שאלה ראובן היה נשוי לרחל והיו לו בנים ממנה ומתה בחייו ואחר כך נשא את לאה והיו לו בנים גם כן ממנה ויהי היום ראובן חלה את חוליו אשר ימות בו ובראותו כי בא יומו צוה מחמת מיתה שלאה אשתו תהיה אפוטרופא על כל נכסיו ונפטר ראובן לב"ע וחי' לרבנן ולכל ישראל שבק ויהי כמשלוש חדשים ותמת לאה אלמנת ראובן קודם שנשבעה על כתובתה ויבאו בני רחל לחלוק בנכסי אביהם נ"ע עם בני לאה אחיהם ובני לאה רוצים לגבות כתובת אמם קודם חלוקת הירושה וטענו בני ראובן כי אין להם לגבות כתובת אמם יען לא נשבעה על כתובתה ובני לאה טוענים כי לא היתה אמם חייבת לישבע יען עשאה אביהם אפוטרופא על כל נכסיו וכי היכי דאינה נשבעת על האפוטרופסות כך אינה חייבת לישבע על כתובתה וחזרו בני רחל וטענו דנהי דבשביל האפוטרופסות אינה נשבעת מ"מ היתה חייבת לישבע על כתובתה והשיבו להם בני לאה כי הם ישבעו בעד אמם שלא התפיסה לה אביהם כ"ע צררי ולא גנבה ולא כחשה ולא גבת' מכתובתה כלום ובני רחל השיבו להם כי אינם יכולים לישבע דקי"ל אין אדם מוריש שבועה לבניו ועוד טענו בני לאה כי התכשיטים ושימושי דירה וערשא אשר הניחה אמם בארגזותיה הם עצמם שהכניסה אותם לאביהם כ"ע בנדוניאתה שכך שמעו לאמם פעמים הרבה ובני רחל טוענים דלאו כל כמינייהו לומר כן שצריך שיביאו ראיה לדבריהם אתה עתה ברוך ה' הבינני דרך זו אלך והורני הדין עם מי:
תשובה יפה טוענים בני רחל כי אין להם לבני לאה לגבות כתובת אמם יען לא כשבעה על כתובתה דהכי איתא בפרק הכותב ופרק כל הנשבעין ומנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה ובפירוש תכן בפרק השולח אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה וכן פסק הרמ"בם בשני מקומות וזה לשונו בפרק י"ו מהלכו אישות וכן התקינו שכשתבוא לגבות כתובתה אחר מותו לא תגבה עד שתשבע בנקיטת חפץ שלא הניח אצלה כלום ולא מכרה לו כתובתה ולא מחלה אומה עוד כתב באותו פרק מתה האלמנה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשים מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתישבע וזה מוסכם מכל הפוסקים אין חולק ומפקפק בדבר ומה שטוענים בני רחל כי לא היתה אמם חייבת לישבע על כתובתה יען עשאה אביהם אפוטרופא על כל נכסיו וכי היכי דאינה נשבעת על האפוטרופסות כך אינה חייבת לישבע על כתובתה אכי לא ידעתי על מה ועל מה כי מה ענין זה לזה דא' משום דשמואל פסק בהניזקין הלכתא כאבא שאול דאמר חילוף הדברים וסבירא להו לבני לאה דהיינו טעמא דאבא שאול שפטר אפוטרופוס שמינהו אביו משבועה משום שהאמינו אביו שליתומים על יורשיו ואם כן יש לומר דכי היכי דהאמינה אאפוטרופוסות האמינה גם כן הכתובה והוי כאילו כתב לה נדר ושבועה אין לי ולא ליורשי ולא לבאים ברשותי דתנינן בהכותב דאינו יכול להשביעה לא הוא ולא יורשיו ולא הבאים ברשותו זה אינו דכבר פירשו בהניזקין טעמו של אבא שאול וזה לשון הגמרא אבא שאול אומר חילוף הדברים מ"ט מינהו ב"ד ישבע בההיא הנאה דקא נפיק עליה קלא דאיניש מהימנה הוא דהא סמיך עליה בי דינא משום שבועה לא אתי לאמנועי מינהו אבי היתומים לא ישבע מלתא בעלמא הוא דעבדי להדדי ואי רמית עליה שבועה אתי לאמנועי הרי ברור דלא מטעם נאמנות פטרו את האפוטרופוס שמינהו האב אלא מטעם דלמא ממנע ואם כן זכינו לדין דנהי דבשביל האפוטרופסות אינה נשבעת דלמא ממנעה למה לא תישבע בשביל זה על הכתובה שהיא חייבת לישבע עליה שלא מחמת האפוטרופוסות ואדרבא אני אומר דהשתא דחייבת לישבע על כתובתה אגבה לא תפטר משבועת האפוטרופוסות היכא שתתבע כתובתה דתנינן בהכותב רבי שמעון אומר כל זמן שהיא תובעת כתובתה היורשים משביעים אותה ואם אינה תובעת כתובתה אין היורשים משביעים אותה ובגמרא בעי רבי שמעון אהייא ומוקי רב ששת דקאי אהא דהלכה מקבר בעלה לבית אביה או שחזרה לבית חמיה ולא נעשת אפוטרופא אין היורשין משביעין אותה אם נעשת אפוטרופא יורשין משביעין אותה על העתיד לבוא ואין משביעין אותה על מה שעבר ואתא ר"ש למימר כל זמן שתובעת כתובתה יורשין משביעין אותה אינה תובעת כתובתה אין היורשים משביעים אותה וקמפלגי בפלוגתא דאבא שאול ורבנן דתנן אפוטרופוס שמינהו אבי היתומים ישבע מינהו ב"ד א ישבע אבא שאול אומר חילוף הדברים מינהו ב"ד ישבע מינהו אבי היתומים לא ישבע ר"ש כאבא שאול ורבנן כרבנן ופירש רש"י אינה תובעת כתובתה אין היורשין משביעין אותה משום שבועת אפוטרופוסות דהויא לה אפוטרופוסות שמינהו אבי היתומים וסבירא ליה לא ישבע כאבא שאול דאמר חילוף הדברים כו' הרי קמן דאף דרבי שמעון סבירא ליה כאבא שאול דמינהו אבי היתומים לא ישבע מ"מ סובר דכשהיא תובעת כתובתה נשבעת אף על האפוטרופוסות ואם כן נמצינו למדים דבין לרבנן בין לרבי שמעון תשבע בין על האפוטרופוסות בין על כתובתה אלא שלרבנן משביעים אותה היורשין על האפרופוסו' מבלי שתתבע כתובתה ולר"ש דווקא כשתתבע כתובתה הוא דמשביעים אותה אף על האפוטרופוסו' שלעתיד לבוא ואי לא לא יפה חזרו אם כן בני רחל וטענו דנהי וכו' ומה שדחה אביי אוקימתא של רב ששת איכו סותר מה שכתבנו דודאי אביי גם הוא יודה דאליבא דכולי עלמא כל שהיא תובעת כתובתה נשבעת גם על האפוטרופוסות ולא בא לחלוק לענין דינא ארב ששת אלא נחית למימר דלא קאי ר"ש אהא דהלכה מקבר בעלה ושלא פליג בפלוגתא דאבא שאול ורבנן אלא בפלוגתא דאבא שאול בן אימא מרים ורבנן ושקאי ר"ש אהא כדר ושבועה כו' משום דלפי אוקמתא של רב ששת אין הלשון מתישב יפה שכך היה לו לר"ש למימר אם תובעת כתובתה ולא כל שתובעת אבל על כל פנים הדין דין אמת דלאבא שאול אם תובעת כתובתה ישבע אף על האפוטרופוסות דאף דסבירא ליה דמינהו אבי היתומים לא ישבע הכא באשה כל שתובעת כתובתה שאני דהואיל וחל עליה חייוב שבועה ממקום אחר דהיינו שהיא חייבת לישבע על כתובתה אגבה ישבע גם כן על האפוטרופוסות ועוד אפילו נימא דאביי פליג ארב ששת לענין דינא אין זה נגד מה שכתבנו ואדרבא זה סייוע לפירושנו דאם איתא דפליג ודאי הכי הוא דפליג דמשום דשמע לרב ששת דאליבא דאבא שאול אם תבעה כתובתה תשבע על האפוטרופוסות ואם לא לא אתא הוא לפלוגי ולמימר דזה אינו דאפילו לא תבעה כתובתה מודה אבא שאול דמשביעין אותה היורשין דעד כאן לא מר אבא שאול מינהו אבי היתומים לא ישבע אלא בשאר בני אדם משום דשייך בהו טעמא דלמא מימנעו אבל באימא של יתומים עצמם אפילו מינה אותה בעלה אביו של יתומים לא מיפטרה משבועה דדעתה קרובה אצל בניה ולא תימנע עצמה בשביל השבועה ואם כן כי תנינן במתניתין אם נעשת אפוטרופא יורשין משביעין אותה על העתיד לבוא אליבא דכולי עלמא אתמר בין אליבא דרבנן בין אליבא דאבא שאול ומצאתי עוזר לי הרי"בש ז"ל בתשובותיו סוף סימן מב"ה שכתב זה לשונו ואם כן ראו בית דין להחמיר עוד עליה שתתחייב לתת חשבון בפרט תמיד ביד הין הקרובים אותה שיראה בעיניהם שיהיו לתועלת הקטן וכן להשביעה עתה אף על פי שאין מן הדין להשביעה עד החשבון או בשאר חיזוקים וקיומים שיראה בעיני הבית דין שיהיו לתועלת הקטן הנה מה טוב דבהא ליכא למיחש דלמא ממנע ולא עביד כיון שהיא אמו ודעתה קרובה אצל בנה וגם שהיתה חפצה בדבר הרי ברור בדברי הרי"בש דבאמם של יתומים לא שייך טעם דלמא ממנע ולעולם היא נשבעת ואם כן זכינו לדין בנ"ד דאין ממש בטענת בני לאה האומרים שלא היתה אמם חייבת בשבועה יען עשאה אביהם אפוטרופא כו' דהכל הפך ממה שהם אומרים דגם על הכתובה חייבת לישבע גם על האפוטרופוסות ובמה שמשיבים בני לאה שהם ישבעו בעד אמם שלא התפיסה לה אביהם נ"ע צררי וכו' בודאי שהם מן המתמיהים שהיאך יכולים הם לישבע שכן הוא באמת ובתמים דמי הגיד להם האם נביאים הם או בני נביאים ואין היורשים יכולים לישבע אלא שבועתם האמורה בפרק כל הנשבעין משנה ז' שבועה שלא פקדנו כו' הנקראת שבועת היורשים שאינה מועלת להם בנ"ד דיפה טוענים בני רחל דאין אדם מוריש שבועה לבניו דק"ל כרב ושמואל דאמרי תרויהו לא שאנו אלא שמת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו ר"ל ממון שהוא חייב עליו שבועה ואם כן בנ"ד שבחיים חיותה אילו היתה רובה לגבות כתובתה אחר מיתת בעלה כבר הימה חייבת לישבע ליתומים כמו שהוכחנו אין ספק שאין יורשיה יכולים לישבע שבועת הדיינים וליטול דהוי ממש מת לוה בחיי מלוה דאמרינן דאין אדם מוריש שבועה לבניו דכמו שהוכיחו כל הפוסקים אין הפרש בענין זה בין כתובת אשה לשאר חוב בעלמא והא לך לשון הטור אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה לפיכך אם מתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשים כתובתה שאין אדם מוריש לבניו ממון שאין יכול לגבותו אלא בשבועה והרא"ש ז"ל בתשובה כלל צ"א הביאה הבית יוסף נתן טוב טעם לדבר באומרו אמנם אם לא נשבעה האלמנה על כתובתה ועל נדוניתה ולא גבתה מהם וגם לא פטרה בעלה מן השבועה נמצא כשמתה נסתלקה שעבודה מן הנכסים יורשיה לא היו יכולים לגבות מכתובתה ונדוניתה כלום כיון שנתחייבה שבועה ולא נשבעה כמו שכתבתי למעלה דאין אדם מוריש שבועה לבניו נמצא שאינן יורשות מאמן כלום אלא את אביהן הן יורשות וגם מה שמשכנה האלמנה קודם שנשבעה על כתובתה אינו כלום עכ"ל ואין להאריך עוד בזה כי ברור הוא ומה שטוענים עוד בני לאה כי התכשיטין ושמושי דירה וערשא אשר הניחה אמם בארגזותיה הם עצמם שהכניסה אותם לאביהם נ"ע בנדוניתה שכך שמעו לאמם פעמים רבות פשיטא דלאו כל כמינייהו לומר כן ושצריך שיביאו ראיה לדבריהם דהא אפילו איום עצמה אם באה לגבות נדוניתה שהיא בעין מבלי שבועה צריך שתביא ראיה שאותם הכלים שהם בעין הם הם אותם שהכניסה או שבאים מכוחם ואי לא אינה נוטלת מבלי שבועה שכן כתב הרמ"בם ז"ל פרק י"ו מהלכות אישות יחד לה קרקע כו' וכן אם כתב לה מטלטלים והם עצמם קיימים נוטלת אותם בלא שבועה וכן אם נמכרו ונלקח בהם מטלטלים אחרים ונודע שאלו השניים מדמי המטלטלים הראשונים נוטלת בלא שבועה וידוע דה"ה לנדוניא במו שכתב הכ"מ שם ומדקאמר ונודע שאלו השניים כו' הרי ברור דלאו כל כמינה לומר שאלו השניים הם מדמי הראשונים כי לא מפיה אנו חיים וכל הנכסים בחזקת בעלה קיימי עד שתביא ראיה ובפרוש כתב עוד בסוף פ"ב מהלכות מלוה ולוה הרב שלוה מעבדו ואחר כך שחררו או לוה מאשתו ואחר כך גרשה אין להם עליו כלום שכל מה שקנה עבד קנה רבו וכל המעות שביד האשה בחוקת בעלה אלא אם הביא ראיה שהן מנדוניתא הרי שכל מה שביד האשה בחזקת בעלה כל שלא הביאה ראיה ואפ' כשלוה מאשתו מעות שאינם טמונים דאיכא למימר אודוי' אודויי דשלה הם כמו שכתב הרב המגיד שרבנו לא חילק כ"ש בנ"ד שהם אומרים ששמעו לאמם דלאו כל כמינייהו לומר כן ועליהם להביא ראיה דאלו הם שהכניסה לאביהם ואז ישבעו שבועת היורשים שלא פקדנו ויטלו כמו שכתב הרב פי"ח מהלכות אישות והנכסים עצמם כו' ואם מתה האלמנה בלא שבועה יורשיה יורשים נדוניתה כו' ואחר שכתבתי זה מצאתי למהר"ם טראני סימן ס"ט שהאריך למעניתו ופסק שלכל נכסי צ"ב אף מה שאינו בעין לא בעי שבועת אלמנה ואם כן לדידיה בנ"ד הדין עם בני לאה לענין נדונית אמן בלאו טעמא שכן שמעו לאמם שהתכשיטין כו' הם עצמם כו' דהא אפילו אינם עצמם סובר הוא ז"ל שאינה צריכה לישבע ואם כן יכולים הם לישבע שבועת היורשים וליטול אבל לבבי לא כן ידמה וכיון שאיני כדאי לחלוק עליו כי מה אני מה חיי לערוך מערכה נגדו אמרתי יפה שתיקותי מדיבורי והרב המורה הוא יורה כי לו יאי משפט ההוראה ואני הנראה לעניות דעתי כתבתי:
תשובת השואל הדבר ברור כשמש ופשוט יותר מביעתא בכותחא דאלמנה שמתה קודם שנשבעה על כתובתה שלא התפיסה בעלה צררי בחייו ושלא תפסה היא מבעלה כלום שיורשיה אין יורשין מכתובתה כלום ואע"פי שלמפורסמות אין צריך ראיה עכ"ז להוציא הדין לאמתו השתא דאתינא להכי מעוז וחיילים אגבר וכה אדבר מתניתין ה"א במסכת כתובות פרק תשיעי וז"ל מנכסי יתומים כיצד מת והניח נכסיו ליתומים והיא נפרעת מן היתומים לא תפרע אלא בשבועה ונשנית האי מתניתין במסכת גיטין בפרק השולח משנה ג' וז"ל אין אלמנה נפרעת מן היתומים אלא בשבועה ואמרי עלה בגמרא דף ל"ד ע"ב מאי איריא אלמנה אפילו כ"ע נמי דהא ק"ל הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה אלמנה איצטריכא ליה סד"א משום חינא אקילו רבנן גבה קמ"ל והקשו התוספות ז"ל בד"ה אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים וכולי וא"ת והא לא נתנה כתובה לגבות מחיים ואמר ריש לקיש בפר' קמא דב"ב חזקה אין אדם פורע תוך זמנו ואמרינן התם הלכתא כותיה ואפילו מיתמי ליפרע בלא שבועה וי"ל דה"מ ב"ח אבל אלמנה בתנאי ב"ד מתפיס לה צררי אפילו בתוך זמנה כדאשכחן בפרק הנושא דחיישינן בבנותיו טפי לצררי מבנות אשתו משום דכיון דאיתנהו בתנאי ב"ד אתפסינהו צררי עכ"לה ז"ל נקטינן מהא דצריכה לישבע על כתובתה וליפוי כח וחיזוק נמרץ לא זו אף זו דנשנית האי מתניתין הנ"ל בגיטין אלא גם כן נשנית פעם ג' במסכת שבועות פרק כל הנשבעין משנה ז' וז"ל מנכסים משועבדים דים ומנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה הרי בודאי שעל זאת המשנה נוכל לומר והחוט המשולש לא במהרה ינתק ופשיטא דבמילת כתובתה נכלל עקר כתובה שהם מאתים או מנה ותוספת ונדוניא כל זמן שאינם ידועים ונכרים שהם הם ממה שהכניסה לו מבית אביה כמו שאבאר ואוכיח מדברי הפוסקים ז"ל ראשונה כתב הרמ"בם ז"ל בפרק י"ו מהלכות אישות דין י"ב מתה האלמנה קודם שתשבע אין יורשיה יורשים מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע עכ"ל ל השייך לענינינו וכתב עליו הרב בעל כסף משנה וז"ל מתה האלמנה קודם שתשבע וכו' זהו דוקא בעקר כתובה ותוספ' ואף בנכסי נדוניאתה אם אינם בעין הם או חליפין וכמו שיתבאר בפרק י"ח וכו' והרא"ש כתב בתשובה כלל ב"א וז"ל נמצא כשמתה נסתלקה שעבודה מן הנכסים ויורשיה היו יכולים לגבות מכתובה ונדוניא כלום כיון שנתחייבה שבועה ולא נשבע' דאין אמ"של של וכולי עכ"ד הרי שהרא"ש ז"ל ביאר בהדיא שאפילו מנדוניתה שהביאה איכן יכולים לגבות ואי הוה ס"ל להרא"ש דנדוניא שאני לישתוק ממלת נדוניא ולימא לא היו יכולי' לגבות מכתובתה כלום אלא שהרא"ש קושטא קאמר ומיירי בשאינם ידועים כלי הנדוניא כמו שאוכיח לקמן בס"ד מלבד דברי הרא"ש ז"ל אומר אני הצעיר שדברי הרמ"בם והרב יוסף קארו בדקו אבל צריך להבין דבריהם ולירד לעומק הלכתם דע"כ לא קאמריה מב"ם ז"ל ומהר"י קארו שנוטלתן בלא שבועה אלא כשהם ידועים ונכרים שכן מוכח מדבריהם ז"ל הן מדברי הרמ"בם ז"ל שכתב בפרק י"ח מהלכות אישות והנכסים עצמן שהם נדוניאתה נוטלת אותן בלא שבועה ודוק או' הנכסים עצמם שר"ל שהם בעצמם הידועים וג"כ מהר"י קארו דייק בדבריו שכתב בא"ה סימן צ"ו בספרו הקצר סעיף א' אם אותם שהכניסה לו הם בעצמם קיימים או דברים שידוע שבאו מכחם נוטלת אותם בלא שבועה שכיון ממש למה שאמרנו ואכתי פש גבן לחקור ולדרוש דבמה יודע איפה אם הם עצמם שהכניסה לו או לא ואומר אם הם כתובים בשטר כתובה בפרטות חפץ פלוני כך וכך כמו שנוהגים בקצת מקומות שכותבים חפץ פלוני כך וחפץ פלוני כך ושיוויו בצידו של כל חפץ וחפץ אז נודע בבירור שהן הם הנדוניא שהכניסה לו מבית אביה וכן כתב מר"ן ב"י ז"ל על מ"ש הטור א"ה סימן פ"ח שכל זמן שכלי הנדוניא הם ראוין לעשות בהם מעין מלאכתן ראשונה שנוטלתן כמו שהם אבל אם אין ראוין למ"ר משלמין לה כל דמיהן וכן כתב רב א אלפס והרמ"בם ז"ל וכולי וז"ל שאותו מנהג של הרי"ף והרמ"בם לא נאמר אלא במקום שנוהגים לכתוב בכתובה הכניסה לו כלי פלוני בכך וכך וכלי פלוני בכך וכך וכמו שנוהגים עוד היום בני רומאניא והמסתערב אבל כגון אנו שאין כותבים בכתובה שום כלי בפרטות אלא כוללים הכל וכותבים הכניסה לו בבגדים ותכשיטין סך כך וכך פרחים אין מקום לאותו מנהג כלל וזה דבר ברור עכ"ל הרי דלדידן שאין אנו כותבין בפרטו' וכו מהיכא קא ידעינן שומת הכלי שאינו ראוי למלאכתו הראשונה בכמה הושם בשעת הנישואין מאחר שכוללים הכל ואינו נודע שומת כל כלי וכלי לשנאמר שישלם דמיו כמו ששמו אותם בשעת נישואים וזה דבר גלוי וידוע לכל בעל שכל והשתא דון מינה ואוקי באתרא דע"כ לא קאמרי הרמ"בם ומהר"י קארו דאם כלי הנדוניא בעין והם עצמם שהכניסה לו שנוטלתן בלא שבועה אלא דווקא באותם המקומות שכותבים בפרטו' כל כלי וכלי שאז הם נכרים בעין אבל כגון אכן שאין אנו כותבין בפרטות וכו' מאן לימא לן שהן הם עצמם ומעתה הטענה שטוענים בני לאה כמו שבא בשאלה שהנדוניא שהכניסה אמם לאביהם עדין היא בארגזותיה הם דברי הבל ורוח דמאן מוכח ומהיכן קא ידעי נביאים הם או בני נביא הם או במראה אליהם נודע או בחלום דברו בהם דהן אמת שהאשה מכנס' לבעלה חליפות שמלות ומטלטלים אבל מאן לימא לן שהנמצאים היום לאחר מיתת בעלה הם אותם שהכניסה לו בשעת נישואיה וכי משמלות המדבר היו דכתיב עלייהו שמלתך לא בלתה וידוע הוא שהנדוניא שהאשה מכנסת בזמנינו זה הם בגדים ושמושי ערסא בגדי צמר ופשתים עש יאכלם בנקל ומה גם כי זה ימים ושנים רבים שהיתה נשואה עם בעלה והדעת נוטה שכבר כלה וכלה ונפסד כל מה שהכניס' ואם לא כלו רובו ואם כן מהיכא תיתי לן שהם הם עצמ' אותם המטלטלין יותר על כן שהם או' שאמם הגידה להם זה כמה פעמים שבודאי אמרי' על כיוצא בזה ערביך ערבא צריך נמצא שאין ממש בדברי לאה וכיון שמתה ולא נשבעה לא יטלו כלום מכתובת אמם וזה ברור מאוד כנ"ל והטענה הב' שטוענים בני לאה שאפילו את"ל שאמם היתה חייבת לישבע שהם נשבעים בעד אמם שבריא להם שלאה אמם לא נפרעה מכתובתה לא יש שום ממשות בדבריהם והרי הם כחרש הנשבר דגמרא ערוכה היא במסכת שבועות בפרק כל הנשבעין מימרא דרב ושמואל דאמרי תרוייהו אין אדם מוריש שבועה לבניו וכוותייהו פסקו כל הפוסקים ז"ל וכתב הרב המגיד בפרק י"ו מהלכות אישות וז"ל ודין הנדוניא שוה לחוב כל זמן שאינה בעין עכ"ל ובפרק י"ח מהלכות אישות כתב הרב הנז' וז"ל והנכסים עצמם שהם וכו' ביאור דברי רבינו הוא בשאותם נכסים הם בעין קיימים וכבר נתבאר פרק י"ו שאם נתיחד לה קרקע או מטלטלין שלה קיימים שגובה אותם בלא שבועה ועל דרך זה כתב רבינו שאם מתה בלא שבועה שיורשיה יורשין הנדוניא וזהו שכתב רבינו ואם היה בהם מותר המותר ליורשי הבעל אבל ודאי אם נאבדה הנדוניא או אם נפחתה ובאה לגבות מן היורשים צריכה היא לישבע ואם מתה בלא שבועה ודאי אין יורשיה נוטלין כלום שכבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אמ"של ודברים ברורים הם עכ"ל הא קמן שהנדוניא שוה לחוב דעלמא איברא דאיתא בגמרא בפרק כל הנשבעין דהאי מימרא דרב ושמואל דאין אמ"של דשלחוה קמיה דרבי אלעזר שלח להו יורשים נשבעין שבועת יורשים ונוטלים ואסיקנא דעבד כרב ושמואל עבד דעבד כרבי אלעזר עבד וכתבו הרי"ף והרא"ש ז"ל וז"ל אף על גב דאיתמר בהאי לישנא אי הדין שוה בשניהם אלא מדאשכחן בגמרא לרב נחמן ורב פפא ורב הונא בריה דרבי יהושע ורמי בר חמא ורבא דאמוראי בתראי נינהו וסברו הבו דלא לוסיף עלה וכולי עכ"ל וכמו שנתבאר בארוכה במרן בית יוסף טח"מ סימן ק"ח וז"ל שמעינן דבהא מילתא כרב ושמואל דיינינן לכתחילה וכרבי אלעזר לא דיינינן לכתחילה ומיהו דיינא דעבד כרבי אלעזר עבד ולא מהדרינן עובדא וכן דעת הרמ"בם פרק י"ז מהלכות מלוה ולוה עכ"ל הואיל ואתא לידן נימא בה מילתא כתב הבית יוסף ז"ל וז"ל וכתב הר"ן ודיינא דעבד כרבי אלעזר עבד וכולי אבל הרב יוסף הלוי כתב בשם רבינו האי גאון ז"ל שמנהג ראשונים לדון כרב ושמואל והא דאמרינן האי דיינא דעבד כר' אלעזר עבד ליתא ולא סמכינן עלה ולא ידעתי למה ע"כ לשון הר"ן ועל זה כתב הבית יוסף ז"ל וז"ל ולי נראה דלא קאמר הרב יוסף הלוי ליתא לגמרי אלא ליתא לכתחילה ומיהו דיינא דעבד כרבי אלעזר עבד עכ"ל השייך לענינינו מה אכי ומה חיי לבוא אחרי המלך מופת הדור מאור הגולה הגאון מורינו ורבינו ז"ל והריני לפניו הננס לפני בכי ענק ולא כננס אלא כיתוש נואש אבל אחר נטילת הרשות מנשמתו הקדושה והטהורה החכמה והתמימה תורה היא וללמוד אני צריך ויש לי כמה תשובות בדבר חדא דאי לכתחילה קאמר מאי מא' קמ"ל היינו דעת הרי"ף ועוד דפשטות דברי הגמרא הם בדיעבד ומה הוסיף הרב יוסף הלו' ותו דאו' אבל הרב יוסף הלוי כתב וכולי משמע בהדיא דפליג הדעת הרי"ף ולא דקאי כוותיה דאם כן ה"ל להר"ן למימר וכן כתב הרב יוסף הלוי בשם וכולי ולא מלת אבל שנראה שדעת אחרת עמו ותו תמיהא לי איך קאמר הרב יוסף קארו דהר"י הלוי לא קאמר ליתא לגמרי כיון שקורא בגרון ואו' ליתא לגמרי מאחר שלא נתרצה במילת ליתא אלא שהוסיף תוספת טובה ואמר ולא סמכינן עלה שלשון זה סליק לחומרא שכלל ועיקר לא סמכינן על דעת הרי"ף ולא משגחינן בה ותו דאו' האי דיינא דעבד משמעותיה בדיעבד כמו שכתבתי לעיל ואפ"ה קאמר רבי' האיי דליתא לה ולא סמכינן עלה ואי משמעות האי דיינא דעבד כרבי אלעזר עבד הוה סליק לכתחילה ניחא דברי הרב יוסף קארו אבל כיון דדעת רב אלפס הוא דאי בדיעבד עבד כרבי אלעזר עבד ואהא פליג רבי' האיי וקאמר דאפילו בדיעבד לא עבד ומהדרי' עובדא וליתא לסברת הרי"ף ולא סמכינן עלה ותו אליבא דידיה דמר"ן מאי האי דקא מתמא הר"ן ז"ל באו' ולא ידעתי למה היכי משכחת לה וצ"ע מכח קושיות אלו נלאו רעיוני למצוא הפתח לישב דברי רבי' ולא יכולתי ולא הוה בידי ומובטחני במרן שיחיה בחכמתו ובקיאותו וחריפותו שהכל גלוי לפניו הוא יתרץ קושיותי ויתיישבו דברי מהרב יוסף קארו ויבואו בטוב טעם ודעת כמנהגו הטוב נקטינן מיהא מכל האמור לעיל דלכתחילה עבדינן כרב ושמואל אם כן ליתא לטענת בני לאה שרוצים לישבע דלאו כל כמינייהו כיון דהוי לכתחילה וממילא אתי שפיר ומשתמע מה שאו' בכי לאה דכיון שאביהם האמין לאמם שפטרה משבועת האפוטרופוס שגם כן פטרה משבועת הכתובה לע"ד הם מביאים ראיה לסתור והנה אציע הדין תחילה כתב מהרב יוסף קארו בהלכות אפוטרופוס סימן ר"ץ בסעיף ה' וזה לשונו כשיגדילו היתו' נותן להם האפוטרופוס ממון מורישן ואינו צריך לעשות להם חשבונות מה שהכניס והוציא אלא אומר להם זה הנשאר ונשבע בנקיטת חפץ שלא גזלם כלום בד"א כשמינוהו ב"ד אבל אפוטרופוס שמינהו אבי היתומים וכן שאר המורישן אינו כשבע על טענת ספק אבל נשבע על טענת ודאי עם עכ"ל הרי דבנאמנות שהאמינה על האפוטרופוס פטרה גם כן משבועת טענת ודאי אבל לא האמינה על גביית כתובתה שתגבה בלא שבועה ואילו כתב לה בשטר כתובתה נאמנת החרשתי אף על גב דאיכא פלוגתא דרבוותא טובא דאיכא מאן דסבר דלא מהני נאמנות נגד היורשים על סמך רבינו שלמה אומר אני שהחרשתי אבל מאחר שלא נמצא בכתובה נאמנות והיא נשארה לבדה בבית ואין איש אמה אדרבה ה"א הנותנת שחלה עליה חובת השבועה על כתובתה ביתר שאת זהו הנראה לעניות דעתי כתלמיד שלרבו שואל שבזכותו ובימיו יבוא גואל: בסדר ולהורות את בני ישראל: