שאלה כ תנה פסקה על עצמה להכניס לראובן בעלה עשרים אלף זהובים והיתה לה סחורה מזה הסך וביום המחרת באו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השטר עשרים למאה באופן שהפסידה חנה חמישית ממונה וראובן לא רצה לכונסה ולא לפוטרה עד שתתן הסך שפסקה לו. והיא תשיב אמריה לו כיון שביום שפסקה טל עצמה היתה לה זה הסך שחייב לכנוס או נפטור ועתה לשאול הגיעו הדין עם מי אם נאמר שהדין עמה כיון שהיתה לה הסך הזה ביום התנאים או אם נאמר שהדין עמו כיון שלא השיגה ידה לתת לבעלה מה שפסקה לו כי היתה צריכה להיות זהירה בדבריה שלא להזכיר לו שך מטות אלא כך וכך שקלים מסחורה פלונית ותשב עד שתלבין ראשה ואם תמצא לומר שהדין עמו עדיין אשאלך אם אירע ת"ו דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה איך נדין בדבר אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה תשב עד שתלבין ראשה יורינו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא בסוף מסכת כתובות פרק שני דייני (דף ק"ח ק"ט) משנה הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר אילו אני פסקתי לעצמי אשב נוד שתלבין ראשי עכשיו שאבא פסק עלי מה אנו יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון: גמרא מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר רבי יוסי ברבי יהודה לא נחלקו אדמון וחכמים על הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל שיכולה היא שתאמר אבא פסק עלי חם אני יכולה לעשות על מה נחלקו על שפסקה היא על עצמה שחכמים אומרים תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון תנא במה דברים אמורים בגדולה אבל לקטנה כופין כופין למאן אילימא לאב איפכא מבעי ליה אלא אמר רבא כופין לבטל ליתן גס אחר רבי יצחק בן אלעזר משמיה דחזקיה כל מקום שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו אמר ליה רבא לרב נחמן אפילו בברייתא א אמר ליה מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר ובן גמליאל קאמרינן: ופירש רש"י ז"ל ופשט לו את הרגל לשון בזיון הוא ואחר נואש שאינו חש לדבריו טול טיט שעל גבי רגלי ואני שמעתי תלה אותי טל עץ ואין לי מה ליתן: גמרא: במה דברים אמורים אברייתא קאי: איפכא מבעי ליה אם באת לכוף את האב איפכא מסתברא טפי לפי שהגדולה תנאה תנאי: אפילו בברייתא. כשפסקה היא לעצמה:
ובעלי התוספות ז"ל הקשו על הא דאמר רב נחמן כל מקום קאמרינן ז"ל תימא היכי מצי למפסק הילכתא כתרוייהו כברייתא וכמתניתין והלא דברים סותרין זה את זה דבמתניתין קתני אילו אני פסקתי וכו' וברייתא קתני כסבורה אני יש לומר דהכי פירושו ואפילו בברייתא כלומר למאי דסבירא ליה לתנא דברייתא דבפסקה היא בעצמה פליגי קא אמרת דהלכתא כוותיה ואמר ליה אין כל מקום קאמרינן למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה עכ"ל. כוונתם לומר דכיון דרבן גמליאל פסק במשנה הלכה כאדמון וגם בברייתא אמר כן והמשנה והברייתא סותרין זה את זה לא מצי למפסק כתרוייהו ותירצו אלא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה רצו לומר בזה שאם תמצא שום ברייתא שחלקו בה חכמים ואדמון בדבר אחד שאינו מנגד המשנה ואמר בה רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו והיינו דקאמר לים רב נחמן מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר רבן גמליאל קאמרינן דלא מבעיא דהלכה כמותו במשנה אלא אפילו בברייתא גם כן הלכה כמותו:
אבל הרב בעל בית חדש ז"ל באבן העזר סימן נ"ב דחה דברי התוספות ז"ל ופירש הסוגיא בדרך אחרת ז"ל ומה שקשה היאך אפשר למפסק כמתניתין וכברייתא כמו שהקשו בתוספות סבירא ליה לרבינו דאין סותרין זה את זה דמתניתין דמודה אדמון דבפסקה לעצמה תשב עד שתלבין ראשה היינו דוקא בפסקה שלא בפני אביה וברייתא דסבירא לאדמון דיכולה היא שתאמר כסבור אני שאבא נותן טלי וכו' היינו דוקא בפסקה לעצמה בפני אביה וז"ש רבינו בסברת יש אומרי' אם בפני אביה פסקה וכו' אלא ודאי דרבינו הכריח לפרש כך לפי סברת יש אומרים דלא קשיא הלא מתניתין וברייתא סותרין זה את זה ולמה פסק כברייתא ולכן פירש דאינן סותרין והכי משמע דקאמרה כסבורה אני דאבא נותן עלי וכו' דאי לאו דפסקה בפני אביה לא היתה סבורה שאביה יתן מה שהיא פוסקת שלא מדעתו ולפי זה ניחא הא דאיתא בירוש' דמתניתין כשהאב פסק במעמדה וקאמר אדמון אילו אני פסקתי לעצמי בלא מעמד האב תשב עד שתלבין וכו' אבל ברייתא הכי פירוש' על מה נחלקו על שפסקה הוא לעצמה במעמד אביה וכו' דומיה דלא נחלקו באב הפוסק דאפילו פסק במעמד בתו נמי לא נחלקו שיכולה שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות ודכוות' קאמר דנחלקו בפסקה הוא לעצמה במעמד אביה והשתא ניחא הא דקאמר רב נחמן מי קאמרינן במשנה בכל מקום שאמר רבן גמליאל קאמרינן אפילו בברייתא דאלמא כפשטא היא דבין במשנה בין בברייתא הלכה כאדמון ואין דבריו של אדמון סותרין זה את זה ואין צריך לפרש בדוחק כפירוש התוספות וכו' ע"כ:
ולענ"ד נראה שפירוש הרב הנ"ל ז"ל הוא דחוק עד מאד ולא זו בלבד אלא שמלשון התלמוד נראה בהדיא דמתניתין וברייתא סותרין זה את זה שלשון מתניתין דלא כי האי תנא מורה שהם הפכיים ולא מצינו שתירץ הש"ס אפילו תימא דאתיא כי האי תנא כדרך התלמוד בכמה מקומות כידוע ליודעי ספר. ומה שאמר רב נחמן שהלכה כאדמון אפילו בברייתא אין דבריו אלה על זאת הברייתא אלא שאם תמצא ברייתא שחלקו בה חכמים ואדמון בדבר אחד שלא באו לחלוק על שום משנה. גם כן הלכה כאדמון כמו שפירשו התוספות ז"ל וכן פירשו הרמב"ן והר"ן ז"ל. גם הרי"ף והרמב"ם ז"ל כפי מה שפסקו נראה שגם הם פירשו כן כמו שנבאר בע"ה:
הרי"ף ז"ל אחר שהביא המשנה והסוגיא שקדמנו זכרה כתב ז"ל וקיימא לן כתנא דידן והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב לה גט לאלתר לא שנא פסק עליה אביה ולא שנא פסקה איהי בדאמרה ליה או כנוס או פטור כייפינן ליה ויהיב לה גיטא בעל כרחיה ע"כ: והר"ן ז"ל כתב וז"ל וגרסינן בגמר' כל מקום שאחר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו אמר ליה רבא לרב נחמן אפילו בברייתא מי קאמר במשנתינו בכל מקום קאמר ופירש רש"י ז"ל דאפילו בברייתא היינו במאי דפליג אדמון בברייתא אפילו כשפסקה על עצמה ולא נהירא דלשון אפילו בברייתא משמע דהלכה במאי דאחר במשנתינו ואפילו במאי דאמר בברייתא וכיון דמתניתין וברייתא פליגי וכדאמרינן בהדיא מתניתין דלא כי האי תנא דתנא דמתניתין סבר דלא קאמר אדמון דיכולה היא לומר לו או כנוס או פטור אלא דוקא כשפסק אביה אבל כשפסקה על עצמה אפילו אדמון מודה תשב עד שתלבין ראשה ותנא דברייתא סבר דאפילו בשפסקה על עצמה סבירה ליה לאדמון דיכולה לומר לו או כנוס או פטור וכיון שכן פסקינן כהך ברייתא הא פסקינן דלא כמתניתין ומאי בכל מקום לפיכך נראה דמאי דאמרי' אפילו בברייתא הכי קאמר דאפילו אי אשכחן בברייתא דקאי רבן גמליאל כאדמון הלכה כמותו אבל בהא דפליגי הכא מתניתין וברייתא קיימא לן כאדמון ואליבא דתנא דידן וכדברי הרי"ף ז"ל וכן דעת הרמב"ם וכו' ע"כ. הא קמן מה שכתבנו לעיל דהרי"ף והרמב"ם והר"ן ז"ל סוברים כדעת התוספות ז"ל דמתניתין וברייתא סותרין זה את זה:
ובעל המאור ז"ל השיג טל מה שכתב הרי"ף ז"ל וקיימא לן כתנא דידן וכתב ז"ל וכן מה שכתב במשנת הפוסק מעות לחתנו וכו' מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר רבי יוסי בר יהודה לא נחלקו וכו' וקיימא לן כתנא דידן הא ליתא דהא אמרינן בגמרא כל מקו' שאמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון הלכה כמותו ואפילו בברייתא ע"כ והרמב"ן ז"ל הליץ בעד הרי"ף ז"ל בספר מלחמת ה' וכתב ז"ל אחר הכותב כשאמרו אפילו בברייתא לא אמרו (אלא) שלא תהא הלכה כמשנתינו ואם הלכה כאותה ברייתא אין הלכה כמשנתינו דמשנתינו קתני בהדיא אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שאלבין ראשי אלמא אינה יכולה לומר כסבורה שאבא נות טלי ואחר רבן גמליאל עלה רואה אני את דברי אדמון וכיון דקיימא לן הלכה כמותו במשנתינו ממילא אדחיה לה ההיא ברייתא אלא ודאי לא טל ברייתא החולקת טל משנתינו אמרו אלא שאם תמצא ברייתא שחלקו בה אדמון וחכמים בדבר אחד שלא לחלוק על משנתינו ואמר זה רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון מי נימא הלכה כמותו ואמר ליה מי קאמר במשנתינו כל מקום שאמר קאמר ואפילו ברייתא במשמע תדע דאילו מההיא ברייתא דלעיל דפליגא אמתניתין היכי פשיטא ליה מי קאמר במשנתינו כל מקום שאמר קאמר והא רבנן דפליגי אדרבי יוסי בר יהודה ואמרו לא אמרה אדמון מעולם ולא הודה בה רבן גמליאל מכיון שכן ליתא בכלל זה אלא שמע מינה לאו מהך ברייתא אמרה אלא מברייתא אחרת כגון ההיא דטענו שור ושה וחמור דאמרי תלמוד ערוך בפיו של רבי יוחנן הא מני אדמון היא והם ידעו שיש כיוצא בה בברייתא שראה רבן גמליאל דבריו של אדמון ואף ר"ח ז"ל פסק כאדמון דמתניתין וכן בהלכות גדולות ע"כ הרי לנו בהדיא שר"ח והלכות גדולות והרמב"ן ז"ל דעתם כבעלי התוספות ז"ל דמתניתין וברייתא סתרי אהדדי:
הרמב"ם ז"ל גם הוא סובר כן דפסק כתנא דמתניתין בפרק כ"ג מהלכות אישות הלכה י"ו ז"ל הפוסק מעות לחתנו והלך האב למדינה אחרת יכולה היא לומר לבטל אני לא פסקתי על עצמי מה אני יכולה לעשות או כנוס בלא נדוניא או פטרני בגט אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה או עד שתמות ולמה לא תפטור עצמה במרדות שהמורדת והיא ארוסה הבעל רוצה לכונסה והיא אינה רוצה אבל זו אין הבעל רוצה בה עד שתתן הנדוניא שפסקה והיא רוצה בו שהרי אומרת לו או כנוס או פטור וכו' ע"כ. והרב המגיד ז"ל כתב הפוסק מעות. לחתנו וכו' פרק שני דייני גזרות משנה הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל (אמרו חכמים) תשב עד שילבין את ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר אלו אני פסקתי לעצמי אשב עד שילבין ראשו עכשיו אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון ויש בגמרא תנא החולק על משנתינו דאמר שאפילו בפסקה על עצמה יכולה היא שתאמר כסבורה הייתי שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא נותן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור ונפסקה הלכה בגמרא כאדמון ופסקו בהלכות כתנא דמתניתין דאחר דמודה אדמון בפסקה על עצמה שהיא יושבת עד שילבין ראשה ויש מי שפסק כתנא דברייתא אליבא דאדמון ודעת ההלכות ורבינו עיקר וכו' ע"כ:
הר"אש ז"ל בפסקיו גם כן כתב וקיימא לן כתנא דידן ואף על גב שמדברי הטור ז"ל משמע שהר"אש ז"ל פסק כתנא דברייתא. הרב בית יוסף ז"ל הכריח שפסק כתנא דידן כמו שנבאר ב"ה רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם כן פסק כתנא דידן בטור אבן העזר סימן נ"כ ז"ל הפוסק מעות לחתנו ולא רצה ליתן והחתן אינו יכול להוציא מידו וכו' יכולה היא שתאמר או כנוס או פטור אני לא פסקתי לך כלום אבל אם היא פסקה על עצמה או תתן או תשב עד שתלבין ראשם וכו' והרב בית יוסף ז"ל כתב ז"ל וכתב הרי"ף וקיימא לן כתנא דידן וכן פסק הרמב"ם בפרק כ"ג מהלכות אישות והרא"ש כתב וקיימא לן כתנא דידן ויש אומרים כיון ששאל רבא לרב נחמן הא דהלכה כאדמון אפילו בברייתא והשיב לו רב נחמן דבכל מקום קאמר אלמא דסבירה ליה כתנא דברייתא והלכתא כותייהו עכ"ל ולא נתבאר דעת הר"אש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם הוא פוסק כתנא דברייתא אבל רבינו סובר כתנא דברייתא וכדברי י"א מפני שהביא דבריהם לבסוף ולפיכך כתב בסמוך וי"א שאפילו פסקה היא אם בפני אביה פסקה אומרים לו או כנוס או פטור וכך היא מסקנת א"א הר"אש ז"ל ולי נראה דאין הכרע בדבריו ואדרבה יש להוכיח שפוסק כתנא דמתניתין וכמו שאכתוב בסמוך וכו' והר"אש שהשמיט הא דבמה דברים אמורים בגדולה וכו' משמט דסבירה ליה כתנא דידן ולא כברייתא ושלא כדברי רבינו שהוא סובר דהר"אש פסק כתנא דברייתא וכו' ע"כ וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתינו על מה שנשאלנו עליו. והוא שחנה פסקה על עצמה להכניס לראובן בעלה עשרים אלף זהובים והיתה לה סחורה מזה הסף וביום המחרת באו הספינות והביאו הרבה מזה המין וירד השער עשרים למאה באופן שהפסידה חנה חמישית ממונה. וראובן לא רצה לכונסה ולא לפוטרה עד שתתן הסך שפסקה לו: והיא תשיב אמריה לו כיון שביום שפסקה על עצמה היתה לה הסך הנזכר שחייב לכנוס או לפטור נראה שדבר פשוט הוא שהדין עם ראובן כיון שהיא פסקה על עצמה כפי מסקנת רוב הפוסקים ז"ל רוב בניין ורוב מניין שפסקו הלכה כתנא דידן כמו שכתבנו:
ואם יאמר אומר אין הנדון דומה לראייה שמה שפסקו הלכה כתנא דידן דבפסקה על עצמה תשב עד שתלבין ראשה איירי כשלא היתה משגת ידה ביום שעשו התנאים לתת לבטלה מה שפסקה על עצמה. ומשום הכי אינה יכולה לומר לו או כנוס או פטור אבל בנדון דידן שהיתה לחנה זה הסך שפסקה על עצמה דין הוא דיכולה לומר לו או כנוס או פטור. ומה שאירע לה אונס הוא: שלא עלה טל לבה שיארע לה מאורע כזה ואילו היתה יודעת שביום המחרת יבואו הספינות ויבואו הרבה מזה המין באופן דירד השער כל כך ודאי שלא התה פוסקת לו סך מעות אלא כך שקלים מאותו המין ואם כן הב"ד יכולים להכריח לראובן לכנוס או לפטור דודאי אונס הוא אף אנו נאמר לו שאין זה אונס גמור דאונסה דשכיח הוא. דזהו דבר מצוי מאד ומעשים בכל יום כשבא סחורה הרבה מאיזה מין שיהיה שירד שער המין הזה וכיון שהוא דבר מצוי תמיד היתה צריכה להיות זהירה בדבריה שלא להזכיר לו סך מעות אלא כך וכך שקלים מסחורה פלונית וזה נ"ל דבר פשוט ואין בו ספק:
ועתה נבוא להשיב הספק השני שנסתפק ה"ה והוא אם אירע דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה איך נדין בדבר: אם נאמר שכופין אותו לכנוס או לפטור שזהו אונס גמור שאירע לה. או אם נאמר כיון שסוף סוף אין בידה לקיים תנאה תשב עד שתלבין ראשה. זה נראה לנו דבר ברור שהדין עם חנה משום דהוי אונסא דלא שכיח ואונסא דלא שכיח לא אסיק אניש אדעתיה להתנות עליו וראייה לדברינו מהא דאתמר במסכת גיטין (דף ע"ג) שלחו מתם אכלו ארי אין לנו. ופרש"י ז"ל שלחו מתם ע"י מעשה שאירע באחד שאמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי ושלחו לא"י והשיבו אין לנו שיהא גט דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתיה ע"כ וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' ט' מהל' גירושין והרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בא"ה סי' קמ"ד ס' א' א"כ הדבר פשוט בנ"ד שחנה לא עלתה על דעתה שיארע לה אונס גמור כזה שתשרף ביתה שודאי יכולה לומר לו או כנוס או פטור. ודי בזה ואין להאריך עוד:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שבחלק שש הראשון שירד השער מחמת שבא הרבה מזה המין הדין עם ראובן ואינו חייב לא לכנוס ולא לפטור משום דהוי מילתא דשכיחא. והיתה צריכה להיות זהירה בדברים שלא להזכיר סך מעות אלא כך וכך שקלים וכיון שלא עשתה כן איהי דאפסידה אנפשה ותשב עד שתמצא ידה מה שפסקה או עד שתמות כמו שהוכחנו בבירור אבל בחלק השני שנפלה דליקה בבית חנה ונשרפה מקצת הסחורה. הדין עם חנה שזהו אונס דלא שכיח ואונס דלא שכיח לא אסיק אניש אדעתיה להתנות עליו. וכופין את ראובן לכנוס או לפטור כמו שביארנו: זהו הנראה לענ"ד וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות: וגודר פרצות ישראל הוא יגדור פרצותנו יען לוקח ממנו ארון האלהים הלא הוא מרבינו ורבינו ועטרת ראשנו כמוהר"ר שלמה שלם זצוק"ל שהוא הלך לג"ע לאכול פרי מעלליו. ואנחנו תלמידיו נשארנו דוים ונאנחים עליו. בראות שפנה הודנו זיוינו והדרינו ורועינו. ואין לנו להשען אלא על אבינו שבשמים שהוא יחזור עטרה ליושנה וינחמנו בביאת משיחנו במהרה בימינו ולא יבוא עוד שמשנו אכי"ר נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב כ"ב לחדש טבת בשנת ובסדר ונתתי אתה לכם מורשה אני ה' ליצירה: