שאלה ראובן נשתתף עם שמעון במשא ומתן וממעות שהיו לו מזומנים הכני לכיס שמעון למחצית שכר או לשליש או לרביע אחר עבור ימים ושנים נפל מחלוק' והרבה הפרשי' בניהם עד שנתפרדה החבילה והחזיר שמעון לראובן סך מה ממעותיו כפי אומד דעתו מבלי חשבון ובלי ראיה ונשארו השטרות והפנקסים מוחזקים ביד שמעון הרבה שני' שלא תבעו זה לזה לבוא לחשבון אחר זמן ערער ראובן ובתוך התביעות שתבע משמעון היה העיקר על פירות מקצת נכסיו שאומר הפסיד כל אותם השנים שהיו נכסיו ביד שמעון בחזקה השתא מבעיא לן מה יהיה משפט שמעון אם שורת הדין מחייבת עליו לתת לראובן פירות נכסיו שהיו מוחזקי' בידו כל אותם השנים שלא באו לחשבון או לא שמעון טוען דין ודברים אין לי עמך שכבר נסתלקתי מן השותפות והראיה שהחזרתי לך מקצ' מעותיך והשאר שאני חייב לך ליתן עוד אין לך פירות מהם משום דהוי רבית קצוצה וראובן טוען עדיין שותפי אתה ונשאר לי אצלך כך וכך וכל זמן שלא באנו לחשבון עכבת ברשותך נכסי ונתחייבת לי פירות כפי הריוח מכל אלו השנים ואין כאן רבית ולא אבק רבית יורנו מורינו הדין עם מי ומה' תמ"ש:
תשובה בטרם אענה מענה לשון לבאר על עיקר השאלה יש לי להקדים לדייק ולפלפל בשותפות זה אם הוא עשוי כדת וכהלכה אם לאו שהמובן מלשון החכם השואל מדאמר הכניס לכיס שמעון למחצית שכר או לשליש או לרביע נרא' שרצונו לומר שראובן נתן מעותיו לשמעון למחצית שכר ושמעון לא הכניס כלום כי הוא יתעסק במעו' ראובן ויחלוקו דהיינו הנקרא בלשון רז"ל הנותן עיסקא לחבירו שא' נתן סך מה לחבירו להתעסק בו ומה שירויח או יפסיד יחלוקו בניהם דאם איתא שגם שמעון הכניס מעותיו ונשתתפו ולכיס שמעון ר"ל התנו בניהם ששמעון לבד יתעסק בהם ויחלוקו היה לו לומר ראובן ושמעון שהטילו לכיס כל אחד סך כך וכך ונשתתפו פו והתנו בניהם ששמעון לבד יתעסק בזה הסך למחצית שכר ואם כך היא כוונתו נמצא ששותפו זה עשוי שלא כדין שזה הוא נגד סתם משנה ונגד כל פיסקי דת ודין אשר מפיהם אנו חיי' שכולם שוים לטובה שהנותן עיסקא לחבירו למחצית שכר ולא התנה עמו איזה דבר לשכר עמלו שצריך ליתן לו שכר עמלו כפועל בטל כדי שלא יהא נכשל בעון רבית נמצא כל זמן שותפות הנ"ל ראובן הוה אכיל רבית ושמעון חבריה הוה ספי ליה איסורא: ולהיות שבעונות רבים נכשלים בעון רבית ונעשה להם כהיתר שסוברים שכל דרך שותפות לא הוי רבית לכך צריך אני לבאר שיש שותפות שיש בה רבית וה יצילנו מחומר רבית ומעונשו דאמרו כל הנושא ונותן ברבית נכסיו נמסרין למלכות וכאילו כפר ביציאת מצרים ובאלהי ישראל ואעג"ב דמדאורייתא אין רבית אלא דרך הלואה מ"מ שותפות כזה הוא רבית דרבנן כאשר אשיג לפניך ואם כוונת החכם השואל לומר שכל אחד נתן חלקו ונשתתפו והתנו בניהם ששמעון יתעסק במעו' לבדו ויחלוקו גם דרך זה הוא רבית אליבא דהרמב"ם ודינו שוה לדין הנותן עיסקא לחבירו למחצית שכר הנ"ל וכדי שנוציא לאור משפט דיני שותפות כדת וכהלכה ומנה תתברר השאלה עלמה אדניה הטבעו אציע לפניך סוגייות הגמרא אשר מהם יצא לאור משפטינו וזו היא:
תנן בפרק איזהו נשך ד' ס"ח אין מושיבין חנוני למחצית שכר ולא יתן מעות ליקח בהן פירות למחצית שכר אלא א"כ נותן לו שכרו כפועל וכו ובגמרא תנא כפועל בטל מאי כפועל בטל אמר אביי כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה וצריכא דאי תנא חנוני חנוני הוא דסגיא ליה כפועל בטל משום דלא נפיש טרחיה אבל מעות ליקח בהן פירות דנפיש טרחיה אימא לא סגי ליה כפועל בטל ואי תנא מעות ליקח בהן פירות ה"א התם הוא דבעי כפועל בטל משום דנפיש טרחיה אבל חנוני דלא נפיש טרחיה אימא סגי ליה במשהו בעלמא דאפילו לא טיבל עמו אלא בציר ולא אכל עמו אלא גרוגרת אחת זהו שכרו קמ"ל עכל"ה:
ופירש רשי ז"ל אין מושיבין חנוני למחצי' שכר וטעמא דמילתא משים דאמרינן לקמן אמרי נהרדעי הך עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון סתם המקבל עיסקא למחצית שכר מקבל עליו אחריות חצי הקרן באונסין וזולא הילכך ההיא פלגא כיון דמחייב באונסין מלוה היא אצלו שהרי שומא היא אצלו במעות כשער השוק ודינו ליטול חצי שכר נמצא מתעסק בחציו של ב"ה שהוא פיקדון אצלו בשכר המתנת מעות המלוה לפיכך אסור אלא א"כ נותן לו שכר עמלו בחצי כפועל בטל משמע כמה אדם רוצה ליטול ולישב בטל ומאי כפועל בטל הלא אין יושב ובטל שהרי טורח להוליך ולהביא פירות לחנותו למכור ולקבל מעו' ולמדוד הפירות אמר אביי כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה אם היה נגר או נפח אומדין כמה אדם רוצה ליטול ליבטל ממלאכה כבידה כזו ולעשות מלאכה קלה:
והתוספות בד"ה ונותן לו שכר כפועל בטל כתבו פי' בקונטרס כפועל בטל מאותה מלאכה דבטיל מינה היינו שאם היה עושה תחילה מלאכה כבידה ומרויח הרבה וזאת היא קלה אומדין כמה יניח משכרו לעשות מלאכה זו שזהו יותר ממה שנותנין לעשות כי אין אדם מניח מריוח גדול אלא מעט אע"פ שבא לו בטורח יותר ולפירושו אתיא מתני כר' שמעון דאמר נותן לו שכרו משלם ולא כר' מאיר וקשה לפירושו דקאמר בגמרא אבל סיפא דנפיש טרחא אימא לא סגי ליה כפועל בטל והשתא והלא לפי מה שהיא כבידה נוטל יותר אמאי ס ד דלא תסגי ליה כפועל בטל ועוד דקתני בתוספתא המושיב את חבירו בחנות למחצית שכר נותן לו שכרו כפועל בטל דברי ר' מאיר משמע דמתני' אתיא כר' מאיר ולכך נראה לפרש כפועל בטל היינו כיושב ובטל לגמרי והשתא א"ש צריכותא דגמרא ומתני' אתיא כר' מאיר וכו' עכ"ל:
ומה מאוד נפלאתי בראותי קושיות אלו שהקשו רבותינו בעלי התוספות על פי' רש"י ז"ל וסתרו דבריו ופירשו בהפך ואני אומר במחילה מכבודם מי אמר להם שרש"י ז"ל מפרש מתני' כר' שמעון ולא כר' מאיר כדי שיקשו עליו כל מה שהקשו מצריכות הגמרא ומהברייתא וכי אפשר לומר כן שרש"י לא ראה ולא ידע מכל זה והלא דבריו ז"ל כפי פירושו א"ש בדיוקא אליבא דר' מאיר ולא כר' שמעון שהוא מפרש דברי ר מאיר עם פירוש דברי אביי דאמ' כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה דהיינו אם היה נגר או נפח אומדין כמה אדם רוצה ליטול ליבטל ממלאכה כבידה כזו ולעשות מלאכה קלה וכפי פירושו יבואו דברי אביי בדיוקא שאמר של אותה מלאכה דבטיל מינה אבל בדברי ר' שמעון פי' רש"י לקמן שכרו משלם דהיינו כפועל בטל ר"ל כפועל בטל לגמרי דלא אמדינן ממלאכה כבידה למלאכה קלה אלה הכל יהיה שוה וכי בסברתם שהם מפרשים דברי התנאים בהפך מפירוש רש"י שפירשו דברי ר' מאיר כפועל בטל ר"ל בטל לגמרי ושעור שוה לכולם ובדברי ר' שמעון שאמר נותן לו שכרו משל מפרשים שר"ל פחות מעט ממה שהי' הפועל מרויח במלאכתו הכבידה ולעשות מלאכה זו שזהו יותר ממה שנותנין לעשות כי אין אדם מניח מריוח גדול אלא מעט אע"פ שבא לו בטורח יותר בפירושם הם מקשים לפי' רש"י אדרבא רש י יוכל להקשות לפירושם רושם דלדידהו לא א"ש דברי אביי דאמר כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה דכיון דלא אמדינן במלאכתו אלא לעולם יהבינן ליה כפועל בטל לגמרי והכל שוה למה נקט אביי בדבריו של אותה מלאכה דבטיל מינה מה לנו במלאכתו כיון דלא יהבינן ליה אלא כפועל בטל לגמרי ומה שהקשו עוד מצריכו' הגמרא דקאמ' אבל סיפא דנפיש טרחיה אימא לא סגי ליה כפועל בטל וכו אמאי ס"ד דלא תסגי ליה כפועל וכו' אינה קושיא לפירוש רש"י ז"ל דהכי פירושה אבל סיפא דנפיש טרחיה אימא לא סגי ליה כפועל בטל דהיינו פחות מעט ממה שהיה מרויח במלאכתו דכיון דגם זו היא כבידה ה"א ישלם לו כל מה שהיה מרויח במלאכתו ולא פחות דדוקא ממלאכה כבידה למלאכה קלה אמדינן קמ"ל:
ודברי רב אלפס ז"ל מסכמים לפי' רש"י שכ' הלכה כר' מאיר דסתם מתני' כותיה מיהו הא דאמ' מאי מרוב' ובין מועט לאו בכולהו יומי דשותפותא קאמר אלא בכל יום ויום קאמר עד משלם יומי שותפות' דיהיב ליה כל יומא כפועל בטל של אותה מלאכה דבטיל מינה והיינו דקאמר ר' מאיר בין מרובה ובין מועט וכו' לפום ההיא עבידת' דבטיל מינה ואי בעי למפסק לכל יומי דשותפות' פסקינן כרבא דאמר אי שקיל מלוה פלגא באגרא דארי תרי תילתי בהפסד ואי שקיל תילתא באגר דארי פלגא בהפסד וההוא טופיאנא דשקיל ליה מין מנתיה הוי לשכר עמלו בחנוני וכיוצא בו דלית ליה עיסקא אחרינא לדידיה אלא הדין עיסקא בלחוד כדתניא המושיב את חבירו בחנות למחצית שכר אם היה אומן לא יעסוק באומנותו לפי שאין עניו על החנות בשעה שעוסק באומנותו אבל מאן דאית ליה עיסקא אחרינא ולא קא מבטל ליה מינה לא בעי באגריה כולי האי כדאמרינן אמר רב וכו והלכת כרב באיסורי עכ"ל וכן כתב הרב בבית יוסף י"ד שהרי ף מפרש כפי' רש"י וכן פירשו דבריו ההגהות פ' ו' מהלכות שלוחין וסמ"ג ודברי הרמב"ם בפ"ו מהלכות שלוחין הם סתומים כלשון הגמרא ומדברי ההגהות נראה שמפרשים דבריו כרבו הרי"ף ובפי' המשנה בבכורות פרק עד כמה פיר' כפי' רש"י והעתיק לשונו ה"ה בסוף הלכות גזלה עכ"ל:
ועוד איתא התם ת"ר כמה הוא שכרו בין מרובה ובין מועט דברי ר' מאיר ר' יהודה אומר אפילו לא טבל עמו אלא בציר ולא אכל עמו אלא גרוגרת אחת זהו שכרו ר' שמעון בן יוחי אומר נותן לו שכרו משלם וכו' ר' יוסי בר יהודה אומר שמין את העזים מפני שחולבות ואת הרחלים מפני שגוזזות ושוטפות ומורטות וכו' ור' יוסי בר יהודה סבר לה כאבוה דאמר אפילו לא טבל עמו אלא בציר ולא אכל עמו אלא גרוגרת אחת זהו שכרו וכו' רבן שמעון בן גמליאל אומר שמין עגל עם אמו וסיח עם אמו וכו' ורשב"ג לא בעי שכר עמלו ומזונו איכא גללים וכו אמר רב נחמן הלכה כר' יהודה והלכה כר יוסי בר יהודה והלכה כרשב"ג בני רב עיליש נפק עליהו ההוא שטרא דהוה כתיב ביה פלגא באגר ופלגא בהפסד אמר רבא רב עיליש גברא רבה הוא ואיסור לאינשי לא הוה ספי מה נפשך אי פלגא באגר תרי תילתי בהפסד ואי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר אמר רב כהנא אמרית' לשמעת' קמיה דרב זביד מנהרדעא ואמר לי ודילמא רב עיליש טובל עמו בציר הוה ואמר רב נחמן הלכה כר' יהודה א"ל לאו הלכה איתמר אלא שיטה איתמר ה"נ מסתברא דלת"ה למה ליה למחשב ולמימר הלכה הלכה לימא הלכה כר' יהודא דמיקל מכלהו ע"כ:
ופירש רש"י נפק עליהו שטרא שקיבל אביהם עיסקא פלגא באגר ופלגא בהפסד: לא הוה ספי לא היה מאכיל רבית לבעל הבית דאי קביל עליה הכי רביתא הוא דקטרח בפלגא דפקדון משום פלגא דמלוה אלא ודאי שטרא הכי מפרשינן ללישניה שקיבל עליו איזו מהם שירצה אי פלגא יקבל הנותן באגרא יקבל עליו אחריות ההפסד יות' ממחצי' כגון תרי תילתי וליכא רבית דהשתא ליכא אלא תילתא מלוה דלא קביל עליה רב עיליש אלא תילתא באחריו' וקשקיל פלגא באגר והוי מאי דשקיל באגרא טפי מתילתא לשכר עמלו לטרוח בשני שלישי הפקדון ואי פלגא בהפסד כלומר פלגא בהפסד דכתיב בשטרא הכי קאמר דאם ירצה רב עיליש יטול תרי תילתי באגר ויקבל עליו חצי ההפסד דאיכא שכר עמלו במאי דשקיל טפי באגרא ממה שמגיע לחלק פלגא דמלוה שיטה איתמר הכי אחר רב נחמן ר' יהודה ור' יוסי ורשב"ג כולן בשיטה אחת אמרו דבריהם עכ"ל:
וכתבו התוספות אלא שיטה איתמר וכו' אומר רבינו תם דמ"מ הלכה כרשב"ג דהא אמרינן בגיטין ד' ע"ה כל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו וא"נ דהא רב ושמואל בעו או לקצוץ דינר או ריש עגלא לפטומא וכו' ורבינו חננאל פירש דכל כי האי גוונא דאמר שיטה לית הילכתא כחד מיניהו אלא כר' שמעון דאמר נותן לו שכרו משלם וכו עכ"ל:
ויש לתמוה על פירושים אלו בין דר"ת ובין דר' חננאל היאך פסקו דלא כר' מאיר חדא דרבנו הקדו' סתם במתני' כוותי' דתנן ולא יתן מעו' למחצית שכר אלא א"כ נותן לו שכרו כפועל ומאן אית ליה האי סברא היינו ר' מאיר וכדי שלא נטעי בפירוש' דבפועל דקתני מתני' אייתי סתמא דתלמודא התוספתא שנשני' על המשנה וקתני בה תנא כפועל בטל והיינו סברת ר"מ כדאשכחנא תוספתא בהדיא המושיב את חבירו בחנות למחצית שכר נותן לו שכרו כפועל בטל דברי ר"מ ר' יהודה אומר אפילו לא טבל עמו אלא בציר ולא אכל עמו אלא גרוגרת אחת זהו שכרו שמעון אומר נותן לו שכרו משלם ורבותי' בעלי התוספות בעצמן הקשו לפי' רש"י כמה קושיות למה לא פסק כר"מ בד"ה שיטה איתמר ודחו פירוש רש"י ופסקו כר"מ ובד' זה כתבו פירוש ר"ת ופי' רבי' חננאל דפסקו דלא כר מ ולא קשיא להו ולא מידי אלא ודאי ליתא להני פירושי כלל והלכה כר"מ מכל הני טעמי דכתיבנא ועוד אית לן כללא אחרינא סתם במתנית' ומחלוקת בבריית' הלכה כסת מתני ודוק:
והרמב"ם השוה שני הדינים בין שהמעות של אח' מהם והשני מתעסק בהם ובין שהמעות הם של שניהם והא' מתעסק בהם הכל רבית שכתב בפ"ו מהל' שלוחין ושותפין שנים שהן נושאין ונותנין בממון השותפות אע"פ שהממון של א' מהם הרי זה נקראת שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר ובהפסד כל מה שירצו כמו שביארנו אבל אם היה הא בלבד הוא שנושא ונותן בממון השיתוף אע"פ שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא ונותן נקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נושא ונותן כקרא בעל המעות תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן יהיה חצי הממון בתורת הלואה והרי המתעסק חייב באחריותו אע"פ שאבד באונס וחצי האחר בתורת פקדון והרי הוא באחריות בעל המעות ואם נגנב או אבד החצי של פקדון אין המתעסק חייב לשלם ולפי תקנה זו א"א שיהיה השכר או ההפסד של כל הממון לאמצע בשוה וכו' ונמצא באין לידי אבק רבית והיאך יעשו וכו' יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל מינה וכו ע"כ:
ובדין היכא שהממון הוא של שניהם והא' לבד מתעסק הוא חולק על מה שכתו' בשערי שבועות להרי"ף שער ח' וז"ל שיתוף הא' שהוא חבור ממון בממון הוא שמתקיים דבריהם בחבור הממונות ובתנאי שיתנו בניהם בשעת השיתוף שאם התנו בניהם על הריוח וההפסד שיהיו שניהם שוין או יותר על זה ראוי להם שישלימו תנאם לפי מה שהתנו בין שהטילו ממון לכיס זה מנה וזה מנה ובין שהטילו זה מנה וזה מאתיים בין שיתעסקו שניהם בממון בין שיתעסק הא' לבדו על הכל יעשו זה לזה כפי התנאי חוץ ממה שאסרה תורה שאין מתקיים בה שום תנאי אפילו בקניין כגון רבית והדומה שהרי אמרו חז"ל קניין ברבית לא מהני וכו ע"כ:
וגם סמ"ג סביר ליה כמו שכתוב בשערי שכתב שיתוף ממון בממון הוא קרוי שותפות בין שיתעסקו בשניהם בממון בין שיתעסק הא' לבדו ואם פיחתו או הותירו השכר וההפסד לאמצע ויש להם להתנות בשכר ובהפסד ככל מה שירצו כאשר ביארנו ואם יטעון השותף מאורע שאירע בממון השיתוף הרי דינו כשומר שכר להתחייב בגניבה ואבדה ולהפטר מן האונסין דאמר שמואל בפ' ח' ה' השותפין נעשין ש"ש זה לזה עכ"ל:
והרב בעל כ"מ בפירושו שכתב להרמב"ם לא פירש לנו מהיכן יצא לרבינו דין זה אלא כתב מפורש במציעא בפ' איזהו נשך כאילו היא גמרא ערוכה ותמיהא לי מילתא טובא א"כ אמאי חלקו על רבינו הרי"ף וסמ"ג וטרחתי לבקש דין זה בגמרא ולא מצאתיו מפורש כי אם מדיוקא דר' אלעזר מהגרונייא יצא לרבינו דין זה ועובדא דר אלעזר יכול להתפרש בענין אחר כמו שפרשוהו הרבה מפרשים וגם הרב בעצמו בבית יוסף פירשו בענין אחר דהיינו משום גזל וא"כ היה לו לפרש כיצד יצא לרבינו דין זה כמנהגו הטוב וסוגייא דגמרא כך היא רבי אלעזר מהגרוניוא זבין בהמה ויהיב לה לאריסיה לפטם לה ויהיב ליה רישא באגריה ויהיב ליה פלגיה דרווחא אמרה ליה דביתהו אי משתתפת בהדיה יהיב לך נמי אליתא אזיל זבין בהדיה פליג ליה מאליתא א"ל השת' כמעיקרא נמי לא א"ל עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא הוה יהיבנא לך טפי פורתא מחזי כרבית השתא שותפו אנן מחי קאמרת טרחנא טפי פורתא אמרי אינשי סתם אריסא למארי ארעא קא משעבד נפשיה לאייתויי ליה רעייא עכל"ה ולדעת הרמב"ם הכי פירושה השתא שותפו אנן וכיון דאית לך חלק בגוף הבהמה אין צריך לתת לך שכר הרביע שהוא פיקדון מאחר שאתה שותפי מאי אמרת טרחת טפי בשבילי אמרי אינשי סתם אריסא למארי ארעא קא משעבד נפשיה ולא מקרי רבית הא קמאן דר' אלעזר ואריסיה הוו שותפי בבהמה ששניהם קנו אותה והוה צריך ר' אלעזר למיהב ליה לאריסיה כפועל בטל אי לאו טעמא דאריסיה הוה ואמרי אינשי וכו' והרי אית ליה לאריס מלאכה אחריתי דהיינו שצריך לטרוח בחציה שהוא שלו ולכך לא הוי רבית אבל מעיקרא דלא הוה שותף לית ליה מלאכה אחרת איקרי דאריס לית לי עבידתא כוליה שתא דזמנין שהוא בטל ומכאן דייק הרמב"ם להא תרי שותפי בעלמא דלאו אריס ואחד מהם לבד מתעסק בממון השיתוף אע"פ שהוא של שניהם מקרי עיסקא ולא שותפות ודינו שוה לדין נותן עיסקא לחבירו למחצית שכר שצריך לתת לו שכרו כפועל בטל והם דברי הרמב"ם עצמו שכתב באותו פרק ואם היה זה המתעסק אריסו והיה לו עסק אחר אינו צריך להעלות לו שכר וכו' וכן כתבו הכסף משנה והלחם משנה ז"ל שמה שהיה ר' אלעזר נותן לאריסו קוד' שנשתתף עמו הראש עם חצי הריוח הוה מטעם שאריסו של ר אלעזר לא היה לו עסק אחר עם זה העסק ע"כ:
והרי"ף וסמ"ג מפרשים סוגיא דרבי אלעזר מהגרוניא דלאו משום רבית קאמר ליה מאי אמרת טרחת טפי דכיוון דשותפי נינהו אין כאן רבית דהא בשביל חציה שהוא שלו גם כן קא טרח אלא דלא ליתחזי כגזל כיון דר' אלעזר לא היה מתעסק והיה חולק עמו אמר לו מאי אמרת טרחת טפי ואם כן הוי גזל אמרי אינשי סתם אריסא למארי ארעא קא משעבד נפשיה ואין כאן גזל:
וא"ת הרי"ף וסמ"ג מנא להו היכא דכל חד נתן מעותיו והא לבדו מתעסק בהם דלא הוי רבית והא פלגא דיהיב ליה חבריה פלגא מלוה ופלגא פיקדון כיון דחבריה לא עביד ולא מידי י"ל שראייתם מהברייתא דמייתי תלמודא בתר הכי תני' אידך השם בהמה לחבירו עד מתי חייב ליטפל בולדות בדקה ל' יום ובגסה נ' יום ר' יוסי אומר בדקה ג' חדשים מפני שטיפולה מרובה מאי טיפולה מרובה מפני ששיניה דקות מכאן ואילך נוטל מחצה שלו וחצי מחצה בשל חבירו וכו' ופירש רש"י מכאן ואילך יטול המקבל מחצה שלם בשביל חלקו שהרי חציים שלו הן ובמחצה הב של חבירו יטול מחצה בשבח כדרך שנוטל באמה מחצית שכר ושכר עמלו ומזון ליכא ואעג"ב דחצי אחריות של מחצי' חבירו עליו כיון דבעי למטרח בה משום מחצה שלו שהוא קרן גמור וחינו מלוה וכי טרח משום דידיה קא טרח ולא מחזי כרבית ע"כ הרי לך בהדיא דהיכא דכל חד אית ליה חלק בולדות ואחד מתעסק בהם לבד דמותר ולא הוי רבית ומינה לשיתוף ממון בממון ואחד מתעסק לבד דלא הוי רבית וסבירא להו להרי"ף וסמ"ג כפירוש רש"י ז"ל אבל הרמב"ם ז"ל יאמר לך דמיכאן אין ראייה דלא נחית תנא להאי דינא דרבית דהא תנא ליה במתניתין דהיכ' דלא יהיב ליה שכרו כפועל בטל דהוי רבית ולכך לא תנא ליה הכא דתנא לאו כרוכלא הוא ובכאן אשמועינן תנא דמיכאן ואילך אית ליה בולדות מחצה שלו וחצי מחצה בשל חבירו דלא תימא דלעולם מחצה שלו ומחצה של חבירו ודוק:
הרי לך בהדיא מכל האי דכתיבנא דנותן עיסקא למחצית שכר דהוי רבית אלא אם כן התנה עמו בתחילה שיתן לו שום דבר לשכר עמלו ואם לא התנה בתחילה צריך שיתן לו שכרו כפועל בטל לכן א א לפרש שאלת ה"ה כפשטה והנכון הוא שנאמר שמה שכתב וממעות שהיו לו מזומנים הכניס לכיס שמעון למחצית שכר או לשליש או לרביע ר"ל על צד ההיתר כדכתיבנא לעל ואעפ"י שכתב הטור בשם הר מה ששטר שכתוב בו פלגא באגר ובהפסד אם הוא דאיניש דעלמא דיינין ליה כפשטיה והוי ליה שטר שיש בו רבית ואם יש להם הפסד יפסיד החצי כפי תנאו ואם ישבו ריוח לא יקבל כלום והוא הדין בכל עיסקא שנעשה באיסור ואם אחד מהם הוא גברא רבה או הנותן או המקבל דנין אותו להיתר וכתב עליו הרב ב"י דטעמא דמסתבר הוא ופסקו בשלחן ערוך מ"מ בשותפות הנ"ל אע"ג דלא ידעינן לראובן ושמעון הנ"ל אם אחד מהם גברא רבה אם לאו כיון דגברא רבה קא מסהיד עליה ולא נסתפק לו אם היה עשוי כדת אם לאו מסתמא כדת נעשה דיינינן ליה להיתר:
בתר דכתיבנא כל דא אתינא לנ"ד למה שנסתפק ה"ה אם הדין עם ראובן במה שטוען לשמעון עדיין שותפי אתה ותוביע פירות נכסיו ממה שהרויח משעת שנתפרדה החבילה עד שעת החשבון שמצא שעדיין חייב לו מאה זהובים ורוצה ריוח מהם ואם לאו: אמינא מלתא כדנא אינה צריכה רבה ומלתא דפשיטא היא דודאי אין לו שום זכות לראובן וטענתו אינה טענה כיון שמודה לשמעון חבריה שבתחילה נתרצה לחלו וקבל המעות שנתן לו כפי אומד דעתו ומה שנשאר לו ביד שמעון הוא מחמת שלא עשו חשבין לכך אין לו עוד מהם פירות דאין להם עוד שותפות דקיימא לן זוזי כמאן דפלוג דמו ומה שאומר שאין כאן רבית ולא אבק רבית קול דברים הא חזינא הכא דאבק רבית מיהא הוי שרוצה להיות קרוב לשכר ורחוק להפסד דהגע עצמך אם במקו' שהרויח שמעון בכל אלו השנים משעה שהחזיר לו מעותיו עד שעה שעשו חשבון היה מפסיד אם היה ראובן מתרבה להפסיד עמו החצי כיון שלא עשו חשבון ביניהם עדיין אנן סהדי דהוה צווח ככרוכי' אין לי עוד שותפות עמך שכבר נתפרדה החבילה ומעותי שנשארו לי בידך הרי הן כפקדון ועכשיו שרואה שהרויח הוא טוען עדיין שותפי אתה ורוצה לחלוק עמו הריוח לכך הוי אבק רבית והדין עם שמעון:
דגרסינן בפ' איזהו נשך ד' ס"ט הנהו תרי כותאי דעבוד עיסקא בהדי הדדי אזל חד מניהו פליג ליה זוזי בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאי נפקא לך מניה הכי אמר רב נחמן זוזי כמאן דפלוג דמו לשנה זבנו חמרא בהדי הדדי קם אידך פליג ליה לחמרא בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאן פלג לך א"ל קא חזינא דבתר דידי קא אזיל ואתי מר אמר רב פפא הא ודאי צריך לאודעיה א"ל זוזי מי הוו טאבי והוו חסירי אמר ליה לא אמר ליה חמרא כ"ע ידעי דאיכא בסים ואיכא דלא בסים גופא אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגן דמו וה מ טאבי וטאבי תקלי ותקלי אבל טאבי ותקלי לא ע"כ:
ופסקו כל הפוסקים כהאי סוגיא וז"ל הרמב"ם אחד חן השותפים שבא לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני ג' ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהיו נאמנין ויודעין בשומא ואם חלק בפחות מג לא עשה ולא כלום בד"א בשחלקו פירות אבל אם היו מעות כחלוקים הם ויש לו לחלק שלא בפני ב"ד ומניח חלק חבירו בב"ד בד"א כשהיו המעות כולן מטבע אחד ושוין אבל אם היו מקצתן חדשים ומקצתן ישנים ואין צריך לומר אם היו מקצתן יפות ומקצתן רעות דאז הרי הן כפירות ואין חולקין אותם אלא בב"ד עכ"ל הרי לך בהדיא שהשותפין יכולין לחלוק בכל זמן שירצו ואפילו אם ירצה כל אחד מהם לחלוק שלא מדעת חבירו יכול לחלוק ואין חבירו יכול לעכב על ידו וכ"ש בנ"ד שכיבר נתרצו לחלוק מעיקרא ומעות שנשארו לראובן ביד שמעון כחלוקין דמו והרי הן בידו כפקדון דהוא היה צריך לבקש משמעון ליתן לו חשבון דמי תובע למי לעולם התובע שהוא ראובן שנתן לו שמעון מקבת מעותיו לפי אומד דעתו וקבילן ונשארו הפנקסים והשטרות הכל ביד שמעון היה צריך לבקש ממנו חשבון וכיון דלא תבע איהו הוא דאפסיד אנפשיה וכל מה שהרויח שמעון משעה שחלקו ועד שעה שעשו חשבון הוא שלו דשותף דינו כפועל וקיימא לן דפועל יכול לחזור אפילו בחצי היום:
וכן השיב הרש"בא ז"ל בתשובה בסי' אלף ונז' שנים שנשתתפו בכל מה שירויחו הרי הן נעשין כשכיר זה לזה והוה להו כשוכר את חבירו ללקט לו מציאות דקנה הלה וכל מה שהרויחו הרויחו לאמצע ואם אמר לצורך עצמי זכיתי ולכך נתכוונתי אינו נאמן שאין יכול לומר לעצמי הגבהתי דכיון דשכיר הוא מן הסתם לצורך משכיר הוא מגביה ואם הביא ראיה שחזר בו קודם הגבה' קנה לעצמו ואין לחבירו כלום בכל מה שהרויח מחזרה ואילך עכ"ל ובנ"ד אין לך ראיה גדולה מזו שהרי שניהם מודים שכבר חלקו ומאחר שנשאר לו איזה דבר ביד שמעון רוצה להכריחו ליתן לו ריוח אין לו אלא מעותיו ומשאלה שנשאלה להר"ר אברהם דבוטון בעל לחם משנה תמצא שבדבור בעלמא נתפרדה השותפות וכ"ש בנ"ד
שאלה ראובן ושמעון שהיו שותפים בעסק משא ומתן לזמן קצוב בשטר כתוב וחתום בקנין ושבועה חמורה בכל תוקף שכל ריוח והנאה ואפילו מציאות השוק יהיו לחצאין ביניהם וקודם תשלום זמן השותפות השכימו ביניהם לחלוק השותפות והתחילו לגבות החובות שחייבים להם ולפרוע לנושים בהם בין כך ובין כך כל אחד נושא ונותן בפני עצמו וראובן מבקש משמעון שיביא כל הריוח הבא לידו והוא גם הוא יביא כל הריוח הבא לידו שיהיה הכל לאמצע עד שיחלקו נכסי השותפות בשלמות כי עדיין יש להם סחורות ונכסים לחלוק ועד כליתם לגבות חובותיהם ולפרוע לבעלי חובין שלהם שיהיה כל ריוח הבא לידם לאמצע ושמעון טוען שכבר אמרו בשע' שהסכימו לחלוק מכאן והלאה נרויח כל אחד לעצמו וראובן נתרצה וראובן משיב שהריצוי היה בטעות בחושבו שלא יש כח בשבועה אשר להם בשטר השותפות לעכב בידם מה שהסכימו לחלוק וגם שלא נטל קנין על זה ולכן אני חוזר מאחר שידעתי כי מן הדין אין אנו יכולין להפרד מריוח הבא ליד כל אחד ממנו עד שנחלק השותפות מכל וכל ואני רוצה שנביא כל הריוח לאמצע השותפות כל זמן ששטר השותפות קיי'שכן אנו מושבעים לבלתי הסתר איש מרעהו שום דבר כל זמן שהשטר קיים עכ"ל. והוכיח בראיות ברורות מהגמרא ומן הפוסקי' שכיון שהסכימו לחלוק אין כח ביד ראובן לעכב וזאת היא מסקנתו סוף דבר בהא סליקנא ובהא נחיתנ' דשמעון פטור עכ"ל וע"ש הרי שאלה זו שאע"פ שעדיין לא חלקו כל הנכסים ועדיין היה השטר קיים ביניהם וגם הייתה השבועה ביניהם וגם לא נשלם הזמן ועם כל זה כיון שהסכימו בניהם לחלוק אין כח ביד שום אחד מהם לעכב כ"ש בד"ד שהסכימו לחלוק וגם החזיר שמעון לראובן המעות כפי אומד דעתו ולא נשאר ביניהם כי אם לבוא לחשבון שודאי לא יש כח ביד ראובן לומר עדיין שותפי אתה והדין עם שמעון ולא יתן כי אם מה שנשאר לראובן ממעותיו כפי החשבון שהגיע לו בשעת שהחזיר לו מעותיו ולא יותר ולזה דעתי נוטה והאל יתברך שמו יצילני משגיאה היום יום כב לחודש אלול בסדר ובשנת לאהבה את ה' אלהי' לשמע בקלו ולדבקה בו כי הוא חייך ואורך ימיך ליצירה:
נאם הצעיר עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: