיא מענין הברכה שבירך עליו והוא כצרכי סעודה. וכדכתיבנא:
ועדיין נשאר לנו לפרש דברי מוהרש"ל ז"ל בפ' כל הבשר סי' ל"ט שודאי כל המעיין בדבריו ז"ל יראה שהרב ז"ל שם לא איירי כ"א בדיני נט"י לסעודה דקא פסיק ותני שאסור לאכול עד שינגב את ידיו וכיון דקי"ל שבכל המצות צריך לברך עליהם עובר לעשייתן מוכיח שהניגוב הוא צורך הנטילה כפי תיקון חז"ל וכיון שכן שצריך לכתחילה לברך קודם הניגוב שאז עדיין נקרא עובר לעשייתן. ושאחרי הניגוב לא יברך. ואם שכח לברך עד אחר הניגוב כתב שבפ"ק דפסחים סי' ב הוכיח שיכול לברך עדיין קודם המוציא ולא אח"כ עכ"ל ע"ש:
הרי לך שהרב ז"ל לא נחית לחקור ולידע אם לא נזכר לברך ענ"י עד שבירך ברכת המוציא אם ברכת נט"י נקראת הפסק. כדי שיחוייב לחזור ולברך המוציא: או לא או אם הברכה הנ"ל היא מצרכי סעודה או לא אלא דוקא הרב ז"ל נחית שם לידע אימתי יברך הברכה הנ"ל כדי שיהיה כתיקון חז"ל עובר לעשייתן דמן הדין היה לברכה קודם נטילה כשאר כל המצות שמברך עליהם קידם לעשייתן אלא מאחר שאין אנו יכולין לברך ממש עובר לעשייתן מפני שהידים טמאות ע"כ מאחרים אותה עד קודם הניגוב שכיון שהניגוב הוא תכלית הנטילה. ומתיקון הנטילה עדיין קרוי עובר לעשייתן ובקושי התירו לברך אחר הניגוב לפי שמלבד דאז לא נקרא עוד עובר לעשייתן. אפשר שג"כ כבר הסיח דעתו מהן ולא היה ראוי לברכה יותר ואע"פ כן כל זמן דלא נתעסק בדבר אחר התירו בדיעב' אבל כשכבר הסיח דעתו מהנטילה ובירך המוציא ונתעסק בדבר אחר כתב דלא יברך אבל אם נקראת הפסק בין המוציא לאכילה לא קאמר וג"כ לא מצינו שהצריך הרב ז"ל לחזור ולברך המוציא אם בירך בנתיים ענ"י ודוק:
ומעתה נבא לפסקא דדינא לענין דנ"ד שפשיטא שלסברת כל הני רבוואתא: כל מי שנטל ידיו לאכול ולא בירך ענ"י כי חשב בדעתו שכבר בירך ובירך ברכת המוציא וקודם שאכל פרוסת המוציא נזכר שלא בירך ענ"י שחייב לברך ויאכל מיד על סמך ברכת המוציא שכבר בירך ואינו צריך לחזור ולברך ברכת המוציא ואין שום נדנוד בדבר דלמאי ניחוש לה אי משום דקי"ל דכל ספק ברכות להקל בנ"ד אין שום ספק כדי לסמוך על הכלל הנ"ל דבשלמא אם האיש הזה היה מסופק אם בירך ע"ני והיה נשאר בספיקו אף לאחר שבירך ברכת המוציא אז היינו אומרים כיון שהוא בספק אם בירך או לא שב ואל תעשה עדיף דספק ברכות להקל ולא יבא לברך ברכה לבטלה אבל בנ"ד אין שום ספק אם בירך או לא כיון שנזכר תיקף שבירך ברכת המוציא וקודם אכילה שבודאי לא בירך עדיין ע"נטי ולמה יגרע מלברך את ה' ברכה א' שמחוייב בה ולעבור עליה גם אם היה נזכר אחר טעימת המוצי' איפשר שג"כ היינו חוששים לסבר' רב נטרונאי ז"ל שכתב שאחר שכבר אכל פת שלא יברך כיון דקי"ל שאין הברכות מעכבות:
או ג"כ אם היינו מוצאים שום פוסק שהיה מחליט הדבר לומר שברכת נט"י לא הוי מצרכי סעודה ושנקראת הפסקה אם אמרה בין ברכת המוציא לאכילה הגם שלגבי כל הני רבוואתא דכתיבנא לעיל שכולם פה אחד פסכימין דצרכי סעודה היא ולא הוי הפסק ושאינו צריך לחזור ולברך ברכת המוציא היינו יכולין לומר שסברתו היתה דחויה ויחידאה. מ"מ היה פתחון פה לומר שיש לחוש לסברתו ומספק לא היינו מכריחים אותו לברך ענ"י אחר ברכת המוציא אבל בנ"ד אין גם א' שיאמר שברכת נט"י הוי הפסק ושאינה מצרכי סעודה כ"א אדרבא כדכתיבנא ואם תאמר מ"מ כיון דקי"ל שברכות אינם מעכבות יותר טוב לאיש הזה דנ"ד לקיים על עצמו מילי דאבות בשב ואל תעשה. ולא ליכנס עצמו בספק ברכות ולעבור משום לא תשא וכו'. יש לומר דהאי כללא שברכו' אין מעכבו' לא איירי כהאי דנ"ד כי אם דוק' על מי שעבד מצוה מן המצות שצריך לברך עליה. ושכח מלברך עד שגמר מצותו. שלא תאחר שהאיש הזה מחוייב לחזור לעשות המצוה הנ"ל. כדי לברך עליה או שיברך הברכה הנ"ל אחר שנזכר כדי לצאת י"ח המצוה הנ"ל. ד"מ היה חייב לשמוע תקיעת שופר או מ"מ וכיוצא בהם שחייב לברך קודם עשיית המצוה. ושכח וקרא המגילה ותקע בשופר ולא בירך עליהם. לא נאמר שיחזור ויקרא או יחזור ותקע כדי לברך עליהם לצאת י"ח המצוה הנ"ל או שיברך אחר שקרא ותקע כשנזכר שלא בירך זה אינו שהרי כבר הוא יצא י"ח המצוה הנ"ל. אעפ"י שלא בירך כי הברכות אינם מעכבות. אבל בנ"ד כיון שהנטילה הוא לצורך האכילה כל זמן שעדיין לא התחיל לאכול נמצא כמי שעדין לא התחיל במצוה וכיון שכן ליכא מאן דפליג שמוטל עליו לברך:
וסוף דבר ראה גם ראה כמה מאד הזהירנו הרמב"ם ז"ל בסוף הלכות ברכות. שלא להפסיד מלברך שום ברכם מהברכות הצריכות שכשם שאנו צריכים להזהר מברכה שאינה צריכה כך צריכים אנו להזהר מהברכות הצריכות וכן דהע"ה אמר בכל יום אברכך. עכ"ל מכיון שכן זכינו לדין בנ"ד שהגם שכבר בירך ברכת המוציא חייב לברך ברכת נט"י ויאכל מיד על סמך ברכת המוציא שבירך בתחילה ואין צריך לחזור ולברך ברכת המוציא שכבר יצא בברכתו הראשונה ועם כל זה אין אני מחליט הדבר לומר קבלו דעתי ולפסוק הדין כך להלכה ולמעשה כי זה נאה ויאה לרב היושב על כסא ההוראה כפי מה שיראה לו בדעתו הרמה והוא ברחמיו יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
תם ונשלם בשנת ובסדר. ואברכה מברכיך ואגדלה שמך והיה ברכה. לפ"ק:
נאם הצעיר אברהם די חיים הכהן