שאלה לט בעל הבית שהשכיר חדר בביתו לאיש אחר ובעל הבית הזה היה לו דין עם אחר ונתפשרו יחדיו שכל אחד יברור לו דיין לדונם הבעל דין האחד ברר לו א' מן השוק והבעל הבית ברר לו האיש הדר בביתו ובעת בואם לישב בדין נסתפק האיש הדר בביתו אם מותר להיות לו דיין כיון שהוא דר בביתו ושכן לו ואם תמצא לומר שהוא אסור מפני שטוב שכן קרוב מאח רחוק אם יש יכולת בידו לברור לו אחר וגם אם מותר לישב אצלם בשטת הדין ובאלו לבית מדרשו של שם שיתוכחו בדבר וטל הכל יבא דברך הטוב ומהתמ"ש:
תשובה ראיתי שאדני השאלה הזאת הטבעו על דין אוהב ושונא השנוי בגמרא סנהדרין דף פ"ו ט"ב במשנ' ר' יהודה אומר האוהב והשונא פסולין לעדות אוהב זה שושבינו שונא כל שלא דבר עמו ג' ימים באיבה אמרו ליה לא נחשדו ישראל על כך עד כאן לשון המשנה:
ובגמרה דף כ"ט ע"ד אוהב זה שושבינו וכמה אמר ר' אבא אמר ר' ירמיה אמר רב כל שבעת ימי המשתה ורבנן משמיה דרבא אמרי אפילו מיום ראשון ואילך:
ופירש רש"י מיום ראשון ואילך בטלה שושבינות וכשר להעיד:
ועוד כתוב בגמרא והשונא כל שלא דבר וכו' תנו רבנן והוא לא אויב לו יעידנו ולא מבקש רעתו ידיננו אשכחן שונא אוהב מנלן קרי ביה הכי והוא לא אויב לו ולא אוהב לו יעידנו ולא מבקש דעתו ולא טובתו ידיננו מידי אוהב כתיב אלא סברא הוא אויב מאי טעמא משום דמירחקא דעתי' אוהב נמי מקרבא דעתיה ורבנן האי לא אוהב לו ולא מבקש רעתו מאי דרשי ביה חד לדיין וכו':
ופירש רש"י חד לדיין דבדיין מודו רבנן דשונא לא ידון דלא מני ליה זכותא עכ"ל ובודאי דה"ה לאוהב דמיקרבא דעתיה:
וכתב הרא"ש על האי סוגיא אוהב שושבינו ומיהו אפילו אין שונאו כל כך או אינו אוהבו כל כך לכתחילא לא לדיינים כדאמר בפרק שני דכתובות לא לידון איניש לא למאן דרחים ליה ולא למאן דסני ליה דרחים ליה לא חזי ליה חובתא ודסני ליה לא חזי ליה זכותא כי עניין הזכו' והחובה ממנבנא באדם בלא כיון רשע לפיכך באהב' מועטת ובשנאה מועטת לבו נוטה לזכות או לחובה עכ"ל:
וכן פירש הרמב"ם בפירוש המשנה שושבינו הוא רעהו כגון הרעות שעושין בזמן הנשואי' ונקראים שושבינים ואין הלכה כר' יהודה אלא אוהב ושונא כשר לעדות אבל הוא פסול לדין כלומר שאסור לו לדון לאוהבו ולשונאו לא לידון איניש לא למאן דמרחם ליה ולא למאן דפני ליה והרבה מעשיות בתלמוד מחזקין עיקר זה ומאמצין אותו ומזהירין עליו ואין ראוי להבזות בכל זה במחשבות שאין בהן אמת עכ"ל:
וזה לשון הרמב"ם פרק כ"ג מהלכות סנהדרין הלכה ו' אסור לדיין לדון למי שהוא אוהבו אעפ"י שאינו שושבינו ולא ריעו אשר כנפשו ולא למי ששונאו אעפ"י שאינו חייב לו ולא מבקש רעתו אלא צריך שיהיו שני בעלי דינין שוין בעיני הדיינים ובלבם ואם לא היה מכיר את אחד מהם ולא מעשיו אין לך דיין צדק כמוהו עכ"ל:
וכתב עליו הכסף משנה וז"ל אסור לדיין וכו' שם אמר רב פפא לא לידון איניש לא למאן דרחים ליה ולא למאן דסני ליה וסובר רבינו דהכא לא עסקינן באוהבו דהיינו שושבינו ובשונאו שלא דבר עמו ג' ימים באיבה אלא אפילו באוהב כדרך האוהבים ושונא כדרך השונאים ואפילו הכי קאמר דלא לידון ליה ואם תאמר בפרק זה בורר גבי הא דתנן דלרבי יהודה האוהב והשונ' פסולים לעדות אי זהו האוהב זה שושבינו והשונא כל שלא דבר עמו ג' ימים ובאיבה ואמרינן התם דפליגי רבנן עליה לענין עדות שהם כשרים אבל לדין פסולים משמע דלא פסלי רבנן אלא בשושבינו ושלא דבר עמו ג' ימים באיבה דוקא אבל לא שאר אוהבים ושונאים וא"כ מנלן למפסלינהו ואפשר לומר לדעת רבנו דכיון דאמרינן בפרק זה בורר  שאינו יכול לדון לאוהבו ולשונאו ואשכחן ביה הכא דאמר סתם לא למאן דרחי' ליה ולא למאן דסני ליה בסתם ולא חלק אית לן למימר דכי פסלי רבנן לדין לאו בגוונא דר' יהודה בלחוד הוא דפסלי אלא בכל גוונא דרחים או סני לים מפסיל עכ"ל:
וזה לשון הטור בסימן ז' אין הדיין יכול לדון את אוהבו ולא את שונאו ואיזהו שונא שאינו יכול לדונו כל שלא דבר עמו ג' ימים מחמת איבה ואוהב שהוא חברו ורעהו ובאלו אין דיניהם כמו שאר הפסולים ואם אינו אוהבו ושונאו כל כך אין לדונו לכתחילה דאמר רבא לא לידון לא למאן דרחים ליה ולא למאן דסני ליה דרחים ליה לא חזי ליה חובתיה ולדסני ליה לא חזי ליה זכותא ואפילו אינו מכוין להטות הדין מתוך שלבו נוטה לזכות את אוהבו ולחייב את שונאו אינו יכול להוציא הדין לאמתו אבל אם דנו דיניהם דין ומביא אחר זה לשון הרמב"ם שכתבנו לעיל:
ומר"ן אחר שכתב ל' הרמב"ם שזכרנו כתב וזה לשונו ומשמע לי מדבריו ז"ל דהיינו דוקא לכתחילה אבל בדיעבד אם דנו אפילו לשונא שלא דבר עמו ג' ימים באיבה ולשושבינו דיניהם דין שהרי לא כתב לא שאסור לדון לאוהבו ולשונאו  ולא כתב שאם דנו אין דיניהם דין:
וכתב עוד שם ונתבאר דאיהו ז"ל אינו  מחלק בין אוהב לאוהב ובין שונא לשונא ולישנא דלא לידון איניש וכו' הכי דייק  לכתחילא הוא דאסור מדלא קאמר פסיל איניש  למידן לא למאן דסני ליה ולא למאן דרחים ליה וכן  כתוב בהגהות אשירי בריש סנהדרין בשם א"ז  אוהב ושונא מיפסלי לכתחילא אבל לא בדיעבד ויש  לתמוה על רבנו שכתב בסמוך לקמן לשון הרמב"ם  כאילו אינו חולק עליו וכבר נתבאר דבתרתי פליג  עליה ולפחות באחת עכ"ל לענייננו:
ובשלחנו הטהור פסק כן בסימן י' אסור  לאדם לדון למי שהוא אוהבו  אעפ"י שאינו שושבינו ולרעהו אשר כנפשו ולא למי  ששונאו אעפ"י שאינו אויב לו ולא מבקש רעתו אלא  צריך שיהיו השני בעלי דינים בעיני הדייני' ובלבם  שוים ואם לא היה מכיר את שום אחד מהם ולאמת  מעשיו אין לך דיין צדק כמוהו עכ"ל והוא לשון  הרמב"ם בטצמו ולא חילק כאן במדרגת  האהבה ובין לכתחילה או דיעבד אם דנו אם  דיניהם דין או לא:
והרמ"א כתב עליו בהגהותיו וז"ל ומיהו  אם דנו דיניהם דין ויש אומרים  דבשונאו ממש דהיינו שלא דבר עמו ג' ימים מתוך  איבה או אוהבו ממש דהיינו שושבינו וריעו באלו אין דיניהם דין וי"א דכל שאינו אוהבו או שונאו ממש מותר לדונו ואינו אלא מדת חסדות ממש להחמיר  שלא לדונו לכן מותר להיו' דיין כשזה בורר לו אחד  וזה בורר לו אחד ואפילו בית דין הפסול לדון משום אהבה ושנאה יכול להושיב דיינים אחרים כשרים שידונו עד כאן לשונו:
מכל אלה נמצינו למדין שכל הפוסקים סובבין על קוטב אחד שהכל תלוי באהבה ושנאה והשינוי בהם הוא בין רב למעט ובין דיעבד או לכתחילה ולפי זה בנדון דידן השכן הדר בבית בעל הבית הדבר תלוי בלבו אם יש לו קירוב דעת עמו יהיה ממדת חסידות אסור לדונו ואם לאו לזר יחשב ומותר לדון דינו:
ואם תרצה לומר שמסתמ' יש אהבה בין השכן ובין בעל ביתו כמו שנראה מדברי ה"ה מפני שטוב שכן קרוב מאחר רחוק א"כ למה לא הזכירו במתניתין בין השאר הפסולים לעדות אלא ודאי השכן מותר לדונו וממדת חסידות אם יש לו קרוב דעת עמו לא ידיננו וזו הוא ראיה גדולה  ולזה תמיה לי על ה"ה למה תלה האת"ל באיסור כיון שמטעם זה שלא נזכר במשנה היה הא"תל להתר ואם מפני הכתוב שאומר טוב שכן קרוב מאח דין ולאפוקי ממה שכתב רבנו ובאילו אין דיניהם  רחוק זהו אינו לענין אהבה אלא שכיון שהוא קרוב יכול להיות לו לעזר בעת הצורך יותר מאח רחוק זהו פשט הכתוב כמו שפירש רש"י ז"ל:
וכמו שחשבו לי הרואות בארובות וידי יד כהה ועברו ימי הגבורות אמרתי לקצר ואחשוב שזה די לעניינינו:
ולכן הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא שבנדון דידן השכן מותר לדון את בעל הבית שהשכיר לו מקום בביתו אפילו לכתחלה ואף על גב דמלשון הרמב"ם נראה ממה שכתב ואם היה מכור את אחד מתם ואת מעשיו אין לך דיין צדק כמוהו שאין לדון את מכירו היינו ממדת חסידות ולכן אם נרא' לו לשכן שיש לו איזה קרוב דעת עמו או שעשה לו דבר חסד שצריך לגמול לו ודאי שצריך ממדת חסידות לפרוש מהיות דיינו:
וכיון שמדינא השכן מותר להיות דיין לבעל ביתו כמו שהוכחנו יוכל ג"כ אם פירש ממדת חסידות לברור לו דיין אחר כשר ולישב עמהם בשעת הדין שאפי' הפסול כתב הרמ"א שיוכל  לברור אחר הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה  ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה ולא יאה ה' ברחמיו יאריך ימים על ממלכתו הוא ובניו בקרב ישראל וישפוט שלום לנו אכי"ר:
שנת ובסדר משפט אחד יהיה לכם כגר כאזרח יהיה לפ"ק
הצעיר יוסף פיזא יצ"ו