שאלה ראובן שכר בית אחד של הקדש מן הקהל והקדים להקדש שכירות שנה אחת ובתוך השנה נתייקרו הבתים וטוענים מראובן שיפרע להם שכירות בשוויין של עכשיו או שיצא מהבית ויחזירו לו מעותיו על פי הזמן הנשאר לו לדור בבית עד תום שנת השכירות שנתן וראובן טוען שכיון שהוא שכר לשנה אחת והקדים מעות השכירות ליומי ממכר הוא ואינו יכול ההקדש לחזור בו ולהוציאו מיבעיא לן השתא הדין עם מי יורינו המורה ומהת"מש:
תשובה תנן בפרק השואל את הפרה דף ק"א ע"ב המשכיר בית לחבירו בימות הגשמים אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח בימות החמה שלשים יום ובכרכין אחד ימות החמה ואחד ימות הגשמים שנים עשר חדש ובחנויות אחד עיירות ואחד כרכים שנים עשר חדש רש"בג אומר חנות של נחתומים ושל צבעים שלש שנים. גמרא מ"ש ימות הגשמי' דכי אגר איניש ביתא בימות הגשמים אגר לכולהו ימות הגשמים ימות החמה נמי כי אגר איניש ביתא לכוליה ימות החמה אגר אלא בימות הגשמים היינו טעמא דלא שכיח ביתא למיגר אימא סיפא בכרכים אחד ימות החמה ואחד ימות הגשמים שנים עשר חדש ואלו מלו ליה יומי שכירות בימות הגשמים מפיק ליה ואמאי הא לא שכיח ביתא למיגר אמר רב יהוד' להודיע קתני והכי קאמר המשכיר בית לחבירו סתם אין יכול להוציאו בימות הגשמים מחג ועד הפסח אלא אם כן הודיעו שלשים יום מעיקרא תניא נמי הכי כשאמרו שלשים וכשאמרו שנים עשר חדש לא אמרו אלא להודיעו וכשם שהמשכיר צריך להודיע כך השוכר צריך להודיע דאמ' ליה אי אודעתן הוה טרחנא ומותיבנא ביה איניש מעליא אמר רב אסי אם נכנס יום אחד בימות הגשמים אינו יכול להוציאו מן החג עד הפסח והא אנן שלשים יום קאמר הכי קאמר אם נכנס יום אחד בימות הגשמים מהני שלשים יום אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח אמר רב הונא ואם בא לרבות בדמים חרבה אמר ליה רב נחמן האי לנקטיה בכובסיה דלשבקיה לגלימא לא צריכא דאיקור בתי פשיטא נפל ליה ביתא אחר ליה לא עדיפת מינאי:
ופירש רש"י אינו יכול להוציאו וכו': בגמרא מפרש לה לכולהו ובכרכים: שהם מקום השווקים שהכל נמשכים שם לגור שם והבתים אין מצויין לשכור: ובחנויות. שחנווני מקיף הקפות למכירין ושוהין מלשלם לו ימים רבים וכשמביאין לו מעותיו באין על ידי פתח החנות שהקיפו שם ואם הלך למקום אחר אינן יודעין אנה ימצאוהו אין יכול להוציאו כל י"ב חדש: חנות של נחתומין מוכרי ככרות. ושל צבעים שלש שנים ובגמרא מפרש מפני שהקיפן מרובה לזמן ארוך: גמרא מ"ש ימות הגשמים וכו' קס"ד האי בימות הגשמים לימי הגשמים קאמר שפירש לו השכר לי ביתך לימות הגשמים: בימות החמה נמי לכוליה ימות החמה אגר דהא לימות החמה קאמר ליה: אלא בימות הגשמים היינו טעמא משום דלא שכיח ביתא. ובשוכר סתם קאמר ואשמועינן דהשוכר סתם שלא פירש זמן הוי שכירות שלשים יום הילכך בימות החמה דשכיח ביתא אם בא להוציאו לסוף שלשים מוציא ובימות הגשמים דלא שכיח ביתא אע"ג דלא אגרי אלא שלשים יום אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח וחייב ליתן לו בכל חדש כשכר חודש הראשון אימא סיפא ובכרכין הוי סתם שכ רות שנים עשר חדש ואי מלו ליה הנך י"ב חודש בימות הגשמים וכו': להודיע קתני הנך שלשים וי"ב חודש דקתני במתניתין להודיע קאמר המשכיר בית לחבירו כלו ימי השכירות בימות הגשמים אינו יכול להוציאו משום דלא שכיחי בתי אלא א"כ הודיען בימות החמה שלשים יום שלא ירחיב לו הזמן משיכלה זמנו והיינו מט"ו באלול צריך להודיעו שלשים קודם החג וממילא שמעינן אם כלו לו ימי שכירותו בימות החמה אינו יכול להוציאו עד שלשי' יום משהודיעו ואם בא להוציאו בזמנו צריך להודיעו שלש ם יום קודם הזמן ובכרכים צריך להודיעו שנים עשר חדש קודם ביאתו וים לא הודיעו לא יצא אנא נותן לו כמשפט הראשון: אם בא בעל הבית להרבו' לו בדמי השכר מרבה. משיגיע זמנו אפילו לא הודיעו: האי נקטיה בכובסיה דלישכקיה לגלימה. הרי כאוחז בבצים שלו עד שמניח לו טליתו כלומר כיון שמעלה על דמיו אין לך מוציא גדול מזה כבסון על שם שתלויין כדאמרינן כמאן תלינן כובסא ברק לא תלאי של חמרים: דאייקור בתי. שהפסידו ניכר נפל ליה ביתא למשכיר א"ל. לשוכר: לא עדיפא מינאי הואיל והגיע זמנו מוציאו וא"ל הלא איניך בא עלי אלא מחמת שלא הודעתיך ואתה איניך מוצא בית לשכור אף אני לא היה לי להודיעך שלא ידעתי שיפול ביתי ואני איני מוצא בית לשכור ולא טוב שתדור אתה בפנים ואני בחוץ: עכ"ל רש"י ז"ל
והרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שכירות הלכה ז' פסק כאותה משנה:
זכינו לדין ראשונה שהמשכיר בית לחבירו סתם ולא פירש לכמה חדשים שלא יחויב השוכר לשלם לו יותר מהחודש הראשון יען כיון שהשכיר החדש הראשון בעד סך אחד סתמו כפירושו ששאר החדשים לא ישלם יותר:
שנית שאם רוצה המשכיר להוציא השוכר מביתו ש חויב להודיע לשוכר מקודם שלשים יום וזה מטעם שיוכל לבקש לו מקום לשבת ושלא ישאר בשוקים וברחובות:
שלישית שיש חילוק בין הקיץ לחורף ובין הכרכים לעיירות יען מפני שבימות החמה יש בתים להשכיר מה שאין כן בחורף וכן בערים נושבות הבתים מלאות ולא ימצאו מנוח לכף רגליהם ולכן יש החילוק בדרכים הנזכרים:
והרשב"א ז"ל כתב בתשובה וז"ל כ האומר אני משכיר לך בית זה לכך וכך בשנה כל שיעמוד שם אינו חיוב אלא אותו סך בלבד ואפילו אייקור בתי שלא לשנה אחד השכירה לו אלא כך אמר כל זמן שתעמוד בבית ולא אוציאך משם תעלה לי כך וכך בכל שנה ולא עוד אלא אפילו בא להוציאו משם משנה ראשונה ואילך אינו רשאי אלא אם כן הודיעו הזמן הקצוב בגמרא בימות החמה ובימות הגשמים ע"כ:
ומעתה יש לחקור בדברי הגמרא סתם דקאמר אי הוי דינא הכי גם כן כשפירש לכמה חדשים נאמר שאף בהשלמת הזמן יוכל השוכר לשבת בעד הסך הנזכר או לאו: ולפי הסברא הנכונה נרא' שיוכל המשכיר להוציאו מביתו וזה באחד משלש הדרכים הנזכרים: ראשונה יען כשהשכיר לו לאותו החדש דוקא לאותו החודש ולא יות' מפני שפעמי' רבות יקרה שלא ימצאו המשכירים איש להשכיר בתיהם ואם כן הם שמחים לאותו זמן בעד הסך הנמצא כי יאמרו לבחור הרע במיעוטו יותר טוב להוציא חצי שכירות מהבית מהיותו בלתי יושב אדם שם ולכן באותו החודש ישאיר בעד הסך הקצוב ולא יותר:
שנית כי אין טעם לומר השוכר היה לך להודיעני מכוון שמעיקרא ידע דוקא לאותו החדש השכירו ולא יותר היה לו לבקש מעיקרא בית לשבת בו:
גם אין מקום להמלט ולומר החילוק ושבין קיץ לחורף ובין העיירות לכרכים כי מכיון שהתנה עמו בתחלה לאותו זמן יש לו לבקש קודם כלות הזמן הנזכר:
אמנם לבל נגזור סברות מדעתינו נלך ונבקש באמתחות הפוסקים לשאול את פיהם:
כתב הרא"ש ז"ל בפרק השואל את הפרו המשכיר בית לחבירו בימות הגשמים אין יכול להוציאו מן החג עד הפסח בימות החמה שלשים יום ובכרכים אחד ימות החמה ואחד ימות הגשמים שנים עשר חדש והחנות אחד כרכים ואחד עיירות שנים עשר חדש רשב"ג אומר חנות של נחתומין ושל צבעים שלש שנים ומפרש בגמרא מפני שהקיפן מרובה מ"ש ימות הגשמים דכי אגר איניש ביתא לכולא ימות הגשמי אגר ימות החמה נמי אמר רב יהוד' להודיעו קתני והכי קתני המשכיר בית לחבירו סתם אין יכול להוציאו בימות הגשמים מן החג ועד הפסח אלא אם כן הודיעו שלשים יום מעיקרא סתם פי שהשכירו לחדשים וממילא ידענא דבימות החמה צריך להודיעו שלשים יום קודם יציאתו מן הבית תניא כמי הכי כשאמר שלשים יום וכשאמר י"ב חדש לא אחר' אלא להודיעו וכשם שהמשכיר צריך להודיעו כך השוכ' צריך להודיעו דא"ל אי אודעתן הוה טרחנ' ומותבינא ביה איניש מעליא אמר רב אסי אם נכנס בה יום אחד מהני שלשים יום בימות הגשמים אין יכול להוציאו מן החג עד הפסח אמר רב הונא ואם בא לרבו' בדמים מרבה והוא דאייקר בתי אבל לא אייקר בתי לא וכן השוכר אם הוזלו הבתים יכול למעט בדמיה פשיטא נפל ביתא דמשכיר א"ל לא עדיפת מינאי זבנה אורתה משכנה יהבה במתנה א"ל שוכר לא עדיפת מגברא דאתית מחמתיה כלליה לבריה חזינא אי הוה מילתא דאיפשר ליה לאודועי איבעי ליה לאודועי ואי לא מצי א"ל לא עדיפת לי מדנפשאי וכולה שמעתין איירי בסתם אבל אם שכרו לזמן ידוע אם כלה זמנו אפילו באמצע החורף יכול להוציאו והכי איתא בירושלמי
וכן פסק מרן בשלחנו הטהור ס' שי"ב וע"ש:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על השאלה אשר נשאלנו עליה וז"ל ראובן וכו': קודם כל דבר ראוי לחקור ולפשפש אם הדיוט בהדיוט דוקא נזכר בגמרא והוא הדין דבר ההקדש אם נוכל לגזור אומר לזכות ראובן או נבקש זכות להקדש:
והספק הזה נולד לי מהא דאיתא במתניתין שקלים פרק ד' הלכה ט' כל המקבל עליו לספק סלתות מארבעה עמדו משלש יספק מארבעה משלש ועמדו מארבעה יספק מארבעה שיד הקדש על העליונה ואם התליעה סולת התליעה לו ואם החמיץ יין החמיץ לו ואינו מקבל את מעותיו עד שיהא המזבח מרצה ע"כ:
ופירש רבינו עובדיה מברטנורא וז"ל המקבל עליו לספק סלתות בימות קציר חטים ובצירת ענבים ומסיקת זיתים היו הגזברים מקדימים מעות לחנוני והיה החנוני מקבל עליו לספק יינות שמנים וסלתות כל השנה ואם היו אז נמכרים ד' סאין בסלע והוקרו ועמדו ג סאין בסלע. צריך ליתן ד' סאין דהקדש קונה בכסף דכתיב ונתן הכסף וקם לו ואם קבל לספק ג' סאין בסלע והוזלו ועמדו ד' בסלע נותן ד' בסלע דלא גרע מהדיוט דלא קני אלא במשיכה התליעה לו ואפילו משך הגזבר ונתן מעות אחריותם על החנוני: אינו מקבל את מעותיו כלומר אינם נחשבים מעותיו של חנוני ולא זכה בהם ואף על פי שקבלם מן הגזבר: עד שיהא המזבח מרצה. שיעלה לרצון על המזבח הלכך אם החמיץ היין או התליעה הסלת אחריותם על החנוני עכ"ד:
נראה בבירור שיד ההקדש על העליונה אם הוקר ואם הוזל ולכן נאמר גם כן בנדון הזה שיד ההקדש על העליונה ושיחויב ראובן לשלם השנוי אף כי הוא דבר נגד הטבע נאמר יד ההקדש על העליונה:
אמנם אחר האמת נראה שהדברים חלוקים בעצמם וזה מטעמים:
האחד יען הממונים שהיו במקדש היו מתנים בית דין עמהם שיחויבו למסור כשער הזול למקדש וכיון שכן היו מתנים מתחלה כל תנאי שבממון תנאו קיים מה שאין כן בנדון שלפנינו שמעיקרא התנה ראובן לשנה אחת שבודאי יחויב ההקדש להשלים תנאו:
ואל תתשוב שממני יצאו הדברים כן כתב הרב תוספת יום טוב במקום הנזכר וז"ל משלש ועמדו מד' יספק מד' פירש הר"ב דלא גרע מהדיוט דלא קני אלא במשיכה. ואכתי קשיא אמאי יספק מד' דתינח שהגזברין אינם מחוייבין לקבל ממנו מג' לפי שלא משכו אבל שיהא מחויב לספק בד' לאו טעמא קאמר אלא נראה שכך הוא תנאי בית דין שיהא מחויב לספק בד' כפי השער ושלא יצטרכו הגזברין לטרוח ולילך למוכרים אחרים והיינו נמי טעמא דאחריות ההתלעה והחימוץ על המספק ואפילו משך הגזבר כמ"ש לקמן ויש ראיה מספ"ז דתנאי בית דין הוא ע"ש בפירוש הר"ב עכ"ד:
נראה בבירור שהיא מצד תנאי בית דין ולא מפאת ההקדש:
ועוד שראובן בשביל הטובה שעשה להקדש שהקדים מעותיו האם ראוי שישליכו אותו החוצה זה אינו יען אף על פי שלא שילם עד סוף הזמן לא יוכלו להוציאו מביתו עד כלות הזמן אוף הכא בנדון דידן אין ראוי שנוציא אותו מביתו עד סוף השנה ואין בזה ייפוי כח להקדש אדרבא אם נאמר כדבר הזה להקדש לא יראה ולא ימצא אדם שיעשה איזה דבר עם ההקדש:
נחזור לעניינינו ונאמר שמכל הטעמים שהבאנו ומכל הראיות שהוכחנו שראובן יצא זכאי בדינו עם ההקדש ושישאיר בביתו עד מלאת לו שנה תמימה זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד ויהי רצון  מלפני האל שירפאהו רפואה שלימה ויחלימהו ויחייהו ונזכה מהרה ליהנות מאור מאור תורתו ונטעם מדבש צוף תבונתו ויאריך ימים על ממלכתו אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום שני בשבת ח' לחדש כסליו  בשנת ובסדר ואשר הוא עושה ה' מצליח לפ"ק:
נאום הצעיר יצחק בלא"א יעקב אינדיקיץ פארו יצו"א