שאלה ראובן היה נצרך ממעות מחושבים כדי לעשות בהם עסק אשר נזדמן לידו והיה יכול להרויח בו סך עצום. מה עשה הלך אבל שמעון אוהבו ובקש ממנו בתורת חסד שילוה לו הסך של עשרת אלפים פלורינס לזמן ג' חדשים בהבטחה שיחזירם לו בזמן המוגבל בלי שום עיכוב ושמעון אמר לו שמעות בעין לא היו לו אזי בהיות שאותו יום עצמו קנה ע"י סרסורי העיר בכל כך מעות מחושבי' לערך ח"י אלפים פלורינס בכ"כ אבנים טובות ומרגליות ושהבטיחו לו הסרסורים הנז' שאם שמרם תחת ידו וימתין עד זמן היריד שאפשר קרוב לודאי שהם עצמם יוכלו למכור אותם בעד עשרים אלף פלורינס. ושכך נראה לו שיוכל למכור אותם אם ימתין עד אותו זמן. ושלכן לא היה ביכלתו לע"ע לעשות שאלתו ולמלאות בקשתו אבל שאם הוא היה רוצה לעשות ההשתדלות ולראות אם יעלה בידו למכור אותם בעד כ' אלף פלורינס בכ"כ מעות מחושבים שאז ילוה לו הסך של עשרת אלפים פלורינס לזמן הג' חדשים כאשר בקש ממנו חנם אין כסף. מה עשה ראובן צירף האבנים טובות ומרגליות של שמעון עם סחורותיו וטרח ויגע בהם ומכר הכל ביחד לסוחרים גוים ועלה סכום מכירת האבני' טובות ומרגליות של שמעון לערך כ"ה אלפים פלורינס. זאת ועוד שטעו הגוים בחשבון נתינת המעו' ונתנו לו ג' אלפים פלורינס יותר. אז הלך ראובן בשמחה וטוב לבב אבל שמעון ואמר לו הא לך העשרים אלף פלורינס של האבני' טובות ומרגליות שלך שמכרתי אותם כפי רצונך וברוך ה' כי אינני צריך יותר מההלואה שהייתי מבקש ממך ואדרבא הנני מוחל לך שכר סרסרותי על מכירתם כי חנני אלהים ונתן לי כל ויהי כשמוע שמעון את דברי ראובן שמח שמחה גדולה ובקש מנו להודיעו איך ברכו אלהים. וראובן סיפר לו המעשה שהיה כך היה. אז אמר לו שמעון כי לו משפט הברכה הנ"ל יען שמצד מרגליותיו עלתה לו כך ושאע"פי שנתן לו רשות למכרם בעד כ"א לא בשביל זה נתייאש שאם היה יכול למכרם ביותר שלא והיה כל הריוח לתועלתו שהדבר ידוע שבאבנים טובות ובמרגליות בזמן שנמצא מי שחפץ לקנות מעלה בדמיהן הרבה. ושסוף סוף ראובן לא היה במכירתם כי אם שלוחו שאינו יכול לתבוע ממנו כי אם שכר שליחותו וסרסרותו. ואף בטעות שטעו הגוים בחשבונם טוען שמעון דשייך ג"כ לו באמרו שמזלו גרם שאם לא היה שולחו למכור מרגליותיו לא היו טועים הגוים בחשבונם. וראובן טוען על ע"ד המכירה כיון שאתה אמרת לי לעשות ההשתדלות לראות אם יעלה ביד. למכור אותם בעד כ' אלף פלורינס וכו' שמתי אותם לעצמי בערך הנ"ל וצרפתי אותם עם סחורותי. וטרחתי בהם הרבה וחן הדין הוא שהריוח שלי ולכן אינני תובע ממך שום סרסרות ואפילו ההלואה מעשרת אלפים פלורינס שהבטחת לי למשך זמן ג' חדשים הנני מוחל לך. וע"ד טעות חשבון הגוים מה לך עם הטענות הזה כיון שאתה נוטל מעותיך במושלם וכבר אתה מרויח בהם כפי רצונך שמח בחלקך ואל תרע בעיניך במה שחנני אלהים לי. סוף דבר בהיותם אוהבים וכדי להשקיט המריבה ביניהם באו לשאול בבית מדרשו של ש"ם שיגידו להם על פי התורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה לכאורה היה נראה שהדין עם ראובן הסרסור דכיון שברשות מכר אותם ולשמעון בעל המרגליות לא נחסר כלום מאותו סך מעות שהיה רוצה בעדם שהרי אותו סך עצמו של עשרים אלף פלורינס שהעריכו המרגליו' הביא לו שלוחו יראה שיהיה המותר לשליח דזה נהנה וזה אינו חסר ויש לדמותו אהא דכתב הרב נמוקי יוסף בב"ק פרק כיצד הרגל גבי האי סוגיא דדר בחצר חבירו שלא מדעתו אם צריך להעלות לו שכר וז"ל היכא דהמשכיר שכרה בזול והוא שכרה לאחר ביוקר אם לא היה רשאי לשוכרה לאחר כגון שהיו מרובים בני ביתו של זה האחר הדין נותן שיהא מותר השכירות לבעלים דאיך יעשה זה סחורה בביתו של חבירו כדאמרינן בפ' המפקיד אליבא דר' יוסי והוא הדין הכא אבל אם היה רשאי לשוכרה כגון שהתנה עמו או שלא היו בני ביתו של זה השוכר השני מרובים מן הראשון נראה שהריוח למשכיר דזה נהנה וזה אינו חסר ולא דמי לפרה דר' יוסי שאין השוכר רשאי להשאיל ולהשכיר עכ"ל. ולפי זה הוא הדין הכא נמי נימא כיון דראובן היה רשאי למכור מרגליות אלו ולשמעון לא נחסר לו כלום מאותו סך שהוא היה רוצה על מרגליותיו יהיה המותר לראובן דזה נהנה וזה אינו חסר:
אלא דמלבד שדברי הנ"י צריכים עיון במה שכתב דהאי דר' יוסי היינו טעמא משום שאין השואל רשאי להשאיל דהלוא התם בגמרא בפ' המפקיד אוקמוה למתניתין בשנתן לו רשות להשאיל ואפ' הכי פליג ר' יוסי ואמר היאך יעשה סחורה בפרתו של חבירו אומר אני דלא דמי נ"ד לההוא דהרב הנימוקי דשאני התם דהוי משתכר בדידיה משו' דשכירות ליומי ממכר הוא מה שאין כן הכא דלאו משתכר בדידיה הוי ודמי לההיא דר' יוסי כיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו אבל אכתי יש לומר דלא דמי נ"ד לההוא דר' יוסי כיון שהזכיר לו בהדיא פך ידוע וא"כ יהיה המות' לראובן. אלא שראיתי להרמ"בם בפ"ב מהלכות שלוחין דהאומר לשליח במאה ומכרו במאתים הכל למשלח והוא הדין הכא נמי שאמר לשליח בעשרים אלף פלורינס ומכרן בכ"ה אלפים פלורינס דהכל למשלח. ומ"מ יש לחלק דבההיא דינא של הרמב"ם מיירי דאחר ליה לשליח מכור לי וה ואל תמכור בפחות ממאה דכיון שלא קצב לו סך קצוב על המכירה יש מקום לומר דלא נתייאש שלא יוכל למוכרו ביותר ממאה אבל כשאמר ליה מכור חפץ זה במאה שקצב לו סך קצוב שימכרנו בו ומה גם הכא בנ"ד דאמר ליה אם הוא היה רוצה לעשות ההשתדלות ולראות אם יעלה בידו וכו' דמשמע שנתייאש דאי שלא יוכל למכרם ביותר יהיה המותר לראובן לפי שבייאוש בעליו ובהשתדלות מעשיו זכה בו. אלא שחזרתי בי יען אשר ראיתי להרב יום טוב צהלון בתשובותיו בסוף סי' מ"ג שכתב דשליח שעושה שליחותו כל זכות שיבוא ליד השליח בשליחות ההוא אפי' בחריצות השליח ואפי' שלא היה בדעת המשלח הכל הוי למשלח דומיא דהנותן לשלוחו למכור בסך ידוע והוא בחריצותו מכר ביותר על הסך ההוא כבר זכה המשלח ואין יכול השליח לקחתו לעצמו וכיון דכן הוא הדין הכא בנ"ד אבל אכתי כל זה איננו שוה לפסוק הדין בזכות בעל המרגליות שהרי מצאתי בתשובת שאלה לגאונים הלא בספרתם סי' שפ"ד וז"ל ראובן נתן לסרסור חפץ למוכרו בארבעה ואמר הסרסור כשבא החפץ לידו אי לך ארבעה בעבורו אם יוכל ראובן לחזור. פי' השאלה היתה אע"ג דלא נפקא ליה מידי למוכר אם לוקחו הסרסור לעצמו או מוכרו לאחר אלא שחוזר בו ממה שנתן לו רשות למוכרו בזול בארבעה. מי ניחא דלא יוכל לחזור בו אחר משיכת הסרסור דאין לאחר משיכה כלום או דילמא דשפיר יוכל לחזור בו שהרי מעיקרא לא נתן לו החפץ אדעתא שיקנה אותו לעצמו כי אם אדעתא שימכרנו בשוק לאחר. והתשובה היתה החוכר אינו יכול לחזור בו אע"ג דמעיקרא לאו אדעתא דהכי נתנו לו עכ"ל. הא קמן שכפי דעת הגאונים יראה דבר פשוט דזכה השליח במותר וטעמא הוי דכיון שכבר נתרצה ויאות למוכרו באותו סך אפשר דהקנה אותו לשליח באותו הסך דמה לי אם קנה לעצמו או אם מכרו לאחרים. וא"כ ניפשוט בעיין מהכא דכיון שבנ"ד טען ראובן ששם אותם לעצמו בערך עשרים אלפים פלורינס ושמעון גם הוא אמר לו שיעשה ההשתדלות למכור אות' בערך הנ"ל אפשר שהקנם לו בזה הסך דמה לי אם יקחם הוא או ימכרם לאחרים:
אלא דאחר ההשקפ' הנאותה אין מתשוב' הגאונים ראיה לומר שבנ"ד יזכה ראובן במות' דשאני החם דא"ל הסרסור קוד' שמכר החפץ אי לך ד' בעבורו והואיל ובעל החפץ אינו יכול לחזור בו נמצא דהסרסור כשמוכר חפץ שלו הוא מוכר אבל הכא דא"ל הסרסור אחר שמכר האבנים טובות אי לך הסך שרצית בעדם לאו כל כמיניה לזכות במותר שהרי קודם שמכרם לא היה כי אם שלוחו למוכרם בעדו ובשמו של שמעון וכל זמן שלא נמכרו ברשות המשלח הם כי לא מכר אותם לשליח אלא דא"ל אם היה רובה לעשות ההשתדלות למכור אותם בעד כ' אלפים פלורינס וכיון דכן נמצא דראובן הסרסור כשמכר מרגליות של שמעון מכר וכבר חשבתי שמצאתי ראיה לזה בשו"ת להרא"ש ז"ל כלל צ' סי' ו' והובאו דבריו בטור ח"מ סי' ע"ג סעיף ל' והיא על מה שנשאל הרא"ש שם וז"ל. עוד ילמדנו אם אמר לו המלוה אין נותנים בו אלא כ' זהובים וא"ל תנהו בכך ונזדמן לו דרך למדי והוליכו עמו ומכרו שם בל' זהובים אם התוספת לבעליו ואם יש חילוק בין מכרו כאן למכרו במדי וכו'. חשובה מלתא דפשיטא היא כל זמן שלא נמכר שהוא ברשות הלוה כי לא מכרו למלוה אלא א"ל תנהו בכך והוא לא מכרו הילכך דמי המכר כלו של הלוה הם ואין חילוק בין מכרו כאן למכרו במדי ע"כ לענייננו. והוא הדין הכא נמי וכדכתיבנא. ומה שטוען ראובן אני שמתי אותם לעצמי אינו כלום דכיון שעשאו שליח למכור לאו כל כמיניה לשום אותם לעצמו ועיקרא דהאי מלתא גמרינן לה מההיא דפ' אלמנה ניזונת דאמרינן אלמנה ששמה לעצמה לא עשתה כלום ומוקמינן בגמ' לעולם דאכרוז ואפי' הכי לא עשתה כלום דאמרינן לה מאן שם ליך כי ההוא גברא דאפקידו גביה כיסתא דיתמי אזל שמה לנפשיה בד' מאה זוזי לסוף אייקר וקם בשית מאה אתו לקמיה דר' אסי א"ל מאן שם לך. והוא הדין הכא:
אבל מכל מקום יש לדחות האי ראיה שהבאתי מדברי הרא"ש משום דשאני התם שהמלוה גרם לו ליתנו בזול במה שהתחיל המלוה וא"ל אין נותנים בו כי אם עשרים זהובים מה שאין כן הכא בנ"ד שהסרסור לא גרם לו ליתנם בסך הנז' אשר על כן ראיתי להציע לפני עיני המעיין עוד תשובת שאלה א' להרא"ש ז"ל הלא בספרו הנז' כלל ק"ה סי' ב' ומביאה ג"כ ריב"א בנו בח"מ סי' קפ"ה סעיף ב' יען שמתוך השאלה והתשובה יובא לנו ראיה ברורה דהכא בנ"ד הדין עם שמעון ושאין ממש בדברי ראובן שטוען ששם אותם לעצמו וז"ל ילמדנו רבינו ראובן שנתן חפץ לסרסור למוכרו בד' זהובים והלך ומכרו בששה זהובים אם הוא חייב ליתן התוספת לו ומה הדין אם הסרסור אומר לו כשבא החפץ לידו אי לך ד' זהובים עבור החפץ אם יכול ראובן לחזור בו אחרי שמשך הסרסור או נימא אדעתא דהכי לא נתנו לידו ונראה דהא בהא תליא ושוב מצאתי כתוב בשם הרשב"א בכתובות פי' אלמנה ניזונת על ההוא מאן שם לך וז"ל כלומר מי מכרו לך לפי שהיא שלוחה למכור אבל לדידה מי מכרו. ומכאן נראה שאין השלים יכול לקנות לעצמו אפי' באותן דמים שהרשוהו הבעלים למוכרו לפי שהוא עושה שליח להקנות הקרקע ללוקח אבל לעצמו אינו יכול לזכותו ולקנותו דאין אדם מקנה לעצמו שאין המכר אלא הוצאת דבר מרשות לרשות וזה לא יצא מרשותו שהוא במקום בעלים עומד עכ"ל. וכן יראה מדברי רש"י שפירש מאן שם לך ממי קבלת מכירה זו לא מב"ד ולא מן היתומים לפיכך לא יצא הקרקע מרשות היתומים אבל היכא דשמה לאחרים נפקא מרשות היתומים שהרי נתנו לה חכמים רשות למכור ע"כ. וכן פירשו התוספות מאן שם לך מי החזיקך באותן הנכסים שאין לך אדם שיכול לזכות בקרקע של חבירו אם לא מיד המקנה לו ע"כ. ואם יכול לחזור בו נראה לדמותו להא דר' יוסי כיצד הלה עושה סחורה וכו' או לא דמיא כיון שהזכיר לו בהדיא סכום המעות או נימא דילמא טעה המוכר וסבור שכך היה שוה ואדעתא דהכי נתנו לו ואיכא לדמויי לההיא דהכל לבעל המעות או נימא דחיק היה למעות וכיוון ליתנו בפחות משוויו: תשובה יראה לי שהתוספת הוא של ראובן שהרי לא הקנה ראובן החפץ לסרסור אלא בשליחותו מכרו לקונה ומיד כשקיבל המעות זכה בהם ראובן כאילו באו לידו כי בשליחותו קבלם כדאיתא בהגוזל קמא מחכו עליה במערבא לר' יוחנן אליבא דר' יהודה מי הודיעו לבעל חטין שיקנה חטין לבעל המעות מתקיף לה רב שמואל בר רב סיטראי אי הכי חטין בחטין נמי מי הודיע לבטל החטין שיקנה חטין לבעל המעות אמר ר' אבהו חטין בחטין כיון דבשליחותיה קא עביד יד בעל הבית הוא. הרי לך ראיה כיון שקבלם בשליחותו הקנה הקונה המעות לבעל החפץ ואין הסרסור יכול לעכב ומה שאמר לו למוכרו בד' זהובים היה סבור שלא היה שוה יותר ואפי' היה יודע שהיה שוה יותר ומחמת דחקו צוה למוכרו בזול מ"ח לא כיון להקנות לסרסור אם ימכרנו ביותר ותבוא עליו ברכה שעשה שליחותו בנאמנות ומכר ביותר סוף דבר אין לסרסור במותר כלום עכ"ל והנה המעיין וראה דעם היות שנסתפק שואלו דבר בתרי ספקי שהרא"ש ז"ל בתשובה לא פשט ליה אלא חדא דהיינו המותר לבעל החפץ והשאלה אחרת דהיינו אם רצה לקנות לעצמו אם קנה. סתם ליה ולא העלה על שפתיו. אשר על כן צריכין אנו לומר כמו שכתב מרן הקדוש ביתה יוסף שפשט זה ממה שמצא שכתב הרש"בא וגם הרא"ש נראה דסבירא ליה כן ממה שלא הזכיר אותה שאלה כלל והטעם משום דקי"ל שאין השליח יכול לקנו' לעצמו א"כ הכא כיון דכשנתנוהו לו בעלים לא יהבו ליה אדעתא שיקנה לעצמו אם אחר שבא החפץ לידו אמר אתה הרשתני למכור חפץ זה בר' אי לך ד' יכול המוכר לומר לא קנית כיון שאתה שליח ומכור באשר תמצא והבא לי דהמותר לבעל החפץ וכיון שפשט הר"אש דהמותר לבעל החפץ מינא דכשנתן לו לא נתן לו לכשיזכה הוא בו אם ירצה אלא שימכרנו אבל הוא אינו יכול לזכות בו כדאשכחן בשליח וזהו שכתב השואל דהא בהא תליא כלומר שאם הסרסור יכול לקנותו בארבע ואין הלה יכול לחזור בו הוי כמקנהו לו וא"כ המותר הוי לסרסור. ואם הלה יכול לחזור לא הוי כמקצהו לו וא"כ המותר לבעל החפץ עכ"ל הא קמן שמכל דברי הפוסקים והמפרשים הנז' יראה בבירור שהנותן חפץ לחבירו למוכרו לאחרים אע"פ שפירש לו הערך שימכרהו בו כיון שלא הקנהו לו ואינו רשאי לקנותו לעצמו כל המותר על הערך הוא לבעלים אמור מעתה בנ"ד דשמעון בעל המרגליות זכה במותר וטענת ראובן ששם אותם לעצמו אינה כלום דאמרינן ליה מאן שם לך. ומה שטוען עוד וצרפתי אותם עם סחורותי וכו מי הרשהו על כך שהרי כתב הרמ"בם ז"ל בפ"ה מהל' שאלה ופקדון הופקדו אבלו פירות לא יערבם עם פירותיו אלא יניחם לבד ויאמר לו הרי פירותיך לפניך. וכ"ש בנ"ד שלא היה רשאי לצרף סחורתו דמסתמא היתה גרועה עם דבר משובח כמו אבני' טובות ומרגליות ושמא: מצד שצירף סחורתו עם האבנים טובות מכר סחורותיו וזה גרם שלא עלו יותר בדמי המרגליות נמצא דמה שטוען השליח בזכותו שהיא בוודאי טענה כנגדו וכצד עושין שמין הסחורות שצירף עם האבנים והיתר נוטל המשלח וידו על העליונה שאם לא נשאר כפי השומא אשר שם לו משלים לו השליח משלו שהרי פשע ועבר על דעתו כמו שכתב הרב ן' זמרא בסי' רל"ז זיל קרי:
וראיתי בספר בנימן זאב סי' ט"ל שנשאל על שאלה כההיא דהרא"ש ז"ל היכא דראובן נתן חפץ לשמעון למוכרו וא"ל מכור חפץ זה במאה זוז ולא אמר לו המותר יהיה שלך והלך שמעון ומכר אותו החפץ במאה וחמשים וראובן מבקש משמעון כל מה שלקח מהחפץ שלו ושמעון טוען אתה אמרת לי למוכרו במאה זוז והא לך המאה זוז והמותר יהיה שלי הדין עם מי והשיב הרב שהדין עם ראובן בטל החפץ והביא ראיה מהא דתנן בפ' אלמנה ניזונת אלמנה שהיתה כתובתה מאתים וכו' אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה כאן שנה רבי הכל לבעל המעות כדתניא הוסיפו לו אחת יתירה הכל לשליח דברי ר' יהודה ר' יוסי אומר הכל לבעל המעות וכו' יעויין שם. ואח"כ הביא מה שמצא באשירי הג"הה משם רש"בם אי אמר חד לחבריה מכור לי טלית זו בחמשה דינרים ולא אמר לו המותר יהיה שלך ומכר בששה דינרים הכל לבעל הטלית דדבר שאין לו קצבה הוא וכו' יע"ש שהעלה דמ"מ ראוי הוא לתת לו חלק מה מהיתרון אך לא מן הדין גם אם הוא סרסור לתת לו שנו טרחו כאשר נהוג בין הסוחרים ע"כ. ודע דבכל ענין זוכה בעל הבית במותר אא"כ היה סרסור שאינו שליח דהיינו שקונה מזה ומוכר לזה דאז המותר לסרסור שהרי על מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ב מהלכות שלוחין הסרסור שליח הוא אלא שנוטל שכר וכו' כתב הרב ב"ח ונראה דהרמ"בם בא לבאר שהסרסור שמדבר ממנו כאן אינו הסרסור שדבר ממנו בפ' י"ו מהל' מכירה דאנו שליח אלא קונה מזה ומוכר לזה ואינו ושהה המקח אצלו דיש לו דין לוקח וכשאמר לו במנה ומכרו במאתי' הכל לסרסור ונראה לי מדברי הרב שאותו נקרא סרסר בלא וא"ו ובגמרא פ' המפקיד קורא אותו ספסירה אבל כאן מדבר בסרסור שהוא שליח אלא שנוטל שכר ומשום הכי חייב בגניבה ואבידה עכ"ל. הנה למדנו מתוך מה שפירש דדוקא הסרסר שיש לו דין לוקח המותר הוי שלו אחר לא וכדכתיבנ' באופן דנמצינו למדין מכל הני רבוואתא שכפי דין תורתנו יצא שמעון זכאי בדינו והמותר שלו וכבר ידוע שאבנים טובות ומרגליות הם מהדברי' שאין להם קצבה ולית דין צריך בשש:
ומה שנשאלנו עוד בטעות החשבון שטעו העכ"ום בנתינת המעות ונתנו לו יותר אותו יתר למי הוא מלתא דפשיטא היא שהוא לשליח ולא היה מן הראוי לשבר קולמוס ולשפוך דיו לכתוב על ענין זה שהרי הוא מבואר בפוסקים לא משו לעשות רצין ה"ה אני אביא בכאן דבריהם וחילוקיה' בקיצור נמרץ כדי שיודע לכל אמיתת דין זה על בוריו. כתב הטור בפי' קע"ג היה השער ידוע וקצוב ונתן לו המוכר הדבר הקצוב והוסיף לו עליו מדעתו חולקים השליח והמשלח ואם הוא דבר שאין לו קצבה הכל למשלח ופירש ר"ח במה דברים אמורים כשהוסיף לו מדעתו אבל אם טעה ונתן לו יותר הכל למשלח. וכן כתב במי שעשה את חבירו שליח לקבל לו מעות וטעה שהכל למשלח ורבינו יונה כתב דגבי מקח אין חילוק בין שהוסיף לו מדעתו בין שטעה אלא שחילק בין טעות שבמקח ובין היכא שטעה בחשבון דגבי מקח היה סבור שאין המקח שוה יותר מן המעות שקיבל ונתן הכל לבעל המעות לפיכך אם אין לו קצבה הכל לבעל המעות וחולקין כשיש לו קצבה אבל בטעות שבחשבון טעות בעלמא הוא שידע בסך שהוא חייב לו והיתרון דבר בפני עצמו כאילו גנב לו תדע שאלו היה רוצה היה אומר לעכו"ם טעית בחשבון והיה מחזיר לו המותר ותימה הוא לומר שלא היה יכול להחזיר לו ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל עכ"ל. הנה דהסברה ראשונה חילק בין הוספה מדעתו לטעות שבמקח וחשבון דהוסיף לו אחת מדעתו חולקין בדבר שיש לו קצבה אבל טעות מקח כגון שהקצבה ארבעה בדינר והוא נתן לו חמשה בדינר משום דטעה ולא ידע לקצבה וכן טעות חשבון דלגבי קבלת מעות כגון שהשליח צריך לקבל ארבעה דינרים ובשעת הפרעון נתן לו הסוחר חמשה כסבור שנתן לו ארבעה או טעות חשבון דלגבי מקח כגון שנתן לו חמשה בדינר כסבור שהוא ארבעה דהכל למשלח. והסברה שניה לא חילק בין טעות שבמקח להוספה מדעתו אלא שחילק בין טעות מקח דבדבר שאין לו קצבה הכל למשלח ובדבר ש ש לו קצבה חולקין לטעות חשבון בין דלגבי מקח בין דלגבי קבלת מעו' דהכל לשליח ושתי הסברות אלו שכתב הרב. הא' היא סברת ר"ת לאחר חזרתו. והב' היא סברת רבינו יצחק בעל התוספו'. שהרי כתבו בפ' אלמנה ניזונת בדיבו' המתחיל אמר רב פפא כו' ששאל הרב יעקב ישראל את רבינו תם על ראובן ששלח את שמעון לקבל מעות מן העכ"ום וטעה העכ"ום ונתן לו יותר המותר למי והשיב דחולקין דמעות הוו כדבר שיש לו קצבה וחולקין משום דעל ידי מעות בעל הבית נשתכר יהיב ליה פלגא וה"ה נמי גבי טעות חשבון. ושוב חזר בו ואמר דכל טעות בין שע"י המקח בין שהטעו' במנין הכל לבעל המעות כמתניתין ולא דמי להוסיפו לו אחת דהתם ליכא טעות ור"י אומר דהכל לשליח שהרי אם גנב וגזל והטע' את העכ"ום מה טובו של בעל הבית בזה ואפי חולקין לא שייך למימר ולא דמי לשאר טעות דאמרינן הכל לבעל המעות דהתם הוא סבור שאין המקח שוה יותר חן המעות שקיבל ונתן הכל לבעל המעות על מקח זה אבל הכא טעות בעלמא הוא שהעכ"ום ידע בסך שהוא חייב לו והיתרון דבר בפני עצמו הוא כאילו גנב לו היתרון תדע דאילו היה רוצה אומר לעכ"ום טעית בחשבון ומחזיר לו החות דתימ' הוא לומ' שלא היה יכול להחזי' לו ע"כ. ובזה מבוא' שכתבנו ולכן מה שכתו' בספרי הרב בעה"ט ופר"ח במה דברי' וכו' צ"ל ופר"ת. גם מה שכתוב ורבינו יונה וכו' צ"ל ורבינו יצחק והוא ר"י המוזכר בתוספות ופשוט הוא וכתב הרא"ש על דברי ר"י וכן נראה עיקר. וכתבו המרדכי והגהות עוד טעם אחר לדברי ר"י והוא שאם העכ"ום היה נזכר לא היה חוזר כי אם על המקבל לפיכך הכל לשליח וכתבו עוד שכדברי ר"י פסק רש"בם לפני רש"י זקנו. וכתבו עוד המרדכי והגהות אשירי משם רש"בם אי אמר לחבריה מכור לי טלית זה בחמשה דינרים אם טעה העכ"ום ונתן ששה דינרים מעצמו הדינר של שליח ואין לבעל המעות כלום. והתשובה שכתב הרב בעל הטורים בסי' הנז' ומייתי לה נמי המרדכי פ' אלמנה ראובן שלח לשמעון שיקנה לו בגדי' מעכ"ום בהקפה וכשהגיע זמן הפרעון נתן ראובן המעות לשמעון לפרוע לעכ"ום ונמצא שהמוכר שכחם צריך שמעון להחזירם לראובן וכו' אינה חולקת טל דברי ר"י כחו שכתב המרדכי שם וז"ל ואפי' לפסק שפסקנו לעיל דהכל לשליח הני מילי כשהעכ"ום טועה ונותן לישראל יותר מדאי אז זכה השליח באותו תוספ' שהוסיף העכ"ום שלא כדין אבל בנדון זה מאי זה טעם יקנה השליח הלא כשראובן נתן לו כל המעות וא"ל תנם לעכ"ום לא זכה בהם העכ"ום כל זמן שהמעות ביד שמעון דלא אמרינן תן כזכה אלא גבי ישראל אבל גבי עכ"ום אפי אמר לשמעון זכה באותן המעות לעכ"ם לא זכה בהן העכ"ום עד דאתא לידיה דהא אמרינן פרק איזהו נשך וכו' כ"ש הכא דלא אמר אלא תן גרידא דלא זכה העכ"ום וא"כ כל זמן שהמעות ביד שמעון הם ברשות ראובן ואם שכחם העכ"ום כיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חבירו אלא יחזרו המעות ליד בעלי' הראשונים שהרי לא נתכוון לזכות המעות לשמעון אלא לעכ"ום ואם העכ"ום לא קנאם הדרי למרייהו וכו' ואין יכול לומר אע"פ ששכחם העכ"ום החזירם לו כי על זה נאמר למען ספות הרוה את הצמאה ולא בשביל קידוש ה' דעובדא דשמעון בן שטח דירושלמי שאם היה חפץ שיתקדש הי"ת על ידו יתקדש משלו ולא משל אחרים עכ"ל. ומזה הטעם הוא מה שכתבו ההגהות בפ"ק מהל' שלוחין שאם מסר ישראל לחבירו מאתים לשלם לגוי והטעה עכ"ום ולא שילם אלא מנה וכסבור ששילם הכל דהכל למשלח משום דמעותיו נשארו וכל שעה הם ברשות המשלח ולא יוכל חבירו לזכות בהם במעות חבירו והוי כמו קיבל העכ"ום חצי החוב ולא רצה לקבל אלא חציו ומזה הטעם נמי חק שכתוב בהגהות מרדכי פ' יב' דכתובות מעשה באחד ששלח לחבירו כ' זוז שיפשר עם בעלי חוביו ופשר בכ"ה והשיב רבינו שמחה שהמותר למשלח. ומה שכתב המרדכי בשם רב צמח גאון וששאלתם על שנים שהיו בפונדק ועבד חד מינייהו עסקא מידי דכייל או מידי דממני וא"ל לחבריה איתא וסייע בהדי בין בחנם בין בשכר ואזל חבריה וסייעיה והוה ביה חריפות. והטעה העכ"ום בין במדה בין במשקל או בפשיטיה אתו לקמיה דהלל הזקן אחר להו זילו מדדו שקלו ומנו ומאי דפייס לכו פלגו פלגא בעקב דאלמלא זוזי דהאיך לא הוה מטעי לעכ"ום ואי לא הוה מטעי ליה לעכ"ום לא הוה פייש והודו לו חכמים להלל עכ"ל אינו חולק ג"כ על דברי ר"י דשאני התם כיון ששניהם היו מתעסקים עם העכ"ום הכל מודים בזה דחולקין וכמו שכתב הרב בעל ב"ח והרב דרכי משה על האי תשובה דספר קנין סי' כב שהובא בב"י ודעת הרשב"א ג"כ כדעת ר"י שכתב בסי' תר"עא ראובן מסר לשמעון מעות להלוותם לעכ"ום בריבית על מנת שיחלוק עמו בריוח לשליש ולרביע וכשפרע מן העכ"ום הלווים לשמעון טעה ונתן לו עשרה דינרים יותר כיון שהיה בטעות הכל לשליח וגם רבינו ירוחם כתב בנתיב כ"ב כדברי ר"י ואע"ג דבנתיב כ"ח כתב כדברי ר"ת כבר יישב דבריו הרב בעל כנסת הגדלה בסי' קפ"ג אות מ"ז באומרו כדי שלא בשווייה לרבינו ירוחם ז"ל אדרנא שחזר בו ממקום למקום אמינא שלא הביא דברי ר"ת בנתיב כ"ח אלא ללמוד ממנו דבדבר שאין טעות לא במנין ולא במקח דבדבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעו' ובדבר שיש לו קצבה חולקין השליח עם המשלח ואגב הביא דברי ר"ת כדמותם כצלמם דאם הטעות ע"י מקח אומנין הכל לבעל המעות שהוא סיום דברי ר"ת ולא איכפת ליה אם אינם כהלכה שכבר גילה דעתו בנתיב כ"ב שכדברי ר"י עיקר וכאן סיום דברי ר"ת הם ולא שהדין כן לפי סברתו עכ"ל וגם הרב בנימן זאב בסי' ת"ט נטה לדברי ר"י אלא שכתב מ"מ אני אומר להשוות ביניהם שיחלקו כיון שבא הטעות ע"י בעל הבית דאם לא היה שולחו לא היה שם טעות ואולי מזל שניהם גרם ע"כ. ואין כן דעת גדולי המחברים וכתב מרן בב"י בסי' הנז' שאפי' לדעת הרי"ף שהטעם שחולקין בדבר שיש לו קצבה הוא משום דבאת הנאה לשליח ע"י בעל הבית אפשר דאיתנהו לדברי ר"י שהיתרון דבר בפני עצמו הוא ואם גנב וגזל או הטעה את העכו"ם מה טיבו של בעל הבית בזה עכ"ל ואע"ג דבכסף משנה בפ"א בהלכות שלוחין כתב ז"ל דלדעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל שהטע' משום שכיון שבאת הנאה לשליח ע"י בעל הבית חולקין ה"ה דהכא נמי חולקין מה שכתב בב"י הוא עיקר וכן כתב הרב לחם משנה והרב כנסת הגדולה ע"ש. ואע"ג דלדעת רש"י הטעם שחולקין הוא משום דמתנה הואי ומספקא לן אם ניתנה לשליח או אם ניתנה לבעל הבית וא"כ יוצא שבטעו' העכ"ום שאינו מתנה וליכא למימר לשליח ניתנה הכל לבעל המעות עיין בס' כנה"ג סי רכ"ג שכתב דאע"ג דר"שי ז"ל פי' שחולקין משום דמתנה הוא וכו' בנדון רבינו תם ור"י ז"ל מודה דהכל לשליח דאיברא ודאי דיש לדקדק מדבריו דאם אינו מתנה אין כאן חלוקה מ"מ לא תידון מדבריו דהכל למשלח אלא אדרבא הכל לשליח דבשלמא במתנה איכא לספוקי למי ניתנה וחולקין אבל בטעו' הע"ום דאין כאן מתנה אלא גניבה וגזלה מה טיבו של בעל המעות בזה ואפי' חולקין אין שייך לומר וכו' וסיים דבריו דאי נמי נפרש שדעת רש"י ז"ל בפירושו כדעת ר"ת במעשה שבא לפני רש"בם ז"ל חזר והודה באופן דאין גם אחד שיודה לר"ת שהכל לבעל המעות כחזרתו ע"כ. והרב בעל העיטור ודעימיה שכתבו כדברי ר"ת דקודם חזרה לית הלכתא כוותייהו ולפיכך כתב מרן שם בבדק הבית ולענין הלכה כיון שהרשב"א והרא"ש ז"ל מסכימי' לדעת א' הכי נקיטינן. שלא כתב זה אלא לגבי מה שהסכימו דהכל לשליח ואינם חולקין דבזה איכא רבוואתא דסבירה להו דחולקין אבל למה שכתב ר"ת דהכל לבעל המעות אין צריך להרשב"א והרא"ש ז"ל בזה דכולי עלמא חולקין על ר"ת בזה ואפי המוחזק אינו יכול לומר קים לי כוותיה וכחו שכתב הרב בעל כנה"ג באות כ"ב ע"ש:
הכלל העולה מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא דהכא בנ"ד בענין הטעו שטעו העכ"ום בחשבון ונתנו לו יותר אותו יתר הוא לשליח כן נראה להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי מורנו היושב על כסא ההוראה שיחיה לאורך ימים אכי"ר.: באמשטרדם בי"ט כסליו שנת התקכה ליצירה:
נאם משה בלא"א דוד רודריגז לופיש מ"כ: