שאלה נו ראובן מודר הנאה משמעון אחיו וכך אמר ראובן בשעת גדרו שכל ימיו לא יטול הנאה משמעון אחיו לא הוא ולא אשתו ושלא ישאיל על נדרו עד שיבא אליהו ז"ל ויהי היום אחר איזה ימים יצא לו לשמעון גורל טוב ומתוך כך רצה שמעון לתת מתנה לשרה אשת ראובן יורנו המורה כיון דסוף סוף יש לראובן הנאה במה שיש לאשתו אם מותרת לקבל זאת המתנה מיד שמעון אם לאו ומהמ"ש: ע"כ לשון השואל אות באות:
תשובה אחר התנצלות על אשר אחרתי עד עתה להשיב התשובה הזאת שהיתה הסיבה מקוצר הבריאות וגם מפני הקרח הנורא כנודע טרם אבוא להשיב אומר כי השאלה הנ"ל היא סתומה וחתומה שאם כפי מה שקרא לי להשיב ה"ה למה לבש נושא שלו בנדר נדר כל כך גדול שכל ימיו אסר עליו הנאת אחיו וגם על אשתו וכו' כנ"ל הנה היה לו לילך בדרך קצרה ולשאול ראובן מודר הנאה משמעון אחיו ושמעון רנה לתן מתנה לשרה וכו': לכן נ"ל שה"ה לא היו לו פיו ולבו שוין בעת שכתב השאלה הנ"ל ואעפ"י שאיני חייב להשיב כ"א על שבפירוש מפורש מצאתי שקרא לי להשיב בנ"ש א"ה בשביל שאני אוהב אותו כאב לבן תשובתי יהיה גם על אשר הוה לו בכח ולא בפועל ובהיות שאין לדיין אלא מה שעיניו רואות תחילת דברי יהיו במה ששאל ממני בפירוש וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
הנה במ"נ דף פ"ה משנה המודר הנאה מחתנו והוא רוצה לתת לבתו מעות אומר לה הרי המעות האלו נתונים לך במתנה ובלבד שלא יהא לבעליך רשות בהם אלא מה שאת נושאת ונותנת בפיך ע"כ: ובגמ' אמר רב לא שנו אלא דאמר לה מה שאת נושאת ונותנת בפיך אבל אמר לה מה שתרצי עשי קנה יתהון בעל ושמואל אומר אפילו אמר מה שתרצי עשי לא קנה יתהון בעל ולקמן מוקי התלמוד דרב סובר כר"מ דיד אשה כיד בעלה עיין שם:
ורש"י ז"ל פרש לא שנו דיכול ליתן לה אע"ג דהוא מודר הנאה ממנו אלא דאמר לה בענין זה אין לך רשות בהן אלא מה שאת נושאת ונותנת לתוך פיך דכיון דאמר לה הכי לא קנה בעל ויכול ליהנות מהן דמשל אשתו הוא אוכל: אבל אמר לה מה שתרצי עשי בהן. אע"ג דאמר לה שאין לבעליך וכו' דמי כמו שקנה הבעל מיד האב דיד האשה ביד בעלה וכמי שנתן לחותנו דמי שהרי הרשה לה בהן לעשות מהם כל דבר ואסור הבעל בהן: ושמואל אומר וכו' קסבר לא אמרינן יד אשה כיד בעלה:
והא לכם לשון הר"ן על המשנה המודר הנאה וכו' הא דתני מעות משום דאי יתן לה מזונות אינו צריך לומר לה כלום לפי שאין לבעל זכייה בהן והיינו דתנן בפ' אין בין המודר וזן את אשתו ולא הצריכוהו לומר ובלבד וכו' משום דכיון דאיהו זכה במקום הבעל לית ליה לבעל שום זכות באותן מזונות שהרי אפילו נתן לה הבעל מזונות הקצובין לה וצמצמה והותירה אין לו לבעל באותו מותר כלום וכדאמר בפ' מי שאמר ה"נ בדקמצה מעיסתה וכ"ש בשזנה אחר שאין לבעל שום זכות באותן המזונות הקצובין לה משום הכי תני והוא רוצה לתת לבתו מעות שיהיו מצויין להוציא לה בחפציה ובכי האי גונא יש לו לבעל זכות בהן וכדאיתא בפ' חה"ב דאמרינן התם ילקח בהם קרקע והבעל אוכל פירות נמצא זה נהנה מחמיו שהדירו הנאה לפיכך צריך שיאמר לה הרי המעות וכו' ודוקא דאמר לה הני תרי לישני אבל אמר לה אין לבעליך רשות בהן בלחוד לא מהני דמתניתין ר"מ היא דאמר יד אשה כיד בעלה כדמוקי לה בגמרה וכי תימא א"כ כי אמר לה נמי אלא מה שאת נותנת לפיך אמאי מהני היינו טעמא משום דכיון שאין אשה זוכה בנכסים כלל עד שתתן אותם לתוך פיה הרי באותה שעה אין הבעל יכול לזכות בהן ולפי זה דוקא כי אמר לה מה שאת נותנת לפיך אבל א"א לה מה שאת מתכסי וכיוצא בו לא מהני וקני יתהון בעל ואיכא מ"ד דהוא הדין בשיחדן לה לאיזה דבר שיהיה דלא קנה יתהון בעל כיון שאף לה לא הקנה לגמרי אלא לאותו דבר בלבד: עכ"פ במשנה: עוד פירושו בגמ' לא שנו וכו' כלומר כלישנא דמתניתין דאמר לה תרתי על מנת שאין לבעליך וכו' בכי האי גונא בלחוד הוא דלא קנה יתהון בעל משום שמה שתרצי עשי לא מהני טפי מאין לבעליך רשות בהן וכי היכי דאין לבעליך וכו' לא מהני כי אמר להו לתולתרוייו נמי לא מהני דחדא מילתא נינהו ושמואל אמר אפילו אמר מה שתרצי עשי לא קנה יתהון בעל ושמואל לא פליג הדרב בפירוש דמתניתין דמודה ליה ודאי למתניתין אי אמר מח שתרצי עשי לא מהני אלא בדינא הוא דפליג עליה דרב מוקי מתניתין כר"מ דאמר יד אשה כיד בעלה וסבר לה כותיה ומשום הכי פסיק ואמר דאי אמר לה מה שתרצי עשי קנה יתהון בעל ושמואל ודאי מודה ליה דמתניתין הכי  קתני אלא דפליג עליה בדינא משום דסבירא ליה דהלכתא כרבנן דלא אמרינן יד אשה וכו' הילכך אי אמר לה מה שתרצי עשי אי נמי ע"מ שאין לבעליך רשות בהן בלחוד דכי הדדי נינהו מהני: עכ"ל הר"ן ז"ל הנדפס סביב התלמוד: והא לכם פירוש הרא"ש ז"ל משנה וגמ' הרי המעות האלו וכו', ואע"פ שחתנו נהנה מהן שזן את אשתו התנן לעיל וזן את אשתו: ובלבד שלא יהיה לבעליך וכו' הא לאו הכי אסור אע"פ שנותנן לאשתו ולעיל דתנן דנותן מתנה לאחר מותר המודר להנות ממנו שאני הכא שהבעל זוכה בפירות המתנה שנותנין לאשתו והוי כאילו ניתן לבעל: גמ' לא שנו וכו' הרי פירש מה שאמר בתחלה המעות הללו נתונין לך במתנה דלא הוי מתנה לכל דבר אלא למה שפירש הילכך אהני נמי מה שאמר ע"מ שאין לבעליך וכו' אבל אמר לה מה שתרצי וכו' כיון דהויא מתנה לכל דבר קנה יתהון בעל ותו לא אהני מה שאמר אין לבעליך רשות בהן עכ"ל:
ובעלי התוספות פרשו על הנ"ל ז"ל המדיר וכו'. ואע"ג דנהנה הוא בדבר אין זה כי אם גורם הנאה כדתנן לעיל וזן וכו': לא שנו וכו' דלא הויא מתנה שלה לכל דבר הילכך א"א לה ע"מ שאין לבעליך רשות בהם לא קנאם הבעל אבל אמר לה מה שתרצי עשי קני יתהון בעל כי הדר אמר על מנת שאין לבעליך רשות בהן לא אמר לה כלום דיד וכו' שנתנה לה לעשות כל מה שתרצה וקנאתה בעל אבל כי אמר לה מה שאת נותנת בפיך דהמתנה לא הויא גמורה לא אמר' יד אשה וכו' ופירש ר"ת דהלכה כרב לגבי שמואל דהיינו באיסור. והלכה כר"מ דרב קאי כוותיה עכ"ל:
והרמב"ם ז"ל בפירוש המשניות כתב ז"ל העודר הנאה מחתנו וכו' השמיענו בכאן שהוא אם התנה תנאו קיים ולא קנה הבעל ואם אשתו נהנית אינה הנאה לבעלה ואע"פ שהוא מונע ממנו בזה חיוב וטורח הרי נמשך על העיקר שבפ"ד מזאת המסכתא עכ"ל:
והא לכם לשון פיסקי הרא"ש ז"ל פיסקא ה' המודר הנאה מחתנו ורוצה לתת לבתו מעות אומר לה יהא המעות הללו נתונים ליך מתנה ובלבד שלא יהיה לבעליך רשות בהם אבל אמר מה שתרצי עשי בהן קנה יתהון בעל עכ"ל:
הנה כתבתי הפירוש' הנ"ל כולם לפי שיש הפרש בהם לענין דינא דהא מסתמיות דברי רש"י בדברי שמואל נראה שהוא סובר שאף על פי שלא קנה הבעל אף אם אמר לה מה שתרצי עשי מ"מ צריך גם כן שיאמר לה אין לבעליך רשות בהן ואם לא התנה בסיגנון כזה קנה הבעל: ואם כפי מה שפירש הר"ן ז"ל די באומר לה אחד משני דברים להוציא הבעל מזכותו או שיאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' או שיאמר לה מה שתרצי עשי:. והרא"ש ובעלי התוספות לא פירשו כלום על דברי שמואל דנראה מכאן שסוברים כפי' רש"י ז"ל שלעולם צריך תרתי אף לסברת שמואל ולא סגיא בחד מנייהו ר"ל שצריך לאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' וגם מה שתרצי עשי:, והנה קיצור מילי דהרמב"ם ז"ל הנ"ל יש להבין שיהיה התנאי איך שיהיה מועיל להרע כחו של בעל במתנת אשתו:
ואחרי הודיע לנו השם כי יש הפרש בין הפירושים הנ"ל יש לנו לחקור איך פסקו הפוסקים הדין ואיך הם פירשו דברי שמואל בגמרא לכן הא לכם דברי הרמב"ם ז"ל בחיבורו בהלכות נדרים פ"ז ה"יז מי שנאסרה הנייתו על בעל בתו והוא רוצה לתת לבתו מעות כדי שתהיה נהנית בהן ומוציאה אותן בחפציה הרי זה נותן לה ואומר לה הרי המעות האלו נתונין לך במתנה ובלבד שלא יהא לבעליך רשות בהן אלא יהיו למה שאת נותנ' לפיך או למה שתלבשי וכיוצא בזה ואפי' לא אמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' לא מה שתרצי עשי בהן לא קנה הבעל ומה שתרצה תעשה בהן אבל אם נתן לה מתנה ואמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' ולא פירש שתהיה ההתנה הזאת לכך ולכך או למה שתרצה תעשה בהן הרי קנה אותה הבעל לאכול פירותיה ודבר זה אסור שהרי הוא אסור בהניית חותנו עכ"ד:
והראב"ד ז"ל השיג ע"ר שנה משנתו כשמואל ולא כרב דאע"ג דרב ושמואל הלכה כשמואל בדיני הכא איסורא היא וקיימא לן כרב באיסורי ועוד דאקשינן ותרצינן שמעתתא אליבא דרב אליבא דר"מ עוד כתב לא ישרו בעיני מה הפרש יש בין מי שאמר עשי מה שתרצי למי שאמר ע"מ שאין לבעליך וכו' ולא אמר יותר הלא נתן הכל לבתו מתנה גמורה ולא שייר כלום במתנה ומה שתרצה תעשה בהן אלא שמחלוקת שבין רב ושמואל אינה אלא דרב סבירא ליה כר"מ  ומוקים לסתמ' דמתניתין כר"מ ושמואל סבירא ליה כחכמים ומוקים למתניתין כרבנן ואמרינן דמתניתין לאו דוקא נקטיה אלא ממה שאת וכו' והיינו דאמרינן מכדי רב כמאן אמרה לשמעתיה כר"מ ושמואל דאמר כרבנן עכ"ד הראב"ד ז"ל:
פוק חזו שהנה הרב ב"י בפירוש הכסף משנה שלו מביא דבחי הראב"ד ז"ל אות באות ומעצמו לא מצא תירוץ לקושיותיו של הרב ז"ל על הרמב"ם ז"ל אלא שהביא סברת הרב הנגיד ר"ש הלוי ז"ל והם אלו ז"ל ובפ' בתרא דנדרים כתב הר"ן שהנגיד ר"ש הלוי בשם רב עמרם פסק כשמואל דאע"ג דפלוגתייהו הכא לענין איסורא כיון דעיקר פלוגתייהו בדינא תלי אי אמרינן יד אשה וכו' נקיטינן כשמואל ועוד דרב כר"מ ושמואל כרבנן ועוד דסוגיין בעלמא בפ"ד דנזיר ובפ' ב"ס ו' כשמואל וכן פסק הרמב"ן ז"ל ולפי זה כי אמר לה על מנת שאין לבעליך וכו' בלחוד מהני אבל רבינו תם והראב"ד פסקו כרב משום דפלוגתייהו הכא גבי נדרים דאיסורא ולפי זה לא מהני אלא כי אמר לה על מנת שאין לבעליך אלא מה שאת נותנת בפיך והרמב"ם מוצע את הדרך שפסק כשמואל אלא שכתב דלשמואל דמי תרתי בעינן ע"מ שאין לבעליך רשות בהן ומה שתרצי עשה בהן שהוא ז' מפרש דרב ושמואל בהא פליגי דרב סבר דהא דנקט מתניתין שאת נותנת וכו' דוקא הוא ולישנא אחרינא לא מהני ביה דאי אמר נמי מה שתרצי עשי קנה יתהון בעל ושמואל סבר דלאו דוקא דה"ה שתרצי עשי ומיהו לכ"ע תרי לישני בעינן והקשו עליו וכי מה מוסיף במאי דאמר לה תו מה שתרצי עשי הא אינו אלא כאומר ע"מ ש"ל ר"ב בלחוד ונ"ל דהיינו טעמא משום דכי אמר לה מה שתרצי עשי לדידה נמי לא יהיב לה לגמרי דנימא לאלתר זכה בהן בעל אלא הרי הוא כאומר לה לא יהא שלך אלא לאותו דבר שתרצי לעשות בהן בכל שעה ושעה וסבירא לי לשמואל דכי היכי דמיחד לדבר אחד מיוחד מהני ה"נ כיון דמייחד לאותו דבר שתרצה לעשות מהן כל שעה ושעה מהני שאין הנייה חל אלא באותה שעה שתרצה לעשות בהן איזה דבר ולאותו דבר בלחוד עכ"ל: ועכ"ל הרב כ"מ ז"ל:
ברם כד דייקינן ספיר בלשון הרב כסף משנה שם נראה שהוא ז"ל בתחילת דבריו מביא פירוש הר"ן במשנה ואין מביא לשון הר"ן בגמרה והנה לשון הר"ן בגמרה כבר כתבתיו אני לעיל ושם תראו שלסברתו לדברי שמואל די אם אמר ע"מ שאין לבעליך רשות בהן או מה שתרצי עשי בהן ושתי הלשונות שווין הם ועוד כיון שהרב כסף מביא שהרי"ף ז"ל פוסק כשמואל היה לו מחדש להקשות על רבינו ז"ל למה פסק נגד רבו דכפי הנראה כאן פסק כרב כיון שהצריך לאמר ע"מ שאין לבעליך רשות בהן וגם מה שתרצי דהצריך ליחד לה המתנה ואם לא יחד לה קנה לה הבעל לכן לבי אומר לי שהרמב"ם סובר ג"כ דיד אשה כיד בעלה בכ"מ והראיה שבה' זכיה פ"ג הי"ב הי"ג וי"ד כתב ז"ל הי"ב הנותן מתנה לעבד או לאשה קנה הבעל והאדון אלא שהאדון קונה לגוף והבעל הונה אותה לפירות: הי"ג נתן מתנה לאשה ע"מ שאין לבעלה רשות בה ולעבד ע"מ שאין לרבו רשות בו קנה האדון וקנה הבעל הנותן מתנה לאשה או לעבד והתנה עמהן הנותן בגופה של מתנה שתהיה לכך ולכך לא קנה האדון ולא קצה הבעל: הי"ד כצד? הנותן מתנה לאשה ואמר לה הרי המעות האלו נותנים לך במתנה ע"מ שתלבשי בהן או ע"מ שתשתי בהן ותעשי מה שתרצי בהן בלא רשות הבעל לא קנה הבעל וכן אם אמר לעבד וכו' או ע"מ שתעשה בהם מה שתרצה בלא רשות אדון שלך לא קנה האדון וכן כל כיוצא בזה עכ"ד:
והרב המגיד על הלכה י"ב הנ"ל מביא שהוא פשוט בכמה מקומות ועל ההפרש שהרמב"ם עושה בין עבד לאשה בענין מה קונה הבעל במתנתה כתב שהוא מן הירושלמי פ' מציאת האשה: אך על ה' י"ג וי"ד כתב עיקר דברים אלו בנדרים פ' אחרון וכו' ומביא לשון המשנה הנ"ל עם לשון הגמרה הנ"ל [ואחר כן כתב אלו הדברים] וזה פירוש המחבר דבין לרב בין לשמואל על מנת שאין לבעליך רשות בהן לחודיה קנה יתהון בעל כסתמא דמתנ' ובפירוש דמתניתין פליגי דרב סבר דמתנ' דוקא כגון שיחד לה דבר כגון מה שתאכלי ומה שתשתי או מה שתלבשי וכיוצא בהן הא בכולל לעשות בהן כל מה שתרצה קנה יתהון בעל ושמואל אמר אפילו לא ייחד לה דבר אלא שאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' אלא מה שתרצי וכו' לא קנה יתהון בעל אבל מה שתרצי לחודיה ואי נמי ע"מ שאין לבעליך וכו' קנה יתהון בעל עכ"ל הרשב"א לפי שיטת המחבר עוד כתב ההמ' ז"ל עוד כתב הרשב"א ז"ל ובהכי מתרצא לי שמעתין כולה ופסק המחבר כשמואל דדיני נינהו וכן פסקו ר"ס ורבינו שמואל הנגיד בשם רב עמרם ז"ל: וכיון שכן מאי דאמרינן בפ' בן סורר ומורה דקני לה אחר ע"מ שאין לבעלה רשות בהן וכן בנזיר פ' מ' ש' שהזכירו בלשון זה לאו דוקא דבהאי לישנא בלחוד סגי דצלא ליקני בעל אלא דהתם לאו דוכתא דהאי דינא ורישא דמתניתין נקטיה זו היא שיטא מחוברת ושיטות אחרות יש עכ"ד הרב   המגיד ז"ל:
ראו א"כ איך צדקו דברי הרשב"א ז"ל הנ"ל הביאם משמו הרב המגיד והסכים עימו לפירושו על שיטת הרמב"ם ז"ל המורים באצבע שרבינו ז"ל סובר ג"כ כר"מ דיד אשה כיד בעלה הילכך לא סגי בשיאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' דהא מי נתן לנותן מתנה רשות להפקיע כח הבעל שיש לו באשתו אך במתנתו שלו ממונו הוא ויכול להתנות עם מקבל מתנתו ע"מ מה נותן לו מתנתו ואם לא קיים התנאי לא זכה באותה מתנה הילכך כאן אך שעשה התנאי שאמר שלא יהיה לבעלה רשות בהן לא יועיל אם לא יחד לה המתנה בדבר שתרצי היא בהן ואם תרצי שיהי' לבעל רשות באות' המתנה כמו שיש לו בכל מה שנוגיע לה מזה אינו רוצה הוא שיהיה לה זכות באותה מתנה אשר על כן צריך ג"כ שיאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' ודו"ק: שהרמב"ם ז"ל כתב לשון שע"מ שאין לבעליך רשות בהן אחר כל תנאי פרטי שעושה עימהן בין לעבד בין לאשה ולא קודם התנאי הפרטי דו"ק ותשכח:
וראיתי לרב כ"מ ז"ל אבל הנותן מתנה לאשה וכו' כתב הרב המגיד שפסק המחבר כשמואל דדיני נינהו ויש לתמוה עליו דאדרבה כרב פסק וצריך טעם למה עכ"ד:
מה הפלאתי הפלא ופלא על דברי הנר האלקי הרב כ"מ הנ"ל דהא הוא עצמו כפי דבריו הנ"ל בה' נדרים כתב שרבינו ז"ל קאי כשמואל אלא שלפי דברי הרב הנגיד הנ"ל הציע את דבריו בין לסברת שמואל ובין סברת רב ולא זו בלבד אלא שבחיבורו ב"י סי' רכ"ב כתב ז"ל ופסק הרמב"ם ז"ל בפ"ז ז' מה נדרים כשמואל שכתב נותן לה ואומר לה וכו' וכו' ומביא לשון רבינו כנ"ל ובסוף דבריו מביא שהתוספות והראב"ד והרא"ש פסקו כרב ואפילו הכי הוא עצמו בשולחנו הטהור שם סי' הנ"ל פסק כדברי הרמב"ם אך שבשם יש אומרים הביא בסוף סברת החולקים על רבינו משה הנ"ל: גם בשולחנו א' הע' סי' פ"ה ס' י"א פסק כלשון הרמב"ם בהלכות זכייה ולא הביא הלשון של היש אומרים הנ"ל בי"ד וכתב בעל באר הגולה ז"ל שמוצא הדין הוא מלשון הרמב"ם בפ"ג מהלכות זכייה ממשנה נדרים ומפלוגת' דרב ושמואל שם דס"ל דשניהם מודים בזה דקנה הבעל כשלא אמר אלא ע"מ שאין לבעליך וכו' אבל כשהתנה ג"כ ויחד לה לשום דבר או שאמר לה על מנת שתעשי מה שתרצי בלא רשות הבעל מהני כשמואל וכפירוש הרמב"ם הביאו ה"ה בשם הרשב"א דתרתי בעי שמואל וכו' ושכ"פ רבינו סעדיה גאון ורב שמואל הנגיד בשם רב עמרם וכ"כ הב"י בשם הר"ן:
עוד קשה ותמוה בעיני מאי דקאמר דצריך  טעם למה פסק כרב וכי נעלם מעיני חכמתו כמה רברבי ור"ת בראשם וכמו שהוא עצמו זכר אותם שפסקו בהאי דנדרים כרב ונתפרש בהדיא טעמם בדברי התוספו' והרא"ש ז"ל דאע"ג דנפקא לענין דינא מזאת המחלוקת דהלכה כשמואל בעלמא מ"מ התם בנדרים כי איתשיל לענין איסור אתשיל וא"כ אם היה מקום לפרש שהרמב"ם פסק כרב אין צריך לבקש לו טעם דטעמו בצידו משום איסורא וצריך עיון רב לתרץ זאת הקושיא שיש לי בדברי מר"ן ואין לי נחת רוח ולא פנאי עכשיו לבקש תשובה על הנ"ל:
נלך עוד על ענין שלנו ומצינו שהטור ז"ל בסי' רכ"ב כסברת אביו ז"ל אלא שכתב ג"כ בסוף דבריו שם דברי הרמב"ם הנ"ל: ומצאתי כתוב בס' כה"ג סי' הנ"ל ז"ל בהגהת הב"י אות ב' והתוספות והרא"ש פסקו בפ"ק דקדושין כרב וכן פסק הראב"ד וכו' נ"ב והעיקר כדברי הפוסקי' כשמואל ולרוחא דמלתא יאמר ע"מ שאין לבעליך רשות בהם אלא מה שתרצי עשי בהם לחוש לדברי הרמב"ם הריב"ש סי' רט"ו ועיין ב"ה מ"ב ובהר"י הלוי סי' צ"ו ובהראד"ב סי' י"ב ובב"ח ובפרישה ודרישה ובנ"מ דף קכ"ו וקכ"ז וקכ"ח עכ"ד ולעיל כתב באות א' על מה שכתב הרב ב"י ופסק הרמב"ם כשמואל וכו' ז"ל נ"ב ואע"ג דרב ושמואל הלכה כרב באיסורי כיון דעיקר פלוגתייהו בדינא אי אמרינן יד אשה כיד וכו' הלכתא כותיה דשמואל בדיני ועיין בבנימן זאב וכו': עיין שם בכה"ג: שבעוונותי הרבים הספרים הנ"ל שמזכיר הרב אינן בידי לעיין בהם מה שהיה בלבי: אחר כתבתי זה באו לידי איזה מן הפוסקים הנזכרים ברכ"ג ומצאתי שהריב"ש בסי' רט"ו משאלותיו הוא אשר כתב ה"י לשון של רוחא דמילתא לחוש לדברי הרמב"ם וכו כנ"ל ברב כ"ג: לפי שהוא ז"ל סובר דלענין דינא הלכה כשמואל דסובר דיד אשה אינה כיד בעלה וסגי כשיאמר לה ע"מ שאון לבעליך רשות בהן וכסוגין בעלמא דדי בזה הלשון שכן פסק הרמב"ן והרמ"ה והרי"ט ז"ל אלא שבשביל שהרמב"ם ז"ל סבירא ליה דגם שמואל מודה לדברי ר"מ שיד האשה כיד בעלה צריך לחוש לדבריו לחייב את נותן המתנה לאמר תרי לישני הנ"ל אך במה שיחד לה לעשות מה שתרצה די דשלא יזכה בעלה בהאי מתנה עיין לו שם:
הא לכם מה שכתב הרב בנימין מתתייה בשאלותיו סו' רס"ו בתוך תשובה לנ"ש וזה לשונו שם:
עוד יש לדייק נדון זה מהא דאיתא פא"ח דנדרים במשנה המדיר וכו' ואמרינן בגמרא וכו' וכתב כל הלשון עד ושמואל אמר וכו' אחר כתב הרב הנ"ל כך דקסבר שמואל דלא אמרינן יד אשה וכו' ונראה לע"ד דאהניא לה תנאה דאמר לה אביה ובלבד שלא יהא וכו' ולשמואל אפילו אמר לה מה שתרצי וכו' לא קנה בעל והלכה כשמואל בהא ואף על גב בכ"מ קי"ל דבמאי דפליגי רב ושמואל ה' כרב באיסורי וכו' כדאיתא בבכורות והיה ראוי לפסוק הכא כרב דהא דנדרים איסורא נינהו אפ"ה כיון דעיקר פלוגתייהו דרב ושמואל בדינא תלי וכו' יש לפסוק כשמואל דקי"ל כווותיה בדיני בשביל שהיה בקי בדינים כדפרש רש"י ז"ל בפ' מקום שנהגו דשמואל קרי ליה רבה שבור מלכא משום שהיה בקי בדינים כדין היוצא מלפני השליט שמתקיים וכן בכתובות פ"נ א"ל אבימי בר פפי שקוד מנו שמואל ע"ש דהלכתא כותיה בדיני ושוקד על דבריו לאומרם כהלכתא להכי קרי ליה שקוד גם בפ' בב"י בשבת פרש"י ז"ל דקרי ליה אריוך ע"ש שהיה בקי בדינין ושופט כמלך השופט על הארץ וכו' והיינו דשמואל דהכא כרבנן דפרק קמא דקידושין דאהני ליה תנאיה כדפרש"י ובכ"הג כתב הר"ן בפ"ב דנדרים משם ר"ש הלוי וכו' וכתב הרמב"ם וכו' תדע עוד דבסנהדרין פרק ב' ס"ו בגמ' אי בעית אימא דאקני להאחר ואמר ע"מ שאין לבעליך רשות בהן ורש"י פירש דאי לא אמר לה הכי זכה בהן בעל דלא עדיף ממציאתה עכ"ל וסוגיא זו אזלה כרב ששת דפ"ק דקידושין דאמר לרבנן אהני תנאיה ע"כל הרב הנ"ל ז"ל:
אחרון אחרון חביב אכתוב לשון הרב כהר"ר חיים אלנשי בס' נ"מ כך לשונו ובפירוש דברי רב יש בהם פירושים מוחלפים דמ"ד דמ"ש רב אלא מה וכו' לאו דוקא דה"ה כל שיחזק לה לאיזה דבר וכו' וכמו שכתב הר"ן וכן הם דברי הרשב"א בתשובותיו ואיכא מ"ד דדוקא נקט מה שאת נותנת וכו' דכיון שאין האשה זוכה עד שתתן לתוך פיה הרי באותה שעה אין הבעל יכול לזכות בהם אבל א"א לה מה שאת מתכסי וכיוצא לא מהני וכו' וכמו שהר"ן כתב ז"ל: ולפי סברא זאת צ"ל דגבי עבד כשאמר לו ע"מ שתצא בהם לחירות הוי כאשה שא"ל ע"מ שאת נותנת ונותנת לפיך דהא מוכח בפרק קמא דקידושין דע"מ שתצא לחירות לכ"ע מהני והיינו טעמא דבשעה שיצא לחירות זכה בו ואז אין האדון יכול לזכות וקשה לפי זה דאמאי נקט רב אבל א"א לה מה שתרצי עשי קנה בעל הווה ליה למימר דאפילו לא אמר לה בכולל אלא שוחד לה דבר אחר שאינה לצורך אכילה קנה הבעל אלא יש לאמר דאין הכי נמי אבל דלרבותא דלשמואל נקטיה דאפילו בבכ"הג לא קנה בעל: עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל ויש מן מפרשים פוסקים הלכה כשמ' כמ"ש הר"ן בשם רבינו שמואל הנגיד ורב עמרם גאון והרמב"ן וכן כתב הריב"ש בשם הרמ"ה והריטב"א ולפי דברי אלו המפרשים כל שאמר לה ע"מ שאין לבעליך וכו' לחוד או מה שתרצי לחוד לא קנה בעל כמו שיראה הרואה בדבריהם ז"ל אבל הרמב"ם בפ"ג מה"ז גם הוא פוסק כשמואל אלא דסבירא ליה דלשמואל תרתי בעינן וכו' ולא פליג אדרב אלא דלרב בעינן שייחד לה דבר מה שיהיה אבל בכולל לא מהני ולשמואל אפילו א"ל בכולל מהני ופסק כשמואל דכל שאל ע"מ שאין וכו' ומה שתרצי עשי לא קנה בעל וכן כתב ה"ה גם הר"ן והריב"ש לדעת הרמב"ם ז"ל עוד האריך עיין בספרו עד שבסוף דבריו כתב על מה שהר' ב"ש כתב דדוקא לרוחא דמילתא מצריכינן תרתי לאמר לה כיון שהעיקר כד"ש דבע"מ לחוד או מה שתרצי לחוד מהני כתב הרב הנ"ל ז"ל ונוראות נפלאתי מה ראה הרב על ככה אחר שרבינו תם והראב"ד שדבריהם דברי קבלה חולקים על זה ובמרדכי פרק קמא דקידושין כתב שכן פסקו ר"י וראביה ומהר"ם וגם הרשב"א והרא"ש והטור ז"ל מסכימים לדבריהם היאך הורה לכתחילה נגד סברתם לעשות מעשה עכ"דה חיים הנ"ל לענין נ"ד:
ואמת שכפי גירסת הירושלמי בקידושין שעל לשון תנאי המשנה הנ"ל שצריך לאמר לה ע"מ שלא יהיה וגם שנושאת וכו' כתב שם ולא ליך ואמר רבי זעירא מאן תנא ולא ליך ר"מ דר"מ עביד יד עבד כיד עבדו ובמתנה יד אשה כיד בעלה עכ"ד: נראה שהמשנה הנ"ל אתי אף כרבנן אם נפרש אותה דלאו דוקא כתני מה שאת נושאת וכו' אלא ביחד לה על איזה תנאי שיהיה די שהבעל לא יזכה באותה מתנה:
המורם מן כל התורה הנ"ל הנה יעידון יגידון לה"ה שיראה בעין שכלו הזך תשובת שאלתו במה שפרסם לי לשאול בכתיבת  ידו ותראה עתה לנ"ד שאף שנאמר דלכולי עלמא סוברים הלכה כר"מ דיד אשה כיד בעלה וגם שהלכה כרב והיינו לילך לחומרא כיון דענין דנדרים הוא נ"ד הנה מוסכם לפי כל שעל ידי תנאי יכול אניש לבטל יכולת הבעל אשר יש לו בנכסי אשתו ובמתנותיה אם רוצה לתת לה איזה מתנה שיהיה לה לבדה וזה התנאי יהיה למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה אבל בלא תנאי לא מועיל כלום במתנתו להיות שלה לבדה דהא אף לסוברים דהלכה כשמואל מ"מ תנאי מצרכים או תרי או אחד כדכתבתי לעיל כל הפירושים וסברית של הפוסקים אשר עין רואי הגיע בהם לכן בנ"ד ג"כ אם שמעון הנ"ל עשה איזה תנאי במתנת שרה גיסתו זכתה שרה באותה מתנה לה לבדה ואין לבעלה שום יד ורשות באותה מתנה ומה שהוא אחר כך יהנה ממנה אם אשתו רוצה להנות לו מאותה מתנה מותר לו להנות אף שבא מיד אחיו המודר אבל אם שמעון לא עשה שום תנאי ודאי שהאשה הנ"ל לא קנתה לה לבדה אלא גם לבעלה עמה ואז אינו רשאי לתת לה שמעון אותה מתנה כיון שהנאתו אסורה על אחיו: אך תדע שדעתי נוטה לפסוק בנ"ד כדעת הרמב"ם שצריך להיות במתנה הנ"ל תרי תנאי ובפרט התנאי שיאמר לה ע"מ שאין לבעלין רשות בהן דהא כן מוכח הסוגיא של הגמרא דקידושין בדף כ"ג וכ"ד בדברי רב ששת שרוב הפוסקים פסקו כמותו וכן נראה מכל סוגיות התלמוד המוזכרים לענין זה אשר ע"כ לבי אומר לי לצאת מכל פיקפוק שצריך שני התנאים הנ"ל לאמר לה בנ"ד שהוא נאסר על ראובן אחיו כדי לצאת ידי חובתו מידי שמיה לסברת כל הפוסקים או למעט לסברת רובם ובפרט אם התנאי של ע"מ שאין לבעליך וכו' יקדים לתנאי השני: והש"י יצילנו מן שגיאות:
נלך עתה להשיב על מה שה"ה היה לו בכח ובמחשבתו לשאול ממני כפי נוסח שאלתו לכן אומר אני לו שאם הוא חושב שאשתו מצד עצמה הוא אסורה לקבל מתנת אחי בעלה בשביל שבעלה התפיס אותה בנדרו זה אינו דהא אין לי יכולת לאסור על חבירו הנאת אחרים אלא אם קיבלו הם גם בהודאת פיהם בעניית אמן או דבר כיוצא בו שמקבלים על עצמו מה שיאסור הנודר עליהם ואם לא קיבלו מה שנאסר על פי אחר עליהם הרי הם כלא נדרו כילום ומותרים להנות ממה שאחר אסר להם על אחרים שאינו ברשות האוסר: ואם יש שמפקפין בזה הדין הרי לפניו לשון הרמב"ם בה"ש פ"ב ה"א אחד הנשבע וכו' ואחד המושבע מפי אחרים וענה אמן אפילו השביעו גוי או קטן וענה אמן חייב ע"כ:
וכתב מר"ן ז"ל שם ומ"ש וענה אמן בסוף פרק ג' דשבועות אמר שמואל כל העונה אמן אחר שבועה כמוציא שבועה מפיו דמי דכתיב ואמרה האשה אמן אמן כלומר ו"ס לא ענה אמן אע"פ ששתק כשהשביעו אינו כלום: וכתב רבינו בר פב דנדרים דאמן לאו דוקא דהוא הדין לדבר שעניינו כענין אמן שהוא קבלת דברים עכד"מ: ולהחזיק דברינו ראה מה שכתב רבינו בפ"ה שם ה"א וכל מי שנשבע על אחרים שיעשו כך וכך או לא יעשו אפילו היו בניו או אשתו אינו חייב בשבועת בטוי שהרי אין בידו לא לקיים ולא לבטל וכו': ועיין בטור יורה דעה סימן רל"ו שכך כתב וגם אין לו לישבע על חבירו שיעשה שום דבר שאינו ברשותו שיעשנו על כל פנים ואין חברו מחוייב לעשותו אלא אם כן יקבל שבועתו ועיין ברב ב"י  שם שכתב על דברי הטור הנ"ל ז"ל ומ"ש וגם אין וכו כלומר שיאמר אמן או דבר שענינו כעניית  אמן כגון שאמר הן או מחוייב אני וכו' או קבלתי עלי שבועה או כיוצא בזה וכו' וכו' עיין עליו: עוד הרמב"ם ז"ל בהלכות נדרים פ"ה ה"ג ראובן שאמר לשמעון הרי פירות פלוני אסורין עליך או הרי את אסור בהניית פלוני אין זה כלום שאין אדם אוסר חבירו בדבר שאינו שלו אלא א"כ ענה שמעון אמן כמו שבארנו עכ"ד: וכתב מר"ן ז"ל פ"ה דנדרים עד כאן:
והנה זה דבר פשוט הוא דהא בעייא דרמי בר חמא בנדרים דף מ"ז כך לשונה בעי רמי בר חמא אמר קונם פרות אלו על פלוני  מה הוא בחילופיהן מי אמרינן גביה דיליה הואיל ואדם אוסר פירות חבירו על עצמו אדם אוסר דבר שלא בא לעולם על עצמו גבי חברו הואיל ואין אדם אוסר פירות חבירו על חבירו אין אדם אוסר דבר שלאבא לעולם על חבירו וכו' וכו'. וכתב רש"י ז"ל על פלוני. שאסרו על חבירו מהו אי הוי אסור בחילופיהן כמו שהוא אסור או לא מי אמרינן גביה דיליה כי אמר קונם הן לפי או על פי אסור בחילופיהן אף על גב דהוי דש"ל הואיל ואשכחן ג"ד כי האי חומרא דאיהו אוסר פירות חבירו עליו ואהכי מחמירים לגביה דאוסר נמי עליו דש"לב לעולם אבל גביה חבירו הואיל ואינו אוסר פירות חבירו ע"ח דאי אמר לחבירו קונם פירות של פלוני עליך לא הוי כלום לא אמרינן נמי דאית בידו למיסר ליה בחליפין דהוי דבר שלא בא לעולם עכ"ד: ראה מכאן איך דבר פשוט הוא בלא מחלוקת דאין אדם אוסר דבר שאינו ביד אלא ביד חבירו על חבירו: ודין פשוט הוא בש"ע י"ד סימן רכ"ה ואין להאריך בזה: הילכך בנ"ד כן הוא הדין אם האשה לא התפיסה עצמה בנדר בעלה ולא היתה שם כדי לענות אמן בשעת שנדר בעלה ואם רוצה שום אדם לעשו' הפרש בין אדם לחבירו ובין איש לאשתו בדין זה הנ"ל תלך למצא ס' ש"ע י"ד ותראה בסוף סימן רל"ה עם מונא הדין שכתב הבעל א"ז משם הרשב"א ז"ל ותמצא מנוח לנפשו:
ראו מן האמור שאם בנ"ד האשה הכניסה עצמה בגדר בעלה הנ"ל שהיא גם כן אסורה להנות מגיסה שמעון כמו בעלה ואסורה לקבל אותה מתנה כל זמן שהם עומרים בנדרן ולא שאלו התרה על נידרם:
עכשיו יש לנו לחקור בנ"ד אם הוא נדר ראוי לשאלה כיון שהנודר וגם המתפיס נדרי נדרו שלא להתיר נדרן עד יום בא אליהו ז"ל או לא על זאת החקירה יש לעמוד עליה בשתי פנים הראשון לראות דעתו של הנודר הזה אם מאמין בביאת משיחינו אם לאו דהא אם הוא אינו מאמין הנה הוא כתולה התרתו לעולם ולהיות כל ימי חייו באיסור נדרו ואם הוא מן המאמינים בגאולה הנה בעת נדרו כבר היה בכוונתו להתיר את נדרו רק שקבע זמנו בביאת אליהו ז"ל הלכך אם דעתו עמד על הראשונה השיב לנ"ד עם הדינין שאכתוב לקמן הרב"י בשולחנו יורה דעה סימן רפ"ט פסק וז"ל אם התנה בשעת שבועתו שלא תהא ניתרת לעולם אין תנאו כלום דדברים בעלמא הם כיון שלא כלל בשבועת שלא ישאל על שבועתו דאם כן מתירין תחילה השנייה וא"כ הראשונה כאמור ע"כ וכן הוא לשון הטור שם ואם נשבע על דבר אחד ונשבע שלא ישאל ע"ש נשאל תחילה על האחרונה וא"כ ישאל על הראשונה וכתב עלי' הרב ב"י בסוף הסימן הנ"ל ז"ל וכתוב בש"ת ריב"ש בח"א סימן קכ"ב אף על פי שהתנה בשעת שבועתו שלא תהא ניתרת לעולם אין תנאו כלום דדברים בעלמא הם כיון שלא כלל בשבועתו שלא ישאל על שבועתו דא"כ מתירין תחילה השנייה וא"כ הראשונ' וכמו שכתב הרמב"ם בפרק ו' דשבועות וכ"כ הריטב"א בסוף שאין בתנאי כלום ונ"ל ראייה גמורה לזה מההיא דאונס שגירש דפרק אלו הן הלוקין דלא משכח ליה מלקות למאן דתני בטלו ולא בטלו שהרי א"א לו לבטל עשה שבה ואתינן למימר כגון שהדיר' עד"ה ומהדירנן דאפ"ה יש לו התרה כיון לדבר מצוה הוא ואם איתא שהוא יכול להתנות בנדרו או בשבועה שלא יהא לה התר לעולם לוקמ' כגון דאדרה על תנאי זה אלא ודאי משמע שאין תנאו כלום ועיין בתשובת הרשב"א והרא"ש במה שכתבתי בסוף סימן רכ"ח עכ"ד: ומי שרוצה לעמוד על דבריו ויש לו הב"י מדפוס ברלין שנת תס"ב יראה בדף ר"י ע"ב:
הני לפני הקורא מה שכתב הרב כ"הג בסימן רכ"ט בהגהת הטור אות כ"א ז"ל שטה י"ד ואם נשבע על דבר כ"ו נ"ב נדר לעשות כך וכך ואחר כך נשבע שלא ישאל ע"נ מתירין תחלה השבועה וא"כ הנדר הרמב"ם פ"ו מה"ש רל"ח סימן די ועיין בהר"ם מטראני ס"א סימן של"א עכ"ד: ובהגהת בית יוסף שם אות כ"א כ"ב כ"ג כתב ז"ל וכתוב בש"ת ריב"ש ח"א סי' קכ"ב אע"פ שהתנה בשעת שבועתו שלא תהא ניתרת לעולם אין תנאו כלום וכו' נ"ב בתשובות שלפנינו היא בסי' תקי"א וכדברי הריב"ש כתב הרדב"ז בח"ב סי' רע"ו ורפ"ב וכתב הרם מטראני בח"א סי של"א ונראה דאם השבועה הראשונה הותרה קודם הותרה אלא שהוא עובר על השבועה שהתנה שלא יתיר ומפני שלא יעבור ע"ש התנאי צריך להתיר קודם שבועת התנאי וא"כ השבועה הראשונה ע"כ אמר המאסף ולי נראה דכיון דכלל השבועה והתנאי בשבועה אחת כל שהותרה השבועה הותר ג"כ התנאי ושוב ראיתי בתשו' הנזכר לרמ"מ שמדבר על הדבר והתנאי ועיין בתשו' הרמ"ע מפאנו סי' מ"ח: עוד המתנה שאם יתירו לו שבועתו תחזור ותחול פעם אחרת וכן לעולם אם נתחרט על השבועה וע"ע שאמר שתחזור ותחול הויא חרטה ויש לו התרה מהרדב"ז ח"ב הי' רפ"ז: עוד ועיין בתשו' הרשב"א וכו' ל"ב אמר המאסף פירוש שחולקים על הריב"ש וסוברים דאפילו בתנאי בלא שבועה צריך התרה ונראה מדברי הר"ם מטראני הנ"ל שראוי לתפוס דבריהם כדעת הרשב"א והרא"ש וכתב שכן כתב מהר"ם ועיין בס' ש"י דף נ"ג ע"ב ובס' מ"צ ח"ב סי' מ"ג ובהרמ"ע מפאנו סי' הנ"ל עכ"ד ה' כ"ג:
גם מהראד"ב ז"ל לא הניא ידו יד רמה מלדבר על זה הענין בתוך נ"ש סי' ל' מתשובותיו וכך כתב ומה ששאל השואל אם יכול לקחת התרה על שבועה כדי ליתן גט אחר נראה ודאי דיכול לקחת התרה על ענין השבועות דאע"פ שאמר שלא יהיה לו התרה ואפילו שיתירו לו כל חכמי ישראל לא יהיה מותר אין זה כלום דכבר כתב הרשב"א והרא"ש ז"ל וכמה רבוותא הזכירם הרב ב"י ז"ל בטור י"ד סי' רכ"ט דמי שנשבע שלא יהיה לו התרה ושלו יוכלו להתירו שיקח התרה על האחרונה וא"כ על הראשונה ואפילו אמר שלא יעשו לו התרה והתרה להתרה עד סוף העולם וכדכתב הרא"ש בתשו' כלל ח' על ציבור שהטילו חרם והתנו שלא יעשו התרה והתרה להתרה עד ס"הע ואע"פ שיעשו כל כמה חזקים שבעולם ישאל התרה על החזקים וא"כ על השבועה ומהראיה שהביאו הפוסקים מההיא דפ' אלו הן הלוקין דלא משכח הגמ' מלקות למאן דתני ביטלו וכו' ומהדרינן דאפילו הכי יש לו התרה ואי איתא שהוה יכול להתנות על נדרו ושבועתו שלא יהיה לו הותר לעולם לוקמה בהכי גם אנו נאמר דאפילו יעשה כל החזוקים שבעולם אם לא יהיה לו התירה לוקמה תלמודא בהכי לא ודאי מדלא משכח תלמודא גוונא אחרינא לאוקומי משמע דבכל ענין יש לו התר ואין תנאו כלום וא"כ פשיטא דלענין השבועות יש התר: עכ"ד הרב הנ"ל:.
היוצא לנו מן הנ"ל שהותר הפן הראשון הנ"ל ויכול להתיר נדרו הראשון אם יתיר תחלה נדר התנאי שעשה עד שיבא אליהו שלא להתיר נדרו הנ"ל אם כוונתו היה באומר זה שלעולם לא יהיה התרה לנדרו ומכ"ש על הפן השני אם היה חושב לקבוע זמן להתרת נדרו בביאת אליהו פשיטא דכשיהיה לו חרטה על נדרו הראשונה יתיר התנאי שעשה להחזיק הנדר תחילה יהיה שעשאו בלשון תנאי או בלשון נדר ואחר כך יתיר נדרו שנדר שלא להנו' מאחיו שמעון רק צריך שיתחרט חרטה שלימה כדין וכהלכה בכל הנדרים וכדפסק הרב ב"י בשולחנו י"ד סי' רכ"ח ס"ז עיין שם והוא מסקנת הגמ' דנדרים דף ע"ז ע"ב:
והא לכם לשון הטור בסי' הנ"ל מי שנתחרט בעיקר הנדר אין צריך פתל אלא שישאלנו החכם אתה חפץ בנדר זה והוא אומר איני חפץ בו. ומתחרט אני שנדרתי ומתיר לו ומיהו צריך שיתחרט בעיקר הנדר שהיה רוצה שלא נדר מעולם אבל א"א עתה הוא מתחרט ועד עתה הוא חפץ במה שנדר לא הוי חרטה שצריך שיעקור הנדר מעיקרו וכתב א"א הרא"ש ז"ל ויזהר הנודר שלא יאמר שמתחרט מעיקרו אלא א"כ הוא ברור לו שהיה רוצה שלא לדר מעולם שאם לא כן אין ההתרה התרה והוא באיסור נדר כל ימיו עכ"ד:
עוד יש לדקדק בנ"ד אם אשת ראובן הנ"ל קיבל עליה נדר בעלה הנ"ל אם צריך התרה בפני עצמה אף שהתירו לבעלה או די בהתרת בעלה כיון שהוא קיבל הנדר הנ"ל על דעת בעלה שהתפיסה בנדרו לכן אני אומר שהוא פשוט שדי לה בהתרת שיעשו לבעלה דכן פסק מר"ן בש' י"ד סי' רכ"ט דין ג' וז"ל וכן מי שנדר ושמע חבירו ואמר תכ"ד ואני ושמע שלישי ואמר ואני ונשאל הראשון על נדרו והותר הותרו כולם וכו' וכו':
ראו א"כ ששם הדין הוא כך אף שברצונם נתפסו בנדר שנדר הראשון מכ"ש בנ"ד באשת ראובן שאף שקיבלה עליה הנדר הנ"ל בודאי שלעשות רצון בעלה כיונה הלכך נ"ל פשוט שאם התירו לו הנדר די בהכי ואין צריך להתיר גם לה אך אם יהיה בהפך שהיא נתחרטה והתירו לה הנה הוא לא הותר בהתרת אשתו כיון שהוא היה הראשון בנדר וכדפסק מר"ן שם ושם:
ועדיין צריך למודעי בנ"ד אם יש לנו לפתוח להם פתח להתיר הנדר הנ"ל בשביל הנולד הנ"ל של הגורל שבא לו לשמעון או לא והנה על זה אני אומר שעיקרא דהאי מילתא במחלוקת שנוייא בפ' ר"א דנדרים בין רבי אליעזר וחכמים במשנה בדף ס"ד ע"א וכפי ממרא דרבא בנזיר הודה רבי אליעזר לחכמים דאין פותחין בנולד והטור בסי' הנ"ל כתב ז"ל אין פותחין אלא בדבר ההווה וכו' עיין שם אבל אין פותחין בדבר הנולד ומתחדש א"כ כגון האומר קונם שאני נהנה לפלוני או שאני נכנס לבית פלוני ונעשה אותו פלוני תלמיד חכם שהכל צרכים לו או אותו בית בית הכנסת אין פותחין לו לומר אלו ידעת וכו' וכו' לא היית נודר לפי שע"י פתח נעקר הנדר מעיקרו ופתח כזה אינו עוקרו שאף אם היה מעלה אותו על לבו לא היה נמנע בשבילו מלידור כיון שאינו מצוי כזה עכ"ד:
והרמב"ם ז"ל כתב בה"ש הי"ב ז"ל אין פותחין בנולד כצד נשבע יהנה פלו' ונעשה סופר העיר וכו' אין פותחין לו בדבר זה ואפילו אמר הוא מעצמו אילו הייתי יודע לא הייתי נשבע אין מתירין לו הואיל ועדיין לא נחם אלא רצונו שלא יהנה בו וכו' אבל אם נחם הוא מעצמו מפני הנולד ונהפכה דעתו מתירין לו וכן כל כיוצא בזה עכ"ד:
וכתב מר"ן על זה ז"ל אין פותחין וכו' משנה שם ועוד אמר ר"א וכו' וכו' עד ועניות לאו נולד הוא דשכיח וכן אמרו בירושלמי משמע דהא דאמור רבנן אין פותחין וכו' היינו דוקא היכא דלא שכיח אבל בנולד דשכיח פותחין וכ"כ הראב"ד בהשגות וכ"כ המרדכי וכן דעת התוספות בפ' אע"פ אהא דא"ל ר"ט לבן כלבא שבוע אדעתא דגברא רבה מי נדרת וא"ת והלא אסור לפתוח בנולד וכו' וי"ל דהכא לא חשיב נולד כיון שהלך לבי רב דדרך להולך לבי רב ללמוד כדי שיפתחו בו דהא מיתה אע"פי דהיא מצוי אמרו רבנן שאין פותחין בו משום דמשמע להו דלא שכיח טובא ולא אמרו דפותחין אלא בעניות דשכיח טובא טפי ממיתה וטעמא דמילתא דכיון דאותו נולד שכיח טובא אמדינן דעתיה שאילו היה מעלה בלבו נולד זה היה נמנע מלידור וכיון שלא נדר אלא מפני שלא העלה דבר זה באותה שעה על לבו הוה ליה כנדר בטעות אבל כשהנולד לא שכיח טובא אפילו אם היה מעלה על אותו נולד לא היה נמנע מלידור בשביל כך וכן נראה שהוא דעת הרמב"ן וכ"כ הטור אבל אין נראה כן מדברי רבינו שאילו היה דעתו לחלק בין נולד מצוי לשאינו מצוי לא הוי שתיק מיניה וכו' וכו' עיין שם שמר"ן ז"ל רצה צאת בעד רבינו ז"ל למה לא חילק:
מה יפו פעמיך מעשה ידי אמן הרב הראד"ב ז"ל שכתב על מר"ן ז"ל כתב הרב כ"מ דרבינו ז"ל אינו מחלק בין נולד וכו' ואני תמיה ע"ד דבהדיא חלקו בגמרא בכך פ' ד"נ דף כ"ג גבי עובדא דר"י בר"י דמחייה ההוא קצרא ושרא לנפשיה והקשו שם דהרי נולד הוא ותירצו האי לאו נולד הוא דשכיחי אפיקורי דמצערי רבנן משמע דיש חילוק בכך ועוד אני תמיה על דבריו אם אין חילוק תלוי אלא שיהא דבר שבעת הנדר היה רוצה שיהיה כן וכו' וכו' עיין שם: ואין לי פנאי להאריך עוד בענין זה דהא היום יום חמישי שעה ששי מן הערב ומחר צ"א לתת זה לבית הדפוס על כן מעתה נבא אל הדרוש המכוון בכל דברינו הנ"ל להשיב לשואלי דבר על הנגלה ועל הנסתר ששאל בנ"ש הנ"ל וגומר לו שאם ראובן הנ"ל לא רצתה אשתו שרה בנדרו במה שהוא כלל אותה בנדרו לא מעלה ולא מוריד לה לעכבה במתנת גיסה הנ"ל ובהנאתו רק מצד אם נאמר מה שקנתה אשה קנה בעלה ואז כבר כתבנו תקנתה ששמעון יעשה התנאי או לפי דעתי התנאים הנ"ל בעת שיתן לה המתנה ואז לא יזיק אף אם בעלה יהנה אחר כך מאותה מתנה:
ואם הענין הנ"ל הוא שגם שרה הנ"ל התפיסה עצמה בנדר בעלה הנה אז אין תקנה להם ליהנות משמעון אחיו בשום דבר שיבא להם מידו עד שיתתרטו מן הנדר הנ"ל דדבר פשוט כנ"ל שאף שכללו בנדרם דאין להתיר אותו עד עת בא אליהו ז"ל זה אינו מעכב החרטה שלהם בכל עת אם יהיה חרטה שלמה ואז אם יעשו לראובן התרה הנה אשתו נתרת עמו אך אם היא נתחרטה והתירו לה הנה בעלה באיסורו עומד עד שיתירו לו ג"כ ואם לא יתירו לו אלא לה הנה היא יכולה לקבל מתנות גיסה בתנאים הנ"ל: גם לענין למצא פתח לו כלומר לפתוח לו להתיר נדרו עם נולד הגורל הנ"ל והמתנה הבא מצידו נ"ל ממה שכתבתי בשם הגמר' והרבנים הנ"ל שאין הגורל נכנס בנולד המצוי כדי למצא לראובן הנ"ל פתח פחות בו אף יש סוברים שלו לעצמו יפתח בו פתח להתחרט בנדרו ולשוב מדעתו הראשונה להתיר נדרו לקמן דהא כך הוא לשון מהרמ"א הא דאין פותחין בנולד היינו לעשות מן הנולד פתח כדי שיתחרט דודאי אינו מתחרט רק מן הנולד ואילך אבל אם מתחרט מעיקרו אע"פי שעושה מכח הנולד מיקרי חרטה ומתירין: ומוצא דבריו הם מדברי רא"ם שהביא המרדכי פ' ש"ש וכן משמע בסמ"ג ובהגהות מיימוניות פ"ו ע"ד: ואני בנ"ד מסכים לדעת הנ"ל בפרט אם הוא שטעם שנדר ראובן לאסור עליו הנאת שמעון היה בשביל עניות שמעון באותה שעה שנדר ממנו: זה הוא מה שדעתי נוטה לכתוב על נ"ד הנ"ל והשם יצילני משגיאות אכי"ר:
היום כ"ח למספר בני ישראל שנת לא אירא מרבבות עם אשר סביב שתו עלי לפ"ק
הצעיר יוסף ן' לא"א כמוהר"ר משה אלואריס זצ"ל
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זבנטי הויז פון דיא נייאי גאס