שאלה סה שמעון ולוי אחים שנפלה להם ירושה במדינת הים  ויהי כשמעם קול מבשר בשורה טובה עם נחלה. בא לוי אצל שמעון ושאל לו ללכת לפקח על ענין הירושה וכתב לו הרשאה כדין וכהלכה ושמעון השיב אעשה משאלות לבך בתנאי שתתן לי סך מה ממעות בעד הוצאות הדרך בעד חלקך הנוגע לך וגם אם אצטרך להוציא איזה הוצאות במקום אשר שם הירושה. והנה באותה שעה נמצא שס יהודה דודם והשיב לשמעון מה אתה מבקש מאחיך הלא ידעת כי לרש אין כל. לך אתה וכל מה שתפזר ותוציא ודאי שלא תפסיד אתה לבדך. ועל פי דבורו נתפייס שמעון ושם לדרך פעמיו ולקח עמו ממעותיו סך מה כי אמר מי יודע מה זמן יזדמן לו בדרך ים וגם אולי יצטרך להוציא הוצאות בעד הירושה כאמור ויהי בדרך וה' הטיל  רוח גדולה אל הים ויהי סער גדול בים והאניה נשברה ונאבדו ממנו חלק מהמעות אשר הוליך עמו וכל מלבושיו ובחמלת ה' עליו ניצול ובספינה אחרת הלך לדרכו ועשה והצליח ולקח הירושה. והן עתה שואל שמעון מלוי שיפרע לו כל הנזק אשר בא לו דרך אניה בלב ים הן מהמעו' שהפסיד הן מהמלבושים. עוד זאת שואל כל הוצאות הדרכים שהוציא בהליכה ובחזרה וגם שיתן לו שכר טרחו ולוי משיב הן אמת שבתביעת הנכסים נכסי הירושה. צריך להוציא הוצאות אבל אינו רוצה לשלם כלום אלא לפי ראות עיני הדיינין ועתה השואל ירד לשא"ול אם יש טעם וממשות בתביעות שמעון מאחר שבעת נסיעתו ללכת בעד הירושה לא דבר מאומה ולא בקש שכר טרחו וגם על הפסד המעות שהפסיד דרך ים הוה ליה לאודועי ללוי שמוליך עמו כל כך מעות ועל הכל יבוא לנו תשובת המורה ומה"תמש:
תשובה אנכי הרואה תחת שלש רגזה אר"ש שמעון שטוען ושואל שלשה דברים מלוי. אחד מה שאבד דרך ים כשנשברה ספינתו שנית הוצאת הדרכים בהליכתו ובחזרתו ושלישית שכר טרחו ועמלו ועל ארבעה ל"ו אשיבנו דהיינו הוצאות מזונותיו שאינו נזכר בשאלה ואען ואומר כי מה שירד לשאו"ל בראשונה שלוי ישלם לו מה שאבד דרך ים בשבירת ספינתו הן ממעותיו הן ממלבושיו לא צדק בזה. דמי אמר לו שיוליך עמו כל כך מעות ומלבושין דרך אניה בלב ים שהם בחזקת סכנה וכל כי האי הוה ליה לאודועי ולאתנויי כי היכי דליקום באחריות כלם ואף שכתוב בשאלה כי בעת הנסיעה שאל שמעון מלוי שיתן לו סך מהמעות אם יצטרך שום פיזור להוציא הירושה לאורה ואז באותה שעה השיב יהודה דודם כי לוי בעת ההיא אין לו דמים ושילך הוא לדרכו וכל מה שיוציא ויפזר לא יפסיד ככתוב בשאלה באופן שלוי ידע מלקיחת המעות ולא מיחה בזה ולא דבר מאומה ביום ההוא. עם כל זה לא אמר בפירוש שיוליך עמו מעות. רק אמר שכל מה שיוציא ויפזר לא יפסיד ומשמעות הדברים נראה שאם יתאמת שהוציא ופזר שאז לא יפסיד מה שהוציא ואולי לא יצטרך הוצאה ופיזור וכמו שכן היה הענין לבסוף שלא הוצרך שום הוצאה ופיזור כלל כנראה מתוך הענין ואי משום שכירות המלון וצורך מזונותיו שצריך שיוליך עמו מעות? הא לאו מלתא היא? חדא דמזונות דבר שאין לו קצבה היא כי אינו יודע כמה יוציא ויפזר ואם כן כל מה שלוקח עמו אפשר שלא יספיק ומוכרח הוא לסמוך על בני מקום ירושתו שילווהו כמו שודאי עשה עכשיו כשאבדה ספינתו ונשאר ערום ועריה. ואם כן מעיקרא הוה ליה למעבד הכי ולא עבד. ועוד דחיובא דמזונות עצמן לאו מלתא דפשיטא היא שלוי חייב לשלם וכמו שאכתוב לקמן וא"כ לו הונח שיתחייב לוי במה שפיזר שמעון כפי דברי דודם יהודה היינו דוקא מזונות ולא מה שהפסיד אל הלקח המעות לצורך מזונות והבו דלא לוסיף עלה ובודאי דכי כהאי גוונא דברים בעלמא נינהו ואין בהם ממש והאריכות בהם אך למותר:
אמנם השתי שאלות אחרות דהיינו הוצאות הדרכים ושכר טרחו נראה לעניות דעתי דחייב לוי לפרוע לשמעון וזה דבין דחשבינן ליה לשמעון כאיניש דעלמא דאין לו שייכות בנכסים הללו אלא שהוא שליח שהלך בשליחותו לגבות ממון זה ובין דחשבינן ליה כמו שותף בנכסים הללו כמו שכן הוא האמת דיש לו חלק ונחלה באלו הנכסים באיזה צד שיהיה משני צדדים הללו חייב לוי לשלם לשמעון כל הוצאותיו דאי חשבינן ליה לשמעון בענין זה כאיניש דעלמא כיון שהוא בא בהרשאה מלוי כמו שכתוב בשאלה שיטא שכל מה שהוציא לגבות הנכסים הללו חייב לוי המשלחו לשלם לו דהכי קיימא לן המרשה את חבירו כל ההוצאות שהוציא המורשה על דין זה המשלח חייב בהם שכך כותבין בהרשאה כל דמתעני עלך בדינא עלי הדר וכתב הסמ"ע בסימן קכ"ב ס"ק י"ב דמאחר שכתב לו כל דמתעני וכולי נראה דאפילו אם הוציא הוצאה יותר ממה שקבל צריך לשלם כל ההוצאה ולא כשיעור מה שקבל: ואם כן מלתא דפשיטא היא שלוי חייב לשלם כל ההוצאות שהוציא שמעון בדין זה ואם כתוב בהרשאה וכל דמתעני לך מן דינא עלי דידי הדר אפילו היתה ההוצאה יותר ממה שקבל חייב לשלם לו כנזכר בסמ"ע ומסתמא כל ההרשאות שלנו הכי כתוב בהו:
ואיך שיהיה הנה כל הרשום בכתב הוא במונח  דחשבינן לשמעון כאיניש דעלמא הבא בהרשאה אבל בנדון דידן דשמעון הוא שותף בעסק זה דהירושה היא בשוה לכולם אין ספק דכל ההוצאות שהוציא שמעון על עסק דין זה בירושתו הן הוצאות הדרכים הליכה וחזרה הן שאר הוצאות הנצטרכות להוציא לאור משפט הירוש' הוא לאמצע וכמו שכולם שוים בחלק הירושה כן הם שוים בחלק ההוצאה וזה נראה ברור לעניות דעתי:
אמנם מה ששואל שמעון שכר טרחו היה נראה לכאורה דאין לו. יען אמרינן ליה מאחר שאתה צריך לטרוח בשביל חלקך טירחא פורתא יתירא בעבור אחיך לא מעלה ולא מוריד דמה לי למוקם בדינא בשביל מנה או בשביל מאתים ודוגמא לזה אמרינן באיזהו נשך דף ס"ט כדאמרי אינשי גביל לתורא גביל נמי לתורי. רוצה לומר דבשביל טירחא פורתא כהאי גוונא אין טרחו נוסף לוקח שכר טרחו ועמלו וכמו שכתבו המפרשים שם ע"ש: ועוד דזה נהנה וזה אינו חסר הוא דלוי נהנה ושמעון אינו חסר וקיימא לן כמ"ד זה נהנה וזה אינו חסר פטור:
אבל אחר העיון וההשקפה לטובה נראה לעניות דעתי דחייב לוי לשלם לשמעון שכר טרחו ועמלו מהאי טענתא עצמה דזה נהנה וזה אינו חסר דכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא בזה נהנה וזה אינו חסר אי פטור או חייב ואיכא מאן דאמר זה נהנה וזה אינו חסר חייב כדאיתא במרדכי בריש בתרא ובהרבה מהפוסקים ז"ל ככתוב בספריהם ושמעון דנדון דידן מוחזק הוא שהרי מעות הירושה עדין הם בידו כפי הנראה מדברי השאלה. הוי לוי מוציא והמוציא מחבירו עליו הראייה דהלכה כמאן דאמר זה נהנה וזה אינו חסר פטור ובודאי יכול שמעון לומר קום לי כמאן דאמר זה נהנה וזה אינו חסר חייב הילכך טוב וישר לפשר ביניהם לפי ראות עני הדיינין ואי  צייתי צייתי ואי לא ישלם לוי לשמעון כל מה שנוהגין לשלם בשכר שליחות כזה והכל כמנהג המדינה:
ואם היו יהיה שכבר חלקו מעות הירושה ומחלוקותם לא בא אלא לאחר חלוק' אזי הדרין לכללין ומסקנא דמילתא דזה נהנה וזה אינו חסר פטור ושמעון הוא דאפסוד אנפשיה לחלק הירושה בלי נטילת שכר טרחו ועמלו ולוי פטור מלשלם לו:
ועל המזונות בויאמר שלוי חייב לשלם לשמעון כל מה שהיה צריך למזונותיו ודבר זה מתורת מורנו הרשב"א ז"ל למדנו שכ' בתשובותיו חלק שלישי נדפס בשנת חלק"ת סי' ק"ס ז"ל חזרתי על כל הצדדין ולא מצאתי מתעסק בממון אחרים נוטל מזונות מן הדין זולתי אם יש שם מנהג וכולי ולפיכך לראובן זה לא מצאתי מקום לנטילת מזונותיו אלא שנוטל ההוצאה שעשה על הסחורה בלבד עד כאן לשונו ותשובה זו הביאה מרן בית יוסף בח"מ סימן קע"ו וגם כן העתיקה בשלחנו הטהור סימן הנ"ל לסעיף מ"ה ז"ל אחד מהשותפין שלקח מסחורת השותפות בעצת שותפו להוליכה למקום אחד למכור וכשבאו לחשבון רוצה ליטול מהשותפות הוצאות מזונותיו אין שומעין לו אלא אם כן יש שם מנהג עכ"ל:
והסמ"ע שם ס"ק פ"ה כתב ז"ל להוליכה למקום אחר למכור נראה דמיירי שהלך שם בלאו הכי לצורך עצמו ומשום הכי אין שומעין לו כיון דבלאו הכי צריך להוציא על מזונותיו ע"ש ובס"ק פ"ז כתב דלפי מה שכתב בסימן קע"ז לחלק בין עוסקין יחד בזמן אחד דאין להם מזונות ורפואה ובין אם עוסק אחד לבדו או בזה אחר זה דיש לו מזונות למתעסק ע"ש. יש לומר דגם כאן מיירי דבשעה שעסק זה בהולכה עסק גם השני פה לצורך השותפות עכ"ל:
למדנו מדבריו תרתי חדא דבמתעסקין יחד אין להם מזונות אבל כשמתעסק אחד לבדו יש לו מזונות ואם כן בנדון דידן נמי ששמעון ולוי שותפין הן בדבר הירושה ושמעון לבדו נתעסק בהליכה ולוי אין לו שום עסק פה בשותפות זה ודאי דיש לו לשמעון מזונות וממה שכתב בס"ק פ"ה נלמד דאם הלך לשם בלאו הכי לצורך עצמו אין שומעין לו כיון דבלאו הכי צריך  על מזונותיו אבל כשאין לו שום עסק אחר לצורך עצמו אלא צורך השותפות ודאי דיש לו מזונות. ובנדון דידן נמי נראה דשמעון לא היה לו שום עסק אחר בלאו הכי אלא עסק זה של הירושה שהוא בשותפות הלכך ודאי שומעין לו לענין המזונות ויכול הוא להוציא צורך מזונותיו מאמצע אם עוד מעות ירושה בידו או שלוי ישלם לו כן נראה לעניו' דעתי ברור:
זאת תורת העולה מכל האמור שבשאלה ראשונה ששאל שמעון שלוי ישלם לו מה שהפסיד בשבירת ספינתו לא צדק ודברים בעלמ' נינהו ולית ליה שום תביעה על לוי. ועל השניה דהיינו הוצאת הדרכים בהליכתו ובחזרתו צדיק הוא בכל טענותיו וחייב לוי לשלם לו והשלישית שכר טרחו ועמלו אם מוחזק הוא שעדין לא חלקו הירושה הוה ליה לוי מוציא והמוציא מחבירו עליו הראייה ושמעון יטול ממה שבידו שכר טרחו מאמצע. ואם כבר חלקו הירושה דאז לא הוי לוי מוציא אזי פטור מלשלם דהא קיימא לן זה נהנה וזה אינו חסר פטור. ועל מה שלא שאל דהיינו המזונות כיון ששמעון לא הלך לא לעסק השותפות בלבד ולוי לא עשה ולא כלום. ודאי דחייב לוי לשלם לו כל מה שהוציא למזונותיו לאמצע:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה שיחיה אכי"ר:
תם ונשלם בסדר אשר מצרי"ם מעבדים אותם יגודו על נפש צדיק ודם נקי ירשיעו לחדש שמזלו גדי רמז למלכות הרשעה אשר בגאוה ובוז גזר אומר והיה מדי חדש בחדשו יבא כל בשר [בגימטריא תלמיד חכם] להשתחוות לו לאגו"רת כסף וממ"נו גר"ש ירחים ויצאה חנם אין כסף אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר אבינו שבשמים:
שנת ה' בהיכל קדשו ה' בשמים כסאו עיניו יחזו עפעפיו יבחנו בני אדם ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט