שאלה ויש מין ממיני פירות כמו תותים הנקראים בלע"ז בראנב"זאש וגדלים כמו תותים הגדלים בסנה וזה משפטו. בשנה הראשונה לנטיעתו נעשה שורש בארץ כמו טפח ומשם מוציא ענף וזה הענף עולה ונותן פריו באותו השנה ואח"כ מתייבש זה הענף ולא יועיל עוד ואינו מוציא עוד פירות וחותכין אותו הענף. ובשנה הבאה יוצא מהשורש עצמו שהוא מתחת לארץ במקום אחר סמוך קצת לענף של אשתקד. ענף אחר ומוציא פירות וכן על זה הדרך בכל שנה ושנה והשורש קיים באופן שאינו כשאר אילנות שהשורש מוצא תחילה גזע שהוא גוף האילן ומתגדל ועולה למעלה ואח"כ יוצאים ממנו ענפים ומהענפים יוצאים פירות אבל שורש זה יוצא ממנו ענף שהעלים מכסים אותו מהארץ עד למעלה ובעיא לן השתא מאי דיניה אם יש לו דין אילן שצריך לברך על פירותיו בפה"ע או לא יקרא זה דין אילן מאחר שמתייבש עד השורש וצריך לברך על פירותיו בפה"א ומינה לענין דין ערלה. דאם הוא אילן צריך המתין ב' שנים כדי שיהיה מותר לאכול פירותיו. ואם אין לו דין אילן יהיה מותר לאכול פירותיו אפילו בשנה הראשונה יורנו המורה שורת הדין ושכ'"מה:
תשובה עיקרא דהאי מלתא. איתא במסכת ברכות בפ' כיצד מברכין  בדף מ' ע"א וז"ל היכא מברכין בפ"הע היכא דכד שלקת ליה לפירי איתיה לגווזא  דהדר מפיק פירי אבל היכא דכי שקלת ליה לפירי ליתיה לגווזא דהדר מפיק לא מברכינן עליה בפה"ע אלא בפה"א ע"כ. ופיר"שי ז"ל גווזא ענף של אילן ע"כ:
והנה לכאורה מפי' רש"י הנ"ל הוה משמע דכל שלא נשאר הענף היוצא מן העץ של גוף האילן דהדר מפיק פירי דאע"ג שנשאר העץ מגזע האילן שנראה על פני האדמה שהוא סמוך לשורש אשר מתחת לארץ שלא מיקרי אילן לברך על פירותיו בפה"ע אלא שנחשב כירק עשב שאין מברכין עליו כי אם בפ"הא:
אמנם אין הדבר כן אלא כונתו של רש"י ז"ל לפרש שהאי לישנא דגווזא דנקט תלמודא הוא העץ עצמו שנשאר על פני האדמה שיובא מגזע שורש האילן. וטעמא דפירש ענף של עץ ולא פירש בפירוש שהוא העץ עצמו לפי שכך הוא רגילותו ודרך גדילתו של הפרי ליגדל בענפים היוצאים מן העץ ולא מן העץ עצמו ולפי כונתו הנז"ל כך הוא פירושו מלישנא דתלמודא הנז"ל. היכא דשקלת ליה לפירי איתיה לגווזא. דהיינו העץ היוצא על פני הארץ מגזע השורש אשר מתחת לארץ דהדר מפיק פירי מאותו העץ עצמו שנשאר מאשתקד מברכינן עליו בפה"ע אבל היכא דכי שקלת ליה לפירי ליתיה לגווזא דהיינו שלא נשאר על פני הארץ לא עץ ולא ענף שיוצא מגזע שורש האילן דהדר מפיק מיניה פירי לשנה הבאה. לא מברכינן עליה בפה"ע. כי אם בפה"א דאם לא תפרש הכי דברי רש"י ז"ל אלא שתרצה לפרש דבריו ולומר שבא למעוטי כשנשאר העץ לבדו בלי ענף שאין מברכין עליו בפה"ע כי אם דוקא כשנשאר הענף עצמו א"כ היה לו לקצר בדבריו ולפרש סתם. גווזא ענף. למה ליה להאריך ולומר ענף של עץ אלא ודאי שכדי שלא תטעה בפירושו הנ"ל דייק בלישניה ופירש ענף של עץ דהיינו מהעץ הנשאר על פני האדמה שיוצא מגזע שורש האילן:
וכן משמע מלישנא דתלמודא במסכת ע"ז בפ' אין מעמידין דף ל"ה שפירש הוא עצמו על הא דאמרינן התם. ע"כ לא פליגי ר' יהושע עליה דר' אלעזר. אלא בקטפא דגווזא ופירש"י שם וז"ל קטפא דגווזא. שרף היוצא מן העץ ע"כ וכן במסכת נידה דף ח' ע"ב לענין ערלה ע"ש:
ואין לפרש שהאי עץ ר"ל גזע השורש הטמון מתחת לארץ שהפרש גדול בין העץ להשורש. שהשורש לעולם היא טמונה מתחת לארץ שאינה רואה פני החמה מה שאין כן העץ היוצא מגזע השורש שהוא עולה על פני הארץ ורואה פני החמה:
הרי לך בפי' שהאי גווזא דפירש"י ז"ל אינו דוקא ענף. שה"ה אם נשאר גוף העץ הגם שלא נשאר בו ענף. כל עוד שממנו חוזר ומפריח ועושה פירות. מהטנף החדש היוצא מהעץ הנז"ל וכן פירש ג"כ הערוך בהדיא על קטפא דגווזא שהוא השרף היוצא על גוף העץ של האילן ע"כ ע"ש:
ובהדיא כתב הרב בעל עמק ברכה בשם אביו ז"ל בדף י"ב סי' ח' וז"ל עתה באתי לכתוב וכו' מה שמצאתי כתוב מא"א ז"ל וכו' על פירות האילן וכו' שבש"ס אמרינן דכל היכא דאי שקלת ליה לפירי איתיה לאילנא מברכין עליו בפה"ע דר"ל דכשלוקטין הפרי נשאר העץ משנה לשנה וגדל בו לשנה האחרת מברכין עליו בפה"ע. ע"כ:
וכן כתב הרוקח וז"ל כל אילן שנושרין עליו בסתיו ונשאר העץ. והדר מוציא עליו מעצו. פרי העץ מיקרי אבל אם מתייבשין העלין וגדל משרשיו כשומשמין מברכין  עליו בפה"א ע"כ:
והרב בעל הלבושים ז"ל בא"ח סי' ר"ג כתב וז"ל כל אילן שנושרין הפירות ונשאר גזע העץ ושרשיו קיימים בקרקע וחוזר משנה לשנה ועושה ענפים ועלין ופירי או עלין ופירי בלא ענפים זהו הנקרא פרי העץ וכן כתב בהדיא בעל ספר אור חדש בדף פ"ז ע"ג וז"ל או עלין ופירי בלא ענפים אבל מה שמוציא עליו. והדר פרח משרשיו. אחר שכלו לגמרי בחורף אף ענפיו וכו'. וצריך לזורעו בכל שנה לא מיקרי עץ עכ"ל:
וכן פירש סרב בטל בית חדש ז"ל בסי' הנז' ופירש"י ז"ל גווזא ענף של עץ וכו' משמט שאם הענף כלה לגמרי בחורף אע"פי שבשנה האחרת חזר וגדל ענף אחרת חדש אן השורש שנשאר בארץ מהשנה שעברה. והענף ההוא מוציא פירות שאין מברכין עליו בפ"הע. אלא בפ"הא וזהו דעת הר"ר יוסף: וכמו שמצא בתשובת הגאונים שאם כלו גווזיה וענפיה לגמרי והדר פארי משרשיו מברכין עליו בפ"הא כלומר שכלה העץ שלמעלה מן הקרקע ולא נשאר אלא השורש שתחת הקרקע וממנו חזר וגדל לשנה האחרת הרי זה פרי האדמה והכי משמע לישנא דתלמודא בפ' אין מעמידין דף ל"ה. דלישנא דגווזא. פירושו העץ שלמעלה מן הקרקע דקאמר התם ע"כ לא פליגי ר' יהושע עליה דר' אלעזר אלא בקטפא דגווזא, ופיר"שי שרף הווא מן העץ עכ"ל:
ורבינו עובדיא בפי' המשנה כתב וז"ל בירך על פירות האילן וכו' כל היכא דכי שקלי פירא איתיה לענף. ואותו הענף עצמו חוזר ומוציא פרי לשנה האחרת מיקרי אילן ומברכין על פירותיו בפ"הע אבל היכא דכי שקלי ליה לפירי לא ישאר ענף. שיחזיר ויוציא פרי לשנה האחרת אין מברכים על הפירות אלא בפ"הא עכ"ל ע"ש:
באופן שכפי כל הנז"ל דכתיבנא רש"י בפירושו הנז"ל לא בא למעוטי כי אם דוקא היכא דכי שקלת ליה לפירי ליתא לגווזא דהיינו שכלה העץ לגמרי כי לא נשאר לא עץ ולא ענף דהדר אתי פירי כי אם משרשיו שהם טמונים מתחת לארץ מבצבץ ויוצא ענף אחרת חדש בשנה הבאה דמוציא פירות. שבכגון זה הוא דגזר תלמודא דלא מברכינן עליה בפ"הע כי אם בפ"הא וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד שפרי הלז דנ"ד שנשאלנו עליו דהיינו פירי הבראנבו"זאש שבשנה הראשונה כשנוטעין אותו מוציא ענף ובאותו שנה עצמו מוציא פירות וכדשקלי ליה לפירי מתייבש הענף ההוא ואינינו מועיל עוד וחותכין אותו. ולא נשאר עוד על פני הארץ לא ענף ולא עץ ולא גזע. כי אם השורש דוקא שהוא מתחת לארץ ומהשורש ההוא בשנה האחרת מוציא ענף חדש רחוק מהמקום אשר היה הענף של אשתקד ומוציא פירות וכן על זה הדרך בכל שנה ושנה שלפי גירסת הגמ' ופירושו של רש"י ז"ל ולסברת כל הני רבוותא כפי כל האמור לאו פרי העץ מיקרי ולא מברכינן עלייהו כי אם בפ"הא. וה"ה ג"כ לענין דין ערלה כיון דלא נחשב אילו אלא כירק עשב וכדכתיבנא:
וכן כתב בהדיא רמ"א ז"ל בא"ח סי' ר"ח בהגהה ח"ל לא מיקרי עץ אלא כשמוציא עליו מעצו. אבל אם מוציא עליו משרשיו לא מיקרי עץ והני כיון דכלה עצו לגמרי בחורף והדר פרח משרשיו. מברכין עליהם בפה"א וכו' ע"כ ע"ש:
וכתב עלה הרב בעל של"ה בס' עמק ברכה בהגהה וז"ל דלא מיקרי עץ. אלא כשמוציא עליו מעיצו ר"ל שכל ימות השנה. אף בימות החורף נשאר שרשו וגזעו בארץ קיימים וגם ענפיו נשארים באילן וחוזר משנה לשנה. ועושה עלין ופירות על זה מברכין בפה"ע: אבל מה שמוציא עליו משרשיו. לא מקרי עץ. כי כאשר הגיעו זמן החורף לא ישאר לא ענף וגזע בארץ רק יזקין בארץ שרשו ולשנה האחרת חוזר השורש ומוציא גזע חדש וצומח ענפים ופרי לא מיקרי פרי העץ כי אם פרי האדמה עכ"ל ע"ש:
והנה מדברי רבותינו בעלי התוספות ז"ל נראה שיש להוכיח ג"כ שהאי גווזא דנקט תלמודא. הוא העץ עצמו שהרי כתבו שם בד"ה איתיה לגווזא דהדר אתי פירי וכו' וז"ל מהכא נראה דתותים ופריי"זיש. ובונטו"ניס וכיוצא בהן שצריכין לברך עליהם בפה"ע שהרי דרך העץ להתקיים ימים רבים וכו' וכדשקיל הפרי בשנה זו. הדר אתי פירי באותו העץ עצמו וכו'. ועצו מתקיים משנה לשנה עכ"ל:
הרי לך דקרו ליה להאי גווזא דנקט תלמודא עץ. דהיינו כדכתיבנא. דכל שהעץ מתקיים ומאותו עץ עצמו הדר אתי פירי שזה נקרא אילן ומברכין עליו בפה"ע למעוטי כשכלה העץ לגמרי והדר פארי משרשיו כדכתיבנא:
וראיה לדבר שהאי עץ שכתבו רבותינו בבעלי התוספות דהיינו ענף ושהענף היינו העץ והכל א' שהרי מצינו להרב בעל מגן אברהם שכתב בשם האגודה שלהאי עץ קרי ליה ענף שכן כתב בשמו בסי' ר"ג וז"ל כתב האגודה שהפרי הנקרא ברומברי"ן והפרי"זאש מברך עליהם בפה"ע: שכן הענף מתקיים ימים הרבה וכי שקיל ליה לפירי. הדר מאותו ענף עצמו ע"כ וכן עיקר וכן כתבו התוספות בברכות בפ"ו עכ"ל ע"ש:
הרי לך דהאי דקרו ליה התוספות עץ. דקרי ליה האגודה ענף. וכדכתב עלה הכי בעל מגן אברהם שזו היא סברת התוספות ז"ל. וכדכתיבנא לעיל דטעמא דקרו ליה להאי עץ ענף משום שכך הוא רגילות דרך גדילת הפירות שגדלים מן הענפים. ולא מהעץ עצמו:
ומדבריהם ז"ל נמצינו למדין מכלל הן לאו. שאם אין דרך העץ או הענף להתקיים משנה לשנה. כמו ענפי פירות הבראנבו"זאש דנ"ד דכדשקלי לים לפירי. מתייבשים לגמרי ולא הדר אתי פירי מאותו ענף עצמו. כי אם מהשורש. שהוא מתחת לארץ ששנה האחרת מוציא ענף אחר חדש רחוק מאותו מקום אשר היתה שמה הענף של אשתקד ומוציא פירות. שבפירות כאלו יודו רבותינו בעלי התוספות והאגודה. וכל שאר רבוותא דהזכרנו לעיל. דלאו פרי עץ מיקרי ושאין מברכין עליו כי אם בפה"א ושה"ה יהיה לענין דין ערלה וכדכתיבנא:
ואם תאמר כיון שכל אלו אילני הפירות הנזכרים בתוספות ובאגודה וכו' מתקיימים משנה לשנה וכדשקליה מנייהו פירי האי שתא הדר אתו פירי מנייהו בשנה הבאה. מהו החידוש דאתו לאשמועינן שמברכין עלייהו בפ"הע דפשיטא שמברכין עלייהו בפה"ע דמאי שאנו אלו משאר האילנות שמברכינן עלייהו בפה"ע:
שהרי יש לומר. שחידוש גדול חידשו לנו באילנות הללו יען שהם משונים משאר האילנות דאחר דשקלי פירי מנייהו ענפיהם מתייבשים לגמרי בזמן החורף ואינם מוציאים עוד פירות לשנה האחרת כי חותכים אותם יען שאינם מועילים יותר לכלום ולא נשאר באילן. כי אם דוקא העץ היוצא מגזע השורש שמתחת לארץ ומהעץ הנ"ל בשנה האחרת יוצאים ענפים אחרים מחדש. ומהענפים החדשות האלו הדרי ואתו פירי. מה שלא נמצא כן בשאר האילנות והיה סברה לומר דכיון שהענף שנתן פרי בשנה זו נתייבש וכלה לגמרי ואינו מוציא עוד פירות בשנה האחרת כי אם מהענף החדש היוצא מן העץ הנשאר משנה לשנה. דהוי כאילו נזרע מחדש בכל שנה ושהיה הדין נותן לברך עליהם בפה"א קמ"ל שכיון שנשאר העץ היוצא על פני האדמה מגוף גזע האילן שממנו יוצאים הענפים החדשות בכל שנה ומהם הדרי ואתו פירי שנחשבים כשאר האילנות לברך עליהם בפה"ע וכדכתיבנא:
והראיה מוכיח שדרך גדילתן של האילנות הללו הנזכרים בדברי רבוואתא הנז"ל כך הוא. שהרי עיננו הרואות באלו אילני פרי הבומ"בערי שכתבו האגודה והרב בעל מגן אברהם וכו' שנמצאים ג"כ בינינו בעיר האג"ה הבירה שגדלים ביער אשר שם שכך הוא דרך גדילתם. שבכל שנה כדשקלת מנייהו לפירי ענפיהם מתייבשות וכלים לגמרי כי חותכים אותם לפי שאינם מועילים יותר לכלום ולא נשאר בהם כי אם מעט מהגזע שיוצא לחוץ מהשורש על פני האדמה ובשנה האחרת פורח מאותו עץ של הגזע היוצא לחוץ על פני האדמה ענפים אחרים חדשים להדרו ואתי פירי מנייהו וכן בכל שנה ושנה דבאלו וכיוצא באלו הוא דגזרו לברך עלייהו בפ"הע אבל בענפי פרי הבראנבו"זאש דנ"ד שכשמתייבשים ענפיהם וחותכים אותם לא נשאר חוצה על פני האדמה. לא עץ ולא ענף ולא גזע ואפילו רושם הנטע אלא נשאר הקרקע חלק כאילו לא היה שם שום נטיעה בעולם ובשנה השניה מוציא ענף אחר חדש רחוק ממקום שהיה הענף של אשתקד ליכא מאן דפליגי שנטיעה כזו לא מיקרי עץ ולא מברכינן על פירותיו בפה"ע כי אם בפה"א ושה"ה לענין דין ערלה כיון דלא נחשב אילן אלא כירק עשב וכדכתיבנא:
גם המדרכי ז"ל בפ' כיצד מברכין. כתב בשם הגאונים וז"ל כתוב בתשובת הגאונים שכל אילן דיבש בוסחח וכלו גווזי וטרפי לגמרי בחורף. ואדר פארי משרשיו מברכין על פירותיו בפ"הא אבל איכא דכי שקלי לפירי מגווזא. הדר מפיק פירי מינה זהו פרי העץ ומכאן פסק ר"י וראב"י. שאותם תותים ופירא"ש ובו"טנא וכיוצא שיש לברך עליהם בפה"א והביא ה"ר מנוח ראיה מהירושלמי דמברכין על כל מיני אטד בפה"א עכ"ל:
איברא שמהכא נראה לכאורה שהמרדכי ז"ל פליג על דברי רבותינו בעלי התוספות ז"ל שהרי רבותינו בעלי התוספות ז"ל כתבו דמהאי לישנא דתלמודא ואמרי דהיכא דשלקת ליה לפירי ואיתיה לגווזי דהדר אתי פירי וכו' משמע שעל התותים ופרי"זיש וכו' שמברכין עליהם בפה"ע והכא המרדכי כתב שמכאן פסקו ר"י וראב"י שעל התותים ופריי"זיש וכו' שיש לברך עליהם בפה"א. הרי שפליג על דבריהם ז"ל מן הקצה אל הקצה:
אמנם אם תדקדק היטב בדבריו תראה שבסוף דבריו מסיק כדברי רבותינו בעלי התוספות ז"ל שכן כתב אח"כ וז"ל אבל הר"ם אומר שנהגו העם לברך עליהם בפה"א. שהרי דרך הענף להתקיים בשנה זו והדר אתי פירי בשנה האחרת וענו מתקיים משנה לשנה. וכן כתב ר"ת בשם אביו עכ"ל ועוד כתב אח"כ וז"ל ובתשובת הגאונים הנז"ל מסיים שם בלשון הזה והכי אמרו דתני בתוספתא כל שמוציא עליו מעיקרו עשב הוא. וכל שמוציא עליו מענפיו עץ הוא והני מוז"יי כיון דכלה עצו לגמרי. והדר פארי משרשיו מברכינן עליהם בפה"א ע"כ:. וכתב עוד שם שמהאי טעמא על הבירינגיינו וכו' מברכינן עליהם בפה"א ע"כ: וכל הנז"ל הביאו מרן ז"ל בביתו וביתה יוסף בסי' ר"ג בא"ח ע"ש:
נמצינו למדין שהמרדכי ז"ל בסוף דבריו מסיק כדברי רבותינו בעלי התוספות ושלא פליג עלייהו: ושמה שכתבו הגאונים ז"ל דומה מאם לאלו הנטיעות של נ"ד מפרי הבראנבו"זאש דכלו גויזיה וטרפיה לגמרי בחורף והדר אתו פא"רי משרשיו שאין מברכין עליהם כי אם בפ'הא דעשב מיקרי דלא עץ וליכא לספוקי שה"ה יהיה לענין דין ערלה וכדכתיבנא:
איברא שלהרא"ש ז"ל רוח אחרת עמו. וחולק עם פי' רש"י ז"ל ופליג בכל הא דכתיבנא לעיל שהרי הוא ז"ל מפרש האי לישנא דגווזא דנקט תלמודא שהוא השורש הטמונה בארץ ושאם נשארה קיימת השורש הנז"ל מתחת לארץ אשר ממנה חוזר ופרח ואתי פירי לשנה הבאה כי איננה צריך לנטעה בכל שנה ושנה דדי בזה להקרא עץ ולברך על פירותיו בפה"ע אבל שאם כלה השורש לגמרי. ושצריך לזורעו מחדש בכל שנה כדי שיתן פירות שאז דוקא נקרא פרי הארץ כדי לברך עליהם בפ"הא: שכן כתב בפסקיו וז"ל כל דבר שעושה פירות משנה לשנה נקרא אילן אבל כל דבר שצריך לזורעו בכל שנה נקרא פרי הארץ וכו' ע"כ:
וכן בהדיא כתבו ריב"ם בנו ז"ל בסי' ר"ג: וז"ל וסי' לידע איזה פרי עץ או פרי האדמה. כל אילן שעושה פירות משנה לשנה. נקרא פרי עץ אבל כל דבר שאין שרשיו נשארין בארץ. וצריכין לזורעו בכל שנה ונקרא פרי האדמה הילכך היה אומר הר"ר יונה. שבאלו התותים הגדלים בסנה וכיוצא בהם מברכין עליהם בפה"ע שמין אילן הם עכ"ל:
נמצינו למדין מדברי הרא"ש ורי"בה בנו ז"ל שלפי סברתם ז"ל האי לישנא דגווזא דנקט תלמודא שהיא השורש הטמונה מתחת לארץ שכל זמן שהשורש הנ"ל נשאר קיימת מתחת לארץ ומידי שנה בשנה חוזר ופורח ומוציא פירות כי אינו צריך לזורעו מחדש בכל שנה שבסי' הוה די להכיר שהוא פרי עץ כדי לברך על פירותיו בפה"ע וכדכתיבנא:
ואעפ"י שדבריהם ז"ל הם מנגדים לכל הא דכתיבנא לעיל בשם כל הני  רבוואתא ונגד סברתי מ"ש כיון דאתי לידן הנני רוצה לשאת ולתת בדבריהם ז"ל כי לענ"ד קשים הם להבינם דהנה הנני רואה שאחר אשר הודיע לנו הרא"ש ז"ל הסי' שצריכין אנו לידע כדי להכיר אם הוא פרי העץ או לא כתב עור אח"כ וז"ל ועוד אומר סימן אחר בתוספתא דכל המוציא עלין מעיקרא עשב הוא ומברך עליו בפ"הא. אבל כל שמוציא עליו מענפיו אילן הוא ומברכין עליו בפה"ע ע"כ:
והנה  צריכין אנו לחקור בדברי הרא"ש ז"ל לידע מה בא ללמדנו בהביאו הסי' דהתוספתא אחר סימנו הראשון שהודיע לנו מנפשיה שהרי סימן התוספתא חלוק הוא מהסימן שכתב הוא ז"ל מתחילה, והפרש גדול יש בין זה לזה כאשר יראה ויבחין המעיין. דאם בא להודיענו שסימן התוספתא הוא העיקר והאמיתי, ושחזר בו מהסי' הראשון שכתב הוא מתחילה היה לו לשתוק מסימנו הנז"ל ולכתוב סי' התוספתא לבד או לומר אחר שהביא סי' התוספתא שהפי' הנז"ל הוא העיקר והאמיתי ואי לא חזר מסימנו הנז"ל אלא דסבר שסימנו הוא העיקרי ואע"פי כן רצה להשמיענו סימנו של התוספתא אע"ג דהוא לא ס"ל כוותיה כדי להודיענו שהוא פליג עליה היה לו ליכתוב סי' התוספתא תחילה ואח"כ ישמיענו סימנו הנז"ל ולכתוב שהסי' הזה הוא העיקר ואם כונתו היה שרצה להשמיענו סי' התוספתא כדי להוסיף על דבריו ולומר שתרתי סימני בעינן כדי לידע אם הוא פרי עץ אי פרי אדמה דהיינו שכל אילן שעושה פירות בכל שנה ושנה דהיינו הסי' הראשון שכתב הוא וז"ל מתחילה. ועוד שמוציא עליו מענפיו דהיינו הפי' הב' של התוספתא ושדוקא כשיש לו ב' הסימנים הללו הוא פרי העץ ושמברכין עליו בפ"הע אבל אם צריך לזורעו בכל שנה כדי שיתן פירות ועליו יוצאים מעיקרו דאז עשב הוא ולא מברכינן עליו כי אם בפה"א:
גם זה אינו נכון. שהרי איכא למידק בדבריו דאז נמצא דסתרי דבריו אהדרי מרישא לסיפא שמהרישא משמע דתרתי סימני בעינן בדי שיהיה הפרי עץ. דהיינו העץ שיעשה הפירות בכל שנה בשנה שאינו צריך לזורעו בכל פעם. וב' שעליו יהיו יוצאים מענפיו. ומהסיפא משמע שבסי' א' לבד די כדי לגזור עליו שהוא אילן שהרי כפי הס"ד הנ"ל כדי לידע אם הוא פרי האדמה צריכי ג"כ תרי סימני הנ"ל דהיינו שצריך לזורעו בכל שנה כדי שיתן פרי בכל שנה ושנה ושעליו יוצאים מעיקרו. דמשמט מהאי סיפא דהא אם לא נמצא בו כי א' מהב' סימנים הללו דהיינו שאין צריך לזורעו בכל שנה ושנה הגם שעליו יוצאים מעיקרו. או שעליו יוצאים מענפיו אע"פי שצריך לזורעו בכל שנה כדי שיתן פירותיו דפרי עץ הוא ולא פרי אדמה נמצא דהדיוקא דסיפא סותר לדיוקא דרישא:
ואם נפשך לדחות וליישב דבריו ולומר שלעולם שתרתי סימני בעינן כדי להכיר אם הוא פרי עץ או פרי אדמה כדמשמע מדיוקא דרישא אבל שדיוקא דסיפא ר"ל זה או זה ושכדי להכיר אם הוא פרי אדמה די לנו כסי' א' וזה או זה קתני:
מכל מקום קשיא לריב"ה ז"ל איך לא כתב כי אם סי' א' דוקא שהוא הסי' שכתב מתחילה אביו הרא"ש ז"ל כדכתיבנא:
אלא שכדי ליישב דברי שניהם ז"ל הגם כ שהוא דוחק נלע"ד לומר שלעולם הוא כדאמרינן מעיקרא. שלסברת הרא"ש וריב"ה בנו ז"ל בסי' א' לבד סגי. כדי להכיר אם הוא פרי עץ או פרי האדמה והיינו הסי' שכתב הרא"ש ז"ל מתחיל' שאינו צריך לזורעו בכל שנה ושעושה פירות ושהסי' של תוספתא לאפליג עליה אלא הביאו כדי לפרש דבריו ושהכל הוא סי' א' והיינו דהסי' שכתב הרא"ש מתחילה שצריך שיעשה פירות בכל שנה ושנה הוא לפי שמן הסתם אילן כזה מוציא עליו מענפיו אבל כל דבר שצריך לזורעו בכל שנה נקרא פרי אדמה לפי שמן הסתם עליו יוצאים מעיקרו. ובזה נתיישבו דברי הרא"ש דלא פליג על התוספתא וגם דברי ריב"ה בנו הגם שיש עדין להקשות בדבריו. דלמה לא הזכיר דברי התוספתא הנ"ל בדבריו כמנהגו הטוב במקומות אחרים ובפרט הכא שהם כדי לפרש דברי אביו ז"ל וכדי להודיע שדברי התוספתא הנז"ל אינם חולקים טל הסי' שכתב אביו ז"ל אלא שאביו ז"ל הביאם לפירוש דבריו אם לא שנאמר על צד הדוחק שכיון שריב"ה ז"ל. ראה שתלמודא דידן לא הזכיר כלל דברי התוספתא הנז"ל וסבר שהסי' הנז"ל לבד אינו עיקר. ושליכא למשמע מידי מניה לא חש ביה להזכירו. ולא כתב כי אם דוקא הסי' שמתחילה כתב אביו הרא"ש ז"ל ודוק:
ברם קושטא קאי דדברי התוספתא הנז"ל. הם כפי פי' דברי רש"י והגאונים וכדפירשנו מדברי התוספות ושאר רבוואתא שהזכרנו לעיל: ומסייעין לכל מאי דכתיבנא דהנה יש לפרש דבריהם ז"ל לפי כונתינו דהא דקאמרו שכל המוציא מעיקרו עשב הוא שר"ל שכלה העץ לגמרי ולא הדר אתי פירי כי אם מעיקרו ר"ל דהיינו משרשיו הטמונים מתחת לארץ כהני פירי הבראנבו"זאש דנ"ד דכי שלקת ליה לפירי כלה העץ לגמרי ולא הדר אתי פירי. כי אם מעיקרו דהיינו משרשיו שמוציא ענף מחדש בשנה האחרת שנותן פירות וגזר עליהם התוספתא שעשב היא הנטיעה הזאת ולא אילן ושאין מברכין על פירותיו כי אם בפ"הא:. ומאי דקאמרי דהמוציא עליו מענפיו. אילן הוא וכו' ר"ל דלא כלה העץ לגמרי אלא שמהעץ עצמו מוציא עלין וענפים מחדש דאתי מנייהו פירי דנמצא שהכל תלוי אם כלה העץ או לא ע"כ:
וכעין זה פירש דברי התוספתא הנ"ל הרב בטל עמק ברכה וז"ל והך תוספתא יש לפרשה דמאי דקאמרי כל שמוציא עליו מעיקרו עשב הוא דר"ל דלא נשאר מהשורש על פני הארץ כלום אלא הדר פארי משרשיו. אע"פי שלא נזרע מחדש. מ"מ כיון שלא נשאר על פני הארץ כלום. מהשנה הראשונה אינו דומה לאילן ולשאר מיני אטד דאע"פי שכלו עליו וענפיו לגמרי מ"מ נשאר גזעו על פני הארץ ומשום הכי מברכין עליהם בפה"ע ע"כ ע"ש:
באופן שדברי התוספתא יש לפרשם כפי פי' רש"י וכסברת הגאונים וכל שאר רבוותא דכתיבנא ודוק:
אמנם עדין בדברי ריב"ה הנז"ל יש להקשות  עוד על דבריו ז"ל במה שכתב אח"כ  וז"ל והר"ר יוסף כתב שיש לברך עליהם בפה"א לפי  שמצא בתשובת הגאונים שכל אילן שמתייבש  בסיתוא וכו' שמברכין עליהם בפ"הא. וא"א  הרא"ש ז"ל היה נוהג כדברי ר"י ע"כ:  דלכאורה משמע שהיה נוהג כדברי רב יוסף  דסליק ביה לישניה. וקשה דאיך היה נוהג  כדברי הר"ר יוסף כיון דסברת הר"ר יוסף  הנ"ל. וסברת הרא"ש ז"ל הם חלוקות זה מזה  מן הקצה אל הקצה שהרי לפי סברת הר"ר  יוסף הנ"ל כל דפארי משרשיו שמתחת לארץ עשב הוא שאין מברכין על פירותיו כי אם  בפ"הא ולסברת הרא"ש ז"ל. אע"ג דפארי  משרשיו. כיון דקיימי מתחת לארץ דהדר אתי  פירי מינייהו בכל שנה פרי העץ מיקרי ומברכינן  עליו בפה"ע:
אלא ודאי שעכ"פ צריכין אנו לומר. דמה  שכתב ריב"ה ז"ל וא"א הרא"ש היה.  נוהג כדברי ר"י. דר"ל כדברי רבינו יונה  דסבר שהכל תלוי אם צריך לזורעו בכל שנה  או לאו שאם אין צריך לזורעו מחדש בכל  שנה כי נשארו שרשיו קיימים. כיון דהדר  אתי פירי מינייהו בכל שנה פרי העץ מיקרי  ומברכינן עליו בפה"ע. וכדכתיבנא לעיל שזו  היא סברת הרא"ש ז"ל. אבל כדי שיובן הכי  בלישניה דריב"ה ז"ל היה לו לכותבו תיכף אחרי דברי הר"ר יונה וא"א הרא"ש היה נוהג כדבריו  ולא להביאו אחר דברי הר"ר יוסף והגאונים וכו' או היה לו לכתוב בפירוש כדברי הר"ר יונה ולא כדברי ר"י בראשי תיבות כדי שלא  יטעה הטועה בדבריו אשר על כן אפשר לומר  שהוא טעות אן מהמדפיס המעתיק או המגיה  ודוק:
ונחזור לענינינו הראשון שכפי גירסת  הגמ' ופי' וכפי סברא כל הני רבוואתא דכתיבנא ובפרט כפי דברי רב יוסף והגאונים ז"ל דאינו נקרא עץ או אילן  כל נטע דכד שקלי פירי מיניה מתייבש בסיתווא וכלה עצו לגמרי ולא הדר אתי פירי מהעץ עצמו כי אם משרשיו התמונים מתחת לארץ דמפריח ומוציא ענף אחרת מעיקרו ומוציא פירות בשנה האחרת דנטע כזה לא מיקרי עץ. כי אם עשב או ירק ולא מברכינן עליו כי אם בפ"הא דלדבריהם ז"ל כל שאין העץ כלה לגמרי וכדשקלי פירי מיניה הדר פארי מהעץ עצמו. דהיינו מן הענף החדש היוצא ממנו אילן הוא ומברכין עליו בפ"הע אבל אי כדשקלי פירי מיניה כלה העץ או הענף. כהני ענפי פרי הבראובוז"אש דנ"ד שכלה העץ לגמרי דהיינו הענף. כי עץ וגזע אין לו כלל וכשמתייבש הענף הנ"ל לא יועיל עוד לכלום.  שהרי הם כתבן או כעשבים יבשים אשר אין בהם ממשות כלל שבין אצבעות הידים נפרכין. הגם שבשנה האחרת מוציא ענף חדש מהשורש. רחוק ממקום אותו ענף של אשתקד ומוציא פירות לאו עץ הוא ולא פרי עץ מיקרי כי אם פרי האדמה וכדכתיבנא:
והנה רציתי לחקור ולדרוש מאלו הגננים שנוטעים כל מיני נטיעות אילנות וזרעים. ומכירים ויודעים בטיב כל הזרעים והשרשי' והנטיעו' כדי לידע מהם אמיתות הענין ומהות נטע הפרי הלז של הבראנבו"זאש. ודרך גדילתן ואחר החקירה והדרישה מכל א' לבדו זה שלא בפני זה וכולם פה א' לפי תומם ענו ואמרו שהנטיעה הזאת אינה כשאר נטיעות. וכשאר פירות של אילנות אחרות שהפרי עצמו  מוציא הזרע או גרעינין שמהם נזרע השורש. כשורשים אותם ומהשורש יוצא גזע ומהגזע  אילן ומהאילן ענפים. ומהענפים פירות.  אלא שהם כפירות שיוצאים מעצי היער שגדלים ויוצאים מאיליהן ושהשורש שלהם ג"כ היא משונה משאר שרשי אילנות אחרות שהרי הם מתגדלים ולשרשי' ומתפשטי' מאיליהן מתחת לארץ ובכל שנה ושנה מוציא פארותיו אשר מהם יוצאים הפירות פעם בזוית זו ופעם בזוית אחרת  רחוק מאותו של אשתקד: וכפי אשר נתפשט ונשרש השורש הנז"ל מתחת לארץ יען כי אחר שנתייבש הענף של שנה זו מתייבש ג"כ מהשורש  אשר תחתיה באותו זוית אשר פרח אותו ענף ואינה מפריח עוד אותו שורש באותו זוית אלא שבמקום אשר מחדש נתפשט ונשרש ונתגדל מתחת לארץ סמוך לזוית אשתקד משם מבצבץ  ועולה בשנה אחרת ענף חדש אשר ממנה יוצאים.  הפירות ושמי שרוצה לנטוע בפעם הראשונה הנטיעה הנז"ל תוך גינתו או תוך שדהו אינם זורעין שום זרע ולא שום גרעין יען כי לא נמצא בהם כאמור אלא נוטעין מהשורש עצמו שחותכין אותו מהמקום אשר כבר היא נטועה וטמונה בארץ ונוטעין זה השורש במקום שרוצים ותיכף בשנה הראשונה מוציא ענף ופירות מאותו שורש ובאותו זוית עצמו אשר ניטעה ובתחילת החורף כדשקלי ליה לפירי מתייבש זה הענף עם השורש שתחתיה ולא יועיל יותר לכלום אפילו להשתמש בהם כעץ יבש לשרפו באור יען שהענף הנז' איננה קשה כשאר עצי שאר אילנות אלא שהם כהני ענפי הפולין ואפונים וכדומה שכשמתייבשים אין בהם שום ממשות ואינם ראוים לכלום. ושבשנה הבאה מבצבץ ויוצא ענף אחר מחודש מהשורש שנשרש ויצא ונתפשט ונתגדל מהשורש הראשון לארץ מתחת רחוק מהמקום אשר היה הענף של אשתקד ושכן משפטו בכל שנה ושנה. באופן שאם הנטיעה הראשונה נטעו במזרח הגן לפי רוב השנים מתפשט והולך ונשרש עד למערב. כי לנטיטות הללו אין להם מקום קבוע לידע שמכאן יצא הענף בשנה זאת וכו' כי הכל לפי התפשטותו מתחת לארץ וכו' ע"כ:
נמצינו למדין מכל הנז"ל שבנ"ד כל אפייא שוין שפרי הנז"ל של הבראנבוז"אש. דלא נחשב לפרי העץ כלל ולא מברכינן עליהם בפה"ע כי אם בפה"א ומכ"ש שאין בהם דין ערלה כי לא עץ הוא. והנטע שלו לא נחשב כלל לאילן כי אם לירק עשב וכדכתיבנא:
והגם שמצינו למוהר"שדם ז"ל שבחלק י"ד בסי' קצ"א כתב שיש פרי שאע"ג שמברכינן עליו בפה"א נוהג בו דין ערלה וכן כתב הרב בעל הלבושים ז"ל בא"ח סי' ר"ד ע"ש:
כבר מוהרי"ט ז"ל בח"ב בי"ד בסי' קכ"א חלק עליהם והעלה דכל פרי שברכתן היא בפ"הא שאין בו דין ערלה ומה גם לפי הכלל שכלל לנו כרדב"ז ז"ל בסי' תלקא' מתשובותיו שכל מין אילן זורעין אותו ועושה פרי תוך שנתו דלאו אילן הוא אלא מין ירק ושאפילו בארץ ישראל נוהגין בו היתר וכו' עכ"ל ע"ש: ועיין מה שכתב הרב המניח בספר הלק"ט בסי' פ"ג. ובס' לקט הקמח בי"ד בדף ב"ח ע"ב על שנשאל גביה בירי'נג'ינאש אם יש להם דין ערלה וכתב בסוף דבריו וז"ל ולא ראיתי ממש בספק זה. שהרי אין העץ של הביריסמינ"אש דומה לעץ שאר האילנות. אלא חלול הוא מבפנים וכו' ע"כ ע"ש: ועוד כתב שם וז"ל. ועוד ראיתי טעם אחר להתיר דאיתא התם דגזרו על הגפנים שאינם גבוהים טפח. שיהיו כירק משום שהם שפלים ונראים כירק  אם כן כל דבר שפיט שפל וקצר יש לדונו שהוא כירק. וכן ראיתי עמא דבר: ושנהגו בהם היתר לכן אמרתי שאין לחוש ודאי וכו' עכ"ל ע"ש:
ומהמורם מכל הנז"ל נמצינו למדין בפרי הבראנבוז"אש דנ"ד. דכולהו איתנהו בהו דהיינו דכשנוטעין אותו תיכף ומיד תוך שנתו נותן פרי. ושהענף שלו לא מבעיא שהוא חלול מבפנים ואין עצו דומה לעצי שאר אילנות. אלא שהוא גרוע מהעץ של נטע הברינגינ"אש. ואין בו שום ממשות כלל. והוא רך ואינו כעץ שהוא קשה וכשמתייבש הרי הוא כעשב וירק היבשים שאינם ראויים לכלום והענפים שמתחדשות בכל שנה. אינם מתקיימים עם פירותיהם. כי אם עד עבור ימי הקיץ וכשחותכין אותם נשאר אותו מקום פנוי כאילו לא היה שם שום נטע מעולם וגם כן ענפיהם הם שפלים וקצרים. דנראים כירק וכן ג"כ טמא דבר שנהגו לברך עליהם בפ"הא: וכיון דכולהו סימני הנז"ל איתנהו בהו ומכל הני טעמי דכתיבנא הוכחנו כי כל אפייא שוין. שאין לו דין אילן ושאין מברכין עליהם בפה"ע  כי אם בפה"א ושאינו נחשב לאילן אלא כירק שאין בהם דין ערלה. ובהא סלקינא ובהא נחתינא דהכי נקטינן כדכתיבנא ושכן ראוי להורות בהני פירי  הנז"ל הן להלכה והן למעשה אם יסכים  בדבר הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאם להורות והשם יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכיר: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א הכותב וחותם  בסדר ובשנת ועתה הנה הבאתי את  ראשית פרי האדמה אשר נתת לי ה' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
בהר"ר יוסף כן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואגן-בורגשטראט