שאלה סד ראובן הניח עושר גדול ליורשיו וגם סך ממון רב לחברון ולשאר צדקות דהיינו שיהיה הקרן קיים ולחלק בכל שנה הריוחים ולעת זה אחד מן היורשים ירד מנכסיו והוא בדוחק ובצער ושואל שיתנו לו מהקרן הנ"ל או מהריוחים שחולקים בכל שנה. ומספקא לן אם יתנו או לא ואם תימצא לומר שיכולים ליתן הריוחים אם יהיו כולם או כשאר עניים דוקא:
תשובה כתב רבינו יעקב בטל הטורים בטור חושן המשפט בריש סימן רמ"ו זה לשונו אף טל פי שהנותן נותן בסתם אנו הולכים אחר אומד הדעת: כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו אין מתנתו מתנה. שאנו אומדין דעתו שאלו היה יודע שבנו קיים לא היה כותבם לאחרים: וכתב הרמ"ה וה"ה נמי בריא שכתב כל נכסיו לאחר מחמת שהיה צריך לברוח מפני בעלי חוביו או מפני אויביו ואחר כך עשה פשרה עם בעלי חוביו ואויביו או שמתו: אם נתברר שלא כתב מתנה זו אלא מחמת כן הואיל ונדחתה השעה מפניו והרי הוא צריך לנכסיו נטלה המתנה ודומה לשכיב מרע שכתב כל נכסיו מחמת שהוא סובר למות ואם עמד מחליו חוזר בו. וה"ה נמי בבריא כיוצא בזה דההוא דמי ששמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים איירי בבריא והרמב"ן פירש דלא איירי אלא בשכיב מרע. אבל בבריא אפילו בא בנו מתנתו קיימת דכיון דשביק נפשיה ויהיב לאחריני לבריה נמי שביק עכ"ל ולכאורה היה נראה ללמוד מזה שכתב הרב בעל הטורים דהכא נמי בנדון דידן לא שנא שהים זה שציוה שכיב מרע או בריא אמדינן דעתיה שאם היה יודע שיורשיו ירדו מנכסיהם היה חוזר בו ולא היה נותן הקרן הנ"ל לחלק הריוחים לעניים אחרים אלא היה מניחו ליורשיו העניים הילכך היה נראה דיכולים ליקח מהקרן הנ"ל לסמוך יד היורש שהעני:
אבל אחר העיון יראה שבקרן לא תיגע בו יד יען אשר אמדינן דעתו בהיפך שכוונתו היה שיהיה צדקתו עומדת לעד ואם יכלה הקרן יבטל כוונתו הילכך אין ליורש אלא כשאר עניים. ועיקרא דהאי מילתא כתב המרדכי בפרק קמא דב"ב טלה רמ"ג עמוד א' וזה לשונו מעשה באחד שנתן מקצת נכסיו לצדקה בעת מותו לימים ירדו קרוביו מנכסיהם וגדולים היו אומרים שיש ליתן אותה צדקה לקרוביו שירדו מנכסיהם דתניא בפרק יש נוחלין הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה בידוע שאלו ידע שבנו קיים לא היה כותב לאחרים ואמר רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא דאזלינן בתר אומדנא אלמא דהכי הלכתא הכא נמי אמדינן דעתיה שאילו ידע שירדו קרוביו מנכסיהם לא היה מניח קרוביו ונותנן לאחרים הלכך יהבינן לקרוביו ויש גדולים אחרים שחולקים עליהם דאדרבה אומדין דעתיה שאפילו אם הים יודע שעתידין לירד מנכסיהן הוה יהיב צדקתו לעניים דמידי הוא טעמא דיהיב אלא כי היכי דתיהוי לים כפרה ותלך לפניו צדקתו והשתא דקרוביו עשירים ימנע מלעשות כפרה לעצמו וימתין עד שירדו מנכסיהן ועד אותו זמן יהא נידון אלא ודאי הואיל ובההוא שעתא עשירים היו אין להם באותה צדקה אלא כשאר עניים ובנדון דידן נמי דכוותיה:
ואפילו מן הריוחים דהוה אמינא דמודו כולי עלמא שבזה אמרינן דאומדין דעתו דכשיצטרכו בניו ויורשיו אחריו שהם יהיו קודמים לשאר עניים אפילו הכי משבאו ליד גבאי אין לבניו וליורשיו שום כח וקדימה יותר משאר עניים אלא אם כן לא בא עדיין ליד גבאי שאז נותנין ליורש שהעני דאומדין דעתו של המצו' כאשר אמרנו ומנא אמינא להאי מילתא שהרי נשאל לרבנו מאיר על ראובן שנתן ממונו לצדקה ואחר זה הממון ינתן בריוח ומן הריוח יקחו הקהל לשכור רב הישר בעיניהם והקרן יהיה קיים ונאסף האיש אל עמיו והניח חיים לכל ישראל ואחר מותו השכירו הקהל רב אחד שהיה קרובם ונמצא רב אחר שהיה נשוי מבנות המקדיש גדול כמותו אם שייך כאן אומדנא דר' שמעון בן מנסיא דפרק יש נוחלין והשיב נראה לי אחר שנתן לקהל וכבר בא ליד הגבאי אין לבניו וליורשיו שום כח יותר משאר עניים והקהל יעשו הטוב והיישר בעיני השם ואדם דכל מאי דאתי ליד הגבאי אדעתא דידהו קאתי כדאמר רב אשי פרק קמא דבבא בתרא אנן נמי אתנויי לא צריכנא דכיון דכל מה דאתי אדעתא דידי קאתי ומאי דבעינן עבידנא הכי נמי רשאין בני העיר לעשות תמחוי קופה וקופה תמחוי ולשנותה לכל מה שירצו וכן היה רבינו תם נוהג לתת הקבלא לשומרי העיר מהאי טעמא ודאי כל כמה דלא אתי ליד הגבאי יכול ליתן לקרובו עני דטובת הנאה שלו ואפילו לשנותה למצוה אחרת כדאמרינן בפרק קמא דערכין וגרסינן נמי בירושלמי דפרק בני העיר ר' חייא בר אבא אזל לתמן יהיבי לים פריטי למיפלג ליתמי ולארמלתא נפק ופלגינהו לרבנן מהו שיהא צריך להפריש אחרים תחתיהם ר' יעקב בר ר' אחא ור' יוסי בשם ר' אליעזר אומר כל המעות עד שלא ינתנו ליד הגזברים אתם רשאי לשנותן משינתנו לגיזברין אי אתה רשאי לשנותן אלא מכיון שבאו ליד גבאי מה שירצו הקהל יעשו בו כמצות הקהל כדפרישנא וגדולה מזו נראה לי אפילו בחייו אם הודיעו כבר לקהל שהוא נודר כך וכך לתת ביד גבאי לעניים שבעיר ושוב העני אפילו הוא גופיה לא מצי לעכובי לעצמו ודמייא האי מלתא להאי דאמרינן בערכין פרק המקדיש בכהן שהקדיש שדה חרמו ופ' הגוזל קמא אחוזתו מה תלמוד לומר מניין ששדה היוצאה לכהנים ביובל וגאלה אחד מן הכהנים מניין שלא יאמר הואיל ויצתה לכהנים ביובל והרי הוא תחת ידי תהא שלי ודין הוא בשל אחרים אני זוכה בשלי לא כל שכן כולי עד יוצאה מתחת ידו ומתחלקת לכל אחיו הכהנים הכא נמי כיון שאמר בפני הקהל אני נודר לתת ליד הגבאים כך וכך לעניי העיר או כך וכך לעניי העולם הוה ליה כאילו מטו ליד גבאי דלא מצי למהדר אנן יד עניי אנן ויש לנו לכופו לקיים נדרו שנדר לתת ליד גבאי לחלק לשאר עניים דאטו משום דעני הוא לא יקיים נדרו ועוד הא אמרינן לא תלקט לעני להזהיר עני טל שלו ולא מצי למימר בשל אחרים אני זוכה בשלי לא כל שכן והכי נמי אמרינן בפרק קמא דבבא מציעא השוכר את הפועל למחצה לשליש ולרביע לא ילקט בנו אחריו וה"ה לעני שמפריש מעשר עני דלא מצי מעכב כי בזה לא יצא ידי נתינה כל שכן בנדון זה שבא ליד גבאי אין לבניו צד זכייה טפי מעניים אחרים אלא תלוי בדעת הגבאי והקהל דאדעתא דידהו יהב כדפרישית עכ"ל באופן דנמצינו למדין מהאי תשובה. דהכא בנדון דידן נמי אם לא בא ליד גבאי וגם לא אמר בפני הקהל יכולים ליתן כל הריוחים ליד יורשיו עניים שבזה אמרינן שפיר אומדן דעתו שאם יהיו בניו עניים שיתנו להם אבל בקרן אל תיגע בו יד כלל דכוונתו שתהיה צדקתו עומדת לעד כאשר אמרנו זה מה שנראה לע"ד אם יסכים עמדי מורינו ורבינו ה' יאריך ימיו ושנותיו:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש מ"כ:
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק