שאלה כד לראובן נולד לו בן בכור. שמצות פדיונו אירע בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה. ובאותו שבוע מת לו אביו. שחלו עליו ג"כ ז' ימי אבלות. נפשו לשא'ול הגיע אם יוכל להמתין לפדות את בנו. עד אחר עבור ט"ב. וז' ימי אבלותו. מפני שלא יכול לומר בימים האלו ברכת שהחיינו. שהרי מצינו שאפילו בין המצרים מי"ז מתמוז עד אחר עבור ט"ב אין ראוי לומר ברכת שהחיינו. מפני צרת אבלות חרבן הבית. ומכ"ש בנדון הלז שנכפלו לו אבלותיו. החרבן דחמירא לן וז' ימי אבלותו על אביו. או דילמא שאינו רשאי להחמיץ המצוה. שהרי מצינו במצות מילה שאפילו אירע ביום ט"ב עצמו שאבי הבן מברך שהחיינו על המילה. או נימא דשאני ברית מילה דחמירא לן. להיותה מצות עשה מן התורה למולו ביום השמיני. כדכתיב וביום השמיני ימול בשר ערלתו. ואמרו רז"ל אפילו בשבת. ואע"ג שמצות פדיון הבן ג"כ היא מצות עשה מן התורה. מ"מ יש לומר דשאני מצות מילה שהיא כ"כ חמורה שדוחה את השבת. מה שאין כן מצות פדיון הבן דאם חל להיו' בשבת דוחין אותו למחרתו. ולכן בנ"ד ג"כ בהיות שאירע לו באלו הימים שנכפלו לו אבלותיו. אבלות החרבן וז' ימי אבלות על אביו דחמירא ליה. נימא שיוכל להמתין מלעשות המצוה הנ"ל. עד עבור הימים הללו. בהיות שאינו עובר כלל על מצותו. כי אז יוכל לקיימה בכל דיניה לברך ברכת שהחיינו. ולעשות סעודת מצוה על הנ"ל. אשר על כן נפשו לשא'ול הגיע לידע איך יתנהג בנדון הלז. ושכרו יהיה כפול מן השמים:
תשובה עמדתי להתבונן על השאלה הנז"ל ועל כל צדדיה. והנני רואה שעל כולם יש מקום להקל ולהחמיר. והנה זה שנים שכתבתי קונטריס א' ארוך על ענין דיני ברכת שהחיינו. שנשאלתי עליו. והוא נדפס בתוך פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. ה"ה בספר פרי עץ חיים בח"א דף ובאותו זמן עלה על דעתי לעמוד על נידון כזה. וכתבתי שם בגיליון דאי לא מסתפינא הוה אמינא דהיותר טוב היה לומר הברכה בלי הזכרת שם ומלכות. ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לקיים המצוה הזאת. או לאכול מפרי החדש הזה וכו'. שעפ"י אופן זה לא היה משנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות כיון שאינו מברך בהזכרת שם ומלכות. וכמו כן אם נזדמן לראות את חבירו החביב לו בתוך י"ב חדש בין המצרי'. וצריך לברך שהחיינו. שיברך בלי הזכרת שם ומלכות. ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לראות פניך. ועל האופן הזה היה נלע"ד שהיה יותר טוב לברך ברכת שהחיינו ולומר והגיענו לזמן הזה בין המצרי' וכו' עכ"ל שם. ובהיות שלא כתבתי זאת שם אלא מסברה. ולא מצאתי אז סמו'כות לדברי ולא שום הכרח תוך דברי הפוסקים ז"ל. לא העליתים על ספר. ולא הדפסתיו בתוך הקונטריס הנז"ל. וכיון שלע"ע בא לידי הנדון הלז רציתי לעמוד על עיקרן של דברים. ולראות מהיכן יצא מקור דין זה ומה ראו על ככה. ומה טעם יש בה ליזהר מלומר ברכת שהחיינו בין המצרים. ושאם הוא מטעם צער אבילות החרבן. לחקור ולידע אם יש הפרש בין צער אבלות חרבן הבית. לצער אבלות דמת בענין הזה. ואם יותר טוב לברך ברכת שהחיינו הנז"ל בזמנה בימים הללו. כשאירע לו לקיים מצוה א' מן התורה או פרי חדש שביכר בזה הזמן. או אם יותר טוב להמתין לקיים המצוה עד שיעברו הימים הללו. אשר על כן ראיתי לחקור ולחפש בתוך דברי הפוסקים ז"ל טעם הדבר כדי שמתוך דבריהם ז"ל יצא לאורה תשובת שאלתינו הנז"ל. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
והנה ראיתי שמקור דין זה שצריך ליזהר מלומר שהחיינו בין המצרים כתבו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף. בא"ח בסי' תקנ"א בשם תשובת אשכנזית. שכן כתב שם וז"ל. מצאתי בתשובת אשכנזית שכתב וז"ל. לברך שהחיינו בין המצרים כתוב בס' החסידים דלאו. ונלע"ד כגון מלתא דאפשר לדחויי כגון פרי או מלבוש. אבל אי מקרי פדיון הבן אין מחמיצין את המצוה או את הברכה עכ"ל: וע"פי התשובה הנז"ל כתב מרן ז"ל בספרו הקצר. דטוב ליזהר מלומר שהחיינו בין המצרים על פרי או מלבוש. אבל על פדיון הבן אומר ולא יחמיץ המצוה ע"כ:
ואנא זעירא דמן חברייא. חפשתי ובקשתי בספר החסידים ומצאתי ענין זה בסי' תתמ"ג. שכתב שם וז"ל יש חסידים מהחסידים הראשונים. שלא היו אוכלים שום פרי חדש בין י"ז מתמוז לט"ב. שאמרו איך נברך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה. ויש מברכין על פרי חדש כשנזדמנו להם בשבתות שבין י"ז לתמוז לט"ב ואמרו להם שהיה להם לברך שהחיינו כשראו אותו. כרב יאודה כשהיה רואה קרא חדתא וכו'. ואלו אמרו לא. כי אלא כשאכלו עכ"ל:
ולכאורה נראה להקשות על אותם חסידים. דלפי דבריהם שנותנים טעם שאין לברך שהחיינו מפני שאיך נברך שהחיינו והגיענו לזמן הזה וכו'. אם כן איך אנו מברכין שהחיינו על המילה בין המצרים. ואפילו ביום ט"ב עצמו. אם חל המילה באותו יום. ואין חוששים לזה כלל:
אמנם נראה לומר דלא ראי זה כראי זה. דבשלמא בענין מצות מילה שהיא מצות עשה מן התורה. שדוחה שבת החמורה. כדכתיב וביום השמיני ימול בשר ערלתו ואמרו רז"ל אפילו בשבת. לפיכך אפילו בט"ב עצמו יכול לברך שהחיינו. וכמו שצידד ה"ה בשאלה דנ"ד. ונראה שמהטעם הזה עצמו הוא שכתב הרב בעל תשובת אשכנזית בשם ספר החסידים שאם מקרי פדיון הבן באלו הימים שאין מחמיצין את המצוה או הברכה. להיות שמצות פדיון הבן ג"כ היא מצות עשה מן התורה. כמו מצות מילה. אבל פרי חדש או מלבוש דאפשר לדחות אותו. עד אחר ט"ב. על זה היו נזהרים אותם החסידים. מלומר ברכת שהחיינו בין המצרים. מהטעם שהיו אומרים איך נברך שהחיינו וכו':
אמנם על מה שכתב עוד בס' החסידים. כי יש מברכין על פרי חדש כשיזדמנו להם בשבתות שבין י"ז בתמוז לט"ב. לא נתן שום טעם לדבר הזה:
אמנם ראיתי להרב בעל הלבושים ז"ל שנתן טוב טעם ודעת לזה. שכתב וז"ל ונראה לי שבשבתות שבנתים מותר לברך שהחיינו על פרי חדש. דהא מעלה על שלחנו. כסעודת שלמה ז"ל ואינו מחסר דבר עכ"ל: וזהו טעם נכון לדעתי ודוק:
והרב בעל ס' בנימן זאב בסי' קס"ג מתשובותיו. כתב וז"ל מצאתי בספר אגודה בברכות בפ' כיצד מברכין. שכתב בשם ספר הכל בו. דיש מספקין אם יש לברך זמן על פירות שביכרו בין י"ז לתמוז לט"ב. א יכולין לברך עליהם עד לאחר ט"ב. כי החסידים אינם רוצים לאכלן מטעם שאינו ראוי לומר בזמן אבלות וצער שהחיינו והגיענו לזמן הזה עכ"ל:
ועל הפרי שלא ימצא אחר ט"ב. כתב רמ"א ז"ל שם בהגהה. וג"כ הרב בעל הלבושים ז"ל. שיכול לברך עליו ברכת שהחיינו ולאכלו בין המצרים ע"כ: וכן דעת הרב בעל מטה משה בסי' מ"א ע"ש: ונלע"ד לתת טעם לדבריהם ז"ל ולומר. שטעמם הוא מפני שהיא מצוה עוברת כיון שלא ימצא לאכול אותו ולברך עליו אחר ט"ב: ואם תאמר שלא יאכלנו. כבר אמרו בירושלמי. שעתיד אדם לעמוד בדין. על כל דבר אכילה ושתיה שראו עיניו. והיה יכול לאכול ממנו. וציער את נפשו ולא אכלו וכו' ע"כ. הביאו הרב בעל ט"ז. והבאר היטב בא"ח בסי' רכ"ה בשם הרב בעל מטה משה סי' מ"א. וכתבו שם שר"א. היה מצמצם פריטי ומיכל מכל מיני חדש וכו' ע"כ ע"ש:
ועוד טעם אחר כתב שם הרב בעל ט"ז הנ"ל שם בס"ק י"ז. שיש להתיר בכל יום שבין המצרים. לאכול ולברך ברכת שהחיינו על פרי חדש. משום דשמא ימות האדם קודם שיקיים מצוה זו. וכתב ששמע סברה זו. מהר"ר יוסף כ"ץ מקראקא. ושיש ראיה לזה ממ"ש רבותינו בעלי התוספות ז"ל בפ' א"ט. שמביא הב"י בסי' תקמ"ט. דשרי לכתוב כל דבר השייך לב"ד בחה"מ. דהוי דבר האבוד. פן ימות הנותן או העדים. או הב"ד וכו' וכתב שאם בצרכי הגוף הקילו בסברה זו. בצרכי גבוה לעשות ברכה. במכ"ש שמחשש זה. ימהר ויקדים ויקיים כל זמן שיוכל לקיים ע"כ ע"ש:
וכיון שכן הוא. נמצא שהיא מצוה עוברת ולכך לפי סברתם ז"ל יכול לברך שהחיינו בין המצרים. ולאכול מכל פרי חדש שנזדמן לאדם בכל אלו הימים שיש בין י"ז תמוז לט"ב בין בימי חול ובין בשבת כדכתיבנא:
והגם שאין לפסוק הדין כך מהטעם הנ"ל. מ"מ דעתי נוטה שדוקא אותו פרי חדש שנזדמן לו לאדם בא' מהימים הללו שלא ימצא כלל אחר ט"ב או בא' מהשבתות שבנתים. ומצער נפשו עליו שאז מותר לאכלו ולברך עליו כמ"ש בירושלמי וכדעת הרב הלבוש ז"ל וכדכתיבנא: מכל הנז"ל אתה הראת לדעת איך המנהג הזה שלא לומר ברכת שהחיינו בין המצרים אינו מנהג קבוע לכל אדם ואליבא דכל הפוסקים. שהרי כמה סברות חלוקות יש בדבר דאיכא מאן דאמר שלא יברך כלל ברכת שהחיינו בין המצרים על פרי חדש וכו' ואיכא מאן דאמר שיברך בכל יום. אפילו בימי החול מהזמן הנ"ל. ואיכא מאן דאמר שזהו דוקא אם לא ימצא אותו פרי אחר עבור ט"ב וכו' וכדכתיבנא.
וכיון שכל זה אינו מן הדין ואינו מנהג קבוע שקיבלו כל ישראל. ולא הוזכר לא בתלמוד ולא בספרי הפוסקים הקדמונים. ואינו אלא מידת חסידות לבד. לענין מעשה נלע"ד. שאינו לזוז מדברי מרן ז"ל שהרי הוא ז"ל לא כתב שאסור לברך ברכת שהחיינו בין המצרים. אלא שטוב ליזהר מלומר ברכת שהחיינו בין המצרים על פרי חדש וכו' דהיינו משום מידת חסידות. אבל אם יזדמן לאדם בימים הללו איזה דבר מצוה. כגון פדיון הבן וכדומה שנוהגים לברך עליו ברכת שהחיינו שיכול לברך ולא יחמיץ אותה מצוה וכו' זה הוא משמעו' דבריו וכן ראוי לנהוג וכדכתיבנא:
והנה בהיותי מחפש בדברי הפוסקים על הענין הזה. בא לידי ספר א' שנדפס מחדש בשם כתונת יוסף. וראיתי שכתב על דין זה. שלפי דעתו יכול לאכול הפרי חדש בין המצרים בלתי שיברך ברכת שהחיינו. וכשיעבור ט"ב. כשיאכל מאותו המין שאז יברך. ועשה סמו'כות לדבריו מהא שכתב מרן ז"ל. שטוב ליזהר מלומר שהחיינו בין המצרים על פר"ח וכו'. שמדלא כתב טוב ליזהר מלאכול פרי חדש. אלמא דלא קפיד מרן אלא על הברכה ולא על אכילת הפרי חדש והאריך שם להביא כמה ראיות לדבריו ולומר שברכת שהחיינו אינו מעכב אכילת הפרי חדש וכו' ע"ש:
ופליאה דעת ממני. איך המחבר הזה טרח כ"כ בקולמוסו להאריך ולהוכיח שמרן ז"ל לא נתכוון לאסור אכילת הפרי. כי אם לברך ברכת שהחיינו. ומי לא ידע בכל אלה שהוא דבר שאין בו ספק. ומקור דין זה מוכח בהדיא. בדברי מרן עצמו בב"י. שהקפידא אינו אלא על הברכה. ואיך לא הביא ראיה מדברי מרן עצמו ומ"מ אין משם שום הכרח לומר שיאכלנו בלא ברכה. כי הדבר ברור הוא שכונת מרן ז"ל הוא שיש ליזהר שלא לאכול פרי חדש בין המצרים. מהטעם שאין ראוי לברך שהחיינו בימים הללו ולא נקט אלא על מה שהוא עיקר טעם האיסור דהיינו מלברך שהחיינו. וממילא ידעינן דאין לאכול הפרי חדש עד אחר ט"ב. וזה פשוט וכדכתיבנא: ואפילו בכל אותם הראיות שהביא המחבר הנ"ל להוכיח סברתו הנ"ל. מלבד שכולם הם אך למותר יש למשדי ביהון נרגא על רובו שכל דבריו תמוהים הם. ורובם אינם דומין כלל לנידון. אלא שאין רצוני להאריך בדברים שהם פשוטים לכל בר בי רב המעיין שם ודוק:
ועוד על מה שכתב שיאכלנו ולא יברך ברכת שהחיינו עד אחר עבור ט"ב. וכשיאכל עוד מאותו פרי שאז יברך עליו. והביא על זה ראיה מדברי רמ"א ז"ל שבסי' רכ"ה כתב שאעפ"י שלא בירך באכילה ראשונ' שיכול לברך אח"כ וכו':
גם כן בזה לא דיבר נכונה דהא עיקר דין זה שנוי במחלוקת. כמו שהביא מרן ז"ל שם בב"י. דהר"ם והסמ"ק סוברים דאינו יכול לברך. ומוהר"יל סבר דיכול לברך. וכפי מ"ש האגור בשמו ע"ש: ומה שכתב רמ"א ז"ל בסתם דיכול לברך. הוא לפי שנמשך אחרי דעת מוהרי"ל כדרכו ברוב המקומות. ומרן ז"ל בראותו שמדי ספיקא לא יצאנו. על כן לא עלה עיקר דין זה בשלחנו הטהור. אבל מכותלי דבריו וסתמיותו נראה דסבירא ליה שאין לברך. וכפי הכלל שיש בידינו שספק ברכות להקל וכדכתיבנא:
וכן מצאתי להרב המאסף ז"ל בשיורי כנה"ג לא"ח בסי' רכ"ה בהגהת הב"י אות א'. שכתב וז"ל אינו מברך וכו'. טעם הדבר שחיוב ברכת שהחיינו אינו כחיוב ברכת האכילה. שבכל עת שהוא אוכל צריך לברך. וברכת שהחיינו. אינו אלא הודאה להקב"ה שהגיעו לזמן הזה. לראות פרי חדש. ולכן כל שראה הפרי ולא בירך. פקע ליה חיוב ברכת שהחיינו ונראה כדמחלוקת בראיה כן מחלוקת באכילה. שאם אכל פרי חדש ולא בירך ברכת שהחיינו. שכשאוכל פעם אחרת הפרי הזה. למר מברך ולמר לא מברך. וכן כתב הרדב"ז ז"ל בנדפסות. ולענין הלכה. בס' המפה בסי' ק"ל. פסק כמוהר"י מולין ז"ל שמברך שהחיינו. אבל הרב בס' הקצר לא הזכיר מחלוקת זה. ונראה שדעתו ז"ל דכיון דהוי ספק ברכה. נקטינן להקל ולא יברך. וכן נראה לי עיקר. וכמו שכת' האגור גבי מחלוקת מי שאוכל ענבים אם יברך על יין חדש. ולאפוקי נפשין מפלוגתא. נראה לי שיביא פרי חדש אחר. ויהיו שניהם לפניו ויברך שהחיינו על הפרי חדש. ויכוין לפטור גם את זה באותה ברכה. דממה נפשך יצא ידי חובה. וכמו שכתב המטה משה וכו'. וכמ"ש לפנינו באות ד' ע"כ. ושם באות ד' כתב וז"ל. אמר המאסף נשאלתי על מי שאכל פרי חדש בין המצרים. ושכח מלומר שהחיינו. אם יכול לאכול מכאן ואילך בלא ברכת שהחיינו. והשבתי שכיון דבין המצרים אינו יכול לברך שהחיינו שלא יאכל עוד מאותו פרי עד לאחר בין המצרים. ויעשה התיקון שכתבתי באות א'. על מי ששכח ולא ברך ברכת שהחיינו. על הראיה או על האכילה. וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך שאין לסמוך על ההוראה הנ"ל של רמ"א ז"ל. כי אם לכל המרבה לדעת הרב המאסף ז"ל. לעשות התיקון הנ"ל שכתב הוא ז"ל כנז"ל: אבל אם הוא פרי שלא נמצא אחר ט"ב. אז יכול לאכול ממנו בשבתות שבנתים או אפי' בימי החול שבתוך הימים הללו. ולברך עליו ברכת שהחיינו בפעם הראשונה שיאכלנו וכדכתיבנא:
סוף דבר אינני רואה שום העמדה וזכות בדברי בעל כתונת יוסף הנ"ל. כי כל דבריו תמוהים הם כנז"ל והרבה היה לי לדקדק ולהשיג עליו אלא שאין הזמן מסכים עמדי. ואין לי להאריך בדברים פשוטים וכנז"ל וכדכתיבנא:
והנה אחרי כתבי כל הנז"ל בא לידי ספר חדש הנקרא בשם מאמר מרדכי. שנדפס לעת עתה בעיר ליוורנו יע"א ע"י אחי כה"ר משה ה"י: ושם בא"ח בח"ב בסי' תקנ"א ראיתי שהרב המחבר נר"ו. הניף ג"כ הוא ידו הרמה על דברי בעל כתונת יוסף הנ"ל. וש"גכ הוא נר"ו הרגיש על כל הנז"ל שכתבתי והשיגו על כל קוץ וקוץ מדבריו בטוב טעם ודעת. ע"ש כי האריך למעניתו. ותמצא מרגוע לנפשך. ובכלל דבריו תמצא דברי. ומשם תראה ותדון. שאין לסמוך על דבריו וראיותיו שהביא על הנידון הלז. הכתונת יוסף הנ"ל כי זה פשוט וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל. שהאי מנהגא שנהגו שלא לברך ברכת שהחיינו בין המצרים. לא הוזכר בתלמוד ולא בספר הפוסקים הקדמונים. ומקורו אינו מן הדין אלא משום מדת חסידות בלבד. לכן נלע"ד שיכול לברך האי ברכה. על איזה דבר של מצוה. שיארע לו לאדם באלו הימים. וכן משמע מדברי מרן ז"ל. שלא כתב אלא שטוב ליזהר מלומר ברכת שהחיינו בין המצרים על פרי חדש וכו'. ולא כתב אסור לומר ברכת שהחיינו וכו'. מפני שאינו מן הדין. אלא מצד חסידות. אבל אם יארע לו. באלו הימים איזה דבר מצוה יברך. כמו שכתב שם שעל פדיון הבן יברך. ולא יחמיץ המצוה. וכמו שכתב בביתו ביתא יוסף משם ס' החסידים כדכתיבנא: ולע"ד נראה שה"ה אם נזדמן לו באלו הימים איזה פרי חדש אשר לא ימצא אותו פרי אחר ט"ב שג"כ לפי דע' מרן ז"ל שיאכלנו ויברך עליו ולא יפסיד מלעשו' המצוה הנ"ל. וכן ראוי לנהוג ולא לזוז ממנו וכן ראיתי נוהג למעלת א"א מ"ו זלה"ה. וכן אני נגררתי אחריו לנהוג כנז"ל וכדכתיבנא:
ומעתה אלך לי להאי גיסא אחרינא. דנשאלתי בענין דינא דאבלות על מת לראות מאי נדון עלה. כי הנני רואה שבזה איכא פלוגתא דרבוואתא. אי הוי דאורייתא או דרבנן. וכמ"ש ריב"ה ז"ל בי"ד בסי' שצ"ח בשם הרמב"ם ז"ל ריש פ"ב מהלכות אבל. ומשם הרמב"ן ז"ל ע"ש. מה שאין כן באבלות וצער חרבן הבית. שאינו אלא תקנה דרבנן שהתקינו. שכל א' יהיה מצר ודואג על חרבן בית המקדש. ובפרט באלו ג' שבועות שיש בין י"ז תמוז לט"ב. ומה גם שאבלות זה של החרבן הוא אבלות ישנה. לכן היה נראה לכאורה שבאבלות של מת. יש חומרא יתירא מהאבלות של חרבן הבית. וראיה לדבר שהרי האבל אסור בימי אבלותו בכמה דברים במלאכה ברחיצה ובסיכה בנעילת הסנדל. ובתשמיש המיטה. ולקרות בתורה ובשאלת שלום ובכמה דברים אחרים וכו' כמ"ש ריב"ה ומרן ז"ל בי"ד בסי' ש"ך ע"ש. מה אין כן בימים שיש בין המצרים שמותר בכל אותם הדברים רק בשבוע שחל ט"ב להית בתוכה. שאז אסור בקצת דברים. ומהם גם אינו אסור אלא ביום ט"ב לבד. כדאיתא בש"ע א"ח בסי' תקנ"א ע"ש: באופן שלכאורה היה נראה שלא היה ראוי לאבל לברך ברכת שהחיינו בימי אבלותו מהטעם הנז"ל דכתיבנא:
אמנם אחרי התבוננות מעט. תראה שצער חרבן בית המקדש חמור יותר מצער אבלות של מת. שהרי אבלות של מת הוא אבלות וצער יחיד לבד. אבל צער ואבלות חרבן הבית הוא דרבים שכל האומה ישראלית מקטנם ועד גדולם. אנשים ונשים חייבים להתאבל ולהצטער על חרבן בית מקדשינו. ומה שלא תיקנו שינהגו כל ענייני אבלות מי"ז תמוז עד ט"ב. רק קצת דברים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה. וקצת דברים ביום ט"ב לבד. טעם הדבר הוא. מפני שהיה גזרה שאין רוב הציבור היה יכול לעמוד בה. כדאיתא במסכת בתרא בפ' חזקת הבתים. דתנן שם וז"ל תנו רבנן כשחרב הבית אחרונה רבו פרושים בישראל. שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין. נטפל להם ר' יהושע וכן אמר להם. בני אם אומר שלא להתאבל כל עיקר אי אפשר שכבר נגזר' גזרה. להתאבל יות' מדאי ג"כ אי אפשר. שאין גוזרין גזרה על הציבור. אלא אם כן רוב הציבור יכולין לעמוד בה וכו'. ע"ש שהאריכו בגמ' בענין זה וכדכתיבנא: הרי לך שצער חרבן בית המקדש שחמירא מצער אבלות מת:
והנה אחר שנתברר לנו שצער חרבן בית המקדש באלו הימים שיש בין י"ז מתמוז לט"ב הוא חמור יותר מאבלותו של יחיד. נלע"ד שראובן דנ"ד שיכול לברך ברכת שהחיינו תוך ז' ימי אבלותו. על פדיון הבן וכן כל אדם על איזה מצוה שאירע לו בתוך ימי אבלותו. רק שלא יעשה סעודת שמחה. וראיה לדבר. מהא דאיתא במסכת ברכות. וכתבו הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות ברכות וריב"ה ומרן ז"ל בא"ח בסי' רכ"ה וז"ל אמרו לו שמת אביו מברך ברוך דיין האמת. היה לו ממון ויורשו. אם יש לו אחים שיורשים עמו. מברך הטוב והמטיב. אין לו אחים והוא יורשו מברך שהחיינו ע"כ ע"ש:
הרי לך שאפילו בשעת מיתת אביו. שאין צער לאדם גדול מזה. שיכול לברך שהחיינו. אפילו שאינו על דבר מצוה. רק על דבר הרשות. דהיינו על שמחת ממון שיורש אותו. מכ"ש וק"ו על ענין מצות פדיון הבן. שהיא מצות עשה שבתורה. שאין ראוי להחמיץ המצוה. וכמו שכתב הרב בעל הלבושים ז"ל. שכתב על פדיון הבן אם אירע בין המצרים שיברך ברכת שהחיינו ואפילו בחול שחל ט"ב להיות בתוכה. ושלא יחמיץ המצוה. ושמיום שלשים ואילך אם יעכב עצמו. עובר בעשה בכל יום עכ"ל ע"ש בא"ח בסי' תקנ"א וכדכתיבנא:
זאת ועוד נלע"ד לומר דכיון דעיקר ברכתו הוא שנותן הודאה לשי"ת. שזיכהו לתת לו בן בכורו להגיעו לפדיון א"כ כונת ברכתו. באמרו והגיענו לזמן הזה רצה לומר שהגיעו לעת ולעונה הזאת לפדות בנו בכורו. ואע"פי שאותו יום הוא בתוך ימי אבלות אביו. ושבוע שחל ט"ב להיות בתוכה. שהם ימים של צער. כיון שעיקר כונתו ושמחתו הוא על שמקיים מצותו. אין בכך כלום וכדכתיבנא: ומ"מ נלע"ד שאם חל הפדיון ביום ט"ב עצמו. שידחה אותו ליום מחר דדוקא לענין מילה. שאינו יכול לדחותה למחר יכול לברך בו ביום וכדכתיבנא:
והגם שמדברי הרשב"א ז"ל נראה לכאורה. שאפילו על המילה אינו מוכרח לברך עליה ברכת שהחיינו. שהרי בתשובה סי' קמ"ו כתב וז"ל ולענין ברכת שהחיינו שאמרת שאבי הבן מברך בשעת המילה וכיצד מברך שמא לא כלו לו חדשיו וכו'. דע שבכל הארצות האלו. לא ראינו מעולם. מי שברך שהחיינו בשעת המיל'. ואפי' לא' מן הגדולים שהיו בארץ הזאת לא ראיתי כן. אבל מי שברך אין לחוש לשמא לא כלו לו חדשיו. דכל שנגמרו סימניו. שעריו. וצפרניו. אין חוששין. וסומכין על סימנים אלו. אפילו למולו בשבת החמורה. כ"ש לענין ברכה עכ"ל: וכמו כן בסי' רמ"ה כתב שלא ראה לגדולי הדור. שהיו אומרים שהחיינו על המילה וכו' ע"ש:
אמנם מ"מ מדברי הרשב"א נראה שכיון שכבר נהגו כל העולם לברך שהחיינו על המילה על כל בן ובן שנולד לו. לכן לא סגי בלאו הכי שלכן התירו לברכה אפילו ביום ט"ב. שכן כתב שם בסי' רמ"ה וז"ל ומסתברא דכל שנולד לו בן. צריך לברך שהחיינו. בין נולדו לו בנים אחרים בין לא נולדו לו וכו'. והביא ראיה מפדיון הבן שתיקנו בו זמן וכו' ע"ש:
אשר על כן נלע"ד שדוקא על המילה אם חל ביום ט"ב שיברך עליה ברכת שהחיינו בהיות שאינו יכול לדחות המצוה עד למחרתו אבל על מצות פדיון הבן אם ידחה עד למחרתו לא שייך לומר שמחמיץ המצוה בשביל דיחוי יום א'. אמנם אם חל ביום אחר מבין המצרים ואפילו בשבוע עצמו. שחל ט"ב להיות בתוכה כמו בנ"ד יברך על המצוה ולא יחמיצנה וכדכתיבנא:
ועוד ראיתי להרשב"א ז"ל שכתב בסי' רמ"ה וז"ל ברכת שהחיינו אינה תלויה בשמחה. אלא תלויה בדבר שמגיע לו תועלת. ואעפ"י שמתערב עמה. צער ואנחה שהרי אפילו מת אביו. ונפלה לו ירושה אומר שהחיינו ע"כ: וזה מכוון להאי דכתיבנא לעיל. דעיקר כונת ברכת שהחיינו הוא לתת הודאה לשי"ת על הטובה שהשפיע לו ושזכה לקיים מצוה זו. ולכך יכול לברך שהחיינו על הפדיון בין המצרים ואפילו בשבוע עצמו שחל ט"ב להיות בתוכה ועל המילה אפילו ביום ט"ב עצמו וכדכתיבנא:
זאת תורת העו'לה מכל מה דכתיבנא שכשם שיכול אדם לברך ברכת שהחיינו על פדיון בנו הבכור אפילו בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה שה"ה והוא הטעם לראובן דנ"ד שאעפ"י שנכפלו לו אבלותיו ביום שאירע לו מצות פדיון בנו בכורו. אבלות החרבן ואבלות אביו. שיכול לקיים מצותו ולברך עליה. ובלבד שלא יעשה סעודת שמחה. לפי שהאבל אסור לאכול בסעודת שמחה וכמו שכתבו ריב"ה ומרן ז"ל בסי' שצ"א ע"ש. וכדכתיבנא:
זהו הנלע"ד וה' יצילנו משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מד"ין. פה בק"ק ח"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א:
הכותב וחותם בי"ט למב"י מהא שתא הנה ברך לקחתי לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל ס"ט:
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס