שאלה יז מצינו שמרן ז"ל בשלחנו הטהור בי"ד פי' מ"ב ס"ק ח' כתב. שיש מיני עופות. שאין להם מרה. כמו תורים ובני יונה. ושאין לאוסרן. כיון שכל המין כך הוא. והשתא מבעיא לן. אם באולי. נמצא בא' מהעופות הללו מרה. מה יהיה דינה. אם נאמר. כיון שכל המין הזה ברייתו הוא בלא מרה. וזו שנמצא בה מרה. יהיה טרפה. כיון שאין ברייתו כך. או דילמא. יהיה כשרה. מהטעם שכל עצמן שאנו מכשירין אלו המינין שלא נמצא להן מרה. לפי שכל מינם כך הוא. וכך הוא ברייתן. ואף שנאמר שכשנמצא להם מרה. שיהיה כשרה. דאזלינן בתר רוב העופות שיש להם מרה. כיון שכל בעל חי. צריך שיהיה לו מרה. עדיין תבעי לך. אם ימצא עוף א'. מאלו עם שתי מרות. דבעלמא אמרינן שכל היתר כנטול דמי. נאמר שזה הכלל נאמר. דוקא באותם ב"ח שדרכן להיות להם מרה. דאם חסרה טרפה. וה"ה אם יש לו שנים. דכל היתר כנטול דמי. אמנם באלו הב"ח. שברייתן הוא בלא מרה. נימא דהגם שיהיה להם ב' מרות יהיו כשרות. דאף שנאמר ג"כ כאן. כל היתר כנטול דמי. לא איכפת לן מידי. כיון שהן חיין בלא מרה. או דילמא. לא שנא. דיותר טוב ההעדר. מהמציאות הרע. על הכל. יבא דברך הטוב ומהתמ"ש:
תשובה מלתא כדנא כשנמצא המרה באלו הב"ח שאין דרכם למצא להם מרה אינו בכתובים. כי לא מצינו ולא ראינו לא בגמ' ולא בפוסקים ז"ל שדברו מאומה בדבר הזה להורות לנו הדין לא לאיסור. ולא להיתר ומכל שכן כשנמצא להה ב' מרדות. ובודאי שלעד"נ שהטעם הוא או משום שהוא מלתא דלא שכיחא. נמצא בהם מרה כלל או משום דפשיטא להו. דדינם יהיה שוה לשאר ב"ח שיש להם מרה. ושאזלינן בהו בתר רוב הב"ח שיש להם מרה. אלא שהודיעונו שאלו שאין דרכם להיות להם מרה יצאו מן הכלל כדי לדון אותם. בדבר חדש שלא להטריפם בחסרונה. כיון שכל מינם כך הוא וכך הוא טבעם. אבל כשנמצא בהם מרה ומכ"ש ב' מרות לא אמרו בה דבר. יען שהשוום לשאר ב"ח דעלמא. שיש להם מרה. וכדינם לאלו כך לאלו. כי אזלינן בתר רוב שלכולם יש להם מרה:
אבל כל זה הוא מן הסברא ואיננו מספיק: להפיס דעת החכם השואל נר"ו. כי חפצו ורצונו. לידע מילתא בטעמא. ולהוכיח הדבר מפי סופרים וספרים לכן. כדי להפיק רצונו יען שכל מצוותיו עלי חובה. אמרתי אלך לי אל הר המו"ר שהם דברי המשנה והגמ' ואל גבעת הלבונ"ה. שהם דברי הפוסקים ז"ל חדשים גם ישנים אולי יחנן ה' לי שמתוך דבריהם ז"ל אוכל להוכיח הדבר בטעם מספיק כפי אשר ישיג ידי יד כהה וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה בעיקר דיני המרה בשאר ב"ח דעלמא. מצינו שהוא תלוי במחלוקת הפוסקים ז"ל כי בתלמוד דידן לא מצינו דמטריף. כי אם כשניקב המרה כדתנן בריש פ' אלו טריפות וכפי הכלל שנתנו לנו שם. וז"ל כל שאין כמוה חיה טרפה והטעם הוא דאם ניקבה המרה ודאי תחות הבהמה. וכמו שכתבו הרופאים ובעלי הניתוח. כי תועלת המרה היא למצוץ המותרות מעיכול הדם כדי שישאר הדם נקי ומשם הולך אל המעיים לרחוץ אותם ומנקה אותם עד שהוא מגיע למטה לעורר תאות יציאת הרעי וכו' ואם נקבה הרי בטלה תועלתה ותמות. וכדכתב התש'"בץ בספר יבין שמועה דף ז' וח' ע"ש: ואפילו כשניקב המרה לא נטרפה כי אם דוקא כשניקבה שלא כנגד הכבד. או כשאין הכבד סותמה כדאמרינן שם בפ' אלו טריפות דף מ"ג במימרת דרב יצחק בר יוסף ע"ש: או כשאין לנו לתלות. שהנקב ההוא נעשה בסכין או ביד הטבח. כדכתב מרן ז"ל בשם הרשב"א וכדכתב רבינו ירוחם בשם הפסקנים ז"ל ע"ש אבל כשניטלה או חסרה או נמצאו ב' מרות בזה נחלקו הפוסקים ז"ל דהללו מכשירי' והללו מטריפים. וכל אחד כטעמיה. דהנה הרב בעל הלכות גדולות והרמ"בם והתוספות והרא"ש והרשב"א והטור והר"ן ומרן ודעימייהו ז"ל סברי. דל"ש ניטלה ל"ש ניקבה או חסרה המרה טרפה וה"ה כשנמצאו לה ב' מרות אלא שהתוספות והרא"ש ז"ל כשחסרה לא אמרו בה דבר:
והרי"ף ורש"י ור"ת וראבי"ה והש"ד והאגודה ומוהרי"ל ורש"ל ודעימייהו ז"ל. כולהו סברי דדוקא כשניקבה היא טרפה אבל אם ניטלה או חסרה או נמצאו בה ב' מרות דכשירה. והא לך לשונם. הנה הרב בעל הלכות גדולות כתב. וז"ל האי ריאה דלית בה מרה טעמינן לה בדוכתה. אי מריר כשרה ובלועה היא במקומה בכבד. ואי לא מריר טריפה דלא הוה בה מרה לעולם והיכא דאיכא תרתי מרירתא דסמיכי להדדי ודמיא כחדא בזעינן לה אי שפכי להדדי חדא היא וכשרה ואי לא טריפה. דכל היתר כנטול דמי עכ"ל: וכן פסק הרא"ש ז"ל בפסקיו והרשב"א והר"ן ז"ל בריש פ' אלו טרפות ובפ' תורת הבית הארוך ע"ש: וכן כתבו התוספות שם בדיבור שני וטעמייהו הוא דסוברים שכל שנטרף בנקיבה כ"ש שנטרף בנטילה וה"ה אם נברא חסירה וג"כ אם נמצאו ב' מרות טריפה שזה נכלל בדכל היתר כנטול דמי ע"ש: וכ"כ הרמב"ם ז"ל בפ"ו מה"ש הלכה ך'. וזה לשונו' כל אבר שאמרו חכמים בו' שאם ניקב במשהו טרפה כך אם ניטל כולו טרפה בין שניטל בחולי או ביד. בין שנברא חסר וכן אם נברא בשני אברים. מאותו אבר טרפה שכל היתר כנטול דמי. כיצד ניטל א' מן המעיים או המרה וכיוצא בהן וכו' ע"כ: וכן הוא מסקנת הרא"ש ז"ל. בתשובותיו כלל ך' סי' כ"ז. ומוהר"ם כפי אשר הביאו ההגהות מיימוניות בשמו ע"ש. וכן פסק מוהרא"י בסי' ל' וכך הוא מסקנת הטור ומרן ז"ל בי"ד סי' מ"ב ע"ש:
גם הר"ן ז"ל נתן הכרח וטעם לדבר שם בפ' אלו טריפות וז"ל. כתבו התוספו' דכולהו הני דתנן בהו דאם ניקבו טרפה כ"ש ניטלו. והיינו דלא תנן לקמן במתניתין דואלו כשרות ניטלה הקיבה ניטלה המרה דכל מקום שהנקב פוסל בו כ"ש אם ניטל לגמרי. חוץ מן הטחו' שאם ניטל כשרה כדתנן במתניתין דלקמן אבל אם ניקב בסומכיה אמרינן בגמ' דטריפה ומשום הכי תנא ניטל הטחול כשרה. שאם איתא דכל הנקובים שניטלו כשרים מ"ש טחול דנקט אלא ודאי בכל הנקובים אם ניטלה טריפה חוץ מן הטחול ולפיכך שנאו בפי' לומר. שאע"פי שאילו ניקב טריפה אם ניטל כשרה. ולפי זה ניטלה המרה טריפה. בין בעוף בין בבהמה עכ"ל: וכ"כ הרב בעל שלטי הגיבורי' ע"ש:
נמצינו למדין לפי סברתם ז"ל דפשיטא להו דבכל הני ניקובין דתני מתניתין טריפה דמכ"ש אם ניטל חוץ מן הטחול דאם ניטל כשרה ומינה ג"כ אם ניקבה המרה ומכ"ש אם ניטלה דטריפה:
וקשה דמנא להו האי פשיטותא דאמרו דאם ניקבה טריפה וכ"ש ניטלה. דהא בטרפיות לא אמרינן זה דומה לזה וזה אינו דומה לזה וכו'. כי אין לנו אלא האמור בדבריהם ז"ל:
אבל לעד"נ שנוכל לאוכוחי הכי לפי סברתם מהאי דגרסינן התם בתוספתא בדף מ"ג וז"ל אמר חייא בר רבא. ח' טרפיות יש בנקובה אם תאמר ט' ר' יוסי בר יהודה קתני לה דתניא ניקבה הקיבה ניקבו הדקין טריפה ר' יוסי בר יהודה אומר אף ניקבה המרה אמר ר' יצחק בר יוסף. אמר ר' יוחנן. הלכה כר' יוסי בר יהודה ואמר ר' יצחק בר יוסף מאי אהדרו ליה חברייא לר' יוסי בר יהודה ישפוך לארץ מררתי ועדין איוב קיים א"ל אין מזכירין מעשה ניסים דאלת"ה יפלח כליותי ולא יחמול מי קא חיי. אלא וכו' עכ"ל:
וקשה דאיך יכולין להוכיח מהרם שניקבה. דילמא דהתם איירי שניטלה דהכי משמע לשון המקרא דוה פי' אומרו ישפוך לארץ מררתי וכו' דר"ל שתעקר המרה ממקומו. ותשפך לארץ ולא שתינקב דהכי משמט לשון ישפוך. וא"כ איך אהדרי ליה חברייא לר' יוסי בר יהודה. מהאי קרא דלא משמע מיניה אלא כשניטלה. והוא לא קאמר אלא ניקבה אלא ודאי מדאהדרו ליה מהאי קרא משמע דס"ל דל"ש ניקבה ל"ש נטלה. ומינה ג"כ לכשחסירה. דהיינו כשנברא חסר דאם ניקבה טריפה מכ"ש כשחסירה. וטעמא דלא מנו רז"ל נטולה וחסרה כדי שלא ליתן פ"פ לחלוק בין נטילה לחסירה ודו"ק:
וכנגדם מצינו להרי"ף ורש"י ור"ת. וראבי"ה וש"ד והאגודה ומוהרי"ל ורש"ל ודעימייהו ז"ל דכולהו סברי: דדוקא כשניקבה היא טריפה אבל כשניטלה או חסרה או נמצאו בה ב' מרות כשרה וכדכתבו ההגהות מימונייות בפ"ו מה"ש בשם הסמ"ק. שכתב בשם רש"י והרי"ף דהיכא דלא משתכח מדה כלל דכשירה וכן אם נמצאו ב' מרות. ושכ"כ ראבי"ה וכל גדולי הדור שבצרפת והרי"ף שמכשירים ובתשובות מימונייות תשובה ז' כתבו ז"ל ניטלה הכבד ולא נשתייר ממנו כזית. במקום שהיא חיה דהיינו במקום שהיא תלויה ביותרת הכבד וכזית אחר במקום מרה טריפה. פי' במקום שתלויה המרה בכבד. ומיהו בעוף קטן לא שייך האי שיעורא. והכל לפי הענין. ונ"ל מדהוצרך לומר דבעינן כזית במקום מרה. ולא אמר כזית אצל מרה שמע מינה כשאין שם מרה כלל כשרה אפילו אם אין טועמים אותו בכבד טעם מרה כלל שמטעם ניטל הכבד. התלמוד אוסרו ולא מטעם ניטלה המרה דלכ"ע לא חיישינן למרה ואע"ג דניקבה המרה טרפה: אי מדמין בטרפות זה לזה דגבי טחול נמי. אם ניטלה כשרה ואם ניקב בסומכיה ולא נשתייר כעובי דינר טרפה וכו'. ואם נמצאו ב' מרות בכבד ואינן שופכות זה לזה לדברי הרב בעל ר"ג אמרינן כל היתר כנטול דמי וטריפה וכו'. ולדברי כשרה ולרש"י ור"י וכל גדולי הדור שונרפת מכשירין. וכן נמצא בתשובות ר"י בר יהודה וז"ל וכדאשכחנא תרי מרירתא איתא מדרבנן דדייקי. ואמרי טריפה. ואית מרבותינו שמקילין. ואנן לקולא עבדינן ובדלא משתכח כלל כשרה. דלאו אבר הוא למימר כל היתר כנטול דמי וטריפה אלא כשרה. שמרה זו אינה לא מעלה ולא מוריד. אלא בזמן שניקבה לחוץ שלא כנגד הכבד טריפה ואם ניקבה. וכבד סותמתה כשרה. והכי נמי נ"ל כמו שכתבתי למעלה עכ"ל: ור"ת כתב בספרו שר"י הלוי. השיב על בהמה שנמצאו בה ב' מרות שמותרת לכל ישראל ושאפילו בפני הבית ראויה לקרב ע"ב המזבח ע"כ: וג"כ מוהר"ם ז"ל בדין נבלה וטריפה כתב להקל בין חסר בין לשתים. הביאו הב"ח ז"ל בי"ד סי' מ"ב ע"ש:
והרב בעל כתב וכתב רש"י. היכא דלא משכתכח מרה כלל. כשרה. והיכא דמשתכח תרי מרירתא כשרה. וכו'. משום דלאו אבר הוא וכו' ויש מחמירין כשאין שם מרה. לטעום הכבד אחר צליה וגם יש מחמירין כשיש ב' מרות וכו'. אמנם אין אנו נוהגים כן וכן פסק האלפסי ז"ל. כי לא נמצא מרה כלל כשרה וז"ל כי אשתכח תרי מרירתא אית מרבנן דמחמירין ואית מרבנן דמקילין, ואנן לקולא עבדינן וכן אם לא אשתכח מרה כלל כשרה דלאו אבר היא דמרה אינה מעלה. ואינה מורדת אך כשניקבה וכו' ע"כ: וכתב עוד וז"ל ופירש ראבי"ה דאע"ג דכשניקבה טרפה אם נחסרה כשרה דאין אומרים בטריפות זו דומה לזו עכ"ל:
וקשה דאם איתא דמשום שהמרה לאו אבר הוא דמרה זו לא מעלה ולא מוריד למימר עלה דכל היתר כנטול דמי. א"כ לפי סברתם אפילו ניקבה. היה צריך להיות כשרה ומשנה ערוכה היא דאם ניקבה שהיא טרפה ואע"ג שבתוספתא לא תני ניקבה המרה כלל ובגמ' נשאו ונתנו בדבר ואמרו מרה מאן קתני לה ומשני ר' יוסי בר יהודה. כלומר דיחידאה הוא והתוספתא ס"ל כת"ק דרי' בר יהודה: עכ"ז פסקו לבסוף דהלכתא כרי' בר יהודה וכסתם מתניתין. וקי"ל שכל אבר שאם ניקר טריפה ה"ה אם ניטל בחולי או ביד. או חסר מתחילת ברייתו. או נמצאו שתים. וכדכתיבנא לעיל בשם הרמב"ם ושאר הפוסקים ז"ל ולפי סברתם ז"ל דמכשירים כשניטלה. אפילו כשניקבה היה להם להכשיר:
ואם תאמר שאה"נ שהם מכשירים אפילו כשניקבה. דסברי כהתוספתא וכת"ק דר"י בר יהודה שכן כתב הרב בעל דמשק אליעזר ז"ל שהאגודה כתב דברי המרדכי בשם ראבי"ה דמכשיר אף כשניקבה המרה. וסיים וכן ברוקח. ובשערים מכשיר וכו' ע"כ:
דע שבודאי הוא דכבר כתיבנא לעיל לישנא דהרב בעל האגודה דכשניקבה המרה טריפה וצריך לתקן בדמ"שא ולכתוב במקומו כך ובאגודה כתב דברי המרדכי בשם ראבי"ה דמכשיר בניטל המרה דבניקבה המרה אין שום פוסק שיכשרוה. וכן העתיק הב"ח ז"ל דברי האגודה וכ"כ הרב בכנה"ג. בהגהת הטור אות ב' ע"ש:
וכבר ג"כ הרא"ש ז"ל בתשובותיו. כלל ך' סי' כ"ז. הקשה על המכשירי' בנטילת המרה וכתב על דבריהם וז"ל וכי הטרפות תלוי באבר. והלא ניקב טריפה אע"פי שאינו אבר וכו' ע"ש:
אבל לעד"נ שיש להשיב ולומר דטעמם ז"ל דמכשירים כשניטלה המרה או כשחסרה או כשיש לה ב' מרות הוא מפני דסברי שאם ניטלה וכו'. לא מעלה ולא מוריד לבהמה ושלא תמות בשביל זה לפי שאז הטבע מבליע אותם המותרות שהיו ראוים לירד במרה בכבד או בשאר בני מעיים. אבל כשיש לה מרה שאז הטבע דוחה לשם המותר כמנהגו. אם תנקב אז תמות הבהמה בודאי לא מפני נקיבת המרה במה שהיא אלא מפני שנשפך מה שבתוכה אל שאר האברים ומפסיד אותם ולפיכך היא טרפה זהו מה שנלע"ד להליץ בעד המכשירים ודוק שהוא טעם נכון:
נמצינו למדין דג' סברות יש בדיני המרה. הא' דעת הרמב"ם והרשב"א. והר"ן ודעימייהו ז"ל דל"ש ניקבה ל"ש ניטלה. או חסרה טריפה אלא דעיקר טעמם אינו שוה דהרמב"ם ז"ל חולק בין ניטלה לחסרה. כדכתב בפ"ח מה' שחיטה הלכה כ"ד וז"ל כל אבר שנאמר בו שאם היה חסר טריפה כך אם ניטל טריפה אבל כל אבר שנאמר בו אם ניטל טרפה אינה נאסרת אלא אם נחתך אותו אבר אבל אם נבראת כך חסרה אותו אבר הרי זו מותרת שאם לא תאמר כן נמצאת החסירה והנטולה אחת וכל אבר שנאמר בו שאם ניטל מותרת ק"ו אם חסר מתחילת ברייתה ולא נברא שהיא מותרת עכ"ל: וכן בדין המרה תלה טעם טרפות החסירה מטעם דתנן ניקבה המרה כדכתב בפ"ז וז"ל כל אבר שאמרו בו חכמים אם ניקב אלא וכו', וכדכתיבנא לעיל:
והרש"בא והר"ן ז"ל לא מחלקי בין נטלה לחסירה. וסברי דלא מנו נטולה וחסירה. אלא ללמדנו שא' ניטל ביד. וא' שחסר מן התולדה טריפה ושלא ליתן פ"פ לחלוק בין נטולה לחסירה ולומר דדוקא כשחסרה מתולדתה. אבל כשהיה לה וניטלה כשרה או להיפך. כי להם ז"ל ל"ש ניקבה ל"ש חסירה. וה"ה ניטלה דטריפה אבל עכ"פ לענין הלכה. לא נפקא לן מידי בדין המרה. דשוים הם הרמב"ם והרשב"א והר"ן להטריף בין נטולה בין חסירה וכדכתיבנא:
והסברה הב'. היא דעת התוספו'. והרא"ש ז"ל. דל"ש ניקבה. ל"ש ניטלה המרה טרפה אבל חסירה. לא אמרו בה דבר: וממה שלא דקדקו בלשונם. אלא שמטריפין כשניטלם מדין ניקבה משמט דוקא ניטלה. אבל כשחסירה לפי סברתם כשרה:
והסברה הג' היא דעת הרי"ף ז"ל ורש"י ור"ת וראבי"ה וש"ד והאגודה ומוהרי"ל. ורש"ל ודעימייהו ז"ל דכולהו סברי דדוקא כשניקבה. אבל אם ניטלה או חסרה או נמצאו בה ב' מרות דכשירה. אלא שראבי"ה כתב דחש להכניס ראשו בין פלוגתא דרבוואתא. והצריך טעימה בכבד. ע"כ:
ולענין הלכה היכא דניקבה המרה לכ"ע אסורה. דמשנה ערוכה היא דאין להרהר אחריה והיכא דניטלה המרה כיון דהסכימו כל הני רבוואתא. הרב בעל ה"ג והרמב"ם והתוס' והרא"ש והרשב"א והר"ן. ומרן ז"ל. דכשניטלה טריפה הכי נקטינן ודיינינן בה טריפה ודאי:
ובהיכא דחסירא מעיקרא כיון דלא אידכרו האי מלתא בהדיא להטריף. אלא הרמב"ם והרש"בא והר"ן ודעימייהו ז"ל. ואין טעמם שוה ואיכא נמי כמה רבוואתא דמקילין איכא ספיקא בהאי מלתא. והויא ספק טריפה אבל הרב בעל דבר שמואל ז"ל בסי' ק"ף מתשובותיו כתב וז"ל. וכבר איפשיטא הלכתא בתר רובא. לדון אותה. לודאי טריפה מן התורה. ושכן האמת תפוס בידינו ושכן הסכימו כמעט כל המחברים ע"כ ע"ש:
והיכא דנמצאו לה ב' מרות. כיון דאיכא כמה רבוואתא דמקילין. ומה גם דלא אשכחן בש"ס דמטריף כשנמצאו ב' מרות. אלא שלפי דעת הרמב"ם והתוס' ורש"י. ומוהר"ם והרא"ש ז"ל. אסיקנא בפי' דכל היתר כנטול דמי. איכא ספיקא בהאי מלתא. וכיון שאין אנו ראויים להכניס ראשינו בין ההרים הגדולים עמודי ההוראה כאלו. להכריע איזה מהסברות היא היותר נכונה לענין מעשה. כדאי הוא הרמ"בם ודעמיה ז"ל. לחוש לסברתם ולהטריפם מספק:
ומה גם ששנינו להרדאב" ז"ל בתשובה קכ"א בישנות שכתב וז"ל. צריך שתדע שעיקר הדין תלוי במחלוקת הפוסקים. שהרי רבני צרפת וראבי"ה וקצת אחרונים ס"ל דחסרה המרה כשרה. וא"כ אם היו שם ב' מרדות כשרה אבל אין אנו סומכים על זה כלל עליהם אלא על הרמב"ם והרשב"א והרא"ש ז"ל. שכולם פסקו חסירה המרה טריפה ומינה נמי שאם יש להם ב' מרדות טריפה דכל היתר כנטול דמי וכו' ע"כ ודוק:
ואחרי שהודיע ה' לנו את כל זאת מטתה נבא להשיב לשואלינו דבר. למאי שנסתפק החכם השואל נר"ו. טל אלו הטרפות שאין להם מרה כגון תורים ובני יונה שפסק מרן ז"ל שאין לאוסרן כיון שכל המין כך הוא אם ימצא א' מהם במרה מהו דינו וכו'. דין אלו העופות שאין להם מרה הביאו הרא"ש ז"ל והרש"בא והר"ן ורבינו ירוחם והטור ומרן שכתבו וז"ל ויש עופות שאין להם מרה כלל ועיקר. כגון תורים ובני יונה וכו' ואין להטריפן. כיון דבכל אותו המין אין להם מרה. דזהו טבע שלו. ע"כ: וכפסקו התוס' סי' קט"ו. כתבו שג"כ האילים אין להם מרה. והביאו רש"ל ז"ל. וגם הר"ן והרשב"א ז"ל בחידושיו. ומוהר"אי כתב בהגהת ש"ד דאיילים אין להם מרה כלל ע"כ: ג"כ התשב"ץ בספר יבין שמועה שלו. בדף ח' ע"ב כתב וז"ל. ראיתי בספר ב"ח שג"כ לסוס ולפרד ולחמור ולפיל ולגמל אין להם מרירה. וא"כ אין לטרוף תורים ובני יונה שאין להם מרירה שאינו הכרחי בכל הב"ח ע"כ: וכן הרב בעל ש"ד הביא בשם כמה גדולים שלאילים אין להם מרה. ושלא חשיב כניטל יעו"ש:
נמצא דהא דהשמיעונו רז"ל שלב"ח הללו אין להם מרה. הוא להקל בהם כדי שלא להטריפם ולאוסרם. אם לא נמצא בהם המרה. כיון שכל מינם הכי הוא טבעם. אבל לא להחמיר בהם להטריפם. אם נמצא בהם המרה כשאר העופות. אדרבה מצינו שאם יבא לפנינו עוף אחד דלא אשכחן ליה מרה ולא ידעינן אם היא מהמין דלית להו מרה כהני תורים ובני יונה לא סמכינן עלייהו לומר דילמא מיניה לאו בני מרה להכשירו. אלא אזלינן בתר רוב הטרפות דאית להו מרה. כדפסק הרשב"א ז"ל בתשובה ק"ח וז"ל. רוב הטרפות יש להם מרה. ואחר רוב העופות אנו הולכים עד שנדע שאין לו. וכל העופות שאינם מצויים אצלנו אינם נאכלין אלא במסורת. ומי שמעיד היתירן הוא יגיד אם יש להם מרה אם לאו. ואם ליכא דמודע מסתברא לו שאסור. דבתר רוב עופות אזלינן וזה כדעת מי שאוסר עוף שחסרה המרה. ועליו אנו סומכים. ולא כדעת מי שמתיר. הואיל ובמין העופות יש בלא מרה. וכו' ע"כ: והביאו רמ"א ז"ל לפסק הלכה. בהגהתו לי"ד סי' מ"ב ס"ק ט'. ובת"ח כלל פ"ח סי' ה'. ובס' הלבושים ולחם חמודות. והרב בכנה"ג בי"ד סי' מ"ב בהגהת הטור אות ג'. ושאר אחרונים ע"ש:
הא קמן דבתר רוב העופות דאית להו מרה אזלינן. ולהנהו תורים ובני יונה וכו'. דהטבע שלהם שלא להיות להם מרה. די לנו חידושם כדי שלא להטריפם. כיון שכך היא הטבעי של כל המין ההוא אבל לא להחמיר עליהם להטריפם כשנמצאו במרה. כשאר כל העופות ומה גם שיש מי שסובר שלכל הב"ח יש להם מרה אלא שלאיזה מהם מתחלף מקום ישיבתה. וכדכתב הכל בו שהצבי אין לו מרה בכבד. אבל שיש לו למטה סמוך לזנבו ע"כ: וכן כתבו מרן ז"ל בשלחנו הטהור חלק י"ד סי' מ"ב ס"ק ח' ע"ש: והתש"בץ ז"ל בספר יבין שמועה שלו דף ח' ע"ב כתב וז"ל. והנה מקום המרה הוא מתחלף בב"ח. כי הצבאים והאילים מרירתם היא תלויה בזנב. ובקצתם תמצא שהיא מתפשטת במעיים וכן שאר שינויים בחיות ובדגים וזה סיוע למ"ש בה"ג. שאם ניטלה המרה לגמרי זה היה מעשה וקרעוה לכבד ואשתכח דבלועה בגויה ואכשרוה. ועוד כתבו שאם לא נמצאת מרה טועמים במקום מרה. אם נמצא מקומה מר בידוע שנבלעה במקומה וכשרה ע"כ: והרב בעל מנחת יעקב. בכלל ו' סי' פ"ח. כתב על אלו הב"ח שאין להם מרה בכבד. כי דרכן להיות להם במקום אחר וכו'. וכתב עוד וז"ל וצ"ע אם לא נמצא לאלו מרה כלל מה דינם. דמלשון ה"ג ושאר הפוסקים שכתבו טעמינן ליה אדוכתא. משמע דוקא באותם מינים שמרה שלהם אצל הכבד דהתם שייך דטעמינן ליה. משום דכבד כועס ומרה זורקת בו. אבל כאן דאין המרה אצל הכבד היכי ניעביד. ואף אם יש טעם מר במקום הדבוק מ"מ הוי כניקב המרה דבשלמא גבי כבד דרכה להיות כך כדאמרינן כבד כועס ומרה זורקת בו ואולי אף שרחוקה מן הכבד אעפ"כ זורקת בו ע"י סמפון. והדבר צריך חקירה גדולה אצל הבקיאים בזה עכ"ל:
והרב בעל פר"ח כתב שם בי"ד בס"ק י"ב. וז"ל. ובס' שער השמים מאמר ב'. כתב וז"ל. וקצת ב"ח שאין להם מרה כלל. וזה שיש להם במעייה. כגון יונה ומין השליו. וצפור דרור. ויש שיש להם מרה בבטן. וקצת שיש להם המרה באזנן. וצבי ואיל אומרים עליהם שהמרה היא באליה שלהם. וכו' ע"כ: והרב בעל פרי תואר ז"ל. שם בס"ק ח'. כתב על דברי הרב בעל שער השמים ז"ל וז"ל. משמע מדבריו כי אין חיה ועוף שאין להם מרה אלא שיש להם במקומות בלתי ידועים כדדייק באומרו וזה וכו'. ופי' אותם שאומרים עליהם שאין להם מרה. הכוונה היא. שאין להם מרה במקום קבוע. ולכן אין להטריף אותם כשאין מוצאין להם מרה במקומה. דאפשר שיש להם במקומות אחרים. ואין אנו צריכין לבדוק כל הבהמה בשביל כך. ומוקמינן לה בחזקת היתר. עכ"ל: וכן משמע מדברי הרב בעל כנה"ג. בי"ד סי' מ"ב. בהגהת הב"י אות ז'. שכתב וז"ל. וכתב הכל בו שהצבי אין לו מרה בכבד וכו'. ואיכא למידק דמדברי הכל בו מוכח דהצבי יש לו מרה. אלא שאינה לו בכבד. ואילו בהגהת ש"ד שער פ"ח ובאו"ה כלל נ"ב. ובאגודה פ' א"ט סי' פ"ט. ובפסקי תוספות והביאם רש"ל בסי' א'. כתבו דאילים אין להם מרה כלל. ואולי דלא כתבו שאין להם מרה כלל. אלא שאין להם מרה במקום הכבד. וקמ"ל דלא נימא דכיון שאין להם מרה בכבד הו"ל כניטלה המרה וטריפה. למאן דס"ל הכי דכיון דדרכן בכך. הו"ל כאין שאין להם מרה כלל דכשרים וכו' ע"כ ע"ש: והרב בעל דמש"א בדף ק"ן ע"ב כתב וז"ל ועל כולן אני אומר כמ"ש הב"י ז"ל דא"א שיהיה חסר לב או חסר כבד או חסר מרה ואם חסר מרה. תלאוהו שכבד כועס וזרק המרה בה. עד שלא נשתייר ממנה כלום. ואפילו המרירות נאבדה ואפילו הכי הטריפוהו. ועיין בר"פ זה. והגע עצמך וכי אפשר לבריה בלא מוח. וכפי מה שאמרו כמדומה שאין לו מוח בקדקדו. וה"ה בלא לב וכבד. ואם אין מל"ך איש הישר בעיניו יעשה. וכו' עכ"ל:
נמצא דכל שאומרים עליהם שאין להם מרה ר"ל שאין להם מרת בכבד ששם מקום קבוע לרוב הב"ח. וכל הנמצא בהם מרה יהיה במקום שיהיה. אפילו שלא יהיה במקום הנהוג להם. אין להטריפם כלל. דהרי אפילו כשאין מוצאין בה מרה כלל אנו תולין דאפשר שיש להם במקומות אחרים ואין אנו צריכין לבדוק אחריה דמוקמינן לה בחזקת היתר כדכתב הרב בעל ס' שטר השמים הנ"ל והביאו לפסק הלכה הרב פר"ח ז"ל. והרב בעל פ"ת ע"ש:
ומעתה בכל האי דכתיבנא מתורץ הספק הראשון ששאל החכם השואל נר"ו: כשנמצא המרה לבן יונה א' במקומו של שאר העופות שאין להטריפה ולומר שאין זה ברייתו: כיון שכל זה המין אין להם מרה. אלא ודאי שכשרה היא. דאזלינן בתר רוב העופות שיש להם מרה. ואמרינן כשג"כ לאלו התורים ובני יונה יש להם ג"כ מרה במעיים או במקום אחר. כדכתב הרב בעל ס' שער השמים שהביאו הפר"ח והפרי תואר ז"ל אלא שלזה דנ"ד. נתחלפה ממקום קביעתה. ונמצא במקום קבוע דשאר ב"ח. דמכ"ש שאין להטריף אותם דהא אפילו אותם שאין להם מרה כלל אנו מכשירין אותם בהיות שכל המין הוא כך. מכ"ש לסברת האומרים שאין חיה ועוף שאין להם מרה. אלא שאין להם מקום קבוע. וכשאין מוצאין לה מרה במקום הנהוג. תלינן דאפשר שיש להם במקומות אחרים. וכשירה. ושאין אנו צריכים לבדוק אחריה. אלא שמוקימינן לה בחזקת היתר. מכ"ש וק"ו בנ"ד דנמצאה המרה במקום שנמצא לרוב הב"ח. שהיא כשרה. דמדמינן לה לשאר טרפות דעלמא. וזה נ"ל פשוט:
ומעתה אלכה ני אל הספק הב'. דנסתפק החכם השואל נר"ו דאף את"ל כשנמצא המרה להאי בר יונה במקום הכבד. שיהיה כשרה. וכו' עדין תבעי לך כשנמצאו לה ב' מרות מהו וכו'. שלעד"נ שמכל האמור לעיל. מתורץ ג"כ הספק הב' הנז"ל דכיון דמדמינן אלו החיות ועופות כשנמצא להם מרה לכל שאר ב"ח שיש להם מרה. א"כ ה"ה יהיה כשנמצאו להו ב' מרדות. שנשוה אותם לשאר ב"ח שנמבאו להם ב' מרדות. וכשם כשנמצא להם מרה א' במקום הכבד. הכשרנום לכ"ע כשאר ב"ח שיש להם מרה במקומה. כך כשנמצא להם ב' מרדות. לסברת הסוברים דכשניטל המרה כשרה. ג"כ באלו יכשיר. ולמאן דמטריף התם. ג"כ באלו יטריף. שזהו בכלל דכל היתר כנטול דמי. ומצאתי סיוע לדברי אלה. מהא דכתב הרב בעל פרי תואר ז"ל שם. על אלו הב"ח שאמרינן שאין להם מרה במקום קבוע. שאין להטריף אותם. כשאין מוצאין להם המרה במקומם. וכו'. שכתב וז"ל. ואה"נ אם אנו יודעים מקום המרה שלה. ואיתרמי שמצאו המרה שלה נקובה דטריפה. כדקתני מתניתין ניקבה המרה טריפה. וגם אם ניטלה המרה ע"י חולי וכדומה וכו' ע"כ: וכן כתב הרב בעל כנה"ג שם וז"ל: וכתב הכל בו. שהצבי אין לו מרה בכבד. וכו' נ"ב כלומר. ובדידיה לנא למימר מרה שניקבה וכבד סותמתה כשרה דהא אין המרה בכבד אלא בזנבו ואף אם הצלעות סותמות לנקב המרה טריפה. דדוקא דמהדק המרה סותם אבל לא הצלעות. וכן מוכח מדברי המרדכי שהביא רבינו המחבר לעיל בסמוך. דמשמע דדוקא משום שהמרה נדבקה להצלעות כשרה אבל אם ניקבה בודאי ודופן סותמתה טריפה: וכן מצאתי לדמש"א דף קכ"ג. וכו' עד דכשהמרה ניקבה. אין הצלעות שמצד הכבד סותמתן. וכ"ש בצבי. שהמרה שלו סמוך לזנבו. וכו' ע"כ:
הא קמן דכשנמצא בב"ח הללו המרה נקובה. או נטולה דדיינינן להו כשאר ב"ח להטריפם. ומינה כשימצא להם ג"כ ב' מרדות. שדיינינן להו כשאר ב"ח. לכל א' כפי טעמיה וכפי שיטתיה וכן נ"ל פשוט:
ועוד נ"ל להביא ראיה. מהא דאמרינן שם בשמעתין בדף מ"ז. גבי עינוניתא דוירדא. דכשם שהתם אמרינן. כיון דכל הני עיזי ברייתא הכי איתא להו לאו מיקרי תרתי אפילו בשאר בהמות דלית להו הכי וכו' ע"כ: כך נאמר על אלו הב"ח. שאין להם המרה במקום קבוע. כשנמצא להם ב' מרדות שדיינינן להו כשאר הב"ח. דאיתא להו המרה במקומה שהיא מקום הכבד לכל א' כטעמיה. ואע"ג דפסקו הפוסקים ז"ל שבטרפיות אין ללמוד אלו מאלו. הוא דוקא כגון להתיר שאר ב"ח. שדרכן להיות להם חרה בכבד וללמוד מאלו שאין להם מרה. ולומר כשם שאין אנו מטריפין אלו הב"ח שאין טבעם להיות להם מרה. כיון שכל אותו המין כך הוא רביתייהו. כך אנו מתירין שאר בהמה חיה ועוף שאין להם מרה וכו'. דטרפות זה וכדומה הוא שגזרו דאין ללמוד זה מזה לפי שלא ראי זה כראי זה. וכדכתב הרשב"א ז"ל בסי' ק"ח והרא"ש ז"ל ודעימייהו ז"ל: אבל במלתא כהא דנ"ד ודאי דמדמינן להו. וזה נלע"ד פשיט:
ולענין הלכה בנ"ד אע"ג דאיכא כמה רבוואתא דמקילין בעלמא בדנמצאו ב' מרדות. כנראה מדבריהם ז"ל וכדכתיבנא. מ"מ מצינו שהרא"ש ז"ל בתשובה כלל ב' סי' כ"ח. כתב שאין לסמוך על דברי המכשירין. ושאם ניטלה המרה או שיש לה ב' מרדות. דבין זו ובין זו טריפה היא. וכן הסכים מוהר"ר ישראל בכתביו. סי' ל' וסי' רע"ו. והרב בעל הטורים ז"ל בי"ד סי' מ"ב ומרן ז"ל שם וכתבו שכן עיקר וכו' ע"ש:
ומה גם שמצינו לראבי"ה ז"ל שהוא מן המכשירים. בין כשניטלה המרה או כשחסיר' בין כשאשכחן תרתי מרירתה כדכתיבנ'. מ"מ לענין מעשה. חש לסברת המטריפין. והצריך טעימה בכבד. כדי שלא להכניס ראשו בין פלוגתא דרבוואתא. וכדכתבו ההגהות אשירי בפ' אלו טרפות ע"ש: וכ"כ האגודה והרוקח והש"ד ע"ש: וג"כ מצינו למוהרש"ל ז"ל שאף שג"כ הוא ז"ל מן המכשירים. כדכתיבנא לעיל. הרב בעל ב"ח ז"ל בי"ד סי' מ"ב כתב שבסוף ימיו חזר בו. שהרי באו"ה דמוהרש"ל הביא דברי מהרא"י לפסק הלכה. דבין כשאין לו מרה ובין כשיש לו ב' מרות טריפה ע"ש: וכ"כ בפ' א"ט סי' א' ע"כ: והגם שמדברי הדמש"א דף ע"ג ע"ד. לא משמע כן אלא דרש"ל ז"ל דעתו וסברתו. להתיר ושלא חזר בו: מ"מ הרב בעל כנה"ג כתב שם באות י"ב. שהנכון כדברי הב"ח ז"ל ע"ש: וכתב עוד הרב ב"ח ז"ל וז"ל. ולפענ"ד נראה שאין לסמוך כלל אדברי המכשירין אפילו בהפסד מרובה. מאחר דאיכא פלוגתא דרבוואתא באיסורא דאורייתא. והטעם שכתב להכשיר בב' מרות. משום דלא גרע מטעימת מרירותא. אין נראה כלל. דכי אמרינן כל היתר כנטול דמי. נטולה לגמרי הוית. ולא נשאר בו מרירות כל עיקר. וטריפה. וכן פסק בש"ע והכי נהוג עכ"ל ע"ש: ובספק יאיר נתיב כתב וז"ל. וכבר נהגו וכן פשט המנהג. בכל מלכות תוגרמא. להטריף אם לא נמצאת המרה או שנמצאו שתים כדעת הרמב"ם ז"ל וכל הני פסקני דלעיל. וכן פסקו הרדב"ז בח"א בסי' קפ"ח ומוהר"ם מטראני ח"ג סי' קנ"ט ע"ב הביאו הרב בעל כנה"ג ז"ל בהגהות ב"י אות ע"ש: ולכן לענין מעשה בנ"ד כיון דאיכא פלוגתא בדבר. ואין מכריע ביניהם. ואדרבא מצינו שאפילו המכשירים לענין מעשה חששו לסברת המטריפים. נקטינן לחומרא ג"כ בנ"ד. ומטרפינן ליה:
זהו מה שנלע"ד אם יסכים עמדי. מעלת הרב היושב טל כסא ההוראה נר"ו וא' יצילני משגיאות. ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהולל' אמשטרד' יע"א הכותב וחותם. בסדר ובשנת שימו לבבכם לכל הדברים וכו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: