שאלה נד ראובן שמעון ולוי נשתתפו לעסוק שלשתן יחד באומנות אחד ונתחייבו שלשתן בש"ח שאם באולי ירבה אחד מהם להפרד מהם מהשותפות הנז' הרשות בידו אך בתנאי שהוא לבדו לא יהיה רשאי לעסוק באותו אומנות עד ג' שנים שהוא הקצבה ששמו לשותפות הזה ויהי היום שבתוך זמן הזה נסתלק ראובן מהשותפות ולא עסק באותו אומנות באשר שבועה ירא ואחר ימים נסתלק שמעון ג"כ מאותו אומנות ולא נשאר באותו אומנות כי אם לוי לבדו ועתה ראובן ושמעון רוצים לעסוק באותו אומנות כל אחד בפני עצמו באומרם כי כיון שנתפרדה החבילה נתבטלה השבועה והרי הם רשאים להתעסק באומנות זה ולוי טוען דעדיין אריא דשבועתא רביע עילוייהו ואינם רשאים לעסוק בזה האומנות יורנ' המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה היה נראה דהדין עם לוי מהא דתנן בפ' מי שאחזו הרי זו גיטך מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש ומת בתוך י"ב חדש הרי זה גט ואיבעיא לן בגמרא כי שרינן לה לאלתר שרינן לה דהא ודאי לא אתיא או דלמא לאחר י"ב חדש שרינן לה לכי מקיים תנאיה וכתב הריף ולא איפשיטא ולחומרא עבדינן ולא פטרינן לה בלא חליצה ושרינן לה לעלמא אלא לאחר חדש לכי מקיים תנאיה עכ"ל ואם התם דודאי לא יבא עוד ויש כאן קיום תנאי והיה לנו לומר דמעתה הרי הוא גט מעכשיו כמו שהוא אומר ואפ"ה אנו מצריכין אותה להמתין עד כלות הזמן שקבע בנ"ד שאם יתעסקו באותו אומנות תוך הזמן שקבעו לשותפו זה כל אחד בפני עצמו לא יתקיימו דבריהם שהרי נשבעו שאם באולי ירצה אחד מהם להפרד מהשותפות שלא יהיה רשאי להתעסק באותו אומנות עד ג' שנים והן לא כלו להם עדיין כ"ש שצריכין להמתין עד כלות הג' שנים שקבעו. ואף על גב שהם טוענין כי כיון שנתפרדה החבילה נתבטלה השבועה. שמא איכא למיגזר נתפרדה תוך הזמן אטו לא נתפרדה. וכמו שכתבו התוספות התם גבי גט דהטעם שצריכין להמתין משום גזירה מת בתוך י"ב חדש אטו לא מת. אך נראה דיש לחלק דהתם איכא למיגזר אטו לא מת כי אין העולם יודעים שחת ויתמהו על שמתירין לינשא אמנם בנ"ד ליכא למיגזר אטו לא נתפרדה החבילה כי העולם יודעים שנתפרדה בתוך הזמן שקבעו ולא יתמהו על שמתירין אותם להתעסק באומנות כל אחד בפני עצמו:
אבל ראיתי להרב בעל תרומת הדשן בסי' רע"ז שנשאל על ראובן שחלה בנו ונדר שלא לשתות יין עד שיהיה הבן בר מצוה ועמד הבן מחולי זה והבריא שנה או שנתים ואח"כ נפטר מחולי אחר ולא מלאו לו עדיין י"א שנים אי שרי ראובן לשתות יין מיד אחר מיתת בנו שהרי מעתה לא יגיע הבן לעולם להיות בר מצוה. או צריך להמתין עד שיגיעו השנים שהיה ראוי להיות בר מצוה. או שמא יאסר לעולם. והשיב דאין סברא לומר דיאסר לעולם שהרי לא הגיע הבן בקבר לעולם להיות בר מצוה דכיון שמת נעשה חפשי מן המצות וכו' לא שנסתפק אי צריך להמתין עד כי יגיע שנה שהיו ראוין לנער ואף על גב דבודאי לא יגיע לו שהרי מת ונדמהו להא דתנן פרק מי שאחזו מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש יעויין שם ומסיק דנראה דשרי מיד כשמת. אלא דאחר כך כתב דמ"מ צריך להתיישב בדבר אי שייך הכא נמי למיגזר ועל פי פסק זה למד הרמ"א בהגהת ש"ע י"ד סי' ר"כ סעיף ט"ו גם על מי שקבע זמן למשתה בנו ונדר עד ומן משתה בנו דאפילו אם מת הבן קודם שיגיע משתה שלו צריך להמתין עד אותו זמן ואם כן אף אני אלמוד מכאן לנ"ד דאפילו אם נתפרדה החבילה צריכין להמתין עד כלות הג' שנים שקבעו לשותפות זו כדי שיפטרו מן השבועה משום דיש לומר ג"כ דדמי לגט ושייך למיגזר נתפרדה תוך הזמן אטו לא נתפרדה:
אבל איכא למפרך לתרוייהו בין להרמ"א ובין למהרא"י אי להרמ"א היאך למד דינו מדין דנדר עד שיהא בנו בר מצוה דאפשר לחלק דהתם זמנו קבוע עד שיהא בן י"ג שנים אבל הכא בידו לאחר או להקדים זמן הנשואין ואם כן לא היתה כוונתו אלא עד שיעשה המשתה ולא טל הזמן ואי למהרא"י הוא עצמו ערבא צריך דהיאך רצה לדמות דינו לדין הגט דהא לא דמי כלל משום דהכא עיקר כוונתו היה שנדר עד שיזכה שיהא הבן בר מצוה ומיד כשמת בטל נדרו והוה כאלו אמר הריני נודר עד שיחיה בני ויהא בר מצוה. וכ"ש בעניין השאלה דמיירי שנדר בשעת שהיה בנו חולה ואח"כ עמד הבן מחולי זה ואח"כ כמו שנה או שנתים נפטר מחולי אחר עיקר כוונתו היה שיזכה שיהא הבן בר מצוה והגט עצמך בגט אם אמר ה"ז גיטך אם ימות פלוני תוך י"ב חדש ומת תוך י"ב חדש וכי גזרינן בהא מת אטו לא מת ודוקא באם לא באתי גזרינן הכי וכ"ש כאן בנדרים דהולכים אחר אן בני אדם שמשמע כל זמן שיחיה הבן ואם כך נראה להלכה גם בנדר עד שיהא בני בר מצוה כ"ש שאין לנו להחמיר גם במשתה בנו. שוב מצאתי בספר ב"ה שכתב על דברי הת"ה הנ"ל וז"ל ולי משרא שרי לשתות יין מיד אחר מיתת בנו ומגרש את אשתו ואומר מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש ומת בתוך י"ב חדש שאני דאיכא למיגזר אטו לא מת כמ"ש התוספות וכיון שכן הוא נ"ד נמי לא דמי לגט כלל ומיד שנתפרדה החבילה נתבטלה השבועה דהא אפשר שהיתה עיקר כוונתם בשבועה בעוד שיתמיד החבילה. ודבר ברור הוא שיש לנו לילך אחר כוונת הנודר ואמדן דעתו אעפ"י שלא פירש וכדכתב הרשב"א על מי ששדך בתו לשמעון בשבועה וקבעו זמן לנשואין ותוך הזמן קלקל המשודך מעשיו ומפני כך אין אבי הבת רוצה לתת לו בתו שהדין עם אבי הבת כדאמרינן לא נתכוונה זו אלא להגון לה. גם הר"אש על על אחד שנדר לחתנו סכום כך ואחר כך נתקלקלו חובותיו אעפ"י שהיה לו כדי להשלים לחתנו אם היה רוצה למכור כלי ביתו כתב דפטור דאדעתא דהכי לא נדר וכו' גם מהרריק שרש י"ו ופ"א כתב על מי שנשבע לפרוע לחבירו בבית דין והיה במקום פלוני בשעת שבועה ואחר כך שינה מקומו שאינו חייב להוליכו שם דאדעתא דהכי לא נשבע אפילו שנשבע סתם. סוף דבר כי הדין ברור מאד מכמה מקומות דיש לנו לומר דעת הנשבע או הנודר ולפי זה בנ"ד אם הוא שהיתה כוונתם בשבועה כל זמן שתשאר החבילה קיימת רשאים הם להתעסק באומנות כל אחד בפני עצמו ואין לוי יכול לעכב בידם:
אלא דכל זה איננו שוה לי כי יש לדחות דבכל הני דאמרן איכא אומדנא דמוכח אבל בנ"ד מה אומדנא דמוכח איכא לומר כן ואדרבה יותר היה נראה לומר שדבר זה שהם טוענין לא היה בלבם בשעת השבועה. והרי כתב בפ"ח דנדרים דין ה' מי שנדר או נשבע ונולד לו דבר שלא היה בלבו בשעת השבועה או בשעת הנדר הרי זה אסור עד שישאל לחכם ויתיר את נדרו וכו' ועוד אומר אני דאפילו אם היה נראה יותר לומר שהדבר שהם טוענים היה בלבם בשטת השבועה משלא היה. כיון דאפשר לפקפק עליו אינו כלום. לפי הכלל גדול שמסר לנו הרשב"ץ באומדנות וז"ל הוי יודע שאין לילך אחר אומדן דעתא אלא בדברים שאין לפקפק כלל שלא היה כן דעת הניתן או הנשבע ושיהיה הדבר ההוא מפורש מן הסתם כאלו פירשו וכל אותן שהזכרתי למעלה כולן הן על דרך זו שאפילו הבעל דין החולק אינו אומר שלא היה כן דעתו אלא אומר אף על פי שכן היה דעתו כיון שלא פירש אין לילך אחר דעתו וקי"ל דכיון דאין לחלוק כלל בדעתו שלא היה כן אף על פי שלא פירש הרי הוא כמי שפירש ולא הוו דברים שבלב אלא דברים שבפה ושבלב דכ"ע סהדי שזה הוא דעתו אבל אם איפשר לחלוק בדעתו אם הוא כן או אינו כן אף על פי שיותר נוטה הדעת למה שבלבו כיון שאיפשר על דרך רחוקה לומר שלא היה כן דעתו הוו להו דברים שבלב שאינן דברים והיינו ההיא דההוא דזבן נכסיה אדעתא למיסק לארעא דישראל ופירשו המפרשים דגלי אדעתיה קודם לכן שהוא רוצה לעלות לא"י וגם אחר כך הוא טורח לעלות דאי לא פשיטא דלאו כל כמיניה למימר אדעתא למיסק לארעא דישראל זבינית ואפ"ה כיון דבשעתא דזבין לא אמר אמרינן אפשר דמשום דאצטריכו ליה זוזי זבין ולא אזלינן בתר דברים שבלבו ואף טל פי שהדבר קרוב מאד שמפני זה מכר כיון שאיפשר לומר בדרך רחוקה שלא היה דעתו כן לא אזלינן בתר דברים שבלבו ולאו אומדן דעתא היא כיון שאיפשר לומר הכי ולומר הכי ע"כ מעתה כ"ש בנדון דידן דהא איכא למידק שיותר נראה שלא היה בלבם בשעת השבועה הדבר שהם טוענים אלא דעכשיו נולד להם שאין לילך אחר כוונתם לומר דאדעתא שתשאר החבילה קיימת נשבעו. וגם טענתם תהו דלא אמרינן כיון שנתפרדה החבילה נתבטלה השבועה אלא כשאחד או שנים מהנשבעים עברו על השבועה דאז נתבטלה לאחר בלא התרה כדבעינן למימר קמן. או בשתלה שבועתו בשל חבירו ושבועת חבירו לא היתה שבועה. דאז גם שבועה שלו אינה שבועה. כההיא שכתב בתשובת אור זרוע קטן. אחד שא"ל לאשתו תנה לי תקיעת כף שלא תנשא עוד לבעל אחרי מותי גם אני אדיר לך שלא אשא אשה אחרת אחוי מותך אין נדרו חל ואפילו כבר קיים פריה ורביה בשעת תקיעת כף ומעתה גם נדרה אינו חל ומותרת לינשא אחרי מותו בנדון כדומה לזה הוא דאמרינן נתפרדה החבילה נתבטלה השבועה. אבל בנ"ד אין מקום לומר כן ולכן היה נראה דהדין עם לוי שטוען דעדיין אריא דשבועתא רביע עילוייהו ואינם רשאים לעסוק בזה האומנות. שהרי נתחייבו שלשתם בש"ח שאם באולי ירצה אחד מהם להפרד שלא יוכל להתעסק לבדו לפרד מהשותפות וכיון שכן אם מתעסקים באומנות תוך הזמן שקבעו הנה עוברים על השבועה. ויש לדמות דין שלשה שנתחייבו בשבועה כנ"ד לדין שנים שכתב רבנו ירוחם בנתיב י"ד וז"ל שנים שנשבעו לעשות דבר אחד והאחד מהם עבר על השבועה השני פטור ואין צריך התר מן השבועה כך כתבו המפרשים וראיה מדוד כשהלך להלחם עם הארמיים אמרו לו הסנהדרין כיון שהם עברו הברית שכרת יעקב עה לבן הארמי בימי בלעם כבר היו פטורים ישראל לעברו כדאיתא במדרש תלים במזמור מכתם לדוד ללמד בהצותו וכו' וכן כתוב בהגהות מרדכי דשבועות יש לדקדק דשני אנשים שנשבעו זה לזה ועבר האחד על שבועתו השני נפטר מאותה שבועה כדאמר פרק קמא דסוטה גבי שמשון שהרג פלשתי' אמר ר' חייא בר אבא הוחלה שבועתו של אבימלך דכתיב אם תשמר לי ולניני ולנכדי ופירש רש"י ז"ל הוחלה בטלה כמו לא יחל דברו למי שעברו פלשתים על השבועה תחלה וכן דעת הראש בתשובה הביאה מרן בב"י בסוף סי' ונ"ח עלה רע"ד עמוד א' וז"ל כתב הראש בתשובה כלל ח' על שנים שנדרו ללכת יחד לארץ ישראל תוך שתי שנים ואחד מהם רוצה להתעכב לשלם נדר שנדר קודם לכן וחבירו אומר שאלו היה יודע שהיה לחבירו נדר קודם לכן להתעכב לא היה נודר עמו. והשיב לו הר"אש נדר גמור נדר לעלות לא"י תוך שנתים ואם היה עליו נדר להתעכב כאן יותר משנתים היאך נדר נדר אחרון לבטל את הראשון וגדר האחרון לא היה נדר וכיון שנדרו לא היה נדר גם שלך לא היה נדר כי לא נדרת אלא להיות בחברה אחת וכיון שנדרו אינו נדר ואינו מחוייב ללכת נתפרדה חבילה ואין כאן נדר ואם לא היה עליו נדר להתעכב בכאן יותר משנתים הרי נדר שניכם נדר ומחוייבים אתם ללכת ואם ח"ו לא היה אחד מכם רוצה לשלם נדרו העובר יעבור והשני פטור כי לא נדר אחד חכם כי אם ע"ד החברה הילכך ממ"נ אם ישאר חבירך או כדין או שלא כדין אין עליך נדר ע"כ וכיון דכן בנ"ד שנשאר אחד ונתפרדו שנים שאינם רוצים לקיים שבועתם דינו נמי כשנים ונתפרד אחד שאינו רוצה לקיים שבועתו מה התם האחד עובר והשני שנשאר פטור הכא נמי השנים עוברים והאחד שנשאר פטור:
איברא דבהגהו' מרדכי הבי אחר מה שכתבתי לעיל משמו תשובת ר"ש משאנץ וז"ל אמנם כן היתה קבלה בידי ענין שדוכי אשה ואיש שקיבלו עליהם חרם תקנת קהילות לינשא לאחר זמן דמי שעיכב והעביר המועד אסור לינשא לאחר ומי שאין מעכב מותר ואין צריך התרת חכם וגם המעכב עצמו מותר בלא התרה לאחר שנשא שכנגדו עד שבא לי זקן אחד ואמר לי כי שניהם אסורים ולא הרויח מי שלא עיכב אלא תשומת יד וכו' אבל מרן בב"י בסוף סי' רנ"ו כתב ז"ל ודברי רבנו ירוחם בשם המפרשים ודברי קבלת ר"ש נכונים בטעמם. ודברי הזקן ההוא איפשר שהם לפי מנהג מקומו שע"ד כן הסכימו הקהלות ההם בחרם ועל פי זה לא פסק כדברי הזקן ההוא אלא כדברי רבנו ירוחם ור"ש שכתב בש"ע ז"ל שנים שנשבעו לעשות דבר אחד ועבר אחד מהם טל השבועה השני פטור ואינו צריך התרה לפיכך איש ואשה שנשתדכו זה לזה וקבלו חרם לינשא לזמן קבוע מי שעיכב והעביר המועד אסור לינשא לאחר והלה מותר ואינו צריך התרה וגם המעכב עצמו מותר בלא התרה לאחר שנשא שכנגדו:
הרי מבואר דמי שאין מעכב מותר כקבלת הר"ש משאנץ ולא כההוא זקן. וא"ת דיאסר לגוי ג"כ להתעסק בפני עצמו והא דרבנו ירוחם ור"ש מיירי בשתלויין זה בזה וא"א לאחד לקיים שבועתו בלא חבירו וכההוא נדון דהראש שנשבעו השנים ללכת ביחד לא"י והאחד עובר וקשה לשני ללכת לבדו שהוא פטור דיש לומר הכא נמי א"א לאחד לקיים שבועתו בלא חבירו לפי שדבר קשה מאד שהאחרים יעברו על השבועה להתעסק באומנות כל אחד בפני עצמו והאחד והיה אסור בבית האסורים ולא יתעסק הילכך כיון שיעברו השנים האחד מותר. תדע דראיתי למהרש"ך ח"ב סי' נ' שנשאל על ראובן ושמעון שנשתתפו בעסק הסחורות במשך ג שנים ונתחייבו בשבועה חמורה בשלשה דברים שלא לצאת ערב לשום נברא בעולם. וגם שלא לשחק בשום מין ממיני שחוק. וגם שלא יוכל שום אחד מהם לעשות שום שותפות עם אדם אחר בעולם. ואחר שנכתב ונחתם שטר השותפות הנז' עלתה ההסכמה ביניהם שילך ראובן לפראנקיאה להתעסק שם בעד ובשם השותפות הנז' ובעומדו שם לא עברו ימים מועטים עד כי יצא יצא ממחיצתו ויצא ערב שם בעד יהודה וכו' ועוד מלאו לבו לעבור על שבועתו לשחק שם בכל אות נפשו ויהי כראות שמעון כן כי ראובן חלל בריתו ושבועתו וכו' עמד ביתר הפלטה אשר בידו ובקש להתעסק לבדו נפרד מהשותפות וכו' והשיב הרב יראה לכאורה ולפום ריהטא ששמעון אינו פטור משבועתו דאיברא שכתב רבנו ירוחם בשם המפרשים ז"ל שנים שנשבעו על דבר אחד ועבר האחד מהם על השבועה פטור השני ואין צריך היתר לשבועתו מ"מ יראה דיש מקום לחלק ולומר דהיינו דוקא היכא שנשבעו טל דבר אחד ועבר האחד מהם על דבר אחד מאותם הדברים שנשבעו יחד אמנם אם מה שעבר האחד היה בדבר אחר ולא עבר באותו דבר והיינו כה"ג דנ"ד שנשבעו ראובן ושמעון שניהם בשלשה דברים אחד שלא יוכל שום אחד מהם להיות מתעסק נפרד כל ימי משך השותפות. וגם שלא לשחוק. ושלא ליכנס ערב. ואם כן יראה שאף על פי שעבר ראובן ושחק. ונכנס ערב. עם כל זה לא נפטר שמעון להתעסק נפרד בפני עצמו כיון שלא עבר ראובן באותו דבר שלא נתעסק נפרד. אמנם כד מעיינן יראה דקושטא דמלתא היא שנפטר שמעון ויכול להתעסק נפרד ויש בזה טעם וטעמים לשבח האחד הוא שכל אלו הדברים שנשבעו לקיים יחד היו לצורך השותפות כי ראו שאותם הדברים היו צריכים להתקיים לתועלת ולקיום השותפות וזולת אותם הדברים לא היה אהפשר להתקיים אם כן כיון דהא בהא תלייא דין הוא שנאמר שכיון שעבר ראובן על אותם הדברים שעבר ששמעון נפטר מהשבועה ויכול להתעסק נפרד בפני עצמו. ע"כ הצריך לענייננו והנה מתוך התשובה זו יראה המעיין וישפוט דמה גם בנדון דידן שמלבד שהם רוצים לעבור על אותו דבר עצמו שעליו נשבעו גם כן היה לתועלת ולקייום השותפות וזולת אותו דבר לח היה אפשר להתקיים והא בהא תלייא דדין הוא שנאמר דאם היה לוי יכול לעכב דמיד שיעברו ראובן ושמעון על שבועתם שלוי נפטר מהשבועה ויכול להתעסק נפרד בפני עצמו. אבל כבר יש לדחות כל הא דאמרן ולומר דאדרבה הוא יען מתוך דברי השאלה יראה שלא נתחייבו בשבועה אלא בעוד שתשאר השותפות מדהתנו שאם באולי ירצה א' מהם להפרד מהם מהשותפות וכו' וגם מדחזינן שנסתלק ראובן ולא עסק באותו אומנות באשר שבועה ירא ואחר ימים כשנסתלק שמעון ג"כ ולא נשאר באותו אומנות כי אם לוי לבדו מעתה ראובן ושמעון רוצים לעסוק באותו אומנות כל אחד בפני עצמו ואם כן אין לוי יכול לעכב בידם שכיון דשותפות אין כאן שבועה אין כאן:
זהו מה שנראה לע"ד ואמר לי לבי אם ראה בעיני מורינו שלם היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש:
באמשטרדם ט"ו לחדש חשון משנת התקלג