שאלה ראובן ושמעון תושבי אמשטרדם נתוועדו לילך יחד לעיר אחרת אשר שם היה היריד לעשות כל אחד ואחד סחורתו ושמעון היה צריך איזה מעות ולוה מאתים זהובים מראובן על מנת לשלם אלו המעות מיד בואם העיר אשר שם היריד ולזה נתחייב שמעון ליתן קנס עשרה זהובים לצדקה אם יעבור על דבריו ונשבע על זה ונעשה הכל על האופן המועיל ונסעו יחדיו ובאו שם לאחר ד' או ה' ימים בהשכמה וכיון הגיעו הלך ראובן אצל שמעון שישלם לו מעותיו שהלוהו ושמעון השיב שלא היה לו פנאי עכשיו לפי שהיה עסוק בסחורתו עדיין להוליך אותה אל מקום שתהיה שמורה שם וראובן המתין ב' או ג' שעות ושוב הלך אבל שמעין שישלם לו ודחה אותו בטענות אחרות עד שנתאחר הדבר עד סמוך לערב ואז שילם לו מעותיו והשתא מבעיא לן דכיון שהתנה שמעון לשלם לראובן המאתים זהובים מיד שיבא אל העיר ונתחייב על זה ליתן קנס י' זהובים לצדקה אם יעבור על דבריו עכשיו שלא שילם לועד סמוך לערב עבר על תנאו ויהיה חייב ליתן י' זהובים לצדקה או דילמא כיון שלא עבר עדיין היום מיקרי מיד ואינו חייב ליתן כיון שלא עבר על תנאו ואם תימצא לומר שזה מיקרי מיד כיון שלא עבר היום עדיין תיבעי לך אם מחמת אונס גמור שאירע לו לא שילם לו עד עבור היום אם בהאי גונא חייב ליתן הקנס לצדקה או לא כיון שלא היה בידו לעשותו על הכל יבא דברך הטובים ומהת"מש:
תשובה בהאי ספק ראשון שנסתפק ה"ה בהאי שמעון שראינו שהוצרך למעות כאן קודם נסיעתו לעיר אשר שם היריד ולוה מאתים זהובים מראובן על מנת לשלם מיד בואם לעיר אשר שם היריד וכדי להראות שכוונתו לטובה היא לשלם מיד כדי שירצה להלוותו נתחייב בשבועה ליתן קנס עשרה זהובים לצדקה אם יעבור על דבריו וכו' ומיבעיא ליה דכיון שהתנה שמעון לשלם מיד בואם לעיר והוא לא שילם עד שנתאחר הדבר עד סמוך לערב מי אמרינן כבר נתחייב בקנס שכבר עבר על דבריו א"ד כיון שלא עבר עדיין היום מיקרי מיד ואינו חייב ליתן שלא עבר על דבריו וכו:
בזה נראה ששמעון לא נתחייב בקנס זה מכמה טעמי חדא שמי שמשלם ביום שקבע אף שאמר מיד כל זמן ששילם בו ביום מיד מיקרי שכן דרך התגרים שאין מקפידין בשעות ואיש נאמן מיקרו אף שנתאחר לשלם עד עת ערב ובנדרים הלך אחר לשון בני אדם:
ועוד אף שנאמר שמיד בעלמא יהיה כמשמעו בנ"ד כולי עלמא יודו שזו היתה כוונת שמעון כשנשבע לשלם אלו המאתים זהובים לראובן מיד שכוונתו היתה שממה שיקבל שם באותה העיר ששם היריד ממנו ישלם וכיון שלא קיבל אלא סמוך לעת ערב ושילם פטור הוא מן הקנס שעל דעת זה הוא שנשבע שאין הולכין בנדרים ובשבועות אחר משמעות הדברים אלא אחר הכוונה כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בהלכות נדרים והביאו הרב ז"ל בש"ע י"ד סי' ריח' וזה לשונו כל הנודר או נשבע רואין הדברים שבגללן נשבע או נדר ולומדים מהם לאיזה דבר נתכוון והולכין אחר הענין ולא אחר משמעות הדיבור  כיצד וכו':
וזה הדין יצא לנו מהא דתנן בפרק הנודר מן הכסות מותר בשק וכו' ר' יהודה אומר הכל לפי הנודר טען והזיעה ריחו קשה וא' קונם צמר ופשתים עולה עלי מותר להתכסות ואסור להפשיל לאחוריו וכו' ובגמר' תניא כיצד א"ר יהודה הכל לפי הנודר היה לבוש צצר והצר לו וא' קונם צמר עולה עלי אסור ללבוש ומותר לטעון היה טעון פשתן והזיע ואחר פשתן עולה עלי מותר ללבוש ואסור לטעון ע"כ:
ופי' רשי ז"ל היה טעון צמר ופשתן והזיע מחמת המשאוי וכו' ואסור להפשילן לאחוריו לעשות משוי מאותן מינין דבעניין שנצטער נדר דהיינו לטעון וכו' ולהכי מותר לכסות וכו' ומותר לטעון שלא נדר אלא מן המלבוש שהרי היה מצטער מהמלבוש וכו' והזיע מכובד משוי אסור לטעון שלא נדר אלא כפי שהציר לו הילכך מותר ללבוש:
ודע שהרמב"ם ז"ל פסק כר יהודה וסבר שדבריו במשנה ובבריתא אחד הם שכתב בפ' ח' מה' נדרים ה' ח' כל הנודר או נשבע רואין הדברים שבגללן נשבע או נדר ולומדין מהם לא זה דבר נתכוון והולכין אחר הענין לא לאחר כל משמעות הדיבור כיצד היה טעון משא של צמר או של פשתים והזיע והיה ריחו קשה ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר ופשתים לעולם הרי זה חותר ללבוש בגדי צמר ופשתים ולכסות ואינו אסור אלא להפשילן לאחוריו היה לבוש בגדי צמר ונצטער ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר לעולם אסור ללבוש ומותר לטעון עליו ומותר להתכסות בגיזי צמר שלא נתכוון זה אלא לבגד צמר וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
וכתב על דבריו הרב כ"מ ז"ל כל הנודר או נשבע וכו' עד שגמר כל המשנה והבריתא ולבסוף כתב שהרא"ש ז"ל כ' בשם הרמב"ם קא פסיק חד מרבוותא כר' יהוד' וכן מסתבר אע"ג דתני ליה כיחידאה לית לן ראיה דפליגי רבנן עליה ועוד הא סתם לן תנא הכל לפי הנודר דתנן בפ' קונם שלא נתכוון זה אלא לשום אכילה ושתיה ע"כ וכ' הר"ן ז"ל ומסתברא לי דבריתא פליגא אמתניתין בסבריה דר' יהודה דתנא דמתניתין סבר דר' יהודה מודה לתנא קמא דכל היכא דליכא הוכחה לבישה משמע ולא טעינה ור' יהודה דבריתא משמע דס"ל דלמישרי טעינה נמי בעי הוכחה אבל כל היכא דליכא הוכחה אסור אף בטעינה זהו מה שנראה לי ודברי הרמב"ם ז"ל אינם כן בפ' ח' מה' נדרים ע"כ כלומר שרבינו כתב דברי ר' יהודה במשנה ובריתא כצורתם משמע דס"ל דלא פליגי תנא דמתניתין ותנא דבריתא אלא לדברי שניהם בין למשרי לבישה ובין למשרי טעינה בעי ר' יהודה הוכחה ואי ליכא הוכחה אסור בשניהם והכי מסתברא דלא לשוויי פלוגתא בין תנא דמתניתין לתנא דבריתא עכ"ל יע"ש:
יצא לנו חן האמור שאין הולכין בנדרים ובשבועות אחר משמעות דברי הנודר אלא אחר אומדן דעת כוונתו שרואין הדברים שבגללן נדר או נשבע ולומדים מהם למה נתכוון דבעינן בנדרים שיהיה פה הנודר ולבו שוים בעת הנדר או השבועה:
וכן נמי נאמר בשמעון דנ"ד שאף שאמר מיד בואם אל העיר אשר שם היריד ישלם לראובן נוכל לומר שכוונתו היתה בשעה שנשבע שממעות שיזדמנו לו שם באותה העיר הוא שישלם לו דיש כאן אומדן דעת דמוכח שאנו רואים הדבר שבגללו נשבע וממנו אנו לומדין שזאת היתה כוונתו שהרי כתב הא"ה שהדבר שבגללו נשבע שמעון היה שהוצרכו לו איזה מעות כשהיה עדיין כאן באמשטרדם ולזה לוה מאתים זהובים מראובן על מנת לשלם אלו המעות מיד בואם העיר וכדי להבטיחו שישלם לו נשבע לו ליתן קנס עשרה זהובים לצדקה אם יעבור על דבריו שאין ספק שכוונתו היתה שממעות שיזדמנו לו שם הוא שישלם לו שהרי לא הוליך עמו מעות אחרות אלא סחורות שימכרם שם וישלם מהם ותכף ומיד שהגיעו לשם לא היה לו פנאי להשתדל במכירת הסחורות כמו שהשיב לראובן כשהלך פעם ראשונה לתובעו שישלם לו שאמר לו שלא היה לו פנאי עכשיו לפי שהיה עסוק בסחורתו עדיין להוליך אותה אל מקו' שתהיה שמורה שם וכו בזה משמע שלכך נתכוון בעת שבועתו ולא חל עליו הקנס עדיין וראינו שראובן עצמו לא ערער על תשובתו דמשמע שקיבלה ממנו וכפי זה אף כששילם לעת ערב כשנפנה מעסקיו יפה שילם ופטור מן הקנס:
וגם אין סברא לומר שתהיה כוונת שמעון בעת שנשבע שבהגיעו לעיר אשר שם היריד שיעזוב סחורתו במקום הפקר בלי שיכניס אותה למקום המשתמר וילך תכף ומיד לבקש מעות כדי לשלם לראובן שזה דבר שאין הדעת סובלתו שאדם חם על ממונו וגם כן הוא ית' חס על ממונם של ישראל ובכאן ראינו ג"כ שחס על הנודר שלא לחייבו כפי משמעות דבריו אלא כפי כונתו שהוא רצון האדם ורצונו הוא שישים סחורתו במקום המשתמר ואח"כ ישתדל למצוא מעות כדי לשלם לבעל חובו ואדרבא ראובן עשה שלא כהוגן לתובעו כ"כ פעמים באותו היום שהוא טרוד בסחורתו שהרי פסקו הפוסקים שכל זמן שלא תבעו אינו עובר עליו דכלום נדר אלא כדי לעשות רצון ראובן כדי שילוהו אלו המאתים זהובים שהיה צריך אם יאמר ראובן הרי אני כאלו התקבלתי אין כאן שבועה והיה לו לחוס עליו כדי שלא לחייבו בקנס אבל עם כל זה עזרו ית' ושילם בו ביום בעת שנפנה מעסקיו ופטור הוא מן הקנס שכך היתה כונתו כדאמרן:
והרי לך מצות תשלומי שכר שכיר בזמנו שהחמירה בה התורה כ"כ שבעל הבית העובר עליה עובר על כמה לווין ועשה אחד וממשמעות הכתובים היה משמע שכל שכיר שמשלים מלאכתו שכיר יום בסוף היום ושכיר לילה בסוף הלילה אם תבע לבעל הבית שכרו ולא שלם לו שמ"ד יעבור על אלו הלאווין ובאה קבלתם ז"ל על זה שאינו כן אלא ית' חס על בעל הבית ש היה לו פנאי שלאחר שיהיה פנוי מפועליו ילך לבקש המעות כדי לשלם שכיר יום זמנו כל הלילה שלאחריו ושכיר לילה זמנו הוא כל היום שלאחר שהשלים מלאכתו כמו שכ' הרמב"ם ז"ל בפ' יא' מה' שכירות וז"ל כל הכובש שכר שכיר כאלו נטל נפשו ממנו שנא' ואליו הוא נושא את נפשו וגו' ועבר בד' אזארות ועשה וכו ואיזהו זמנו שכיר יום זמנו כל הלילה שלאחריו ועליו נא' לא תלין פעולת שכיר אתך עד בקר ושכיר לילה גובה כל היום שלאחריו ועליו נא' ביומו תתן שכרו ושכיר שעות של יום גובה כל היום ושכיר שעות של לילה גובה כל הלילה וכו והרוצא לעמוד על דינים אלו יעיין עליהם שם במקומם שלא זכרנו כאן אלא קצת מהם להודיע שאף שממשמעות הכתובים היה נראה שמיד שהשלים שכירותו יעבור עליו אם יאחר לשלמו הוכחנו דלאו הכי הוא כדאמרן לעיל שהתורה חסה על בעל הבית כדי שיהיה לו זמן לבקש מעות לפועליו וה"ה לשמעון דנ"ד ובזה הותר הספק הראשון:
ולענין הספק השני שנסתפק ה"ה באומרו ועדיין תיבעי לך אם מחמת אונס גמור שאירע לו לא שילם עד עבור היום אם כהאי גונא חייב ליתן הקנס לצדקה או לא כיון שלא היה בידו לעשותו בזה נראה שאין ספק שהוא פטור מן הקנס וזיל קרי בי רב הוא דאנוס רחמנא פטריה ועכ"ז כדי להפק רצון ה"ה נעתיק לו מוצא דין זה דגרסי במס שבועו' ד' כו' ת"ר לכל אשר יבטא האדם בשבועה פרט לאנוס וכו' ובגמרא אמר מר האדם בשבועה פרט לאנוס היכי דמי כרב כהנא ורב אסי כי הוו קיימי מקמי דרב מר א' שבועתא דהכי א רב ומר א' שבועתא דהכי א רב כי אתו לקמיה דרב אמר כחד מינייהו א"ל אידך ואני בשיקרא אשתבעי אמר ליה אנת לבך אנסך וכו' בעא מיניה רבא מרב נחמן איזוהי שבועת ביטוי לשעבר אי דידע מזיד הוא אי דלא ידע אנוס הוא אמר ליה באומר יודע אני ששבועה זו אסורה אבל איני יודע אם חייבין עליה קרבן או לא כמאן כמונבז דאמר שגגת קרבן שמה שגגה אפילו תימא רבנן ע"כ לא פליגי רבנן עליה דמונבז אלא בכל התורה דלאו חידוש דוש הוא אבל הכא דחידוש הוא דבכל התורה כולה לא אשכחן לאו דמייתי עליה קרבן דילפינן מע"א והכא מייתי אפילו רבנן מודו ע"כ:
ופי' רשי ז"ל האדם בשבועה וכו' שיהא לבו עליו בשבועתו פרט לאנוס כדמפרש לקמיה כגון בשבועה לשעבר וכסבור שנשבע באמת ולקמיה בעי א"כ שגגת שבועה לשעבר היכי משכחת איזוהי שגגת שבועת ביטוי לשעבר כיון דבעינן אדם בשבועה היכי משכחת לה שוגג אי דידע בשעת שבועה שהוא נשבע לשקר מזיד הוא וקרא כ' ונעלם דבשלמא בלהבא משכחת לה שבשעת שבועה היתה דעתו מיושבת עליו ולאחר זמן נתעלמה ממנו שבועה: כמונבז במס שבת בפ' כלל גדול וכו' הכי גרסינן דבכל התורה לא אשכחן לאו דמייתי עליה קרבן בלא כרת וכו' ע"כ:
ופסקו כל הפוסקים כסוגיא זו דאנוס פטור הוא משבועתו והרמב"ם ז"ל הוסיף לבאר יותר בפ' ג' דשבועות שכתב כל הנשבע שבועה מארבע מיני שבועות אלו באונס הרי זה פטור מכלום ואחד הנשבע מתחילתו באונס כמו שביארנו או שנשבע ונאנס אחר כך וכו יע"ש בארוכה והביא דינים אלו הרב ז"ל בש"ע י"ד סי' רלב' סעיף יב' שכתב נדרי אונסין כיצד הדירו חבירו שיאכל אצלו וחלה הוא או שחלה בנו או שעכבו נהר וכו' וכתב על זה בבית יוסף בשם תשובת הרשב"א ז"ל שמי שנשבע או שנדר לעשות דבר ביום פלוני ונאנס כגון שנשבע לשל' וכשהגיע הזמן אין לו במה לשלם פטור הוא משבועתו ואם יכול לקיימה אח"כ דין הוא כאילו עבר על שבועתו במזיד וכתב עוד שם בבית יוסף בשם רשב"ץ ז"ל כל שהוא אנוס בשבועה אע"פי שאמר על דעת רבים או על דעת המקום ב"ה אינו כלום ונאמן אדם לומר ששבועתו היתה באונס או על תנאי כך וכך יע"ש:
ועל כיוצא בזה נשאל הרב בטל תורת אמת והשיב שכתב בתשובותיו בסי' ס' שנשאל על ראובן שמעון לוי ויהודה שנדרו יחד ללכת לא"י תו"בב וטל זה נשבעו ארבעת' שבועה חמורה בנקיטת חפץ ע"ד המקום ב"ה שישימו לדרך פעמיהם ולצאת מן העיר בכל חדש אדר הב"ר ללכת דרך צפת תוב"ב ואח"כ ארעו להם אונסים שמחמתם אינם יכולים לצאת מן העיר וכו' והשיב כי בלי ספק ששבועה זו שקיבלו עליהם הגבירים הנז' אין מקום להתירה ע"י שאלת חכם כיון שנתקבלה ע"ד רבים מפורשים כמו שבא בשאלה וכו לכן צריך לחתור ולדעת אם יש מקום להתיר בלא שאלת חכם וכו כיון שבאים בטענות אונס וא"כ נקיים הם משבועתם ומנדר נזירותם לפי שאחד מד' נדרים המותרים בלא שאלת חכם הוא נדרי אונסין כדאיתא במתניתן פ"ד דנדרי' נדרי אונסין כיצד וכו' יע"ש בארוכה:
הרי בהדיא מכל האמור ששמעון זה שאירע לו אונס גמור שפטור הוא משבועתו דאדם בשבועה א' רחמנא ופירט לאנוס:
כלל העולה לנ"ד ששמעון פטור מקנס זה שלא עבר על שבועתו דל"מ אם ממשמעות דבריו במה שאמר בהגיעו לעיר אשר שם היריד ישלם מיד מיקרי כל יום הגיעו שפטו הוא אף ששילם לעת ערב אלא אף אם יהיה משמעות דבריו מיד ממש כמשמעו עכ"ז פטור הוא מן הקנס שכבר הוכחנו שאין הולכין בנדרים ובשבועות אחר משמעות דברי הנודר אלא רואים הדבר שבגללו נשבע ונדר ולומדים ממנו כונתו ודנין עליה וכאן כבר הגיד לנו ה"ה ששמעון זה היה צריך לאיזה מעות כאן באמשטרדם שלא היה לו כ"א סחורות וכדי שילוה לו ראובן נשבע לו שמיד הגיעו לעיר אשר שם היריד ישלם ובודאי שכונתו היתה שמן הסחורות שהוליך עמו ישתדל למכור ומזה ישלם שהרי השיב לראובן כשהלך תכף ומיד לתובעו שעדיין אינו פנוי וכו ומה לו לעשות שלא נפנה מעסקיו עד עת ערב ואנן סהדי דעל דעת כן נשבע:
וגם כן בספק שני שנסתפק ה"ה אם מחמת אונס גמור שאירע לו לא שילם עד עבור היו' שפשוט הוא שפטור מן הקנס דאנוס רחמנא פטריה דכתיב לכל אשר יבטא האדם בשבועה פרט לאנוס זהו מה שנראה לע"ד בזה והוא ית' יצילנו משגיאה אכי"ר:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת ויהי ערב ויהי בקר יום אחד לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל כן כמה"ר שלמה הקטן סי"ט: