שאלה ראובן נתן סך מעות לשמעון להתעסק בהם בחנות אמנם אינו יושב שם עם שמעון וגם לא נודע שהוא שותף עמו ויהי היום מת לראובן מת שחייב להתאבל עליו מבעיא לן השתא אם צריך שמעון לסגור החנות כדין שני שותפים או לא מאחר שראובן אינו מת עסק בחנות כלל ואין הדבר גלוי ומפורסם שהוא שותפו של שמעון:
תשובה גרסינן בירושלמי פרק אלו מגלחין שני אחין שני שותפין שני טבחים שני חנוונים שאירע לא' מהן דבר הרי אלו נועלין את  חנותן והנה יש למאמר הירושלמי הזה פנים להתראות  אם שנאמר שטעם נעילת החנות הוא מעיקר הדין ומשום איסור סחורה נגעו בה ובזה אין לחלק בין שיעשה השותף סחורת השותפות בפרסום נגד השמש בין שיעסוק בה בביתו במקום אשר לא תשורנו עין רואה אם שנאמר שטעם הנעילה הוא בבל יראה ובל ימצא הדבר טוב בעיני אנשים שתהיה חנות האבל  פתוחה בימי אבלו בלי שיהיה בזה איסור מעיקר הדין  ולזה יוכל השותף של אבל לישא וליתן בעסק השותפו'  בביתו בחדרי חדרים ואולם יקשה מאד מה שלא יעלם לזה הפן השני לשון הירושלמי שהוא במאמר  מוחלט הרי אלו נועלין את חנותן ולא הגיד לנו דבר  מההתר אשר היה ראוי כפי מה שמחייב הדרך הנאות  והישר אבל בעלי החכמה להגיד לנו מה יהיה משפט השותף ומעשהו בביתו ולכן אין ראוי לנו שנוציא גזרה  כוללת או מאמר כולל ממשמעותו בזולת סבה  תכריחנו לזה אמנם הפן הראשון הוא הצודק לפי  משפט הלשון ואמתת הענין ר"ל שטעם הנעילה הוא  מעיקר הדין ומשום איסור סחורה ואל יראה זר  בעינינו שיהיה אסור לאבל לעשות סחורה בימי אבלו  אף על ידי אחרים כי מלבד שהוא דבר מתיישב אל  הדעת ומחוייב לפי הנימוס התוריי אשר איש אשר  התאנף ה' בו בעבור חטאו כמאמר רז"ל אין מיתה  בלא חטא ואין יסורין בלא עון ישב בדד וידום ולא  יפנה דעתו בדרכי העולם אלא יהיה חרד אל דבר  ה' ויתן אל לבו לשוב מדרכיו הרעים אולי יחנן ה'  צבאות ולא תקום פעמיים צרה יש לנו דומה לזה  במלאכה שאסרו חכמים שיעשה האבל כל שבעה ואף  ע"י אחרי' אם אינו דבר האבד כדגרסינן באבל רבתי  אבל כל ז' ימים אסור לעשות מלאכה הוא ובניו  ובנותיו ועבדיו ושפחותיו ובהמתו כשם שהם והוא אסור לעשות כך אחרים אסורים לעשות לו והביאו הרמ"בן בתורת האדם ופסקו מוהר"רי קארו ביורה דעה סימן ש"פ:
וכן נראה בעליל שהרמ"בם ז"ל הבין הירושלמי באופן שזכרנו שכתב בפרק חמישי מהלכות אבל וז"ל רמז לאבל שאסור בעשיית מלאכה זה שנא' והפכתי חגיכם לאבל מה חג אסור בעשיית מלאכה אף חבל אסור בעשיית מלאכה וכשם שהוא אסור בעשיית מלאכה כך הוא אסור לישא וליתן בסחורה ולילך ממדינה למדינה בסחורה עכ"ל ואין ספק  שאיסור הסחורה לאבל למד מן הירושלמי אשר קדם זכרו שהרי בתלמוד שלנו לא נמצא מזה שורש דבר וכן כתב הרב כסף משנה שם עוד תשוב תראה ממה שכתב ז"ל אחר זה כל שלשה ימים הראשונים אסור בעשיית מלאכה אפילו היה עני המתפרנס מן הצדקה מכאן ואילך אם היה עני עושה בצנעה בתוך ביתו והאשה טוה בפלך בתוך ביתה שני אחים שני שותפים שהיו בחנות אחת ואירע אבל לאחד מהן נועלין את החנות כל שבעה:
הנה אתה המעיין שים לבך לגבר אשר דרכו נסדרה בתכלית היושר אשר מלבד חכמתו אשר אין ערך אליו בכל חכמי ישראל העיר ה' בו את  רוחו לכתוב אמריו אמרות טהורות בחבור הלז בסדר היותר שלם שבפנים אשר גם בזה יש מבוא באופן מה להוציא לאור משפט הלא תראה שבתחלה כתב בדרך כלל השואת איסור סחורה באבל לאיסור מלאכה באומרו וכשם שהוא אסור בעשיית מלאכה כך הוא אסור לישא וליתן בסחורה וכבר נתבאר במה שקדם ששורש זה הדעת הוא מהירושלמי ובעבור שלא יאמר אומר שאיסור הסחורה הוא בפרהסיא לבד כי עדיין לא ידענו עד היכן מגיע כח איסורה של מלאכה לזה כתב אחר זה כל שלשה ימים הראשונים וכו ונמשך אחריו ההוא דשני אחים כאלו בא להורות בזה השואת איסור מלאכה לסחורה אף בפרטים ולומר שכשם שאסור לאבל לעשו' מלאכה אף בצנעה אם לא בענין שהוא עני גם בסחורה כההוא דשני אחים הדין כן נמצא ברור שנועלין את חנותן דקאמר הירושלמי הוא ללמדנו איסור הסחורה לאבל ואין לחלק בפרהסיא לצנעה כדרך שאמרו במלאכה וכן דעת הרי"ף ז"ל שהביא בפר' מי שהפך הירושלמי הזה בסתם ולא חלק:
אמנם ראינו ונתון אל לבנו לדרוש ולתור בסוגיא של תלמוד שלנו שמהנראה בתחלת העיון מפיל ארצה עד היסוד חומות הבנין המפואר הזה דגרסינן במועד קטן בפרק מי שהפך מריון בריה דרבין ומר בריה דרב אחא בריה דרבא הוה להוא ההוא גמלא דתורא בהדי הדדי איתרעא בית מילת' במר בריה דרב אחא בריה דרבא ופסקיה לגמליה אמר רב אשי גברא רבה כמר בריה דרב אחא עביד הכי נהי דלפסידא דידיה לא חייש אדאחרים לא חייש והא תניא אם היו מושכרים או מוחכרים אבל אמרי' הרי אלו יעשו והוא סבר אדם חשוב שאני ופירש רש"י ז לגמלא צמד בקר בין שניהם שור אחד לזה ושור אחד לזה: איתרע ביה מילתא אבילות: פסקיה לגמליה הפסיק שורו מן הצמד ולא שלחו לחרוש בשדה לפי שהיה אבל ומצוה על שביתת בהמתו מדרבנן לפסידא דידיה לא חייש דלא קא מעבד ארעא מגמליה משום דאבל הוא: לפסידא דאחריני כגון מוריון לא חייש דלא קא מהדר לגמליה הוה ליה פסידא דלא הוה ליה בהמה לחרוש וכיון דשרו כדתניא אם היו מוחכרין וכו' הוה ליה למיחש אפסידא דחבריה: הוא סבר מר בריה דרב אחא:. אדם חשוב שאני דהא והא אסור לדידיה למעבד:
הנה מזאת הסוגיא נראה דשני שותפי שיש להם מלאכה או סחורה מה בשותפות ואירע אבל לאחד מהן שיכול השותף לישא וליתן בסחורה ההיא ואע"פי שחולקין בשכר שהרי הוקשה בעיני רב אשי מה ראה על ככה מר בריה דרב אחא שהפסוק שורו מן הצמד כיון דתניא אם היו מוחכרים או מושכרים אצל אחרים הרי אלו יעשו גם ממה שתרץ התלמוד והוא סבר אד' חשוב שאני מוכיח ההיתר שהרי משום שמר בריה דרב אחא היה אדם חשוב נאסר למריון שיעשה בו מלאכה ובזולת זה לא יאסר וזה נגד הירושלמי שאוסר בהחלט השותף שיעסוק במלאכת שותפו האבל ואם כן יש לתמוה על הרי"ף והרמ"בם איך נטו מדרך התלמוד שלנו ללכת אחרי דברי הירושלמי וכבר העיר בזה הרמ"בן ז"ל בתורת האדם וז"ל רב מריון בריה דרבין ומר בריה דרב אחא בריה דרבא הוא להו גמלא בהדי הדדי איתרע ביה מילתא במר בריה דרבא ופסקיה לגמליה פירוש בטלו ולא נתן רשות לשותפו להשכירו ולעשות בו מלאכה כל ימי אבלו וכו' שמעינן מיהא דשני שותפים שיש להם חמור וגמל או ספינה שאירע אבל לאחד מהן שותפו עושה בהן כדרכו ואע"פי שחולקין בשכר מותר דומיא דספינה מוחכרת ומושכרת שאם אירע אבל לבעליה אינו מבטלה וירושלמי פליג דאתמר התם וכו' ואין הלכה כן אבל יש לומר שלא לבטל מלאכת השותף ולהפסיד מלאכת השותף אמרו אלו נועלין את חנותן משום צנעא והשותף מוכר בביתו שכן המוחכרין והמשוכרין אצל אחרים ברשותן עושין ולא בבית האבל וכו' ורבינו הגדול השמיט המעשה הזה של מר מריון ומר בריה דרב אחא וכו' וכתב הירושלמי שהזכרנו נועלין חנותן וזה תמה גדול אם עלה בדעתו שהגמרות הללו חלוקו' בזה איך הניח גמרא ערוכה וסמך על הירושלמי ושמא סובר הרב ז"ל שהשותפין ודאי מבטלין מלאכת המשותפת להם כשאירע דבר באחד מהן כדרך הירושלמי אבל מר מריון ומר בריה דרב אחא איטדא כתבו הגמלא מעיקרא והשבוע הזה שאירע בו האבל למר בריה דרב אחא שבא של מר מריון היתה והיינו ברייתא מוחכרין או מושכרין אצל אחרים לפיכך היה ראוי לחוש לפסידא דמר מריון שלא לבטלו אלא הוא סובר אדם חשוב שאני וכיון שכתב רבינו ז"ל הברייתא ופסקה בהלכות לא הוצרך למעשה הזה וכתב הירושלמי שהוא כהלכה ולשון הגמרא שאמרו נהי דלפסידא דידיה לא חייש משמע דשבת של שניהם היתה ושניהם מפסידים בביטולו עכ"ד גם הר"אש ז"ל לא החריש מזה שכתב וז"ל מוריון בריה דרבין וכו' הרב אלפסי לא הביא הך עובדא והביא גרסת ירושלמי ב' אחים וכו' ולכאורא נראה דפליג אגמרא דידן דלגירסת הירושל' יפה עשה דפסק לגמרי כי מלאכת שניהם בטלה והרא"בד ז"ל הקשה מהירושלמי אגמרא דידן ותירץ דודאי נועלין חנותן ואין השותף מתעסק בעסק השותפות בפרהסיא אבל בביתו מתעסק בעסק השותפות ואע"פי שחולקי' בשכר כמו חמור וגמל וספינה שמוחכרים ביד אחר הילכך לא הוה ליה למפסקיה לגמליה ומסיק אדם חשוב שאני ואית ליה קלא ואמר בהמתו של פלוני עושה מלאכה ביתו אבלו והוה ליה כפרהסיא ואע"פי שבבית השותף ודמיא לנעילת חנות עכ"ל והרב כסף משנה כתב שתירוץ הרא"בד עולה יפה לדברי הרי"ף והרמ"בם שכתבו הירושלמי וכבר בארנו אנחנו הנאות לנו בדעתם:
והנה אלה החכמים האחרונים רחקו מדרך הרי"ף והרמב"ם לענין הדין ופסקו שיכול השותף של האבל לעסוק בעסק השותפות בצנעה בביתו בעבור שלא מצאו מענה נכונה להליץ בעדם שפסקו כדברי הירושלמי ואנחנו נברך יה ותהלותיו נבשר על אשר שם בפינו מענה לענות בעד החכמים האלה שלומי אמוני ישראל שהלכה כמותם בכל מקום ונאמר שהם ז"ל סוברים שהתלמוד שלנו חולק עם הירושלמי ר"ל שרב אשי שהקשה מהברייתא דמוחכרין ותרץ אדם חשוב שאני חולק עם דברי הירושלמי אבל לפי האמת מר בריה דרב אחא בריה דרבא שהפסיק שורו מן הצמד לא עשה זה אלא בעבור שדעתו היה כדברי הירושלמי ששני שותפין שאירע דבר לאחד מהן הרי אלו נועלין את חנותן שכן נראה מפשט המעשה ומה שהקשה רב אשי מהברייתא דמוחכרין נוכל להשיב בעד מר בריה דרב אחא דהתם כיון שבעל החמור שכר החמור לאחר קודם שאירע האבילות אין לו עוד עסק כלל בו והשוכר בשלו טורח מה שאין כן במלאכת השותפות שכל שותף יש לו עסק בה ונמצא שאבל מרויח בימי אבלו ובעבור שראו הרי"ף והרמ"בם שפשט המעשה של מריון היה מסכים עם הירושלמי ושדברי רב אשי על אותו מעשה הם שנויי דחיקי לא רבו להניח מאמר פשוט של ירושלמי בשביל משא ומתן של רב אשי אשר בו מהקושי מה שלא יעלם וזה דרך החכמים השלמים האלה בהרבה מקומות שלא לחוש למשא ומתן של אמורא אחד במקום שיש משנה ברייתא או מימרא שפשטה יורה הפך דברי אותו האמורא וזה יוכל למצוא בנקל המעיין בספריהם ועם כל זה לא נחשוך מלהביא על הכתב לאות ולזכר הלכה אחת שאנחנו זוכרים אותה עתה והיא מה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק שלישי מהלכות נזקי ממון וז"ל חיה שנכנסה לרשות הניזק וטרפה ואכלה בהמה או בשר משלם נזק שלם שזהו דרכה וכתב הרב המגיד ברייתא סוף פ"ק פסק רבי' כפשטה ולא חש לדשמואל עכ"ל וכונתו בזה דשמואל אמר שם ארי ברשות הרבים דרס ואכל פטור טרף ואכל חייב דרס ואכל פטור כיון דאורחיה למדרס הוה ליה כמו שאכלה פירות וירקות דהוה ליה שן ברשות הרבים ופטור טרף לאו אורחיה ומקשה התלמוד לשמואל מהברייתא וכן חיה שנכנסה לחצר הניזק טרפה בהמה ואכלה בשר משלם נזק שלם ומתרץ הכא במאי עסקינן שטרפה להניח ומקשה עוד הא אכלה קתני כשנמלכה ואכלה מנא ידעינן ועוד דשמואל נמי דילמא הכי הוא אמר רב נחמן בר יצחק לצדדין קתני שטרפה להניח או דרסה ואכלה משלמת נזק שלם ופירש רש"י ז"ל דרס שלא הרגה אלא מחיים אכלה פטור דאורחיה היא ושן בר"ה פטור: טרף שהרגה ואכלה חייב דלאו אורחיה היא ותולדה דקרן הוא ומשלם חצי נזק בר"ה: טרפה בהמה והרגתה ואכלה הבשר: משלמת נזק שלם מדמשלמת בחצר הניזק נזק שלם מכלל דאורחיה הוא ותולדה דשן היא בר"ה ליפטר: להניח להצניע אורחיה להרוג: ועוד דשמואל נמי דאמר טרף ואכל חייב אמאי חייב דילמא הכי הוא דטרף ע"מ להצניע ונמלך ואכל וליפטר: ה"ג אמר רב נחמן לצדדין קתני טרפה והניחה או דרס ואכלה משלמת נזק שלם כלומר הא דקתני ברייתא טרפה בהמה ואכלה בשר תרי מילי נינהו טרפה בהמה והניחה או אכלה בשר ע"י דריסה משלם נזק שלם עכ"ל והנה עם היות שהתלמוד טרח לפרש הברייתא באופן שיסכים עם דברי שמואל הרמ"בם ז"ל לא חש לזה אלא הביא הברייתא כפשוטה נגד שמואל גם הרי"ף בפרק כיצד הרגל הביא הברייתא הזאת לבדה ולא חש לשמואל:
ומעתה לענין פסק הלכה אין ספק שראוי א לפסוק כהרי"ף והרמ"בם וכפי מה שהשריש לנו מוהר רי קארו בהקדמת ספרו וכן פסק הוא ז"ל בבית יוסף ואף שבשולחנו פסק כהרמ"בן והרא"בד אין אנו אחראין לזה כי העיקר הוא מה: שכתב בבית יוסף כי שם מובא הדינים כולם ובפרט שמה שכתב שם הוא הבודק כפי הכלל שכלל לנו בהקדמתו ופסק השולחן סותר לזה ובאמת שראינו בבדק הבית שהגיה על מה שכתב ולענין הלכה כיון שהרי"ף והרמ"בם מסכימים לדעת אחת הכי נקטינן וכתירוצו של הראב"ד וכך הם דברי רבינו אלא שאין הגהה זאת מקובלת אצלנו בשום אופן שהרי סותרת מה שכתב שם וז"ל והרמ"בם ז"ל בפ"ה הלך בדרך הרי"ף ז"ל שכתב הירושלמי ולא ההוא עובדא ורבינו סתם דבריו כדעת הראב"ד והרמ"בן וכ"כ הגהות בשם הר"מ ולענין הלכה כיון שהרי"ף והרמ"בם מסכימים לדעת אחת הכי נקיטינן עכ"ל הרי לך שדעתו הוא שהטור פסק כהראב"ד והרמ"בן ושהרי"ף והרמ"בם חולקים בזה ואם כן אין מקום לומר אחר זה וכתירו' של הראב"ד וכך הם דברי רבינו דלפי זה הרי"ף הרמ"בם הראב"ד הרמ"בן והטור וכל הפוסקים מסכימים לדעת אחת ואיך אמר ולענין הלכה וכו מלבד שדברי הרי"ף והרמ"בם אינם סובלים זה וכמו שכתבנו: אחרי הודיע אותנו אלקים את כל זאת
והנה נשיב אל שואלינו דבר ונאמר שבנ"ד חין בריך שמעון לסגור החנות ואע"פי שמה שמרויח שמעון בימי אבלו של ראובן יש לראובן חלק בו שהרי לא אמר הירושלמי שנועלין את חנותן אלא בשני שותפים שכל אחד מהם מתעסק בעסק השותפות וגלוי ומפורס לכל שהעסק של שניהם הוא אבל בנ"ד אין ראובן מתעסק כלל בעסק השותפות ואין העולם יודעי' בו שהוא שותפו של שמעון כי לא נתן אל ראובן אלא סך מעות מה בעבור שיעשה בו סחורה בחנות ויתן לו חלק מה מהריוח שבזה בלי ספק יוכל שמעון לעשות מה שירצה שזה דומה לההיא דמוחכרים או מושכרים וראיה גמורה לזה מה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק ששי מהלכות שבת וז"ל המשתתף עם הגוי במלאכה או בסחורה או בחנות אם התנו בתחלה שיהיה שכר השבת לגוי לבדו אם מעט ואם הרבה ושכר יום אחר כנגד יום השבת לישראל לבדו מותר ואם לא התנו בתחלה כשיבואו לחלוק נוטל הגוי שכר השבתות כולם לבדו והשאר חולקים אותו ואינו מוסיף לו כלום כנגד יום השבת אלא אם כן התנה בתחלה וכן חם קבלו שדה בשותפות דין אחד הוא ואחר זה כתב הנותן מעות לגוי להתעסק בהם אע"פי שהגוי נושא ונותן בשבת חולק עמו בשכר בשוה וכן הורו כל הגאונים וכתב הרב המגיד על זה סברת הגאונים ז"ל בדין העסק נראית פשוטה שהרי אין המלאכה זאת מוטלת על ישראל לעשותה שנאמר הגוי עושה שליחותו וכן אין העסק ניכר ממי הוא ולמה יאסר עכ"ד הרי לך בברור ההבדל שיש בין שני שותפים למי שנותן מעות לסחורה וזה מבואר מעצמו:
בסדר ובשנת לא תחסר כל בה לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בל"אא מהר"ר יעקב די מיזה: