שאלה ראובן נשא את לאה אלמנתו של שמעון ולא היתה לה מראובן ולד עד יום מותה רק משמעון היו לה בנים ובנות ואהבם ראובן כנפשו עד שהיה משבח להם ואומר לכל העולם מי יתן והיה לי ממון ונכסים הרבה או אפילו כדי מתנת סך מאה פרחים להנחילם לבני אשתי להראות ולהודיע לכל העולם רוב חיבתי ואהבתי עמם כי נפשי קשורה בנפשם אבל מה אעשה מאחר שאין בידי אפילו פרוטה אחת ויהי אחרי הדברים האלה ויחל ראובן ונטה למות ויוגד לו לאמר הנה גם לוי אחיך חולה ויאמר ראובן בפני כל העומדים שם שאם יארע שימות לוי אחיו שיהיה מוריש לבני אשתו חלקו אחר מיתתו: ויהי ביום השלישי בהיות הבוקר ויגוע לוי וימת ויאסף אל עמיו: ויהי כאשר שמע ראובן השמועה הזאת חרד לבו בקרבו ויתר ממקומו ואחזתהו בולמוס וימת וחל"ש: ועתה בא יהודה אחיו להחזיק בנכסי לוי ובני לאה מעכבים בדבר ותובעים חצי הירושה וטוענין שראובן בעלת אמם אהב אותם כנפשו עד שמרוב אהבתו עמם הבטיח להם סמוך למיתתו בפני קהל ועדה שאם ימות לוי אחיו שיהיה מוריש להם חלקו אחר מיתתו ואנן קי"ל דברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו וכיון שכבר זכה ראובן בנכסי לוי אחיו להם חצי הירושה ויהודה טוען שהוא יורש לאחיו ושהם אינם נוגעים בדבר כי הם אינם בניו רק בני אשתו ומה שהבטיח להם אחיו סמוך למיתתו לא עשה כן אלא כדי שלא תריב אמן עמו בראותה שלא היה נוהג עם בניה כשורה ולא שמעולם עלתה על לבו להוריש להם חלקו ובני לאה חוזרין וטוענין דהא ליתא דאם כן לא היה מסביר להם פנים אלא בפני אמן והוא היה מסביר להם פנים אפילו שלא בפניה ויהודה טוען דמשם אינה ראיה לפי שאחיו היה מורגל ומלומד בכך כי חנף היה: מבעיא לן השתא הדין עם מימי אמרינן הדין עם בני לאה מכח הבטחת בעל אמן ואנן קי"ל דברי ש"מ ככתובין וכמסורים דמו או דלמא הדין עם יהודה מכח הטענות שטוען והוא היורש ואת"ל דהדין עם יהודה עדין צריכים אנו למודעי מי מחייבינן ליה ליתן להם במתנה סך ק' פרחים שהוא הפחות שהיה בדעת ראובן ליתן להם או לא: לכן מורי ורבי להיות כי מריבה נפלה בניהם ילך נא האדון בדרכי אחרן ויטיל אהבה ושלום בניהם מאת הצעיר המתאבק בעפר רגלי החכמים:
בנימן דיאש בראנדון
תשובה לבנימן ידיד ה' בחור כארזים. יניק וחכים. משיב שפה לנאמנים. דולה מים מבארות עמוקים חכם חרשים. ידיע להוי למלכא מאן מלכי רבנן דעיקרא דהאי דינא איתא בפרקא קמא דמציעא דף יו' דהתם תניא מה שאירש מאבא מכור לך מה שתעלה מצודתי מכור לך לא אמר כלום מה שאירש מאבא היום מכור לך מה שתעלה מצודתי היום מכור לך דבריו קיימים. מ"ש רישא ומ"ש סיפא א רבי יוחנן סיפא מה שאירש מאבא היום משום כבוד אביו. מה שתעלה מצודתי היום משום כדי חייו ע"כ בגמ' וכתבו הפוסקים ז"ל דטעמא דברישא לא אמר כלום משום דאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו וכיון שבשעת שמכר הבן עדין היה אביו קיים והיה מוחזק בנכסיו אין ממכרו ממכר שאין לו רשות למכור בנכסי אביו כל זמן שלא הגיעו לרשותו. וכן נמי באידך בבא דרישא מה שתעלה מצודתי היום לאו כלום הוא כיון שהדגים לא היו ברשותו בשעת המכר וטעמא דבסיפא אמרי' דדבריו קיימים משום כבוד אביו או משום כדי חייו פירש ז"ל דאיירי כשהיה אביו גוסס ונטוי למות ולא היו לו תכריכין ומכר הבן מה שירש מאביו היום כדי לקנות לו ארון ותכריכין דבענין כזה תקנו חכמים שיהיה ממכרו ממכר משום שהוא מוזהר בכבוד אביו שלא להשהותו בביזיון: וכן נמי מה שתעלה מצודתי היום דבריו קיימים איירי בצייד עני שאין לו מה יאכל ומשום כדי חייו התירו לו למכור אבל בענין אחר המקח בטל לעולם משום שאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו וכן פסק הרמב"ם בפ' כ"ב מהלכות מכירה והטור ומהרי"קא בח"ה סי' רי"א:
ואע"גב דתלמודא לא מיירי הכא אלא במכר. במתנה נמי הויא דינא הכי וכל המקנה במתנה דבר שאינו ברשותו לא זכה מקבל כמבואר בהרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר הלכה ה' ושם כתב דבר שאינו ברשותו של מקנה אינו נקנה והרי הוא כדבר שלא בא לעולם וחלת מקנה שייך בין במכר ובין במתנה אלמא דאפילו במתנה סבר הרב ז"ל שאינו נקנה ועוד שהשוה דין זה לדבר שלא בא לעולם וכי היכי דדבר שלא בא לעולם אינו נקנה בין במכר בין במתנה ובין במתנת ש"מ כמו שהביא הוא ז"ל בפירוש בהלכ' ח' וכתבוהו הטור ומהר"יקא בס' ר"ט בדבר שאינו ברשותו נמי כי הדדי ננהו ולא אמר כלום:
וגדולה דולה מזו מצאתי כתוב בפוסקים ז"ל דלא מבעיא היכא שנתן מתנה לחברו מנכסים שיקנה לחודייהו דודאי לא קנה כיון שלא היו אותן הנכסים מצוים ברשותו בשעת המתנה אלא אפילו נתן לו מתנה ממה שקנה וממה שיקנה לא זכה בנכסים שיקנה אח"כ ולא אמרינן דכיון שזכה בנכסים שקנה כבר שיזכה נמי באותם שיקנה אח"כ דכל שאינו ברשותו בשעת המתנה לא קכה הזוכה ודין זה מבואר בהרמב"ם בפרק הנזכר שכתב וז"ל מי שנתן מתנה לחברו ונתן לו על גבה ק' דינרים אם היו הדינרים מצוים ברשותו כיון שזכה בשדה זכה בדינרים ואם אין לו דינר אין מחייבים את הנותן ליתן לו הק' דינרים עד שיביא הזוכה ראיה שהיו לזה דינרים בשעת המתנה והוא הדין לשאר המטלטלין שקונה אדם אותם על קרקע אם לא היו ברשות המוכר או הנותן לא קנה דאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו עכ"ד הרי לך בפירוש דאע"גב שקנה הקרקע שהיה ברשות נותן בשעת המתנה לא קנה הדינרים אם לא היו מצוים ברשותו ודבר זה מוסכם מכל הפוסקים והביאו הטור בסוף ס' רי"א:
ואין לדחות ולומר דטעמא דלא קנה הדינרים לא הוי אלא משום שהזכה אותם אגב קרקע כדין מקנה מטלטלי אגב מקרקעי ואין קבין אגב מועיל אלא בדבר שהוא ברשותו בשעת שזוכה הקרקע שנקנת בו וכיון שלא היו הדינרים ברשותו לא היה יכול לזכות בהם אגב קרקע ואם כן נמצא שלא היה קנין בדינרים ומתנה בלא קנין לאו כלום הוא אבל בנדון דליכא קנין אגב כגון שנתן לו מתנה מטלטלי שקנה ושיקנה נימא דסבר הרמב"ם שזכה בכולם משום דבמתנה זו ליכא קנין אגב וראיה לזה דאם איתא דסבר הרמב"ם דבכל ענין לא קנה למה לא כתב סתם הנותן מתנה מנכסים שקנה ושיקנה לא זכה המקבל אלא באותם שקנה וכו ומדנקט קרקע וקנית הדינרים אגב משמע דדוקא במתנה כזו לא קנה בדינרים משום שאין קנין אגב מועיל בדבר שאינו ברשותו אבל בענין אחר שלא קנאם באגב זכה בכל ואפילו במה שאינו ברשותו וזה ליתא דכשנדקדק שפיר נראה דהרמב"ם ז"ל רבותא אתא לאשמועינן ונקט הא וכ"ש אינך דהשתא אם בנדון שהקנה לו הדינרים אגב קרקע דהוה ס"ד למימר שקנין הקרקע יועיל אף לדינרים אפילו הכי אמרינן דלא קנה משום שאין קנין אגב מועיל לדבר שאינו ברשותו כ"ש וקל וחומר היכא דלא שייך ביה קנין כלל כגון מטלטלי שקנה ושיקנה דבמה שיקנה לא שייך קנין כלל דהיכי יכול הזוכה לקנות במשיכה או בהגבהה מה שאין מצוי ברשות הנותן ובוודאי שלא קנה וכדי שלא נפקפק בדבר ניחזי אנן מה שכתב הרב בעל התרומות בשער מ"ג חלק ו' וז"ל והיכא דיהיב מתנה לחבריה ממה שקנה וממה שיקנה הרי זה פשוט שלא זכה במה שיקנה שאין אדם יכול לתת מה שאינו ברשותו וכדאיתא בתוספתא הכותב נכסיו לבניו וחזר וקנה נכסים אח"כ אף שכתב לו דאקנה כל שלא היו לו בשעת המתנה ראשונה הרי היא של יורשים אך יש לברר אם מקבל אחריות להעמיד מתנת מה שאקנה בידו אם מהני ליה ומסתברא דלא מהני מידי דכיון שלא חל המתנה גם כן לא יחול השעבוד והאחריות כההיא דקדושין דאמרינן פריטי אין כאן נסכא אין כאן וכן מצוי בתשובה לרב יצחק ז"ל עכ"ד הרי לך בהדיא דמה שאינו ברשותו של אדם אנו נקנה בשום ענין ואע"גב שקבל עליו אחריות הנותן לא מהני מידי שאין אחריות חל אלא על דבר שהוא ברשותו דהויה מתנה אבל היכא דהמתנה בטילה אחריות נמי לאו כלום הוא: ומה שכתב הרב בעל התרומות אף שכתב לו דאקנה רבותא אתא לאשמועינן דאע"גב דיכול אדם לשעבד דבר שלא בא לעולם כגון מי שלוה מחברו ושעבד לו נכסיו וכתב בשטר השעבוד דקנאי ודאנא עתיד למקני חל השעבוד אף על הנכסים שיקנה אח"כ ויכול בעל חוב לטורפה מהלקוחות לגבות חובו כמפורש בפרק מי שמת דף קנ"ו והביאו הרמב"ם פרק י"ח מהלכ' מלוה ולוה והטור בח"ה ס' קי"ב שאני התם שהשעבוד הוא על דבר שהיה בעולם וכיון שחל בנכסים שהיו בידו בשעת ההלואה חל נמי במה שיקנה משום דגריר בתר שעבודיה וכדבר שבא לעולם דמי אבל המשעבד נכסיו לדבר שלא בא לעולם או שבא לעולם אבל אינו מצוי בידו אותו השעבוד לא חל כלל דפריטי אין כאן נסכא אין כאן דלא מצינו בשום דוכתא דיהיה מתנה כזאת קיימת אלא היכא דנקט נותן לישנא דחיובא כגון שאמר מודה אני לך שאני חייב לך כך וכך דבענין כזה חייב ליתן לו אפילו לא היו אותם הנכסים מצוים בידו בשעת המתנה כמבואר בהטור ס"ס שכתב בשם בעל התרומות וז"ל והמחייב עצמו בדבר שלא בא לעולם או בא לעולם ואינו מצוי אצלו חייב אע"גב דקיימא לן אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם ה"מ כשהקנה לו בלשון מכר או בלשון מתנה אבל בלשון חיוב חייב לפיכך לא מבעיא כתב לו מודה אני לך שאני חייב לו כך וכך מידות של פירות שהוא חייב לו אלא אפילו אמר הוו עלי עדים שאני מתחייב לחת לפלוני כך וכך מידות של פירות שהוא חייב ודוקא בלשון חיוב חל השעבוד על החיוב אבל הנותן מתנה דבר שאינו מצוי אצלו או שלא בא לעולם אפילו כתב לו שעבוד על שדה או קבל עליו אחריות כל נכסיו אינו כלום שאין שעבוד אחריות גדול ממשכון ואפילו אם נתן לו משכון על מתנה זו לא קנה דמתנה אין כאן ומשכון אין כאן וכ"ש שעבוד דגרע ממשכון עכ"ד ומה שחלק בין משעבד נכסיו למתנה שאינה ברשותו להיכא שנתחייב עצמו ליתן מתנה זו טעמו ברור כשמש דכשנתחייב לתת דבר שאינו ברשותו כיון דנקט לישנא דחיובא שעבד גופו ועצמו לקיים מה שאמר ואפילו שאין עכשיו נכסים בידו כיון שגופו הוא בעולם קאי השעבוד על גופו אבל אי לא נקט לישנא דחיובא כגון שאמר הריני נותן לך כך וכך ושעבד לו שדה דנמצא שהשעבוד קאי על המתנה וכיון שאין כאן מתנה משום שלא היתה מצויה ברשותו שעבוד נמי לאו כלום הוא:
ודע דש"מ שצוה לתת איזו מתנה לחברו ולא היה אותו דבר מצוי ברשותו בשעת הצוואה פשיט הוא בפרק יש נוחלין דף קכ"ח דלא קנה הזוכה דאתמר התם שלח ליה ר' אבא לרב יוסף בר חמא האומר תיטול אשתי כא' מן הבנים נוטלת כאחד מן הבנים אמר רבא ובנכסים של עכשיו ובבנים הבאים לאחר מכאן ופירש רש"י ז"ל האומר וכו' ובשכיב מרע מיירי דדבריו ככתובין וכמסורים אי נמי בבריא ועל ידי קנין ובנכסים של עכשיו שאם נתרבו הנכסים בשעת החלוקה אינה נוטלת כי אם באותן שהיו לו בשעת אמירה דאין אדם מקנה דשל"ל וכו' וכן פסק הרמב"ם בפ' י"א מהלכ' זכיה ומתנה הלכ' י' ש"מ שאמר תיטול אשתי כאחד מן הבנים נוטלת כא' מן בניו ואינה נוטלת עמהם אלא בנכסים שהיו לו בשעת הצוואה אבל נכסים שבאו לו אחר זמן הצוואה אין לה בהם חלק שאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו וכן כתבו הטור והרב ב"י בא"ה ס' ק"ח וכן הסכימו נמי הפוסקים אחרני ומלתא דמסתבר הוא שהרי אין חלוק במתנת בריא למתנת ש"מ אלא בדין קנין דאלו מתנת בריא בעי קנין כדי שיהא מתנתו קימת וכל זמן שלא קנאם הזוכה בא' מהדרכים שהמתנה נקנת בו לאו כלום הוא ויכול הנותן לחזור ממה שאמר מה שאין כן במתנת ש"מ דהתם לא בעינן קנין ובאמירה לחודא זכה הנותן וזו היא תקנת חכמים בש"מ שיהיו דבריו ככתובים וכמסורים שמא תיטרף דעתו עליו קודם שיבאו עדים ולא יוכל להקנות ונמצאת צוואתו בטילה אבל במילי אחרינא מאי דאיתא בבריא איתא בש"מ מאי דליתא בבריא ליתא נמי בש"מ בר מהלשונות שמזכין בהם המתנה דלדעת איזה מהפוסקים איכא לישני דמהני בש"מ ולא מהני בבריא כמו שכתב הרב ב"י בס' רנ"ג:
אברא דמדוכתא אחרינא משמע דאפילו בדבר שאינו ברשותו איכא לפלוגי בין מתנת ש"מ למתנת בריא ואע"גב דבבריא לא קנה בש"מ קנה דאלו בריא שאמר הלואתו של פלוני לפלוני לא אמר כלום פירוש ראובן שהיה חייב לשמעון מנה ואמר שמעון ללוי אותו מנה שראובן חייב לי הרי הוא לך במתנה לא אמר כלום דכיון שהמלוה להוצאה נתנה אינה ברשות שמעון להקנותה ללוי ומשום זה לא קנה לוי אבל אם היו במעמד שלשתן קנה וזה הוא פשוט ומבואר בהרמב"ם פ' כ"ב מהלכות מכירה ובב"י ס' רי"א ואלו ש"מ בכהאי גוונא קנה אפילו שלא במעמד שלשתן כמו שמפורש בטור ס רנ"ג ובהרמב"ם פ' י' מהלכות זכיה ומתנ' הלכ' ב' שכתב וכן ש"מ שאמר הלואה או פיקדון שיש לי ביד פלוני תנו אותה לפלוני דבריו קיימים ואין צריך למעמד שלשתן אלמא דהלואה לא הויה מתנה בבריא מטעמא דהוי דבר שאינו ברשותו ואפילו הכי בש"מ קנה ואם כן נילף מכאן דכל דבר שאינו ברשותו אע"גב דבבריא לא קנה בש"מ קנה אבל אחר העיון וההשקפה בדבר נראה דלעולם מה שאינו מצוי ברשות הנותן בשעת המתנה אף שיהיה בש"מ לא קנה הזוכה ושאני הלואה דאע"גב דבבריא נדון כדבר שאינו ברשותו מ"מ לא הוי דבר שאינו ברשותו לגמרי שהרי יש למלוה טענה על הלוה לתבוע חוב זה ממנו מה שאין כן בדבר שאינו ברשותו דהתם ליכא שום טענה לנותן כגון מה שאירש מאבא או הנותן מה שיקנה דאותם הנכסים לא באו מעולם ברשות הנותן וטעמא דבבריא לא זכה בהלואה משום דמתנת בריא בעי קנין ואין קנין תופס אלא בדבר שהוא בעין ומלוה כיון דלהוצאה ניתנה אינה בעין להקנותו לו וכיון שאין קנין תופס בה מתנה לאו כלום היא מה שאין כן במתנת ש"מ דלא בעי קנין ובאמירתו לחודא סגיא ולפיכך זכה המקבל תדע לך שכן הוא שהרי בריא שנתן הלואה במתנה במעמד ג' קנה משום דבמעמד ג' אלימא כקנין לדין זה וזו היא א' מן הג' דברים שכתבו רבנן הלכתא בלי טעמא ואם איתא דהלואה נידון כדבר שאינו ברשותו לגמרו כי הקנה לו במעמד שלשתן למה קנה וכי האומר ליתן לחברו דבר שאינו ברשותו במעמד ג' מי קני וכי תימא הכי נמי היכי לא אשתמיט שום פוסק לאשמועינן חדוש כזה כההיא דמוכר בנכסי אביו או בהמזכה לאשתו כא מן הבנים דבכולהו כתבו סתם דלא זכה ולא חלקו בין אמר במעמד שלשתן להיכא שלא היה במעמד ג' אלא ודאי דסבירא להו ז"ל דמקנה דבר שאינו ברשותו לא מהני מעמד ג' ושאני הלואה דלא מקרי דבר שאינו ברשותו אלא משום דלא שייך ביה קנין ולזה כשאמר במעמד ג' שהיו יחד המלוה והלוה והזוכה במתנה תקנו חכמים דהאי אמירה יהיה כקנין גמור ושיזכה המקבל ובש"מ דלא בעינן קנין אפילו שלא במעמד שלשתן קנה וראיה לדבר שהרי מקור דין זה נמצא בפ' מי שמת דף קמ"ז דפריך תלמוד לממרא דסבר רב נחמן מילתא דאיתא בבריא איתא בש"מ מלתא דליתא בבריא ליתא בש"מ והא אמר רב נחמן אמר רב ש"מ שאמר חנו הלואתי לפלוני הלואתו לפלוני ואע"גב דליתא בבריא רב פפא אמר הואיל ויורש יורשה רב אחא בריה דרב איקא אמר הלואה איתא בבריא וכדרב הונא אמר רב דאמר רב הונא א' רב מנה לי מנה בידך תנהו לפלוני במעמד ג' קנה ופירש רש"י ז"ל הואיל ויורש יורשה לזו המלוה כאילו ברשותו היא ואמרינן לקמן מתנת ש"מ כירושה שויוה רבנן הלכך כיון דאיתא בירושה איתא נמי במתנת ש"מ: במעמד שלשתן קנה מתלת הלכתא בלא טעמא הוא ולפי שהדבר נהוג הוא בין הסוחרים והחנוונים תיקנו את הדבר לקנות באמירה במעמד שלשתן לפי שאין קנין מועיל לדבר שאינו בעין ע"כ אלמא כפי האי סוגיא טעמא דבש"מ מהני האי מתנה הוא משום שיורש יורש' או מפני דאיתא בבריא במעמד ג' ומינה תפשוט למקנה מתנה מאי דאקני דהתם לא שייכי הני טעמי דאי משום יורש יורשה בנדון זה לא שייך יורש יורשה וכן נמי לא שייך טעמא אחרינא דהיינו איתא בבריא במעמד ג' ולזה פשיטא דלא קנה וכמו שהוכחתי:
נמצינו למדין דהמקנה דבר שאינו ברשותו בין במתנת בריא בין במתנת ש"מ לא אמר כלום ומעתה הדבר פשוט לנדון דידן שיהודה זכה בכל נכסי לוי ובני לאה ישבו לארץ ידמו ויעלו עפר על ראשם שלא יזכו בנכסי לוי מחמת צוואת ראובן אפילו שוה פרוטה כי כל דברו ראובן הבל ורוח ומה שהבטיח להם בפני קהל ועדה היא הבטחה שנשען על קנה רצוץ ועליו אני קורא אשר יקוט כסלו ובית עכביש מבטחו שהרי בשעת שעשה ראובן צוואת' או שאמר דברים הללו לא היה יכול להקנות להם מה שירש מלוי כיון שהיה לוי חי ומוחזק בנכסיו נמצא שהזכה להם דבר שאינו ברשותו ואע"גב שמת לוי קודם ראובן ונמצא שזכה ראובן קודם מותו בחצי הנכסים מ"מ לא זכו בני לאה כיון שאחר מות לוי לא אמר ראובן שעומד בדבורו ורוצה שיהיה חלקו לבני לאה מה שאמר בתחילה קודם מות לוי לאו כלום וגם המאה פרחים פורחים באויר ואין להם במה שיסמוכו כדי להוציאם מלוי דמהאי טעמא דאמרינן שלא זכו בחצי הירושה גם כן במאה פרחים לא זכו ומה שטוענים דדברי ש"מ ככתובים וכמסורים דמו טענה זו לא שייך כלל לנ"ד דלא אמרו ז"ל דבר זה אלא לשוויה אמירה דש"מ כקנין בבריא ומשום שמא תטרוף דעתו של חולה תקנו שיהא אמירתו כקנין בבריא אבל דבר דבבריא לא מהני בקנין בש"מ נמי לא מהני באמירה דלא אלמוה למתנת ש"מ יותר מבריא אלא בהלואה והדומים והיינו מטעמא דכתיבנא לעיל ואין צורך ליהודה לטעון שאחיו ראובן היה חנף ומלומד בדברים הללו וכו' דאפילו היה אדם כשר ועומד בדבורו מ"מ אין בדבריו אלו כלום כיון שבשעת המתנה לא היו נכסים ברשותו וזה דבר פשוט ומבואר בנפשו:
ובר מן דין כד דייקינן בלשון הצוואה שעשה ראובן כל מעיין ישפוט בבדק שלא זכו בני לאה ולא מבעיא בנדון שהונח בשאלתין שלא היה לראובן אפילו שוה פרוטה ורצו בני לאה להחזיק בחצי עיזבון לוי שהניח אחר מותו דודאי לא קנו מטעמי דכתיבנא לעיל אלא אפילו בנדון שהיה ראובן עתיר נכסין והיה לוכל הממון שבעולם לא היו זוכים בני לאה אפילו שוה פרוטה בכח צוואה זאת ויהודה היה זוכה בכל מחמת ירושה והטעם הוא שהלשנות שהזכה בהם ראובן חלקו בנכסי לוי הוי לישני דלא שייכי במתנה כלל שהרי מעקרא כשהיה בריא אמר מי יתן והיה לי ממון וכו' להנחילם לבני אשתי ואח"כ כשחלה ושמע שגם לוי אחיו היה חולה חזר ואמר ואם יארע שימות לוי אחיו שיהיה מוריש חלקו אחר מיתתו והני תרתי לישני ינחיל וירש הוו לישני דירושה ולא שייכי במתנה כלל ודין זה פשוט בפ' מי שמת דף קמ"ח אמר רב ששת יטול ויזכה ויחזיק ויקנה כולם לשון מתנה במתניתא תנא אף יחסין ויירת בראוי ליורשו הרי לך בפירוש ולא מכללא דבמתנה לא מהנו אלא הני ד' לישני קיימתא ויחסין וירת בראוי ליורשו אבל אם אמר יחסין או ירת במי שאינו ראוי ליורשו לאו כלים הוא דהוי כאומר איש פלוני ירשני במקום שיש לו בת בתי תרשני במקום שיש לו בן דבהדיה אתמר בפ' יש נוחלין דף ק"ל שלא אמר כלום וכן היא מסקנת כל הפוסקים ז"ל ואפילו לר' יוחנן בן ברוקא דק ל כוותיה דסבר שאם אמר לשון ירושה דבריו קיימים היינו דוקא באומר לשון ירושה למי שראוי ליורשו אבל הנותן מתנה בלשון ירושה למי שאינו ראוי ליורשו כ"ע מודו דלא אמר כלום וכן כתב הרמב"ם פ' י' מהלכות זכיה ומתנה והטור בסימן רנ"ג כתב ואם אמר יחסין או ירת על מי שראוי ליורשו זכה מתורת ירושה אבל אם אינו ראוי ליורשו לא דאלו לישני ירושה הם ע"כ לשון הטור וכיון שבני לאה אינם יורשין ראובן נמצא של זכו בהני לשני כלל מתורת מתנה:
הנראה לי כתבתי בסדר ובשנת הנה אנכי ניצב על עין המים לפ"ק:
הרופא אהרן לידישמא