שאלה חנה פסקה על עצמה להכניס לראובן  בעלה עשרים אלף זהובים והיתה לה סחורה מזה הסך וביום המחרת באו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השער עשרים למאה באופן שהפסידה חנה חמישית ממונה וראובן לא רבה לכונסה ולא לפוטרה עד שתתן הסך שפסקה לו והיא תשיב אמריה לו כיון שביום שפסקה על עצמה היה לה הסך הנזכר שחייב לכנוס או לפטור ועתה לשאול הגיעו הדין עם מי אם נאמר שהדין עמה כיון שהיה לה הסך הזה ביום התנאים או אם נאמר שהדין עמו כיון שלא השיגה ידה לתת לבעלה מה שפסקה לו כי היתה צריכה להיותה זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות כי אם כך וכך שקלים מסחורה פלונית ותשב עד שילבין ראשה ואת"ל שהדין עמו עדיין אשאלך אם אירע ח"ו דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה איך נדין בדבר אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה תשב עד שילבין ראשה על הכל יבוא דברך וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה תנן בפ' שני דייני גזירות (כתובות  דף ק"ט) הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שילבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שילבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון ע"כ במשנה ובגמרא מתניתין דלא כי האי תנא דתניא א"ר יוסי בר יהודה לא נחלקו אדמון וחכמים על הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל שיכולה היא שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות על מה נחלקו על שפסקה היא לעצמה שחכמים אומרים תשב עד שילבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אר"ג רואה אני את דברי אדמון תנא בד"א בגדולה אבל בקטנה כופין כופין למאן אילימא לאב איפכא מיבעי ליה אלא אמר רבא כופין לבעל ליתן גט אמר רבי יצחק בן אלעזר משמיה דחזקיה כל מקום שאמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון הלכה במותו א"ל רבא לרב נחמן אפילו בברייתא א"ל מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר ר"ג קאמרינן ע"כ:
והתוספות כתבו ואפילו בברייתא א"ל אין כל מקום קאמרינן תימא היכי מצי למיפסק הלכתא כתרוייהו כברייתא וכמתניתין והלא דברים סותרין זה את זה דבמתניתין קתני אילו אני פסקתי וכו' וברייתא קתני כסבורה אני י"ל דהכי פירושו ואפילו בברייתא כלומר למאי דסבירא ליה לתנא דברייתא דבפסקה היא בעצמה פליגי קא אמרת דהלכתא כוותיה וא"ל כל מקום קאמרינן למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה עכ"ל כוונתם לומר בזה דכיון דר"ג פסק במשנתנו הלכה כדאמון וגם בברייתא אמר כן ומצינו דמשנה וברייתא סתרי אהדדי לא מבי למיפסק כתרוייהו דוה דבר שאי אפשר ותירצו אלא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה רצונם לומר דאי אשכחן בשום ברייתא איזה תנא חולק על דברי אדמון הלכה כמותו והיינו דקאמר ליה רבא לרב נחמן אפילו בברייתא א"ל מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר ר"ג קאמרינן דלא מבעיא דהלכה כמותו במשנה אלא אפילו בברייתא ג"כ הלכה כאדמון וזהו דעת הרמ"בן והר"ן:
אבל הרב ב"ח פירש האי סוגייא באופן אחר והקשה על דברי רבותינו בעלי התוספות ודחינהו בשתי ידים וז"ל ומה שקשה היאך איפשר למיפסק כמתניתין וכברייתא כמו שהקשו התוספות ס"ל לרבינו דאין סותרין זה את זה דמתניתין דמודה אדמון דבפסקה לעצמה תשב עד שתלבין ראשה היינו דוקא בפסקה שלא בפני אביה וברייתא דס"ל לאדמון דיכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי וכו' היינו דוקא בפסקה לעצמה בפני אביה וז"ש רבינו בסברת י"א אם בפני אביה פסקה אלא ודאי דרבינו הכריח לפרש כך לפי סברת י"א דלא קשיא הלא מתניתין וברייתא סותרין זה את זה ולמה פסק כברייתא ולכן פירש דאינן סותרין והכי משמע דקאמר כסבורה אני דאבא נותן עלי וכו דאי לא דפסקה בפני אביה לא היתה סבורה שאביה יתן מה שהיא פוסקת שלא מדעתו ולפי זה ניחא הא דאיתא בירושלמי דמתניתין כשהאב פסק במעמדה וקאמר אדמון אילו אני פסקתי לעצמי בלא מעמד האב אשב עד שילבין ראשי וכו' אבל ברייתא ה"פ על מה נחלקו על שפסקה היא לעצמה במעמד אביה וכו' דומיא דלא נחלקו באב הפוסק דאפילו פסק במעמד בתו נמי לא נחלקו שיכולה שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות ודכוותה קאמר דנחלקו בפסקה היא לעצמה במעמד אביה והשתא ניחא הא דקאמר רב נחמן מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר ר"ג קאמרינן אפילו בברייתא דאלמא כפשטא היא דבין במשנה בין בברייתא הלכה כאדמון ואין דבריו ש אדמון סותרין זה את זה ואין לפרש בדוחק כפירוש התוספות וסיעתו וכו' ע"ש:
וקשה לי על דבריו של הרב ב"ח ז"ל ואיני מבין את סברתו ולהיכן דעתו נוטה דמנא ליה לפרש הסוגייא כן ולומר דמתניתין וברייתא לא סתרי אהדדי דלמתניתין דמודה אדמון בפסקה לעצמה תשב עד שתלבין ראשה היינו דוקא בפסקה שלא בפני אביה וברייתא דס"ל לאדמון דיכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי וכו' היינו דוקא בפסקה לעצמה בפני אביה וז"ש רבינו בסברת י"א אם בפני אביה פסקה וכו' ומי הכריחו לפרש כן בדברי הטור והלא הטור לא הביא אלא סברת י"א ומי הכניסו במשורת הברית לפרש ולומר דלא פליגי אהדדי המשנה וברייתא והא קא חזינן דסתמא דתלמודא קאמר בהדיא מתניתין דלא כי האי תנא ולפי זה ודאי ופשיטא דפליגי אהדדי ולפי פירושו של הרב ז"ל לא פליגי דהא קאמר בהדיא ואין דבריו של אדמון סותרין זה את זה וזה אי אפשר לפרש דמשפט הלשון של מתניתין דלא כי האי תנא אינה סובלת זה משום דפשטן של דברים הן דבעניין עצמו שדבר תנא דמתניתין איירי בה תנא דברייתא א ואז שייך לומר מתניתין דלא כי האי תנא דדבר פשוט ותלמוד ערוך הוא בידינו דכשאמר סתמא דתלמודא מתניתין דלא וכו' לא נוכל לומר דהתנאים דברו בשני ענינים אלא בעניין אחד ובודאי דדבריו של אדמון סותרין זה את זה ובחנם דחק לפרש כן הרב ז"ל וזו היא ג"כ סברת בעל המאור ז"ל וכן מה שכתב במשנת הפוסק המעות לחתנו וכו' מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר ר' יוסי לא נחלקו וכו וק"ל כתנא דידן הא ליתא דהא אמרינן בגמרא כל מקום שאמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו ואפילו בברייתא ודבריהם הם תמוהים מאד ואינם מיושבים בגמרא אלא דברי רבותינו בעלי התוספות וסיעתו דהם הרמ"בן והר"ן נראין עיקר כפי המובן מפשט הגמר' ובודאי דדבריהם דברים נכוחים הן:
הא קמן דלדעת התוספות הרמ"בן והר"ן הלכה כאדמון וכתנא דידו ולא כתנא דברייתא והטעם לזה משום דאין לנו כח לדחות המשנה מקמי ברייתא אלא כשאמרו בגמרא מתניתין משבשתה היא דאז ודאי דחינן הא מקמי הא אבל היכא דלא אמר הכי המשנה לא זזה ממקומה וברייתא אידחיא מקמה דאי ר' לא שנה ר"ח מניין ליה וזו היא ג"כ דעת בה"ג דפסק כאדמון וכתנא דידן וגם הרי"ף פסק כן אלא דהשוה דין זה לדין מורדת וז"ל הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל וכו' וקי"ל כאדמון וכתנא דידן והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב לה גט לאלתר לא שנא פסק עליה אביה לא שנא פסקה איהי כדאמרה ליה או כנוס או פטור כייפינן ליה ויהיב לה גיטא לאלתר ע"כ:
והרמ"בם השיג על ההלכות בדין מורדת בפ' כ"ג מהלכות אישות וז"ל הפוסק מעות לחתנו והלך האב למדינה אחרת יכולה היא לומר לבעל אני לא פסקתי על עצמי מה אני יכולה לעשות או כנוס בלא נדונייא או פטרני בגט אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה או עד שתמות ולמה לא תפטור עצמה במורדת שהמורדת והיא ארוסה הבעל רוצה לכונסה והיא אינה רוצה אבל זו אין הבעל רוצה בה עד שתתן הנדוייא שפסקה והיא רוצה בו שהרי אומרת לו או כנוס או פטור בד"א בגדולה אבל בקטנה שפסקה על עצמה כופין אותו ליתן גט או יכנוס בלא נדונייא ע"כ:
והרב המגיד כתב ז"ל ונפסקה הלכה בגמרא כאדמון ופסקו בהלכות כתנא דמתניתין דאמר מודה אדמון בפסקה על עצמה שהיא יושבת עד שתלבין ראשה ויש מי שפסק כתנא דברייתא אליבא דאדמון ודעת ההלכות ורבינו עיקר ופירש רבינו ופשט לו את הרגל והלך למדינה אחרת וכתב הרש"בא ז"ל והוא שלא הניח נכסים כאן אבל בשיש לו נכסים יורדין לנכסיו ונותנין לזה לפי שהן דברים הנקנין באמירה. ולמה לא תפטור עצמה במוררת וכו' בהלכות והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב לה גט לאלתר וכו' ורבינו חולק על זה ונתן טעם לדבריו לפי שלא אמרו כן אלא באשה שאינו רוצה בבעל האומרת מאיס עלי או בעינא ליה ומצערנא ליה כנז' פי"ד אבל זו שאומרת או כנוס או פטור היאך תקרא מורדת וכבר כתבתי שאפילו במורדת אין כופין את הבעל לגרש וכן פשטה הוראה בארצותינו וכל שכן בדין זה שאין כופין לגרש כל זמן שפסקה על עצמה אבל פסק עליה אביה כופין אותו או לכנוס בלא נדונייא או לתת גט ע"כ והר"ן כתב על דברי הרי"ף והרמ"בם ומ"מ כבר כתבתי שדעת האחרונים שלא לנהוג עכשיו בתקנת מורדת וזה דעת הרא"ש ועל כן השמיט מפסקיו דברי הרי"ף ז"ל וזו היא ג"כ סברת הרש"בא הובא בשאלותיו ז"ל שאלתם המורדת על בעלה ואומרת מאיס עלי או בעינא ומצערנא ליה אם כופין אותו לגרש תשובה שורת הדין אין כופין אותו לגרש בכל כיוצא בזה לפי שהאשה יוצאה בין ברצונה בין שלא ברצונה אבל האיש אינו מוציא אלא לרצונו שאילו כן היו מתקנין כתובה מן האשה לאיש כדי שלא שיהא קל בעיניה להוציאה כדרך שתקנו מן האיש לאשה כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה ע"ש:
הרי לך בהדיא דלדעת מקצת רבוותא הלכה כאדמון וכתנא דידן זולת הרי"ף דרצה להשוות דין וה לדין מורדת אבל בה"ג הרמ"בם והתוספות הרמ"בן והר"ן כולהו סבירא להו דהלכה כתנא דידן וגם הרב ב"י פסק כן ז"ל וכת' הרי"ף וקי"ל כתנא דידן וכ"פ הרמ"בם בפ' כ"ג מהלכות אישות והרא"ש כתב וקי"ל כתנא דידן וי"א כיון ששאל רבא לרב נחמן הא דהלכה כאדמון ואפילו בברייתא נמי השיב לו רב נחמן דבכל מקום קאמר אלמא דס"ל כתנא דברייתא והלכתא כוותייהו ולא נתבאר דעת הרא"ש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם הוא פוסק כתנא דברייתא אבל רבינו סובר שפוסק כתנא דברייתא וכדברי י"א מפני שהביא דבריהם לבסוף ולפיכך כתב בסמוך וי"א שאפילו פסקה היא אם בפני אביה פסקה אומרים לו או כנוס או פטור וכך היא מסקנת א"א ז"ל ז"ל ולי נראה דאין הכרע בדבריו ואדרבא יש להוכיח שפוסק כתנא דמתניתין ע"כ ונ"ל דדברי הב"י דברי טעם הן דמשום דהר"אש הביא סברת י"א בסוף דבריו לא בשביל זה נאמר דס"ל דהלכה כתנא דברייתא אלא דהלכה כתנא דמתניתן כמו שכתב כתחילת דברי וקי"ל כתנא דידן דנראה מדבריו דהכי סבירא ליה דא"לכ לא הוה ליה למימר וקי"ל כתנא דידן אלא הלכה כאדמון סתם כמה דאתמר בגמרא ובתר הכי סברת י"א אלא ודאי בשיטת הרי"ף והרמ"בם אמרה דסבירא להו דהלכה כתנא דידן:
מעתה נבוא לנדון שלפנינו במה שנסתפק הח"ה מחנה שפסקה על עצמה להכניס לראובן בעלה עשרים אלף זהובים והיתה לה סחורה מזה הסך וביום המחרת באו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השער עשרים למאה באופן שהפסיד חנה חמישית ממונה וראובן לא רצה לכונסה ולא לפוטרה עד שתתן הסך שפסקה לו והיא תשוב אמריה לו כיון שביום שפסקה על עצמה היה לה הסך הנזכר שחייב לכנוס או לפטור ועתה לשאול הגיעו הדין עם מי אם נאמר שהדין עמה כיון שהיה לה הסך הזה ביום התנאים או אם נאמר שהדין עמו כיון שלא השיגה ידה לתת לבעלה מה שפסקה לו כי היתה צריכה להיותה זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות כי אם כך וכך שקלים מסחורה פלונית ותשב עד שתלבין ראשה נ"ל דמשטחיות ומפשטה דגמרא משמע לכאורה דהדין עמה וחייב ראובן לכנוס או לפטור כיון שהיה לה הסך הנז' שפסק על עצמה ביום התנאים דאנן סהדי דכונתה היתה להכניס לבעלה הסך של עשרים אלף זהובים דאילו עלה על לבה דביום המחרת יבואו הספינות ויביאו הרבה מזה המין באופן דירד השער עשרים למאה ותפסיד חמישית ממונה ודאי דלא היתה פוסקת סך מעות כי אם כך שקלים מאותו המין וא"כ כיון דאיתרע מזלה וירד השער כ"כ אין לך אונס גדול מזה ונאמר דבנדון כזה לא קאמר אדמון בפסקה על עצמה תשב על שתלבין ראשה אלא כשלא היתה לה הסך שפסקה בעת התנאים דאז יכול הבעל לומר דאשתו היתה משחקת בו כיון שפסקה על עצמה הסך שאין בידה לתת לבעלה אבל בנדון דידן דהשיגה ידה לתת לו מה שפסקה אלא שאירע לה האונס הזה וירד השער וא"כ לפי זה הוה אמינא דמחייבין לראובן לכנוס או לפטור זה אינו אלא לפום ריהטא דהאי סוגייא:
אבל אחר שחפשתי ובדקתי חקרתי ודרשתי כפי השגתי עד מקום שידי מגעת נ"ל דהדין עם ראובן במה שטוען דאינו רוצה לא לכנוס ולא לפטור עד שתתן הסך שפסקה לו ותשב עד שתלבין ראשה כיון שאין בידה לקיים תנאה שהתנית עם בעלה כמו שאמר אדמון אילו אני פסקתי לעצמי וכו' ולח שנא היה לה הסך ביום התנאים או לא דאם איתא דיש חילוק בדבר הזה ליה לתלמודא לחלק ולפרש אלא ודאי כיון דחזינן דבסתמא אתמר בכל עניין קאמר וגדולה מזאת דהגע עצמך דאילו לא באו הספינות טעונות מאותו המין והיה השער עולה באופן שאותו המין של חנה היה שוה יותר ודאי שלא היתה נותנת לו אלא מה שפסקה לתת דהיינו עשרים אלף זהובים והשאר תניח לה וכיון שכן הוא דהרויח שהרויחה בממונה הוא שלה דין הוא שההפסד ג"כ יהיה לה דאי לא תימא הכי היתה קרובה לשכר ורחוקה מן ההפסד וזה לא מצינו בשים מקום וא"כ ראובן בדין טוען שתתן לו חנה מה שפסקה עמו וכיון שאין בידה לתת לקיים תנאה תהא יושבת עד שתמצא מה שפסקה לו או עד שתמות:
ועוד יש לי ראייה מדברי הרמ"בם בפכ"ג מהלכו' אישות ז"ל הפוסק מעות לחתנו וכו' אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה כוונתו לומר דכשאין בידה לתת מה שפסקה אע"ג דביום התנאים היתה לה הנדויינא שפסקה על עצמה כיון שבזמן הנשואין אין בידה מה שפסקה קודם אין לכוף לבעל לכנוס ולא לפטור לפי שהיתה צריכה להיותה זהירה בדבריה ולא להיות' פוסקת מה שאינה יכולה לתת לבעלה וא"כ תהא יושבת חנה וממתנת אולי תפול לה שום ירושה מאיזה מקום להשלימה לו הסך של עשרים אלף זהובים דבאופן אחר אין לנוכח לכוף אותו שיכניסנה או יפטרנה אלא דוקא כשפסק עליה אביה אבל כשפסקה לעצמה ולא השיגה ידה לא וכן כתב מהר"י קולון בשורש כ"ח שאין לכוף את הבעל ליתן גט כי אם בפסק אביה ומשום סברת אדמון דאילו אני פסקתי לעצמי וכו' כדאיתא התם אבל לא בפסקה הוא לעצמה שהרי רב אלפס עצמו פסק כתנא דידן לאפוקי מתנא דברייתא דאמר בפסק אביה חודו כ"ע דאמרה ליה או כנוס או פטור כי פליגי בפסקה היא על עצמה וכד מעיינת התם לא מצינא נפקותא לפסוק כתנא דידן כי אם בהא דלתנא דברייתא צ"ל דאפילו בפסקה על עצמה קאמר אדמון דהלכה כמותו או כנוס או פטור ולתנא דידן מודה אדמון לרבנן בהא דתשב עד שתלבין ראשה וכן פסק הרמ"בם ז"ל אבל אם פסקה היא וכו' א"כ דבר פשוט הוא וברר כשמש דחנה תשב עד שתלבין ראשה:
אכתי פש גבן להשיב לצד השני שצדד הח"ה אם אירע שנפלה דליקה בביתה של חנה ונשרפה מקצת הסחורה אין נדון בדבר אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה וכו' ואען ואומר דגם בזה הצד היה נראה לכאורה דהדין עם ראובן דהא איתא בפרקא קמא דכתובות הגיע זמן ולא נישאו אוכלות משלו ואוכלות בתרומה הגיע זמן באחד בשבת מתוך שאינו יכול לכנוס אינו מעלה לה מזונות לפיכך חלה הוא או שחלתה היא או שפירסה נידה אינו מעלה לה מזונות ופיר"שי לפיכך רב יוסף מסיים לה משמיה דנפשיה ומסברי' ואמר לפיכך הואיל ולמדנו שהמעוכב מחמת אונס אינו חייב לזונה חלה הוא וכו' ופסקו הרי"ף הרמ"בם והר"אש כהאי לישנא דרב יוסף. למדנו מכאן דבכל אונסא לא אכלה לא שנא היה האונס מן הבעל לא שנא מן האשה שהרי בפירוש אתמר חלה הוא וכו' אין הבעל חייב ליתן לה מזונות וכיון דאין חייב ליתן לה מזונות ודאי דאין מחייבין אותו לכנוס דאם איתא דחייב לכנוס בהגיע זמן הנשואין בשום א מאלו האונסים למה לא יהא חייב במזונות כיון דהבעל חייב במזונות אשתו מן התורה אלא ודאי כיון דפטור חן המזונות מינה דאין חייב לכנוס דהא בהא תליא א"כ כיון דחזינן דאם אירע לו האונס וא"ה אינו חייב לכנוס כ"ש בנדון דידן דאירע לה האונס וראובן אין לכוף אותו לכנוס ולא לפטור כיון דאין בידה לקיים תנאה וחשב עד שתלבין ראשה זה אינו אלא מה שהיה עולה על דעתי מעיקרא:
אמנם אחר העיון והשקידה רבה מצאתי דאין הנדון דומה לראייה ושאני התם דהטעם דלא אכלה הוא משום דזהו אונס דשכיח והוה לה לאסוקי בדעתה ולאתנויי בהדיה וכיון דלא עשתה זה איהי דאפסידה אנפשה דהכי אשכחן דשקיל וטרי בגמרא בהאי סוגייא וכו' ובתר הכי אסיק סתמא דתלמודא וקאמר אונסא דשכיח שאני דכיון דאיבעי ליה לאתנויי ולא אתני איהו הוא דאפסיד אנפשיה שמעינן מהכא דכל דבר שיכול אדם לעלות בדעתו אינו נקרא אונס כיון דאונס דשכיח הוא ולפי זה נדון שלפנינו ודאי נקרא אונס דלא שכיח הוא ולא דמיא אלא להא דאתמר בגמרא שלחו מתם אכלו ארי אין לנו ופרש"י שלחו מתם ע"י מעשה שאירע בא' שאמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי ושלחו הדבר לא"י והשיבו אין לנו שיהא גט דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתיה הרי בפירוש דדבר שאינו מצוי והיה תמיד כההוא דאכלו ארי נקרא אונס דלא שכיח ומילתא דלא שכיח לא גזרי ביה רבנן ובנושא שאלתנו ג"כ שנשרפה ביתה של חנה והיא טוענת שזהו אונס גמור ודאי שהדין עמה כיון שהדבר שאירע לה הוא אונס דלא שכיח ואונס דלא שכיח לא אסיק איניש אדעתיה א"כ בנדון כזה חנה לא היתה יכולה לדעה שאירע לה אונס גמור כזה שתשרף ביתה ותפסיד מקצת נדונייתה שפסק על עצמה דמה היא יכולה לעשות דודאי מציא אמרה ליה נסתחפה שדך וא"כ לית דין צריך בשש דהדין עמה וראובן אע"גב דמין הדין אינו חייב לכנוס כיון שאין בידה כדי לקיים תנא' מ"מ משום ועשית הישר והטוב יקחה לו לאשה אם יכמרו רחמיו עליה ואם לא ירצה חייב לפוטרה מן הדין דאינו בדין שתהי' חנה יושבת ובוכה באלמנות חיות עד יום מותה באונס גדול כזה:
הכלל העולה מדברינו הוא שבצד הראשון ששאל הח"ה היכא שאירע שבאו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השער באופן שאין בידה כדי לקיים תנאה הדין עם ראובן ואינו חייב לכנוס ולא לפטור עד שתתן חנה הסך של עשרים אלף זהובים שפסקה לו ואם לאו תשב עד שתלבין ראשה משום דמה שאירע לה הוא דבר השכיח בכל יום והשער עולה ויורד וא"כ היתה כריכה להיותה זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות כי אם כך וכך שקלים מסחורה פלונית וכיון שלא עשתה זה איהי דאפסידה אנפשה ותשב עד שתמצא ידה מה שפסקה לעצמה או עד שתמות אמנם בבד השני אם אירע דליקה בבית חנה ונשרפה מקבת הסחורה כיון דזהו אונס דלא שכיח ואונס דלא שכיח לא אסיק איניש אדעתיה כדהוכחתי מן הגמרא בזה הצד אמינא ודאי דהדין עם חנה במה שהיא אומרת לו או כנוס או פטור וראובן אע"גב דמן הדין אין לכוף אותו לכנוס מ"מ מחויבין אותו לפוטרה בגט משים דלאו כל כמיניה לפטור עצמו בלא כלום כדי שתשאר חנה עגונה כל ימיה:. זהו הנראה לעניות דעתי ולפי קוצר שכלי להלכה ולא למעשה כי זה נראה ליושב על כסא הוראה:
נשלם ונגמר ליום י"ז לחדש מנחם בשנת ובסדר והיה עקב תשמעון את המשפטים לפ"ק:
כ"ר הצעיר שלמה סרוק יצ"ו:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפס מחדש בתכלית היופי ספר חובות הלבבות ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: