שאלה ראובן היה בעל נכסים רבים וכראותו כי הגיע עת פקודתו למות רצה לצוות על ביתו ועשה צוואתו כדת וכהלכה ובתוך דבריו צוה ז"ל הנני מניח ארבעים אלף זהובים ביד בני שיהיה הקרן קיים לעולם והפירות שיגבו בכל שנה יהיו מתנה לעזר נדוניא איזו יתומה שיבחרו בני ונפטר לבית עולמו ו"חלי"ש והבנים קיימו מצות אביהם עשר שנים אחר כך נפלה קטטה בין האחים והלכו לערכאות של גוים למשפט ובזבזו הון רב גם ארבעים אלף זהובים הנ"ל הלכו לאבדון באופן שכאשר יצאו מן העולם הזה הניחו בניהם בעירום ובחוסר כל וכראות הבנים הדבר הרע הזה התחילו להתעסק במשא ומתן והרויחו כיד ה' הטובה עליהם וקיימו צוואת אבי אביהם משלהם בחשבם שחובה עליהם לעשות כן אמנם אחר עבור ששה שנים נפלה מחלוקת בין הקרובים האלה על הענין הנ"ל קצתם רוצים לכוף קצתם יש מהם שאמרו שהבנים נכנסים במקום אביהם וחייבים לתת משלהם בכל שנה ושנה המתנה כפי צוואת אבי אביהם כיון שהאבות קבלו הממון הלז מזקנם והאחרים השיבו שכיון שאבותיהם הפסידו בכלל ממונם ממון המתנה והם לא ירשו מאבותיהם שום דבר הנה הם פטורים מהחיוב הנ"ל מכל וכל לכן המורה לצדקה ישים שלום בין הקרובים האלה ויורם כדת מה לעשות ומהתמ"ש:
תשובה לדעתי נראה דהאי מלתא תליא במחלוקת ישנה בין הפוסקים המה עמודי ההוראה אשר הבית נכון עליהם הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דפליגי עם הרשב"א ופלוגתייהו תליא במאי דגרסינן בכתובות פרק מי שהיה נשוי דף צ"א דקאמר הכי ההוא גברא דהוו מסקי ביה מאה זוזי שכיב שבק קטינא דארעא דהוה שויא חמשין זוזי אתא בעל חוב וקא טריף ליה אזול יתמי ויהבו ליה חמשין זוזי הדר קא טריף ליה אתו לקמיה דאביי אמר להון מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם הני קמאי מצוה עבדיתו השתא כי טריף בדין קא טריף ופירש"י ז"ל מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם משום כבוד אביהם אלא שאין לב"ד לכופן על כך דלאו מצות עשה מפורשת היא כסוכה וכלולב אלא מנוה בעלמא מדרבנן עכ"ל וכן הוא דעת הרשב"א כמו שבהדיא ביאר לנו הר"ן שם בכתובות משמו וז"ל אבל הרשב"א כתב דמצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם משלהם אפילו לא הניח להם אביהם כלום והך מצוה בלא כפיה היא והיינו שמעתין וזהוא שלא הזכירו כאן דשבק להון אבוהון מידי אלא קטינא דארעא אבל אם הניח להם אביהם מטלטלין בכי האי גוונא מצוה עליהם לפרוע חובתו וכופין אותם על כך והיינו ההיא דפרק מי שמת דמיירי כדיני כפיה ואוקימנא לה משום מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם עכ"ל אבל הרמב"ם הרי"ף והרא"ש וכמה מהני רבוותא לא חיישי להכי וביארו לנו הדין לאמתו שאין הבן חייב בכבוד אביו רק משל אביו אבל משלו אפילו מצוה ליכא ועתה הט אזנך ושמע מה שכתב הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה סימן א' שכתב מצוה על היתומי' לפרוע חוב אביה מן המטלטלין שהניח ואם לא רצה היור' ליתן אין כופין אות' ליתן ומיתו' לשון הרמב"ם שכת' מן המטלטלין שהני' דקד הה"מ דדוקא אם הניח מטלטלי איכא מצוה על היתומי' לפרוע חובת אביהם וממילא משמע דאם לא הניח מטלטלין אפילו מצוה ליכא ואם כי דברי הה"מ אינם צריכים חיזוק מ"מ אבא בעקבותיו כמלקט אחרי הכו"שרים ואציע לפניך מה שביאר לנו על ענין דין זה והמחלוקת שיש בין הפוסקים וז"ל ומצוה על היתומים וכו' שם במעשה דקטינא מוכח דאין כופין אותם וכן כתבו הרבה מהמפרשים ז"ל ומה שכתב מה מטלטלים שהניח דעת וז"ל בדעת קצת מהמפרשים ז"ל שכתבו דכי אמרינן מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם ה"מ ממטלטלי דאבוהון אבל אם לא שבק מטלטלי לא אמרינן מצוה לפרוע מדידהו וכדמוכחא בהדיא סוגיא דסוף מי שמת ולפי זה עובדא דקטינא דמי שהיה נשוי הנהו זוזי דאבוהון אשתארו וכן כתב רבינו ז"ל סוף פי"ח אבל הרשב"א ז"ל כתב דמטלטלי דאבוהון מצוה וכופין אותם מנכסי דידהו מצוה ואין כופין אותם וכדברי רבינו כתבו רוב המפרשים ז"ל עכ"ל:
ובחפשי באמתחו' שיחות ספרי הפוסקי' מצאתי שכן פסק הטור בחושן המשפט סימן קז' אשר מתוך דבריו שמעינן תכונת הדבר ואמיתתו לענין דין וז"ל מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם וכופין אותם על כך כמו שכופין את אביהם בד"א כשהניח להם אביהם אחריות נכסים שאז נשתעבדו אלו הנכסים בחיי אביהם אבל אם לא הניח להם אחריות נכסים מצוה עליהם לפרוע חובות אביהם משום כבוד אביהם אבל אין כופין אותם דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב"ח מן התורה משום דמצות כבוד הוא מצות עשה שמתן שכרה בצדה אין ב"ד של מטה מוזהרין עליה אבל אם לא ירשו כלום מאביהם אין חייבים לפרוע חוב אביהם ואפילו מצוה נמי ליכא עכ"ל:
הרי קמן ג' מדרגות בעיקר דין זה אחד הוא לעיכוב וחובה ואחד למצוה בעלמ' ובלא כפיה ואחר רשות שאינו נכנס לא בגדר חובה ולא בגדר מצוה והנפקותא היא מבוארת בעצמה והיינו כמו שביאר לנו הרב בתכלית הביאור שאם הניח להם אביהם אחריות נכסים נשתעבדו אלו הנכסים לב"ח על צד החיוב וחייבים הבנים לפרוע ואם הניח להם אביהם מטלטלין לחוד מצוה בעלמא היא על היתומים לפרוע חובת אביהם אמנם אין כופין אותם על כך ואם לא הניח להם כלום אינם חייבים לפרוע משלהם ואפילו מצוה ליכא:
והנה עיני כל תחזינה משרים דאין כאן חיוב כלל ועיקר לפי דברי הטור לאלו הבנים שיתנו מממונם בכל שנה ושנה המתנה הנזכרת בשאלה כפי צוואת אבי אביהן וכמו שבהדיא פסק שם הרב בי' בשולחנו הטהור אמנם עם היות דין זה מוסכם מרוב הפוסקים מ"מ עדין פש גבן לחקור ולבאר דברי הטור שכתב שאם לא ירשו כלום מאבותיהם דאפילו מצוה ליכא ולא יעלם מעיני פני כל מעיין קושי ישובו מפאת הענין והלשון ואנו בתומי עמדתי משתאה מחריש לדעת הבנת כוונת האי עובדא דפרק מי שהיה נשוי. כי הוקשה בעיני אומרו דאתו לקמיה דאביי ואמר להון הני קמאי מצוה עבדיתו ואם איתא לסברת הטור דקאמר שאם לא הניח להם אביהם כלום אינם חייבים לפרוע משלהם ואפילו מצוה ליכא איך קאמר להו אביי כד אתו לקמיה הני קמאי מצוה עבדיתו הרי בתחילת העיון נראה דזה סותר לסברת הטור דהא כפי שטחיות לישנא דגמרא משמע דלא שבק להון אבוהון כי אם קטינא דארעא דהוה שויא חמשין זוזי ונמצא השתא דהני חמשין זוזי שנתנו מממון שלהם קאמר להו אביי מצוה קא עבדיתו ואתא לאשמועינן דאכתי מצוה מיהא איכא לבנים לפרוע משלהם אף על פי שלא הניח להם אביהם כלום דבשלמא לסברת הרשב"א דדעת שפתיו ברור מללו דקא פסיק ותני דמצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם משלהם אפילו לא הניח להם אביהם כלום אתי שפיר לישנא דשמעתין אמנם לדעת הטור קשה איך גזר אומר דאפילו מצוה ליכא:
דע דכד דייקת שפיר הדבר מוכרע ומוכרח בעצמו ומדוקדק הדיק הטיב דסתמא דתלמודא לא נחית להודיענו בהאי עובדא כפי שורת הדין אלא מה שהוא משועבד לב"ח והיינו נכסים שיש להם אחריות אמנם לענין מטלטלין לא אכפת לן ולפיכך שתיק מיניה מפיאת היותו מוסכם דמטלטלי דיתמי לא נשתעבדו לב"ח הלכך כשאמר להם אביי הני קמאי מצוה קא עבדיתו יחוייב לנו למימ' שמלבד קטינא דארעא דהניח להם הניח להם גם כן מטלטלין:
ועתה הט אזנך ושמע ראיה ברורה ממה שנתבאר בספר התרומות שאין הבנים חייבים לפרוע משלהם כשלא ירשו כלום מאבותיהם וז"ל שם בשער ס"א וצריכין אנו לבאר אם לא הניח להם אביהם ליתמי נחלה לא מטלטלין ולא קרקעות אבל יש להם נכסים מעצמם ועל זה כתב ב"ה דכי אמרינן מצוה על היתומים לפרוע חוב אביהם דוקא מטלטלין דשבק אבוהון איכא משום מצוה וכפיה בתקנתא דבתראי אבל יתמי דקנו נכסי אפילו מצוה ליכא כדמוכח בבתרא פרק מי שמת במשנת נפל הבית  עליו ועל אביו והיתה עליו כתובת אשה וב"ח ודוק ותשכח בגמרא דידן ועל דעת ר"ח ז"ל ע"כ ומלתא דתליא בסברא הוא שכיון שאפילו ממטלטלין של אביו אינו חייב אלא משום מצוה מטלטלי דקנו אינהו פשיטא דליכא אפילו מצוה כלל ופקע ליה מצותו ואפילו ממקרקעי דקנו אינהו לא כרעי ליה מידי משום כבוד אביהם דלא מצינו שיתחייבו לכבודו בממונם וכדאיתא בקדושין דקתני משל מי רב הושעיא אמר משל אביהם וקי"ל כוותיה ואע"ג דהיכא דלית ליה לאב זנו ומפרנסו משלו בתורת צדקה וכייפינן ליה ה"מ לגופי' אבל לאחריני ליתן להם את שלהם לא ע"כ הרי קמן דבאר לנו הרב הנ"ל בתכלית הביאור דאין להתחיי' לבנים לשלם מממונם לב"ח משום כבוד אביהם וכמו שנתבאר גם כן בהגהות אשירי בפרק מי שהיה נשוי בשם ה"ר שמואל הלוי שכתב דלא אמרינן מצוה על היתומי' לפרוע חובת אביהם אלא היכא דירשו מאביהם כדי החוב וראיה מפרק מי שמת גבי נפל הבית עליו ועל אביו עכ"ל:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור שאלתנו דודאי יש להתיישב בכל חלקי האפשר ועם היות דין זה מסכים מכל צדדיו אל הדעת הנכונה וכמו שנתאמת לנו עם כל אותם הראיות הראויות להתכבד ומלתא דמסתבר הוא שהבנים יהיו פטורים מן החיוב הנ"ל כיון שלא ירשו כלום מאביהם וכמו שטוענים הקרובים באמרם שכיון שאבותיהם הפסידו בכלל ממונם ממון המתנה והם לא ירשו שום דבר הנה הם פטורים מהחיוב מכל וכל ואין להסתפק שזאת הטענה היא היותר צודקת מ"מ מגדר הכבוד המוטל על הבנים לכבד את הוריו בהונם ובקנינם ולכל מה שיצטרך להם עכשיו שהשיגו מבוקשם תכליתם ומאוויי חפצם שה' עזרם וסייעם אחר שהניחם אביהם בעירום ובחוסר כל אינו דבר זר ולא ינגדהו השכל שיתחייבו על כל פנים להתמיד בפועל המעולה אחר שנשרשה בלבם המחשבה הנאותה לכבד את אביהם בממונם דהיינו עצם שלמות התכלית מחמת החיוב המוטל על הבנים בכל עת ובכל שעה לכבד את אביהם בין בחייהם בין במיתתם וכמו שהשרישונו רבותינו ז"ל בהרבה מקומות על פסוק כבד את אביך ואת אמך מכבדו בחייו ומכבדו לאחר מותו ובילקוט פרשת יתרו דרשו משם הירושלמי רשב"י אומר גדול הוא כיבוד אב ואם שהעדיפו המקום יותר מכבודו נאמר כבד את ה' מהונך מפריש לקט שכחה ופאה וכו' אם יש לך אתה חייב בכולם ואם אין לך אי אתה חייב בחח מהן אבל כשבא אצל כבוד אב ואם בין יש לך בין אין לך את כבד את אביך ואת אמך אפילו אתה מסבב על הפתחים עכ"ל והרמב"ם בהלכות ממרים פרק ששי כתב וז"ל איזהו מורא ואיזהו כבוד מורא לא עומד במקומו וכו' איזהו כבוד מאכיל ומשקה מלביש ומכסה משל אב ואם אין ממון לאב ויש ממון לבן כופין אותו וזן אביו ואמו כפי מה שהוא יכול ואע"ג דנ"ד אין לו הקש ודמיון דאיכא לפלוגי טובא כאשר כבר הוכחנו משם בה"ת דהתם לגופיה אבל לאחריני ליתן להם משלהם לא מ"מ חילוק ודיחוי כזה חוזר ונראה בענין שלפנינו מפאת הקלון והבזיון שימשך לאביהם שכבר מתו בהעדר מציאות התמדת הפועל המעולה ובפרטות במעשה הצדקה הזאת שאין לה ערך בהיותה מיוחדת לעזר נדוניא איזה יתומה שיבחרו כמבואר בשאלה הלכך כדי שלא יבואו לידי רנון וקלון ושלא יזכרו אותם לגנאי נלע"ד שהבנים האלו נכנסים במקום אביהם ואך שחובה אין כאן כיון שלא ירשו כלום מאבותיהם מ"מ מצוה גדולה רמיא עלייהו לתת משלהם בכל שנה ושנה הסך הנזכר כפי צוואת אבי אביהם:
ומצאתי פתח לבעלי תשובה זאת ממה שכתב הרא"ש בכתובות בפרק הכותב וז"ל והא דאמרינן דפריעת ב"ח מצוה וכופין יתומים גדולים היינו היכא דהניח אבוהין אחריות נכסים דעלה אתמר מלתא דרב פפא בערכין אבל בדליכא אחריות נכסים אלא מטלטלין מצוה על היתומים ואין כופין כדמוכח לקמן בפרק מי שהיה נשוי גביה ההיא דשבק קטינא דארע' דאמר ליה אביי הנך קמאי מצוה קא עבדיתו השתא כי קא טריף בדין קא טריף וטעמ' משו' דהויא מצות כיבוד אב מצו' עשה שמתן שכרה בצדה ואין ב"ד של מטה מוזהרין עליה והא דאמרינן בהגוזל הניח להם אביהם פרה וטלית וכל דבר המסויים חייבים להחזיר מפני כבוד אביהם לאו דוקא כבוד אביהם קאמר אלא דאם לא מחזירין היה קלון אביהם אבל משום כבוד אביהם לחודיה אין מחייבין אותו להחזיר עכ"ל:
נמצינו למדין מדברי הרא"ש דכל היכא דאשכחן שימשך בהכרח בזיון וקלון לאביהם אם יחדלו הבנים מלפרוע חובות דבר פשוט הוא שלא יצדק לומר שיהיו פטורים מן השעבוד והחיוב כהחלט והראיה מההיא דהגוזל דמשום כבוד אביהם לחודיה אין מחייבים אותו להחזיר וכפי זה המונח יש קצת הוכחה לענין שלפנינו דכי היכי דהתם פסיק ותני הרא"ש דאם לא מחזירין דבר הניכר לכל הוא שימשך קלון לאביהם הכי נמי יסתכל המעיין במקצת התבוננות בענין שלפנינו שהוא בלתי אפשר שלא ישיגם רנון וקלון מאחר שבעודם בחיים נמנעו מלהתמיד במעשה הצדקה המוטל עליהם לקיים מחמת הקטטות והמריבות שהיה ביניהם עד שירדו מנכסיהם ובכלל איבוד ממונם גם מה שנתייחד לעזר נדונית היתומות הכל הלך לאבדון ובהיות דבר זה מכוער ומגונה לאביהם שכבר מתו אינו רחוק מן השכל שנאמר שיתחייבו להתמיד על צד המצוה דדבר פשוט הוא דמשום כבוד אביהם בלחוד פטורים לגמרי אמנם בהצטרפות הקלון שישיגם אם יתרשלו הבנים במעשה הצדקה מסתבר שפיר למימר דמצוה מיהא איכא ואל תשיבני דבנ"ד שאני ולאו דוקא מצוה אלא שחובה עליהם לעשות כן מאחר שבלב שלם ובנפש חפיצה התמידו במעשה הצדקה הזאת ויסעו ממת"קה מתק כוונתם הטובה ויחנו ביטב"תא כי הטיבו כבר ששה שנים רצופים מממונם לנדונית היתומות וכל אחד ואחד מאלו הבנים מצא או מוצא דרך נכון וישר להיות כחסיד שותה בצמא את דברי רבותינו ז"ל האומרים בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים דכל מי שקבל עליו והרגיל עצמו לעשות דבר מצוה הוי כמי שקבל עליו בנדר ואינו יכול להסתלק ממנה ואם כן נמצא כפי זה שחל עליהם החיוב להתמיד במצוה הזאת מאחר שכבר קבלו עליהם לעשותם:
זאת אשיב ואומר דלעולם חיוב ליכא אף על פי שכבר נשתעבדו עצמם בדבר זה אלא דוקא מצוה וכדי שנעמוד על שורש ועיקר דין זה אציע לפניך מה שכתב הרב בי' בשולחנו הטהור ביורה דעה סימן רי"ד וז"ל דברים המותרי' ואחרים יודעים שהם מותרים ונוהגים בהם איסור הוו כאילו קבלו עליהם בנדר ואסור להתיר' להם אבל דברים המותרים ואחרים נוהגים בהם איסור מחמת טעות שסבורים שהם אסורים לא הוי כאילו קבלו עליהם בנדר עכ"ל הרי מכאן למדנו קצת הוכחה לומר דאין טעם ההתמדה מספיק להיו' נחשב בדבר זה כאילו הוי נדר גמור משום דתשובתו בצדו שהרי כתב ה"ה שקיימו צוואת אבי אביהן בחשבם שחובה עליהם לעשות בן וכפי היסוד והכלל שבידנו שכשהבנים לא ירשו כלום מאביהם הם פטורים לגמרי ואפילו מצוה ליכא נמצא כפי זה שמבואר בעצמו שטעות בידם להתמיד בפועל המעולה על צד החיוב ובלבד שלא ימשך שום בזיון או קלון לאבותיהם אחר פטירתם מן העולם מפאת מניעת מנהגם הטוב ונדיבות לבם כמעשה הצדקה אך אמנם אם דבר זה הוא בלתי אפשר וכגון בענין שלפנינו שהחוש לא יוכחש היות דבר זה מגונה לאבותיהם ובלי ספק הוא שכל העם רואים את הקולות ויכריזו בקלא דלא פסיק לגנאי ויאמרו שמחמת הקטטות והמריבות שהיה ביניהם הניחו ממונם על קרן הצבי עד שהפסידו בכלל ממונם מה שיתייחד לעזר נדונית היתומות שאין לך זלזול וקלון גדול מזה נראה פשוט ומבואר בעצמו שחייבים הבנים להתמיד משלהם על צד המצוה ואף שכבר הוכחנו מה שהוא מוסכם בכל ספרי הפוסקים דאם הבנים לא ירשו כלום מאבותיהם אפילו מצוה ליכא בנ"ד כולם יסכימו דמצוה מיהא איכא לגביה הבנים לעשות כל יכולתם בהשתדלות נמרץ להתמיד בנדיבות האפשרי במעשה הצדקה הזאת בלי שום איחור או התעכבות כי בזה יפרסמו ויודיעו לכל תכלית ויושר כוונתם הטובה ודעת שלמה שנתאמצו ואזרו חיל לגמול חסד לאביהם שכבר מתו ונחת רוח לנפשותיהם בקיומם צוואת אבי אביהם בממון שלהם על צד המצוה ולא משום כבוד אביהם בלחודיה דדבר פשוט הוא דמהאי טעמא אינם חייבים לתת משלהם כיון שלא ירשו כלום מאביהם כמדובר אלא כיון שהוא בלתי אפשר שלא יבואו לידי רנון וקלון אם לא יתמידו בפועל המעולה נראה לפי קוצר ע"ד דמצוה עליהם לתת משלהם לנדוניית היתומות מידי שנה בשנ' אע"פ שהם לא ירשו כלום מאביהם וזה להלכה ולא למעשה והאל יצילני מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בשנת ובסדר
כל נדיב לבו יביאה את תרומת ה' לפ"ק:
נאם הצעיר יצחק סרוק יצו"א