שאלה ל מרדכי חשקה נפשו באסתר וידבר עמה בפני עדים על עסקי קדושיה והיא ענתה לו דברי ריצוי ויהי אחר כלותם לדבר. תכף ומיד עמד על רגליו. ויסר את טבעתו מעל ידו ויזרוק אותה אל חיק אסתר. ואמר לה בפני עדים הרי את מקודשת לי בטבעת זו וכו' וכשראתה אסתר הדבר הזה רעדה אחזתה. ובתוך כדי דבור ניערה בגדיה והשליכה הטבעת מעל חיקה לארץ ותרץ ותגד לאביה את כל הקורות אותה לאמר. דבר האיש מרדכי אלי על עסקי קדושי. ועניתי לו דברי ריצוי דרך שחוק והיתול כי מעולם לא היתה כונתי להיות לו לאשה אמנם הוא לא כך כיון. יען שתכף ומיד זרק טבעתו על חקי בפני עדים ואמר לי הרי את וכו'. ובפני אותם עדים עצמם. ניערתי בגדי והשלכתי טבעתו בפניו לארץ להראותו שאין חפצי בו ולא אמרתי לו כלום יען רעדה אחזתני עד שנשתתקתי ונחסר דבורי סוף דגר אי אפשי בו. וכל זה אמרה אסתר לאביה בפני פרץ וזרח שנמצאו שם עם אביה. ויהי אחר שני ימים ויגידו למרדכי את דברי אסתר קרא מרדכי אל הנטרה לפני זקני העיר השערה וטוען שכיון שכשדבר אליה על עסקי הקדושין ענתה לו דברי ריצוי וגם בשעת הקדושין שתקה. שתיקתה כהודאה אע"פי שהשליכה לארץ. ושוב אינה נאמנת לומר התל היתלתי בו ושאין פיה ולבה היו שוים ומה שאמרה לאביה שמעולם לא היתה כונתה להיות לו לאשה לא אמרה כן מפני שכך היה דעתה מעיקרא אלא מפני שעכשיו נתחרטה ויראה פן תתפש בדבריה ותהיה מקודשת: ואסתר טוענת ואומרת לא כי אלא כל מה שאמרתי לאבי כך היה דעתי מעיקרא ודברי רצוי שעניתי לא היו רק היתולים בעלמא ומה ששתקתי בשעת הקדושין אינה ראייה שנתרציתי בדבר יען רעדה אחזתני עד שנחסר דבורי ונסחתם תשובתי ואדרבה השלכת הטבעת בפניו תוך כדי דבור יוכיח שלא נתרציתי, בדבר עתה אתה ברוך ה' ישר כשמואל בדיני. ופרוש כרב מאיסורי. לבדד לבטח תש'בני תשובה. כה תשב רוחי לדעת מי הצדיק בדינו בנושאינו ומהתמ"ש:
תשובה אתה עתה ברוך ה' נאמן כדוד בדרי ואוהב שמואל כבריה. הדרכתני במעגלי צדק להשיב שאלתך בשובה ונחת. כי שאלת חכם חצי תשובה. ואף כי ידעתי בעצמי שאין לי לחדש דבר מעתה. כי כל מה שאכתוב לא נפלאת היא ממך ולא רחוקה. מ"מ גמרתי בלבי להאריך דבורי בזה הענין. כי אמרתי אהבתי את אדני לא אצא חפשי. ועוד דאיסורא דא"א חמירא ואין להתירה לשוק בלי ראיות ברורות וזה החילי בעזרת צור גואלי:
גרסינן בפ"ק דקדושין (דף י"ב) ההוא גברא דקדיש בציפתא דאסא אמרו ליה והא לית בה שוה פרוטה אמר להו תקדוש בארבע זוזי דאית בה שקלתא ואישתיקא. אמר רבא הוי שתיקותא דלאחר מתן מעות וכל שתיקותא דלאחר מתן מעות לאו כלום היא אמר רבא מנא אמינא לה דתניא א"ל כנסי סלע זו בפיקדון וחזר וא"ל התקדשי לי בו בשעת מתן מעות מקודשת לאחר מתן מעות רצתה מקודשת לא רצתה אינה מקודשת מאי רצתה ומאי לא רצתה אילימה רצתה דאמרה אין לא רצתה דאמרה לא מכלל דרישא כי אמרה לא נמי הוו קדושין אמאי והא קאמרה לא אלא לאו: רצתה דאמרה אין לא רצתה דאישתיקא משתק. וש"מ שתיקה דלאחר מתן מעות לאו כלום היא. קשו בה בפום נהרא משמיה דרב הונא בריה דרב יהושוע חי דמי התם בתורת פקדון יהבינהו ניהלה סברא אי שדינא להו ומתברי מיחייבנא בהו הכא בתורת קדושין יהביננו ניהלה. אם איתא דלא ניחא לה לשדינהו פריך רב אחאי אטו כולהו נשי דינא גמירי ה"נ סברא אי שדינא להו ומתברי מיחייבנא באחריותיה. שלחה רב אחא בר רב לקמיה דרבינא כה"ג מאי שלח ליה אנן לא שמיע לן הא דרב הונא בריה דרב יהושע אתון דשמיע לכו חושו לה עכ"ל הגמרא והא דפקדון הלכתא פסיקתא היא כנודע:
אמנם בההיא דציפתא לאו כולי עלמא בחדא שיטא קיימי שהרי הרמב"ם ז"ל לא חש לההיא דרב הונא ופסק כרבא דכל שתיקותא דלאחר מתן מעות לאו כלום היא. (כמבואר פ"ה מהל' אישות הל' כ"ה) אבל הרי"ף והרא"ש חשו להא דרב הונא. וסברי דדוקא בפיקדון הוא דאמרינן הכי. הא לאו הכי לא. ואפילו בסתם כפי מה שהבינו קצת מהפוסקים מדבריהם ז"ל. דאי כשבא לידה בתורת קדושין כ"ע מודו דלדעתם ז"ל שתיקה דלאחר מתן מעות הויא שתיקה וחיישינן לקדושין:
ומעתה היה נראה דבנ"ד יש לחוש לקדושין שכפי משמעות לשון השאלה שכתב ואמר לה. ולא כתב ואח"כ אמר לה. נראה דהוי שתיקותא דבשעת מתן מעות ושתיקא כה"ג כ"ע מודו דהויא שתיקא ואפילו לא דברו תחילה על עסקי קדושין. כההיא דפקדון דבתורת פקדון בא לידה. וכ"ש כשדברו תחילה על עסקי הקדושין דאז בא לידה בתורת קדושין כנ"ד דהויא מקודשת. ועוד דאף אם נאמר דכונת השאלה ה היא שאחר שזרק הטבעת אמר לה. והויא שתיקותא דלאחר מתן מעות אפילו הכי יש לחוש לסבר' הרי"ף והרא"ש דהויא שתיקה ומקודש' מספק. ועוד בה שלישיה שכיון שכשדבר עמה על עסקי קדושיה ענתה לו דברי ריצוי וגם בין אותו ריצוי לקבלת הקדושין לא עבדא שום מעשה דמוכח דלא ניחא לה יש לתלות ולומר שבשעת הקדושין היה רצונה להתקדש לו והשתא הוא דקהדרא בה והיינו רצתה דברייתא והויא מקודשת בלי טעמא דשתיקותא:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה נראה לי דאין לחוש לקדושין דנ"ד כלל ועיקר. דבין אם נאמר בכוונת ה השאלה שהאמירה היתה בשעת זריקת הטבעת והויא שתיקותא שתיקותא דבשעת מתן מעות ובין אם נאמר שהאמירה היתה לאחר מתן מעות אפי' הכי כולי עלמא יודו דאינה מקודשת ומטעמא דאמרן. דמאי טעמא חיישינן לשתיקות' דבשעת מתן מעות לכולי עלמא. ולדעת הרי"ף והרא"ש אפילו בדלאחר מתן מעות. משום דאמרינן אי איתא דלא ניחא לה לישדינהו והא הכא שדתינהו ובת"כד לקדושין ואע"ג דבפרק יש נוחלין (דף קכ"ט) ובפרק בתרא דנדרים (דף פ"ז) אמרינן תכ"ד כדבור דמי בר מקדושין היינו דוקא לאחר שנגמרו הקדושין בודאי כגון שאמרה אין או שאמרה ליה בוא וקדשני ונתן לה קדושיה ואח"כ רצתה לחזור בין באמירה בין בזריקה אינה יכולה לחזור אפילו תכ"ד ד. אבל בלא אמרה ולא מידי אלא הוא אמר לה ונתן קדושיה והיא נטלתן וזרקתן בפניו. ודאי שמעולם לא נתרצית בקדושין כיון שזרקתן:
ואל יקל בעיניך החילוק הזה בהעלות על דעתך לומר דהא דאמרינן תכ"ד כדבור דמי בר מקדושין בסתם נאמרה. דאם תאמר כן אמור נא הא דאמרינן בגמרא קדושין דף ח' נטלתו וזרקתו בפניו אינה מקודשת וכן נמי הא דאמרינן שם דף י"ב אי איתא דלא ניחא לה לישדינהו היכי משכחת לה. הא אפילו שדתינהו תכ"ד לאו כלום היא אלא ודאי כדאמרן ואי אפשר בלאו הכי:
אלא דיש להקשות דהיא הנותנת לחוש בנ"ד לקדושין. דכיון שכשדבר עמה על עסקי קדושיה ענתה לו דברי רצוי מה הועילה זריקת הטבעת אפילו תכ"ד. הא בשעה שנפלה הטבעת לתוך חיקה כבר נגמרו הקדושין משום אותו ריצוי דמעיקרא והשתא הוא דקהדרא בה. אך מתרצתה היא על האופן עצמו שיישבנו לעיל. וזה בשנדקדק בריצוי דשאלתינו. שאינו מפורש מה אמרה ליה אלא וענתה לו דברי ריצוי ועוד שכשהגיד אסתר המאורע לאביה לא אמרה אלא ועניתי לו דברי ריצוי וגם מרדכי בטענותיו לא הזכיר אלא דברי ריצוי ודברי ריצוי סתם. אינם אלא דברי אהבה וחיבה דאי לאו הכי היה לו למרדכי לפרש דבריו ולומר והיא ענתה  לי אין או והיא אמרה לי בוא וקדשני וכיון דלא פירש דברים בעלמא נינהו ואע"ג דבענין הקדושין חיישינן לדברי אהבה וחיבה כדפסק רמ"א בש"ע א"ה .(סי' כ"ז סעיף ו') היינו דוקא לענין הלשון אי הוי לשון קדושין כשאמר לה בשביל אהבה וחיבה אבל לענין ריצוי כ"ע מודו דלאו כלום הוא כל שלא אמרה אין או בוא וקדשני. וכיון שכן. בנ"ד שלא אמרה חד מלשונות הללו. וגם זרקה הטבעת בפניו תוך כ"ד. ודאי דלכ"ע אין האשה ומותרת לטלמא:
והשתא חל ולינו חובת ביאור דברי הרמ"ה שהביא הטור בחלק א"ה [סי' כ"ח] ז"ל. וכתב הרמ"ה דוקא דשקלתינהו ואישתיקא: אבל זרק לה קדושיה אפילו לתוך חיקה ולא שקלתינהו אלא אישתיקא ואזלה לעלמה שתיקא כה"ג לאו כלום היא. דהא דתנן זרק לה קדושיה קרוב לה מקודשת ה"ח היכא דאירצאי מעיקרא אקדושי ליה אבל סתמא אפילו ספק קדושין לא הוי ע"כ. ואע"ג שהטור ז"ל הביא דבריו בענין הפקדון ויש לומר דאין למדין ממנה כשבאו המעות בתורת קדושין כבר עמדו בזה הפוסקים ז"ל ורובם ככלם פירשו דברי הרמ"ה אכל זורק קדושין דאי לא תימא הכי מאי קשיא ליה מההיא דזרק לה. הא לא דמי האי מתניתא שבא לידה בתורת קדושין לההיא דפקדון. ועיין בכנה"ג א"ס (סי' כ"ח) בהגהת הטור [אות ל"ב] ובבית שמואל [ס"ק י"א] ובח"מ [ס"ק י"ב]:
ותדע דהא דכתב הרמ"ה דהיכא דלא שקלתינהו אלא אישתיקא ואזלה לעלמא דאינה מקודשת. היינו אפילו בדלא שדתינתו וגם לא ניערה בגדיה להשליכה. וכן הבינו רוב הפוסקים מדבריו ז"ל. ודלא כהב"ח שפירש דבריו בטור א"ה סי' כ"ח דהיינו דוקא היכא דניערה בגדיה להשליכה ואע"ג שהרב רפאל הלוי רצה לקיים פירושו בדברי הרמ"ה בדוחק ובצער. מ"מ כבר עמדו על זה כל הפוסקים שקדמנו זכרם ודחו האי פירוש בשתי ידים. ובתוכם ר' משה ישראל שראה הפסק דין של הרב הלוי ולא הסכים עמו כמבואר בספר קול בן לוי [סימן ד']. וכיון שכן. מוכרחים אנו לפרש דברי הרמ"ה שכתב דהא דזרק לה קדושים קרוב לה מקודשת ה"מ היכא דאירצאי מעיקרא לאקדושי ליה. דהוי דוקא היכא דלא שדתינהו דאי שדחינהו בין דאירצאי בין דלא אירצאי מעיקרא אינה מקודשת. דאי לא תימא הכי אלא דכל דאירצאי מעיקרא מקודשת ואע"ג דשדתינהו. איך דחו הפוסקים ז"ל סברת הב"ח בשתי ידים. הא פירושו נכון ומכוון בדברי הרמ"ה דהיכא דלא אירצאי מעיקרא ושדתינהו אינה מקודשת והיכא דאירצאי מעיקרא אף על גב דשדתינהו מקודשת. ואי משום דקשיא ליה מה הוקשה להרמ"ה ז"ל מההיא דתנן זרק לה קדושיה וכו' דהוי מקודשת. אפשר לפרש ולומר דה"ק. היכא דזרק לה קדושיה ושדיתנהו אינה מקודשת והא דתנן זרק לה קדושיה קרוב לה מקודשת דמשמע בין שדתינהו בין לא שדתינהו. ה"מ היכא דאירצאי מעיקרא לאקדושי ליה. אבל סתמא ושדתינהו. אפילו ספק מקודשת לא הוי. ועוד הא דתניא [קדושין דף ח'] התקדשי לי במנה נטלתו וזרקתו בפניו אינה מקודשת וכן נמי הא דאמרינן בגמרא [שם דף י"ב] אי איתא דלא ניחא לה תישדינהו היכי משכחת לה לפי פירושו ז"ל. אי דלא אירצאי מעיקרא. פשיטא. דהא אפילו לא שדתינתו נמי אינה מקודשת. ואי בדאירצאי מעיקרא. אפילו שדתינהו נמי מקודשת הוי. אלא ודאי דלפי פירושם ז"ל מוכרחים אנו לפרש דברי הרמ"ה ז"ל דהיכא דלא אירצאי מעיקרא. אף על גב דלא שדתינהו אלא אישתיקא ואזלה לעלמה אינה מקודשת. אבל היכא דאירצאי מעיקרא. אי שדתינהו אינה מקודשת ואי לא שדתינהו מקודשת. וכדאמרן:
אלא דאכתי איכא למידק. דכיון דאפשר לפרש בדברי הרמ"ה סברת הב"ח ז"ל. מי הכריחם להפוסקים ז"ל לפרש דבריו על האופן שאמרנו ולדחות פירושו ז"ל אמנם כשנדקדק היטב בדברי הרמ"ה ז"ל נראה הדוחק שסובל פירוש הב"ח ז"ל בדבריו ז"ל חדא דצריך להגיה במקום ואישתיקא. [ושדתינהו] או להוסיף מלת [ושדתינהו] ומ"מ קשיא דאי משום ההגהא. אין פירושו כדאי לשבש כל הספרים ואי משום ההוספה. מה זו שהאריך לומר ואישתיקה ואזלה לעלמא הא כיון דבשדתינהו תליא מלתה מה איכפת לן אי אישתיקה ואזלה לעלמא או לא ועוד דמאי דוחקיה דהרמ"ה ז"ל לתרץ ההיא דזרק וכו' דהו דוקא היכא דאירצאי מעיקרא טפי הוה ליה לשנויי דאיירי נמי בדלא אירצאי וטעמא דמקודשת משום דלא שדתינהו כדמשמע פשט הלשון ומינה הוה שמעינן דהיכא דאירצאי בין שדתינהו בין לא שדתינהו דהוי מקודשת אלא ודאי מדשנה הרמ"ה דבריו ז"ל ולא כתב בסיגנון זה משמע דלדעתו ז"ל כל היכא דשדתינהו. בין אירצאי בין לא אירצאי מעיקרא דאינה מקודשת וכפירוש הפוסקים ז"ל:
ואם אמור יאמר האומר ומי הכניסו להרב ב"ח ז"ל בתגר זה לפרש דברי הרמ"ה בסיגנון זה. תאמר לו פוק חזי מה שהביא ההגהות מרדכי בסוף גיטין בשם רגמ"ה ז"ל מה שהעד אומר שראה שלקח ידה בע"כ ונתן הטבעת בידה מאחר שלא זרקה צריכה גט. ואע"פ שיש עדים שלא דבר עמה בשעת נתינה כיון שדבר עמה תחילה הוי קדושין דתנן היה מדבר עמה וכו' עכ"ל ובודאי דלכאורה נראה דפליג אההיא דהרמ"ה ז"ל דלהרמ"ה נראה דכל שלא נתרצית מתחילה אינה מקודשת אף על גב דלא שדתינהו ואילו מדברי הג"מ משחט דאף שלא נתרצית כל דלא שדתינהו הוי מקודשת. והא דכתב כיון שדבר עמה תחילה הוי קדושין לאו למימרא דנתרצית ממש אלא דבור בעלמא. ואפילו הכי כל דלא שדתינהו הוי מקודשת ודוחק לומר דאין הכי נמי דפליגי כיון שהרמ"א ז"ל בש"ע א"ה [סי' מ"ב סעיף א'] הביא דברי הגה"מ. [ובסי' כ"ח סעיף ד'] הביא דברי הרמ"ה ואיך זיכה הרב ז"ל שטרא לבי תרי ואע"ג שלהרב בעל ח"מ [שם בסי' מ"ב ס"ק ב'] הוקשה לו ההיא דהרמ"ה והניחו בקשיא מ"מ להרב ב"ח לא ניחא להניחו בקשיא. ומשום הכי פירש בדברי הרמ"ה כמו שכתבנו לעיל. כי היכי דלא תקשה על ההיא דהג"מ. ובזה נמי אתי שפיר מה שהביא הרמ"א ז"ל שתי הסברות ולא זיכה שטרא לבי תרי:
אמנם הרב בעל בית שמואל [שם סי' מ"ב ס"ק ג'] אחר שהביא הקושיא הנ"ל כתב ז"ל. ושם כתבתי הסברא זו. לשדינהו לא אמרינן אלא אם הים בתחלה ברצון אז אמרינן לישדינהו ואם לא זרקה הקדושין אמרינן רצונה לקבל הקדושין כאשר הים רצונה לקדש. וכן י"ל עובדא בהג"מ היה ג"כ בתחילה היה רצונה להתקדש לו ואח"כ לקח ידה בחזקה אז אמרינן לישדינהו. ואם לא ניערה הקדושין הוי קדושין כיון שהיה בתחילה רצון שלה עכ"ל: שמענו מדבריו ז"ל תרתי חדא דהא דכתב הג"מ כיון שדבר עמה תחילה הוי ריצוי ממש. ולא דבור בעלמא כדקס"ד מעיקרא להקשות. ועוד דכל היכא דאירצאי מעיקרא הוא דאמרינן לישדינהו הא לאו הכי לא וכיון שכן לא פליג הג"מ על ההיא דהרמ"ה וכל אחד על מקומו יבא בשלום והיו לאחדים:
ואע"ג דהרב בעל כרם שלמה בחלק א"ה [סי' כ"ה] אחר שהביא האי תירוצא דב"ש כתב ז"ל אבל לא מוכח כן לשון הרמ"ה שהביא בטו' א"ה [סי' כ"ח] דבהדייא כתב וז"ל ה"מ היכא דאירצאי מעיקרא לאקדושי לים אבל סתמא אפילו ספק קדושין לא הוי. דמשמע מדבריו דהרמ"ה פליג אההיא דהג"מ וסובר דכיון דנתינת הטבעת היה בע"כ דאינה מקודשת: ואע"פ שדבר עמה תחילה לא מקרי ריצוי. משום דבעינן דעבדא מעשה דמוכח דניחא לה. והא עבדא מעשה דמוכח דלא ניחא לה מ"מ בעיקר פירוש דברי הרמ"ה מודה דדוקא היכא דאירצאי מעיקרא הוא דאמרינן לשדינהו. ואדרבא מוסיף הוא על דברי הב"ש. דאע"ג דדבר עמה תחילה א"ה כל שלא גלתה דעתה דניחא לה אינה מקודשת ומ"ש וכן נראה בהדיא מדברי הרי"בש הוא [בסי' ק"ע] כי מפני האריכות לא הבאתי דבריו בכאן ודוק ותשכח ועיין נמי במוהרש"דם חלק א"ה [סי' ט"ו] דלא חילק אלא היכא דלאחר הזריקה לקחה הטבעת בידה דאז עבדא מעשה דמוכח דניחא לה ולא שייך טעמא דסברא אי שדינא לה ומתברי מיחייבנא באחריותיה. דמה לה לקחתה תניתוה במקום שהיא ואיהי תפול מעצמה אבל היכא דלא לקחה. אי נמי היכא דבא לידה ושדתינהו. ודאי דאינה מקודשת.
ואי קשיא לך הא דכתב מוהר"ם בספר נשים [סי' א'] על ראובן שקדש לאה וזרק לה קדושיה לתוך חיקה וניענעה בגדיה להשליך הקדושין ממנה תכ"ד דמקודשת ומטעם דאיהי אמרה לו מעיקרא פלוני בוא וקדשני. וגם שוב בשעת קדושין כשאמר בפני כולם פלונית בקשה ממני לקדשה וכן אעשה ושתקה דמשמע דהיכא דאירצאי מעיקרא לא מהני זריקתה. תשובתו בצדו. דשאני הרצאה זו משאר הרצאות. ומן הטעם שכתב הרב ז"ל בעצמו והיא היא החילוק שחילקנו לעיל דודאי דבהרצאה כזו ע"כ יודו דמקודשת ואע"ג דשדתינהו:
ראייה לדבר דבש"ע א"ה באותו סי' ובאותו סעיף עצמו שהביא הרמ"א ההיא דהג"מ הביא ג"כ ההיא דמוהר"ם ולא דבר בעל ב"ש בז ואיך אפשר שדחק עצמו לחלק בין ההיא דהג"מ לההיא דהרמ"ה ולא ראה ההיא דמוהר"ם דסותר כל חילוקו אלא ודאי דסבירא ליה להרב ב"ש דשאני הרצאה דמוהר"ם משאר הרצאות ומלתא דפשיטא היא דבכה"ג מקודשת אע"ג דשדתינהו ולכך לא דבר בזה. ועיין בתשובת מוהרי"ץ אשכנזי סי' קט"ו ותראה כי הוא גם בנו דבר וחילק:
ובר מן דין תא חזי בהג"מ דקדושין פרק ד' שהביא האי תשובה דמוהר"ם ולא חולק עליו. ואי איתא דהרב ז"ל פליג אההיא דמוהר"ם איך הביא דבריו בתוך הגהותיו. ועוד דאחר שהביאם. איך הביאם בסתם ולא חילק עליו. אלא ודאי דלדעת הרב ז"ל אע"ג דהיכא דאירצאי מעיקר' ושדתינהו אינה מקודשת בנדון דמוהר"ם ודכותיה מקודשת דשאני הרצאה זו משאר הרצאות וכדכתיבנא:
ובכל זאת לא נחה דעתי עד שמצאתי ראיתי החילוק מבואר בדברי הרב רפאל הלוי בספר קול בן לוי [סי' ד' דף מ' ע"ב] ז"ל. ומה שיש לעמוד בזה בדברי הרב בעל המפה מהא [דסי' כ"ח] שהביא סברת הרמ"ה. לההיא [דסי' מ"ב ס"א] שהביא דברי הג"מ. כבר עמד בהם הרב ב"ש ז"ל ויישב כהוגן ע"ש. ומה שהביא שם ההיא דתשובת מוהר"ם באמרה תחילה קדשני וזרק הקדושין לתוך חיקה ואמרה לו וכו' וניערה בגדיה וכו' דהוי מקודשת לא קשיא לדברי הג"מ. ממה דלכי דברי הג"מ משמט דהא אם זרקה אינה מקודשת אף על גב שבתחילה רצתה וכמ"ש הרב ב"ש. ואלו לדברי מוהר"ם אפילו זרקה מקודשת משום דאירצאי מעיקרא. ואע"ג דשלא מדעתה באו לחיקה. כי שתי תשובות בדבר. חדא התם שאני שאמרה קדשני והוי כאלו אמרה לו זריק לי קדושין ושליחותה קא עביד ולאו כל כמינה למהדר בה ולמימר דלצחוק נתכוונה. ומה שאין כן ההיא דהג"מ שלא היה ביניהם אלא רצון בעלמא שתתקדש לו איזה זמן שיהיה. ובתשובת מוהר"ם עצמו סי' א' הובאה תשובה זו ומפורש שם שא"ל בוא וקדשני ע"ש א"נ שנייא הא דהג"מ הואיל ועבדא עובדא דמוכח שלא היתה רוצה לפשוט ידה לקבל ובחזקה לקח ידה. שהרי נראה שיש כאן חזרה ואמטו להכי אם זרקה מצטרפת הזריקה עם הפצר פשוט ידה והיו לאחדים שעד שלא קבלה הדרה בה אבל אי לא זרקה. אע"ג שתחילתה באונס סופה ברצון ואדבורא קמא סמכי זה אל זה. מה שאין כן בההיא דמוהר"ם ז"ל שאמרה קדשני והיא לא גילתה דעתה בשום מעשה כדי שנבין בו חזרה עד שלא באו לידה ולא ראינו משעת אמירה ראשונה עד שנפלו לתוך חיקה שום שינוי בדעתה. לפיכך בחזקת דבורא קמא מוקמינן לה ומה שניערה בגדיה אין זה כלום ודוק עכ"ל:
הא קמן דשתי תשובות הללו מוכיחים ומעידים שלדעת הרב ז"ל גדול כח הרצאה דמוהר"ם מהרצאה דהג"מ וכ"ש משאר הרצאות. ואע"ג שהרב ז"ל עצמו הביא לקמן [בדף נ"ח] ההיא תשובה דמוהר"ם וכתב דהאי הרצאה לא הוי אלא דבור בעלמא לאו למימרא דלא הויא הרצאה גמורה אלא לאשמעינן דכיון דלא עבדא שום מעשה דמוכח דניחא לה: מקרי האי הרצאה דבור בעלמא לגבי מעשה כמו שאר הרצאות אף על גב שהיא גדולה מהן לענין ריצוי:
וכן יש נמי לדייק ממה שהמשיך דבורו וכתב ז"ל וא"ה הור"ה גבר דמקודשת משום אותה אמירה וריצוי. ואע"ג דהתם שאלה אשה בפה מלא לאמר קדשני מ"מ הלא כריסה בין שיניה שניערה בגדיה וא"ה אדבורא קמא סמכינן ומקודשת עכ"ל. והשתא אי לדעת הרב ז"ל לא הויא האי הרצאה דמוהר"ם אלא דבור בעלמא. מאי האי דקשיא ליה מההיא דאמרה קדשני. הא כיון דלא הוי אלא דבור בעלמא מה לי אי אמרה מה לי אי לא אמרה ועוד דתירוצא דניעור בגדיה אינה מספקת להגדיל או להמעיט כח ההרצאה. אלא ודאי דלדעת הרב ז"ל חשיבא האי הרצאה דמוהר"ם משאר הרצאות. וה"ק ואע"ג דהתם שאלה אשה בפה מלא וכו' דמשמע דלא הוי דבור בעלמא אלא הרצאה גמורה וחשובה ומשום הכי הוא דאמרינן דמקודשת מ"מ כיון שניערה בגדיה הים מקום לפוטרה אף לגבי האי הרצאה חשובה. וא"ה אדבורא קמא סמכינן ומקודשת ובזה אתי נמי שפיר הא דהביא ההיא דהג"מ ודן מינה דסמכינן אדבורא קמא. ומאי ראייה. הא בנדון דהג"מ היכא דשדתינהו לא סמכינן אדבורא קמא אלא ודאי דלא אתא הרב ז"ל למעט הרצאה דמוהר"ם אלא להגדילה. וה"ק ל"מ בהרצאה חשובה כההיא דמוהר"ם דסמכינן עלה ומקודשת אפילו היכא דשדתינהו. אלא אפילו בהרצאה בעלמא כההיא דהג"מ סמכינן אדבורא קמא היכא דלא שדתינהו ומקודשת ודוק:
ברם אכתי פש גבן לברר הא דכתב הרב ז"ל לקמן [בדף ס"א] ז"ל ואיברא שאני לעצמי הגדלתי ריצוי זה במוהר"ם ז"ל כדי לחלק מזו לההיא דהג"מ כמו שכתבתי בקונטריס הראשון באורך. גם כלפי התשובה השנית שכתבתי שם אין צורך לגדל אותה הרצאה. ואפילו לתשובה קמא דוגמא בעלמא הוא וכמובן עכ"ל וקשה דאיך אפשר שהרב ז"ל הדר ביה מתשובה קמא כיון דמוכרחת היא לקיים חילוק דב"ש אשר עליו כתב הרב עצמו דיישב כהוגן. ואיך יישב כהוגן כיון שההיא דמוהר"ם סותר כל חילוקו. ואין לומר דאפשר לתרץ ולקיים חילוק דב"ש עם התשובה השנית בלי שנגדל הרצאה דמוהר"ם דא"כ יצאנו מסתירת מוהר"ם ונכנסנו בסתירת הג"מ. דתינח דבנדון דמוהר"ם טעמא דמקודשת אף על גב דשדתינהו הוי משום דלא גילתה דעתה בשום מעשה וגם לא ראינו שום שינוי בדעתה כדי שנבין בו חזרה עד שלא באו לידה ואדרבא עשתה מעשה דמוכח דניחא לה מדשתקה כשהוא א"ל בפני עדים פלונית בקשה ממני לקדשה וכן אעשה. הא לאו הכי כל דשדתינהו אינה מקודשת אף טל גב דאירצאי מעיקרא. ואתי שפיר חילוק דב"ש אלא בנדון דהג"מ דטעמא דאינה מקודשת כשזרקה היינו משום דמצטרף הפצר פשוט ידה עם הזריקה דנראה דהא לאו הכי לא קשיא. דכפי חילוק דב"ש כל דשדתינתו אינה מקודשת ואף על גב דלא עבדא שום הפצר בשעת קבלה. ועוד דבנדון דמוהר"ם נמי קיצר הרב לשונו ולא כתב בחילוקו האי דשתקה על מה שהוא אמר לה בשעת נתינת הקדושין ובודאי דזו היא עיקר טעמא דאינה מקודשת לפי חילוקו דאי לא תימא הכי אף נדון דמוהר"ם סותר חילוק דב"ש דכיון דבנדון דמוהר"ם טעמא דהוי מקודשת אף על גב דשדתינהו היינו משום דלא עבדא מעשה דמוכח דלא ניחא לה נראה דבשב ואל תעשה נמי הוי מקודשת. וכפי דברי הב"ש נראה דכולא מלתא תליא בדשדתינהו וזה אי אפשר ליישב אלא אם נאמר דשאני הרצאה דמוהר"ם משאר הרצאות ובאמת כי ימים רבים עמדתי בזה ולא מצאתי ידי ורגלי ליישוב דברי הרב ז"ל אלא אם נאמר דמה שכתב הרג בדף ס"א דאין צורך לגדל הרצאה דמוהר"ם אינו אלא לפי סברת הב"ח שפירש בדברי הרמ"ה [ושדתינהו] כי היכי דלא תקשי ההיא דהרמ"ה על ההיא דהג"מ וכיון דקושיא ליכא ודאי דאין צורך לגדל שום הרצאה מחברתה. אמנם לפי משמעות הלשון ולפי סברת שאר הפוסקים שפירשו דברי הרמ"ה אפינו בדלא שדתינהו ודאי דמוכרחת היא גידול ההרצאה כדי ליישב חילוק דב"ש דודאי כהוגן יישבם. וכמו שכתב סרב ז"ל עצמו ועיין שם בדף ס"א ותמצא איך כל דבורו שם אינו אלא ליישב סברת הב"ח ז"ל
המורם מכל האמור ומדובר כי הנה להקת הנביאים רובא דרובא יפטירו בשפה ברורה דשלש מחלוקות בדבר היכא דלא אירצאי תחילה בין שדתינהו בין לא שדתינהו אינה מקודשת אלא א"כ קבלה הקדושין בידה ואישתיקא. והיכא דאירצאי מעקרא אי לא שדתינהו תכ"ד מקודשת ואי שדתינהו בתכ"ד אינה מקודשת והני מילי היכא דלא אירצאי אלא רצון בעלמא כגון שהוא דבר עמה תחילה והיא לא אמרה אין. אלא שענתה לו דברי ריצוי בעלמא. אבל היכא שהיא ענתה אין. או שהיא אמרה תחילה בוא וקדשני ודאי דהוי מקודשת ואע"ג דשדתינהו בחכ"ד. וכיון שכן בנ"ד שהיא לא אמרה אין. או בוא וקדשני אלא ענתה לו דברי ריצוי בעלמא כפי מה שהנחנו לעיל. נראה לע"ד דכיון דשדתינהו בתכ"ד אע"ג דלא עבדא שום מעשה דמוכח דלא ניחא לה. כיון דלא עבדא מעשה דמוכח דניחא לה אינה מקודשת ואפילו מספק. ועוד דאף אם נחוש להיכא דלא עבדא מעשה דמוכח דלא ניחא לה. מ"מ בנ"ד שאני שכפי דברי השאלה שכתב שאחר כלותם לדבר תכף ומיד זרק הטבעת לתוך חיקה ובתכ"ד זרקה מעל חיקה. נראה שלא היה לה שהות לעשות שום מעשה בעולם. וכיון שכן לא נשאר לנו אלא טעמא דריצוי דמעיקרא וכבר הוכחנו דהאי ריצוי לאו ריצוי מעליא היא. ובודאי כי מעולם לא נתכוונה לקדושין אלא לחוכא ואיעלולא בעלמא. ואינה מקודשת כיון דהשתא מיהא שדתינהו ובת"כד:
את זה העליתי במצודת עיוני החלוש להתלמד בדבר הלכה. אבל למעשה אל הרב אדוני המלך דוד השלכתי יהבי ומקריב אני לפניו משפטי ודיני. יניף ידו עליו טל הדין וטל האמת ועל פיו יקום דבר. והריני מוכן ומזומן לעשות מאמרו וציוויו עד כי יבא שילה ותחזנה עינינו מקדש ואפיריון ומלך ביופיו אמן:
תם ונשלם באמשטרדם היום
ביום ראשון יט לחדש שבט
בסדר ובשנת ואם שלש אלה לא יעשה לה ויצאה חנם אין כסף לפ"ג:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט