שאלה ראובן ושמעון נשתתפו ראובן הוציא לאמצע בשותפות סך אלפים פלורוניס ושמעון סך אלפים פלוריניס והתנו ביניהם שימשך השותפות ביניהם עד שלש שנים והריוח יחלקו ביניהם חלק כחלק שוה בשוה וכן לגבי ההפסד בין שניהם ועוד התנו ששמעון לבדו יתעסק בחנות במשא ומתן של סחורות כנהוג ואין לראובן שום חיוב לסייעו ובהיות שמעון משא וניתן בחנותו בא גוי אחד סוחר לחנותו והפריש מהסחורות סך שש מאות פלורוניס ויצא הגוי הסוחר להוליך הסחורות לביתו אמר לו שמעון איני מניחך להוציא הסחורות עד שתשלם לי המעות לפי שאיני מכירך כי אתה אורח אמר לו הגוי הסוחר ראה דברך טובים ונכוחים והוציא כיס גדול חתים ואמר לו תוך הכיס הזה יש כפלים מהסך הנזכר אכן אין הזמן מספיק למנות המעות כי הוא סמוך לחשיכה והחמרים רוצים ללכת עכשיו תכף כי על כן אנכי מניח כיס המעות בידך והיה בבקר אבוא אליך אליך ואפתח את הכיס ואשלם הסך הנזכר ואת היותר אקח בידי ובכן לקח הכיס הנזכר שמעון והוליך הגוי הסוחר את וסחורות ויהי בבקר לא בא הגוי ולא נודע אי היה כו ברח וימלט ואחר ימים הלך שמעון לער"שג וספר להם העניין ותבע מהם שיפתחו את הכיס וישתלם הוא הסך הנזכר ואח היותר ישאר ביד הע"שג עד אשר יבוא הגוי ויקחם מהם כי כן הוא בדינם ויפתחו את הכיס וימצאו שם בפיה כמו עשרים פלוריניס והשאר צרורות אבנים ועופרת ויכתב בדתיהם כל פרשת העבו"ר ולעת קץ ויפרדו איש מעל אחיו וחלקו השותפות והפסד הסך הנזכר הוטל על שניהם ואיש לדרכו פנו ואחר עבור כמה שנים היה יושב שמעון בחנות ועבר דרך שם גוי אחד סוחר ויאמר לו גוי אחר לשמעון דע לך כי זה הוא אותו הגוי שרמה אותך ושמעון לא היה מכירו כי אם טל פי דברי הגוי האחר תפש אותו והוליכו לע"שג וטרח הרבה ובשוחד בחיק עשה והצליח שחייבוהו לגוי ההוא בדינם וסוף דבר הציל ממנו מחצית הסך הנזכר ואחרי כן נודע כי זה הגוי היה דירתו סמוך לעיר והיהודים המכירים אותו אמרו לו שלא יתכן שהיה זה אותו הגוי בעצמו שרמהו ואתה באת בעלילה עליו ואח"כ אירע שזה הגוי שנתפש ושילם עברתו שמרה עד שעבר דרך השופט הגדול ותבע לדין לפניו את שמעון באומרו כי העליל עליו ושהדיינים עיותו את הדין וניצול בשצף קצף ויהי כשמוע ראובן כל זה קם ממכון שבתו ובא לתבוע את שמעון חצי הסך הנזכר באומרו שזה החוב נשאר בין שניהם ושמעון טוען כל העם אשר בשער יודעים שמקרה כזה לא עלה על לב שום איש שיצא לאור שתכף ומיד נתייאשנו וכ"ש אחר עבור כמה שנים וזכיתי בהם אני מן ההפקר וזאת שנית כי הלואי יגיע מה שקבלתי לחצי הנוגע לחלקי ולעצמי הצלתי דאיך יעלה על לב אנוש שאני נכנסתי בעובי הקורה עליך וקרא לי כמה מאורעות ועדיין לא הטהרתי שאפשר שהיום או למחר יקום עלי הגוי הנזכר ואם כן כל מה שעשיתי לא עשיתי אלא בשבילי ולעצמי הצלתי ועוד זאת טוען שמעון במה יודע איפוא כי זה הגוי היה הוא בעצמו אותו שרמה אותנו כי אף שהגוי האחר אמר כי הוא הוא הנה כמה יהודים אמרו שאינו כן ואיש נכרי הוא ונתנו אמתלאות לדבר ונמצא שבגזל וחמס הוצאתי הממון ממנו ואם אני גזלתיו מה לי ולך וראובן אומר איני יודע זה הסך בא אליך מסיבת השותפות ואם אתה טרחת בעדי כן הוא התנאי בינינו שהיית חייב לטרוח לבדך ועל כן שואל ממנו חלקו אשר על כן קרבתי משפטי לפני חד גדול בחורה ארי שבחבורה שבמדרש הגדול של עץ חיים עלה במדרגה הראשונה הלא הוא החכם הנעלה פלפלתא חריפתא דגמיר וסביר ונחית לעומקא דדינא כה"רר אברהם בכמוה"רר דוד פידאנקי נר"ו אהובי וידידי אשר כנפשי כדי שיאיר עיני בחכמתו בתשובת שאלה זו הדק הטב הטב הדק ומהשם יהיה כפול ומכופל שכרו:
תשובה מה יקרו לי רעיך מה נמלצו לחכי אמרתיך נקי המחשב' וטהור הרעיון בקי בהויות דאביי ורבא לוחם מלחמתה של תורה ה"ה אוהבי ורעי החכם הנעלה כה"רר משה רודריגיס לופיס נר"ו ראיתי שאלתך אשר שאלת בשכלך הזך ואף על פי שאיני ראוי להשיבך מחמת קוצר דעתי ומיעוט הקפתי בים התלמוד ובספרי הפוסקים מ"מ שלא לראות לפני פני שואלי ריקם הוכרחתי לחוות דעתי החלושה והרי הוא טלי כשלמי חובה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תחלת כל דבר ראינו לדרוש ולחקור ענין זה השותפות אם יכנה שותפות או עסק והדין מתחלף כפי אשר תתחלף הענין יען שבשותפות יש להם להתנות כל מה שירצו ובעסק אם ירצו להתנות השכר וההפסד לאמצע אי אפשר אלא אם כן שיתן למתעסק שכר של כל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל שאם לא כן באין לידי אבק רבית והנראה לנו מדברי השאלה שזה השותפות היה בתורת עסק אף שאינו מפורש מכיון שראינו שהאחד לבדו הוא נושא ונותן אע"פי שהממון של שניהם כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בתחלת פרק ו' מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל שנים שהן נושאין ונותנין בממון השותפות אף על פי שהממון של אחד מהן הרי זה נקראת שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר ובהפסד כל מה שירבו כמו שביארנו אבל אם היה האחד בלבד הוא שנושא ונותן בממון השתוף אף על פי שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא ונותן נקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נושא ונותן נקרא בעל המעות: תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן יהיה חצי הממון בתור' הלואה והרי המתעסק חייב באחריותו אף על פי שאבד באונס והחצי האחד בתורת פקדון והרי הוא באחריות בעל המעות ואם נגנב או אבד החצי של פקדון אין המתעסק חייב לשלם ולפיכך יהיה שכר זו החצי אם הרויח של בעל המעות ולפי תקנה זו אי אפשר שיהיה השכר או ההפסד של כל הממון לאמצע בשוה שאם אתה אומר כן נמצא בעל הממון נוטל שכר חבי מעותיו שהן פקדון ואינו עושה כלום אלא זה המתעסק טורח לו בחצי של פקדון מפני מעותיו שהלוהו ונמצא באין לידי אבק רבית והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ע"כ לעניננו הרי לך בהדיא כשהאחד לבדו מתעסק אף שהממון של שניהם נקרא עסק וצריך שיתן לו שכר של כל יום ויום כפועל בטל אם ירצו שיהיה השכר או ההפסד לאמצע ואפילו לדברי הרב ב"י בי"ד סי' קעז' שכתב ז"ל ודע דאע"ג דלהרמב"ם שיתוך ממון כל שהא' לבדו מתעסק מיקרי עסק ויש בו משום רבית מ"מ דמי למאן דאית ליה עיסקא אחריתי שהרי הוא מתעסק במעותיו ג"כ ואפי' לא שם אלא דינר לאלף מיקרי אית ליה עיסקא אחריתי וכ"כ הרמב"ם בפי' משנת אין מושיבין חנוני למחצית שכר וכ"כ רבינו ירו' בנ"ח עכ"ל ואם כן כשהממון של שניהם אין צריך ליתן שכר של כל יום ויום אלא די בדינר לכל ימי השותפות מ"מ לפותרו בלא כלום אי אפ' וה"ה איך לא הזכיר בזה כלום בדברי השאלה ואע"פי שהסמ"ג והרי"ף בשערים פליגי על הרמב"ם כשהמעות של שניהם כמו שכתב הרב ב"י ז"ל בסי' הנזכר מ"מ יש לחוש לדברי הרמב"ם ז"ל לכן נראה לנו לומר שלא נעלם מה"ה דברי הרמב"ם ז"ל שקדמנו זכרם אלא שסמך על המבין ובודאי שעסק זה נעשה כדת וכהלכה אליבא דכולי עלמא כיון שלא מצאנו בזה מחלוקת או מריבה בין אלו השותפים ואע"פי שזה אינו ענין למה שנשאלנו עליו מ"מ כתבתי כל זה להשתעשע באמריו היקרים שיעלו כהוגן שלא ליתן פתחון פה לבעל דין לחלוק ודי לנו בזה ומעתה נתחיל לישא וליתן בענין שאלתנו שהוא התכלית המכוון ונשאל מהעוזר האמיתי יהיה בעזרנו:
גרסינן בהגוזל בתרא (בבא קמא דף קיו') ת"ר שיירא שהיתה מהלכת במדבר ועמד גייס וטרפה ועמד אחד מהן והציל הציל לאמצע ואם אמר אני אציל לעצמי הציל לעצמו היכי דמי אי דיכול להציל אפילו סיפא נמי לאמצע ואי דלא יכול להציל אפינו רישא נמי לעצמו אמר רמי בר חמא הכא בשותפין עסקינן וכגון זה שותף חולק שלא לדעת חבירו אמר פליג לא אחר לא פליג רבא אמר הכא בפועלין עסיקינן וכרב דאמר רב פועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום וכמה דלא הדר ביה כברשותיה דבעל הבית דמי וכי הדר ביה טעמא אחרינ' הוא דכתיב כי לי בני ישראל עבדים ולא עבדים לעבדים רב אשי אמר כשיכול להציל ע"י הדחק גלי דעתיה לעצמו לא גלה דעתיה לאמצע:
ופר"שי הציל לאמצע. כל אחד מכיר את שלו ונוטל: אי שיכולים. בעלים להציל לא אייאוש ואפילו אמר לעצמו גזלן הוא: הכא בשותף. ובין יכולים להציל ובין אין יכולין להציל: וכגון זה. במקום איבוד ממון: שותף חולק. ואפי' לא ירצה חבירו: אמר פליג. ומעכב חלקו את מה שהציל: לא אמר לא פליג. ושפיר עבד דמסר נפשיה אעיסקא דתרוויהו הואיל והוא שותף עמו אורחיה למטרח אכולא עיסקא: בפועל. שהיה שכיר לבעלי (ספינה) נ"ל שצ"ל שיירא) וכשאין יכולים להציל: הדר ביה. וזכי מהפקירא: רב אשי אמר. לעולם באיניש דעלמא וכגון דיכולין להציל ע"י הדחק: אמר לעצמי. ושמעו בעלים ושתקו ולא מסרו עצמן אסח דעתייהו וגלו דאייאוש ולא בעו ממסר נפשייהו ומיהו היכא דיכולין להציל להדיא אפי' שמעו ושתקו לא קני דמסתמא לא אייאוש:
וכל אלו האוקמתות הלכתא הן שכן פסקו עמודי ההוראה הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל שאחר שהביא הבריתא והפירושים שנאמרו עליה כתב הני תלת פירושי הלכתא נינהו:
והרמ"בם גם כן פסק כל השלושה דינים הללו (בפרק ב' מהלכות גזלה ואבדה) ז"ל שיירא שהיתה הולכת במדבר ועמד עליה גייס וטרפה אם אינן יכולים להציל מידם ועמד אחד מהן והציל הציל לעצמו ואם יכולין הן להציל מידם וקדם אחד מהן והציל אף על פי שאחר לעצמי אני מציל הציל לאמצע: היו יכולין להציל על ידי הדחק כל המציל מציל לאמצע אלא אם כן אמר לעצמי אני מציל הרי זה מציל לעצמו שכיון ששמעוהו אומר לעצמי אני מציל היה להן לדחוק עצמן ולהציל וכיון שישבו ולא הצילו הרי נתייאשו מן הכל: היו שני שותפין והציל אחד מהן הציל לאמצע ואם אמר לעצמי אני מציל הרי זה חלק מחבירו והציל לעצמו וכן השוכר את הפועל להציל כל שיציל הרי הוא למשכיר ואם אמר לעצמי אני מציל הרי זה חוזר בו מן השכירו' וכל שיציל אחר שאמר כן הרי הוא שלו: (ובפ' ה' מהלכות שלוחין ושותפין הל' ז') כתב ז"ל שותפין שמחלו להם מוכסין מחלו לאמצע ואם אמרו משום פלוני מחלנו מה שמחלו מחלו לו היו באין בדרך ועמדו עליהן לסטים וגזלו את השיירא והציל אחד מן השותפין הציל לאמצע אפילו אין יכולים חבריו להציל דלא פלג כיון דלא אמר כלום ואם אמר לעצמי אני מציל אם יכולים להציל הציל עד כדי חלקו לעצמו והיותר שלהם ואם אין יכולין להציל הציל לעצמו:
וכתב הרב המ' בהל' גזלה ואבדה ז"ל היו שני שותפין וכו' אוקמתא דרמי בר חמא ופי' בדין זה אין חלוק בין יכולין להציל בין אין יכולין להציל דכל כי האי גוונא שותף חולק שלא מדעת חבירו ואם לא אמר לעצמי אני מציל בכל גוונא הציל לאמצע וזה עיקר:
ויש לדקדק בדברי הר' המ' ז"ל שנראה שדבריו הם נגד דברי הרמב"ם ז"ל בהל' שלוחין ושותפין שהרי דבריו ברור מללו דכשאמר לעצמי אני מציל יש חלוק בין יכולים להציל לאין יכולים להציל והוא הפך מה שכתב הרב ז"ל שבדין זה אין חלוק בין יכולין להציל לאין יכולין ולא נחתי ולא שקטתי מלחקור בספרי המפרשים ז"ל עד שמצאתי הון לי בדברי הר"למ' בפ' י"ב מהל' גז' וא' וז"ל כתב הר' המ' ז"ל דאין כאן חלוק בין יכולי' להציל לאין יכולין להציל אע"ג דבפ' ה' מהלכות שלוחין כתב רבינו ז"ל ואם אמר לעצמי אני מציל אם יכולים להציל הציל עד כדי חלקו לעצמו והמותר שלהם ואם אין יכולין להציל הציל לעצמו אין הפרש בין יכולים להציל לאין יכולים להציל אלא ליותר מחלקו אבל לחלקו אין חלוק כלל וכאן איירי בחלקו שכן כתב הרי זה חלק מחבירו והציל לעצמו עכ"ל: נמצא לפי מה שכתב הרב ז"ל דברי הר"המ' נכונים וברורים על מקומו יבא בשלום:
והחוט המשולש לא במהרה ינתק הוא הרא"ש ז"ל שגם כן פסק כפי אלו האוקמתות שהביא דברי ההלכות כמנהגו:
והרב ב"י מאסף לכל המנחות פסק גם כן כשלושה עמודי ההוראה שזכרנו בשלחנו הטהור טור ח"מ סימן קפא' שכתב שלושה דינים הללו כמו שכתבם הרמב"ם ז"ל:
למדנו מהאי אוקמתא דרמי בר חמא ומדברי החכמים השלמים האלה דשותף הבא להציל ואמר לעצמי אני מציל אם אינם יכולים להציל הרי זה הציל לעצמו דמאחר שאינם יכולים להציל ודאי נתייאשו ואם יכולים להציל הציל עד כדי חלקו לעצמו והיותר שלהם
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להגיד דעתנו במה שנסתפק החכם השואל נר"ו על זאת התביעה שתובע ראובן משמעון חצי הסך שהציל מהגוי ההוא נראה לכאורה שהדין עם שמעון מההיא דרמי בר חמא שהבאנו שכשאמר לעצמי אני מציל אפי' יכולים להציל הציל עד כדי חלקו לעצמו כמו שכתב הרמב"ם בפירוש בפ' ה' מהל' שלוחין ושותפין וכל הני רבוותא שקדמנו זכרם וכ"ש בנ"ד שראובן אינו יכול להציל שהכל לעצמו אפי' אם היה מגיל כמה כמו שכתוב בדברי הרמב"ם באר היטב בדין הנזכר וגם הר"מא בהגה כך פירש דברי הרב ב"י ח"מ סי' קפא' ז"ל כל מה שהגיע לחלקו אבל אם הציל יותר הוא שלהם ודוקא שהם יכולים להציל אבל אם אינן יכולין להציל הכל שלו עכ"ל ומה גם על שאר טענות שמעון אשר על כולם נראה בתחלת העיון שהאמת אתו:
אך אחר שהתישבנו והסתכלנו בדבר כראוי נראה שאין הדבר כמו שחשבנו כי מצאנו במהר"שך ח"ג שאלה סג' שנשאל על ענין דומה לנ"ד ולהיות השאלת והתשובה בארוכה לא נעתיק אלא ענין השאלה ומה שנגזר עליה בקיצור היותר אפשרי שלא להטריח על המעיין:
ענין השאלה הוא שראובן שמעון ולוי עשו שותפות ביניהם וראובן יושב בחנות ונושא ונותן שם ושותפיו הולכים בעיר לקנות סחורות ומציאות להביא לחנות ובכל יום ויום בא תוגר אחד לקנות מלבושים וחוזר ומוכרם אבל התוגר היה עושה רמיה שמוכר במעות טובים וגדולים עובר לסוחר וכורתם ובהם היה קונה מראובן וראובן בלתי ידיעה היה חוכר בלב שלם כי באותו הזמן היה עובר כל מיני מעות הן חסר הן יתר כי כאשר יחנו כן יסעו אח"כ יצא מאמר המלך ודתו בל יראו ובל ימצאו מעות רעים וכרותים בכל מדינות מלכותו ולתוגר כרתו ידו במאמר המלך אחרי כן בא התוגר הנ"ל והעליל לראובן ותבע ממנו סך גדול באומרו שנתן לו מעות כרותים ושצריך להחליפם במעות טובים ויפים וראובן הוציא הוצאה גדולה להנצל מהעלילה ושותפיו פרעו כל אחד מהם חלקו המגיע לו ואחר שנתפרדה השותפות חזר התוגר לתבוע העלילה הנז' באופן שראובן הוציא הוצאות רבות ועתה בא לתבוע משותפיו חלק ההוצאה בטענה שזאת העלילה בא מחמת השותפות והם מסרבין וממאנים באומרם מזלך גרם אין לנו עוד חלק ונחלה עמך וכו' זהו תורף השאלה:
והשיב הרב הנ"ל שהדין עם ראובן שאעפי' שכבר חלקו השותפו' מ"מ אם יארע איזה הפסד שנמשך מחמת השותפות חייב כל אחד מהשותפים לפרוט חלקו והביא ראיה ממה שכתב הרא"ש בתשובת שאלה הביאה הטור ח"מ סי' קעו' ז"ל עוד אירע בעוד שהיו שותפין שקנה שמעון סחורה מגוים ונשא ונתן עמהם וטעו בחשבון ונתן המעות לשותפות ועתה אומר שירא שמא יזכרו טעותם ובקש שיעשה לו שטר עליו גם בזה שאם יצטרך להחזיר שיפרע בו חלקו ועוד תובעו כשהיה מתעסק היה לו משכונות של אחרים ומכרם וירא שיבוא לו הפסד שיעשה לו שטר גם בזה שיפרע לו חלקו מההפסד שיבוא לו מזה וראובן אומר כשיבוא לך הפסד אז אפרע לך באו התביעות יראה שאינו חייב לעשות לו שטר עליו אלא ראובן יודה בפני עדים וכו' והעדים יכתבו ויחתמו עליה ויתנוה ליד שמעון ותהיה בידו לזכות ולראיה וכו' ומתשובה זו הוציא הרב ז"ל שכל הפסד שיארע לשותף אחר שחלקו ואותו ההפסד נמשך ממאורע שאירע בזמן השותפות חייבי' שאר השותפים לפרוע חלקם מן ההפסד והוא וכתב עוד הרב ז"ל ואין לומר דאין ללמוד מהך תשובת הרא"ש דאפשר דהתם נתחייב השותף עד שלא חלקו ומשום הכי כתב להתחייב אם יארע אותו ההפסד לאחר שחלקו שמי שידקדק היטב בדברי הרא"ש ישפוט ויבין שמה שכתב שראובן יודה בפני עדים אינו אלא לברר הדבר שהטעה שמעון לגוים והכניס אותם המעות לשותפות וכן על ענין המשכונות שלא יכפור ראובן ויאמר שאותו ההפסד והטעות לא היו ד"מ אמנם לא הצריך הרא"ש שיודה כדי שלא יוכל לערער ולומר כבר חלקנו ואם יתבעו ממך איזה תביעה מזלך גרם שיתבעו ממך אין לי חלק ונחלה עמך דהא ליתא ודבר זה לא יעלה על לב שבשביל שחלקו אם יפרע איזה הפסד שנמשך מחמת השותפות שלא יתחייב השותף לפרוע ע"כ דברי הרב ז"ל בקיצור לענייננו:
העולה מדברי הרב ז"ל שכל הפסד שיבוא לאחד מהשותפים מחמת השותפות אפי' אחר חלוקה חייב כל אחד מהשותפים לתת חלקו בזאת ההפסד נמצא לפי זה הוא הדין והוא הטעם שגם בריוח כל מה שיבוא מחמת השותפות הוא לאמצע דמאי שנא ואם כן בנ"ד צדק ראובן בתביעתו שתובע משמעון חצי הסך שהציל מהגוי והדין עמו מאחר שמה שהציל היה מחמת השותפות:
אמנם עדיין חל עלינו חובת ביאור הברייתא ואוקמתא דרמי בר חמא אשר הבאנו למעלה שכשאמר לעצמי אני מציל הציל לעצמו הכל ולפחות עד כדי חלקו וצריכים אנו לדעת מה בין זה לנושא שאלתנו ששמעון טוען שלעצמו הציל אך אם נדקדק היטב נמצא הפרש והבדל גדול ביניהם כרחוק מזרח ממערב וזה מפנים:
הפן הראשון דהאי אוקמתא דרמי בר חמא איירי כשאמר לעצמי אני מציל קוד' שהציל אבל אם אחר שהציל אמר לעצמי הצלתי אין בדבריו כלום פקח עיניך וראה מה שכתב הרמ"בם ז"ל בדין השוכר את הפועל להציל וז"ל ואם אמר לעצמי אני מציל הרי זה חוזר מן השכירות וכל מה שיציל אחר שאמר כן הרי הוא שלו עכ"ל ובודאי דה"ה בשותפים דמה בין זה לזה דמחד טעמא הוא שכשם שהפועל באמירה זו חזר מן השכירות כך השותף באמירה זו חלק מן השותפות אבל בנ"ד ששמעון לא דבר מאומה קודם שהציל אלא אחר מעשה אמר לעצמי הצלתי לא אמר כלום:
הפן השני דבנ"ד אף אם נניח שאחר לעצמי אני מציל קודם שהציל אינו דומה לההיא דרמי בר חמא דהתם איירי שאמר לפני עדים כמו שנראה מתשובת הרשב"א ז"ל על שאלה תתק"לח שנשאל:
וזה לשון השאלה שאלת ראובן הפקיד מעו' לשמעון ונתת ונתעסק בהם והרויח לאחר זמן והרויח קצת ממה שהרויח לבעלים וחזר ונתעסק במה שנשאר זמן רב לימים בא ראובן להוציא הפקדון מיד שמעון ותבע הפקדון ומה שהרויח בו ונתפשרו ביניהם שיתן שמעון לראובן קצת מן הריוח ונשבע שבועה חמורה שיפרענו לזמן פלוני אחר כך נתחרט מן הפשרה ההיא ועבר על שבועתו ואמר שאין לו לקיימה שהוא לעצמו היה מתעסק בהן ונעשו מלוה אצלו ויש בזה משום רבית והוה ליה נשבע לבטל את המצוה ילמדנו רבינו אם יש בדבריו ממש מאחר שבתורת פקדון הם בידו וכן יודיענו אפילו היה כן מלוה מאחר שאין זו אלא רבית מאוחרת אם שבועה זו חלה ואינו רשאי לבטלה או אינה חלה עכ"ל השאלה:
והרב ז"ל אחר שהאריך לחקור כוונת השואל כתב ז"ל נפקד זה מעשיו מוכיחין עליו שלצורך בעל הבית מתעסק בהן שהרי נתן לו מתחלה כל הריוח שמרויח בהן ובעל המעות ג"כ כיון שראה שהרויח זה ומתעסק בהן ולא גלה דעתו דנתרצה בכך וניחא ליה שיתעסק זה במעות וירויח בהן והילכך אף כשהרויח עוד בסתם על דעת זה נתעסק בהם להרויח לבעל המעות אלא אם כן אמר לפני עדים לעצמי אני מתעסק כאותה שאמרו בפרק הגוזל בתרא שיירא שהיתה הולכת במדבר ועמד גייס וטרפה ועמד אחד והציל כל מה שהציל הציל לאמצע ואם אמר כל מה שאציל אציל לעצמי הציל לעצמו ואוקמה רמי בר חמא בשותפין וכגון זה שותף חולק שלא לדעת חבירו אמר פלג לא אמר לא פלג ורבא אוקמה בפועלין וכדרב יהודה אמר רב דאמר פועל יכול לחזור בו ואפי בחצי היום אמר מהדר הדר ביה לא אמר לא מהדר והכא נמי דכותיהו עכ"ל לענייננו הרי לך דמשמט בהדיא מדברי הרשב"א שמפרש האי אוקמתא דרמי בר חמא ודרבא בדאמר לפני עדים הא לאו הכי לאו כלום הוא ובנ"ד לא אמר בפני עדי' דאלו היה בפני עדים לא היה שמעון שותק מלטעון שאחר בפני עדים שהוא יפוי כח לטענתו אם כן מהאי אוקמתא ליכא למשמע מינה לנושא שאלתנו:
הפן השלישי שאין לנ"ד ערך ודמיון להאי אוקמתא לא מינה ולא מקצתא דהתם היו השותפים יחד ועמד עליהם גייס וטרפם ועמד אחד מהם והציל דבהא איכא לפלוגי בין אמר לעצמי אני מציל ללא אמר ובין יכולים להציל לאין יכולים דכיון שכולם יחד שומעים ורואים כל אחד מהם מעשה חבירו ומשום הכי יש חלוק בין אמר ללא אמר ובין יכולים לאין יכולים זאת ועוד אחרת כל אחד מהם הוא בעל הדבר ויכול לעמוד נגד הגייס אם יש לאל ידו כחו שעושה חבירו אבל בנושא שאלתנו שראובן לא ראה ולא ידע כשתפס שמעון את הגוי היאך שייך לומר שרא בן גם כן יציל כיון שאין לו מזה שום ידיעה וגדולה מזו אפילו אם נאמר שמעשה זה אירע בפניו מה היה יכול לעשות ילך גם הוא לתבוע מן הגוי הנה תשובתו בצדו לאו בעל דברים דידי את והדין עמו כיון שהגוי לא היה נושא ונותן אלא עם שמעון כמו שהתנו ביניהם ששמעון לבדו יתעסק בחנות וכו' הרי לך ברור כשמש דההיא אוקמתא דרמי בר חמא אין לה שייכו' לנ"ד כלל ועוקר:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו שצריכין אנו לתת לב על שאר טענת שמעון שנראה בתחילת המחשבה שהן חזקות כראי מוצק אך אחר התמדת העיון והתישבו' בדבר נראה לענ"ד שאינם צודקות כאשר נבאר נבאר בג"ה:
מה שטוען שמעון כל העם אשר בשער יודעים וכו' שתכף ומיד נתייאשנו וכו' אינה טענה כלל כי מי הגיד לו שנתייאש ראובן מזאת הגזלה אף אם נתפצר בעת החלוקה בזה ההפסד שהרי דבר פשוט הוא שהמציל מיד ליסטים גוי חייב להחזיר כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בהל' גזל' וא' פרק ו ה' ג' וז"ל המציל מיד ליסטים ישראל הרי אלו שלו מפני שסתם הדבר שנתייאשו הבעלים ואם ידע שלא נתייאשו חייב להחזיר אבל המציל מיד ליסטים גוי או מוכס גוי חייב להחזיר שסתם הדבר שלא נתייאשו הבעלים ואם ידע בודאי שנתייאשו הרי אלו שלו ומפני מה סתם ליסטים ישראל נתייאשו הבעלים וסתם גוי לא נתייאשו מפני שהבעלים יודעים שהגוים מחזירין מיד הגזלן אעפי' שאין שם עדים שגזל אלא בראיות רעועות ובאומד הדעת עכ"ל וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור ח"מ סי' שסח' אות באות מילה במילה הרי לך בהדיא דסתם ליסטים גוי ליכא יאוש והגוי דנ"ד אין ליסטים וגזלן גדול ממנו דבשקר ומרמה גזל מהם זה הסך וראובן לא ידענו בודאי שנתייאש ומה שנתפצר בעת החלוקה בזה ההפסד אין בזה שום הוכחה שנתייאש שבאשר הוא שם נטל חלק בהפסד אבל ודאי שבדעתו היה שיומו יבוא ויפרע חלקו שהוא דבר מוסכם ששותפי' שחלקו ונשאר להם חוב אצל אחרים כשיפרעו יטול כל אחד חלקו ולפי זה טענ' זו מבוטלת מכל וכל:
גם מה שטוען דאיך יעלה על לב אנוש שאני נכנסתי בעובי הקורה עליך אינה טענה דתשובתה בצדה כאשר השיב לו ראובן כן היה התנאי בינינו והוא האמת בעצמו כמו שמפורש בדברי ה"ה שכתב ועוד התנו ביניהם ששמעון לבדו יתעסק בחנות במשא ומתן וכו' אם כן החיוב מוטל על שמעון לעסוק ולטרוח ולהשתדל בזה העסק בכל מכל כל בעדו ובעד שותפו נמצא שאף טענה זו אין לה העמדה כלל:
ומה שטוען במה יודע איפוא כי זה הגוי היה הוא בעצמו וכו' ונתנו אמתלאות לדבר וכו' נראה שהם דברים בעלמא בלי שורש וענף כי חפשנו בכל דברי השאלה חפוש אחר חפוש ולא מצאנו אפילו אמתלא אחת וכ"ש אמתלאות שהרי היהודים לא אמרו לו אלא שלא יתכן שהיה זה אותו הגוי בעצמו שרמהו בלי שום ראיה והוכחה ולמה לא יתכן יתכן ויתכן הרי מכל מה שכתבנו שכל אלו הטענות שקדמנו זכרם בטלין לא שרירין ולא קיימין:
אבל מה שטוען שמעון ועדיין לא הטהרתי שאפשר שהיום או למחר יקום עלי הגוי הנזכר זו ודאי טענה צודקת ואם יבוא לו איזה הפסד מסיבת אותו העסק אז יהיה ראובן חייב לפרוע חלקו והראיה טל זה היא מתשובת מהרש"ך שכתבנו לעיל שכתב כל הפסד שיבוא לאחד מהשותפים מחמת השותפות אפילו אחר חלוקה חייב כל אחד מהם לתת חלקו בזה ההפסד אם כן בנ"ד נכריח לראובן שיודה בפני עדים שכל הפסד שיארע לשמעון מסיבת השותפות שיתן לו חלקו המגיע לו והעדים יכתבו הודאת ראובן ויחתמו עליה ויתנוה ליד שמעון ותהיה בידו לזכות ולראיה כמו שכת' הרב הנזכר בתשובה הנזכרת:
הכלל העולה מדברינו שצדק ראובן בתביעתו וזכה בחצי מהסך שהציל מהגוי משים שמה שהציל שמעון מהגוי נולד מחמת השותפות אף על פי שכבר חלקו כאשר הוכחנו בבירור וחייב שמעון לתת לו החצי ממה שהציל וטענותיו הם בנין בלא יסוד יען הראיות שכתבנו בנו אבל הטענה שטוען שאפשר שהיום או למחר יקום עליו הגוי הנזכר וכו' ודאי הדין עמו וגזרנו אומר שאם יבוא לו איזה הפסד מסיבת השותפות שיסבול ראובן עמו בחלקו כמו שאמרנו זהו מה שנראה לעניות דעתנו עד אשר יבוא דבר המלך ודתו ויורה דעתו והוא יגיד לנו כדת מה לעשות:
נגמר ונשלם היום יום ששי יח' לחדש טבת בסדר ובשנת והוריתי אתכם את אשר תעשון לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בל"אא כמוה"רר דוד פידאנקי מ"כ: