שאלה יששכר היה חייב לזבולון ג' אלפים ונפתלי היה חייב לזבולון אלף פרחים מחוב אחר ולאחר ימים פגע זבולון בשניהם ותבע לכל אחד חובו ובין כך עבר לפניהם יהודה שהיה אהוב של יששכר ונפתלי וראה אותם תפושים ביד זבולון בעד המעות שהיו חייבים לו ואמר לזבולון הנח להם ואני ערב ואני אפרעך בעדם אם בעד יששכר ג' אלפים ואם בעד נפתלי אלף וזבולון לא נטל קנין מיהודה להיותו איש נכבד ונאמן ודבורו הקל וקיים אותו ותכף אחר עבור חדש א' נתן יהודה ביד זבולון ב' אלפים פרחים וביני ביני נפל זבולון למשכב ולא היה יכול לבקש את יהודה שיפרע לו הנשאר מהחובות הנ"ל ואחר רפואתו הלך לבקש מיהודה שישלם הב' אלפים הנשארים והשיב יהודה שאינו רוצה ליתן לו יותר כי יששכר ונפתלי התלו בו ולא היו עמו כתמול שלשום וכראות זבולון שיהודה לא רצה לשלם לו השאר הלך אצל יששכר ונפתלי שיפרעו לו כל אחד אלף פרחים ונפתלי טוען שהוא אינו חייב ליתן לו כלום דמאחר שיהודה כשפרע לו הב' אלפים לא פירש בעד מי פרעם מסתמא נתן לו הב' אלפים אלף בעד כל אחד וא' ואם כן הוא נפטר מחובו שהוא אלף פרחים ויששכר טוען דאדרבא דמאחר שלא פירש מסתמא נתן הב' אלפים בעדו שהוא החוב היותר גדול ואם כן אינו חייב לו יותר מאלף יורנו המורה לצדקה ושכרו כפול מן השמים ע"כ:
תשובה מאחר שהח"ה לא פירש בהדיא מאי קא מבעיא ליה בנדון זה אם כולו או מקצתו רק ספר המאורע כמות שהיה בלי שיפר' הספק אשר ע"כ מוכרח אני לדבר בכל ותחילה נדב' בדין יהודה הערב הנ"ל אם כפי הדין נתחייב בערבו' כזה לשלם לזבולון הד' אלפים פרחים שהיו חייבים לו יששכר וזבולון בהיות שלא נשאר ערב בשעת מתן מעות והיה זה בלא קנין בדבור בעלמא וג"כ נדע אם יששכר ונפתלי חייבים לשלם ליהודה הערב הנ"ל מה ששלם בעבורם כיון שהם לא הזמינוהו לכך ורק הוא מעצמו כשראה אותם תפושים ביד זבולון והיו אוהביו אמ' לו הנח להם ואני ערב וגו' ואח"כ נדבר בטענות הלוים הללו איזה מהם יצדק בטענתו:
דע שדיני ערבות כזה יצא מהא דתנן במסכת בתרא ד' קע"ג ערב היוצא לאחר חיתום שטרות גובה מנכסים בני חורין וכן א"ר ישמעאל במעשה שבא לפניו א"ל בן ננס אינו גובה וכו' א"ל למה א"ל הרי החונק את אחד בשוק ומצאו חבירו וא"ל הנח לו ואני נותן פטור מפני שלא על אמונתו הלוהו אלא איזהו ערב שהוא חייב הלוהו ואני נותן לך שכן על אמונתו הלוהו א"ר ישמעאל הרוצה להחכים יעסוק בדיני ממונות והרוצה לעסוק בדיני ממונות ישמש את ר' שמעון בן ננס ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל אחר חיתום שטרות שכ' בשטר אחר חתימת העדים אני פ' בן פ' ערב גובה מן הערב מבני חורין שזה הערבות הוא מלוה על פה כיון דלא חתימי סהדי על הערבות וה"ה לערב בלא שטר אחר מתן מעות א"ל בן ננס וכו' דקסבר כל ערב שלאחר מתן מעות לא הוי ערב שלא על אמונתו והבטחת הערב הלוהו ע"כ:
ובגמרא א' רבה בר בר חנה א"ר יוחנן אע"פי שקילס ר' ישמעאל את בן ננס הלכה כר' ישמעאל א' רב יהודה א' שמואל חנוק וקנו מידו משתעבד מכלל דערב דעלמא לא בעי קנין ופליגא דרב נחמן דא' רב נחמן ערב דב"ד הוא דלא בעי קנין אבל ערב דעלמא בעי קנין והילכתא ערב דשעת מתן מעות הוא דלא בעי קנין ערב דלאחר מתן מעות בעי קנין וערב דב"ד לא בעי קנין דבההיא הנאה דקא מהימנן ליה גמר ומשעב' נפשיה ע"כ:
וכמסקנא זו פסקו הפוסקים ז"ל הראשון שבקדושה הוא הרמב"ם ז"ל שכ' בפ' כה' ממלוה המלוה את חבירו ולאחר שהלוהו א"ל זה אני ערב או שתבע את הלוה בדין וא"ל אחד הנח לו ואני ערב או שהיה חונק את חבירו בשוק ליתן לו וא"ל א' הנח לו ואני ערב אין הערב חייב כלום ואפי' אמר אני ערב בפני ב"ד אבל אם קנו מידו שהוא ערב ממון זה כל אלו הפנים בין בפני ב"ד בין בינו לבין המלוה נשתעבד א"ל בשעת מתן מעות הלוהו ואני ערב נשתעבד הערב ואינו צריך קנין וכן אם ב"ד עשו אותו ערב נשתעבד אעפ"י שלא קנו מידו כגון שהיו ב"ד רוצין לגבות מן הלוה וא"ל הניחוהו ואני ערב לכם הואיל ויש לו הנאה שהאמינוהו ב"ד באותה הנאה שעבד עצמו ע"כ: וכ' על זה ה"ה שני בבות אלו פסק הלכה בגמר' בסוף גט פשוט ופי' רבינו ערב דב"ד הוא שערב מיד ב"ד וכן עיקר ע"כ: ודינים אלו אם תרצה לעמוד עליהם עיין בח"ה בסי' קכ"ט. שתמצא שכך פסק הרב ז"ל:
ולענין חזרת הערב על הלוים במה שפרע בעדם הביאו הרמב"ם ז"ל בפ' כו' מה' מלוה בה' ו' ערב שקדם ונתן לבעל חוב את חובו הרי זה חוזר וגובה מן הלוה כל מה שפרע על ידו אעפ"י שהיתה מלוה על פה או בלא עדים כלל בד"א כשא' לו הלוה בעת שנעשה לו ערב ערבני ושלם אבל אם עמד ברשות עצמו ונעשה לו ערב או קבלן או שא"ל הלוה ערבני ולא הרשהו שיתן ופרע החוב אין הלוה חייב לשלם לו כלום וכו' ודין זה הביאו הרב בח"ה בסי' ק"ל עיין שם עליו שג"כ כך פסק:
העולה מן האמור לנדון שלפנינו הוא שיהודה הערב הנ"ל לא נתחייב בערבות כזה לשלם בעד יששכר ונפתלי כלום לזבולון כיון שלא קנו מידו ובדברים בעלמא הוא דא' לזבולון לאחר שראה ליששכר וזבולון שהיו אהוביו תפושים בידו הנח להם ואני ערב שאינו אלא כמציל חנוק דאמרינן לעיל שהוא פטור דשלא על אמונתו הלוהו והאלפים פרחים ששלם כבר לזבולון בעדם לפנים משורת הדין הוא דעבד: ונראה נמי מדברי יהודה שגם הוא ידע בדין זה שאין עליו חיוב לשלם כלום מדקאמר לזבולון שאינו רוצה ליתן לו יותר כי יששכר ונפתלי התלו בו ולא היו עמו כתמול שלשום אלמא לא גמר בדעתו לשעבד עצמו כשא' לזבולון הנח להם ואני אפרע אלא כל עוד שיראה שישארו עמו באהבה ירצה לעשות להם חסד זה שלא יתפשם זבולון ויצערם אבל עכשיו שהם כפויי טובה עמו אינו רוצה לידע מהם יותר וג"כ נוכל לומר שזבולון נמי הרגיש בזה שכשראה שיהודה לא רצה לשלם לו השאר הניחו והלך לו לפי שידע שאין לו דין עמו שאין כח בערבות זה כדי שיוכל לכופו בדין וג"כ מן הדין אין כח ביד יהודה לכוף את יששכר ונפתלי לשלם לו האלפים פרחים ששלם לזבולון שהרי הם לא א' לו ערבנו ושלם כאמור לעיל בדברי הרמב"ם ז"ל:
וא"ת יששכר ונפתלי איך לא יוכלו לומר לזבולון כבר נפטרנו ממך בעת שנתרצת לגבות אז חובך מיהודה במעמד שלשתן ומחמת התרצלותך לילך לקבל השאר הוא שהפסדת שכבר התחיל לשלם לך ופטרנו
דע שבזה אין להם בו כח מדין מעמד שלשתן שהביא הרב בח"ה בסי' קכ"ו וז"ל בד"א כשהיה לראובן מנה ביד שמעון אבל אם לא היה לו מנה בידו אלא שא"ל תן מנה ללוי בשבילי ואפרענו לך לא קנה וכל א' משלשתן יכולין לחזור בהן כל זמן שלא קנה בקנין ואפי' פרע שמעון ללוי מקצת החוב ומ"מ מה שנתן חוזר וגובה מראובן מאחר שעל פיו נתן וכו' הרי לך בהדיא דומה לנ"ד שכיון שאין ליששכר ונפתלי מעות ביד יהודה אף ששלם יהודה מקצת החוב שלשתן יכולין לחזור בהם וכו' וג"כ מ"ש ומ"מ אם נתנו לו חוזר וגובה מראובן מאחר שעל פיו נתן בנ"ד שיהודה לא נתן הב' אלפים פרחים ראשונים ששלם לזבולון על פי יששכר ונפתלי ג"כ אינו חוזר לגבות מהם בדין אם לא ירצו לשלם לו מה שנתן בעדם כמו דין זה:
ועתה נבוא להשיב על טענות נפתלי ויששכר שתחילה יש לדקדק בהם שכיון שזבולון המלוה כשראה שלא רצה יהודה הערב הנ"ל ליתן לו יותר וכו' והניחו והלך לו אצל יששכר ונפתלי שיפרעו לו כל אחד מהם אלף מפני מה יששכר אינו משלם לו האלף שהוא מודה בהם ויפטר ממנו ומה לו בטענת נפתלי שהוא חוב בפני עצמו ויוכל לומר לו את לאו בעל דברים דידי את כיון שאין המלוה תובע ממני כ"א אלף הרי הוא מודה לדברי שהאלפים פרחים ששלם לו יהודה שמחוב הגדול שלי היו: אם לא שנאמר שמה שלא בא זבולן לתבוע מיששכר כ"א אלף היה בתנאי שג"כ נפתלי יודה לו בזה ויתן לו גם הוא אלף שבזה לא יפסיד הוא מחובותיו כלום אבל בענין אחר יצטרך לעמוד עם שניהם יחד לדין ובזה הוא שנסתפק הח"ה: ג"כ יש לדקדק בנדון זה למה לא נשאל את פי יהודה הנ"ל השתא מה היתה כוונתו באלו הב' אלפים פרחים שכבר פרע בעד מי פרעם אם לא שנאמר שיהודה איננו או שישנו ואינו רוצה לידע מאלו הלוים יותר כיון שהתלו בו ואינם עוד עמו כתמול שלשום או דסבירא ליה לח"ה שאין דבריו של יהודה מעלין ומורידין עכשיו כיון שלא פ' בשעת נתינת המעות ועל זה הוא שנפל מחלוקת בין הלוים הללו שכל אחד א' מאחר שלא פי' וכו' שמכלל דבריהם משמע שאם היה מפרש דבריו הערב הנ"ל בעת שפרע זה המקצת בעד מי פרעו לא היה נופל מחלוקת זה ביניהם שהוא העיקר בזה ולא המלוה והוצרכתי לדקדק בזה לפי שראיתי למקצת מן האחרונים ז"ל חלוקים בזה בדברי הרמב"ם ז"ל בה' מלוה בפ' כה' שחידש לנו דין זה שכתב וא' שערב לשנים כשיפרע למלוה יודיעו על חוב איזה משניהם פורע כדי שיחזור עליו ע"כ וכ' ע"ז ה"ה וא' שערב לשנים וכו' זה דבר פשוט ולא מצאתיו מבואר ע"כ דמסתמא מיירי שלא פרע הכל כ"א מקצת כנדון דידן וראיתי לבעל מאירת עינים בח"ה סי' קל"ב דגריס כשיפרע הערב המלוה יודיעו בשביל איזה חוב משניהם קבל כדי שיוכל הערב לחזור עליו דסבירא ליה שהבחירה היא ביד המלוה ולא ביד הערב וכ' שכן כתבו הרב והטור ז"ל המלוה בה"א אבל בהרמב"ם כתוב למלוה בלמ"ד דמשמע שהערב יודיע למלוה וכן כ' המחבר לעיל בסי' ע"ז ס' ה' ואיך שיהיה כבר הוכחתי בפרישה ודרישה שלי שר"ל דהמלוה יודיעו להערב על איזה חוב קבל ממנו אלו המעות כדי שיחזור הערב על אותו הלוה לגבות ממנו שהברירה היא ביד המלוה לומר על חוב זה קבלתי המעות כמו שכ' הטור והמחבר לעיל בסי' פ"ג ע"כ דבריו וע"ש: ואני אומר במחילה מכבודו שאין ראיה לנ"ד מסי' פ"ג דהתם מיירי במלוה שיש לו הרבה חובות על הלוה ובמקצתן יש לו עליהם ערב ובמקצתן לא ורוצה לפרוע מקצת ולגרוע אותם מהחוב שיש למלוה עליו ערב והמלוה אינו רוצה לחשוב אותם מזאת המלוה שהוא בטוח בה כ"א מאחרת שהדין עם המלוה שזה הדין הוא מהרב על התרומות ז"ל בשער כ' שכתב שם טעם דבר משום דעבד לוה לאיש מלוה משא"כ בנ"ד שהערב הוא שמשלם זה המקצת שאינו עבד לוה ונוכל לומר שתהיה הברירה בידו ולא ביד המלוה ודוק: ובלאו הכי כבר דחה סברתו הרב בעל שפתי כהן שכ' עליו אבל הלשון דעל איזה מהם פורע שא' הרמב"ם ז"ל לא משמע הכי אלא שהמלוה אינו חושש בשביל מי יפרע וקא מ"ל שהערב יודיע למלוה בשביל מי פורע דאל"כ אינו יכול לחזור על שום א' מהם דכל חד מצי למדחייה אאידך וקמ"ל דסגי בהודעת הערב כנ"ל וכפי זה שפיר קאמרי יששכר ונפתלי שאם היה מפרש יהודה הערב הנ"ל בעד מי פרע לא היה נופל מחלוקת זה ביניהם:
ומעתה נראה למחלוקת זו של יששכר ונפתלי באלו האלפים שכבר נתן יהודה הערב הנ"ל ליד זבולון לנכות מהד' אלפים אלו שא' שיפרע לו בעדם ועכשיו נפל להם מחלוקת עליהם ונסתפק הח"ה איזה מהם יצדק בטענתו שלכאורה נראה לי לדמות דין זה למאן דאמר נכסי לטוביה ובאו ב' טוביה וכו' דאמרינן התם שניהם אוהביו שניהם שוים שודא דדייני וכו' או לדין ממון המוטל בספק דקיימא לן בו יחלוקו וכאן נמי נוכל לומר שודא דדייני הוא שיחלקו כיון ששניהם היו אהוביו וראה אותם תפושים ביד זבולון ורץ להצילם מידו כששלם האלפים לבד כוונתו ג"כ היתה על נפתלי כדי לפרוע בעדו כדי שלא יתפשהו זבולון ויאמר לו פרע לי חובך שהאלפים היו מחוב יששכר המרובה וכו':
ועוד כיון שלא נתן יהודה לתשלום אלו החובות כ"א אלפים פרחים שאם יחלקום יגיע לפחות שבהם שהוא נפתלי כדי תשלום חובו שהוא אלף ראוי הוא שיחלקו כדתנן בפ' עשירי מכתובו' מי שהיה נשוי ג' נשים כתובתה של זו מנה וגו' ואין שם אלא מנה חולקות בשוה וכו' ושקלו וטרו ז"ל עלה בגמרא כדי לישבה ולבסוף אמרו תניא זו משנת ר' נתן ר' אומר אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו אלא חולקות בשוה ע"כ: ופי' רש"י ז"ל אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו שאין זה דומה לב' שהטילו לכיס דהתם שבח מעות שהשביחו מעותיהן שקלי הלכך כל אחד יטול לפי מעותיו אבל הכא טעמא משום שיעבודא הוא וכל נכסיו אחראין לכתובתה הלכך ג' המנים משועבדים לבעלת מנה כשאר חברותיה עד שתגבה כל כתובתה לפיכך חולקות בשוה עכ"ד: וכמה גדולים נשתבשו בהבנת סוגיא זו והרי פירושה לדעת הרי"ף ז"ל שלדעתו הסכימו רוב הפוסקי' שכ' על הא מתניתין בפ' מי שהיה נשוי הא מתניתין וגמרא דילה שקלי וטרו בה קמאי ולא סלקא להו כל עיקר וכיון דחזו דלא סלקא להו כהוגן הדרי לשיקול הדעת ופסקו הלכתא דפלגי לפום ממונא וסמכי להאי סברא על מימרא דר' דא' אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו אלא חולקים בשוה שהוא לפי המעות ודין סברא כי מעיינת בה בגמרא משכחת לה פריכא ולא סליק אליבא דגמרא ולא אליבא דמתניתין כל עיקר וכו' ובסוף כ' ואנן עיינינן בה טובא ואיגלי לן טעמא שפיר בסייעתא דשמיא ופרישנא לה למתניתין ולגמרא דילה וברירנא עיקרא דילה מדברי רבותינו ז"ל בפי' מעליא ומילי נהירן ולית בהון ספיקא וכד מעיינת בהון מתברר לך דודאי הוא דעתא דתנאי ואמוראי בלא ספק וליכא למיחש לחזור מיניה דאיהו דינא דקושטא והלכה למשה מסיני ופרישנא לה בלשון ערבי וכו' וחזינא למכתב מיניה הכא מאי דצריכנא ליה מחוורתא דשמעת' ופסקא דדינא דמי שהיה נשוי ג' נשים וכו' והאריך שם כ"כ לפרשה תחילה לדעת ר' נתן דס"ל דיחלוקו לפי המעות ולבסוף כ' ואין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו התרי בבי דסיפא היו שם מאתים והיו שם ג' מאות אלא הכא נמי חולקות בשוה וכל חדא מינייהו שקלא מאה הואיל וכל חדא וחדא מינייהו לית לה בציר ממאה כסברא דר' נתן בבבא קמא וה"ה בהיות שם מאתים דכל חדא וחדא מינייהו לא מטי לה שיעור דידה וכו' וטעמיה דר' עדיף וטפי מסתבר הילכך הלכתא כותיה וכו' ע"כ יע"ש:
והרמב"ם הביא כל אלו הדינים בפ' כ' מה' מלוה וז"ל שטרות שזמן כולן יום א' וכו' באו כלן ביחד לגבות וכו' ואין בנכסים כדי שיגבה כל אחד מהן את חובו מחלקין ביניהן כיצד חולקין אם כשיתחלק הממון הנמצא על מנינם יגיע לפחות שבהן כשיעור חובו או פחות חולקים לפי מנינם בשוה ואם יגיע לפחות שבהן יותר על חובו חולקים מכל הממון ביניהם כדי שיגיע לפחות שבהם כשיעור חובו וכו': וכתב ה"ה כיצד חולקין וכו' חלוקות אלו הם כדעת ההלכות שבפ' מי שהיה נשוי שפסקו כר' ושם נתבאר דין חלוקה זו בביאור ארוך ועל דעת זו הסכימו מרבית מהאחרונים ז"ל ורבינו הביא דעת אחרת מהגאונים שיש מי שהורה שחולקים לפי ממונם ומ"מ לענין מעשה כדברי ההלכו' אנו עושין ומפיהן אנו חיים וכן נראה מדברי רבינו בפ' כ"א יע"ש ע"כ: ובפ' י"ו מהלכות אישות ג"כ כ' הרמב"ם ז"ל מי שמת או גירש ויש לו נשים רבות ואין שם דין קדימה ואין לו כדי כל הכתובות כיצד הן חולקות רואין אם כשיחלק הממון על מנין הנשים יגיע לפחותה שבהן כדי כתובתה או פחות חולקות בשוה ואם היה ממון יותר על זה וכו' ע"כ:
וכתב ה"ה מי שמת או גירש וכו' חלוקה זו שכ' רבינו נתבארה בביאור פ' מי שהיה נשוי בהלכות וכן הדין בכל החובות כנז' בפ' כ' מה' מלוה ושם כ' רבינו ויש מן הגאונים שהורה שיחלוקו לפי ממונם ולא הכריע שם כלום והכא מתבאר שדעתו כדעת ההלכות שהרי לא כתב כאן דעת אחרת: ובהשגות א"א זהו על דרך הרב ז"ל ואינו מחוור כלל ע"כ וכבר הכריחו הרבה מן המפרשים האחרונים ז"ל ובכללם הרשב"א כדעת ההלכות ורבינו ועיקר עכ"ד יע"ש:
וג"כ אם תרצה להסתכל בפסק הרב בח"ה סי' ק"ד תמצא שפסק כן וא"כ בנדון שלפנינו ג"כ נוכל לומר כיון שבאלו הב' אלפים שנתן יהודה כדי שמהם ישתלם חוב יששכר ונפתלי ולא רצה ליתן יותר שכיון שאם יחלקו כפי מנינם יש בהם כדי שיגיע לפחות שבהם דהיינו חוב נפתלי שאינו כ"א אלף פרחים שיעור חובו שג"כ יחלקו כפי מנינם אלף בעד כל אחד וכבר נשתלם חוב נפתלי והב' אלפים שעדיין חסרים לזבולון ישלם אותם יששכר לבדו:
כל זה היה נראה לי לכאורה אבל כפי האמת ראוי לנו לדון בנ"ד לפי טענות יששכר ונפתלי ששניהם טוענים כיון שלא פי' יהודה בעת שפרע הב' אלפים פרחים אלו בעד מי פרעם מסתמא על דעת מה שטוען כל אחד מהם נתן וגו' שכפי דבריהם יש חילוק גדול בין נדון שנחלקו בו ר' ור' נתן לנ"ד שמחלוקת ר' עם ר' נתן הוא בענין מה שהניח הלוה ולא היה בו שיעור לשלם כל החובות שכבר חל שעבודם ויד כולם שוה בו ולכך א"ר כל זמן שיתחלק הממון ביניהם ויגיע לפחות שבהם שיעור חובו חולקים בשוה שאף אם היה מפרש כך היו חולקים דלאו כל כמיניה של לוה לומר חוב זה ישתלם וחוב זה לא ישתלם כדאמרן: משא"כ בנ"ד שהם טוענין אומדן דעת הערב שכולם מודים שאם פירש הוה מהני והיו עושים כדבריו ויש לנו לומר שאף ר' יודה בנ"ד שיתחלקו הב' אלפים שנתן יהודה הערב הנ"ל לפי המעות אלף וחמש מאות בשביל חוב יששכר וחמש מאות בשביל חוב נפתלי ואמדינן דעת יהודה ואמר' ילמד סופו מתחילתו כשם שמתחילה נתערב לפי הממון ולא לפי מנינם כך המקצת שפרע סתם לפי הממון פרע ולא לפי מנינם ועוד אם איתא שבזה המקצת שפרע היה בדעתו לפורעו כפי מנינם שטר נפתלי שאינו כ"א אלף בידו היה ראוי להמצא כיון שהיה בדעתו כך ודוק: הנראה לע"ד כתבתי והוא ית' יזכנו תמיד לכוון אל האמת ויצילנו משגיאה אכי"ר:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת את הברכה אשר תשמעו וגו' לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכמהר"ר שלמה הקטן סי"ט אכי"ר: