שאלה ראובן ושמעון שני אחים שהיו נשואים לשתי נשים נוכריות וירד ראובן מנכסיו והכריחו הזמן לילך למדינת הים להביא טרף לביתו ואחר ימים מת שמעון ובנים לא היו לו ונשארה אשתו זקוקה לראובן אחיו הנ"ל ואחר זמן רב באו מ"מ הי' ב' אנשים עברים כשרים שהיו מכירים את ראובן הל ל שהלך למ' הי' והעידו בתורת עדות איך היו באים בספינה עם ראובן זה הנ"ל מ"מ הי' ופגעה בהם מ"ה ועמד עליהם רוח סערה גדולה בים וכראותם הסכנה עמדו על הספינה לעזור את המלחים לחתור להשיב אל היבשה ולא יכולו כי הים הולך וסוער עליה' וראובן הנ"ל מחמת הפחד והחלחלה נתעלף והכניסו אותו אל תוך הספינה והדלת סגרו כדי שצא יתבהל עוד ואחר שעה כראות המלחים שלא היה להם תקומה והיתה מתחלת הספינה לטבוע השליכו ספינה קטנה לים ודלגו בה המלחים להמלט אל נפשם ויעשו גם הם כן וכעבור זמן מעט ראו הספינה שנטבעה והמים כסו אותה ולא ראו מי שיעלה וימלט רק הם והמלחי' שהיו בספינה קטנה נמלטו ועתה מכח עדות זו באות הב נשים של ראובן ושמעון הנ"ל ותובעות להינשא ומבעיא לן השת' הא דאמרינן מים שאין להם סוף אשתו אסורה היינו דווקא כשנפל האדם במים דחיישינן שמא יצא למקום אחר אבל כשבאו המים עליו כי הכא שראו שהספינה נטבעה והדלת היה סגור ולא היה יכול לצאת אמרינן ודאי מת ומותרות או דילמא לא שנא ואסורות ואת"ל לא פלוג עדיין מבעייא לן על אשת שמעון שנשארה זקוקה לראובן מי אמרינן הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה אשתו דווקא ולא יבמה א' ד' ל"ש ואת"ל ל"ש ואסורה אכתי מבעייא לן היכא דעברו ונשאו תצאו או לא תצאו עתה עמיתי ואמיתי כשמואל הרמתי הנני מקריב את משפטן לפניך ואזור נא כגבר חלציך והודיעני נא דעתך הטוב ושכמ"ה:
תשובה ברכות יעטה מורה ונצר משרשיו יפרה לחכם השואל נר"ו לא יכבה וזוהר אבנו אבן יקרה אבן פנה פני משה כפני חמה מאירים פניו בהלכה ומלבנה כשמלה לבנה שאלתיה דמר עמיקתא ארוכה מאר"ש מידה ורחבה מני ים ומורכב' אתלת ספיקי הספק הראשון הוא מ"ש ומבעיא לן השתא הא דאמרינן מים שאין להם סוף אשתו אסור היינו דווקא כשנפל האדם למים דחיישינן שמא יצא למקום אחר אבל כשבאו המים עליו כי הכא שראו שהספינה נטבעה והדלת היה סגור ולא היה יכול לצאת אמרינן ודאי מת א' ד' ל"ש ואסורות וכדי לפשוט ספיקא דא צריך לשוט במים אדירים ים התלמוד מים שאין להם סוף כל הנחלים הולכים אל הים:
תנן בפרק כל הגט ג' דברים אמר ר' אלעזר בן פרטא לפני חכמים וקיימו את דבריו על עיר שהקיפה כרקום ועל ספינה המיטרפת בים ועל היוצא לידון שהן בחזקת קיימים אבל עיר שכבשה כרקום וספינה שאבדה בים והיוצא ליהרג נותנים עליהם חומרי חיים וחומרי מתי' בת ישראל לכהן ובת כהן לישראל לא יאכלו בתרומה עכ"ל ה':
ועוד תניא בסוף יבמות ת' ר' נפל למים בין שיש להם סוף ובין שאין להם סוף אשתו אסורה דברי ר' מאיר וחכמי' אומרי' למים שאין להם סוף אשתו אסורה למים שיש להם סוף אשתו מותרת הד' מים שיש להם סוף אמר אביי כל שעומד ורואה מד רוחותיו ההוא גברא דטבע באגמא דסמקי אנסיב' רב שילא לדביתהו אמר ליה רב לשמואל תא נשמתיה אמר ליה נשלח ליה ברישא שלחו ליה מים שאין להם סוף אשתו אסורה או מותרת שלח להו מים שאין להם סוף אשתו אסורה ואגמא דסמקי מים שיש להם סוף או מים שאין להם סוף שלח להו מים שאין להם סוף הוא ומר מ"ט עבד הכי מטעא טעאי אנא סברי כיון דקוו וקיימי כמים שיש להם סוף דמי ולא היא כיון דאיכא גלי אימור גלי אשפלו' קרי שמואל עליה דרב לא יאונה לצדק כל און קרי רב עליה דשמואל ותשועה ברוב יועץ:
ועוד תניא אמר ר' מעשה בב' בני אדם שהיו מכמרין מכמורין בירדן ונכנס אחד מהם למחילה של דגים ושקעה חמה ולא ראה פתחה של מחילה ושהא חבירו כדי שתצא נפשו ובא והודיעו בתוך ביתו למחר זרחה חמה וכו' אמר רבן גמליאל פעם אחת הייתי מהלך בספינ' וראיתי ספינה שנשברה בים והייתי מצטער על ת' ח' שבה ומנו רבי עקיבא כשעליתי ליבשה בא וישב לפני ודן לפני בהלכה ואמרתי לו בני מי העלך אמר לי דף אחד של ספינה נזדמן לי וישבתי עליו וכל גל וגל שבא עלי נענעתי לו וכו באותה שעה אמרתי כמה גדולים דברי חכמים שאומרים מים שאין להם סוף אשתו אסורה ושיש להם סוף אשתו מותרת ועוד תניא אמר ר' עקיבא פעם אחת הייתי מהלך בספינה וראיתי ספינה אחת שטבעה בים והייתי מצטער על תלמיד חכם שבה ומנו ר מאיר וכשעליתי למדינת קפוטקיא בא וישב לפני ודן לפני בהלכה אמרתי לו בני מי העלך ואמר לי גל טרדני לחבירו וחבירו לחבירו עד שהקיאני ליבשה באותה שעה אמרתי כמה גדולים דברו חכמים שאומרים מים שאין להם סוף אשתו אסורה ושיש להם סוף אשתו מותרת עכל"הג" ופסקו כל הפוסקי' כהאי סוגיא כאשר אציג סברת כל אחד ואחד במקומו בע' ה':
תשובה לספק הראשון אמינא דשאלתא דא לא צריכה רבה ומילתא דפשיטא היא יותר מביעתא בכותחא דודאי שהיא אסורה להינשא ואין לשום חכם רשות להתיר בספק אשת איש דהלכה רווחת בכל דוכתא דספיקא דאורייתא אזלינן בה לחומרא כ"ש בנ"ד דחזינן דהדרא עכנא דכולהו רבנן אמוראי וכל פוסקי דת ודין אשר בית ישראל נכון עליהם על ספינתא שטבעה במים שאין להם סוף ובל ד' מידי ספק אשת איש לא נפיקנא דמאן לימא לן דכשטבעה הספינה ונכסית מעינא דלא הוכתה בסלע ונשברה וראובן הנ"ל אף על גב דהוה בחדר סגור נפק ואשתזיב ועוד מאן לימא לן דראובן הנ"ל בד חזא צערא דנפשיה דלא תבר תרעא ונפק לגו ימא ואשתזיב: ועוד אנו רואים מעשים בכל יום שהמלחים כשרואים שספינתם טובעת בים הם פותחים כל החדרים כדי להשליך כובד המשא להקל מעליהם אולי תנצל הספינה והעדים מפני הבהלה לא השגיחו לזה ושמא נס נעשה לראובן הנ"ל כמו שמצינו שיארע לר' עקיבא ולר' מאיר ואע"ג דקיימא לן דאין סומכין על הנס להחמיר בספק אשת איש סומכין וסומכין:
ומסוגיא דשמעתין מצינן למפשט דספינה שטבעה במים שאין להם סוף לא שנא מאן דהוו' יתיב בה בחדר סתום או פתוח דינם שוה כיון דמסוגיא דיבמו' וגיטין שמעינן דלא שנא טבעה הספינה ולא שנא נפל אדם במים שאין להם סוף אם העידו עדים ואפי' עד אחד שראו אותם טובעים ושהו שם שיעור כדי שתצא נפשם אפילו הכי לכתחלה לא ינשאו נשותיהם שמא יצאו למקום אחר ואם בדיעבד נשאו לא תצאנה ולא אשמועינן שתהיה מותרת להינשא לכתחלה אלא במים שיש להם סוף ואם איתא דבמים שאין להם סוף כשהוא בחדר סתום תהא מותרת אשתו לכתחילה להינשא אם כן הוה להו לרבנן לאשמועינן שריותא במים שאין להם סוף ולימא הכי בד"א דאשתו אסורה כד הוה יתיב בחדר פתוח אבל בחדר סתום אשתו מותרת לכתחילה דהוי חידושא דאע"ג דאיכא למימר כל הני ספיקי דאמרן לעיל ושמא יצא למקום אחר ולא חזינן ליה עם כל זה מותרת וכ"ש במים שיש להם סוף דליכא שום ספק מהני ספיקי דאמרן דהא בעומד ורוא' כל סביביו פירשה אביי ואנן אמרינן בכל דוכתי לפלוג ולתני בדידה אלא ודאי מדסתמי רבנן ואמרי במים שאין להם סוף אשתו אסורה לא שנא מאן דיתיב בחדר סתום או פתוח דינם שוה ואין לנו לבדות חילוקים מדעתינו להתיר ספק אשת איש דספיקא דאורייתא לחומרא ואם רב אשי דהוה מריה דתלמודא רצה לחלק חילוק תלוי בסברא ונדחו דבריו דאמר רב אשי הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה ה"מ איניש דעלמא אבל צורבא דרבנן לא אי דסליק קלא אית ליה ואמר סתמא דתלמודא ולא היא לא שנא איניש דעלמא ולא שנא צורבא דרבנן דיעבד אין לכתחילה לא אנן יתמי דיתמי ע"א כ"ו שאין לנו להקל אלא היכא דהקילו רבנן בפירוש ומכל הני רבוותא מייתינן סיעתא דדוקא מת וקברתיו הוא דמהני להינשא לכתחילה אבל בענין אחר לא:
וזה לשון רב אלפס בפרק האשה שהלכה מהא דאמרינן בפרקא דלקמן דההוא גברא דטבע בדיגלת ואסקוה אגישרא ואסבה רבא לדביתהו אפומא דשושבינא וכו' שמעינן דעד אחד במים שאין להם סוף נאמן ודוקא היכא דאמר אסקוה לקמאי וחזיתיה לאלתר ואישתמודענא ליה דאיהו פלוני וכדאסיקנא למעשה דשני תלמידי חכמים שהיו באין עם אבא יוסי בן סימאי וה"ה לעד אחד במלחמה היכא דאמר מת וקברתיו ואי לא קא מסהדי הכי אפילו תרי סהדי לא סמכינן עלייהו וכל שכן עד אחד או אשה דחיישינן דילמא אאומדן דעתא קא מסהדי וכן הלכתא וכו' ובפרק האשה בתרא אחר שהביא כל הסוגיא דלעיל סיים ואמר וכן הלכתא ומאן דמורה במים שאין להם סוף דאשתו מותרת בר שמתא הוא עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הרמב"ם בפרק י"ג מהלכות גירושין הלכה ט"ו כבר הודענו שהעד שאמר שמעתי שמת פלוני אפילו שמע מאשה ששמעה מעבד הרי זה כשר לעדות אשה ומשיאין על פיו אבל אם אמר העד או האשה או העבד מת פלוני ואני ראיתיו שמת שואלין אותו היאך ראית ובמה ידעת שמת אם העיד בדבר ברור נאמן ואם העיד בדברים שרובן למיתה אין משיאין את אשתו שאין מעידין על האדם שמת אלא כשראוהו שמת ודאי ואין בו ספק כיצד ראוהו שנפל לים אפילו טבע בים הגדול אין מעידין עליו שמת שמא יבא למקום אחר ובהלכה יט' כתב עד אחד אומר ראיתיו שמת במלחמה או במפולת או שטבע בים הגדול ומת וכיוצא בדברים אלו שרובן למיתה אם אמר קברתיו נאמן ותינשא על פיו ואם לא אמר קברתיו לא תינשא ואם נשאת לא תצא וכן האשה שהעיד לה עד אחד שטבע בעלה בים או במים שאין להם סוף ולא עלה ואבד זכרו ונשתכח שמו הרי זו לא תינשא בעדות זו כמו שביארנו ואם נישאת לא תצא ואפי' גוי מל"ת ואמר טבע פלוני בים ונישאת על פיו הרי זו לא תצא וחכ' שהורה להשיאה לכתחילה מנדין אותו עכ"ל הרי לך בהדיא מדברי רב אלפס והרמב"ם ז"ל דבעינן וקברתיו דוקא א"כ אף בנדון דידן דאמרי עדים שראו הספינה שטבעה בדלת סגור ומאומדן דעתא נרא' להם שמת לא סגי כיון דלא אמרי ראינוהו אחר שהעלוהו מן הים והיכרנו אותו בסימנין:
וכתב הרב בעל כסף משנה וכן האשה שהעיד לה עד אחד שטבע בעלה בים וכו' ואם נישאת לא תצא נראה מדקדוק דברי רבינו דבעינן שיעיד העד ששהה עליו שיעור כדי שתצא נפשו ולא עלה הא לאו הכי אם נישאת תצא וכמו שכתבו הרשב"א והריב"ש ז"ל ואף על גב דבסיפא כתב ואמר טבע פלוני בים ולא כתב ולא עלה משמע דארישא שכתב ולא עלה סמיך עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הרא"ש ת"ר נפל למים בין שיש להם סוף ובין שאין להם סוף אשתו אסורה דברי ר' מאיר וח"א למים שאין להם סוף אשתו אסורה ומים שיש להם סוף אשתו מותרת וכן הילכתא ומאן דמורה במים שאין לה סוף דאשתו מותר בר שמתא הוא מדאמרינן בגמרא דההוא גברא דטבע באגמא דסמקי ואנסיבה רב שילא לדביתהו וכו' עכ"ל. וכן גם כן פסק הטור ובית יוסף וכדי שלא להאריך איני מעתיק כל דבריהם יע"ש:
וזה לשון סמ"ג גרסינן בפרק אחרון דיבמות דעד שהעיד על האשה שמת בעלה בדבר שרובן למיתה אי משיאין את אשת ו לפי שאי מעידין על האדם שמת אלא כשראוהו שמת ודאי ואין בו ספק כיצד ראוהו שנפל לים אפילו טבע בים הגדול אין מעידין עליו שמת שמא יצא למקום אחר ואם נפל למים מקובצים שיש להם סוף ופירש אביי כגון בור ומערה ועמד וראה כל סביביו ושהא כדי שתבא נפשו ולא עלה מעידין עליו שמת ומשיאין את אשתו והאשה שהעיד לה עד אחד שטבע בעלה במים שאין להם סוף ולא עלה ואבד זכרו ונשתקע שמו הר לא תינשא בעדות זו כמו שאמרנו ואם נשאת הרי זו לא תצא ואפילו גוי המל"ת ואמר טבע פלוני בים ונשאת על פיו הרי זו לא תצא כדאמר רב אשי וחכם שהורה להשיאה לכתחילה מנדין אותו כדאמרינן בגמרא עכ"ל:
וזה לשון הרש"בא ז"ל בתשובה שאלה תת"קפ השיב המעיד לאשה צריך לומר מת וקברתיו אבל אם לא אמר שקברו אינו נאמן דכל שראה אותו שטבע בים או שירד במלחמה או כיוצא בזה סומך ואומר על דרך הדמיון ומכל מקום אם נשאת לא תבא ויש מי שמתיר בלא אמר קברתיו אלא מת סתם והראשון עיקר עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הרמ"בן בדיני מים שאין להם סוף שאלה קכ"ח אם ראה אדם שטבע ממש ושהה עליו כדי שתצא נפשו ולא ראהו עוד או שמא ראה ספינה מטרפ' בים וחישבה להשבר או שראה שנשברה ספינה בלב ים כי רוב העולם קוראין לכל הדברי' האלה טביעות ואין מדקדקין בין שנשברה ספינה במקום רחוק מן העיר שיחשבו הרואין שאי אפשר למי שנפל שם להנצל ולצאת אל היבשה ובין שראוהו טובע ממש וכסוהו המים ושהה עליו כדי שתצא נפשו דע שיש הפרש גדול בין זה לזה אפילו במים שאין להם סוף ואם תשאלני במים שאין להם סף מה הפרש בניהם והלא אפילו במעיד ממש שטבע ושהה עליו כדי שתצא נפשו ולא ראהו שעלה א"ה לא תנשא אשתו כ"ש אם אינו מעיד שראהו טובע ממש ושהה עליו דע כי במעיד שטבע ממש ושהה עליו אף ע"פ שלכתחילה לא תנשא אם נשאת בדיעבד לא תצא כמו שאמור בסוף יבמות אמר רב אשי ש"מ הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה ה"מ לכתחילה אבל בדיעבד לא ומ"מ מי שמתירה לכתחילה בר נדוי הוא כדאמר התם בההוא פרקא ואם אינו מעיד אלא שנשברה ספינה בלבד זה אינו כלום ואפילו אם נשאת תצא כי שמא נצל ע"ג עץ או קורה כדרך שנצולים הרבה פעמים ובספינה המטרפת בים הרי הוא בחזקת קיים לכל דבר ואם נשברה נותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים כמו שהוא במקומו בגיטין בפרק כל הגט וזה שאתה שואל עליו אעפ"י שמעיד עליו שראהו מת ממש על שפת הים עם כל זה צריך להתיישב בו מאוד ולחקור מה הלשון שאמר וכיצד העיד ומתי ראהו מת אם מיד שפלטו הים או לאחר שפלטו כמו שאני כותב ומסדר לפניך בע"ה ודע שזה הענין של מים ושאר המקומות של סכנה כגון של מלחמה נשאל בגמרא בפרק האשה שלום אם עד אחד נאמן בו אם לאו ונחלקו בספק הדבר גדולי הדורות מחלוקת גדולה שרבינו חננאל ז"ל אומר שלא פשטה השאלה ולפיכך אין עד אחד נאמן במלחמה ובמים אף ע"פי שהכירו מת ואע"פ שאמר מת וקברתיו וכ"ש אם גוי מל"ת אבל הרי"ף והרמב"ם ז"ל אמרו שצריך לומר מת וקברתיו אבל אם אמר מת סתם אינו נאמן דבכל מקום סכנה שדרכן של בני אדם מתים שם במלחמה ומים שאין להם סוף משעה שהוא יודע שטבע או שירד למלחמה ולא שב מחשב הוא שמת כדרך שמתו האחרי' וסומך על הדמיון ומעיד ואפש' שלא מת והלכך עד שיאמר בפירוש קברתיו איו משיאין את אשתו על פיו ומ"מ אם נשאת לא תצא אבל מקצת האחרונים ז"ל אמרו שהוא נאמן באומר מת סתם ואע"פ שאין דעתי מכרעת כן דעתי נוטה מפני שיש בזה כמה ראיות מן הגמרא ומן הירושלמי ומכל מקום מי יקל ראשו להקל בדבר ערוה כנגד אבות העולם אין לנו לשית לבנו אלא לדעתם ואיני מורה לך היתר בדבר זה עכ"ל יע"ש:
והמרדכי בסוף יבמות הביא סברת ר' אלעזר מוורדון שהיה מדקדק מדקאמר בגמרא מים שאין להם סוף אשתו אסורה ולא קאמר אסורה לעולם ש"מ דלאו לעולם קאמר והאריך למצוא עלילה להתיר אשה שנתעגנה ד' וה' שנים כי נטבע בעלה וחזקות מוכיחות שנטבע ומת כי הכלים אשר היו אתו בספינה נמצאו על שפת הים ונחלקו עליו חכמי דורו וגם ראב"יה חלק עליו דחזינן קמן דראוי לשמתא המתיר א' א' לכתחילה כעובדא דר' שילא דלא קבעו חכמים זמן לדבר ואין לנו לבדות זמן מלבנו ודברים בלא ראיה ולתת אמתלאות כי במקו' שראו חכמים להקל פירשו דבריה' כגון עד מפי עד ומל"ת ופסולי עדות ורבות כאלה ויש מקמות שהחמירו חכמים ולא חשו לעיגונא כגון במים שאין להם סוף וכן בראוהו מגוייד או צלוב וחיה אוכלת בו ולא אזלינן בתר אומדנא דשכיחא ומה שלפעמי' הקילו משום עיגונא הוא מפורש בפירוש עכ"ל: גם כן אנו אומר בנדון דידן שאין לנו לחלק במי' שאין להם סוף בון מאן דיתיב בחדר פתוח או סתום כי סתמא קתני מים שאין להם סוף אשתי אסורה:
אחר כותבי כל זאת מצאתי תשובת מה"רר יוסף קארו ז"ל בדף קכ"ג קרוב לנ"ד והיא ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים שכתב לסתור דברי כה"ר משה מטרני שהיה רוצה להתיר אם יסכימו עמו בעלי הוראה והביא ראיות להתיר וכולם דחה אותם הרב ב"י ז"ל וכל חכמי העיר הסכימו עמו כאשר אשיג סברת כל אחד מהם בקצרה:
וזה לשונו על דבר הספינה שטבעה בים והיו בה יהודים וקצתם היו בתוך החדר ולא נראו לא חיים ולא מתים וכתב החכם שאפשר להורות התר בנשותיהם של אלו שהיו בתוך החדר וסמך על תשובת ר' אליעזר מוורדון שכתב המרדכי בסוף יבמות ועל זה הביא הוכחות ואמדנו' לומ' דמוכחא מלתא שאלו שהיו בתוך החדר מתו ומתוך כך רצה להתיר נשותיהם וזה שנתים ימים שלח לי הוראתו זאת ושלחתי לומר שישתקע הדבר ולא יאמר על כן משך ידו אז ולא עשה מעשה ועכשיו שרצו לעשות מעשה על פי הוראתו וכו' על כן באתי להשיב על דבריו ותחלה אקדים ואומר דאע"ג דבעיגונא הקילו לאו רבותא היא להקל ולהתיר מתוך אומדנות אדרבא יש לו לאדם להיות מיריאי הוראה ואף אם יראה בעיניו שיש ראיות להתיר לא יצא מלפניו התר לא בכתב ולא בעל פה עד אשר יאספו כל בעלי הוראה ויסכימו כולם או רובם לדעת אחת צא ולמד ממה שכתב הריב"ש ז"ל על מי שהתיר עיגונא אחת ולא נמלך בחכמי העיר וזה לשונו והנה אין החכם המתיר מנוקה משגיאה כבודו במקומו מונח על אשר לא קרא כל חכמי העיר ההיא שירדו כולם למנין ויסכימו בהתר והאי דבעיגונא הקילו ה' מ' בעדים אבל בגופה של עדות לא הקילו כדאיתא בפרק יש בכור וכמו שכתבו ההגהות מיימוניות בפרק י"ג מהלכו גירושין והמרדכי בסוף יבמות:
ומה שרצה לומר דבנדון דידן לא הוי מים שאין להם סוף דלא שנו אלא נפל למים אבל אם באו המים עליו והוא בתוך החדר לא הוי בכלל מים שאין להם סוף באמת אין השכל יכול לצייר דברים הללו דמה לו נפל למים ומה לי שהמים באו עליו ותנא דנקט נפל למים אורחא דמילתא נקט ואם נפשך לומר דהכי קאמר דבנפל הוא דדינינן ליה כמי' שאין להם סוף אבל בבאו מים עליו והוא בתוך החדר הוי מים שיש להם סוף תימה על עצמך דהא ר' מאיר קתני נפל למים בין שיש להם סוף ובין שאין להם סוף אשתו אסורה ובמים שיש להם סוף על כורחין לא שני לן בין נפל לבאו עליו אם כן גם באין להם סף לא שני לן בין נפל לבאו עליו ועוד דחכמים דקיימא לן כוותייהו לא הזכירו מלת נפל דהכי תניא וחכמים אומרי' מים שאין להם סוף אשתו אסורה ומי' שיש להם סוף אשתו מותרת וא' ת' דסמכי אנפל דר' מאיר אם איתא דנפקא לן מינה לענין דינא כדברי החכם הנ"ל לא הוה להו לרבנן למשתק מינה דהוה ליה מקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר הרי נתברר דלא שני לן בין נפל למים לבאו מים עליו והוא בתוך החדר הילכך נפל דקדוקא דנפל בבירא וכו' הכלל העולה שדינם של אלו הוא דין נפל למים שאין להם סוף ממש ונשותיהם אסורות לינשא עכ"ל יע"ש:
וזה לשון ה"ר יום טוב ביבאם שהסכים עם ה"ר ב"י לאסור תשובה לדעתי אין צריך עיון כי הדבר ברור הוא אחר שהייתה הטביעה בים מים שאין להם סוף לא יש מקום להתיר כי לא נמצא לא בגמרא ולא בפוסקים דבר מוכיח על ההתר כי סתם תנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה וכן הלכתא וגם מדברי העדים לא נוכל ללמוד דבר להתיר כי מה שאמרו שנר' להם שמתו שם לפי שלא היה להם דרך לצאת אין זו ראיה כי חז"ל לא תלו זה הדבר במה שנרא' לאומד הדעת רק בראיית העין כמעשה דר' סימאי בפרק האשה שלום דאסיקנהו וחזנהו לאלתר והכירוהו בסימנים עכ"ל וכו' יע"ש וכן גם כן הסכימו עם הרב ז"ל כה ר אברהם צרפתי והר' יצחק הכהן והאריכו בפסקים יע"ש:
והספק השני שנשתפק החכם השואל וכתב עדיין מבעייא לן על אשת שמעון שנשארה זקוקה לראובן מי אמרינן הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה אשתו דווקא ולא יבמה א' ד' ל"ש וכו' אני אומר דודאי ל"ש דמאין לנו לחלק בניה' דכשם דמסתפקינן ביה דחי הוא לגבי אשתו כדי שלא תנשא לכתחלה ה"ה לגבי יבמתו נמי דהא בהא תליא ואדרבא מריה דתלמודא הוה סלקא דעתיה לאחמורי ביבמה טפי מא' א' ופשטו רב ששת ורבא דלא שנא דאיתא התם בעו מניה מרב ששת עד אחד ביבמה מהו טעמא דעד אחד משום דמלתא דעבידא לאגלויי לא משקר ה"נ לא משקר א"ד טעמא דעד אחד משו' דאיהי דייק' ומנסיבא והא לא דייקא ומנסיבא דמיסנ' הוא דסניא ליה אמר להו רב ששת תניתוה אמרו לה מת בעליך ואחר כך מת בנך ונשאת ואחר כך אמרו לה חילוף היו הדברים תצא והולד ראשון ואחרון ממזר היכי דמי אילימא תרי ותרי מאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני וכו' אלא בעד אחד וטעמא דאתו בי תרי אכחשוה הא לאו הכי מהימן וכו' ורבא אמר עד אחד ביבמה נאמן מק"ו לאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כל שכן וכו' ואע"ג דדחו בגמרא לראיית רב ששת ורבא כבר כתב רב אלפס שהם שנויי דחיקי ולא סמכינן עלייהו:
וזה לשון רב אלפס ז"ל עד אחד ביבמה נאמן אף להינשא לעלמא מהא דפשט רב ששת ומהא דפשט רבא נמי דער אחד ביבמה נאמן מק"ו לאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כל שכן וקאמרי רבוותא אע"ג דדחינן בגמרא להא דרב ששת ולהך דרבא הנך דחייתא לאו דסמכא נינהו אלא ק' ל' דעד אחד כשר ביבמה כדפשטו רב ששת ורבא וכן הילכתא עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הרמב"ם בפרק ג' מהלכות יבום וחליצה נאמן עד אחד להעיד ליבמה שמת בעלה ומתיבמ' על פיו או שמת יבמה או שניתן לבעלה בן להתירה לזר ואפילו עבד או אשה או גוי מל"ת מעיד במיתת היבם כמו שמעיד באשת איש להתירה להינשא כמו שביארנו בהלכות גירושין עכ"ל וכתב ה' ה' נאמן עד א' בפרק האשה רבה העלו בהלכות בשם הגאונים שנאמן עד א' להעיד ליבמה שמת בעלה כדי שתתייב' או שמת יבמ' כדי כדי שתנש' לשוק וכו' ומה שכת רבי' ואפי' עבד וכו' פשוט הוא שכיוון שעד א' נאמן הרי הוא כעדות מיתת הבעל וכן נרא' מן הסוגיא וכו' עכ"ל:
וזה לשון הרשב"א בסי' אלף רנ"ב תשוב' במה שפס' הרב אלפסי ז"ל בעד אחד במקום יבם להתירה לשוק וכגון שהלך בעלה ובנה למ"ה ושמעו בהם שמתו ולא נודע מי מת ראשון ובא עד אחד ואמר הבעל מת ראשון ואחר כך מת הבן שהוא נאמן וכדפשטו רב ששת ורבא בזה לא ראיתי חולק אלא כל הפוסקים הסכימו בדבר זה שעד אחד נאמן אע"פ שהיא עצמה לא הית' נאמנת לפי שבכי האי גוונא אין לה שום מגו וטעמא דעד אחד משום דאיהי דיקא ומינסבא אבל בעד אחר אומר נתן לו בן הוא שנחלק הראב"ד ז"ל לומר שאין עד אחד נאמן והוצרכתי לכתוב זה מפני שנראה לו מתוך שאלתכם שאתם סוברים שאף בראשונ' נחלק הרב ז"ל וכו' וכן תדעו שכל שהאמינו בועד אחד אפילו עד מפי עד וכל אותן שהן נאמנין במת בעלה נאמנין כאן וכן כתב בהדיא הרב בעל הלכות גדולות גבי ההיא דרב ששת ורבא וז"ל והשתא דאמרת עד אחד כשר דשויוה רבנן כאשה שהלך בעלה למדינת הים וקתני גבי אשה הוחזקו להיות משיאין עד מפי עד מפי אשה ומפי עבד ומפי שפחה וכו עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הרב י"ק בשלחן ערוך נאמן עד אחד להעיד ליבמה שמת בעלה ומתיבמת על פיו או שמת יבמה שתנשא לשוק או לומר מת בעליך ואחר כך מת בנך ואפילו עבד או שפחה או אשה או גוי מל"ת או עד מפי עד נאמן להעיד במיתת היבם כמו שנאמן במיתת הבעל ודין עדות זו כדין אותו עדות לענין עדים המכחישים זה את זה במיתת היבם וכן לכל דבר עכ"ל הרי לך בהדיא שכולם שוים לטובה שדין היבמה כדין האשה ואין חלוק בניהם ובנ"ד גם כן כשם שאנו מספקין דחי הוא כדי שלא תנשא אשתו כן לגבי יבמתו דחד דינא הוא והא בהא תליא ולא ראיתי לשום פוסק שהקל ביבמה:
ועל הספק הג' שנסתפק החכם השואל וכתב ומבעיא לן היכא דעברו ונישאו תצאו או לא תצאו אני אומר אם עברו שאמר הח' ה' רצונו לומר שעברו על דברי בד שאמרו להן שלא ינשאו ונישאו תצאנה ותצאנה וראיה מן הירושלמי דאיתא התם בפרק ב' דיבמות אמרו לו שלא יכנוס וכנס מוציאין מיד וכו' עכ"ל ופסקו כל הני רבוואת' כירושלמי משום דלא פליג אבבלי:
וזה לשון הראש בתשובה בכלל לב' על שליח שהביא גט לאשה ואמר בפני נכתב ובפני נחת' ונתגרשה ואח"כ בא השליח ונמלך אם יוכל לישאנ' והתרו בו שלא ישאנה ואחרים התירו לו לישאנ' ונשאה ובא החכם המתרה בו ושאל את הר"אש ז"ל והשיב יפה עשו שהתרו בו כיון שאמ' בפני נכתב ובפני נחתם וכו הילכך השליח אסור לישאנה והמתירים לא יפה כיוונו ועוד אני אומר שצריך להוציאה ואע"ג דמבעיא לן בפרק שני דיבמות כנס מהו שיוציא ומסיק שלא יוציא ה"מ כנס בדיעבד אבל אם עבר על התראת ב' ד' וכנסה מפקינן לה מיניה ועוד מכין אותו מכת מרדות ואף אם יאמר לא עברתי על התראת ב"ד כי אחרים התירוה לי לא כל כמיניה חדא שהדבר ידוע שאין בשוויליה ובכל פרובינציה אדם שיכול לחלוק על הוראתך אף אם היית אתה מקל והם מחמירים היה לו לשמוע לך כ"ש שהם מקילים לא היה לו לזלזל בהוראתך וראוי לנזיפה ומוציאין אותה ממינו ושלו כנפש דורש טובתך אשר בן הר' יחיאל זצ"ל עכ"ל:
וזה לשון הריבש בסי' שע"ט הני דר' אלעזר בן פרטא אם נשאת תצא ואע"ג דחד מנייהו ספינה שאבדה בים אין זה טבע במים שאין להם סוף שאם נשאת לא תצא דטבע במים שאין להם סוף מעיד שטבע בים ושהה עליו שיעור כדי שתבא נפשו ואז הצלתו על ידי מחילה של דגים או שיצא למקום אחר רחוק והוי מעוטא דמעוט' ולא שכיח ומשום הכי אמרו שאם נשאת בדיעבד לא תצא וכו' וזה שאמרו בהם שאם נשאת לא תצא אפי קדש אמרו בירושלמי שאין מניחין אותו לכנוס כדאיתא התם בסוף כיצד גבי הנטען מן השפחה וגבי שליח שהביא גט ממדינת הים וגבי חכם שאסר את האשה בנדר על בעלה דאמרינן בהו אם כנס לא יוציא ואמרינן עלה בירושלמי קדש אין אומרים לו כנוס אלא שלא יכנוס כנס אין מוציאין אותה מידו ואע"פ שיש ספרי' בגרסא אחרת קדש כמי שכנס וכו ואף לאותם שדעתם שלא תצא אם נשאת אחר שאסרוה ב"ד לינשא מוציאין אותה דכיון שנשאת אחר התראת ב' ד' קונסין אותה ותצא שכו כתוב בירושלמי אמרו לו שלא יכנוס וכנס מוציאין אותה מידו והביאו הרשב"א ז"ל בחדושיו בסוף פרק ד' אחין כללו של דבר זהו דעתי עכ"ל:
וזה לשון מהר"ר יוסף קארו ז"ל בתשובה ואני כתבתי פסק לחלוק עליו ולבטל את דבריו והסכימו עמי כל בעלי הוראה ואח"כ נודע לנו שעמד איש אחד וקדש אשה מהיהודים שטבעו בים על פי הוראת הח' הנז' אחר התראה שהתרו ב' ד' באשה הנזכרת שלא תקבל קדושין משום אדם וכן התרו בו שלא יקדישנה וכששמענו נבהלנו וגזרנו עליו שיגרש משום שאע"ג דקיימא לן דבמים שאין להם וסוף אי נסיב לא מפקינן מיניה ה"מ נסיב אבל קדש מפקינן לה וכמו שכתב נמוקי יוסף בפרק ב' דיבמות שפרשו בירושלמי דכל היכא דאמרינן אם כנס לא יוציא היינו בשכנס ממש אבל לא בשקדש בלבד ונדון דידן אפילו אם נשאת תצא משום דעברו על התראת ב"ד וכמו שכתב הראש בתשובה השליח אסור שישאנה והמתירים לא יפה כיוונו ועוד אני אומר שצריך להוציאה ואע"ג דמבעיא לן בפ' ב' דיבמות כנס מהו שיוציא ומסיק שלא יוציא ה"מ כנס בדיעבד אבל אם עבר על התראת ב"ד וכנסה מפקינן ועוד מכין אותו מכת מרדות וכן כתב עוד הרא"ש בפסקיו בפרק שני דיבמו' אהא דתנן קדמו וכנסו לא יוציאו וכן משמע מפירוש רש"י וכן כתב הרי"בש בתשובה וז"ל ואף לאותם שדעתם שאם נשאת לא תצא אם נשאת אחר שאסרוה לינשא לכתחלה מוציאין אותה דכיון שנשאת אחר התראת ב' ד' קונסין אותה ותצא וכמו שאמרו בירושלמי אמרו לו שלא יכנוס וכנס מוציאין מידו והביאו הרש"בא בחדושיו בסוף פרק ד' אחין וכו' עכ"ל יע"ש:
וזה לשון הגהו' מרדכי בשם מה"רם אמ' רב אשי ש"מ הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה וכו' סוגיא דעלמא הוא דהוי אם עברה על דברי חכמי' ונשאת לא תצא ואפילו שמותי לא משמתינן לא לדידיה ולא לדידה וצריך לומר דטועין הן דאם כן כל אשה שתדע דין זה תלך ותנשא כדי שלא תתעגן ואם כן מה הועילו חכמים בתקנת לומר שלא תנשא לכתחלה דאנן סהדי שכולן ינשאו ושוב היה שלא אמרו חכמים דמוטב יהיו שוגגות ולא מזידות להנשא בעבריינות ובמרד ואני ראיתי אחת שנשאת בענין זה ולא נעשה עמה דבר והיה במקומינו אדם גדול מצרפת ואמר שכך ראה מעשה בין גדולי צרפת והתירו לקיימה והיה לבי מחסים ואח"כ נתתי אל לבי שכלל כלל לא יתכן דאי הכי הוי דינא לא לשתמיט דתני בחד דוכתא ואם נשאת לא תצא כדקתני בכמה דוכתי וכו' ועוד מדלא יליף תלמודא דינא דדיעבד אלא מעובדא דחסא ש"מ דוקא כה"ג הוא דאמרינן לא תבא דאמר רב נחמן האלדיים אכלו כוורי לחסא ואזלא מדבוריה ואינסיבא ולא אמר לה ולא מידי אמר רב אשי ש"מ הא דאמור רבנן מים שאין להם סוף אשתו אסורה אי אינסיבא לא מפקינן מיניה וכיון דרב אשי לא דקדק הך אלא מדרב נחמן דוקא כהאי גוונא בעינן כגון על פי חכם כעובדא דחסא דדיבורא דרב נחמן אטעיתה כי היתה סבורה אחרי שרב נחמן אמר שמת דודאי שריא אבל מי שנשאת בעבריינות ובמרד שלא על פי חכם תנא ותדע דמה אצטריך תלמוד' למימר מדיבוריה דרב נחמן אזלא ואינסיבא אלא לאו ש"מ דוק' כה"ג שסבורה היתה שמותרת ומאי הוה לה למיעבד או כעין עובדא דרב שילא דמייתי תלמודא דעל פי חכם נשאת ולכן לא תבא ונהי דטעה מ"מ איהי מאי הוה לה למעבד אבל נשאת בעבריינות משמתינן לה לכל הפחות ואפילו את"ל דלא קנסו לדידה משו' דמה דעבדא כדי שלא תתעגן מ"מ לדידיה דשביק התירה ואכיל איסורא ודאי משמתינן ליה דאפילו לחכם המתיר משמתינן כ"ש לבעל שהיה יכול לישא אחרת ועתה מקויימים דברי חכמים דאם נשאת משמתינן ליה עד שיוציא או יוציא ולא משמתינן ליה ואין לחוש נמי שמא א' מקרובי' יתירוה לינשא דחכם המורה כרב נחמן וכרב שילא בעינן ועוד כיון דחכם המתיר בר שמותי הוא לא חיישינן ואין להקל והיכי אישתבע רב נחמן שמת חסא והרי אשתו אסורה כיון דרובם מתים והוא לא כיון להתיר אשתו אלא מתאונן היה על מיתת חסא עכ"ל מהר"ם:
וזה לשון מוהר"ר חיים שבתי ז"ל בדיני עיגונ' דאיתתא בד' ס' ולענין הלכה ראוהו שטבע במים שאין להם סוף פירוש שהם גדולים כ"כ שהעומד על שפתם אינו רואה כל ארבע רוחותיו אין מעידין עליו שמת כדי להשיא את אשתו שמא יצא למקום אחר וכן כתב רבינו ירוחם ואע"פ שמצד אחד היתה הספינה קרובה ליבש' כיון שמצד אחר רחוקה אינו נקרא מים שיש להם סוף אלא כל שעומד ורואה מארבע רוחותיו וכן כתבו הגאונים ז"ל וכן גם כן כתב הרא"ש בתשובה ואפילו עבר זמן רב ביותר אסורה לעול' וחכם שהורה להשיאה לכתחלה מנדין אותו ומ"מ אם נשאת לא תצא והא דאמרינן לא תצא דוקא כשראוהו שטבע ממש וכיסוהו המים ושהו שם כדי שתצא נפשו אבל נשברה ספינה בלב ים כי רוב העולם קורים לדברים אלו טביעה כיון שרואין שנשברה במקום רחוק מן העיר שיחשבו הרואין שאי אפשר למי שנפל שם להנצל בזה ודאי אם נשאת תצא ומדאורייתא אסור' וכפי מה שכתבתי לעיל בכוונת הרב המגיד על הרמב"ם ז"ל מי שהעיד סתם על האדם שטבע במים שאין וכו' ומת לא חיישינן דילמא לא שהה שם כדי שתבא נפשו אלא שהעיד בדדמי כיון שלא ראהו עוד דמסתמא לא היה אומר מת אם לא ששהה שם כדי שתצא נפשו ומ"מ כל זה דוקא כשאין העד לפנינו אלא שהעיד והלך לו אבל אם העד לפנינו ודאי בכל גוונא חוקרי' אותו אם שהה שם בכדי שתבא נפשו וכתו' במרדכי ובהגהות מיימוניות בשם מהר"ם דהא דאם נשאת לא תצא דוקא דנשאת על פי חכם אבל שלא על פי הוראת חכם תצא ונ"ל ששאר פוסקים חולקים עליו וסוברים שהדין שוה לשאר אם נשאת לא תצא דעלמא ומ"מ דוקא כשלא התרו בהם אבל אם התרו בהם הא תליא בפלוגתא דעלמא בכל מקום שאמרו לא יכנוס ואם כנס אין מוציאין אם התרו בו קודם שיכנוס וכנס דלהרמב"ן אין מוציאין ולהרשב"א והרא"ש מוציאין כיון שעבר על התראת ב"ד ואם קדש בלא התרא' ב"ד להרשב"א כמי שכנ' דמי ואין מוציאין ולהרמב"ן אין מנחין אותו לכנוס ומ"מ מדברי ה"ר יוסף קארו בתשובה נראה דהא דלהרמב"ן אם התרו בו וכנס אין מוציאין דוקא שהתרו אחר שקדש שלא יכנוס וכנ' אבל אם התרו בו קודם שקדש מוציאין עכ"ל יע"ש:
כללא דמלתא והעולה מכל האמור למעלה הוא דעדים שראו את ראובן שהיה בחדר סגור כשטבעה הספינה ושהו שם עד כדי שתבא נפשו אפי' הכי לא ינשאו לא אשתו ולא אשת שמעון אחיו הזקוקה לו לכתחילה ואם נשאו בדיעבד לא תצאנה ואם התרו בהן ב"ד שלא ינשאו ונשאו כיון שעברו על התראת ב"ד כופין אותם להוציא כדאמרינן בירושלמי זהו הנ' ל"ד וה' יצילנו משגיאה כדי להנצל מחויא דרבנן אכי"ר:
בשנת ובסדר אל פתח אהל מועד אל הכהן
נאם הצעיר עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: