שאלה מעשה שהיה ביהודה שהוציאו עליו יורשי שמעון שטר חוב מאביהם שהוא חייב לו אלף זהובים ותבעוהו לדין כדי לשלם להם חוב זה והוא תכף ומיד הודה להם בחוב זה לפני הדיינים רק שהוא טוען שמעות אלו אינם מגיעין להם יען מעות אלו באו מיד ראובן נ"ע ליד אביהם בתורת פקדון שיתנם ללוי בבואו כאן שהוא מה שהיה חייב לו ושהוא ויששכר עדים בדבר זה ובין כך ובין כך הוצרך הוא יהודה הנ"ל למעות כדי לשלם הקפותיו יהלך לו אצל שמעון אביהם שילוה לו זה הסך ואמר לו שאין בידו עכשיו מה להלוות לו רק אותם מעות שהם פקדון בידו מראובן כדי לתתם ללוי כשיבוא לכאן שהוא ויששכר עדים בדבר ועכשיו שרואה אותו בצער כזה הוא רוצה לשלוח בהם יד ולהלוותם לו שיהיו בידו עד בוא לוי רק מאחר שהם באחריותו אינו רוצה להלוותם לו עד שיעשה לו שטר חוב עליהם בשמו כדי שיהיה לו כח בידו להוציאם מרשותו ולתתם ללוי לצאת ידי שמים ומאחר שלא רצה להלוותם לו בעניין אחר לכן עשה לו שטר זה והוא בתורת עדות מעיד לפני הדיינים בזה וטוען דמה לו ליתנם ליורשי שמעון או ללוי שכבר הודיעו מזה והוא מעכבם בידו שלא ליתנם ליורשי שמעון כי אם לו ויורשי שמעון טוענים שהם אינם יודעים מאומה מכל זה רק שמצאו שטר חוב זה בין שאר שטרי חובות אביהם ורוצים שישתלם להם יוציא דינם לאור ומ"ה תמ"ש:
תשובה מאמרם ז"ל כתובות דף י"ח במשנה העדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסי' היינו קטנים היינו פסולי עדות הייני הרי אלו נאמנים ואם יש עדים שהוא כתב ידם או שיהיה כתב ידם יוצא ממקום אחר אינם נאמנים ע"כ במשנה ובגמרא אמר רמי בר חמא לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אבל אנוסים היינו מחמת נפשות הרי אלו נאמנים א"ל רבא כל כמיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד הני מילי על פה אבל בשטר לא והא אמר ר"ל עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עידותן בבית דין אלא כי אתמר ארישא אתמר הרי אלו נאמנים אמר רמי בר חמא לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת נפשות אבל אמרו אנוסים היינו מחמת ממון אין נאמנים מ"ט אין אדם משים עצמו רשע ובתר הכי קאמר תלמודא אמר רב יהודה אמר רב האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן דקאמר מאן אילימא דקאמר לווה פשיטא כל כמיניה ואלא דקאמר מלוה תבוא עליו ברכה ואלא דקאמרי עדים אי דכתב ידם יוצא ממקום אחר פשיטא דלא מהימני ואי דאין כתב ידם יוצא ממקום אחר אמאי לא מהימני אמר רבא לעולם דקאמר לוה וכדרב הונא דאמר רב הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו אביי אמר לעולם דאמר מלוה וכגון שחב לאחרים וכדרבי נתן דתניא רבי נתן אומר מניין שמוציאין מזה ונותנים לזה לנושא בחבירו מנה וחבירו בחבירו תלמוד לומר ונתן לאשר אשם לו רב אשי אמר לעולם דקאמרי עדים ודאין כתב ידם יוצא ממקום אחר ודקאמר אמאי לא מהימני כדרב כהנא דאמר רב כהנא אסור לו לאדם שישהה שטר אמנה בתוך ביתו משום שנאמר אל תשכן באהליך עולה ואמר רב ששת בריה דרב אידי ש"מ מדרב כהנא עדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים מ"ט כיון דעולה הוא אעולה לא חתמי ע"כ לעניינינו:
ופר"שי העדים שאמרו וכו' שהיו מעידים על חתימתם לקיים את השטר: פסולי עדות היינו קרובים או משחקים בקוביא הרי אלו נאמנים כיון דאין כתב ידם ניכר אלא על פיהם הפה שאסר הוא הפה שהתיר כו היכי דמהימנת להו אהא הימנינהו אהא: יוצא ממקום אחר חתומים בשטר אחר שהוחזק בב"ד וכתב בו הנפק ובא אותו שטר לפנינו עם זה וכתב חותמן דומין זה לזה אין כאן הפה שאסר הוא הפה שהתיר ואין נאמנים לומר פסולים היינו: גמר' לא שנו דאם כתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנים: אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון דלאו כל כמינייהו לשווי נפשייהו רשעים בעדות פיהם ולפסול את השטר דאדם קרוב אצל עצמו ואינו נאמן על עצמו לא לזכות ולא לחובה בדיני נפשות ובפסולי עדות להעשות רשע ופסול על פיו ואלו פוסלין עצמן באומרם חתמנו שקר בשביל אונס ממון ורישא טעמא משום הפה שאסר הוא הפה שהתיר: מחמת נפשות שאמרו בעל השטר הזה להורגנו ואדם חזק הוא: כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד דגבי עדות חדא הגדה כתיבא אם לא יגיד וכו' וה"נ כיון דחתימי בשטרא היינו הגדה דידהו והיכי מהימניתו למעקר הואיל וכתב ידן יוצא ממקום אחר בשלמא רישא כשאין כתב ידן יוצא ממקום אחר ועלייהו סמכינן כולה חדא הגדה היא דהא באותו דיבור בתוך שאלת שלום קאמרי אבל אנוסים היינו אבל הכא לאו אפומייהו סמכינן. ה"מ על פה כגון המעיד בב"ד ולאחר כדי דיבור בא לשנות בו: אבל בשטר לא דהגדה כתיב: ל"ש דאמרינן הפה שאסר וכו': אלא דאמרי מחמת נפשות נאנסו דלא משוו נפשייהו רשעים וכיון דעלייהו סמכינן הא בתוך כדי דיבור עקרוה לסהדותייהו והכא הפה שאסר התיר: אין אדם משים עצמו רשע אינו נאמן לפסול את עצמו וכו' שטר אמנה לא לוה כלום אלא כתבו ומסרו למלוה שאם יצטרך ללות ילוה והאמינו שלא יתבענו אלא אם כו מלווהו: כל כמיניה והלא עדים חתומים בו פשיטא שיתקיים בחותמיו: כדרב הונא מודה בשטר שכתבו לוה שהודה בשטר שכתבו ועל פיו נחתמו העדים אין המלוה צריך לקיימו בעדים החתומים בו שאין הלוה שוב נאמן לומר פרעתיו וכו' ואשמועינן רב יהודה נמי הכי דלוה שאמר כתבתיו ומסרתיו לו אבל שטר אמנה הוא אין צריך המלוה לחזור ולהביא להעיד על החתימות דאין נאמן לוה לפוסלו דלא עביד איניש דכתב ומסר בלא הלואה: שחב לאחרים בהודאה זו שהוא מודה שהוא שטר אמנה חב ומפסד את האחרים הנושים בו ואין לו מה לגבותם והיו רוצים לגבות חוב זה: ונתן לאשר אשם לו ולא כתב לאשר הלווהו אלא לאשר האשם לו ואשר הוא קרן כדאמרינן בהגוזל למי שהקרן שלו: ואמר רב ששת גרסינן: אעולה לא חתמי וכי חמרי חתמנו אין נאמנים להרשיע את עצמן עכ"ד ז"ל:
יצא לנו מן הסוגיא שקדם זכרה שהעדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו מחמת ממון אינם נאמנים מחמת נפשות הרי אלו נאמנים והוא שא כתב ידם יוצא ממקום אחר זהו פשט הסוגיא והביאה רבנו הגדול כמנהגו לפסק הלכה אלא שראיתי להרמב"ם ז"ל שכתב בפרק ג' מהלכות עדות הלכה ו' עדים החתומים על השטר הרי זה כמי שנחקרה עדותן בב"ד ואין יכולין לחזור בהן במה דברים אמורים כשאיפשר לקיים השטר שלא מפיהן כגון שהיו שם עדים שזה כתב ידן או שהיה כתב ידן יוצא ממקום אחר אבל אם אי אפשר לקיים את השטר אלא מפיהן ואמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו קטנים היינו קרובים היינו מוטעים היינו הרי אלו נאמנים ויבטל השטר הרי לך שלא חלק באנוסים הייני אם אונס ממון או אונס נפשות ואח"כ כתב בהלכה ז' אמרו פסולי עדות היינו בעבירה או שוחד לקחנו על עדות זו אינם נאמנים ולפי זה יאמר האוחר דמה שכתב הרב או שוחד לקחנו היינו דרמי בר חמא מחמת ממון אינם נאמנים ואין זה ראיה דמה שלוקחים שוחד אינו אונס ממון כמ"ש רש"י ז"ל באמרם חתמנו שקר בשביל אונס ממון ר"ל שיאבד ממונם או ימסור אותו למלך גם הרב בעצמו בפירו' המשניות כתב אנוסים הוא אונס נפשות כגון שיאמרו פחדנו שיהרגנו אבל אם אנוסי ממון היינו או שפחדנו שאם לא נעיד לו שיקח ממונינו ולכך העדנו לו אינם נאמנים לפי שהעיקר אצלנו אין אדם משים עצמו רשע וכשאומרים שהם הצילו ממונם בממון אחרים רשעת כ"ש כשאמרו שהם לוקחים שוחד מפני זה העדות שאינם נאמני' ולפי מה שכתב בפירוש המשנה נחה שקטה שכתב אונס ממון וכ"ש מקבלי שוחד אמנם מה שכתב בחבורו בהלכות עדות דווקא שוחד אבל אונס ממון נאמנים ולא ירדתי לסוף דעתו הרחבה גם הרב כסף משנה הביא הסוגיא וחתם ברמי בר חמא לא שנו היכא דכתב ידם יוצא נאמנים אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת נפשות אבל אנוסים היינו מחמת ממון אינם נאמנים וכו' ולא הרגיש בזה וצ"ע:
וממאמר רב יהודה אמר רב האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן ומסיים רב ששת ש"מ עדים שאמרו אמנה היו דברינו אינם נאמנים וכן פסק הרמב"ם בפרק שקדם זכרו וכן אם אמרו אמנה היו דברינו חין נאמנים שהמעיד על שטר אמנה כמעיד בשקר וכן פסק רבנו הגדול והרא"ש ז ל ומעתה נבוא להשיב שולחי דבר מה שנסתפק החכם השואל שיהודה מודה בשטר שהוא חייב לשמעון סך אלף זהובים אלא שיהיו מופקדים אצלו לתתם ללוי ולא רצה שמעון לשלוח יד בפקדון עד שיכתוב לו שטר בשמו וכו' הנה דין כזה לא נמצא מן הגמרא והפוסקים אמנם ממה שקדמנו נראה לי שאין טענת יהודה טענה להפסד היתומים או היורשים חדא ועוד קאמינא חדא לפי שהוא עצמו לוה ומקשים בגמרא דקאמר מאן אילימא דקאמ' לווה פשיטא דאינו נאמן כל כמיניה ואם נאמר שיהודה אינו נקרא לווה שהרי הוא אומר שהמעו' מופקדים אצלו והוא נתן אותם ללוי כמו שטוען גם זו אינה צריכה לפנים שהרי אמר אביי לעולם דקאמר מלוה וכגון שחב לאחרים ולפי זה הגם שנאמר שיהודה הוי כמו מלוה הוא חב לאחרים שהרי מפסד יורשי שמעון ונותן ללוי ועוד אם נאמר הוא בא בתורת עדות שהרי הוא ויששכר מעדים בדבר גם זה אינו אמת שהרי הלכה כרב אשי דאמר כרב כהנא לעולם דקאמרי עדים ודאין כתב ידם יוצא ממקום אחר ודקאמרת אמאי לא מהמני אסור לו לאדם וכו' זה נראה לי להשות ולדמות נושא שלנו לשטר אמנה בין שאמר מלוה בין שאמר לוה בין שאמרו העדים אינם נאמנים וכל זה הוא כשהוציא המלוה שטר חוב מקויים אבל אם הוציא עליו שטר חוב שאינו מקויים יכול לטעון אמנה הוא וכן כתב הרמב"ם בפרק י"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה ה' הוציא עליו שטר חוב שאינו יכול לקיימו ואמר הלוה אמת שאני כתבתי שטר זה אבל פרעתיו או אמנה הוא או כתבתי ללוות ועדיין לא לויתי וכל כיוצא בזה הואיל ואם רצה אמר לא היו דברים מעולם והרי מפיו נתקיים הרי זה נאמן וישבע הסת ויפטר ואם קיימו הלוה אח"כ בב"ד הרי הוא כשאר השטרות וכתב הרב המגיד מחלוקת תנאים ואמוראים בהרבה מקומות ופסקו רוב המפרשים ז"ל כמאן דאמר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו וכדברי רבנו ז"ל וכן דעת הרמב"ן והרשב"א וכן דעת ההלכות וכן פסק הטור ובית יוסף ז"ל:
ועדיין חל עלנו לבאר אם יורשי שמעון צריכים לישבע שלא פקדנו אבא ואח"כ יקבלו החוב מיהודה זה נתבאר בפרק כל הנשבעין דף כ"ה במשנה וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה שבועה שלא פקדנו אבא ולא אמר לנו אבא ולא מצינו בין שטרותיו של אבא ששטר זה פרוע וכו' ופירוש שלא פקדנו אבא בשעת מיתה ששטר זה פרוע ושלא מצינו בין שטרותיו שובר על שטר זה ובגמרא דף מ"ז וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה ממאן אילימא מלוה אבוהון שקיל בלא שבועה ואינהו בשבועה אלא הכי קאמר וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה וכתב רבנו הגדול אלמא מן הלוה עצמו נפרעין בלא שבועה והני מילי בדלא טעין לישתבעו לי אלא דאמר פרוע הוא דכיוצא בזה האב נוטל שלא בשבועה ולא הורע כח היתומים מכחו אבל בדטעין לישתבעו לי כיון דאי הוה טעין הכי לאבוהון היה נשבע אינהו נמי נשבעין שבועת היורשין וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק י"ז מהלכות מלוה ולוה מלוה שמת ובא היורש לתבוע הלוה בשטר שעליו ואמר פרעתי לאביך והיורש אומר איני יודע אומרים לו עמוד ושלם לו אמר ישבע לי הרי זה ישבע בנקיטת חפץ שלא פקדנו אבא על ידי אחר ושלא אמר לנו אבא בפיו ושלא מצינו בין שטרותיו ששטר זה פרוע וגובה:
הרי שהרמב"ם נמשך אחר שיטת רבו דאם לא טען אין הדיינים טוענים בשבילו וכתב הרב המגיד אמר ישבע לי וכו זו היא שבועת היורשים המוזכרת במשנה בפרק כל הנשבעין שהיתומים לא יפרעו אלא בשבועה זו ועד כאן לא אמרינן בגמרא ממאן אילימא מלוה השתא אבוהון שקיל בלא שבועה ואינהו שקלי בשבועה בתמיהא ואוקימנא בבאין ליפרע מן היתומים כדאיתא התם וכהלכות אלמא מן הלוה עצמו נפרעין בלא שבועה הני מילי בדלא טעין לישתבעו לי אלא דאמר פרוע הוא דכיוצא בזה האב נוטל שלא בשבועה ולא הורע כח היתומים מכחו אבל כדטעין לישתבעו לי כיון דאי הוה טעין הכי לאבוהון היה נשבע כמו שנתבאר למעלה בפרק ארבעה עשר אינהו נמי נשבעין שבועת היורשין וכן כתבו רבנו האיי ורב אלפס"י ז"ל ז"ל בתשובה וכן עיקר ואם תשאל למה לא העמידו משנתנו בבאין ליפרע מן הלוה עצמו ובשטוען ישבע לי נראה לי שלשון המשנה הכריח שהכוונה היא שלא יפרעו אלא בשבועה ואע"ג דלא קא טעין אידך דהא דומיא דפוגמ' כתובתה ודומיא דשבועת הבא ליפרע מן המשועבדין ומנכסי יתומים קתני לה כדאיתא התם כשם שאמרו הפוגמת וכו' ומה שבועות אלו אע"ג דלא טעני לישתבעו אף שבועה זו דיתומים הבאים ליפרע היא אף על גב דלא טעני אינך וא"א אלא בבאין ליפרע מהיתומים אחרים דהתם משתבעי אע"ג דלא טעני אינך וזה נראה לי פשוט שלא כדברי בעל העיטור ז"ל שהיה מוכח מכאן דלא שקלי בשבועת היורשים והוא דבר של תמה ולפי זה אנו אומרים ליהודה עמוד ושלם ליורשי שמעון ואם טען יהודה ישבעו לי הרי זה נשבעין יורשי שמעון בנקיטת חפץ שלא פקדנו אבא ושלא מצינו בין שטרותי' של אבא ושלא אמר לנו אבא וגובים מיהודה סך השטר:
ואם נפשך לשאול אם אחר ששלם יהודה החוב הנ"ל ליורשי שמעון ואח"כ בא לוי ותבע ליורשי שמעון אלף זהובים שהם בתורת פקדון והביא יהודה ויששכר לעדות כאשר הם מעידים בדבר ויורשי שמעון טוענים שכבר יצאו זכאים בדין מזה החוב לפני ב"ד גם בזה אני אומר שאין טענת לוי טענה הגם שנאמ' שהאמת כמו שהעידו יהודה ויששכר שהיו ביד שמעון אלף זהובים מלוי בתורת פקדון אפשר ששמעון אחר שהובטח במעותיו מיהודה וזקפם עליו בשטר נתן האלף זהובים ללוי ולא הגיד ליששכר ויהודה שכבר היה בטוח במעותיו אצל יהודה ואם טען לוי ישבעו לי נשבעין בנקיטת חפץ שלא פקדנו אבא ושלא אמר לנו אבא ושלא מצינו בין שטרותיו של אבא גם מחרימין היורשי' על מי שרוצה להשביעם כשלא כדין כמ"ש הרמב"ם בפרק א' מהלכות טוען ונטען הורו רבותי שכל מי שנתחייב שבועה בין של תורה בין של דבריהם אפילו הסת יש לו להחרים סתם קודם שישבע על מי שיטעון עליו דבר שאינו חייב בו כדי שישביע אותו בחנם ויענה המשביע אמן ואחר ישבע ותקנה טובה היא לבעלי דינין כדי שימנעו מטענות שקר ולא יגרמו להוציא שם שמים לבטלה ולא ישיאו שמע שאו וכתב הרב המגיד כבר באר רבנו בדבריו שדין זה הוא תקנת רבותיו ז"ל וכבר כתבתי כל מקום שהזכיר רבנו חרם סתם הוא מדברי הגאונים ז"ל:
הכלל העולה מכל משא ומתן ומן הגמרא והפוסקים בנושא שלנו שיהודה יצא חייב בדינו וצריך לשלם ליורשי שמעון סך האלף זהובים מפאת כל הטענות שכתבנו כי לא ימנע מחלוקה שאם נאמר שהוא לוה כבר הוכחנו שלוה שטען שטר אמנה הוא זה אינו נאמן אחר שנתקיים השטר בב"ד ואם נאמר שהוא בתורת עדות הרי בארנו העידים שאמרו שטר אמנה הוא אינם נאמנים ואם נאמר שהוא כמו מלוה שהרי בתורת פקדון באו אצלו והוא ויששכר מעידים על זה כבר כתבנו שאינו יכול לטעון טענה זאת שהוא במקום שחב לאחרים שהרי מפסד ליורשי שמעון ומזכה ללוי ואפשר שעשו קנוניא ורימאות ביניהם אמנם אם טען יהודה שישבעו יורשי שמעון שלא פקדנו אבא ושלא אמר לנו אבא ושלא נמצא בין שטרותיו של אבא הדין עמו אף כי אין הממון שלו שהוא מודה שהם של לוי מ"מ אפשר שטענתו אמת ומציל עשוק מיד עושקו גם אם טענו יורשי שמעון שיקבל יהודה חרם סתם כתקנת הגאונים הדין עמהם קודם שישבעו יקבל יהודה חרם סתם כל מי שיטעון עליהם דבר שאינם חייבים בו זהו מה שהורונו מן השמים להפיק רצון החכם השואל ואם שגיתי אתי תלין משוגתי עד בואנו להיכל מלך היושב על כסא ההוראה ריש מתיבתא ואב ב"ד מורנו ורבנו בבית המדרש הגדול עץ חיים לו נאה לפסוק ההלכה כמנהגו הטוב בק"ק ספרדים ה' ברחמיו יאריך ימיו ושנותיו ועל קו הבריאות יעמדיהו לעד אכ"יר נחתם פה אמשטרדם:
בסדר ובשנת דברי שלום לאמר לפ"ק:
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן ובדוחק הפרנסה ואף גם זאת נרדף ונעלב:
חייא הכהן די לאארה: