שאלה כג ראובן חלה את חליו אשר מת בו וחלי"ש ואלמנתו אגב מרירות לבא ועציבותה קבלה עליה בנדר שבעוד שלש שנים הראשונים אחר מתתו לא תלבוש ולא תתקשט מלבושיה הנאים שהיתה משמחת בהם ואחר זמן רב קודם שילום זמן השלש שנים הוכרחה לצאת מביתה ולבש בגדי אלמנותה ובראות שמנעליה שהיתה לובשת כל יום בלו מאד היתה רוצה לנעול אותם מנעלים הנאים המיוחדים לה בעת שהיתה בעלה בחיים וכעת בואה להנעילם זכרה את נדרה אשר עליה ונסתפקה אם המנעלים נכנסים בכלל מלבושיה שזכרה בדברה בעת הנדר או לא ועל כן באה לשאול אם תוכל להנעילם על כל אלה יבא דברך הטוב ומהת"מש:
תשובה בהיות שהשאלה הזאת אדניה הטבעו על חקירת המנעלים אם נכנסין בגדר המלבוש או לא וכיון שיש פנים לכאן ולכאן צריכין אנו לברר המקומות שדברו בהם רז"ל בים התלמוד לחוור הדברים:
תנן דמסכת ברכות דף מ"ב ובעירובין דף ד' וזה לשונו הנכנס לבית המנוגע וכליו על כתפיו וסנדליו וטבעותיו בידו הוא והם טמאים מיד היה לבוש כליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו באצבעותיו הוא טמא מיד והם טהורים עד שישהא בכדי אכילת פרס וכו':
ופירש רש"י בערובין וזה לשונו כליו על כתיפיו וסנדליו וטבעותיו בידיו שאינן מלובשין בו דרך מלבוש דומיא דכליו על כתפיו. הוא והם טמאים מיד. שאף הם באים אל הבית וכתיב והבא אל הבית וגו'. היה לבוש כליו. וכן כלם דרך לבישתן קרויין בגדיו ובטלין אצלו וכתיב והאוכל בבית יכבס את בגדיו ודרשינן בתורת כהנים מקראי דהאי אוכל לאו אכילה ממש הוא אלא שישהא שיעור אכילה ובביאה בלא שהייה אינו מטמא בגדים ע"כ:
הרי דבכלל לבישת בגדיו וכליו נכנסים ג"כ הסנדלים:
וכן מצינו מבואר במסכת שבת דף ק"ך לעניין הצלת הדליקה וז"ל ת"ר לובש ומוציא ופושט וחוזר ולובש ומוציא ופושט ואפילו כל היום כלו דברי ר' מאיר ר' יוסי אומר י"ח כלי' ואלו הן מקטורן אונקלי וכו' ושני מנעלים ושני אנפילאות עכ"ל. מינה דכל הני מקרי מלבוש ונזכר בהם המנעלים:
עוד מצאתי הון לי בתשובות תולדות אדם להרשב"א סי' קפ"ג דמנעלים וכפה שעל ראשה הוי בכלל מלבושים עיין שם באריכות:
הן אמת שבתשובות שער אפרים סימן קפ"ד כתב שאלה ותשובה דנראה מהם הפך מה שאמרנו עד עתה וז"ל: שאלה מי שקבל עליו והתקשר נגד חברו להלביש אותו ובכן אח"כ נפלו חילוקים ביניהם שחברו רוצה שילביש אותו כל הבגדים דהיינו המלבושי' וגם המנעלים וזה שקבל עליו אינו רוצה לעשות לו מנעלים שברגלים אלא בגדים שעל גופו:
תשובה הנה לכאורה יש להביא ראיה ממשנה דסנהדרין שאין המנעלים בכלל מלבוש דאיתא שם בפ' ארבע מיתות וז"ל העובד ע"א וכו' הסך והמלביש והמנעיל עובר בלא תעשה: הרי דחשיב מלביש בפני עצמו ומנעיל בפני עצמו משמע דהמנעלים אינם בכלל מלבוש אמנם יש לדחוק זה ודוק עד כאן לשון התשובה:
ואע"ג שבתשובה הזאת כתב ויש לדחות ולא כתב טעם הדחיה בודאי שדחיה זו היא דהתם לא בעי למימר דהמנעיל אינו בכלל המלבוש רק דחייב על כל חדא וחדא אף במנעיל לבד ועל כן בודאי דהמחייב עצמו ללבוש חברו מחויב ג"כ להנעילו כל שהוא צורך לבישה:
ועוד תנן במסכת נדרים פרק הנודר דף נ"ה ע"ב וזה לשונו הנודר מן הכסות מותר בשק וביריעה ובחמילה ופירש שם בברייתא דאסור בפונדא ובפסקיא וכו' ופלניא ופרש הערוך דפלניא היינו מנעלים קטנים שחופים את רוב הרגל דנראה מכאן דתחת הכסות נכנסים המנעלים:
ותו אף אם נימא דכל א' יש לו שם בפני עצמו וכאשר מוכיח המקרא בד"ה ב' כ"ח ט"ו וילבישם וינעילם ופרשת כי תבא לא בלו שלמותיכם ונעלך לא בלתה מעל רגלך דאין המנעלים בכלל השלמה כבר אמרו רז"ל לשון תורה לחוד ולשון חכמים לחוד ובלשון חכמים כמו שהוכחנו ממשנת נגעים המנעלים בכלל המלבוש וכמו שפירש רש"י שם:
ועוד אע"פי שהכתוב מזכירו בפרט אינה ראיה הכרחית שנאמר שאינו נכנס בנדר המלבוש שגם כן מצינו בבגדי כהונה שכולל כל הבגדים בכלל ולבש את בגדיו ועם כל זה גבי אבנט כתוב וחגרת אותם אבנט אע"פי שזהו אחד מהשמונה בגדים אלא ודאי כמו שכתבתי:
ובר מן דין ובר מן דין דאף אם נאמר דאינו נכלל במשמעו' הלשון מ"מ לעניין הנדרי' אזלינן בתר כוונת הנודר וכמבואר בי"ד סימן רי"ח סעיף א' זה לשונו:
כל הנודר או נשבע רואין דברים שבגללן נשבע או נדר ולומדים מהם לאיזה נתכוון והולכין אחר הענין לא אחר משמע הדיבור כיצד היה טעון משח של צמר או פשתים והזיע והיה ריחו קשה ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר או פשתים לעולם הרי זה מותר ללבוש בגדי צמר או פשתים ולהתכסות ואינו אסור אלא להפשילן לאחוריו היה לבוש בגדי צמר ונצטער בלבישתו ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר לעולם אסור ללבוש ומותר להתכסות בגיזי צמר שלא נתכוון זה אלא לבגד צמר וכן כל כיוצה בזה עכ"ל:
וכמו שכתב הרמב"ם בפ"ח מהלכות נדרים דין ט' וז"ל כל הנודר או נשבע רואין הדברים שבכללן נדר וכו' והולכין אחר הענין ולא אחר משמע הדיבור וא"כ בנדון דידן הולכין אחר כוונתה ובפרט שכוונתה אינו בבירור שסותר את דבורה כיון שנסתפקה בל' מלבוש כמו שכתב ה"ה היא הנותנת שחשבה שנכנס בלשון הזה המנעלים ואע"פ שיוכל להיות ג"כ שאינו נכנס בגדר הלבוש העיקר בדברים האלה הם הכוונה:
ואף שהאחרונים פקפקו על דין זה כבר האריך בתשובת שטר אפרים סי' ס"ז לקיים דברי הראשונים בהלכה: ע"ש
נמצא שהכל הולך אחר כוונת הנודר ולפי דברי ה"ה בנ"ד נראה דכוונתה היתה שלא ללבוש מלבושיה הנאים כיון שכתב שהמנעלים היו נאים ומיוחדים לה בעת שהיתה בעלה בחיים:
ואף כי מטעם שמחת לב שכתב ה"ה שלא לשמח בהם היתה מותרת להנעילם לפי שהמנעלים אינם חשובים כל כך כדי לשמח הלב כמו שכתב מרן בשלחנו הטהור א"ח סי' רכ"ג על ענין ברכת שהחיינו וז"ל:
על דבר שאינו חשוב כל כך כגון חלוק ומנעלי' ואנפלאות אין לברך עליהם ואם הוא עני ושמח בהם יברך. אז היינו צריכין לחלק בין אלמנה עשירה ועניה דאם היתה עשירה היתה מותרת וה"ה לא בירר דבריו באיזו אלמנה עסקינן. עם כל זה כיון שכתב ה"ה שהיו מיוחדים לה ללובשם בזמן שהיתה בטלה דחיים נ"ל שהיא אסורה ללבוש  אותם:
ואם אמור נאמר הלא נפסקה ההלכה בכל הש"ס שהנדרים הולכים אחר לשון בני אדם ואין כל המקומות שוים לפי שיש מקומות שאם מזכירים המלבוש אינן נכנס בכללו המנעלים ויש מקומות שהוא בהפך שבהזכירם המלבוש נכנס תחתיו כל הבגדים מכף רגל ועד ראש והיינו צריכין לחלק בין מקום למקום עם כל זאת בנ"ד שפירש ה"ה שהיו נאים ומיוחדים לה אומר לי לבי שתהיה אסורה להנעילם שכוונתה היתה שלא ללובשם כי אם ביום שמחת לבה:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא והוכחנו שהאלמנה הזאת תהי' אסורה מחמת נדרה ולשונה להנעיל המנעלים הנאים הללו המיוחדים לה כי אם אחרים פחותים מהם או בהתרת חכם:
זהו מה שהעלה מצודתי בענין זה ובהיות שהזקנה והשיבה נזרקה בי וחשכו הרואות בארובות לא אוכל להאריך עוד וכל זה הוא להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי האי כהנא רבא היושב  על כסא ההוראה כי לא נאה ולא יאה כסאו יכון עד יבא ינון כי"ר:
הצעיר יוסף פיזא יצ"ו
בשנת ובסדר וידר יעקב נדר לאמר לפ"ק