שאלה יב ראובן היה מוטל טל ערס דוי והוצרך למכור ביתו מחמת דוחקו והיה הקו' חתנו והוא היה באותו זמן במדינ' אחרת ועמדו והלכו אצל הש"מ והושוו יחד במקחם וקנו הבית ממנו בקניין סודר שלא לחזור בו בפני עדים כשרים והתנו עמו לקיים המקח בכל ייפוי כח ואחר כך מיד שלחו לחתנו להגיד לו שנמכר לו הבית וטרם שחזר הציר נפטר ראובן וחלי"ש ובאו היורשים וערערו ולא היו חפצים לקיים המקח כיון שלא נכתב עדין השטר ועוד שהקנין היה שלא בפני הקונה שלא היה שם בשעת הקנין וחתנו טוען שכיון שקנו ממנו בקנין סודר שלא לחזור בו אין אחר הקנין כלום ובערה בהם אש המחלוקת ובאו למדרשו של שם לשאול דינא כדי להשבית מחלוקת יורנו המורה לצדקה היכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה ראיתי דברי השאלה ואת המחלוקת אשר בין יורשי ראובן והקונה הבית שהיורשים טוענים דכיון שלא נכתב השטר עדין ועוד שהקנין היה שלא בפני הקונה לפי שלא היה שם בשעת הקנין אינם חפצי' לקיים המקח והקונה טוען שכיון שקנו ממנו בקנין סודר אינם יכולין לחזור מהמקח דאין אחר קנין כלום ובהיות שאדני השאלה הוטבעו על דיני הקנין של סודר גמרנו לילך אל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להוציא לאור משפט ונשאל מהאל עליון יצילנו מכל שגיון אמן כן יהי רצון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
הרמב"ם כתב בפרק ח' מהלכות מכירה הלכה ה' וז"ל הקרקע והעבדים והבהמה ושאר כל המטלטלין כל אחד מהן נקנה חליפין והוא הנקרא קנין ועיקר הדרך הזאת שיתן הקונה למקנה כלי כל שהוא ויאמר לו קנה כלי זה חלף החצר או היין או הבהמה או העבד שמכרת לי בכך וכך כיון שהגביה המוכר את הכלי וקנהו קנה הלוקח אותו הקרקע או אותן המטלטלין אף על פי שעדין לא משכן ולא נתן את הדמים ואחד מהן אין יכול לחזור בו עכ"ל:
והרב המגיד כתב הקרקע והעבדים והבהמה ושאר כל המטלטלין וכו'. זה מבואר בכמה מקומות מן הגמרא ומפורש בהזהב ודעת רבינו כדעת מי שאמר שדין קנין הוא אפילו בלא כסף וכן עיקר: ועיקר הדרך הזאת וכו' כרב דאמר בכליו של קונה וכדאסיקנא בגמ' ע"כ:
הרי לך מהאי דינא דכיון שהגביה המוכר את הכלי וקנהו קנה הלוקח את המקח אף על פי שלא משך אותו ולא נתן את הדמי' ואחד מהן לא יוכל לחזור בו ואף על גב שלח אמר שלא כתב לו השטר צריך לומר שהדין כן דכיון שכתב בפרק א' מה' הנ"ז ה' ד כיצד בכסף מכר לו בית מכר לו שדה ונתן לו דמים קנה בזה דברים אמורים במקום שאין כותבים את השטר אבל במקום שדרכן לכתוב שטר מכר לא קנה עד שיכתוב את השטר ובה"ז כיצד בשטר כתב לו על הנייר או על החרס או על העלה שדי נתונה לך שדי מכורה לך כיון שהגיע השטר לידו קנה אף על פי שאין שם עדים כלל ף על פי שאין השטר שוה כלום במה דברים אחורים במוכר שדה מפני רעתה אבל בשאר קרקעות אף ע פי שהגיע שטר של מכר לידו ואפילו היו בו עדים לא קנה עד שיתן את הדמים וכאן לא דיבר כלל מן השטר אם כן בודאי שאינו צריך דאי איתא שהיה צריך שטר היה לו לרבינו לומר במה דברים אמורים אם כתב לו אח השטר כמו שכתב בה' ד' מפרק א' שכתבנו לעיל שלא קנה בכסף עד שיכתוב את השטר:
ועוד יש לנו ראיה ברורה שרבינו סובר דבקנין סודר אינו צריך לכתוב את השטר שבפרק ח' מה' זכייה ומתנה ה' י"א כתב אל תטעה בשכיב מרע שכתב כל נכסיו ופירש שנתן הכל מעכשיו והקנה והקנה מהיום שאין זה מתנת שכיב מרע אלא כשאר כל מתנות הבריאים ש"ם הגיע השטר ליד המקבל מתנה או שקנו מיד הנותן קנה הכל ואין יכול לחזור בו וכו' ע"כ:
הרי למדת מכאן שכיון שכתב בתחילה שאם הגיע השטר ליד המקבל ולבסוף כתב או שקנו מיד הנותן משמע מדבריו בהדיא שבקניין אינו צריך שטר:
והרב המגיד בפרק ט' מה' זכייה ומתנה כתב בהדיא שכן הוא סברת רבינו וז"ל מי שמת ונמצאת מתנה קשורה על ירכו וכו' ומה שכתב המחבר וקנו מידו כדי ליפות כחו של מקבל הוא במתנת כל הנכסים הא במקצתן ודאי זכה בהן כיון שיש בהן קנין ואף על גב דלא מטא שטרא לידיה וכן כתב הרמב"ן ז"ל וז"ל דייתקי זה אינו הקנאה מחיים בקניין כדי שנאמר שעביד נפשיה משעת קניין ע"כ אלמא דבמתנת בריא בקניין לא בעינן מטא שטרא לידיה וכמו שכתבנו פרק י"א מה' גזלה כדעת קצת המפרשים עכ"ל:
והטור כתב בחושן המשפט סי' קצ"ה ס' א' בקניין כיצד הקונה יתן כלי למקנה והוא יקנה לו החפץ שלו חליפי הכלי שהוא נותן לו וכיון שמשך המקנה הכלי נקנו חליפין ללוקח או למקבל מתנה בכל מקום שהוא ואין אחד מהם יכול לחזור בו אפי אין עדים בדבר אם מודה זה לזה וכו':
הא לך מכאן שהטור קצר בדבריו יותר מרבינו כיון שלא כתב אפילו לא משך ולא נתן מעות אם כן ודאי שצריך לומר שהוא סובר דהואיל שעשה הקנין כדינו אינו צריך דבר אחר כלל ולכן לא האריך בלשונו:
והרב יוסף קארו בשולחנו הטהור בפי' הנ"ז ס' א' פסק בקניין כיצד יתן הקונה למקנה כלי כל שהוא ויאמר לו קנה זה חלף הקרקע או המטלטלון שמכרת לי או שנתת לי וכיון שמשך המקנה הכלי נקנה הקרקע או המטלטלין ללוקח או למקבל מתנה בכל מקום שהוא אף על פי שלא החזיק ולא נתן כסף ולא כתב שטר ולא משך ואין שום אחד מהם יכול לחזור בו אפילו אין עדים בדבר אם מודים זה לזה וכו':
נמצאת למד מהאי דינא שפסק מר"ן דכיון שכתב לשון רבינו והוסיף עלי שני דברים החזקה והשטר שלא הזכירם לא רבינו ולא הטור דסובר כל מה שכתבנו דכיון שעשה הקניין של סודר כדין וכהלכה אין צריך שום אחד משאר הקניינים דאי איתא שהיה צריך איזה מהם היה להם לאומרם כמו שאמרו בשאר הקניינים:
והרא"ש בפסקיו כלל ס"ו ס' ד' פסק כן וז"ל ראובן היה לו ארבעה בהמות לשחוט ומכר העורות לשמעון בקניין סודר ובעוד שהוליכן לשחיטה ברחו ונטבעה האחת בנהר ופסק מורינו הרב אשר ששמעון הפסיד העור שכיון שלקח קניין נקנו לו העורות בכל מקום שהן ונתחייב בחליפין ע"כ:
ובכלל ס"ח ס' כ"ו כתב בפירוש שאינן צריך לכתוב את השטר אם הקנה אותו בקניין סודר וז"ל ומה שכתבת וזה לשונך עתה יודיענו אפילו לא הגיע השטר לידו והביא עדים והעידו בעל פה וכי לא תתקיים המתנה בידו והרי לא קנה המקח או המתנה באותו שטר כי אותו שטר לראיה בעלמא הוא אבל קנהו בחליפין או במעות כאשר מספר השטר מה לנו שיגיע השטר לידו או לא יגיע אלא אם נאמר שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ולא הגיע לידו עכ"ל. הא מלתא דפשיטא הוא אם באו עדים בעל פה והעידו שראו המתנה שהקנה אותו למקבל בקניין סודר שהמתנה קיימת אפילו לא נכתב לעולם שטר עליה דקרקע נקנת בחליפין והשטר שכותבין אינו אלא לראיה בעלמא שאם ימותו העדים שראו המתנה או ילכו למדינת הים שיראה שטרו שמעידים העדים שראו המתנה כל שכן אם באו העדים בפנינו ומעידין על המעשה דעדיף טפי ולא שייך שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר כיון שהשטר אינו אלא לראיה בעלמא וכו':
ומעתה שהוכחנו בראיות ברורות שכל הני רבוותא סוברים דבקניין סודר אינו צריך שיגיע שטרא לידיה ואינם יכולים לחזור בהם נסתלק הטענה הראשונה שטענו היורשים נגד הלוקח באומרם שאינם חפנים לקיים המקח יען שלא נכתב עדין השטר ונאמר שטענתם אינה טענה והדין עם חתנו של אביהם והמקח קיים לפי שבעבור זה הטעם אינם יכולין לחזור בהם:
וכן מצאנו למוהר"י הלוי כלל ח' סי' ס"ג שכתב על זה הענין והוכיח בראיות ברורות כל מה שאמרנו וז"ל לאפס פנאי לא אאריך בראיות רק בקנצי מילין אומר דלע"ד נראה הדבר ברור שזכה הבחור הנ"ז בבית הנ"ז מכח המתנה הנ"ז ואף על פי שלא בא השטר לידו דכיון שהזקן הקנה לו הבית ההוא בקניין סודר שהוא מדרכי הקנאת קרקע אם כן מאותה שעה זכה הבחור הנ"ז בבית ההוא ואין צורך שיגיע השטר לידו בודאי אם לא היה כאן קניין סודר רק שהיה מקנה לו הבית בשטר שהוא אחר מדרכי ההקנאה שכתב לו ביתי נתונה לך אז היה צריך שיגיע השטר לידו כיון שלא היה שם הקנאה אחרת רק אותה בשטר אבל כל שהקנה לו בקניין סודר כבר זכה בו באותו קנין דזכין לו לאדם שלא בפניו ואין צורך לקניין אחרת והשטר אינו אלא לראיה בעלמא ולזה אפילו אם לא ימצא השטר כל שהעדים עצמן מעידים על המתנה הנ"ז בכל חזוקי סופר ככתוב בשאלה זכה הבחור הנ"ז וכו' והאריך הרבה בראיות חזקות יעויין שם ובסוף דבריו מסיק הכי באופן שלעניות דעתי זכה הבחור בבית ההוא ע"כ:
והגם שבסי' שלאחר זה כתב פסק של שני חכמים שכתבו על הפסק הזה ועשו קושיות על דבריו כבר תירץ החכם הנ"ז כל הקושיות כאשרי כל כל מעיין לעיין שם ולבסוף מסיק כל זה ראיתי להוסיף על הכתוב בראשונה ואיך שיהיה ראש דברי הרחמים השלמים נר"ו אמת וסוף דבריהם אמת וצדק שכלם העלו דזכה הבחור הנזכר במתנה זו ע"כ:
והשתא שתרצנו על הטענה הראשונ' שטענו היורשים והוכחנו בראיות ברורות שאין בה ממש ושהדין עם חתנו של אביהם נבוא להשיב על הטענה השנית שטענו שכיון שלא היה שם בשעת הקניין אין הקניין כלום ולכן אינם חפצים לקיים המקח:
כתב הטור בסימן הנ"ז ס' ו' אפילו לא נתן הקונה למקנה הכלי אלא אחר נתנו ובשבילו שלא בפני הקונה קנה וי"א שאינו קונה אלא בפני הקונה ואדוני אבי הרח"ש כתב כסברא ראשונה וכתב ולכך הורגלו לעשות הקניין בסודר של העדים אפי' בפני הקינה לפי שרוב קניינים הם שלא בפני הקינה ע"כ:
והרב בית יוסף כתב אפילו לח נתן הקונה וכו' בפ"ק דקדושין גמ' נכסים שאין להם אחריות נקנים עם וכו' איבעיא לן במטלטלין הנקנין אגב קרקע אי בעי שיהיו המטלטלין צבורין בקרקע ואמרינן ת"ש מעשה באחד שבקש ליתן מטלטלים במחנה ואמרו לו אין לו תקנה עד שיקנם ע"ג קרקע מה עשה לקח בית רובע ואמר טפח על טפח לפלוני ועמו מאה צאן ומאה חביות ומת וקיימו חכמים דבריו ואי אמרת בעינן צבורים טפח על טפח למאי חזי הב"ע לדמי כלומר מעות היו בידו ליתן מתנה וצבר דמי ק' צאן וק' חביות עליו הכי נמי מסתברא דאי סלקא דעתך ק' צאן וק' חביות נקנינהו ניהליה בחליפין ואלא מאי לדמי נקנינהו ניהליה במשיכה אלא דליתיה למקבל מתנה ה"נ דליתיה למקבל מחנה זו היא גירסת הספרים וכתבו התוספות מכאן מדקדק הרב שמעיה דאין מועיל קניין סודר אלא בפני הקונה שלכך לא הקנה לו בחליפין ט"י אחר שלא היה מועיל כלום כיון דליתיה למקבל מתנה בפנינו ופלא גדול בעיני ריב"ן שהרי מעשים בכל יום שקונים בסודר שלא בפני הקונה או המקבל מתנה ועוד תדע שבכל הגמ' משמע שמועיל קניין סודר שלח בפני הקונה ע"י אחר שהעדים קונים מן המקנה עבורו כדאמרינן וקנינא מיניה במנא דכשר למקני ביה וכו' ובכמה דוכתי אמרינן והיא שקנו מידו משמע בכל מקום שהעדים רגילים לקנות מן המקנה לצורך הקונה ואם אין מועיל קניין העדים אלא בפניו למה עשאוהו עקר והניחו קניין הקינה דמועיל לעולם אבל של עדים אין מועיל כלום אלא בפני הקונה וגם מה שהורגלו לעשות בסודר של עדים כיון שאין מועיל כלום אלא בפני הקונה ואז הוא היה יכול לעשות כמו עדים ומתוך כך כתבו דה"ג אח מאי לדמי קנינהו ניהליה במשיכה דליתיה למקבל מתנה וכן הגיה רש"י ולפי גירסא זו בא הגמרא לקיים הכי נמי מסתבר' דלעול' לדמי ובעינן צבורים דאי ס"ד ק' צאן וק' חביות ניקנינהו ניהליה בחליפין אלא ודאי מעות היו וכתבו עוד דאף לפי גירסת הספרים יש ליישב דה"ק הכא נמי דליתיה למקבל מתנה ולכך לא הקנה לו בחלופין ע"י אחר שלא היה שם אדם שהיה חפץ בהנאתו של קונה לתן סודרו עבורו משום דאי בעי מקנה פסיק ליה אבל אמת הוא אי הוה משכח הוה מהני והרא"ש כתב בפ' הנ"ז כל זה הדיבור וכתב עוד דאם איתא שצריך שיהיה הקניין בפני הקונה היה צריך לפרש בשטר שנעשה הקניין בפניו כמו שמפרשים שאר הדברים בונא דכשר למקניה ביה ועוד הביא ר"י הלבן ראיה מדאמרינן בהנושא ובהניזקין בנותיו דלא הוו בשעת קניין לא מהני להו קניין משמע דאי הוו בנותיו בעולם בשעת קניין אעפ"י שהקנין לא היה בפניהן ועוד הביא ראיה מדאמרינן דכותביו שטר ללוה אעפ"י שאין מלוה עמו ומוקי ליה בשטרי אקנייתא משמע בסודרא אלמא שלא בפני המלוה מקנין לו עכ"ל. וכן כתב המרדכי בפ"ק דמציעא דקנין מהני שלא בפניו וגם רבינו ירוחם כתב בנתיב ו' ח"ב שכן עיקר וכן הסכימו האחרונים וכתב בעל העיטור במאמר שני אחר רב עמרם השתא תקינו רבנן במתיבתא דקני שליח ב"ד או עדים דסברי שליחותייהו דקונה ומקנה עבדי וכתב גאון כיון דאי תפיש להו מקנה לחליפין לא מפקינן מיניה וחזו בית דין דאתו לאנצויי תקנו למיקני בכלי שאינו של קונה דלא חציף איניש למיתפס כלי שאינו של קונה ולמפסקי' וההוא טעמא דניחא ליה לקונה דלהוי מקנה איתא נמי בכלי שאינו של קונה דקי"ל זכין לאדם שלא בפניו וכ"ש בפניו ואפילו אמר להו מקנה קנו מידו דלאו שלוחו של קונה הוא קונה ומדברי הרמב"ם בפ' ה' מה' מכירה שכתב הקנה כלי למוכר כדי שיקנה הלוקח אותו הממכר זכה הלוקח נראה שסובר כהרא"ש שהרי לא חילק בין אם הוא בפניו או אינו בפניו ודברי רב עמרם כתבם המרדכי בהגהות והגהות מיימון בפ' ה' מה' מכירה כתבו מעשים בכל יום שקונין בקניין חליפין שלא בפני המקבל המתנה והא דאמרינן בפ"ק דקדושין ונקנינהו ניהליה בחליפין ומשני דליתיה למקבל מתנה פר"ת מה שלא הקנה לו בחליפין על ידי אחר משום דאמרינן בנדרים מאן לימא לן דאי בעי למתפסי אסודרא דלא מצי פסיק ליה לכך יש נמנעים מלהקנות סודריהם לצורך חבריהם פן יחזיק בו הזוכה בו ע"כ לשון מר"ן:
נמצינו למדים ממה שכתב הטור דיש שתי סברות בדבר זה דהאחד סובר דהקניין אינו מועיל אלא בפני הקונה והאחד סובר דהקניין מועיל בין בפני הקונה בין שלא בפניו והוא פסק כסברא זו כיון שכתב שא"א הרא"ש סובר גם כן כסברא זו ומכל דא שכתב מר"ן למדנו דכל המחלוקת הזאת שיש בין הני רבוותא הוא מוסד על גירסת הגמ' דהני דסברי דהקניין מהני אפילו שלא בפני הקונה לא גרסי בגמרא הכא נמי דליתיה למקבל מתנה ואז בא הגמ' לקיים מה שאמר הכי נמי מסתברא דאיירי בדמי והני דסברי דהקנין אינו מועיל אלא בפני הקונה גרסי בגמרא הכא נמי דליתיה למקבל מתנה ואז סותר הגמרא מה שאמר בתחילה הכי נמי מסתברא דאיירי בדמים אמנם מ"מ אנו רואים דהפוסקים רובם ככלם מעמידים הגירסא שאין בו הכא נמי דליתיה למקבל מתנה עבור כמה הוכחות וכמה ראיות מהרבה דוכתי מהגמ' דנראה דהקניין מועיל אפילו שלא בפני הקונה ואם היו מקיימים הגירסא משמע מכאן שהקניין אינו מועיל אלא בפני הקונה נגד כל הני דוכתי מהגמרא דנראה בהפך ואם כן נקיטינן דהדין עם כל הני רבוותא דפסקו דהקניין מועיל אפילו שלא בפני הקונה:
וכן פסקו מר"ן בשולחנו הטהור סי' קצ"ה ס' ג' הקנה אחד כלי למוכר כדי שיקנה הלוקח אותו הממכר זכה הלוקח אפילו הקנהו שלא בפני הקונה ואף על פי שהקנה לו הכלי על מנת להחזירו נקנה המקח: (הגה ולכך הורגלו לעשות הקנין בסודר של עדים אפי' בפני הקונה לפי שרוב הקניינים הם שלא בפני הקונה):
ואחרי הודיע אלדים אותנו כל זאת נבא לתרץ טל הטענה השנית שטענו היורשים שכיון שחתנו של אביהם לא היה שם בשעת הקנין אינם רוצים לקיים את המקח לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו בראיו' בריאות וחזקות מהגמ' ומהפוסקים דהקניין מועיל בין לפני הקונה בין שלא בפניו אם כן גם בטענה הזאת השנית של היורשים אין בו ממש והדין עם חתנו של אביהם שאינם יכולים לחזור בהם והמקח שריר וקיים זהו הנראה לע"ד לפי שלא מצינו לכל הני רבוותא שאמרנו שעושים חילוק בין מתנה למכר כמו שפסק מר"ן בדין הנ"ז בהדיא שאחר נקנה המקח:
אמנם אחר החיפוש בספרי הפוסקים מצאנו בתשובות מהרי"ו סי' ד' שאלה דומה לשאלתינו מלה במלה יעויין שם וז"ל התשובה מטיבותא דמר אמינא אילו היה הקונה לשם בשעת הקניין נראה דהמקח קיים דאין לאחר הקנין כלום דהא בהאי כל אפי שוין דמתנת ש"מ במקצת בקנין דאם עומד אינו חוזר ומכ"ש במכר דהא מכר עדיף מדאיבעיא לן בפ' מי שמת ש"מ שמכר כל נכסיו מהו וכו' ואמתנה פשיטא לן דיכול לחזור אלמא במכר עדיף ובעובדא דידן כיון שהקונה לא היה שם בשעת הקנין נראה דבקניין לית ביה מששא חדא דפ"ק דקדושין איתא קצת מרבוותא שכתבו דקניין חליפין שלא בפני הקונה לא מהני ואפילו לרש"י ור"י שכתבו שמהני היינו דוקא מתנה אבל מכר דצריך הקונה ליתן המעות דילמא לא ניחא ליה לקנות ולהוציא מעות אע"ג לכשיודע לו אומר ניחא לי מ"מ כיון שבשעת הקניין לא איתברר לו הקניין לאו כלום הוא ודמי להאי דפ' הספינה משך עד שלא פסק לא קנה ומפרש התם טעמא משום דלא סמכא אדעתיה הכי נמי דלא סמכא אדעתיה של המוכר דאמר מי יימר דניחא ליה לקונה לקנות בהני מעות אף על גב דלבתר הכי שמעינן מיניה דקונה דניחא ליה מ"מ כבר הדרא סודרא למריה ולא מהני כדאמרינן בנדרים בפרק השותפין ואם נפשך לומר דהכא כבר שמעינן מיניה דקונה דניחא ליה לקנות בהני מעות ואם כן המקנה גמר ומקנה מכל מקום כיון דביד הקונה למיהדר ביה לא עדיף מאסמכתא כיון דהקונה יכול לחזור ובודאי שדעת המקנה לא היה אלא אם ירצה הקונה אם כן לא גמר ומקני אלא עד שתתרצה הקונה וכשיתרצה הקונה כבר הדרא סודרא למריה וכו':
הרי לנו בהדיא דהר הנ"ז פסק בהאי נדון שהוא במכר דהוי כנ"ד שכיון שלא היה שם הקונה בשעת הקניין אין בקניין מששא לפי שהוא מפליג בין מתנה למכר הפך ממה שגמרנו אומר יען הראיות שכתב וכן פסק נמי הרב בטל המפה בסי' הנ"ז ס ג' וז"ל והא דנקנה המקח שלא בפני הקונה הינו במתנה וכיוצא בזה דודאי ניחא ליה אבל במקח שאפשר שאינו חפץ לקנות לא קנה ושניהם חוזרים ע"כ:
ועתה מה נאמר ומה נדבר אם אנו יוצאים להליץ בעד חתנו של ראובן יען הראיו' וההוכחות שכתבנו של כל הני רבוותא שסוברים בהדיא דאין חילוק בין מתנה למכר וכדמסתבר טעמייהו אז אנו סותרים הפסק של הרבנים האלו ואם אנו יוצאים בעד היורשים כמו שפסקו הני שני רבוותא אנו סותרים דברי כל הני רבוותא ובאמת שאם הייתי יכול להנצל מהדבר הזה הייתי עושה כי מי הוא אשר יכניס ראשו בין ההרים האלה רבנים מובהקים ראשי אלפי ישראל המה אבל אני מוכרח במעשי ולכן אף על פי שאיני כדאי ולא הגון לסתור את דבריהם ולא להכריע אותם מ"מ תורה היא וללמוד אני צריך ואם כן נאמר דאם מה שפסק מהרי"ו קבלה נקבל ואם לדין יש להשיב חדא דמה שכתב הרב הנזכר דהטעם דבנ"ד הקניין אין בו מששא לפי שבפ"ק דקדושין יש קצת מרבוותא שכתבו דקניין חליפין שלא בפני הקונה לא מהני כבר דחינהו זאת לפי שסברא זאת תלוי בגירסא שמצאו בספרים וכבר דחוהו אותו בשתי ידים כל שאר הפוסקים עם ראיות בריאות וחזקות מכמה דוכתי מהגמ' ואם הוא סובר כוותייהו אפילו במחנה אינו מועיל והוא סובר דבמתנה מהני ומה שכתב שאפילו רש"י ור"י שכתבו דמהני היינו דוקא מתנה אבל מכר דבריך הקונה ליתן מטות דילמא לא ניחא ליה לקנות וכו' נוכל לומר דאינו ראיה שאפילו שהם מדברים במתנה הטעם הוא לפי שהם מפרשים מה שאומר הגמרא אבל מכל מקום יאמרו דהוא הדין במכר כמו שאר הפוסקים שהוציאו מהגמרא שדבר במתנה הדין של מכר וגם מה שכתב דדמיא להאי דפרק הספינה משך עד שלא פסק לא קנה ומפרש התם טעמא משום דלא סמכא אדעתיה הכא נמי לא סמכא אדעתיה של מוכר דאמר מי יימר דניחא ליה לקונה לקנות בהני מעות וכו' נאמר דלא דמי האי דינא לנ"ד יען שבשלמא התם שלא פסק כמה מעות הוא שוה לא סמכא אדעתיה של מוכר דאמר מי יימר דניחא ליה לקונה לקנות בהני מעות אבל בנדון דידן דהושוו יחד במקחם ועל זה קנו הבית ממנו בקניין סודר שלא לחזור בו כמו שאמר השאלה ודאי דסמכא אדעתיה של מוכר וגמר ומקני ליה לקונה דהני בני אדם שליחותייהו של חתנו עשו ומדעתו עשו מה שעשו והראיה מזה שאחר כך מיד שלחו לחתנו של ראובן הציר לומר לו שנמכר לו הבית ולא מצינו שצוו שיאמר לו בכמה לפי שלא היה מקפיד על זה יען שנתן להם הרשות פתוחה ואם כן ליכא למימר האי טעמא דמי יימר דניחא ליה לקונה לקנות בהני מעות דניחא וניחא ליה ועם זה דאמרנו דבנדון דידן ודאי רוצה הקונה לקנות אם כן המוכר אינו יכול לחזור בו ונסתלק הטעם האחרון דאמר הרב דכיון שהקונה יכול לחזור בו גם המוכר יכול לחזור בו דלא גמר ומקני ליה לקונה ועדיפא מזאת אנו אומרים דהגם שיש למימר האי טעמא אפילו הכי כיון שאמרו חכמים דקניין של סודר קונה בין בפניו בין שלא בפניו ואין אחד משניהם יכולים לחזור בו אם כן ודאי דגמר המוכר ומקני ליה לקונה לפי שאינו יכול הקונה למימר דלא ניחא ליה וזה הוא ודאי סברת שאר הפוסקים שלא עשו חילוק:
והשתא נבא לדבר בנושא שאלתינו ונאמר דלכאורה הדין עם חתנו של ראובן שכיון שבתחילה הושוו יחד במקחם אחר כך קנו הבית ממנו בקנין סודר שלא לחזור בו ודרי שגמר ומקני ליה ואין היורשים יכולין לחזור בהם זהו מה שהיה נראה לנו לפי דעתינו הקלושה ברם כיון שאין לנו רשות לומר קבלו דעתינו וגם יש כלל בין הפוסקים דיכול המוחזק לומר קים לי אם כן אם אנו נפסוק שהדין עם חתנו של ראובן מכל הני טעמי שאמרנו יאמרו לנו היורשים קים לנו כהני קצת רבוותא שאומרים שאין הקניין קונה אלא בפני הקונה בין במתנה בין במכר וכמהר"יו והבעל המפה שפסקו בנדון כנ"ד שכיון שהוא במכר שהדין עמנו לכן נבטל דעתינו הקצרה מפני דעתם הרחבה ונאמר שהדין עם היורשים ונתבטל המקח שעשה בידם כיון שאינם חפצים לקיימה:
הכלל העולה מכל הני מילי מעלייתא שכתבנו שמה שטענו היורשים שאינם חפצים במקח שעשה אביהם כיון שלא נכתב השטר עדין וגם שלא היה הקונה שם בשעת הקניין הדין עמהם מהטעם שלא היה שם הקונה בשטת הקניין הואיל והני רבוותא הם מצדם אבל מחמת השטר זה לא היה מעכב הקנין כמו שהוכחנו מהראיות שכתבנו שלדברי הכל אינו מעכב כתיבת השטר הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה היושב על כסא כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר בזאת יבא אהרן אל הקדש לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: