שאלה שוחט מומחה שחט בהמה ובדק סכינו אחר שחיטה ומסר את הסכין לתינוק להביאה הביתה ולמען לא יקלקלהו חגרו אותו ויקשרהו על יריכו ויהי בדרך והנה החכם עובר וישאל לתינוק למי הסכין הזה על יריכך ויען התינוק זה הסכין של פלוני השוחט אשר אסרה על ירכי למען לא תתקלקל ואביא אותו הביתה ויקחהו החכם ויבדקהו וימצאהו פגום ומן הבהמה כבר נתערבה תערובת שאין ס' לבטלם השתא מספקא לן מה יהיה דין הבהמה הזאת שנשחטה בסכין הזה והתערובות שנתערבו ומה דין השוחט ששחטה האם למוציא טריפה מחמת ידו יחשב אם לא אתה האיש איש חי חיילים מגבר דחריפא שמעתתיה קולע אל השערה ולא יחטיא מטי ולא מטה תבא שאלתי לפניך לברר וללבן דבר כמשפט חכמת תורתך תנחני באורח מישור ופי יגיד תהלתך:
תשובה משה משה לא פסיק טעמא ל"ו שט"ו העם ולקטו וטחנו ברחיא מההוא מנא דטחינן לצדיקיא לעלמא דאתי ים התלמוד וים הקבלה יורד לעומקה של הלכה קולו למרחק ילך כרכא דכולא ביה וכל ר"ז לא אניס ליה נפלא נפלאתי בראותי עומק שאלתך נעימות בימניך נצח ועתה אבוא להשיב שולחי דבר ובפרט שאין מסרבין לגדול בתורה ורך בשנים כפי שכלי הדל ומ"ה אשאל עזר לנחותי הדרך וזה החלי לעשות:
גרסינן בגמרא דחולין דף ט' גופא אמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה ולימא נשחטא הותרה הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא כדבעא מיניה רב אבא מרב הונא בא זאב ונטל בני מעים מהו נטל הא ליתנהו אלא נקב בני מעים מהו נקב הא קא חזינן דהוא נקבנהו אלא נטלן והחזירן כשהן נקובים מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא א"ל אין חוששין שמא במקום נקב נקב איתיביה ראה צפור המנקר בתאנה ועכבר המנקר באבטיחים חוששין שמא במקום נקב נקב א"ל מי קא מדמית איסורא לסכנתא סכנה שאני ע"כ בגמרא:
ופרש"י ונימא נשחטה הותרה דלשון חזקה לא שייך אלא בדבר ספק דנימא העמיד דבר על חזקתו:. דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא שנולד בה ספק טריפות ספק קודם שחיטה היה בה ויש לתלות בלאחר שחיטה מוקמינן ליה אחזקת היתר דסתם בהמה אינה טריפה ותלינן בלאחר שחיטה וכשרה: נטל הא ליתנהו ולא חזינן בהו שום ריעותא ומאי ספיקא איכא: מי חיישינן שמא במקום נקב שהיה בו תחלה אתרמי ליה השתא שהכניס בו שיניו וטריפה דנקבו הדקין אחד מי"ח טרפות הוא: שמא במקום נקב של נחש נקב ואסור משום סכנת נפשות עכ"ל:
לכאורה נראה משמועה זו דבנ"ד בהמה זו נבילה מספק הואיל והחכם בדק הסכין ומצא פגימה אימור שהטבח לא בדק יפה אחר שהספק שנפל לנו הוא בגוף עצמו רצוני דאיתיליד ריעותא בגוף השחיטה עצמה ספק בסכין פגומה שחט ספק אח"כ נפגם דדוקא לא התיר רב הונא אלא היכא דאיתיליד ריעותא בדבר אחר ולא בשחיטה עצמה כגון האי דמייתי בא זאב ונטל בני מעיה דהיינו אחר שנשחטה כראוי בא לנו ספק אחר גם מדקדוק לשונו משמע כן דקתני עד שיודע לך במה נשחטה ובנ"ד לא נודע לנו במה נשחטה:
וזה החילוק הוא מוכרח מצד עצמו דאל"כ קשיא הלכתא אהלכתא שהרי בעלה י' אפליגו רב הונא ורב חסדא דאתמר התם השוחט בסכין ונמצאת פגומה רב הונא אמר אפי' שיבר בה עצמות כל היום כלו פסולה חיישינן שמא בעור נפגמה ורב חסדא אמר כשרה שמא בעצם נפגמה ואפסיקא הלכתא בגמרא כרב חסדא כששיבר בה עצמות ואם איתא דאין חילוק בין שנולד ספק בשחיטה עצמה או שנולד חוצה לה שהכל מותר תיקשי דרב הונא דידיה אדידיה שבכאן פסק אע"ג דאיתיליד ריעותא כשרה ושם פסק אפי' שיבר בה עצמות פסולה אלא ודאי כדכתיבנא אבל נשאר לנו לברר וללבן לדעת הפוסקים הרי"ף והרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות שחיטה כל בהמה בחייה בחזקת אסור עומדת עד שיודע בודאי שנשחטה שחיטה כשרה דהיינו שפסק כרב הונא ובאותו פרק עצמו הלכה כ"ה כתב בדק הסכין ושחט בה ולא בדקה אחר שחיטה ושבר בה עצם או עץ וכיוצא בהן ואח"כ בדק ומצא פגומה שחיטתו כשרה שחזקת הסכין שנפגמה בדבר קשה ששיבר בה ע"כ והיינו כרב חסדא דאע"גב דאיתיליד ריעותא בשחיטה עצמה וא"כ קשיא הלכתא אהלכתא ואי זו קושיא כלל דהואיל ושיבר בה עצמות נקרא חוץ לגוף השחיטה וזה נראה ג"כ מסוגיית הגמרא דפריך תלמודא בשלמא רב הונא כשמעתין אלא רב חסדא מ"ט אמר לך עצם ודאי פוגם עור ספק פוגם ספק לא פוגם והוי ספק וודאי ואין ספק מוצא מידי ודאי ע"כ ורצונו לומר רב חסדא מודינא לך אנא דהיכא דאיתיליד ריעותא בגוף של שחיטה עצמה דספק נבלה אבל הכא הואיל ושיבר בה עצמות הוי ריעותא ודאית בדבר אחר ולא בשחיטה עצמה:
ועדיין יש לנו להעיר הערה אחת מהא דקיימ' לן כל המצויין אצל שחיטה מומחין הן שאם בא אדם שאין מכירין אותו ושחט לפנינו והלך לו קודם שבדקנו אותו אם יודע הלכות שחיטה אם לאו שחיטתו כשרה והיא הלכה רוחא בישראל לדעת כל הפוסקים ואין חולק בדבר וזהו נגד מה שכתבנו דהכא איתרע ריעותא בגוף השחיטה עצמה והוא נגד דינא דרב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה ובכאן לא נודע לנו במה נשחטה שהרי אין מכירין בואם יודע הלכות שחיטה אם לאו כבר נתעורר בזה רבינו הגדול בפ"ק דחולין וז"ל קיימא לן דרוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן הלכה היא דהכין מסקנא דגמרא כלישנא בתרא דרבינא ואי קשיא לך הא דאמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה דשמעת מינה דספק שחיטה לחומרא וקיימא לן דהלכתא הוא התם כגון דאיתילידא ריעותא בסכין אבל הכא כיון דקיימא לן דרוב מצויין אצל שחוטה מומחין הן כמאן דאיתידע במה נשחטה היא הילכך איתא להא ואיתא להא ולא קשיאן אהדדי עכ"ל:
ועוד יש ראיה לאסור בנ"ד ממה שפסק הטור וב"י בסימן י"ח שאנו תולין אם נפלה הסכין על גבי קרקע קשה ונפגמה וכתב הר אש ז"ל ודוקא שראינוה שנפלה על חודה אבל מספיקא אין תולין לומר שנפלה על חודה וכתב בית יוסף ות"ש אבל מספיקא אין תולין שנפלה על חודה כ"כ הרשב"א ב"ת ופשוט הוא דכיון דבהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך שנשחטה בהכשר כל שאין ידוע לך בודאי שנפלה על חודה לא נודע לך שנשחטה בהכשר ע"כ א"כ בנ"ד שלא נודע לנו שנשחטה בהכשר ואדרבא שהחכם בדק הסכין ומצא פגימה שהיא ספק נבלה ואע"פ שבדק הטבח קודם אימור לא בדק יפה דבדיקת חכם עדיף שמכוין לבו הואיל וחטא הרבים תלוי בו מש"כ בטבח דרוב טבחים שותפים לעמלק:
ולפי זה בספק הראשון שנסתפק החכם השואל ומן הבהמה כבר נתערבה תערובת שאין ס' לבטלם בזה אנו צריכים להתיישב ולידע שאם היא חתיכה הראויה להתכבד אפי' באלף לא בטילה כמו שפסק בי' והטור בסימן ק"א והרמב"ם בפי"ו מה"מא ואע"פ שמדברי הרי"ף ז"ל נראה דאפי חתיכה הראויה להתכבד בטילה ברובא אהא דתנן חתיכה של נבילה או של דג טמא שנתערבו עם החתיכות בזמן שהוא מכירן בנותן טעם ואם אינו מכירן כולן אסורין והרוטב בנותן טעם מקשינן ותבטיל ברובא כלומר ואמאי קתני אם אינו מכירן כלן אסורין ומשני שאני חתיכה שראויה להתכבד בה לפני האורחים נראה מדבריו ז"ל דליתא להאי מתניתין מקמי מתני' דפ"ב דע"ו דמשמע מינה דכל שאין החתיכה מאיסורו הנאה אע"פ שהיא ראויה להתכבד בטלה וכן דקדק הר"אש והר"ן מדבריו ז"ל אבל כל הפוסקים נמנו וגמרו לפסוק הלכה דחתיכה הראויה להתכבד אפי' באלף לא בטלה אלא שיש דעות שונות בין הפוסקים ז"ל הר"אש בס"פ ג"ה כתב וז"ל בענין חתיכה הראויה להתכבד רבו הדעות י"א שתרנגולת בנוצתה וכן חתיכה חיה כיון שאינן ראויין עתה לא חשיבי ראויה להתכבד ואפי' בהמה שלימה בטילה עד לאחר שנתבשלה וראויה ליתן לפני אורח לכבדו ולא נהירא דלא קאמר ראויה להתכבד אלא לשיעורא שתהא גדולה וראויה להתכבד בה לפני האורחים לכשתתבשל אבל בשביל שהיא חיה או בנוצתה לא בטלה חשיבותה וגם י"א דכבש שלם או אווז שלם אינו נקרא ראויה להתכבד שאין דרך ליתן לפני אורח כבש או אווז שלם וגם אלו דברי הבאי הם וכי בשביל שראויה ליחלק חתיכות חשובות גרע טפי כ"ש דחשיבי טפי את שדרכו למנות עכ"ד אבל הרשב"א בת"ה כתב כדברי האומרים דחתיכה שהיא גדולה יותר מדאי לא חשיבה ראויה להתכבד שמאחר שאין דרכן של בני אדם ליתן כיוצא בה לפני האורחים אינה חשובה שעומדת היא לחתוך והביא ראיה מדפריך בפרק התערובות ול בטלו ברובא ומשני משום דבעלי חיים לא בטלי אלמא שחוט בדוכתיה בטיל עכ"ד ז"ל:
ואני עפר תחת כפות רגליו מה ראיה היא זו דהא דמשני תלמודא בעלי חיים לא בטילי ודייקינן מינה הא שחוט בטיל היינו מתורת בע"ח הוא דבטיל אבל מתורת חתיכה הראויה להתכבד לא בטיל וסמיך אמתני' בפג"ה דקיימא לן דהלכתא הכי והכא לא נחית תלמודא אלא לעניין בע"ח אבל לעניין חתיכה הראויה להתכבד לא נחית דאינו מוכרח שתהא ראויה להתכבד אפשר שיהיו כחושין ואינן ראויים להתכבד והר"ן וסמ"ק ור"י ור"ת כתבו כהרשב"א ומדברי הרמב"ם אין לנו הכרעה שכתב סתם בפי"ו מהמ"א וכן חתיכה של נבלה או של בשר בהמה או חיה או עוף או דג הטמאין שנתערבה בכמה אלפים חתיכות הכל אסור עד שיגבה אותה חתיכה ואח"כ ישער השאר בששים שאם לא הגביהה הרי הדבר האסור עומד ולא נשתנה והחתיכה חשובה אצלו שהרי מתכבד בה לפני האורחים עכ"ד ודבריו ז"ל הם חתומים וסתומים ולא בירר דדוקא מבושלת או אפי' חיה ואם דוקא חתיכה ולא כבש שלם או עוף שלם והרב ב"י בש"ע סי' ק"א הביא סברת הרשב"א ובסוף דבריו כתב ויש חולקים בכל זה ולא הכרע בין הסברות ואם אין חתיכה ראויה להתכבד פסק הטור ובי' בסי' ק"ט כשנתערבה במינה חד בתרי בטל ומותר לאכלן אדם אחת בפני עצמה ואפי' איסורא דרבנן ליכא ובנ"ד ליכא לספוקי אם נתערבה בהמה שלמה שהרי כתב הח"ה ומן הבהמה וכו' דמשמע מן הבהמה ולא כולה דהיינו מקצתה:
ויש לתמוה על החכם השואל שכתב ומן הבהמה כבר נתערבה תערובת שאין ס' לבטלם דממה נפשך לא ימנע מחלוקה שאם היא חתיכה הראויה להתכבד אפי באלף לא בטילה ואם אינה ראויה להתכבד חד בתרי בטל ואפי' איסורא דרבנן ליכא כמו שפסק הטור ובי' בסי' דלעיל וכן הסכים הרשב"א והר"ן והרמב"ן ז"ל ויש להליץ בעדו שכוין לדעת הרמב"ם בפ"טו מהמ"א וז"ל דבר אסור שנתערב בדבר מותר מין בשאינו מינו בנותן טעם ומין במינו שאי אפשר לעמוד על טעמו יבטל ברוב עכ"ד ובהלכה ד' כתב נפל חלב כליות לחלב האליה ונמוח הכל אם היה חלב האליה כשנים מחלב הכליות הרי הכל מותר מן התורה אפי חתיכת נבילה שנתערבה בשתי חתיכות של שחוטה הכל מותר מן התורה אבל מדברי סופרים הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצם מיעוטו ולא יהיה דבר חשוב שעינו עומדת כמו שיתבאר הרי לך בהדיא לדעת הרב ז"ל שמדברי סופרים צריך ס' ואפי' בר פלוגתיה הראב"ד הודה בדבר ומפרש דמאי דפריך תלמודא בפ' התערובות ולבטיל ברובא לאו ברובא ממש קאמר דהא מדרבנן ס' בעינן אלא ברוביה קאמר דהיינו ס' וכן נראה מדברי רש"י אלא שיש לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל שבתחלת הפרק כתב ומין במינו שאי אפשר לעמוד על טעמו יבטל ברוב דהיינו ומן התורה כמו שבאר בסוף דבריו ואח"כ בהלכה ד' כתב נפל חלב כליות לחלב האליה ונמוח הכל אם היה חלב האליה כשנים מחלב הכליות הרי הכל מותר מן התורה וכו' ולמה אנו צריכים כשנים מחלב האליה דזה סותר מה שכתב בתחלת דבריו יבטל ברוב ודי לנו אם יהיה אחד ושליש או אחד ורביע דהא קיימא לן בכל התלמוד דרוב כל שהוא כמו חצי קנה שהיה פגום והשלימו לרוב כחוט השערה כשר כמו שפסק הטור וב"י בסימן כ"א וצ"ע:
ועל הספק השלישי שכתב הח"ה ומה דין השוחט ששחטה האם למוציא טריפה מתחת ידו יחשב וכו' אם יש רגלים לדבר שהוא כעין שגגה ויודעים בו שהוא ירא שמים מחזירין אותו ואם לאו מעבירין אותו שקרוב לענין זה הביא הרשב"א בתשובה שנשאל על ראובן ושמעון שהיו טבחים ממונים לשחוט ואמר ראובן לשמעון בדוק סכין זה ובדקו שמעון שני פעמים מהי"ב שצריך ונתנו לראובן וראובן היה הולך לשחוט ולקחו לוי מידו ובדקו ומצא בו פגימות ומונעים הברורים מלשחוט וראובן מתנצל אומר שאע"פ שהיה הולך לשחוט דעתו היה לבדקו קודם שישחוט והשיב באמת כך נראים הדברים שזה מיקל בבדיקת הסכין כי בודאי שנתנו לשמעון לא לבדקו לחצאין נתנו לו וכשראה שלא בדקו כדינו קבלו מידו והלך לשחוט מעשיו מוכיחי' עליו שהיה די לו באותה בדיקה ולפיכך מעבירין אותו ומיהו אם נראה בעיניכם שהיה כעין שגגה ושהוא אדם כשר מחזירין אותו ובלבד שיקבל עליו דברי חבירות דהיינו שיקבל עליו בפני ג' חכמים והכשרים שבעיר שלא ישוב עוד לדברים אלו אלא שיבדוק בדיקה יפה אבל אם יראה בעיניהם כמיקל ופושע ראוי שלא להחזירו אפי' בקבלת דברי חבירות עכ"ל וכן פסק הש"ע בסימן י"ח כל זה כתבתי לכאורה:
אבל אחר המחקר וההשקפה בהשגחה פרטית ועיון הכרחיי לפי שכל הטבעי אנו מוצאים בנדון דידן שהבהמה כשרה והתערובות הם תערובת היתר והטבח אדם כשר דעד כאן לא פליגי רב הונא ורב חסדא אלא היכא דלא בדק סכינו אחר שחיטה אלא ששיבר בה עצמות קודם שיבדקנה אבל בנ"ד שבדק הטבת סכינו אפי רב הונא מודה דכשרה דאטו כוליה יומא בדיק ואזיל ואע"פ שחגר אותו וקשרו על יריכו של תינוק על ירך גבור כתיב ולא תינוק דסתם מעשיו מקולקלין ואפי' אחרים עומדים על גביו אין מוסרים לו לכתחלה לשחוט ועוד שקבלה ביד השוחטי' שהנדן של עץ ודאי פוגם ומשעה שהכניס הסכין בנרתיקה אם מבא אח"כ פגימה אנו תולין בו ובודאי הטבח בדק יפה וסמכינן אחזקת הסכין שהיה בדוק מתחלה ולא גרע ממה שכתב המרדכי בפ"ק דחולין שאם בדק הסכין אחר שחיטה והצניעו ואח"כ נמצא פגום לית לן בה דאימור בדבר אחר נפגם מעצמו או שובר בה עצמות ולאו אדעתיה וכן פסק הש"ע בסימן י"ח והרי נ"ד במכ"ש דהשתא ומה היכא שהצניעו גדול ונמצא והוא פגום אנו תולים לומר אימור שיבר בה עצמות ולאו אדעתיה קל וחומר בן בנו של קל וחומר בתינוק דודאי שיבר בה עצמות ולאו אדעתיה:
ואם יאמר האומר אי מהא לא אריא דשאני התם שהצניעו ומחמת ליחות הסכין ששמע בה מוציאה חלודה ומתפגמת אבל בנ"ד שבאותו רגע חגר הסכין לתינוק ובתוך הדרך פגע בו החכם ומצא פגימה ודאי גרע ממה שכתב המרדכי אף אתה אמור לו ראיה ברורה היא ואין חלוק לסכין בדוק לסכין מוצנע שהרי כתב הר"אש ז"ל אם לא בדק הסכין קודם שחיטה ושחט בה ונאבדה קודם שיבדקנה שחיטתו פסולה ומיהו טבח שיש לו סכין מיוחד לשחיטה ומקום מיוחד שמצניעו שם תמיד בחזקת בדוק הוא ואם שחט בו בלא בדיקה ונאבד שחיטתו כשרה וכן כתב הרשב"א בת"ה וסיים בה שאין חוששין שמא עם עמידתו נפגם מעצמו וכן פסק הטור ובי' בסימן י"ח הרי לך בהדיא מדברי הרשב"א ז"ל שאין תולין לומר שמחמת הצנעה נפגם אלא תולין לומר שיבר בה עצמות ולאו אדעתיה וכ"ש קטן ובזה הותרו כל הספיקות של לכאורה שלא נפל לנו הספק בנ"ד בשחוטה עצמה אלא בחוצה לה שהרי הטבח בדק סכינו אחר שחיטה ומצאה בדוקה ואחר שמסר אותה לתינוק נפל לנו הספק והוי כאילו שיבר בה עצמות אחר שחיטה דהלכתא כרב חסדא ואפי' רב הונא מודה בנ"ד הואיל והטבח בדקה אחר שחיטה
וגדולה מזו אני אומר שאם הטבח בדק סכינו יפה י"ב פעמים כמו שצריך ושחט בה ושכח ולא בדק סכינו אחר שחיטה ומסרה לתינוק להוליכה הביתה כמו ששאל החכם השואל ובתוך הדרך פגע בו החכם ומצא שהיא פגומה דודאי כשרה דסתם מעשיו של תינוק בלא דעת ועוד דקיימא לן כל מילתא דלא רמיא על איניש לא מזדהר בה ודבר פשוט הוא דלא איכפת ליה לתינוק אם יהיה הסכין פגום אם לאו ואם הכניס הטבח הסכין בתוך נדן של עץ אפי' מסרה לאדם גדול ולקחה החכם באותו רגע ומצא פגומה כשרה דקבלה ביד השוחטים שהנדן מפגים הסכין וכן מוכח בחוש הראות וההיא דכתב הרשב"א דדוקא שראינוה שנפלה על חודה אבל מספיקא אין תולין לא קשי ולא מידי דהתם נמי מיירי שלא בדק סכינו אחר שחיטה העולה לנו מזה דנ"ד הבהמה כשרה והתערו' תערובת היתר והטבח עשה כהוגן שבדק סכינו אחר שחיטה ואפי' רב הונא מודה בנ"ד זה הוא מה שהעלה מצודתי היום ומה שהורוני מן השמים עד האלהים יבואו דברי מארי דאתרא אם נראו לו דברי מוטב ואם לאו תבטל דעתי הקצרה מלפני דעתו הרחבה תם ונשלם בסדר ובשנת לדעת לעשת את כל מלאכת עבודת הקדש לפ"ק:
כה דברי הצעיר חייא כהן די לאארה: