שאלה יעקב מת והניח שני בנים ראובן ושמעון וקודם מותו השיא אשה לראובן בנו ופסק לתת לו עשרה אלפים פרחים ונתן לו מה שנתן ונשאר מלשלם מה מן הסך הנ"ל ומת יעקב ולא הספיק לתת לו כל מה שפסק ועתה באו ראובן ושמעון הנ"ל לחלוק בנכסי אביהם וראובן טוען שהוא רוצה לקחת קודם שיחלוקו מה שנשאר על אביו ממה שפסק לתת לו והוציא פנקסו להראות מה שקבל מאביו בזה האופן בפעם ראשונה שלשה אלפים פרחים ובשניה שלשה אלפים פרחים ובמשך ארבעה שנים שני אלפים דהיינו חמש מאות בכל שנה ובחפשם בשטרי אביהם מצאו שטר אחד מכתיבת יד אביהם בזה האופן דירה פלונית קניתי לבני ראובן וכראות ראובן זה השטר שמח שמחה גדולה וטען ביתר עוז שהבית הנ"ל הוא שלו הואיל ואביו קנאו לו והוא תשלום עשרת אלפים שפסק לתת לו והראיה משטר המקנה שהוא בפך ארבעת אלפים ומה שנתן לי השני אלפים חמש מאות בכל שנה הוא משכירות הבית שכך מוכח משטרי השכירות וגם כן ארבעה שנים משקנה הבית הנ"ל ושמעון טוען אפשר שאביו קנה הבית הנ"ל בכוונה זו אבל הואיל ובספר המקנה לא נזכר שמו של ראובן ולא נמסר לו הבית בחיי אביו בודאי הגמור שכל מה שנתן לו הוא לנכות לו ממה שפסק לו בעת נשואין השתא מבעיא לן הדין עם מי יורנו המורה לצדקה ומה"ת מ"ש אכי"ר:
תשובה בהיות שבתחילה היתה טענת ראובן שהיה רוצה קוד' שיחלוק נכסי אביו עם שמעון אחיו ליקח שני אלפים פרחים שהיה חויב לו אביו מהנשאר מעשרת אלפים שפסק לתת לו כמו שהראה שהיה כחוב בפנקסו שלא קבל יותר משמונה אלפים ואחר כך שמצאו שטר אחד מכתיבת יד אביהם שהיה כתוב בו בית פלוני קניתי לבני ראובן השתא הוא תובע זה הבית הואיל שאביו קנאו לו והוא תשלום עשרת אלפים שפסק לתת לו והראיה לזה משטר המקנה שהוא בסך ארבעת אלפים והוא קבל מאביו ששת אלפים בשני פעמי' שלשת אלפים בכל פעם ומה שקבל עוד שני אלפים חמש מאות בכל שנה אומר שהוא משכירות הבית שכן מוכח משטר השכירות שכך עולה בכל שנה ומאחר שזו היא הטענה של ראובן אין בכאן הטענה הראשונה על כן נביא ראיות מהגמרא ומהפוסקים להוכיח שלא יש ממש בטענה זו של ראובן ואחר כך נבוא לדבר על הטענה הראשונה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בגמרא פרק ד' דגיטין דף מ"א ע"ב תנו רבנן האומר נתתי שדה פלוני לפלוני נתונה לפלוני הרי היא שלו הרי היא שלו אתננה לפלוני רבי מאיר אומר קנה וחכמים אומרים לא קנה אמר רבי יוחנן וכולן בשטר ע"כ:
ופירש רשי רבי מאיר אומר קנה. דהכי משמע אתננה לפלוני בשטר זה שאני מוסר לו עכשיו ואנן מוקמינן לה בדכתב ליה הני לישנא בשטרא ומסר ליה: וחכמים אומרים לא קנה. שאין זו אלא הבטחה שיתננה לו לאחר זמן ובשטר אחר ועדין לא עשה: אמר רב יוחנן וכולן בשטר. האי האומר דקתני כותב הוא שכתב לו אחד מן הלשונות הללו ומסר לו דאלו בדיבורא לא מיקניא ארעא ומצי למיהדר ביה עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מזאת הסוגיא דאם כתב א בשטר בלשון זה אתננה לפלוני ונתן לו השטר לא קנה דסברי רבנן דהאי לשון אינו משמע לא הבטחה שיתננה לו לאחר זמן ובשטר אחר וזה לא עשה עדיין:
וכן הוא סברת הרמב"ם בפרק ד' מהלכות זכיה ומתנה ה' י"א וז"ל הכותב בשטר נתתי שדה פלוני לפלוני או שכתב נתתיה לו או הרי היא שלו הרי זוכה בה כשיגיע השטר לידו אבל אם כתב בשטר אתננו לו אף על פי שהעידו עליו העדים לא זכה המקבל עד שיאמר לעדים כתבו שטר מתנה ותנו לו וכותבי' ונותנים לו שאין המקבל זוכה עד שיגיע שטר המתנה לידו או עד שיזכה לו בו על ידי כמו שביארנו עכ"ל:
והרב כסף משנה כתב על זה הכותב בשטר נתתי שדה פלוני לפ' וכו' אבל אם כתב אתננו לו וכ"ו הרב המגיד כתב לשון רשי ואין דברי רבינו עולים כהוגן בפירוש זה דפשיטא שאם אמר לעדים כתבו ותנו וכתבו ונחנו לו דמהני לכך נראה לי שרבינו מפרש דהכי קאמר הם כתב בשטר אתן שדה זו לפלוני והעידו עליו עדים ונתן לו השטר לא מהני דמשמע להבא אתן ועדיין לא נתן אבל כשצוה לעדים לכתוב ולתת לו אף אם נכתב בשטר אתננו זכה דלהכי מהני מה שאחר לעדים כתבו שטר מתנה וחנו לו דהוי כאלו תלה בדעתם ואם תאמר סוף סוף להבא משמע ועדיין לא נתן לכך כתב רבינו שאין המקבל זוכה וכ"ו כלומר ואם כן כשכתבו אתננו דמשמע להבא יפה כתבו שעדיין לא זכה עד שיגיע השטר לידו וכשיגיע לידו אז הוא זוכה כך נפרש דבריו כשאמר לעדים כתבו ותנו שתלה בדעתם אבל כשלא אמר לעדים אלא הוא כתב אתננו לך לא לפרשם כן ואם נפשך לומר דעד שיאמר לעדי' כתבו שטר מתנה ותנו לו וכותבין ונותנין היינו לומר שכתבו שאמר נתתי שדה פלוני לפ' האי שאין המקבל זוכה עד שיגיע השטר לידו קאי למה שכתב הרי זוכה בה כשיגיע השטר לידו וכן קאי למ"ש ונותנין עכ"ל:
הא למדת מכל הני מילי של הרב כסף משנה שלפי שטחיות דברי הרמב"ם נראה דאפילו יאמר לעדים כתבו שטר מתנה ותנו לו וכתבו בשטר אתננו לך ונתנו לו השטר לא קנה אבל הוא ז"ל פירש דברי רבינו באופן אחר מכח קושיא ש ש בדבריו כמו שכתבתי לשונו והוכיח דאם יאמר לעדים כתבו שטר מתנה ותנו לו וכתבו בשטר אתננו ונתנו לו השטר דקנה דהוי כאלו תלה הדבר בדעתם:
אבל בשולחנו הטהור לא פסק כן וזה לשונו הכותב בשטר נתתי שדה פלוני לפ' או שכתב נתתיה לו או הרי היא שלו הרי זה זוכה בה כשיגיע השטר לידו אבל אם כתב בשטר אתננו לו אף על פי שהעידו עליו העדים לא זכה המקבל והם דברי הרמב"ם ולא כתב סוף דבריו אשר מהם הוציא זה הדין והטעם שלא פסק כן נראה לי לע"ד לפי שלא היה לו ברור שיהיה זה דעת רבינו אבל מכח קושיא שיש בדבריו אמר דכך נראה לו לפרש דבריו והראיה דלבסוף אמר ואם נפשך לומ' דעד שיאמר לעדי וכ"ו היינו לומר שכתבו שאמר נתתי שדה פלוני לפ' האי שאין התקבל זוכה עד שיגיע השטר לידו קאי למה שכת' הרי זוכה בה כשיגיע השטר לידו וכן קאי למ"ש ונותנין:
נמצינו למדים מהגמרא ומהני אשלי רברבתא דצריך לכתוב בשטר מתנה לשונות דמשמע שנתן המתנה ולא לשונו' דמשמע שיתן דאין זה אלא הבטחה שיתננה לו לאחר זמן בשטר אחר וגם צריך שיגיע שטר המחנה ליד המקבל ואז זוכה הוא בה אבל בלאו הכי לא קנה אף על פי שהשטר כתוב כדין וכהלכה:
אחרי הודיע אלהים אותנו כל זה נבוא להשיב בנקל על הספק שנסתפק ה"ה על הטענה שטען ראובן דכיון שמצאו בתוך שטרותיו של אביהם שטר אחד מכתיבת ידו של אביו שהיה כתוב בו בזה הלשון קניתי בית פלוני לבני ראובן לכן הוא תובע שלו יהיה הבית הואיל שאביו קנאו לו והוא תשלום עשרת אלפים פרחים שפסק לתת לו יען הראיה שכתוב בשאלה ולא כתבתיו פעם אחרת לפי שהוא ללא צורך ובטל מאליו שאם שטר אין כאן ראיה אין כאן ונאמר שאין בטענתו של ראובן טעם ולא עיקר מפני כמה סיבות הסבה ראשונה שאין כתוב בשטר זה לשון דמשמע שנתן לו הבית הזה כמו שצריך להיות מהראיות שכתבנו אלא כתוב בו קניתי בית פ' לבני ראובן שהוא הבטחה שיתננו לאחר זמן והוא לא נתן כמו שנראה מדברי השאלה שאפילו ידיעה לא היה לו מזה והשניה שאפילו היה כתוב בשטר לשון דמשמע שנתן לו הבית לא קנה כיון שלא הגיע השטר לידו כמו שהוכחנו מהני רבוות' דכל זמן שלא הגיע השטר ליד המקבל לא קנה ואפי' ידע מזה המתנה והיו עדים בדבר מכל שכן בנ"ד שלא ידע ראובן מזה כלום:
ואם יאמר האומר כי אינו דומה כל מה שכתבנו לנושא שאלתינו לפי שבנ"ד היה כתוב בשטר לשון קנייה וגם ראובן אומר שהוא תשלום עשרת אלפים שפסק לתת לו ולא מתנה כפי מה שנראה משטחיות השאלה וכל מה שכתבנו והוכחנו הוא מדיני מתנה ומה ענין זה לזה לזה נאמר דמסברא מוכרח לומר דמה שכתב יעקב בשטר קניתי בית פלוני לבני ראובן היה בדעתו ליתנה לו במתנה ולא שקנה אותו לבנו ממעות בנו שלא מדעתו כי איך יעלה על הדעת שיקנה אדם איז' דבר לחבירו ממעותיו בלי שיעשהו שליח לזה בודאי שזה רחוק מן השכל ואף שראובן מודה עכשיו בקנין הוא להנאתו ולטובתו דבזה הוא מרויח ב' אלפים פרחים יותר ממה שתבע בראשונה העולה לנו מכל זה לע"ד דאין בטענה זו של ראובן ממש כלל ועיקר לפי הראיות שכתבנו ולא לו יהיה הבית:
ומעתה שתרצנו זאת הטענה ועקרנו אותה מעיקרה אם כן חלה הטענה הראשונה שטען ראובן שרוצה קודם שיחלוק נכסי אביו עם אחיו ליקח שני אלפים פרחי' שהיה חייב לו אביו מהנשאר מעשרת אלפי' שפסק לתת לו ולכן חל עלינו חובת ביאור לבאר אם הדין עמו אם לאו וכדי להוציא לאור משפט נציע לפניך מה שאומ' הגמ' והפוסקים שמשם יתורץ הספק:
איתא בגמ' פרק הנושא דף ק"ב ע"ב אמר רב גידל אמר רב כמה אתה נותן לבנך כך וכך וכמה אתה נותן לבתך כך וכך עמדו וקידשו קנו הן הן הדברים הנקנים באמירה אמר רבא מסתברא מילתא דרב בבתו נערה דקא מטי הנאה לידיה אבל בוגרת דלא מטי הנאה לידיה לא והאלדים אמר רב אפילו בוגרת דאי לא אימא הכי אבי הבן מאי הנאה אתא לידיה אלא בההיא הכאה דקמיחתני אהדדי גמרי ומקני להדדי א"ל רבינא לרב אשי דברים הללו ניתנו ליכתב או לא ניתנו ליכתב אמר ליה לא ניתנו ליכתב ע"כ:
והרמב"ם כתב בה' זכייה ומתנה פ' ו' הלכה י"ז וז"ל כבר ביארנו בנשואין ששנים שהיה ביניהם שדוכין ופסק זה על ידי בנו וזה על ידי בתו ואמרו כמה אתה נותן לבנך כך וכך וכמה אתה נותן לבתך כך וכך ועמדו וקדשו קכו באמירה ואין קונין באמירה זו עד שעת נשואין שכל הפוסק דעתו לכנוס וצריכין שיהיו הדברי' שהן פוסקין מצויין ברשותו שאין ארם מקנה דב' שלא בא לעולם כמו שביארנו ודברי אלו לא ניתנו להכתב לפיכך אינן כשטר עד שיטרוף בהן עכ"ד:
והרב המגיד כתב ודברים אלו לא ניתנו וכו הוא ז"ל מפרש לא ניתנו ליכתב האמור בהנושא אין כתיבתן עושה שטר לגבות מן המשועבדים שלא עלה על דעתם להשתעבד באמירה שלהם משום הנאת איחתוני אלא אצל בני חורין ולא אצל משועבדין והילכך אפילו נכתב מהן שטר אינו טורף וכן נראה דעת הרי"ף ז"לפ"ק דקידושין וכן דעת הרשב"א ז"ל ושיטה אחרת יש והוא דעת הראשון הכתוב בהשגות וזה עיקר ע"כ:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור סימן נ"א ס' א' מלה במלה כמו הרמב"ם ולכן לא העתקתיו שלא להאריך אלא שבסוף אמר בד"א שפסק בבתו בין קטנה ובין גדולה ולבנו ובנישואים ראשונים והוא גם כן דעת הרמב"ם בפ' כ"ג מה' אישות:
נמצאת למד מזאת הסוגיא ומהני עמודי ההוראה דהדברים שפוסק אדם לתת לבנו ולבתו בשעת הקידושין שהן נקנין באמירה בלא קנין ושטר ואפילו כתבו שטר על זה אינו גובה מן המשועבדין אלא הרי הוא כחוב על פה דגובה מבני חרי ולא ממשעבדי דהכי מסקנת הגמרא לא ניתנו להכתב:
ובטרם שנבוא למחוז חפצינו להשיב בנ"ד צריכים אנו להביא דינא אחרינא מהרב הגדול שבענקים כדי שעם זה יתורץ הספק שנסתפק ה"ה בנושא שאלתינו הלוא הוא בה' מלוה ולווה פרק י"א ה"ו וז"ל אין ההלואה שעל פה נגבית מן היורשין אלא באחד משלשה דרכים אלו כשהחייב מודה בה וצוה בחליו שיש לפלוני עליו חוב עדיין או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע זמן לפרעה וחזקה היא שאין אדם פור בתוך זמנו או שנדוהו עד שיתן ומת בנדויו כל אלו גובין מן היורשין בלא שרועה אבל אם באו עדים שהיה חייב לזה מנה או בפנינו הלוהו אינו גובה מן היורש כלום שמא פרעו שהמלוה את חבירו בעדים אין צריך לפרעו בעדים וכן אם הוציא כתב יד אביהן שהוא חייב לו אינו גובה בו כלום כמו שביארנו עכ"ל:
והשתא דכתבנו כל זה עדיין אנו צריכין לעשות חקירה בדברי השאלה דאמר וקודם מותו השיא אשה לראובן בנו ופסק לתת לו עשרת אלפים פרחים שלא פירש ה"ה את דבריו איך היה ובאיזה זמן פסק לו זה הסך דבזה תלוי הכל דכל זה שאמרנו שמה שפסק אדם לתת לבנו או לבתו הן הן הדברי הנקנים באמירה בלא קנין הוא דוקא כשפסק בשעת הקידושין אבל שלא בשעת הקידושין אינו קונה אלא בקנין או בשטר כמו שמוכיח דברי הגמר ודברי הפוסקים רובם ככולם מלבד הריב"ש שהוא סובר שה"ה אם פסק בשעת נשואין בקנה באמירה:
וכן כתב כל זה בהדיא הרב יוסף משנה בה' אישות פ' כ"ג וז"ל ודע שאע"פ שרבינו לישנ' דרב גידל נקט ונאמרו בו פירושים יש לומר שסובר כפירוש רש"בם דדוקא עמדו וקדשו לאלתר מתוך הדברים אבל שלא בשעת קידושין אינו מתחייב עד שיקנו מידו או שיכתוב שטר וכ"כ הטור שהוא דעת רבינו ויש ללמוד כן ממ"ש גבי פוסק לזון את בת אשתו והוא שיתנו על דבר זה בשעת הקידושין אבל שלא בשעת הקידושין עד שיקנו מידו וכ"ו וכתב עוד בסוף הפ' ואם פסקו בשעת הקידושין ולא היה שם קנין וכ"ו אלמא דלא אמר רב גידל אלא במתנה בשעת הקידושין והוא הדין לשעת הנשואין כמו שכתב הריב"ש הא לאו הכי לא עכ"ד:
הרי למדת מכל האי דכתיבנא דאם נאמר בנ"ד שמה שפסק יעקב לתת לראובן בנו לא היה בשעת הקידושין לא קנה דהרי לא כתב בשאלה שהיה בו קנין או שטר ואם כן כפי זאת ההנחה אין כאן שאלה כלל ועיקר אלא ודאי צריכין אנו לומר שדעתו של ה"ה היה שזה התנאי שעשה יעקב לבנו ראובן היה כסתם תנאים שעושה אדם לבנו בשעת הקידושין דנקנין באמירה או לכל הפחות בשעת הנשואין כפי דעת הריב"ש כדמשמע בסוף השאלה ולכן תובע ראובן שקודם שיחלוק עם אחיו שיתנו לו שני אלפים פרחים שאביו חייב לו מהנשאר מעשרה אלפים שפסק לתת לו לזה נשיב דאין בטענתו של ראובן ממש דכבר הוכחנו מהגמ' וממה שפסק הרמב"ם וסיעתיה שהדברים הנקנים באמורה הם כתוב על פה אפילו כתבם על השטר וגם הראינו מהאי דינא שכתב רבינו בה' מלוה ולוה שאין ההלואה על פה נגבית מן היורשין אלא באחד משלשה דרכים אלו כשהחייב מודה בה וצוה בחליו שיש לפלוני עליו חוב עדיין או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע זמן לפרעה או שנדוהו עד שיתן ומת בנדויו אבל בלאו הכי אינו גובה כלום:
אם כן זכינו לדין דבנ"ד שהוא חוב על פה ואין בו שום אחד מהשלשה דרכים אלו שאמרנו כמו שנראה מדברי השאלה שלא זכר שום אחד מהם שלא יטול ראובן השני אלפים פרחים שתבע אלא יחלוק עם אחיו בנכסי אביהם חלק כחלק הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכ"יר:
בשנת ובסדר יברכך ה' וישמרך לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט