שאלה כג ראובן עודינו בבריאותו חזק ואמץ חשב את הקץ כי זה כל האדם וכתב לו שטר צוואה לצוות את בניו מה יעשו באחרית הימים. ואחרי כן קרא את בניו ויאמר להם הלא ידעתם את אשר עשיתי כי כתבתי שטר צוואה להורות לכם אחרי מותי את המעשה אשר תעשו. ועתה השבעו לי הנה למען תקיימו כל הכתוב בספר. והזה לכבוד אביהם נשבעו לו כדת זה לעשות בכל תוקף לקיים דבריו. ולא עברו ימים וילך ראובן בדרך כל הארץ ויגוע וימת ויאסף אל עמיו. ויעברו ימי בכיתו ויבא השליש ונתן לבני ראובן שטר הצוואה אשר היה מסור בידו. והמה בראות את אשר כתוב ויתעצבו אל לבם בראותם את אשר צוה להם כי לאחר מיתת אמם ילכו איש מעל אחיו אל ארץ אחרת ולא ידורו אחים גם יחד בעיר אחת. ויוסיפו עוד לספוק כף על ירך כי ראו כי זה היה מן הנמנעות. אי משום מזונות דשכיחי להו בהאי מתא. אי משום שלום בתיהם זו נשותיהם שמעכבות ואינן רוצות לצאת. וכראותם כי גדל הכאב. לשאול הגיעו לבית מדרשו של ש"ם מה יעשו. כי אם היו יודעים דבר זה מעולם לא היו נשבעים ואף גם כי הוא בלתי להם לקיימה מן הטעמים הנזכרים. ואם כן איפה. חשבו לדעת אם שבועה כזאת חלה או לא. ואת"ל חלה אם יוכלו להתירה או לא. ואנחנו לא נדע מה נעשה יורינו מורינו ושכ"מה:
תשובה ראיתי את השאלה ואת אשר כתוב בה בהאי שבועה שנשבעו בני ראובן לאביהם לשמור ולקיים את כל הכתוב בשטר הצוואה ובראותם שאין להם לקיימה מן הטעמים הנזכרים בה נסתפקו אם שבועה כזאת חלה או לא וכיון דלא פורש בשאלה מאי זה טעם נסתפקו. צריך לדרוש ולחקור טעם זה הספק כדי להשיב תשובה נכונה. אשר על כן אני אומר דנראה לדעתי דטעם זה הספק הוא משום שלא היו יודעים מה שהיה כתוב בשטר הצוואה. ואילו היו יודעים מה שהיה כתוב. לא היו נשבעים מעולם כמו שכתוב בשאלה. וכיון שכן היה נראה להם ששבועה כזאת היא בטעות ואין כאן שבועה. דאיך יעלה על לבם דבר זר כזה שיגזור אביהם שיעקרו דירתם אל ארץ אחרת ולא ישכנו אחים גם יחד בעיר אחת. ומי שמע כזאת ומי ראה כאלה שגזר אדם על בניו ככה מעולם. ואם כן הוה ליה אומדנא דמוכח שהשבועה היתה בטעות ולא חלה. ומעתה שכבר פירשתי לדעתי הטעם שנסתפקו בני ראובן אבוא להשיבו ולומר דאין השבועה בטעות כמו שחשבו הם כיון דהשבועה היתה על דעת אביהם ולא על דעתם. דדוקא מי שנשבע בטצמו על דעתו יכול לומר אילו הייתי יודע וכו' כמו שמצינו גבי נדרי שגגות דתנן בנדרים (דף כה' ע"ב) ראה אותן אוכלים תאנים ואמר הרי עליכם קרבו ונמצאו אביו ואחיו והיו עמהן אחרים ב"ש אומרים הן מותרין ומה שעמהן אסורין ובה"א אלו ואלו מותרין ע"כ במשנה. וטעם ההתר משום אילו הייתי יודע וכו' כמו שמפורש בגמרא וזה הדין פסקו הרמ"בם בפ' ח' מהלכות נדרים (ה' ד') והרב"י בשולחנו הטהור (סי' רלב' סי' ז') ע"ש. ושבועות הרי הן כנדרים כדאיתא התם תנא כשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועות שגגות מותרות ע"כ. אבל מי שנדר או נשבע על דעת חבירו אינו יכול לומר אילו הייתי יודע וכו' כמו שכתב הרמ"בם בפ' ב' מהלכות שבועות (הלכה טו') וז"ל מי שנשבע ואמר שבועה שלא אוכל היום ועל דעתיכם אני נשבע. א זה יכול לומר כך וכך היה בלבי שלח נשבע זה על דעתו אלא על דעת אחרים וכיון שהיה פיו ולבם של אחרים שוים שנשבע על דעתם חייב מפני שלבם של אלו במקום לבו קם. וכן בשאר מיני שבועות. לפיכך כשמשביעין הדיינין את הנשבע אומרים לו לא על דעתך אנו משביעים אותך אלא על דעתנו ע"כ. ואם כן נראה בבירור שהשבועה שנשבעו בני ראובן לאביהם לקיים את כל הכתוב בשטר הצוואה חלה ואינה שבועה בטעות כמו שחשבו הם כיון שהיתה על דעת אביהם. ובזה די לתרץ הספק הראשון ולגזור אומר שחלה השבועה מטעם שהיתה על דעת אחר ועתה צריך לבקש ולפשפש על הספק השני לדעת אם שבועה כזאת יש לה התרה או לא ואשאל מהאל יצילני משגיאה ולא אכשל בדבר הלכה ובפרט בענין שבועה שחמורה היא אף שאין בה כרת כמו שכתב הרמ"בם בפ' א' מהלכות תשובה. ושכל העולם נזדעזע בעת שאמר לא תשא כמו שאמרו רז"ל ולכן גמרתי בלבי לילך לים התלמוד ולמימי הפוסקים שמהם תצא תורה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בפ' ר"א דנדרים (דף סה) תניא המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו מנהני מילי אחר רב נחמן דכתיב ויאמר ה' אל משה במדין לך שוב מצרים כי מתו כל האנשים. אמר לו במדין נדרת לך והתר נדרך במדין דכתיב ויואל משה אין אלה אלא שבועה דכתיב ויבא אתי באלה וגם במלך נבוכדנצר מרד אשר השביעו באלהים חיים מאי מרדותיה אשכחיה צדקיהו לנבוכדנצר דהוה קאכיל ארנב' חייא א"ל אישתבע לי דלא מגלית עילוי ולא תיפוק מילתא אישתבע לסוף הוה קא מצטער צדקיהו בגופיה איתשיל אשבועתיה ואמר. שמע נ"נ דקא מבזין ליה שלח ואייתי סנהדרין וצדקיהו אמר להון חזיתון מאי קא עביד צדקיהו לאו הכי אישתבע בשמא דשמיא דלא מגלינא א"ל אתשלי אשבועתא אמר להו בפניו או שלא בפניו אמרו ליה בפניו אמר להו ואתון מאי עבידתון מ"ט לא אמריתון לצדקיהו מיד ישבו לארץ ידמו זקני בת ציון א"ר יצחק ששמטו כרים מתחתיהם ע"כ לשון הגמרא:
ופרש"י אין מתירין לו. לנודר אלא בפניו של מדיר: מהו במדין לך אלא הכי קא"ל במדין נדרת לפני יתרו לך והתר בפני יתרו שאין מתירין לו לאדם אלא בפניו ויתרו הדירו למשה שלא לשוב מצרים מפני אותם אנשים המבקשים להורגו וא"ר תלמיד חכם מיפר לעצמו: ארנבא חייא. שאינה מבושלת ואית דאמרי חיה ממש שאוכל אותה כשהיא חיה: הוה מצטער צדקיהו בגופיה. שהיה רוצה לגלות הדבר שיהו מבזין אותו בני העולם: איתשיל אשבועתיה. נשאל על שבועתו: מאי עבידתון. דשריתון ליה: מ"ט לא אמריתון ליה לצדקיהו. דלא מציתו למשריה אלא בפניו ע"כ:
והר"ן כתב תניא המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו. איכא מ"ד דדוקא כשהנדר לצורך חבירו כנדר שנדר משה ליתרו לישב עמו להנאתו וכשבועת צדקיהו לנ"נ דמייתי בסמוך שהיתה לתועלתו כדי שלא יבזוהו אבל נדר שנדר שלא לצורך חבירו מתירין לו שלא בפניו ומסתברא דהא מילתא תליא במאי דפליגי בירושלמי בטמא דאין דאין מתירין לו אלא בפניו דאיכא מ"ד התם דטעמא דמילתא מפני הבושה כלומר שיתבייש מחבירו שנדר היה להנאתו ועכשו רוצה שיתירו לו והאי טעמא לא שייך אלא כשהנדר היה להנאתו הא לאו הכי משמע דמתירין אותו אפילו שלא בפניו מיהו איכא דיהיב טעמא התם מפני החשד כלומר שחבירו שהוא מודר ממנו לא ידע בהתרו וכשהוא נהנה ממנו יחשדהו שהוא טובו טל נדרו ולהאי טעמא אפילו נדר שהוא שלא להנאת חבירו אין מתירין לו אלא בפניו דאיכא חשדא וזו איכא בין הני תרי לישני דלמ"ד מפני החשד כל שהודיעוהו מתירין לו אפילו שלא בפניו דתו לינא חשדא ולמ"ד מפני הבושה אפילו הודיעוהו דוקא בפניו דכל שלא בפניו ליכא בושה עכ"ל:
והרא"ש כתב בפסקיו תניא המודר הנאה מחבירו פי' ה"ר אליעזר ממיץ שנדר לדעת חבירו אין מתירין לו אלא בפניו פירוש מדעתו כמו אין חבין לו לאדם אלא בפניו דהיינו מדעתו וכיון דלדעתו נדר אין להתיר לו אלא מדעתו מיהו אם התירו שלא מדעתו הויא התרה כדחזינן בצדקיהו שהיה צדיק גמור והתיר נדרו שלא בפני נ"נ ואסור לחכם להתירו והם הוצרכו לעשות מפני אימת מלכות ע"כ:
עוד כתב חילוק אחר בשם ר"ת וז"ל ועוד היה אומר ר"ת ז"ל דאין צריך בפניו היכא שהנודר עשה מדעתו ולא מחמת טובת שעשה לו אלא דדוקא דומיא דמשה דמחמת הנדר נתן לו יתרו בתו וכן צדקיהו היה מסור ביד נ"נ להורגו כדי שלא יתגלה קלונו וע"י השבועה הניחו. ודוקא ני האי גוונא בעי בפניו וכן מוכיח בסוטה פרק ואלו נאמרים דאמר ליה יוסף לפרעה אבי השביעני ואמר ליה זיל איתשיל אשבועתך אלמא היה יכול להתיר שלא בפני יעקב ואי לאו הילכתא לא הוה קבע ליה בתלמודא ולישנא דהמודר הנאה מחבירו לא משמע כפירוש זה מיהו צריך לפרש כן דמדקייתי עלה ההיא דצדקיהו עכ"ל:
נמצינו למדין ממה שפירשו הני רבוותא דנדר או שבועה שעושה האדם לדעת חבירו ויש בו תועלת לחבירו אז צריך להתירו בפניו לדעת הר"ן. ולדעת ר"ת והרא"ש אין צריך בפניו אלא כשקבל טובה ממנו בעבור השבועה דומיא דמשה וצדקיהו. אבל אם אינו לתועלת חבירו מתירין לו אפילו שלא בפניו לדעת הר"ן. ולדעת ר"ת והרא"ש אם לא קבל ממנו טובה מתירין לו אפילו שלא בפניו. ולדעת הרא"ם האי בפניו לאו בפניו ממש אלא מדעתו כלומר שיודיעהו ואז אפילו שלא בפניו. וכן כתב הטור בסי' רכח' וז"ל נדר על דעת חבירו הין לו התרה אלא מדעת אותו שנדר על דעתו ודוקא שנדר על דעתו בשביל שום טובה שעשה לו כמו משה שנדר על דעת יתרו בשביל שהשיא לו בתו אבל אם מעצמו נדר על דעת חבירו יכולין להתיר לו בלא דעתו ע"כ. הרי למדנו מדברי הטור שאין מתירין לו אלא מדעת חבירו וזהו כפי' רא"ם וגם צריך שקבל ממנו שום טובה וזהו כפי' ר"ת כמו שכתב הבית חדש בסי' הנ"ל וז"ל משמע מדכתב (ר"ל הרא"ש) ועוד היה אומר ר"ת וכו' דר"ת נמי מפרש כפי' הר"א ממי"ץ אלא שהוסיף עוד דדוקא בדעשה לו טובה וכו' וכך הם דברי רבינו שכתב נדר ע"ד חבירו אין לו התרה אלא מדעת אותו שנדר על דעתו דהיינו כפי' הר"א ממי"ץ ואחר כך כתב ודקא שנדר ע"ד בשביל שום טובה וכו' שזהו מה שהוסיף ר"ת וכן פסק סמ"ג וכו' עכ"ל:
אמנם הרמ"בם ז"ל רוח אחרת עמו שכתב סתם ולא חילק בין אם יש תועלת לחבירו לאין תועלת לחבירו בין שקבל ממנו טובה או לא קבל ממנו טובה אין מתירין לו אלא בפניו שכן כתב בפ' ו' מהל' שבועות (הלכה ז') ראובן שהשביע לשמעון וענה אמן. או קבל השבועה ונחם שמעון על שבועתו ונשאל עליה. אין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו. וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון או שלא יהנה בו שמעון ונחם ונשאל לחכם. אין מתירין לו אלא בפני שמעון שנדר ממנו הנייה ואפילו היה שמעון קטן או גוי אין מתירין לו אלא בפניו כדי שידע הנודר שהתיר זה נדרו או שבועתו ולפיכך יהנה ממנו או יהנה לו ע"כ. וכן כתב הטור בשמו אחר שכתב לשונו שכבר כתבנו וז"ל והרמ"בם לא חילק שכתב ראובן שהשביע וכו' ע"ש וכן כתב הרב כסף משנה דדעת הרמ"בם דבכל ענין אין מתירין לו אלא בפניו שכתב וז"ל נמצא כללן של דברים וכו' ע"כ ע"ש:
וטעם זה המחלוקת תלוי במה שכתוב בירושלמי דאיכא מ"ד התם דהטעם דאין מתירין לו אלא בפניו הוא מפני החשד ואיכא מ"ד מפני הבושה וכמו שכתב הר"ן וכיון שהרמ"בם פסק כמאן דאמר מפני החשד שכן כתב כדי שידע הנדר וכו' דהיינו כמ"ד חפני החשד כדי שלא יחשדהו משום דכי כתב סתם ולא חילק דבשום ענין אין מתירין לו אלא בפניו. אבל לדעת הני רבוותא שאמרנו נראה שפסקו כמ"ד מפני הבושה וזה לא שייך אלא כשהנדר היה להנאתו אבל כשאינו להנאתו אין צריך בפניו לדעת הר"ן. ולדעת ר"ת והרא"ש צריך גם כן שקבל טובה ממנו דומיא דמשה וצדקיהו כמו שכתבנו:
הנה למדנו ממה שכתבנו עד הנה דנראה דבנ"ד אין התרה לבני ראובן לשבועתם שנשבעו לאביהם לשמור ולקיים את כל הכתוב בשטר הצוואה כיון שהשבועה היתה על דעת אביהם ולא על דעתם. דאם נאמר דיש תועלת והנאה לאביהם במה שקבלו עליהם ונשבעו לקיים כל הכתוב בשטר הצוואה כיון שבזה נעשה חפצו ורצונו. וגם נקרא טובה מה שמקבלים הבנים מאביהם דאין טובה גדולה יותר ממה שעושה האב עם בניו. אם כן אין להם התרה אליבא דכ"ע דבפניו בעינן ואיננו. ואם נאמר דזה לא מיקרי תועלת דמה תועלת יש לראובן אחר מותו שיפרדו בניו איש מעל אחיו. אדרבה נוכל לומר דהתועלת היא להם ולא לו דשמא ראה אותם שאינם נוהגים באחווה וריעות ומשום הכי צוה שילכו לארץ אחרת ולא ישכנו אחים גם יחד. גם אם נאמר דלא מיקרי טובה לענין זה מה שמקבלים הבנים מן אביהם אלא טובה שמקבלים בשביל השבועה דומיא דמשה שבשביל השבועה שנשבע ליתרו נתן לו בתו וצדקיהו שבשביל השבועה הצילו נ"נ מן המות ולא הרגו אם כן אעפ"י שלדעת הני רבוותא יש להם התרה שלא בפני אביהם. מ"מ לדעת הרמ"בם אין להם התרה אלא בפניו וכבר מת אביהם ואין לומר דאזלינן בתר רוב דיעות דכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא באיסורא דאורייתא אזלינן לחומרא כדעת הרמ"בם וכן פסק הרב בטל בית חדש בסי' רכח' וז"ל ולענין הלכה בפלוגתא דרבוותא ואיסורא דאורייתא נקטינן לחומרא כהרמ"בם ולכתחילה אף בנודר ע"ד יחיד מעצמו אפילו לא עשה לו טובה כדי שישבע לו אין להתיר בלא רשותו של יחיד ע"כ. כל זה היה נראה לכאורה אבל אחר העיון וההשקפה הנכונה כדקא יאות נראה דאיכא טעמי טובא להקל לבני ראובן ולמצוא התרה לשבועתם אם משום מזונות דשכיחי להו בהאי מתא אם משום שלום בתיהם זו נשותיהם שמעכבות וממאנות מלצאת אם משום שכבר מת אביהם. ואע"פי שכל טעם בפני עצמו אינו מספיק כדי להתיר להם השבועה מ"מ בהצטרפות כולם יחד נלע"ד דיש להם התרה. ועתה אבוא לבאר השלשה טעמים שאמרנו ואומר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
הטעם הראשון שטוענין בני ראובן שאי איפשר להם לקיי' מה שנשבעו משום מזונות דשכיחי להו בהאי מתא נראה דכיון דדבר מצוה מיקרי אם כן יש להם התרה דאפילו שבועה על דעת רבים דאין לה התרה מ"מ לדבר מצוה יש לה התרה כמו שאמרו בפ' השולח (דף לו) ע"ש. וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל. ואם על דעת רבים יש לה התרה ק"ו הנשבע ע"ד חבירו דקיל טפי דיש לה התרה כמו שכתב מהר"א ששון בסי' קעד' וז"ל ומדחזינן דעד"ר חמיר מטובת הנאה דהרי טובת הנאה היכא דליכא דבר מצוה הוא חותר דוקא בדיעבד אבל לכתחילה לא ובעד"ר חזינן דאי ליכא דבר מצוה לא הויא ליה התרה אפילו בדיעבד א"כ ש"ח דעד"ר חמור מטובת הנאה וכיון שכן נאמר ק"ו ומה השתא בעד"ר דאי ליכא דבר מצוה אין מתירין אפילו בדיעבד. היכא דאיכא דבר מצוה מתירין לכתחילה טובת הנאה דאית לה התרה בדיעבד היכא דליכא דבר מצוה. אינו דין דהיכא דאיכא דבר מצוה שיהיה לו התר. וכיון שכן הרי מצינו דבטובת הנאה מהני דבר מצוה ע"כ. והראיה דטעם המזונות דבר מצוה מיקרי שכן מצאתי בתשובות הר"ש בר צמח סי' קע' והביאה הרב"י בסי' רכ"ח הטור י"ד על אחד שנשבע על דעת רבים שלא ימכור עוד יין ולבסוף נתחרט משום מזונותיו דקשים עליו והשיב הרב הנ"ל דדבר מצוה מיקרי והביא סיוע לדבריו ממה שאמרו בפ' ואלו מגלחין (דף יד') אמר רבא לשוט דברי הכל אסור למזונות דברי הכל מותר לא נחלקו אלא להרווחא מר מדמי ליה כלשוט ומר מדמי ליה כלמזונות והלכה כחכמי' דבין למזונות ובין להרווחא מותר דדבר מצוה מיקרי ע"ש. הרי דהרב הנ"ל פסק דטעם המזונות דבר מצוה מיקרי ולכן יש לה התרה אעפ"י שהיתה על דעת רבים ואם כן נראה דבנדון שלנו בעל דעת אביהם אתיא במכל שכן כמו שכתבנו בשם מהר"א ששון. זהו מה שנראה לומר בטעם המזונות. ואף אם נאמר שזה הטעם אינו מספיק כדי להתיר להם השבועה מאיזה טעם שיהיה מ"מ נלע"ד שנוכל לעשותו סניף לטעמים אחרים שנכתוב בע"ה וכמו שיתבאר לפנינו:
הטעם העני שטוענין בני ראובן שאין להם לקיים השבועה משום שלום בתיהם שמעכבות מלצאת נראה גם כן דודאי דבר מצות מיקרי. ואף דלדעת ר"ת לא מיקרי דבר מצוה לענין זה אלא דוקא כגון ההוא חקרי דרדקי משום דהוה ליה כעין נדרי טעות כבר דחו הפוסקים דבריו והעלו דלכל דבר מצוה מתירין כמו שכתב הרי"בש בסי' תקיא' בתוך התשובה וז"ל והעולה מכל זה בנדון זה שאין לשבועת הסופר התרה אף אם הסכימו כל אותן שנדר על דעתם בהתרתו כל שאין בהתרתו מצוה. ומ"מ אם יש בהתרתו מצוה מתירין אפילו שלא בידיעת אותם שנדר על דעתם דמסתמא מסכימים הם בהתר כיון שהוא לדבר מצוה ואע"פי שר"ת ז"ל כתב שאף לדבר מצוה אין מתירין אלא דוקא כי ההוא מקרי דרדקי שאותם שנדר על דעתם היה הנדר לתועלתם וכו' אבל בנדר אחר אף לדבר מצוה אין מתירין. הנה האחרונים ז"ל דחו דבריו וכו' אלא בכל נדר שיהיה מצוה בהתרתו מתירין אותו אף על פי שהוא ע"ו רבים וכן דעת הרמ"בם ז"ל פ' ו' מהלכות שבועות ע"כ. גם מהרי"בל בח"א סי' לה' כתב בסוף התשובה וז"ל אך אמנם אם יראה לחכמי העיר ההיא שיש מצוה בהתרתה פשיטא ופשיטא שמתירין לכתחילה ואע"ג דכתב ר"ת וז"ל דלא אמרינן דלדבר מצוה יש לו התרה אלא כעין ההוא עובדא דהוה ליה כעין נדרי טעות וכו' אבל בשביל מצוה אחרת שאין הנדר טעות מחמתה אין לה הפרה וכו' מ"מ רבו עליו חביריו ודחו את דבריו וכל האחרונים כתבו דלכל דבר מצוה מתירין ופוק חזי מה עמא דבר שנהגו להתיר על כל דבר מצוה ואפילו בשל תורה אזלינן אחר הרוב ע"כ. הרי מבואר דלדעת הני רבוותא אפילו בנדר או שבועה על דעת רבים אין צריך דוקא כגון ההיא מקרי דרדקי אלא דלכל דבר מצוה מתירין ואם בעל דעת רבים כך כל שכן בעל דעת חבירו כמו בנ"ד וכדכתיבנא. גם מהר"י אדרבי כתב בסי' רלג' דמתירין בעל דעת רבים בדי להשקיט המריבה והקטטה והביא סיוע לדבריו ממ"ש הרמ"בם בפ' ו' מהלכות שבועות וז"ל אם ראו הדיינים שהתר שבועה זו גורם למצוה ולשלום בין איש לאשתו ובין אדם לחבירו ושקיום שבועה זו גורם לעבירה ולקטטה פותחין לו וכו' ע"כ. ואף שיש להקשות על דבריו דמה סיוע מביא מדברי הרמ"בם לדבריו דהנה הרמ"בם לא דבר אלא על מי שנשבע ולא ניחם על שבועתו לא על מי שנשבע על דעת רבים כמו שהקשה הרב בעל משפט צדק בסי' עא' ע"ש. כבר תירץ זאת הקושיא הרב בכנה"ג בסי' רכח' מטור י"ד באות קיב' בהגהת הב"י דאין כוונת הרב ללמוד מדברי הרמ"בם אלא שלעשות שלום בין איש לאשתו דבר מצוה מיקרי ומינה דמתירין אפילו ע"ד רבים כזו שהסכים הוא ז"ל מדברי כל הפוסקים דלכל דבר מצוה מתירין ע"ש. וכיון שכן גם בנ"ד אמרינן דדבר מצוה מיקרי ומתירין במכל שכן וכדכתיבנא:
אלא דאכתי תקשי לן על האי ק"ו דכתיבנא בשם מהר"א ששון דדילמא אית ליה פירכא דמאן לימא לן דעל דעת רבים חמיר טפי דילמא ט"ד חבירו חמור טפי כמו שכתב מהרי"בל בח' א' סי' לג' וז"ל וטעמא רבא איכא לחלק ולומר דאפילו דאמרינן דלדעת רבים לדבר מצוה מתירין היינו לפי שהרבים ודאי יסכימו בהתרה לפי שהיה לדבר מצוה וכמו שכתב הרא"ש בשם ר"ת אבל בשקבל טובת הנאה מחבירו והדירו להנאתו מאן לימא לן דאפילו לדבר מצוה ניחא ליה ע"כ. מכל מקום נראה דבנ"ד יהיה הדין כמו שאמרנו שכן כתב הרב הנ"ל שם וז"ל איברא דהרא"ש ז"ל הכי סבירא ליה אבל הר"ן בחדושיו והתוספות אחר העיון בדבריהם סבירא להו דאף בקבל טובת הנאה מתירין לכתחילה לדבר מצוה האמת שאני מעולם לא רצותי להמנות אפילו לדבר מצוה להתיר כשקבל טובת הנאה ולעבור על דברי הרא"ש כפי הנראה מדבריו. ומכל מקום בנ"ד דלא ברירא מילתא כולי האי שיקרא מה שמתחייב ונקשר אחד עם חבירו קבלת טובת הנאה ולא מצינו דבר זה מפורש בשום פוסק אלא דוקא דומיא דמשה ט"ה שקבל טובת הנאה מיתרו ודומיא דצדקיהו שקבל טובת הנאה מנ"נ. הן אמת כי בימי חרפי שמעתי אומרים שיש תשובה מהרש"בא על זה אך אמנם מעולם לא באה לידי וכיון שכן הוא ראוי לסמוך על הר"ן והתוספות ולהתיר אפילו לכתחילה כיוצא בנ"ד דדומיא קצת לנדרי שגגות ע"כ. אם כן אף אנו נאמר בנדון שלנו אפילו לדעת מהרי"בל דמתירין אפילו לכתחילה כיון דלא ברירא מילתא כולי האי שיקרא מה שנתחייבו בני ראובן עם אביהם קבלת טובת הנאה דנוכל לומר דלא מיקרי טובת הנאה אלא טובה שמקבל מחמת השבועה וכן כתב הרש"בא בגיטין בשם ר"ת והובאו דבריו בתשובות הרי"בש סי' קפו' ורפ' ע"ש ואף שהרב ז"ל דחה ראייתו מ"מ זו היא דעת ר"ת והרש"בא. וכל זה הוא לדעת מהרי"בל דסבירא ליה כהרא"ש אבל לדעת הר"ן והתוספות דסבירא להו דאף אם קבל טובת הנאה מתירין לכתחילה לדבר מצוה אפילו אם נאמר בנ"ד דקבלת טובת הנאה מיקרי מתירין לכתחילה לדבר מצוה. ואף לדעת הרי"בש דדחה דבריו של ר"ת והרש"בא בתשובות הנ"ל וסבירא ליה דאף בשלא קבל טובת הנאה אין מתירין לו אפילו לדבר מצוה היינו דוקא בשנדר או נשבע לתועלת חבירו אבל אם אין תועלת לחבירו כגון בנ"ד דמאן לימא לן דואת השבועה היא לתועלת ראובן ואדרבה נראה דלבניו היא התועלת ולא לו וכדכתיבנא נראה דאפילו הרי"בש יודה דמתירין לכתחילה לדבר מצוה וכמו שכתב בסי' שע' וז"ל ולכ"ע כל שאין הנדר להנאת חבירו אלא בפניו לבד מתירין לו שלא בפניו ע"כ. וזה שכתב הרב הנ"ל הוא אפילו בדליכא מצוה בהתרתה כמו שנראה מפשט לשונו. ואם כן ק"ו ובנד"ד דאיכא הני תרי טעמי מעלייתא דכל חדא וחדא דבר מצוה מיקרי דמתירין אליבא דכ"ט וכמו שכתבנו:
הטעם השלישי שיש בנדון שלנו כדי להקל לבני ראובן ולבקש התרה לשבועתם הוא מטעם שכבר מת אביהם וכמו שנכתוב. ואע"פי שכבר כתבנו דנ"ד אתיא אליבא דכ"ט וא"כ למה לנו לבקש עוד טעם אחר. אלא שכבר מצאנו ראינו אחד קדוש עומד נגדנו הרמ"בם ז"ל בפ' ו' מהל' שבועות שכבר הבאנו דבריו למעלה שכתב סתם אין מתירין לו אלא בפניו ולא חילק בין אם יש תועלת לחבירו או לא ובין אם קבל טובה ממנו או לא דנראה מדבריו דאין לשבועה כזה התרה אפילו לדבר מצוה כיון שלא כתב בפירוש שלדבר מצוה מתירין כמו שכתב גבי על דעת רבים. אלא שעם כל זה נלע"ד דלא יבוא סתירה מדבריו לדברינו דעד כאן לא אמרה הרב ז"ל אלא כשחבירו בחיים אז אין מאירין לו אלא בפניו שכן כתב הרב כדי שידע הנידר וכו' שזה הוא כמ"ד בירושלמי מפני החשד שלא יראהו עובר על שבועתו ומשום הכי אין מתירין לו אלא בפניו אבל כשחבירו כבר מת דאין עוד חשדא מתירין לו אפילו שלא בפניו והראייה על זה מה שאמרו בפ' ואנו נאמרין (דף לו' ע"ב) דאמר לו פרעה ליוסף איתשיל אשבועתך ואמר לו יוסף ואתשיל נמי אדידך. ואם אחת היה הדבר דאף כשמת אין מתירין לו כיון דבעינן בפניו ואיננו למה לא השיבו יוסף דשבועה כזו דהיתה על דעת אביו אין לה התרה אלא בפניו ואביו כבר מת. אלא ודאי דיכול היה יוסף לישאל על שבועתו מטעם דכבר מת יעקב וכמו שכתבנו. וכן כתב הרד"ך (בית יז' חדר ד') וז"ל ולפי מאי דפרישית דעת המפרשים ההם לכאורה נראה לומר דלא בעינן דעת היתומים אלא דעת אביהם שהשביעה לדעתו והואיל וכבר מת מודים הם שיש להתיר השביעה דבטלה היא דעת המת לגבי האשה דאי לא תימא הכי אם כן תקשה מההיא דסוטה פ' אלו נאמרין דקאמר ליה פרעה ליוסף אתשיל אשבועתך שהשביעך אביך ולא השיב לו לומר דשבועה זו אין לה התרה הואיל והיתה להנאת יעקב שהשביעו אלא ודאי נראה דטעמא הוי משום דכבר מת ובטלה דעתו וכן נראה לדעת הרמ"בם ז"ל והנגררים אחריו דסברי דבכל ענין אין מתירין אלא בפניו בלי חילוק נראה דסברי דטעמא דקאמר ליה פרעה ליוסף זיל איתשיל וכו' היינו משום דכבר מת ע"כ. גם בתשובות המיוחסות להרמ"בן ז"ל בסי' ר"ן כתוב וז"ל גם מה שאמרת שנשאלין שלא בפניו כל שמת. בדין אמר ולא עוד אלא אפילו ניים כל שהודיעוהו הרי הוא בפניו שאין הטעם אלא מפני החשד כמו שאמרו בירוש' כדי שלא יחשדה שהוא עובר ולא נשאל וזה שמת לא יחשדהו שאיננו ע"כ. הרי מבואר מאלו הפוסקים ז"ל דכל שמת חבירו שנשבע על דעתו מתירין לו דכיון דטעמא הוי משום חשדא כל שמת אין כאן חשדא וזה אפילו לדעת הרמ"בם ז"ל כמו שכתב הרד"ך ז"ל. וכיון שכן נראה שאין לספק בנ"ד מכח השבועה אם יש לשבועתם התרה דכיון דאיכא טעמי טובא אם משום מזונות אם משום שלום בתיהם ועוד שכבר מת אביהם דאפילו לדעת הרמ"בם יש להם התרה וכל שכן שבהתרתה יש מצוה וכדכתיבנא:
גם אין לומר משום מנוה לקיום דברי המת שמחוייבין בני ראובן לקיים מה שצוה אביהם דמלבד כל מה שכתוב בספרי הפוסקים דלאו בכל דבר אמרינן מצוה לקיים דברי המת כחו שכתבו הרי"בש בסי' ר"ז ומהרי"בל בח"ב סי' טל' ובח"ג סי' מג' עוד יש טעם אחר בנ"ד לומר דלא אמרינן הכי כיון דלאו בדידהו תליא מילתא אלא נשותיהם הן שמעכבות ואינן רוצות לצאת ומה להם לעשות אם נאמר שילכו הם לבדם בלא נשותיהם ולעגן אותן הרי און ראוי לעשות כן דכמה הקילו חכמים משום עיגונא דאיתתא ואם נאמר דיגרשו את נשותיתם והלא אמרו רז"ל קשין גירושין שהרי התירו לדוד ליחד ולא התירו לו לגרש כדאיתא במסכת סנהדרין וכמו שכתב הרי"בש בסי' קכז'. אלא ודאי נלע"ד דאין לומר בנ"ד שיעשו דברים שלא כהוגן משום מצוה לקיום דברי המת דלא אתי מצוה ומבטל מצוה דגם זה מיקרו מצוה שלא יעשו בני ישראל עונה. וזה נראה לי פשוט ואין להאריך עוד:
ובחפשי בספרי הפוסקים מצאתי שתי תשובות בספר משאת משה בחלק ח"מ סי' א' וב' דומה לנ"ד בענין שבועה שנשבעו הבנים לאביהם על ספר החתום אלא שיש שינוי קצת בין התם לנ"ד שכך היה כתוב בשטר הצוואה שכל מי שאינו מקיים שבועתו שלא יתנו לו כל חלקו משלם אלא חצי חלקו והחצי האחר יקחו שאר הבנים המקיימים את שבועתם ועוד היה כתוב בצוואה דברים אחרים ממתנות שמחלק לשאר קרוביו. וכשהגיע עת לקיים את השבועה אחר שכבר חלקו הנכסים ממאן אחד מן האחים לצאת מן המקום ההוא מן הטעמים עצמם הכתובים בנדון שלנו אי משום מזונותיו דשכיחי ליה בהאי מתא אי משום כבוד ביתו הממאנת בדבר ושאר הבנים רוצים לזכות במחצית נכסיו כמו שכתוב בצוואה. ועל זה השיב הרב בעל ספר משאת משה בסי' ח דכיון דצוואה זו אין לה קיומא דבטלה היא מצד עצמה דצוואת בריא היתה ומחסרא דרכי ההקנאה ולכן זה זה השמאן אין צריך לתת ת לאחיו חצי חלקו וכיון דצוואה אין כאן שבועה נמי אין כאן אלא שמשום חומר השבועה צריך התרת חכם לא מעיקר הדין אלא משום צד חשש או לפחות כרי שלא יקל בנדרים ושבועות. שכך כתב בגמר דבריו וז"ל ומיהו לענין השבועה שהוציא מפיו צריך הוא להתרת חכם מאי זה צד חשש אשר יהיה בדבר ולכל הפחות שלא יקל בנדרים ושבועות וכחו שחשו בזה הראשונים ואת אחרונים ז"ל ע"כ. ומהרר"א יצחקי ז"ל השיב בסי' ב' דהצוואה קיימת אף שהיתה צוואת בריא ואפילו הכי אין לחייב לזה האח הממאן לתת חצי חלקו לשאר אחיו מן הטעמים שכתב ע"ש. וכיון דצוואה יש כאן שבועה נמי יש כאן אלא דמשום הני תרי טעמי מעלייתא הכתובים בשאלה ועוד שכבר מת אביהם יש לה התרה אף שהיתה לדעת אביהם וז"ל וא"כ כי השביעם על דעתו להנאת עצמם קא מכוין ובדידהו תליא מילתא ככל השבועות דמשתבע אניש בנפשיה ולא שייך הכא למימר אין מתירין אלא בפניו ומה גם שכבר מת אביהם ובודאי דמתירין לו דמידי הוא טעמא דאמור רבנן דאין מתירין אלא בפניו מפני החשד או מפני הבושה וכדאמרינן בירושלמי כיון שמת הוא ליתנהו להני טעמי. אמור מעתה כי הממאן הזה לקיים דברי אביו וגם אשר השביעו לצאת מן המקום אשר נתגדל בו וקשה עליו פרידתו אי משום מזוני דשכיחי ליה טפי ממקו' אחר כמוזכר בשאלה א"נ משום שלום ביתו עדיף דאין רצונה לצאת מן המקום אשר נתגדלה בו ולהתרחק מקרוביה ומיודעיה וכו' דודאי מוטב ש שאל ע שבועת אביו על ידי חרטה או פתח ויתירו לו שבועתו ואל ירגיל קטטה בביתו אי נמי אל יצטער להיותו רודף אחר מזונותיו דהכא שכיחי ליה טפי ע"כ. ובגמר דבריו כתב וז"ל גם ע"ד שבועתו ודאי יש חלות לשבועה וצריך התרה וכדכתיבנא ובלא התרה עבריינא מיקרי ע"כ. ואף שיש מחלוקת בין אלו החכמים השלמים אם יש חלות לשבועה או לא ואנן גזרנו אומר דיש לה חלות וזהו הפך מה שפסק הרב בעל ספר משאת משה בסי' א' הא לא תיקשי לן מידי משום דכיון שכתב הרב הנ"ל דצוואה דא אין לה קיומא ובטלה היא מצד עצמה משום הכי פסק הרב הנ"ל הכי דכיון דצוואה אין כאן שבועה נמי אין כאן אבל בנ"ד כפי הנראה שהצוואה קיימת כיון שאין כתוב בה שום תנאי שעוקר נחלת הבנים מזה לזה אם לא יקיימוה וגם לא נוה שיתנו מתנות לשום אדם כי לא כתוב מכל זה כלום בשאלה. נלע"ד שגם הרב הנ"ל יודה שיש חלות לשבועה וכיון שחלה צריך התרה מעיקר הדין לא משום צד חשש בלבד ובלא התרה עבריינא מיקרי וכיון דאיכא הני תרי טעמי מעליותא דכל אחד בפני עצמו דבר מצוה מיקרי וכל שכן בהתחבר' שניהם יחד וגם שכבר מת אביהם מתירין להם את שבועתם וכמו שכתבנו:
כללא דמילתא שהשבועה שנשבעו בני ראובן לאביהם לקיים את כל הכתוב בשטר הצוואה יש לה חלות כיון שהיתה לדעת אביהם ולא על דעתם אלא שיש לה התרה כיון שבהתרתה יש מצוה הן מטעם מזוני דשכיחי להו בהאי מתא הן מטעם שלום בתיהם שמעכבות וממאנות לצאת חן המקום ההוא שכל טעם בפני עצמו דבר מצוה מיקרי ומה גם בהצמדם שניהם יחד ואף גם זאת שכבר מת אביהם ובטלה דעתו. גם אין לחייב לבני ראובן לקיים מה שצוה אביהם מטעם מצוה לקיים דברי המת שכיון שנשותיהם ממאנות לצאת מן המקום ההוא אין להם להניחן עגונות או לגרש אותן וילכו הם לבדם דלא אתי האי מצוה ומבטל מצוה אחריתי דגם זה איקרי מצוה שלא יעשו בני ישראל עולה ולכן נראה דמתירין לבני ראובן את שבועתם כמו שהוכחנו מכל מה שכתבנו: זהו מה שנראה לענ"ד להלכה אבל למעשה כיון שיודע אני קוצר שכלו ומיעוט ערכי ומי אני לדון בענין חומר השבועה לכן אני אומר דאין לסמוך על דעתי דשמא טעיתי עד שיבוא לפני כבוד מורינו ורבינו מלך שלם כי לו משפט המלוכה ולו נאה להורות ואם יסכים עמי הנה מה טוב ואם לאו אבטל דעתי הקצרה מפני דעתו הרחבה והאל ברחמיו ישמרהו ויחייהו לשנים רבות עם כל בני ביתו ומלכותו יכון עד שיבוא ינון אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום חמישי עשרה לחדש ניסן בשנת ובסדר אשר צוה ה' לתת להם לפ"ק:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל: