שאלה נב ראובן בהיותו הולך על רגליו בשוקים וברחובות ועושה מעשהו כאיש בריא היה חושש כי קרבה עת פקודתו והגיעה מיתתו כי מצא עצמו חלוש ושאל לרופאים  והם אמרו לו כי הכל הוא בכח הדמיון כי לא מצאו בו מאומה אלא הוא בבוריו וכחו ולא שמע אליהם אך קרא לשני אוהבים וצוה מחמת מיתה ועשה צוואתו והניח סך מה לעניים וחתם הוא ואוהביו לעדים נאמנים על זאת הצוואה ולאחר זמן רב נפטר ראובן וחליש והנה יורשי ראובן מאנו לתת לעניים מתנתם באמרם שלא היה שם קנין או זכיה על ידי אחר דדוקא בחולה המצווה מחמת מיתה אין צריך קנין אבל בבריא צריך וזה המצווה היה בריא וגזברי ההקדש אומרים כי בנדון דידן לב יודע מרת נפשו כתוב ואף על פי שהרופאים אינם מרגישים נקרא מצווה מחמת מיתה ולשאול הגיעו להיכן הדין נוטה המורה ומהתמ"ש:
תשובה ראה ראיתי את דברי שאלתך ואת נועם אמרתך ומליצות דבריך ומצאתי שתוכן הבעיא ועומק השאלה מוצב ומיוסד על דיני החולה המצווה מחמת מיתה ולכן קודם שאכתוב סברתי לחוות דעתי אביא תחילה מה שמצאתי בגמרא וגם דעת הפוסקים שמהם תצא תורה ואחר כך אשיב תשובתי ואתרץ לשואלי עד היכן שדעתי קלושה וידי יד כהה מגעת אבל טרם כל דברי וראשית כל בכורי כל אשאל מאל עליון יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות:
גרסינן בגיטין בפרק האומר דף ס"ה ע"ב בראשונ' היו אומרים היוצא בקולר ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו חזרו לומר אף המפרש והיוצא בשיורא רבי שמעון שזורי אומר אף המסוכן עד כאן לשון המשנה ובגמרא גניבא יוצא בקולר הוה כי הוה קא נפיק אמר הבו ארבע מאה זוזי לרבי אבינא מחמרא דנהר פניא אמר רבי זירא דרא רבי אבינא לסילתיה ואזל לגבי דרב הונא רביה דאמר רב הונא גיטו כמתנתו  מה מתנתו אם עמד חוזר אף גיטו אם עמד חוזר ומה גיטו אף על גב דלא פירש כיון דאמר כתבו אע"ג דלא אמר תנו אף מתנתו כיון דאמר תנו אף על גב דלא קנו מיניה עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל היוצא בקולר ליהרג למלכות: ואמר כתבו אף על פי שלא אמר תנו: יכתבו ויתנו דאגב פחדיה טריד ולא פריש: המפרש לים: והיוצא בשיירא למדברות: המסוכן חולה: מחמרא מיין שיש לי: דרא רבי אבינא לסילתיה יטעון רבי אבינא סלו על כתפו למזונותיו להוצאת הדרך וילך לו אצל רב הונא רבו כי על פיו ושמועותיו יזכה במתנה בלא קנין: דאמר רב הונא בפרק מי שאחזו: גיטו דשכיב מרע: מתנתו וכו' ומינה ילפינן אנן נמי דמה גיטו אף על גב דלא פריש תנו נותנין כדתנן במתניתין ביוצא בקולר ובמסוכן אף מתנתו וכו' עד כאן לשון רש"י ז"ל:
נשמעינה מן הדא סוגיא דכל חולה המצווה מחמת מיתה אינו צריך קנין דקימא לן דכל דבריו ככתובים וכמסורי' דמו אבל כד מעיינינן שפיר איכא למידק ולשאול בדברי רש"י ז"ל אמאי נקט בדבריו כדתנן במתניתין יוצא בקולר ומסוכן וקאמר בבא קמייתא ובתרייתא ושבק תרי בבי מציעי דבשלמא אי הוה לקט יוצא בקולר לחודיה הוה אמינא נקט קמייתא והוא הדין להנך אבל השתא דנקט קמייתא ודברי רבי שמעון שזורי דהוא בבא בתרייתא אמאי שבק מפרש בים ויוצא בשיירא בדוקא ואפשר להשיב ולתרץ דרש"י ז"ל סובר דלא קאי הא דרב הונא היוצא בשיירא ומפרש בים אלא איוצא בקולר ומסוכן בלחוד קאי ולפיכך נקט במילתיה הני תרי ותו לא וכן הוא דעת הרא"ש ז"ל שאחר שהביא דברי רב הונא כתב למימרא דהני ארבעה דתנן במתניתין כולהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הילכתא ובפרק מי שמת כתבתי דמפרש ויוצא בשיירא לענין גט דוקא יש להם דין שכיב מרע דאינהו טרידי ובהילי ומועיל כתבו בלא תנו אבל לא לענין מתנה עכ"ל וז"ל בפרק מי שמת מנין למתנת שכיב מרע מן התורה אמר רמי בר יחזקאל מהכא ואחיתופל ראה כי לא נעשתה עצמו ויצו אל ביתו וגומר בצוואה בעלמא ומכאן משמע דיוצא בקולר יש לו דין שכיב מרע וכן בגיטין גבי גניבא יוצא בקולר הוה ורב אלפס ז"ל כתב דיוצא בקולר ומפרש ויוצא בשיירא ומסוכן כולהו בצוואה דידהו כמצות מחמת מיתה נינהו ולא מסתבר מא במפרש ויוצא בשיירא דודאי יוצא בקולר הוי יוצא ליהרג ואין לך מצוה מחמת מותה גדול מזה כדחזינן באחתיה דרב דימי דאמרה ווי ווי דקמייתא ההיא איתתא קרי ליה מצוה מחמת מיתה אף על גב דלא הזכירה מיתה בשעת המתנה  דבגלוי מילתא בעלמא סגי וכן מסוכן שתקף עליו החולי ונטוי למות כל צוואתו חשבינן מחמת מותה אפילו לא הזכיר מיתה והכי איתא בירושלמי דפיאה איזהו שכיב מרע כל שלא קפץ עליו החולי דרך ארץ הקרובים נכנסים אצלו מיד והרחוקים לאחר שלשה ימים ואם קפץ עליו החולי אלו ואלו נכנסים מיד אלמא משמע דאחר שלשה ימים נקרא שכיב מרע וכל צואתו מחמת מיתה הוא אבל מפרש ויוצא בשיירא נהי דלענין גט מדמינן להו ליוצא בקולר היינו לענין בהלה דמחמת טירדת הדרך הם בהולים ואין דעתן מיושבת עליהן לגמור דבריהם ולומר תנו ובהילי טפי ממסוכן אבל לענין נתינת ממון לא דמו כלל ויוצא בקולר ומסוכן כשנתנו כל ממונם ודאי אדעתא שהן סבורין למות נתנו אבל מפרש ויוצא בשיירה מדעתם יצאו ודעתם לחזור וכן כתב ה"ר יונה ז"ל וכן כתב הטור בשמו בח"מ סימן ר"ן נמצא לפי דעת זו כי המסוכן והיוצא בקולר דינם כמצוה מחמת מיתה אבל המפרש בים והיוצא בשיירה מתנתם מתנת בריא וצריכים קנין או זכיה על ידי אחר:
אמנם הרי"ף ז"ל סברא אחרת יש לו והוא דרב הונא אכולא מתניתין קאי וכולם יש להם דין מצוה מחמת מיתה שכן כתב במסכת גיטין פרק ששי למימרא דהני ארבעה דתנינן במתניתין כולהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הילכתא עכ"ל ועוד הוסיף ידו שנית וכתב בפרק מי שמת ז"ל והני ארבעה דתנן בגיטין דאינון היוצא בקולר והמפרש בים והיוצא בשיירא והמסוכן כולהו בצואה דידהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו עכ"ל וכן פסק הרמב"ם ז"ל בים והיוצא בשיירא והיוצא בקולר והמסוכן והוא שקפץ עליו החולי והכביד עליו חליו כל אחד מארבעתן כמצוה מחמת מיתה והרי דבריו ככתובין וכמסורין ומקיימין אותן אם מת ואם ניצל ועמד אפילו קנו מידו במקצת חוזר כדין כל מצוה מחמת מיתה עכ"ל וכתב ה"ה שזוהי דעת הרי"ף ושכן כתב הרמב"ן ז"ל וכת' עוד שיש חולקים במפרש ויוצא בשיירא לענין מתנה שאין דינם אלא כדין בריא שלא תיקנו אלא בשכיב מרע שלא תטרף דעתו עליו וכן בהולך למות כגון יוצא בקולר דהא מאחיתופל גמרינן לה ויצו לביתו ויחנק בצואה בעלמא אבל במפרש ויוצא בשיירא שאין מיתתן סמוכה אין לנו וזה דעת הרב רבינו יונה וכן הסכים הרשב"א ז"ל עכ"ל והר"ן ז"ל הכריע כדעת הרי"ף והרמב"ם דמדקאמר לה רב הונא סתמא שמע מינה דא כולהו קאי שאל"כ היה לו לפרש ועוד דמילישניה דרב הונא משמע דמגט מוכח לה דקאמר ומה גיטו דאלמא ה"ק כיון דבגיטי לא צריך תנו במתנה נמי לא צריך קנין וכי תימא ומה ענין זו אצל זו נראה לי דה"ק מאן אמר לן דתנו לה רצה לומר דילמא רצה לשחק בה אלא ודאי היינו טעמא דמשום דקים לן שכל אלו מתיראין על מיתתן ואין אדם משטה ומשחק בשעה שהוא מתירא ממיתתו וכיון דטעמא משום הכי הוא אף מתנתו בכל הני לא צריך למיקניה מיניה שהשוו חכמים מדותיהם בכל מצוה מחמת מיתה שיהו דבריו כמסורין ולא משמע כלל דרב הונא לאו למד למתנה אלא שבא להשוותה ולא לכולן אלא לב' מהם וסתם דבריו ולא פירש עכ"ל הרי לנו שני עמודי ההוראה הרי"ף והרמב"ם ז"ל סוברים דמפרש בים ויוצא בשיירא אף על גב דלאו שכיב מרע נינהו ולא הזכירו מיתה בדבריהם מכל מקום דינם כמצוה מחמת מיתה נינהו דכיון שהולכים במקום סכנה ודאי דבריהם הם כמצוים מחמת מיתה ונראה להביא סיוע לסברא זו מגמרא דבני מערבא דגרסינן התם אמר רב הונא לא סוף דבר יוצא בקולר של סכנה אלא אפילו קולר של ממון שכל קולר בחזקת סכנה ע"כ הרי בפירושו דלא בעינן קולר של סכנת נפשות אלא אפילו של ממון ונראה דה"ה המפרש בים והיוצא בשיירה דכל הדרכי' בחזק' סכנ' הם וא"כ בכולהו אמר רב הונא מתנתו כגיטו ותמיהא לי על הרא"ש ז"ל שהביא הירושלמי הזה והנה נראה שהוא הפך דבריו:
והשתא לדעת איזו מן הסברות האלו ראוי לנו לפסוק כמותה כתב הרב ב"י בח"מ סי' ר"ן וז"ל ודברי הרמב"ם בפרק ח' מהלכות זכיה ומתנה כדעת הרי"ף וכתב ה"ה שדעת הרמב"ן כהרמ"בם ודעת הרש"בא כר"י והר"ן בפרק התקבל ובפרק מי שמת האריך בטענות וראיות שתי הסברות והסכים לדעת הרי"ף והרמב"ם והכי נקיטינן עכ"ל וכן פסק בשלחנו הטהור והעתיק לשון הרמב"ם ז"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על שאלת החכם השואל אשר שאל על ראובן שנכנסה דאגה בלבו מיום המיתה ועשה צוואתו בהיותו בריא ועומד על רגליו וצוה מחמת מיתה אם יש לו דין מנוה מחמת מיתה כיון שהיה בריא בזמן שצוה כמוכח מזמן השטר ועדות העדים ואען ואומר שנראה לי שהדבר פשוט דלהרא"ש והעומדים בשיטתו אין זה מצוה מחמת מיתה אלא דינו כמתנת בריא שצריך קנין או זכיה על ידי אחר שהרי לפי דעתם אין הדין הזה נוהג אלא במסוכן וביוצא בקולר ששניהם בתכלית הסכנה ולא במפרש בים וביוצא בשיירה א"ע פי שכל הדרכים בחזקת סכנה וכל שכן דנדון דידן שהרי הוא בריא והולך על רגליו אבל להרי"ף ולהרמב"ם והעומדים בשיטתם דהני ארבעה השנויים במשנה כולהו אית להו דין מצוה מחמת מיתה צריך עיון אי הני ארבעה בדוקא ותו לא מפני שהמפרש בים והיוצא בשיירא הוו כיוצא בקולר משום דכל הדרכים בחזקת סכנה הן אבל הבריא העומד על רגליו לא אף על גב שאמר בפירוש שמצוה מחמת מיתה או הני ארבעה לאו דוקא וכל המצוה מחמת מיתה הוי דינא הכי והנה מדברי הר"ן שכתבתי לעיל היה נראה דהני ארבעה לאו דוקא וכל המצוה מחמת מיתה הוי דינא הכי דכתב ז"ל דקים לן דכל אלו מתיראים על מיתתן ואין אדם משטה ומשחק בשעה שהוא מתירא ממיתתו וכיון דטעמא הכי הוא אף במתנתו בכל הני לא צריך למקני וכו' הרי שפירש שהטעם הוא משום שמתירא מן המיתה ואם כן כל הכותב שהוא מנוה מחמת מיתה מטעם שמתירא מן המיתה הוי דינא הכי אלא שהמדקדק בלשונו יראה בבאור דלא קאי אלא על אותן הארבעה השנויים במשנה והסתכל אמרו דבכל אלו מתיראין וכו' ועוד כתב בכל הני לא צריך למקני והן אותן הארבעה הנזכרים בתחלת דבריו וזה נ"ל פשוט ואם כן אין מזה שום הוכחה:
ברם אחר שכתבתי כל זאת מצאתי דכתב מוהר"י קולון בסימן צ"ד בשם גאון וז"ל הבריא שאמר בלשון צוואה מתירא הוא שמא ימות פתאום והרי הוא מצוה כך וכך אין בו דין מצוה כלל אלא אם כן מת סמוך לדבריו וכו' עכ"ל הרי מוכח מדברי הגאון שלא נאמר דין מצוה מחמת מיתה על הבריא עוד מצאתי תשובה להרשב"א ז"ל הובא בב"י בח"מ סימן ר"ן וז"ל שאלת ראובן שהוא חולה ומתירא שמא ימות פתאום ומהלך בחוץ כשאר בני אדם ועלה בדעתו לצוות על ביתו מחיים כדי לסלק מחלוקת מבין יורשיו ורוצה למנות אפוטרופין על בניו והם קטנים מעכשיו ולאחר מיתה ולחלק נכסיו בין יורשין תשובה תחלת כל דבר צריך אתה לדעת שמתנת שכיב מרע שאינה צריכה קנין ולא כתיבה ולא מסירה שאינה מדאורייתא אלא מדרבנן כדי שלא תטרף דעתו עליו כדאיתא בפרק מי שמת ובשכיב מרע בלחוד הוא שתקנו ר"ל בחולה שנפל למשכב מחמת חליו דהשתא הוא דאיכא למיחש שמא תטרף דעתו עליו אבל במהלך על רגליו לא תקנו עכ"ל הרי בפירוש שדעת הרשב"א כדעת הגאון ושניהם לדבר אחד נתכוונו והוא שלא תקנו דין מצוה מחמת מיתה לבריא ההולך על רגליו ואין להקשות דהרשב"א לשיטתיה אזיל דסבר שלא נאמר דין מצוה מחמת מיתה אלא על המסוכן והיוצא בקולר כמו שכבר כתבתי בשמו לעיל ואפשר דהגאון נמי הכי סבירא ליה אבל לדידן דקיימא לן כהרי"ף והרמב"ם ז"ל דאף במפרש בים ויוצא בשיירה הוי דינא הכי מאן לימא לן דלא לימרו הכי נמי בבריא המפרש שהוא מצוה מחמת מיתה כי יש לתרץ ולומר דמדהרש"בא נשמע להרמב"ם מה להרש"בא הני תרתי בדוקא ותו לא אף להרמב"ם הני ארבעה השנויים במשנה בדוקא ותו לא מפני שיש לחלק ביניהם דבשלמא מפרש בים ויוצא בשיירה דכל הדרכים בחזקת סכנה הוא מתירא פן יהרג בדרך או יטבע בים ולא יוכל לצוות על ביתו ולכן מצוה מחמת מיתה קרינן בהו מה שאין כן הדואג מהמיתה כי לא מחמת דאגתו ימות פתאו' ב"מ מבלי השאיר לו זמן לצוות על ביתו ויעיד על זה שלא סיים הרמב"ם בסוף דבריו כמנהגו הטוב בכל מקום וכן כל כיוצא בזה להורות דאלו הארבעה בדוקא ותו לא מידי ועוד דהא קיימא לן בכל דוכתא אפושי מחלוקת לא מפשינן ואף על פי שידעתי שאין כל זה מוכרח די בזה להשאיר הממון ביד היורש שהוא המוחזק כיון שלא נתבאר לנו הפכו כי להוציא הממון מידו צריך ראיה ברורה שאין בה דופי:
ועדיין היה אפשר מטעם אחר לכוף את היורשים לקיים הצוואה משום מצוה לקיים דברי המת וכתב הטור בח"מ סימן רנ"ב דאפילו בבריא שצוה ומת שייך בו מצוה לקיים דברי המת אלא שסיים בד"א שנתנו ליד שלישי לשם כך אבל אם באו לידו אחר הצוואה או שהיו תחלה ולא לשם כך לא עכ"ל וכן פסק הרב בית יוסף בשלחנו הנה דמדין מצוה לקיים דברי המת ליכא למייתי עליה דבנדון דידן לא למסר המעות ביד שליש ולכן אין להכריחם לשם כך:
הכלל העולה מדברינו הוא לדידן דקיימא לן כהרי"ף והרמב"ם ז"ל ארבעה השנויים במשנה והם היוצא בקולר והמפרש בים והיוצא בשיירה והמסוכן הני בלחוד מנוה מחמת מיתה נינהו וכל דבריהם ככתובים וכמסורים דמו ואין צריכים קנין ולא זכיה על ידי אחר אבל הבריא הדואג מן המיתה לא קרינן ביה מצוה מחמת מיתה וצוואתו צריכה קנין או זכיה על ידי אחר כדין הבריא:
זה נראה לחלישות דעתי ולקוצר שכלי אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שיחיה עד כי יבוא ינון אמן:
תם ונשלם ערב שבת קדש שלישי לחדש תמוז שנת התקס"ב
אלא דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס