שאלה ראובן הוצרך ללכת למדינת הים והיו לו סחורות רבות ומחולפות תחת ידו ושלח אחר לוי אוהבו והושיבו בביתו וכל יש לו נתן בידו באופן שהוא היה השליט על חנותו והוא המשביר לכל הבאים לקנות וקודם הליכתו הפקיד ביד שמעון סך מעות שהיו לו והלך לו לשלום ויהי היום ויבא לוי לבית שמעון הנפקד וישאל ממנו פקדונו של ראובן והגיד לו סך המעות ומנין המטבעות שהיו ממונות מחולפים ואמר לו שהרשהו ראובן שאם יצטרך למעות שיקח פקדונו מידו ושמעון נתפתה לדברי לוי ומסר לו הפקדון בפני עדים כיון שהיה מפורסם בכל המקום ההוא שלוי היה נאמן ביתו של ראובן וגם נתן לו סימנים מובהקים ויהי אחרי כן התחבר לוי לאנשים רקים ופוחזים והתחיל לבזבז ממונו ולא היה פונה אל החנות באופן שלסוף שנה תמימה אבד כל נכסי ראובן עד שהוכרח לברוח מן העיר והלך לו אל ארץ אחרת וכאשר חזר ראובן ומצא ביתו ריקם והוגד לו כי ברח לוי הלך לו אל שמעון ליקח ממנו פקדונו ושמעון השיב כי הוא מסרו בפני עדים ליד לוי פקידו אחר שנתן לו סימנים מובהקים וראובן טוען נגדו כי הוא פשע בדבר יען כי לא מינהו שליח בעדים ליקח פקדונו ולא הרשהו לכך ולא היה לו למסור פקדונו לשום אדם עד אחר ראותו שטר ההרשאה וכיון שכן הוא הפסיד על עצמו וחייב לשלם וכל זה רבתה קטטה ביניהם זה אומר בכה וזה אומר בכה לכן המורה לצדקה יוציא לאור משפטם ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפרק אלו מציאות (מציעא דף כ"ח ע"ב) במשנה אמר את האבידה ולא אמר סימנין לא יתן לו והרמאי אע"פי שאמר סימנין לא יתן לו שנאמר עד דרוש אחיך אותו עד שתדרוש את אחיך אם רמאי הוא אם אינו רמאי ובגמרא פליגי רב יהודה ורב נחמן אי גלימא מכריז או אבדתא מכריז רב יהודה אמר אבדתא מכריז דאי אמרת גלימא מכריז חיישינן לרמאי ורב נחמן אמר גלימא מכריז לרמאי לא חיישינן דא"כ אין לדבר סטף תנן אמר את האבדה ולא אמר אה סימניה הרי זה לא יתן לו אי אמרת בשלמא אבדתא מכריז הא קמ"ל אף על גב דאמר גלימא כי לא אמר סימנים לא מהדרינן ליה אלא אי אמרת גלימא מכריז אמר איהו גלימא ואמר איהו גלימא צריכא למימר כי לא אמר סימנים לא מהדרינן ליה אמר רב ספרא לעולם גלימא מכריז אפילו הוא גלימא ואמר איהו סימנין ומאי לא אמר את סימניה לא אמר סימנין מובהקין דידה עכל"ה:
ופרש"י ז"ל חיישינן לרמאי דשמא שמע את המאבד מתאונן בין שכניו טלית נאבדה וזה יודע את סימניה וכשישמע את מוצאה מכריז טלית מצאתי יקום ויתן סימניה הלכך אבדתא מכריז ואינו נותן לב לומר טלית זו אבדתי ואלו סימניה: אין לדבר סוף. דהשתא נמי מסיק אדעתיה ויאמר אם טלית היא שמצאת אלו סימנים: אי אמרת בשלמא אבדתא מכריז: ולא שם החפץ אצטריך תנא לאשמעינן דאע"ג דאמר האי טלית אבדתי אכתי צריך ליתן סימנין:
ובעיא היא בגמרא בפרק אלו מציאות אי סימנין דאורייתא או לא ומסיק דהויין דאורייתא מדכתב אלא אמר רבא סימנין דאורייתא דכתיב והיה עמך עד דרוש אחיך אותו וכי תעלה על דעתך שיתננו קודם שידרשנו אלא דרשהו אם רמאי הוא או אינו רמאי שמע מינה וכן פסק הרמב"ם ז"ל (בפי"ג מהלכות גזלה ואבדה) וז"ל הסימנין המובההין סומכין עליהן ודנין על פיהן בכל מקום דין תורה והמדה או משקל או המנין או מקום האבדה סימנין מובהקין עכ"ל:
ודע שאע"פי שנראה מדברי הרמב"ם שסימנין בכל מקום דיינינן על פיהן וסומכין עליהן כיון שהן מדאורייתא שלשה מיני סימנין יש כמו שכתב ה"ה שם יש סימנין מובהקין ביותר כגון נקב יש בצד אות פלוני וכיוצא בזה ואלו הסימנין מחזירין עליהן אבדה דבר תורה לדברי הכל והרי הן כעדים ויש סימנים חשובין כגון מדת ארכו ומדת רחבו וכן משקלו או מניינו וכיוצא בזה מחזירין עליהן אבדה ובאלו הסימנין יש מחלוקת בגמרא אם הן דאורייתא או דרבנן ואלו נקראין לפעמים סימנין מובהקין בגמרא ולאלו כיון הרב כאן ואחז לשון הגמרא ויש סימנין גרועין כגון סומקי וחיורי ואין מחזירין עליהן: ולכן להתיר א"א צריך סימנין המובהקין ביותר שהן כעדים: ולענין אבדה החשובים די בהן וזה מדוייק בדברי הרמב"ם שכתב אא מובהקין הן ולא אמר הסימנין המובהקין וכו' ואלו הן המדה והמשקל או המניין או ה"ל לכתוב והמדה והמשקל או המנין סימנין מובהקין הן מן התורה כמו שדקדק הרב כ"מ שם: והמין הג' שהן הסימנין הגרועין לא שויין לכלום:
נפקא מינה דלענין ממון דהוי דומיא דאבדה די לו בסימנין מובהקין או חשובין דהיינו מדה משקל או מנין וכיון שכן בנ"ד שלוי נתן סימן המטבעות במנין ובמיניהן נראה דיפטר שמעון דאנוס הוא דמאחר שנתן סימנין הראויין לאלו המטבעות כדין האמינהו ועוד דמי לא יאמינהו בכל אלה אחר שהוא היה נאמן ביתו בכל עה שהניח בחנותו והוא המשביר לכל הבאים כמו שהניח ה"ה:
זאת ועוד אחרת. דיכולים אנו לפוטרו לשמעון משום הא דקיימא לן דשומר שמסר לשומר הרגיל להפקיד בידו דאמרינן אם נאנסו ביד שומר הב' פטור הראשון דלא מקרי השומר הראשון פושע בפת שמסר לשומר הב' כלתי ידיעת הבעלים כיון שהוא רגיל להפקיד אצלו כההיא מעשה דההוא גינאי (מציעא דף ל"ו) וכל יומא ה' מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדינהו לגבי חד מנייהו שמע קלא בי הלולא נפק אזל ואסהדינהו לגבי דההיא סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אתא אחר רב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר א היא שאני התם משום דכל יומא נמי אינהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי עכ"לה:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכ' שכירות וז"ל כל שומר שפשע בתחלתו אף על פי שנאנס בסופו חייב כמו שיתבאר ואין השואל רשאי להשאיל אפילו שאל ספר תורה שכל הקורא בו עושה מצוה לא ישאילנו לאחר וכן אין השומר רשאי להשכיר אפילו השכירו ספר תורה לא ישכירנו לאחר שהרי זה אומר לו אין רצוני שיהיה פקדוני ביד אחר עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרים ונאנס כטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבטל החפץ לומר לו אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד דבר זה תמיד אצל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלים זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו והוא שלא ימעט שמירתו וכו':
ונראה דה"ה היינו יכולין לומר בנ"ד שמכיון שלוי היה כ"כ נאמן לראובן שהפקיד כל מה שהיה בביתו בידו והושיבו בחנותו והפקיר לכל במעשיו מוכיח ת שהיה מאמינהו בכל אשר יש לו לא יקרא פושע שמעון במה שמסר הפקדון ביד לוי דהוי דומיא דשומר שמסר לשומר שהיו רגילין הבעלים להפקיד אצלו כמו שהוכחנו:
אבל האמת אינו כן שאחר העיון וההשקפה לטובה נראה שיש חילוק והפרש גדול בין נ"ד לההיא דאבדה דבשלמא באבדה לא חיישינן כולי האי ברמאי כיון שהמציאה הוי דבר שאין לו בעלים ידועים משנתן סימנים מובהקים ראוי שינתן לו דסימני משקל מדה או מנין הויין דאורייתא לענין אבדה אבל פקדון שיש לו בעלי' ידועים מי הרשה לשום אדם בעולם להוציאו מידו בלתי רשות בעליו בפניו או בהרשאה או כתב ידו כדרך מנהג כל התגרים שאם לא כן יאבד עסק התגרים מן העולם שכל א' יבא ויאמר שיתנו לו הפקדון שהופקד ביד אחרים בתתו הסימן או באומרו שהרשהו על כך והראיה שלא די בכך שהרי אמרינן בהגוזל קמא (כ"ק דף ק"ד) אמר רכ יהודה אמר שמואל אין משלמין מעות בדיוקני ואפילו עדים חתומים עליה ורבי יוחנן אמר אם עדים חתומים עליה משלחין ופרש"י בדיוקני מסר לו בעל הפקדון לשליח סימנין וכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו ואמר לו התראה לפלוני ויתן לך מעות שיש לי בידו: והתוספות פירשו בענין אחר שאמר לסופר כתוב לפלוני שישלח לי מעות ע"י פלוני ואח"כ חתם בדיוקני שלו ואפילו עדים חתומים עליה שהיא דיוקני שלו אינו מועיל אבל אם היו חתומים על זה שא"ל לשלוח על ידו אז הוי שליח בעדים א"נ אם כתב בכתר ידו שלח על יד פלוני וא"ת ואמאי לא מהני דיוקני דידיה והא אמרינן בהשולח ובהמגרש דמר חתים כוורא ומר חתים מכותא וי"ל דה"מ בשמות חכמים דפקיעי אבל איניש אחרינא לא ולפי מה שפירשתי לעיל אפילו כתוב בכתב ידו וחתם בדיוקנו אין מועיל כל זמן שלא אמר ליה בפניו עד כאן לשונו הנה יתבאר לך מזה שאפילו מסר לו סימנין או כתב דיוקני שלו והעדים חתומים על הדיוקני שהיא שלו אינו די בכך כל שלא חתמו העדים שהשוה אותו שליח לשלוח על ידו אינו חייב הנפקד לשלוח על ידו ואם שלח והמלוה או בעל הפקדון כופר השליח חייב הלוה או הנפקד באחריותן במו שכתב הרמב"ם בפ"א מהלכות שלוחין וז"ל ראובן ששלח כתב לשמעון ואמר לו מנה שיש לי בידן שלחהו לי ביד לוי אם רצה לשלחו אינו חייב באחריותן כין שהיה מצוה בין שהיה פקדון והוא שיכיר שהוא כתב ידו ואם טען המלוה ואמר לא כתבתי ולא שלחתי לך ישבע הלוה היסת שכתב ידו בא אליו ולפיכך שלח ויפטר וכזה הורו רבותי אבל אם לא היה כתב ידו או שאין הלוה יודע שהוא כתב ידו או אפילו היו כתובין כו סימנין ואותיות שביניהן ביחוד אם טען ראובן ואמר לא שלחתי כתב ואחרים רמו בו חייב באחריותו ומשלם לו שמעון אחר שיחרים על מי ששלח כתב זה מדעתו ולא יודה:
וכן כתב המרדכי בפרק הגוזל בשם סמ"ג וכא לשמעון כתב ולא הכיר אם היה כתב של ראובן אפילו היה כתוב בו אותיות וסימנין שביניהם ביחוד ומתוך כך מסר שמעון לשליח והאמין הפקדון חייב אם ראובן כופר השליח:
ודוקא בהרשאה בעדים וקנין אגב קרקע מועיל ויש לו כח להוציא המעות או הפקדון מיד הלוה או הנפקד דאלו בעדים לחודייהו אם הלוה או הנפקד אינם רוצים לתנו ביד השליח הרשות בידם שהרי כתב הרמב"ם ז"ל (בפ"ג שם) חי שהיו לו מעות או פקדון ביד אפר ורצה להרשות שליח להביאן אין הקנין מועיל בזה שאין המטבע נקנה בחליפין אלא כצד עושה נותן לו קרקע כל שהוא ומקנה לו המעות על גבה כדי להוציאן בהרשאה זו והולך ודן עמו ומוציאן דאלו בעדים לחודייהו אינו חייב להוציאן מתחת ידו שכן כתב שם בפירוש מי שהיה לו ביד חבירו פקדון או מלוה בין מטלטלין או מעות ועשה שליח בעדים להביאן לו הרשות כיד זה שהם אצלו אם רצה ליתן נפטר ואינו חייב באחריותן שהרי נתן לשלוחו ואם לא רצה ליתן אינו נותן שאין זה בעל דינו עד שיבא בהרשאה על הפקדון עכ"ל:
הנה למדנו מכאן שהצריך אחד משני דברים ליפטור ללוה או לנפקד מן האחריות שהשליח יהיה עשוי על פי עדים או יכתוב לו הרשאה ויקנה לו המעות או הפקדון אגב קרקע כל שהוא ובזולת אלו התנאים אם כפר המשלח את השליח חייב הלוה או הנפקד באחריותן נפקא מינה לנ"ד שראובן לא עשהו ללוי שליח בעדי' ולא הרשה אותו בהרשאתו כפי הדין ועוד שכופר בשליח לית דין ולא דיין דיפטור לשמעון מלשלם לראובן דפושע הוי: שראובן שהיה לו פקדון ביד שמעון
ואפילו מדין מנהג התגרים שנוהגים ליתן המעות על פי כתב או תנאי שביניהם שמקילין כענין זה שאינם רוצים לכתוב הרשאות או לבקש עדים לקיים כתבם בכל פעם שרוצים לגבות מעותם או לקבל פקדונם שיש להם ביד אחרים אלא כותבין כתב ידם וסגי בהכי לפטור את הלוה או הנפקד מן האחריות ליכא בנ"ד כמו שכתב הרי"ף בפרק הגוזל קמא וז"ל והיכא דאמר ליה לחבריה שדר לי זוזאי בהדי פלניא ושדרינהו ניהליה בהדי ההוא פלניא דאמר ליה ואיתניסו פטור מלשלומי דתנן בהשואל את הפרה א"ל השואל שלחה לי ביד בני ביד עבדי ביד שלוחי או ביד בנך ביד עבדך ביד שלוחך או שאמר לו המשאיל הריני משלחך לך ביד בני ביד עבדי ביד שלוחי או ביד בנך ביד שלוחך ביד עבדך ואמר לו השואל שלח ושלחה ומתה חייב וכן בשעה שמחזירה והיכא נמי דאיתנו בינייהו מעיקרא כל דמשדר חד לחבריה אית ליה רשות לשדורי בהדי מאן דבעי תנאי ממון הוא וקיים ואית ליה רשותא לשדורי בהדי מאן דחזי ואי איתניס באורחא ברשותא דמרי איתניס והיכא דשדר ליה כתבא וא"ל ההוא מידי דאית לי גבך שדרינהו ניהליה בהדי פלניא ושדרינהו ניהליה לא מחייב באחריותייהו דהכי נהגו האידנא תגרי וקיימא לן בכי הא דמנהגא מילתא היא והכי שדרו ממתיבתא והני מילה מדעתיה אכל בעל כרחיה לא דא"ל לאו בעל דברים דידי את כדכתיבנא לעיל עכ"ל. וזה מיירי כשמכיר כתב ידו ומכיון שמכירין כתב ידו סומכין על הכתב ההוא ואף על פי שאין עדים בדבר מ"מ משום תקנת התגרים שצריכין לשלוח בכל פעם בעד המעות שיש להם ביד אחרים שלא יצטרכו ככל פעם לסופר ועדים לעשות הרשאות בכל דקדוקיה ופרטותיה וכבר הנהיגו ביניהם לסמוך על זה בכתיבת ידיהם ומכיון שמכירין כתב ידו של התגר נותנין המעות למביאי הכתב בלתי טענה אחרת אבל בדברים בעלמא איך יתנו המעות שבידם של אחרים דא"כ לא שבקת חיי לכל בריה שכל מי שישמע לחבירו שיש לו מעות ביד אפרים ילך ויבקשם ממנו ונמצא דרך התגרות נפסד לגמרי ולכן בנ"ד ששמעון הנפקד נתן הפקדון ביד לוי בדברים בעלמא בלי שום כתב או אמירה פושע תקרי וחייב לשלם ואם האמינהו ראובן בביתו ובחנותו והוא היה המשכיר לכל הבאים מי יודע מהו הבטחון שנתן לו על זה או מהו הערבון שנתן בידו להבטיחו כ"כ ואפילו נאמר שאין לו כלום אלא שהאמינהו ובטח על אמונתו סוף סוף באלו הדמים לא האמינהו שהרי הפקידם ביד אחר וגילה דעתו שלא היה רוצה שיהיו בידו ולא האמינהו עליהן:
וגם מדין שומר שמסר לשומר הרגיל להפקיד אצלו דפטור והיינו רוצים לפוטרו לשמעון משום שמסר ביד לוי שהיה רגיל ראובן להפקיד אצלו והאמינהו בכל מה שהניח בידו בביתו יש לחלק דהיינו דוקא כשהפקיד אותו דבר עצמו שהיו רגילין בעליהן להפקיד תמיד אצלו של שני דאחד משניהם לא יבצר רגילות והתמדה באותו דבר שכך הוא מדויק כבמרא באומרו דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה ההיא סבתא ומשום הכי פטריה רב אבל בנ"ד שמעולם לא הפקיד אלו המטבעות בידו וגם לא היה רגיל בכך ודאי דפושע הוא וחייב דע"כ לא פליגי רכ ורבי יוחנן בשומר שמסר לשומר אם בוא חייב או פטור אלא במקום שלא נתברר לנו אם השומר השני פשע או לא אבל אם נודע לנו שפשע השני לכ"ע חייב הראשון דאין אנו פוטרים לראשון אלא דומיא דידיה והוא הדין לחיובו דכל דאם הוא עצמו היה פושע היה חייב ה"ה נחייבהו כשמסר לב' ופשע כיוצא בו וכמו כן בנ"ד לכ"ע חייב בין לרב בין לרבי יוחנן דלכולהו כל שפשע הב' חייב הראשון לשלם וכיון שלוי בזבז המעות בהתתברו לאנשים רקים ופוחזים כמו שכתב ה"ה עד שאבד כל נכסי ראובן והוצרך לברוח מן העיר אין לך פשיעה גדולה מזו והדין נותן ששמעון חייב לשלם לראובן כל מה שהפקיד בידו וכן ראוי לדון ולשפוט:
הכלל העולה ששמעון פשע במה שנתן הפקדון של ראובן ביד לוי בלתי כתיבת ידו או ראובן שהשוהו שליח בעדים לקבלו או הרשאתו ואין אנו יכולין לפוטרו לא מדין שומר שמסר לשומר הרגיל להפקיד אצלו תמיד כמו שהוכחתי ולא מדין סימנים מובהקין דדוקא לענין אבדה אמרינן הכי ולא לענין פקדון כמו שהחוותי מדין הגמרא והפוסקים ז"ל. ולכן גזרתי אומר שחייב שמעון לשלם לראובן כל מה שהופקד בידו הנראה לע"ד כתבתי וחתמתי היום כ"ב לחדש מנחם. בסדר ובשנת את הברכה אשר תשמעו אל מצות ה' אלהיכם ליצירה:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט