שאלה דוד התגר קנה משמעון עשרה ככרים של שקדים בעשרה פלוריניס לככר ונתן לו זמן עד ד' חדשים למסרם לו והקדים לו המעות בידו וחייב עצמו בקש"מ למסור שקדים הנזכרים בתשלום הזמן וכשהגיע הזמן שקבע לו לחפור את השקדים נתיקרו ועמדו בעשרים פרחים לככר ולעת כזאת באו לדין דוד טוען שבשעה שנתן לו המעות יצא השער בין התגרים אעפ"י שלא יצא לכל העולם ושמעון טוען שלא היה לו מאותו המין בשעה שלקח המעות מאת דוד גם לא עלה על דעתו יוקר כזה מעשרה לעשרים ולפי זה הוי רבית ואת"ל דזה בכלל רבית אם חזר הדין ועמדו השקדי' בזול מעשרה לחמשה ים יכול לחזור בו דוד הנזכר ולקבל המעות שנתן לו או יכול שמעון לכוף אותו ליתן לו השקדי' כאשר עשה בשטר החוב שחייב עצמו על הכל יבוא דברך וכבדנון מהתמ"ש אכי"ר:
תשובה תנן בפרק איזהו נשך (מציעא דף ע"ב ע"ב) אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער יצא השער פוסקין ואעפ"י שאין לזה יש לוה היה הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ועל העביט של ענבים ועל המעטן של זיתי' ועל הביצים של יוצר ועל הסיד מששקעו בכבשן ופוסק עמו על הזבל כל ימות השנה ר' יוסי אומר אין פוסקין על הזבל אלא אם כן היתה לו זבל באשפה וחכמים מתירין ופוסק עמו כשער הגבוה ר' יהודה אומר אעפ"י שלא פסק עמו כשער הגבו' יכול לומר תן לי כזה או תן לי את מעותי ע"כ:
ופירש רש"י היה הוא תחילה לקוצרים. ויש לו גדיש ועדין לא יצא השער פוסק עמו באיזה שער שירצה מאותו גדיש דכיון דיש לו אין כאן רבית דמעכשיו הוא קנוי לו שלא משך דכי אין לו נמי אבק רבית מדרבנן הוא וכי יש לו לא גזור: על העביט של ענבי' כלי גדול שצוברין בו את הענבים לפני דריכה והם מתחממין ומתבשלין להוציא יינם יפה יפה ושל זיתים קרוי מעטן: ועל הביצים של יוצר פוסק עם היוצר על הקדירות באיזו שער שירצה ואעפ"י שלא יצא השער אם הכניס עפר ועשאו ביצים ועושה מהם קדירות: ועל הסיד. פוסק עמו בכבשן האבנים והעצי' לשרוף: ה"ג ר' יוסי אומר לעולם אינו פוסק עמו על הזבל עד שיהא לו זבל באשפות: ופוסק עמו כשער הגבוה. אם יפחות השער ממה שהוא עכשיו תתן לי כשער הזול שער הגבוה היינו בזול שנותנין פירות הרבה בדמי מועטי': יכול הוא לומר לו. כשיראה שער הזול: תן לי כזה או תן לי מעותי שהרי לא משך ויכול לחזור בו ואפילו מי שפרע ליכא הואיל ולא נתן מעותיו על מנת לקבל עכשיו אלא לאחר זמן ובתוך כך נשתנה השער סתם דעתיה דאיניש אתרעא זולא פסוק עכ"ל:
הנה למדנו מן המשנה הזאת ד' חלוקי דינים הצריכי לעניננו הא' שאסור לקנות ולהקדי' המעות ביד המוכר על מנת לקבל סחורתו לאחר זמן אם עדין לא יצא השער וגם אין אין הסחור' ביד המוכ' והטעם בזה שהמוכר מוזיל לו מפני שהוא נצרך למעות והרי זה כמי שנותן לו רבית בשביל הקדמת המעות שהרי אין הסחורה עתה בידו כדי שנאמר שכל אחד יכול לעשות בשלו מה שירצה וזה למדנו מלשון והמשנה שאמרה אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער ש"מ שאם עדין לא יצא השער אסור לפסוק: הב' שאם יבא השער פוסקים ואעפ"י שאין למוכר כלו מאותו המין והטע' הוא מפורש במשנ' ובבריית' בגמרא שאעפ"י שאין לזה יש לזה ור"ל כיון שיצא השער ומצוי לקנות כמו שקנה זה מותר לפסוק שהרי זה המוכר אעפ"י שאין פירות אלו עתה תחת ידו הרי יכול לקנותם באותם המעות שקבל מן הקונה וכיון שכן הרי הם כאלו היו מופקדי' תחת ידו ואעפ"י שנתיקרו ועלה ערכ' כפלי' או יותר ממה שהיו בשעת מתן המעות הרי אלו כמי שנתיקרו ברשותו ואעפ"י שבשעת המסירה קנה אותם בדמי' מרובים הרי וה מותר ושני דינים אלו מבוארים בדברי הרמב"ם ז"ל בתחילת פרק ט' מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער יצא השער פוסקין אף על פי שאין לזה יש לוה כיצד היה השער לחטים קבוע לשוק ד' סאין בסלע הרי זה פוסק עמו על מאה סאין ונותן לו חמש ועשרים סלעים ואם יתן מאה סאה של חטים אחר זמן בעת שיהיו החטים סאה בסלע אין בזה רבית כלל אעפ"י שלא היה לחוכר חטים כלל בעת שפסק עכ"ל וכן פסק הטור והרב בי"ד סי' קע"ה ונחלקו הפוסקי' בפירוש יצא השער באיזה שער אמרו ובפש נראה מפירוש רש"י ז"ל (בדף ס"ג) ומדברי הרי"ף ז"ל משמע דדוקא של כרכין אמרו ששער שלהם קיים ונמשך ומן רב אבל לא של עיירות שבנקל משתנה השער שלהם ובביאור פסק כן הרמב"ם ז"ל בפרק ט' מהלכות מלוה ול ה הלכה ד' וז"ל אין פוסקין על שער של עיירות מפני שאין השער קבוע אלא על שער שבמדינה ע"כ: וכן הסכים הרב בעל התרומות בשער מ"ו חלק ד סימן נ"ט והתוספות פסקו דפוסקי' אפילו על שער של עיירות וכן נראה דעת הרא"ש ז"ל וכן פסק הטור והרוצה לעמוד על עיקרן של דברים יעיין בדברי הרב בית יוסף בסימן הנ"ל ובדברי הרב בעל גדולי תרומה בסי' הנ"ל ולענין הלכה הרב הסכים לסברת הרי"ף והרמב"ם ז"ל והרב בעל דרכי משה כתב שנראה לו דכיון דאסורא דרבנן הוא יש לילך אחר המיקל וכ"ש דבתראי הסכימו כן ע"כ: הג' שאם יצא השער ופסק עמו כשער הזול נותן לו כאותו שער דהיינו שהשער דרך משל ארבע סאין בסלע ופירש בעת הפסיקה שאם יפחות ערך החטים שיתן לו כאותו שער הזול אפילו עמדו אח"כ עשר סאין כסלע הרי זה נותן לו כאותו שער אבל אם לא פירש כן בשעת הפסיקה ונתן לו המעות סתם אינו יכול לתבוע ממנו כשער הזול אלא נותן לו כשער שהיו שוין בעת נתינת המעות וזהו מאמר המשנה ופוסק עמו כשער הגבוה ור' יהודה שהוסיף ואמר אעפ"י שלא פסק עמו כשער הגבוה יכול לומר לו תן לי כזה אותן לי מעותי אינה הלכה וכן פסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות מלוה ולוה הלכה ה' וז"ל כיון שנקבע השער מותר לפסוק על שער הגבוה כיצד היו החטים נמכרות ארבע סאין בסלע ופסק עמו שיתן לו החטים כשער הזול אם עמדו אחר כן עשר סאין בסלע נותן לו עשר סאין כשער שהיה בשוק שהרי פסק עמו בשער גבוה נתן לו מעות סתם ולא פסק עמו בשער הגבוה והוזלו נותן כשער שהיו שוים בשנתן לו המעות ומי שחזר מקבל מי שפרע עכ"ל. וכן הסכים הרב בעל התרומות שער מ"ו חלק ד' סימן ס"א וכן פסק הטור והרב"י בסימן קע"ה: הד' שאם יש למוכר מאותו המין אעפ"י שלא יצא השער מותר לפסוק והטע' בזה כיון שהסחור' עתה בידו הרי ארם יכול לעשות בשלו ולמכור ולהוזיל כפי מה שירצה וזהו מה שאמרו במשנה היה הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ור"ל אעפ"י שלא יצא השער וכן פסק הרמב"ם וז"ל במה דברים אמורים בשלא היה לו כלום מאותו המין כעת שפסק אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום אעפ"י שעדיין לא נגמרה מלאכתו הרי זה מותר לפסוק עליו אעפ"י שעדיין לא יצא השער כיצד היה הוא מחילה לקוצרים הרי זה פוסק על החטים אעפ"י שעדיין הם גדיש ופוסק על היין משיבצור הענבים ויתנם בעביט ועל השמן משנתן זיתים במעטן וכו' ע"כ. וכן הסכים הרב בעל התרומות בסימן נ"ז וז"ל וזה שאנו מצריכין יצא השער דוקא כשאין למוכר כלום מאותו המין ולפיכך צריך שיצא השער שפסק עליו אבל אם היה למוכר כלום מאותו המין הרי זה מותר לפסוק עליו אעפ"י שעדיין לא יצא השער וכדגרסינן בפרק איזהו נשך מתניתין היה הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ופירש רבינו האי גאון אעפ"י שלא יצא השער שכיון שהוא תחילה ימכור תחילה ורישא דקתני אין פוסקין עד שיצא השער בשאין שם תחילה לקוצרים עכ"ל וכן פסק הטור והרב ב"י סימן הנ"ל שאעפ"י שלא יצא השער פוסקי' אמנם צריך שלא יהא מחוסר אלא שתי מלאכות אבל אם היה מחוסר שלוש מלאכות הוה ליה כמי שאין לו ואין פוסקים עליו כמו שמבואר בדבריהם שם:
ובאמת שדברי הרמב"ם והרב בעל התרומות מסופקים אכלי במה שכתבו אבל אם היה למוכר כלום מאותו המין כי כפי משמעות הלשון נראה שרצו בזה שאם יש למוכר מעט אותו המין שפוסק על סמך אותו המעט כמה שירצה ר"ל שאם יש למוכר דרך משל סאה אתת שיכול לפסוק על סמך אותה הסאה כמה סאין שירצה וזהו כפי הדרך שפירשו בהלואה שכתב הרמב"ם בפרק עשירי מהלכות מלוה ולוה והרב בעל התרומות בחלק ה' סי' ב וז"ל ואפילו היתה לו סאה אחת לוה עלי כמה סאין היתה לו טיפה אחת של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי שמן ויין וכן הבין הרב בית יוסף דברי הרמב"ם שכתב בסימן הנ"ל וז"ל אבל הרמב"ם כתב בפרק הנזכר בד"א כשלא היה למוכר כלום מאותו המין בעת שפסק עליו אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום ה"ז מותר לפסוק עליו אעפ"י שלא יצא השער ומפשט דבריו משמע דאם יש לו סאה אחת פוסק עליה כמה סאין כדין הלואת סאה בסאה שנתבאר בסימן קס"ב אלא שהרב המגיד פירש דבריו כדעת הרמב"ן והרשב"א ע"כ: ומשמע לי מדבריו ז"ל שהוא סבור בדברי הרמב"ם כאשר פירשנו אנחנו אלא שמבטל דעת ומפני דעת ה"ה ז"ל שכתב פירוש מותר לפסוק לקנות מה שיש לו אבל אם היתה לו סאה אינו יכול למכור יותר ואינו כלוה שיתבאר פרק עשירי שאם יש לו סאה לוה עליה כמה סאין זה נראה כדעת רבינו וכ"כ הרמב"ן והרשב"א ז"ל ע"כ: והרב בעל לחם משנה הכריח פירוש ה"ה ז"ל ממה שכתב הרמב"ם בסוף פרק עשירי וז"ל כתב ה"ה ז"ל אבל אם היתה לו סאה וכו' כן כתב רבינו ז"ל בהדיא בפרק עשירי אם יש לו חטים כשעור מעותיו מותר ואינו כן בלוה מפני שהלוה כשלוה סאה אחת יש לו שתים וכן לעולה וכדכתב ה"ה בריש פרק עשירי מה שאין כן במוכר עכ"ל: וכל זה איננו שוה לע"ד כי יש לחלק שם כפי דברי הרמב"ם שלא התירו לפסוק אלא בנותן מעותיו כדי לקנות בהן פירות הלא תראה שלא התיר הרמב"ם בדין נושא בחבירו אלא עד שיהיו לו חטים כשיעור מעותיו ואפי' יצא השער ובפוסק במעותיו בידו התיר ביצא השער אעפ"י שאין בידו כלום בעת שפסק ולכן היה נ"ל כי דעת הרמב"ם והרב בעל התרומות כמו שכתבנו שאם יש לו מעט מאותו המין פוסק על אותו המעט כמה שירבה והנה הם התירו זה בהלואה והיה נראה שיתירו זה במכל שכן כשהוא דרך מקח אלא שלא מצאתי שום פוסק שיאמר כן בפירוש אלא אדרבא מצאנו רש"י ז"ל ז"ל והרב בעל הטורים שכתבו כב אור שאינו פוסק אלא עד כדי שיש לו וכן כתב הרב ב"י בשם נמוקי יוסף וה"ה בשם הרמב"ן והרשב"א וכיון שראינו שהרב ב"י בטל דעתו מפני דעת ה"ה ופסק כן בשולחנו ראוי לנו גם כן לבטל דעתנו החלושה מפני דעתם הרחבה ואולם לשון אם יש לו כלום מאותו המין שכתבו הרמב"ם והרב בעל התרומות אפש' לפרשו כמו שפירש הרב בעל גדולי תרומה שלא אמרו כן על הכמות אלא על האיכות ותשלום המלאכה הצריכה ור"ל שאם אין למוכר כלום מאותו והמין דהיינו שהוא מחוסר מלאכות הרבה אינו פוסק עליו דהוה ליה כמי שאין לו כלום:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל  זאת נבוא להשיב לשואלנו דבר אשר נשאלנו על דוד התגר אשר קנה משמעון עשרה ככרים של שקדים וכו' ונתיקרו השקדים כפלים ממה שהיו ושמעון רוצה לחזור בו באמרו שלא היה לו מאותו המין בשעה שלקח המעות מאת דוד ודוד טוען שבשעה שנתן לו המעות יצא השער בין התגרים לזה אשיב ואומר כי צדק דוד בטענתו ואת והדין עמו יען שכבר הוכחנו שאם יצא השער אעפ"י שאין למוכ' כלו' מאותו המין מות' לפסוק וא"כ בהיתר גמור עשו מה שעשו ואין כאן רבי' כלל וטענת שמעון שלא עלה על דעתו יוקר כזה מעשרה לעשרים אינה טענה כלל כי היה לו בהעלות על דעתו שבמשך ארבעה חדשים עולים ויורדים הנכסי' ולמה הקדי' לו דוד מעותיו בידו אלא שאם יארע מקרה כזה שיהא מחוייב למסור לו השקדי' כפי הערך אשר היו שוים בשעת המקח אך מה שאמר דוד בטענתו שיצא השער בין התגרים אעפ"י שלא יצא לכל העולם לא ידעתי מה רצה בזה שאם היתה כוונתו על כל העולם ממש אין אנו צריכין ליציאת השער אלא באותה המדינה שהם דרים בתוכה שבה נתקיים המקח לא על שאר העולם ואם דעתו על החנויות הקטנות שבאותה המדינה אין לחוש להם כלל כיון שנקבע השער בשוק בין התגרים והיה מה שיהיה ככר כתבנו שהוא יצא זכאי כדינו לע"ד:
ומה ששאל עוד החכם השואל אם עמדו השקדים בזול מעשרה לחמשה אם יכול לחזור בו דוד הנזכר ולקבל המעות שנתן לו לזה אומר שכבר בארנו בדין השלישי שאם בעת נתינת המעות פסק עמו שיתן לו בשער הזול חייב ליתן לו כאותו שער אבל אם נתן לו המעות סתם אינו יכול לתבוע ממנו אלא בשער שהיו שוים בשעת נתינת המעות ולפי זה כיון שב נושא שאלתנו לא פסק עמו שיתן לו כשער הזול הנה דוד מחוייב לקבל השקדים לערך עשרה זהובים כמו שהיו שוים כשעת נתינת המעות
אמנם יש לנו הזכירו לעיין בדבר אחר שלא הזכירו הבעלי דין בטענותיהם והוא כי נראה בתחילת העיון שנעשה המקח באסור יען כי מצאנו הגבלת זמן בשטר הזה שהרי כתוב שם ונתן לו זמן עד ד' חדשים למסרם והרב בעל התרומות בשער מ"ו חלק ד' סימן נ"ו וכתב בשם הרמב"ם שדבר זה אסור וז"ל גרסינן באיזהו נשך אין פוסקין על הפירו' עד שיצא השער יצא השע' פוסקין אעפ"י שאין לזה יש לזה דלדע' הר"מ ז"ל דוקא בלא קביעו' זמן והא התם גבי הלואה ביש לו מותר ואפילו הכי צריך שיהיה בלא קביעות זמן וכמו שאנו עתידין לפרש לחטה בשם הר"מ וגבי פוסקין אעפ"י שמותר אם יצא השער אם קבע זמן אסור דלגבי אסור קביעות זמן לווין ופוסקין אעפ"י שהוא על דרך מקח וממכר כי הדדי נינהו ואיכא מאן דאמר דוקא דרך הלואה אבל על דרך מקח וממכר אפילו בקביעות זמן שרי דלווין דוקא קתני עכ"ל: אמנם כבר הקשה עליו הרב בעל גדולי תרומה וכתב שדבריו מתמיהין אצלו ושזה נמנע כדעת הרמב"ם ז"ל דבפרק ט' כתב דינים אלו דפסיקת מקח וממכר ובפרק עשירי כתב דיני ההלואה ושם בפרק י' בדיני ההלואה כתב דעתו שלא הותר אלא בלא קביעות זמן ובפרק ט' בדיני המקח כתב ההיתר סתם ולא פירש כלום ואם איתא דדעתו ז"ל דאף גבי מקח אסור בקביעת ומן לישמועינן הך רבותא בדיני מקח הקודמים ובמכ"ש יהיה הדבר כן בהלואה אלא ודאי מדנטר לכתבו עד דיני ההלואה מוכח דדוקא התם אסור ולא גבי מקח ועוד האריך ע"ש ובודאי שלפי ע"ד הדין עמו ולא ראיתי בכל המפרשים מי שכתב כן בשם הרמב"ם גם הרב שולחנו לא חלק כזה ולפי זה חזר השטר להיתרו:
ואפשר לאומר שיאמר אמת הוא דאין כאן אסור רבית אבל במה נתקיים המקח כדי שנאמר שמחוייבי' לקיים דבריה' הא קי"ל אין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו וכמו שכתב הרמב"ם בפרק כ"ב מהלכות מכירה וז"ל דבר שאינו ברשותו של מקנה אינו נקנה והרי הוא כדבר שלא בא לעולם וכן פסק הטור דהרב בית יוסף בח"ה פי' רי"א ושמעון אין ממכרו בידו ולפי זה נראה שכל אחד משניה' יכול לחזור בו דע שסברה זו מצאתיה בספר התרומות וז"ל ואיכא מאן דאמר דלגבי אסור בלבד איתמר הא מילתא דלית בה אסורא אם רצה להעמיד המוכר מקחו ללוקח שאין בו משום אסור רבית אבל מדינא לית לן לאכרוחיה להעמיד מקחו ובזה י"א שהמקח מתקיי' עכ"ל: ובאמת שסברה זרה היא זו וכבר דחאה הרב בעל גדולי תרומה וכתב ז"ל מ"ש בשם איכא מאן דאמר וכו' ודאי אין לסמוך על סברה זו כלל שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפרק כ"כ מהלכות מכירה הפוסק על שער שבשוק ולא היה אותו המין שפסקי' עליו ברשות מוכר חייב לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר מקבל אי שפרע וכן כתב הטור ז"ל בחושן המשפט סימן רי"א וכן כמה רבוותא ז"ל דפסקו בהדיא דמדינא קנה אלא דמשום דליכא אלא מעות אין כאן לחוזר אלא מי שפרע עכ"ל וזכינו לדין שסברה זו היא דחויה וכל הפוסקי' סוברי' שקנה מן הדין וכיון שכן בנושא שאלתנו שהיה שם קנין ושטר מחוייבים על כל פנים לקיים מקחם ואינם נפטרים כמי שפרע וזה נ"ל ברור:
הכלל העולה מדברינו הוא שהדין עם דוד ושמעון חייב למסור לו השקדים לערך עשרה זהובי' כפי מה שהתנו ביניהם אעפ"י שעלה ערכם לעשרי' זהובי' ואם פחתו ועמדו בזול מעשרה לחמשה הנה דוד מחוייב לקבלם לערך עשרה זהובי' כפי השער אשר היו בעת נתינת המעות זה הוא הנראה לע"ד ונשאל מהעוזר האמיתי יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכי"ר: נשלם ונגמר כיום שהוכפל בו כי טוב כ"ד לחדש תמוז
בשנת ובסדר החלצו מאתכם אנשים לצבא ליצירה:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן ס"ט אכי"ר: