שאלה יב ראובן היה לו קונריספונדיי'נטי גוי שהיה דר בעיר שכולה נכרים והגוי ההוא היה חייב לו סך גדול ובכל אגרותיו שכתב לו היה מדחה אותו מדחי אל דחי עד שראובן הנ"ל נלאה מנשוא ושם לדרך פעמיו לילך אצלו ובהיות שאדם בהול על ממונו שכח ליטול תפיליו עמו. ויהי בדרך במלון בלילה זכר את אשר עשה וצעק בקול מר לאמר זה יהיה עליו שכל ימיו לא עבר על מצות תפילין ועתה צריך לעבור בלא תקנה דמביתו עד המלון ההוא מהלך יום אחד וחצי. ותעל שועתו אל השמים עד אור הבוקר אשר הכין ה' לקראתו בחלון ההוא צורבא דרבנן אחד שליח לדבר מצוה משולח מעירו לעיר אחרת וכראות ראובן אותו יצא לקראתו ונשק את רגליו ואמר אבי אבי משיב נפשי אתה שמנעתני מלחטוא וכך וכך עבר עלי ועתה בבקשה ממך שקודם שיתפלל מעכ"ת תן לי רשות להניח תפילין כי אין לי פנאי להתעכב וכו'. והנה החכם הנ"ל צוה לנערו למסור לאותו היהודי תפיליו וכשהלך הנער המשרת הלז לבקש התפילין הביא כיס אחד שכתוב עליה תפילין של ר"ת ונתנם ליהודי הנ"ל בפני רבו וכראות החכם הנ"ל זאת נטל אותם וצוה לנער שיביא הכיס האחר שהוא בעצמו ובכבודו הניח שם עם הכיס הראשון והשיב הנער שהוא נטל אותם ועזבם בביתו דמה היה לרבו לעשות עם שתי זוגות תפילין וכי מוכר תפילין הוא די והותר בזוג אחד. וכשמוע החכם הנ"ל טפשות כזה גער במשרתו וישתומם כשעה חדא לראות איך ינהוג עם התפילין המצויים עתה: ואני עתה באתי לשאול אם יכול החכם הנ"ל לברך עליהם או אם צריך להניחם בלא ברכה ואם הוא חייב להניחם וגם לברך עליהם עדיין שאלתי עומדת איך ינהוג היהודי הנ"ל בהם על הכל יבוא דברך וכבדנוך ושכמ"ה:
תשובה שתי זוגי חקירות שהן ארבע מונחות בשתי בבות בטוטפת השאלה הזאת: ועל ארבעת רבעיהן תסובבנה ביוני: בבבא קמא יש ב' ספקות הספק הראשון אם הח' הנזכר בה יכול לברך עליהן (ר"ל על תפילין דר"ת על בלי המצא בידו אותן דרש"י) והספק השני אם צריך להניחם בלא ברכה: ובבא בתרא ב' ספקות הספק השלישי אם חייב הח' הנז' להניחם וגם לברך עליהם. והספק הרביעי איך ינהוג היהודי הנז' בהם: ועלימו תזל כטל אמרתי דבר דבר בעתו:
אולם נמצא חפש מחופש אקדמה פני הדרוש בהגדת איך ולמה מצאו אנשי חיל מורי הוראות בישראל את ידיהם לחדש גזרת עשיית והנחת שני זוגי תפילין אותותינו לא ראינו רבנן קשישאי דעבדי הכי: מבלי גשת אל ערפל סודותיהן הנסתרות והנפלאות ממני:
תנינן במנחות פרק הקומץ (דף ל"ד)  תנו רבנן כיצד סודרן קדש לי כל בכור והיה כי יביאך מימין שמע והיה אם שמוע משמאל: ומקשינן והתניא איפכא. ופריק ליה אביי לא קשיא כאן מימינו של קורא: וכאן מימינו של מניח: אמר רב חננאל אמר רב החליף פרשיותיה פסולה: אמר אביי לא אמרן אלא גויותא לברייתא וכו' ע"כ:
ובפירושי זאת הסוגיא נתפרדו איש מעל אחיו שני גדולי ישראל רש"י ור"ת: יען נמצאו בה פנים לכאן ולכאן שניהם כאחד טובים וישרים ונכוחים למבין:
רש"י הואיל באר אותה ביוסדו חייוב הנחת הפרשיות בבתים מימין המניח כסדרן בתורה:
ור"ת פתר אותה בהנחתן מימין הקורא כפי סימנין שנתנו בהן השי'נין באוירות והויות באמצע: ולכל חד מיניהו איכא מסייעין טובא כולם גבורי כח חלוצי צבא חונים בעמ"ק ההלכה מערכה מול מערכה. המכילתא שמושא רבא המרדכי הרמב"ם ר' יונה סמ"ג. הרמב"ן והרשב"א וכו' המה באו בעזרת רש"י: התוספות רב האיי תשובת הגאונים נמוקי יוסף והראב"ד וכו' נשאו נס סברת ר"ת: באופן שבמאזנים לעלות שקולים הם יחד עד כי חדל מכריע למו:
הרב האלפסי בה' תפילין. בסוף שש אותה הסוגיא סתם דבריו: בהעלם אחד ואמר. וליתא לדאביי אלא לא שנא הכו ולא שנא הכי פסולה עכ"ל: ונפקא מינה גילוי נטות סברתו לע"ד כפי' רש"י משום דלא שנא כסדרן לא בכתיבתן ולא בהנחתן בבתים:
הרא"ש כנשר העיר קנ"ו קן קולמוסא על פתרונותם ירחף וזכא שטר לבי תרי פרש כנפיו על פתשגן אותה הסוגיא וכתב זה לשונו לפי שנחלקו גאוני עולם בדעותיהם על אופן הנחתן בבתים ותפילין של אלו פסולין לאלו דתנן החליף פרשיותיה פסולין ואמרו חכמים מקום יש בראש להניח שני תפילין (לענין שבת) וכן בזרוע. לכן כל ירא שמים יצא ידי שניהם ויעשה שני זוגות ויניח שתיהן לצאת ידי מחלוקת והאחרים הם כרצועות ואין כאן בבל תוסיף אלא בעושה חמשה בתים: ולא יניח שני זוגים בכיס א' כי א' מן הזוגים הוא חול אלא יעשה ב' כיסין כדי שלא יחליפם זה בזה: וזה דעת רבו רבי מאיר. וא"ח בשם הר"י מקורביל:
בעל הטורים ברא כרעא דאבוה הנ"ל בא אחריו בא"ח סי' ל"ד וז"ל: בסדר הנחת הפרשיות נחלקו רש"י ור"ת. ובדבר הזה נחלקו גאוני עולם וכו': וחתם דבריו בהעתיקו דברי אביו הנ"ל. דברים כהוייתן ודבריהם סתומים וחתומין: כי לא גלו דעתם איזה מהזוגות להקדי' בהנחתן. או על איזה משתיהן לברך. או אם יברך על שתיהן כאחד ברכה אחת משום דבחדא מחתא מחתינהו: ולא איזה מהן קדש ואיזה מהן חול:
אמנם הרב ב"י (באותו סי') מפיו אנו חיים בפסק הלכה למעשה אחר העלותו זכרון מחלוקת מגאוני' כתב וזה לשונו: אין לנו אלא כרש"י מאחר שכבר פסק הרשב"א בשו"ת הרמב"ן סי' רל"ד) שדעתו נוטה לדעת רש"י בפרק הקומץ וכהרמב"ם (בה' תפילין פ"ג) ועליהן אנו סומכין ועושין מעשה וכן היו נוהגין רבינו יונה והרמב"ן:
וגם במרדכי כתוב על אותה שליחות ששלחו מא"י על תפילין ישנים מאד שנמצאו בנפילת במת קבר יחזקאל כסדר רש"י והרמב"ם: ואותן של רש"י הן הן העשויין כתקנן אליבא דהלכתא ובהנחתן צריך אדם לכוון לצאת ידי חובתו והאחרים הן כרצועות בעלמא וכחול וכו':
ובעל שו"ת סם חיי שאלה א' כתב. מוכרחין אנו לומר דסבירא ליה למרן ב"י דתפילין של רש"י הם העיקר אליבא דהלכתא דאם לא תימה הכי אלא שקולים. איך כתב שמברכין על של רש"י כיון דלא ידעינן איזה מהן הוא על פי התורה היכי מברכינן דספק ברכות להקל וכו' אלא ודאי כדאמרינן דסבירא ליה כרש"י: ועוד שם תמה על מרן הב"י על אשר פסק בשולחנו הטהור כסמ"ג ורבינו אשר ובתשובה האשכנזית (אשר נזכור לקמן בע"ה) וזיכא שטרא לבי תרי חלוקים בסברתם כי סמ"ג ורבינו יונה סבירא להו דשקולין הב' זוגות בכשרותם והחכם האשכנזי סובר דלאו שקולין הן ועושה עיקר מאותן של רש"י: עיין שם:
הבית יוסף האריך עוד באותו סי' לכתוב דעות פסקנים אחרים בתראי וז"ל בשם שו"ת מהרי"ל סי' קנ"ז. שני זוגי תפילין לא חזינן רבנן קשישי דעבדי הכי. וגופא אזיל בתר רישא לבלתי הניחם: (נ"ל שזה הלשון משתמע קצת נגדיי לסברת המצווים הנחת ב' זוגים. במשלו האחרונים לגוף והראשונים לראש. כלומר שהאחרונים אותם בתראי שגזרו הנחת ב' זוגות היה יפה להם לצאת בעקבות הראשונים קדמוניהם דלא עבדי הכי) וסמכינן טל מ"ש בה"ג על אותן תפילין שנמצאו בקבר יחזקאל כנ"ל וסגר ואין פותח באמרו. הואיל ולא נהוג עלמא מחזי כיוהרא ואין ליטול את השם אלא מי שמוחזק ומפורסם בחסידות:
הרב מהר"ם מפאנו כתב ג"כ בשאלה ק"ז משמו של הרב די לוריא ז"ל שבקושי התירו להניחן (פי' הב' זוגות.) וכו'. ובריר מלתא כי על כן ראינו רוב הפוסקי' מסתירים פנים מהם וסותמין את דבריהם. וממילא משמע שהשוגה באהבתן צריך לקדש עצמו מאד:
והרב בעל מגן אברהם על דברי הב"י באותו סי' הנ"ל שכתב והשאר הם כרצועות בעלמא באר לאמר שהרי ממה נפשך א' מהן פסול: אבל אם הניח שתי זוגות כשרים עובר על בל תוסיף: והטורי זהב האריך על זה וכתב שאין כאן בל תוסיף אלא בעושה ה' בתים והיד אהרן הקשה עליו ע"ש.
עוד כתב הב"י שם: יש סוברין (והם הרא"ש הסמ"ג וסיעתן) שאם אינו יודע לכוון המקום יניח שתיהן כדברי האחד של יד ושל ראש (ולסלקן מיד) ולהניח האחרי' על סמך ברכה ראשונה אעפ"י שמפסיק בין של יד לשל יד בברכת תפילין של ראש (ר"ל כפי סברת הנוהגין לברך על של ראש על מצות תפילין אף אם לא הפסיק) כי זה יותר טוב להניח לגמרי משלא להניח כלל (ואלה הדברים קשי ההבנה הם ונ"ל פירושם. שטוב להניח שני זוגות כוללים שני הדעות משלא להניח כי אם זוג אחד) והדעת הזאת היא דעת המרדכי הסמ"ג והתרומה: עוד שם. ואם אין יכולת בידו להניחם בבת אחת יברך על של רש"י הואיל ונוהגין כוותיה ושל ר"ת אינם אלא כדי לצאת ידי כולם וכו' ויהיו עליו בשעת ק"ש ותפלה ואחר התפילה יניח של ר"ת ויקרא בהן ק"ש והיה אם שמוע עכ"ל וכל זה בתשובה אשכנזית כתובה בשם מהרי"ל סי' קל"ז:
מכל מה שהקדמנו למדנו דרגא דרגא איך ולמה חדשו מורי הוראות בישראל גזרותם לעשות ולהניח שני זוגות תפילין כי מחלוקי פירושי רש"י ור"ת יצא הדבר הזה וגם ראינו את הנפילים בני הענק תופסי תורה שבע"פ יוצאים נצבים בשתי מחנות פונות לשני הסעיפים זאת תחת דגל רש"י וזאת תחת דגל ר"ת: ולהזהר מהכוות בגחלת מחלוקתם פסק הרא"ש וסיעתו לעשות ולהניח שתיהן:
רק הרב בית יוסף הודיענו אורח חיים ללכת בה. עידה המצבה מצבת קבורת יחזקאל ועדים הרשב"א א רבינו יונה והרמב"ן וכו' ויותר מהמה מנהגן של ישראל שתורה היא (כמו שאמר רבי יהושע בן לוי בירושלמי דמעשר עני כל הלכה שהיא רופפת בידך ואינך יודע מה טיבה צא וראה איך צבור נוהג ונהוג) שרק אותן דרש"י הן הן אליבא דהלכתא ובזולתו אין אדם יוצא מחובתו. וג"כ שאין להתיר הנחת שניהם כ"א לשרידים אשר ה' קורא:
ובענין הברכה נתחלקו ג"כ האחרונים בדעותיהם. הרא"ש וסיעתו הסוברים שכהדדי נינהו ושקולים המה בלעדי מכריע. גזרו שחובה להניח ולברך על אותו שיפגע תחלה כפי הבא בידו הן אותן של רש"י. הן אותם דרבינו תם: הרשב"א וסיעתו פסקו שחובה לברך בדוקא על אותן דרש"י שהם עיקר ופוטרין את הטפלין להן שהם אותם דר"ת בחש"ב אפוד"תם כרצועות בעלמא. ולהבדיל בין הקדש ובין החול באסור איסר לברך על האחרים: והמרדכי הסמ"ג והתרו"מה רוח אחרת אתם שפסקו שצריך לברך על אותן דר"שי ולהניחם בתחילה לבדם. ולהיות עליו לאות על ידו ולטוטפות בין עיניו לבדם בשעת ק"ש ותפלה ואחר תפילה להניח אותן דר"ת: אמנם לכל שלשת אלה חילוקי דעות. הצד השוה שבהן היא כשיש לו שתיהן לחייב הברכה על אותן דרש"י:
ועתה נלכה באור ה' בדרך טובים וישרי' אלה להשיב הספק הא' מהבבא קמא דשאלתינו ונדרשה לדעת אם הח' הנז' יכול לברך על תפילין דר"ת בהעדר אותן דרש"י מאחר שהוא נוהג להניח שני זוגות דמהא מוכח ששקולין בעיניו. וכשם שהוא מברך על אותן שהוא פוגע תחלה כשישנם בידו כאחד כך יברך עתה (ובעדיפא מינה) בשאין לו אחרת טובה ממנה: או כלך לדרך אחרת לנטות שלא יוכל לברך בשאין לו אלא זוג אחד. מאחר שלא זכו בעיניו אותן דרש"י מאותן דר"ת ולא עשה מהן עיקר וכן לא מאותן דר"ת יותר מדרש"י:
ואחשבה לדעת זאת אשכימה לכרמים ולערוגות הבושם נטעי הפוסקים חדשים גם ישנים אראה אם פרחה הגפן הלכה פסוקה בשעת הדוחק כזאת ובנושא זה יגעתי ולא מצאתי הן גם אחד אשר על כן צריך אני לחזור על דבר דומה בדומה לזה לעשות כמוהו ולהריח בו:
לכאורה חשבתי דרכי ללמוד שיכול לברך על אותן דר"ת לבדן כשאין לו לחכם המניח שתיהן אותן דרש"י מדין מי שאין לו כ"א המינים הפסולין בלולב ביום הראשון מחמת מום אם הוא בשעת הדחק שאין נמצא כשר שיכול לברך עליהן כפי פסק הרב רבי ישעיה מטראני על ההיא דפרק הגזול דף ל"א. וכמו שכתב ג"כ הראב"ד: אמנם אשיבה רגלי מדרך זו כי כבר חזר בו הראב"ד כמו שהעיד בשמו הטור והב"י סי' תרמ"ט ושמה באר והכריע אותו היטב בשולחנו הטהור באותו סי' הלכה ו': וז"ל: בשטת הדחק שאין נמצא כשר כל הפסולין נוטלין ואין מברכים: ועוד האריך למעניתו בבית יוסף וז"ל: בין בשעת הדחק בין שלא בשעת הדחק היכי דקתני פסול אין יוצאין בו ותורה שם בישראל שנוטלין אותם בידים כדי שלא תשתכח תורת לולב מהם. וחתם במאמרו נטל נטלינן ברוכי לא מברכינן: אשר ע"כ יוצא אנכי בעקבותם לדון בנדון דידן שהוא ג"כ שעת הדחק ופסולין הם תפילין דר"ת כדעת העושה עיקר אותן דר"שי אשר מפיהם אנו חיים לפסוק הלכתא כפי משפט מנהגן של ישראל וע"כ מנח מנחינן ברך לא מברכינן: ובזה (כפי דעתי) גרע כח החכם מכח הבלתי יודע ספר יען הח' הנוהג להניח שני זוגי תפילין את כל ונוכחת מאחר שהוא אינו עושה עיקר מאחת מהן שהוא מסופק הזה או זה יוכשר: וא"כ על זוג יחידי מהן ודאי הוא אינינו יכול לברך מה שאין כן הבלתי יודע ספר ודוק:
בתשובות סם חיי סי' א': שאלה נדרשתי על מי שנוהג להניח ב' זוגי תפילין זה אחר זה של רש"י תחלה וכו' וטעה והניח של ר"ת וברך] עליהן ולבשם וקרא ק"ש ותפלה ושוב ראה שהיו התפילין שעליו מר"ת ונסתפק אם יברך ברכה אחרת על תפילין דרש"י כיון שהם היותר עיקר או דילמא כיון שכבר ברך לא יברך עוד:
וזאת תשובתו בקצרה מדברי התשובה האשכנזית שהביא מר"ן בסי' ל"ד נראה דהנוהגים להניח תפילין דר"ת הוא על צד היותר טוב לצאת ידי כולם ולאו תפילין דרש"י ור"ת כהדדי נינהו: אנא תפילין דרש"י הם העיקר דכ"ע ע נהגו כוותיה ועליהן ראוי לברך וכיון שכן הברכה שברך על תפילין דר"ת קרוב הדבר שהיה לבטלה: וכשמניח של רש"י צריך לברך ע"כ לענינינו. עוד חילק בתר העייון לענין דינא בין מי ששקולין בעיניו תפילין דר"ת ודרש"י ובין מי שנוהג כל ימיו לעשות תפילין דרש"י עיקר יעויין שם: וזה בברור סיוע גדול לדעתי:
בעל שבות יעקב ח"א סי' ב': נשאל מי שמניח תפילין של יד של דעת ר"ת ותפילין של ראש כדעת רש"י והרמב"ם אם יוצא ידי חובה: ופסק דאינו יוצא אליבא דכולי עלמא אבל בשעת הדחק מותר להניחם כך דהא בשעת הדחק יוצא אם מניח א' מהם וחתם באמרו מ"מ לא יברך אלא על אותן שנכתבו על פי מנהגינו כדעת רש"י והרמב"ם: וגם שאלה תשובה זו היא קצת דומה לנושא שאלתינו. ופסק דינו לי בעזרתי כזוהר הרקיע שבשעת הדחק שאני שיש להקל בהנחה ובלבד שלא יברך המניחם:
ולהשיב על הספק הב' מהבבא הראשונ' דשאלתינו. אם הח' הנז' בה צריך להניחם בלא ברכה: כבר הוכחתי בראיות נוצחות לע"ד: אסור הברכה ועתה אכתוב ידי ואעלה על ספר הראיות הנראין בעיני שנכון וישר הנחתן לאשר אין לו רק אותן דר"ת ושבלי ספק המתעטר בם וחייש דלא לאחזוקי נפשיה בספק קרקפתא דלא מנח תפילין בשטת הדחק כזאת כוונתו תהיה רצויה לשמים:
גרסינן בפ' היה קורא דברכות דף י"ד (ובהרש"בי בפ' ואתחנן) אמר טולא כל הקורא ק"ש בלא תפילין כאלו מעיד עדות שקר בעצמו ופי' הרב אבודרהם ר"ל שהוא עושה הפך עדותו מפני שהוא קורא קבלת שמים עליו בפיו ובשפתיו ואינו מקיים מצותו: והוי כאלו מקיים שאין התורה אמת:
עוד תנינן בר"ה י"ח: כל מי שאינו מניחם הוא נמנה בכלל פושעי ישראל בגופן: והטור והב"י קראו בשמותם קרקפתא דנא מנח תפילין: וטל כן נראה לי שהחרד כדבר ה' לבלתי העד עדות שקר בעצמו ולבלתי היות נמנה בכלל פושעי ישראל טוב שיאחוז בזה הזוג של ר"ת ויניחם בלא ברכה משיניח ידיו מהם בכל וכל. ואם אמנם באמת לנו שמנהגנו לעשות עיקר אותן של רש"י איננו מותר להניח אותם של ר"ת לכתחילה השתא מיהא בשעת הדחק כזה לפחות יש טל מה לסמוך וראויים ראשי אלפי ישראל שקדמנו זכרם שסוברין כר"ת או ששקולין המה להניחם על פיהם בלא ברכה וסוף סוף מהיות טוב אל תקרא רע:
ועוד יש לי ראייה אחרת להביא מדברי הב"י שכתבנו למעלה שכתב שיניח תפילין דר"ת לבדם אחרי ק"ש ותפלה סמוך להסרת אותן של רש"י: וזה בקל וחומר ומה אם מותר הנחתן בזמן המצא גם אותן דרש"י בידו (המוסכמים במנהגו של עולם) מכל שכן שבשעת הדחק כזה שלמצוה יחשב לו למניחם ובלבד שלא יברך:
ועתה אחווה דעתי בתשובת הספק הג' והוא הראשון בבבא בתרייתא דשאלתינו. אם חייב החכם הנז' בה להניחם וגם לברך עליהם:
ואני כבר הוראתי דעתי בבירור ואין צורך לחזור הדברים דצריך להניחם כדי שלא לבטל יום א' ממצות תפילין ושומר פיו ולשונו מלברך עליהן שומר מצרת עונש עון לא תשא נפשו. בשכבר אינן מוסכמים כתקנן אליבא דהלכתא ובעבור דכחול שוייוה רבנן לגבי קדושת אותן של רש"י: ואם יקש' המקשה בכח נגדי לאמר השתא מיהא בקדושתן עומדין בעבור שבהם אותן ד' פרשיות עצמן כפי' רש"י כתובין כסדרן בתורה כמותן ולא נשתנו אלה מאלה רק בסדר הנחתן בבתים: דחה אדחה אותו דסוף סוף הדבר מוטל בספק בעיני גאוני עולם ואין בהן גם אחד שיגזור לקבוע הברכה על אותן דר"ת כמו שכבר פסק בעל סם חיי לעיל שקרוב הדבר שיהיה לבטלה. ואם לא היה גדול כח מנהגם של ישראל אפילו על אותן דרש"י לבדו לא היה מותר לברך ומאחר דספ' ברכות להקל וברכות אינן מעכבות ביחיד  (כמו שדייק רבינו אשר על הירושלמי דברכות והעתיקו אבודרהם בפי' אהבת עולם דיוצר) נ"ל דמנח מנחינן ברוכי לא מברכינן: ואעידה לי שני עדים נאמנים העד הא' הלכתא דכרך שהוא ספק אם הוקף בימי יהושע דקורין בי"ד ובט"ו ופסק הב"י בסי' תרפ"ח ולענין ברכה כתב אחי הר"י ז"ל דמסתברא שקורין בלא ברכה בב' הימים וכו' אמנם הרמב"ם פסק שמברכין בי"ד שהוא זמן קריאה לרוב העולם: ומינה למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה הצד השוה שבהן שעל הספק אין לברך: ואולם הקורא בשני הימי' מפני הספק כדי שלא לבטל הקריאה בעונתה עליו תבא ברכת טוב: והעד הב' הלכתא דכריכה דעבדינן בליל פסח בלא ברכה כהלל. דגרסינן בפ' ערבי פסחים דף קט"ו עבדינן בליל פסח כריכה כהלל בלא ברכה. משום דאתמר אמר ר' יהודה חלוקי' עליו חביריו על הלל ואסיקנא כיון דלא אתמר הלכתא כוותיה ולא כרבנן משום ספיקא עבדינן כריכ' ולא מברכינן: ועוד מודעת זאת בכל הארץ שכל הברכות מד"ס וזאת בכללם חוץ מברכת המזון שהיא מדאורייתא ורק אותה בפרט חוזר ומברך מפני הספק כמו שפסק הרמב"ם בפ"ח מה' ברכות: ומכל האמור בפרשה הזאת מוכח שיש לחוש להמברך עליהן לחטאת הזכרת את השם הנכבד והנורא לבעלה:
פש גבן להשיב טל הספק הד' האחרון. והוא השני בבבא בתרייתא דשאלתינו לדעת איך ינהוג היהודי בהן:
לכאורה עבר בי רוח דעת לאסור ליהודי הלז הנחתן אף שרק אלה מצויים העת הזאת לפניו. בסברא הגוברת מטעם שכל ימיו עשה עיקר מאותן דרש"י ולא הניח אותן דר"ת מעולם. כי פסולים המה כפי שיטתו. מה שאין כן החכם השקול בדעתו בכשרות ובפסול בזה כזה. ומניח שתיהן: אמנם לא שוה לי זאת המחשבה. כי עתקו גם גברו חיל ההלכות שקדמתי זכרם מהעלות כזאת על לב: ואין יתרון לחכם מהבלתי יודע ספר לענין דין זה ולשניהם טוב ונכון לקיים המצוה קצת כאשר תמצא ידם מהיות יושב ונטל אך ורק בלתי ברכה. כי כל העדה כולם קדושים ומדוע יתנשאו אלו מאלו בדבר הזה:
קנצי למילין באפס הפנאי וחוסר נחת רוח בנעילת שערי תשובה לארבע הספקות דמנח מנחינן ברוכי לא מברכינן: והיו הדברים האלה תלויה להלכה ולמעשה עד ישקיף וירא וידין אותם לכף זכות מו"ר הכהן די אזיוידו ה' ישמרהו ויחייהו לאורך ימים בטוב ובנעימים בימי ובימינו תמלא הארץ דעה. בביאת משיח צדקנו אוכ"יר:
ערב חג מתן תורתינו שנת וזאת התעודה בישראל לפ"ק:
לעבד ה' לדוד בן החכם ונבון החסיד ועניו כהר"ר אברהם פראנקו מינדיס יצ"ו: משפחתו חפשי בישראל:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט