שאלה ראבון מסר ביד שמעון עסק של סחורה להוליכה למקום אחר והיתה סחורה גרועה והתנה עמו בשכרו יותר על רביע הריוח שיאכל וישתה כל זמן שמתעסק בסחורתו מוכרה ועל תנאי זה יצא שמעון ממקומו והלך אל המקום ששלח שם ראובן ועמד שם זמן מרובה למכור העסק ההוא על יד על יד וכאשר היה מתעסק במכירת אותו עסק אירע שבא מאותה סחורה באותו מקום יותר טובה מזאת וקפצו המוכרים יותר על זאת האחרונה מהראשונה וכשראה המתעסק הזה שעמד שם זמן הרבה ולא היה יכול למכור אפילו בפרוטה אחת עם היותו איש משתדל הלך לעיר ספרד לענינים אחרים והניח הכל ביד איש נאמן קרובו ובשובו מצא הכל כאשר הניח כי גם אותו איש נאמן לא הוה יכול למכור אפילו בפרוטה אחת עם היותו איש משתדל ואדם חרוץ וטרח ומכר הכל אחר יגיעה רבה והוצרך להציא בהוצאת מזונו יותר מסך כל העסק ועתה הוא רוצה לבוא לחשבון עם בעל העסק ונתרבה הקטטה ביניהם ראובן בטל העסק טוען שכיון שהניח העסק ביד אחר והלך למקומות אחרים הורע כחו בשכרו שהדין נותן שהמתעסק עסק יעמוד על העסק עד שימכור שעל מנת כן הוא נותן לו שכר עמולו ומזונו: ושמעון טוען שכיון שמפני יציאתו מאותו מקום לא נשתנה כלום במכירת העסק שאפילו שעמד באותו מקום לא היה יכול למכור כלום מפני גריעות הפסק וסוף סוף מכרה בטרחו וביגיעתו: שראובן חייב לשלם לו מה שהוציא יותר על מה שיבא מסך העסק ההוא ובאו לבית דינו של שם להשבית אש הקטטה מבניהם לראות היכן הדין נוטה: ועתה יורנו המורה לצדקה בדעתו הרחבה ומהתמ"ש:
תשובה גרסינן בבבא מציעא דף לו וז"ל אתמר שומר שמסר לשומר רב אמר פטור ורבי יוחנן אחר חייב אמר אביו לטעמיה דרב לא מבעיא שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפילו שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מ"ט דהא מסרה לבין דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו שומר חנם דמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר ע"כ וכן העלה הרמב"ם פרק א' מהלכות שכירות והרא"ש בהלכות:
ובהיות שהשאלה הזאת היא מיוסדת טל שני עיקרים אלו האחד שאין הנפקד רשאי להפקיד ביד אחר מפני שיכול לומר הלה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר והשני שאין השוכר יכול לילך למקום אחר שהדין נותן שהמתעסק יעמוד על העסק עד שימכור שעל מנת כן הוא נותן לו שכר עמלו ומזונו כפי זה לכאורה היה נראה לי לומר דבנ"ד ששמעון המתעסק הורע כחו בשכרו כיון שעזב העסק ביד אחר והלך לספרד נגד שני עיקרים אלו שאמרנו לעיל שפסקם הרמב"ם בפ' ה' מהלכות שותפין והרב בשלחנו הטהור סימן רצ"א בח"מ וראובן זכה בדינו ולא ישלם כלום משכרו:
אבל אחר ההשקפא כראוי נראה לי לשמעון לא הפסיד כלום ממה שהתנה עמו ראובן דיש לחלק דאע"ג דקימא לן שאין הנפקד רשאי להפקיד מפני שיכול הלה לומר אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר שאני הכא בנ"ד שהניח העסק ביד קרובו הנאמן דמ"ט אמרינן שאין השומר רשאי למסור לשומר אחר משום דמצי אמר ליה אנת מהמנת לי בשבועה ההוא לא מהימן לי ואם הדבר ידוע שהוא נאמן לכל אזיל ליה האי טעמא כיון שהוא ידוע לאיש נאמן:
ועוד שכל זה הוא אם נאבד הפקדון ביד השומר השני מחמת פשיעותו אבל אם הפקדון החזירו לשומר השני בשלמותו אך כאן טענה א כלום שאפילו נאנס ויש עדים ששמרו השני כראוי הוא פטור כמו שכתבו הרי"ף והר"בם בפ' א'. מהלכות שכירות והר"אש וז"ל שמעת מינה דהיכא דאיכא עדי' דנטרה שומר בתרא כי אורחיה ונאנסה לא מחויב שומר קמא לשלומי דהא ליכא שבועה דלימא ליה אנת מהימנת לי בשבועה ואע"ג דמסר פקדונו ביד אחר בלא רשות ואמרינן בגיטין אין השוכר רשאי להשכיר הני מילי לכתחילה אבל בדיעבד לא מיקרי פשיעותה ע"כ:
ומעתה לא נשארה טענה לבטל העסק טל המתעסק אלא אלא מפני הליכתו למקום אחר שהדין נותן שהמתעסק יעמוד על העסק עד שימכר שעל מנת כן הוא נותן לו שכר עמלו ומזונו כמו שכתב הרמ"בם בפ' ה' מהלכות שותפין:
לזאת הטענה יש לי טענה כנגדה שהיא פוטר למתעסק והוא מה שטען המתעסק שמפני יציאתו מאותו מקום לא נשתנה כלום לא במכירת העסק ולא עיכוב מכירה ולא פחות מהסך דאע"פ שהיה עומד שם באותו מקום לא היה מוכר כלום מפני גריעות הסחורה וכיון שכן אין טענה לבעל העסק להפסידו כלום משכרו כיון שלא בא העיכוב ממנו בהליכותו אלא מהסחורה וראיה לדברנו מאי דגרסינן בבבא מציעא פרק השובר את האומנים דף ע"ז וז"ל אמר רבא האי מאן דאוגיר אגורי לדוולא ופסק נהרא בפלגיה דיומא אי לא עביד דפסיק פסידא דפועלים עביד דפסיק אי בני מתא פסידא דפועלים אי לאו בני מתא פסידא דבעל הבית ע"כ לשון הגמרה ופירש רש"י ז"ל פסידא דב"ה דפועלים אינם יודעים במנהג שדהו שיהא נהר עולה להשקותו אך הוא היה יודע עכ"ל:
הרי לך דכל היכא דלא בא העיכוב מן הפועלים הבעל הבית חייב לשלם שכרם וכן פסק הרמ"בם בפ'. ט. מהילכות שכירות והרא"ש בהלכותיו ע"ש. ובודאי שאם הלכו האומנים משם למקום אחר לא הפסידו מפני זה כלום גם בנ"דד כיון שנפסק המכר באותו זמן מפני חסרון הקונים והלך בין כד ובין כך למקום אחר לא הפסיד כלום ואף אם הרויח באותה הליכה אינו מנכה לו כלום ממזונו בשביל אותו הריוח שהרי אותו הריוח הוא מציאה שמצא דקי"ל דמצי את פועל לעצמו וכמו שפסק הרמ"בם שם בפ'. ט'. וביבמות פרק הנושא אמרינן שאם פסק אחד לאשתו לזון את בתה חמש שנים ונשאת לאחר ופסק לזון אותה חמש שנים שהאחד זך אותה והאחד נותן לה דמי מזונות ואין יכולים לומר הרי אנו זנין אותה כאחד:
גם בנ"דד כיון שזה חייב לזון את המתעסק עד שימכור העסק ובתוך כך נזדמן לו מזונות ממקום אחר בלא גרמת ביטול במכירת העסק לא הפסיד מזונו מפני כך וחייב בעל העסק לשלם לו מזונו כמו שהתנה:
ומצאתי קצת ראייה לדברי דכל היכא דהעיכוב לא בא מחמת המתעסק דחיוב בעל העסק לשלם. מדברי מוה"רם מטראנ"י וזה לשונו ראובן קבל סחורה ידועה משעון להוליכה לעיר אחרת ולטרוח בה למוכרה. ונתחייב שמעון לתת לו חמשה פרחים זהב בשכר טרחו והלך ראובן עם קצת הסחורה למוכרה וקצתה נשארה ביד שמעון שאמר שהיתה בר צריכא תיקון ושישלחם לו אחר התיקון ואח"כ לא שלחה מפני ששמע שהיה מוכרה שם פחות ממה שהיה הוא מוצא כאן ובלי הוצאה וכו' ועתה בא ראובן ותובע כל שכרו משלם שהם ה' פרחים זהב באמרו כי. עיכוב השלמת תנאי המכר בא מצד שמעון שלא שלח הסחורה הנשארת בידו וכו':
והשיב וז"ל נראה דדמיא הא מילתא להלכו חמרים להביא תבואה ולא מצאו או הלכו פועלים לעבוד את האדמה ונמצאת שדה ליחה דמסקינן דנותנים להם שכר כפועל בטל ששמין וכו' וכן בנדון דידן שמין כמה היה רובה לפחות משכרו ולישב בטל מאותו טורח שנתחייב לטרוח במכירת הבגדים והשאר יפרע לו ואין לחלק ע"כ לשנו:
הרי לך סברת הרב דפסק ששמעון חייב לשלם לראובן המתעסק שכר כפועל בטל ונראה לי שטעמו של הרב שפסק שיתן לו שכר כפועל בטל הוא מפני שראובן אין עושה שום יגיעה וטורח שהרי אין לו סחורה למכור אלא הוא יושב ובטל אבל בנדון דידן שהמתעסק עושה טורח למכור הסחורה ולא יכול מפני גריעותה ודאי לדעתי שהרב ז"ל מודה שבעל העסק חייב לשלם למתעסק כל מה שהתנא עמו כיון שעיכוב המכירה לו בא מחמתן הליכתו:
ונראה לי ראייה לדברי מתוספתא שכתב הרי"ף והרא"ש בפ' האומנין ופסקה הטור ח"מ ס' של"ה וז"ל השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא מצא נותן לו שכרו מושלם וכתב הב"ח שם דכיון שלא הלך אלא לשליחות שאין בו טורח הבאה כגון להביא איגרת וכיוצא חייב לשלם לו כמו שהתנה עמו ואינו מנכה לו כלום ע"כ:
הא קמן דכיון שהעיכוב לא בא מחמת השליח חייב לשלם לו כל שכרו כמו שהתנה עמו ואם כן בנד"ד שהעיכוב לא בא מחמת הליכת שמעון המתעסק חייב ראובן בטל העסק לשלם לו כל שכרו כמו שהתנה עמו כיון שהמתעסק טרח בכל כחו למכור הסחורה שלא היה יכול למוכרה מפני גריעותה ואפילו הכי טרח ומכרה ביגיעה גדולה:
הכלל העולה מדברינו כפי מה שהוכחנו. מהס"ס והפוסקים דכיון שהעיכוב לא בא: מחמת ומהליכתו לשמעון שראובן חייב לשלם לשמעון כל שכרו שהתנה עמו אבל מה שהוציא יותר על סך העסק לא שאין בעל העסק חייב לתת לו מכיסו דכיון ששמעון היה נוטל דבר.
ידוע בריוח והוי כמו שותף נראה שלא נתחייב בעל העסק אלא מיניה וביה כמו שנראה מדברי הב"י בשלחנו הטהור ח"מ. סי'. קע"ז. ואם המתעסק נשאר בידו מהעסק יטלנו לצורך מזונו ושכרו:
הנראה לדעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת ושמרתם את כל חקתי לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: