שאלה אוצר כל כלי חמדה תפוח זהב במשכיות כסף מדבר דבר על אופניו מעמיד הדת על תלה ועל מכונה מפזר חכמה לאביונים המתאוים לשמוע דברי אלקים חיים אשר מקויים בו מקרא שכתוב פזר נתן לאביונים מי הוא זה ואיזה זה הוא אשר המלך חפץ ביקרו מאן מלכי רבנן ה"ה כמה"רר יהודה פיזא נר"ו אשר מרוב חכמתו וענותנותו ישיב כדת ומשיב כהלכה לעשות כרצון איש ואיש ולא מבעיא לאיש אלא אפילו לתולעת ולא איש כמוני:
ואחרי הודיע אותי אלקים את כל זאת עד שערי שא"ול הגעתי בספק שנסתפקתי בראובן שמינו אותו הקהל לשוחט והיתה הסכמה ביניהם שאין רשות לשום שוחט לשחוט קודם שיראה סכינו לחכם וכל מה שישחוט בלי תנאי זה יהיה כנבלה וכטרפה וכן הנהיג ראובן כמה שנים ובראות החכם שראובן היה כ"כ ירא שמים וזהיר ובקי באומנותו מחל על כבודו ונתן לו רשות לשחוט בינו לבין עצמו בלי הראות לו סכינו וכן עשה ראובן וכל הקהל והחכם עצמו היו אוכלים משחיטתו במשך כמה שנים והחכם חלה את חליו אשר מת בו וחלי"ש והיה באותה קהלה ת"ח אחד ושמו שמעון ומינו אותו הקהל לדון דיני איסור והיתר עד שיבוא החכם ממדינה אחרת וכל הקהל היו שומעי' לו ויהי ביום הראשון ששמעון נכנס לעבוד את הקהל קרא לראובן והזהירו שלא ישחוט אלא אחר הראות לו את הסכין כפי הסכמת הקהל שאם הרב שמת נ"ע מחל על כבודו הוא אינו רוצה למחול ולא אבה ראובן לשמוע את דברי שמעון ושחט כמנהגו שהיה רגיל בו ויהי כראות שמעון שלא שמע ראובן את דבריו הכריז שכל מה ששחט ראובן הרי הוא כנבלה וכיון שהקהל מינוהו לדון דיני איסור והיתר כל הקהל אסורים לאכול משחיטתו וראובן טוען שכבר היה לו רשות מן הרב שמת נ"ע וששמעון אינו מארי דאתרא ועוד שזה לא שייך לדיני איסור והיתר וכיון ששמעו הקהל טענות ראובן ושמעון נחלקו לב' כיתות זה אומר בכה וזה אומר בכה מבעיא לן השתא אם חייב ראובן להראות סכינו לשמעון או לא על הכל יבוא דבריך במדה במשקל ובמשורה ומהת"מש:
מהצעיר יהושע די קורדווה:
תשובה בראותי שאלה זו ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים שנשאלתי מהיניק וחכים יהושע ולפניו קוראים אב"רך שלא מש מתוך האהל וממית עצמו עליה עמדתי מרעיד ולא אצתי לבא כיום תמים לחוות דעתי עליה מרוב חריפותו ופילפולו שהעמיק לשאול אך כדי שלא להשיב פני שואלי ריקם אזרתי חלצי וסרתי למשמעתו והתחזקתי ועמדתי על עמדי וקסת הסופר במתני שמתי והתחלתי בעזרת צור גואלי:
הן קדם כל דבר צריכין אנו למודעי מה טיבה של הסכמה זאת ועל מה אדניה הוטבעו ואם היה לאל ידם לעשותה כיון שהיא נגד מה שנהגו בכל תפוצות ישראל שממנים אנשים ידועי' על השחיטה ועל הבדיקה ושלהם מחלו חכמים את כבודם כי הם זהירים וזריזים כמו שכת הר"אש בפ"ק דחולין וכן פסק הרב ב"י (בי"ד סי' י"ח) ולכן צריכין אנו לומר שהיה להם איזה טעם לשבח שהכריחום לעשותה שה"ה סתם דבריו ולא דבר בטעם ההסכמה כלום באומרו לבד שהיתה הסכמה ביניהם וכיון שהן דברים בלי טעם אניח הדבר על הספק ואעמיד הדב' על הצדדין שיש לכאן ולכאן ואחווה דעתי על כל צד וצד כפי מה שהורוני מן השמים:
הצד הראשון הוא (והוא היותר אמיתי לע"ד) שראו הדור כ"כ פרוץ שהיו ממנים על השחיטה ועל הבדיקה אנשים בורים שלא היו יודעים בין ימינם לשמאלם והם על הרוב בלתי ירחים את ה' כמאמר התנא אין בור ירא חטא וגם אמנה ארז"ל רוב מצויים אצל שחיט מומחים הם ראינו שערוריה בהרבה מקומות ואין משים על לב כמו שכתב רבינו יונה כי רבים מן המומחים רחקו לבם מיראת חטא ואשר איננו ירא לבו לא יבין לדקדק בבדיקת הסכין כי צריך לכוין מאוד בבדיקתו הלא תראה כי יבדוק אדם פעמים שלש ולא ירגיש בפגימה דקה ואח"כ ימצאנה כי הכין לבו באחרונה ובחינת חוש המישוש כפי כוונת הלב ולכן בנ"ד אפשר שרצו לתקן המעוות למגדר מילתא במילי דשמייא בפרט בדבר כזאת שעם רב מישראל תלויים עליו ועשו זאת ההסכמה ביניהם שלא יוכל שום אדם לשחוט בלתי הראות סכינו לחכם ואם לזאת הכוונה עשו אותה תע"ב וכוונתם רצוייה לשמים כדי שלא יבא כל א' ויבנה במה לעצמו ויעשה מה שלבו חפץ ובמהרש"ל פ"ק דחולין תראה שהרבה לקרא תגר על השוחטים בזמן הזה שבודקין הסכין במהירות ובלי כוונת הלב ושראוי להזהיר ולהקפיד עליהם בדבר זה וכיון שכן ודאי שיש להם כח לעשות הסכמות ותקנות אף שבכל העולם אין נוהגים כמותם ואלו לא היה אלא על דברים המגיעים לתיקון בני העיר במילי דעלמא היה להם כח לתקן כפי מה שנראה בעיניהם כ"ש בנ"ד שהוא למיגדר מילתא במילי דשמייא דאלימא טפי שיהיה לאל ידם לעשות כרצונם:
ולראיה לזה אביא לשון הגמרא (בפ"ק דב"ב ד"ח) רשאין בני העיר להתנות על המידות ועל השערים ועל שכר הפועלים ולהסיע על קיצתן ופר"שי לקנוס העובר על קצת דבריהם להסיעם מדת דין תורה עכ"ל כלומר להסיעו מדין תורה לקנסו על שעבר על קצת דבריהם ולא זו בלבד אמרו אלא אף בכל ענין שיראה בעיניהם לתקן ולקנוס העובר הרשות בידם אלא דלרבותא נקט הני ואע"ג דאינם דברים הכוללים לכל בני המדינה אבל הם כנגד מוכרי פירות לבד או כנגד הפועלים לבד ואית להו פסידא בהכי אע"פי כן הרשות בידם דהכי גרסינן עלה בתוספתא רשאין בני העיר לומר כל מי שיראה אצל מלכות יתן כך וכך וכל מי שתרעה פרתו בין הזרעים יהא נותן כך וכך וזה מוסכם מכל הפוסקים ז"ל והרמב"ם בראשם שכתב (בפ' י"ד מה' ממכר) וז"ל רשאין בני העיר לקוץ להם שער לכל דבר שירצו ואפילו על בשר ולחם ולהתנות ביניהם לכל מי שיעבור יענשו אותו כך וכך בד"א במדינה שאין בה חכם חשוב לתקן מעשה המדינה ולהצליח דרכי יושביה אבל אם יש בה חכם אדם חשוב אין התנאי שלהם מועיל כלום ואין יכול לענוש ולהפסיד על מי שלא קבל התנאי אלא א"כ התנה עמהם ועשו מדעת החכם וכל מי שהפסיד לפי התנאי שאינו מדעת החכם משלם עכ"ל:
ואם תאמר דאפשר דבנ"ד נעשתה ההסכמה הזאת שלא מדעת החכם וא"כ אין בהסכמתם כלום לזה אומר דמסתמא נעשת על פי חכם ואפילו את"ל שלא נעשת על פי חכם אפילו הכי במאי דשייך לתיקון העיר יכולים לתקן אף בלא אדם חשוב כמו שכתב הרב כ"מ בשם הרי"בש שבתקנות העיר אפילו בלא אדם חשוב נמי ושכן נראה מדברי הרמ"בם שלא הזכיר דין זה של אדם חשוב רק בבני אומניות עכ"ל והדין עמו דאפילו ב"ה דחמירא קדושתו יכולין ז' טובי העיר להפקיעו מקדושתו ולא מיבעיא ז' טובי העיר אלא אפילו א' שביררו מה שעשה עשוי:
ולמיקם עלה דמילתא צריכין אנו לאתויי מאי דכתב המרדכי פ"ק דבתרא וז"ל רשאין בני העיר להסיע על קיצתן פר"ת שנעשית מדעת כל טובי העיר מדעתן או מחמתן וטובי העיר הוי כחבר עיר וכל כמנייהו ופירש ר' מאיר הטעם דטובי העיר הוו בעירם למה שהובררו כמו גדולי הדור שהפקרם הפקר בכל מקום דמגדר מילתא ותקנתא כך טובי העיר הפקרם הפקר ומבואר מדבריו דמשום שהוקשא לו מי נתן כח לטובי העיר להתנות על השערים ועל המידות ופועלים דהא בהכי איכא פסידא להאי ורווחא להאי וההפסד הוא מדין הפקר ואין כח אלא לב"ד גדולי הדור על כן אמר רבינו תם דמדעת של חכם או בלא מחאתו יש כח לטובי העיר וכל כמנייהו ופירש ר"מ מהטעם דלמה שהובררו ז' טובי העיר הוו כגדולי הדור והפקרם הפקר ועוד הביא שם לשון אחר בר"ת הפך זה דהיינו שאינם יכולין להתנות מתחילה אלא להסיע על מה שכבר התנו וז"ל רשאין בני העיר להסיע על קיצתן האי רשאין אלהסיע קאי פירוש היכא דכבר התנו ביניהם אבל אם לא התנו מתחילה אין כח בבני העיר להכריח אחד מבני עירם למה שירצו ודקאמר הפקר ב"ד הפקר כגון ב"ד דר' אמי ור' אסי דאלימי להפקועיה ממונא כדאיתא פרק השולח ולהכריע כלישנא קמא דרבינו תם הביא דברי רבינו אבי העזרי שכתב וז"ל מה שטען האפוטרופוס שראשי הקהל הסכימו שלא לקבל שבועה משום אדם במס וביררו להטיל לכל בעל הבית על פי החרם על זאת אשיב אם הובררו טובי העיר מתחילה להנהיג קהלם בכל דבר אפילו יחיד שביררו מה שעשה עשוי בתקנת הקהל ויפתח בדורו כשמואל בדורו עד דגרסינן בירושלמי פרק בתרא דמגילה ג' מב"ה כבני הכנסת ז' מבני העיר כבני העיר מה אנן קיימי אם שקבלו עליהם אפילו ביחיד ואם שלא קבלו עליהם אפילו כמה אלמא משם אנו למדין היכא דביררו אפילו יחיד נמי והיכי דמהני' ברירה בכפרים הכי מהניא בכרכין וכיון שכח בידם להפקיע ב"ה מקדושתו ה"ה בכל מעשה הקהל מעשהם קיים עכ"ל לעניינינו:
והרי"ף ג"כ סבירא ליה כלישנא קמא דר' תם שהביא הברייתא כצורתה רשאין בני העיר להתנות ואם איתא דרשאין אלהסיע קאי לא הוה ליה להעתיקה כצורתה דמראה דרשאין אלהתנות קאי ר"ל להתנות מתחילה ולא אלהסיע כמו שפירש ר"ת בלישנא בתרא שר"ל דאינם יכולים להתנות מתחילה אלא להסיע על מה שכבר התנו:
והרשב"א בתשובה כתב (והביאה ר"י בנתיב י"ד ח"ב) וז"ל רשאין בני העיר בהסכמתם לגזור גזרה על אנשי עירם וכל העובר גזרתם וחרמם הרי הוא מוחרם ואם הרוב הסכימו המיעוט נגרר אחריהם עד ואין הרוב נגרר אחר המיעוט ומ"מ אם אותם המיעוט שגזרו הם טובי העיר שהעמידום הצבור לפקח על עניינם מה שהם עשו קיים ולאו דוקא אלא אפילו ז' והם טובי העיר והדין הא כך אם העמידום על דבר ידוע מן הצבור אפילו א' מה שעשה עשוי וקיים באותו דבר ואפילו למכור ב"ה או לגזור או להחרים על אותו דבר הן לבני ב"ה אחד הן לבני צבור א' ואם העמידום או מינום בסתר לפקח על כל ענייני הצבור או על ענייני אותו ב"ה אין גזרתם וחרמם ומה שעשו קיים עד שיהיו ג' מבית הכנסת ידוע או ז' מן הגבור על הצבור ופחות מג' מב"ה ידוע אין יכולין למנותם אנשי אותו ב"ה על כל ענייני אותו ב"ה וכן הצבור על ענייני הצבור פחות מז' ולא יהיה פחות מזה קיים עליהם מה שעשה זולת אם נתנו להם רשות על דבר ידוע בפירוש ואז אפילו א' יכולין למנות אבל בסתם אין כחן יפה פחות מז' בצבור או פחות מג' בב"ה עכ"ל:
הרי לך בבירור דכל מה ששייך לענייני צבור לגזור כמו בנ"ד הן להחרים הן לקנוס יש לאל ידם לז טובי העיר לעשות ואין פצה פה ומצפצף כנגדם ואם יהיה פי חכם עמהם מה טוב ומה נעים אבל כפי הדין אינו צריך פי חכם אלא על מה ששייך לבני אומניות כמו שהוזכר בגמרא על מעשה דהנהו תרי טבחי דהתנו בהדי הדדי דכל מאי דעביד ביומא דחבריה נקרעיה למשכיה אזל חד מינייהו עבד ביומא דחבריה קרעו למשכיה את ולקמיה דרבא חייבינהו רבא לשלומי איתביה רב יימר בר שלמיה לרבא ולהציע על קיצתן לא אהדר ליה רבא אמר רב פפא שפיר עבד דלא אהדר ליה מידי ה"מ היכא דליכא אדם חשוב אבל היכא דאיכא א"ח לאו כל כמינהו דמתנו עכ"לה ואף על גב דמלישנא דגמרא משמע דקאי אף על בני העיר דכי אותביה רב יימר לרבא דחייבינהו להנהו טבחי דקרעו למשכיה דחברייהו מברייתא דולהסיע על קיצתן דמתניא גבי בני העיר שני רב פפא ה"מ היכא דליכא א"ח אבל היכא דאיכא א"ח לאו כל כמינייהו דמתנו י"ל דהכי קאמר מאי דמדמית בני אומנות לבני העיר ה"מ היכא דליכא א"ח דאז הם באומנותם בבני העיר בתקנות העיר אבל היכא דאיכא א"ח ועשו בלתי הסכמתו אינם אלא כיחידים ולא כבני העיר ולעולם בני העיר אינם צריכין להסכמת א ח שבעיר אלא כל שהסכימו רוב הקהל וגדוליהם הרגילין לפקח על עסקיהם תקנתם קיימת וכן נראה מדברי הרמ"בם שקדמתי זכרו מדלא נקט זה החילוק של א"ח בבני המדינה אלא בבני אומניות וכן נראה מדברי הרמב"ן ז"ל וז"ל הא דאמרינן בהנהו טבחי דהיכא דאיכא א"ח לאו כל כמינייהו דמתנו נראה משום דילמא איכא פסידא דלקוחות דמיקר זביני הלכך לאו תנאה הוא עד דשקלי רשותא מיניה ואע"ג דחזינא השתא דליכא פסידא לא הוי תנאייהו תנאה עכ"ל וכיון שכן נאמר דבנ"ד אפשר דנעשת על פי חכם א"ח ואף אם נאמר שנעשת זולתו נעשה על פי טובי העיר שכל כמינייהו לענין זה כמו שהוחכתי מכל הני אשלי רברבי ולכן נניח שההסכמה נעשת בכל תוקף ויפוי כח ובפרט שהנהיגו בה כמה שנים:
אכתי פש גבן לידע אם היתה יכולת ביד החכם להתירה שנתן רשות לשוחט לשחוט בלתי הראות לו את סכינו כיון שהוא דבר המנגד הסכמתם לזה אביא מאי דגרסינן בפ' השולח (ד' לו) איבעיא להו כי התקין הלל פרוזבול לדריה הוא דתקין או דלמא לדרי עלמא נמי תקין למאי נפקא מינה לבטוליה א"א לדריה הוא דתקין מבטלינן ליה אלא א"א לדרי עלמא נמי תקין אין ב"ד יכול לבטל דברי ב"ד חברו אלא א"כ גדול הימנו בחכמה ובמניין והקשו התוספות אי דפשט ברוב ישראל אפילו גדול ממנו אינו יכול לבטל כדאמרינן בפ' אין מעמידין גבי י"ח דבר ואי דלא פשט ברוב ישראל אפילו קטן ממנו יכול לבטל כדאמרינן נמי התם דר"י הנשיא התיר השמן של גויים משום דלא פשט איסורו ושקלי וטרו התוספות והעלו במסקנת דבריהם אם הוא מאותן י"ח דבר שנזכרו שם במסכת שבת אפילו יבא גדול כאליהו ובית דינו לבטל אין שומעין לו ואם הוא משאר דברים אם פשטה התקנה ברוב ישראל או אם מתחילה נתקנה במקום א בלבד ופשטה התקנה שם אז גדול יכול להתיר ולא קטן ואי לא פשטה אפילו קטן יכול להתיר וכן פסק הרמ"בם בפ"ב מה' ממרים וז"ל ב"ד שגזרו גזרה ותקנו תקנה ופשט הדבר בישראל ועמד אחריהם ב"ד אחר ובקש לבטל דברים הראשונים ולפקור אותה תקנה אינו יכול עד שיהיה גדול מן הראשונים בחכמה ובמניין ובנ"ד ג"כ דפשטה ההסכמה בזה המקום אשר הותקן כדי לבטלה ולהתירה היה מן הצורך שהחכם שהתירה יהיה יותר גדול בחכמה ובמניין מן הראשונים וזה הדבר לא הוברר לנו ואדרבא מתוך דברי השאלה מראה להפך שכתב ה"ה שהחכם מחל על כבודו ונתן לו רשות לשחוט בינו לבין עצמו דמשמע דהוא יחידי התיר לו ואפילו נאמר שההסכמה מעיקרא נעשה על פי חכם יחידי ולא על פי ב"ד או ז' טובי העיר ושהחכם המתיר היה גדול בחכמה מן הראשון אכתי פש להיות גדול במניין וא"כ אין התרתו התרה לכ"ע וכ"ש לדעת הראב"ד דתלה כל הטעם באם פשט איסורו דאפילו אליהו וב"ד אין שומעין לו:
וכל זה אינו אלא בהנחה שההסכמה היתה בדברי הרשות ובמילי דעלמא לתיקון בני העיר אבל בנ"ד דהסכמה זו היא גדר לתורה ולדבר מצוה ודאי דאין ראוי להתירה כההיא דמצינו בירושלמי דגיטין ההו' דאתא קמי דר' בון א"ל התיר לי נדרי א"ל מאי נדרת א"ל נדרית דלא מרווחנא א"ל וכי עבדין כדין א"ל לצחק בקוביא קאמרי אמר ברוך שבחר בהם ובדבריהם שאמרו צריך לפרט הנדר מכאן למדו הראשוני' דאין להתיר שבועה שהוא סייג לתורה ולגדר מצוה וכ"כ הרשב"א על קהל שהסכימו שלא לצחוק בקוביא שאין להתיר והביאה הרב ב"י י"ד בס' רכ"ח וכן פסק הוא בעצמו וז"ל אם היתה הסכמה גדר לרבים או סייג לתורה ולדבר מצוה אינם יכולין להתיר וכן בנדר של צחוק והרמ"בם אחרי כתבו דאין ב"ד יכול לבטל דברי ב"ד חבירו עד שיהיה גדול ממנו בחכמה ובמניין כתב וז"ל בד"א בדברים שלא אסרו אותם כדי לעשות סייג אבל דברים שראו לגזור ולאוסרן לעשות סייג אם פשט האיסור אין ב"ד הגדול יכול לעוקרן ולהתירן אפילו היה גדול מן הראשונים א"כ כל אפייא שוים דכדי לבטל אפילו דברי הרשות צריך שיהיה הב"ד הרוצה לבטלם גדול מן הראשון בחכמה ומניין אף שלא נתפשט המנהג אלא באותו מקום אשר נתקנה בו כמו שהעלינו מדברי התוספות ואין חולק על זה שאם מתחילה נתקנה התקנה למקום א' ופשטה באותו מקום ה"ל פשטה התקנה וכ"ש בנ"ד שהוא דבר של סייג לתורה שאין לה היתר בשום פנים בעולם וא"כ אף שנניח שזה הרב המתיר היה הוא וב"ד והיו גדולים מן הראשונים בחכמה ובמניין לא היתה יכולת בידם להתירה ולית דין צריך בשש:
וגם לפי דעת הרמ"בן נראה ג"כ דלאו שפיר עבד הרב המתיר ממה שכתב בסי' רפ"ח וז"ל ואף לדעת המקילין צריכין הצבור שלא להתיר אלא במעמד אנשי העיר וע"ד אנשי העיר הא אלו התירו מקצתן כדרך היתר שלהם אין כלום ואפילו על פי חכם ובחרטה גמורה אינו מותר מפני שהוא על דעת רבים שאין מפירין לו כמו שביארנו וכ"ש שנהגו מקצתן קלות ראש בדבר שאינו רשאי להתיר אלא עונשים אותם כדתניא (בנדרין פ' אלו מותרין) מי שנדר ועבר על נזירותו אין נזקקין לו עד שינהוג איסור כימים שנהג בהם היתר ומחמרינן עליה דלא פתחינן ליה בחרטה וב"ד דמזדקקי ליה לא עבד שפיר ורב אחא בר יעקב אמר משמתינן ליה וכן פסק הרמ"בם (בפ"ד מה' נזירות) וז"ל כל ב"ד שנזקקין לזה וכיוצא בזה ומודיעין לאלה שמזלזלין בנדרים שאין חייבים מן התורה או שיורה להם להקל או שיפתחו להם מנדין אותו בד ההדיוט עכ"ל וכ"ש אם היה נדרם גדר או סייג לתורה או לדבר מצוה:
ואם נפשך לומר שכיון שהקהל אכלו משחיטת ראובן במשך כמה שנים כמו שכתב ה"ה בלי הראות סכינו לחכם שממילא נתבטלה ההסכמ' כמו שכתבו גדולי הפוסקים שחרמי צבור כשרוצים להתיר מתירים בלא פתח וחרטה ובלא שאלת חכם היינו דווקא כשהם עצמם שאסרו הם חוזרים ומסכימים להתיר כמו שכתב הרשב"א והביאה ר"י נתיב י"ד וז"ל אם באו בהסכמת כולם להתיר אף שמן הדין אינו ניתר אלא בפתח וחרטה כבר צווהו הראשונים שכל היתר חרמות שלא בפתחים ושלא ע"י חכם שהקהלות סמכו ונהגו כן דעל דעת כן הם מחרימים והוו כאלו התנו מעיקרא שכל זמן שיסכימו הם בעצמם יהא מותר ובנ"ד לא היו הם עצמם המסכימים כפי משמעות דברי השאלה שכתוב בה שהיתה הסכמ' בניהם (ר"ל מימי קדם) וא"כ אינו ניתר ממילא והיה בריך פתח וחרטה ומנין אחר להתירו וכזה לא מצינו שעשו בנ"ד אלא שהחכם לבדו התיר לו ואפשר דכל הקהלה לא ידעו בדבר הזה והיו אוכלים על סמך שהשוחט היה נוהג כפי הסכמתם ולכן אני גוזר אומר ששמעון עשה כהוגן להחזיק הסכמתם כיון שהיא בחזקה ושלא ליתן רשות לראובן לשחוט בלי הראות לו את סכינו כפי מה שראוי לעשות שהדין עמו:
ועדיפא מינה דאף אם נאמר דהיו הם עצמם המסכימים הרוצים עתה לבטלה אין יכולת בידם כיון שהוא דבר של סייג לדבר מצוה כמו שכתב הרש"בא וז"ל נראה שאפילו אמרו ע"ד דבים שמן הדין אין לו הפרה אלא לדבר מצוה בחרמי הקהל מתירין הם בעצמם אפילו לדבר הרשות וכן יש לומר בעל דעת המקום שבדבר הרשות אין לו הפרה מ"מ בחרמי הקהל יש לו הפרה כיון שנהגו שעל דעת המנהג החרימו ונדרו וכן אפילו אם יש מוחין בדבר כל שהרוב מסכים בהיתר אם היה שנהגו כן ומ"מ אם היה הנדר גדר לרבים או סייג לתורה ולדבר מצוה אין רשאין להתיר ואפילו יסכימו כולם כדאמרינן בירושלמי דההוא בר נש דנדר דלא מרווח וכו' ואין לומר בזה שכיון שעל דעתם נשבעו שהם יתירו כרצונם אפילו לדבר אסור שאין דעת הקהל שיתקבצו הקהל למשרי איסורא ותהיה ממש בהסכמתם ואין צריך לומר אם נדר ועל דעת המקום שהוא נסכם עמהם בנדר שהוא לדבר מצוה ואינו נסכם בהיתר להתיר האסור עכ"ל יצא לנו בזה דבנ"ד אין לו התרה כל עיקר:
ועוד מצינו בפ"ק דע"ז נשאל לחכם וטימא לא ישאל לחכם ויטהר ובחולין פ' אלו טרפות חכם שטימא אין חבירו רשאי לטהר אסר אין חבירו רשאי להתיר ופירושו כך הוא לא ישאל לחכם בסתר כדי שיתיר לו ויסמוך על הוראת השני דכיון שאסרו הא שויא חתיכה דאיסורא אבל יכול הוא שיאמר לחכם אחר שאלתי לחכם פלוני וכן השיב לי מה נראה לך ואם נראה לב' שטעה הא' יתוכח עמו אם טעה בדבר משנה שהוא ענין פשוט יחזירהו ואם תלוי בשיקול הדעת ואינו יכיל להוכיחו מתוך דברי משנה או דברי אמורא יאמר דעתי שהוא מותר ואיני יכול להתיר מאחר שאסרת ואיני יכול להחזירך מתוך משנה או מתוך אמורא והא דאמרינן נפקי שפורי דמר ושרו ודמר ואסרו דוקא שבא הדבר לפניהם יחד בבית המדרש או הא' לא אסר אלא התיר ואז האחרון יכול להחמיר אפילו לא בא להם ביחד וכן פירשו התוספות שם וא"כ בנ"ד אם החכם היה בא להחמיר היה בטיב אבל להקל מי ישמע לו כיון שלא טעו בדבר משנה וכמו כן כתוב בהגהות מיימוניות פ"א מה' ממרים:
ואיך נעלם מעיני החכם דברי הברייתא בפ' מקום שנהגו וז"ל דברים המותרים ואחרים נהגו בהם איסור אי אתה רשאי להתירם בפניהם והוא דומה לנ"ד דבכל מקום הויין דברים המותרים ליתן רשות לשוחטים לשחוט בלתי הראות את סכינם ובנ"ד הויין האחרים שנהגו בו איסור וא"כ היאך התיר בפניהם לשוחט לשחוט בלתי הראות את הסכין וא"ת דזה לא היה בפניהם אלא בינו לבין עצמו התיר לו ושלא בפניהם מותר אפילו הכי זה ההיתר לא נאמר כי אם על מנהג שנהגו בני המדינה מעצמם אבל מנהג חשוב שהנהיגו על פי ת"ח או על פי ז' טובי העיר לא היה יכול להתיר אפילו שלא בפניהם כמו שכתבו התוספות שם והוי דומיא דמתניתין שנותנין עליו חומרי מקום שיצא משם וחומרי מקום שהלך לשם:
העולה לנו מכל האמור לענין נ"ד כפי הצד הראשון הוא שההסכמה כיון שנעשת בכל תקוניה ע"פ חכם או על פי ז' טובי העיר דכל כמנייהו כמו שהוכחתי לעיל כדי לבטלה היה מן הצורך שיהיה הב"ד הבא אחריו גדול ממנו בחכמה ובמנין מה שלא מצינו מפורש בדברי ה"ה ואדרבא כתב שהחכם התיר לו דמשמע הוא ולא אחר עמו ואפילו את"ל שבאומרו ה"ה שהחכם התיר לו ר"ל הוא וב"ד עדיין פש גבן לידע אם היו יותר גדול בחכמה ואף אם נאמ' כן דהיו גדולי ומניין אמינא דלאו שפיר עבדו כיון שהוי דבר שאסרו אותה משום סייג ופשט איסורו באותו מקום ולאו כל כמנייהו וא"כ שפיר עבד שמעון שהחזיר הדבר ליושנה שהשוחט לא ישחוט בלי הראות לו את סכינו וההתנצלות שיש לו לאמר שהחכם הא' התיר לו לאו כלום הוא דלאו שפיר עבד שההסכמה עדיין בכל תקפה וגבורתה ואף שהם מוחלקים לשתי כיתות שזה אומר בכה וזה אומר בכה כבר אמרנו שנהגו שאפילו א' יכול לעכב אפילו במילי דעלמא כ"ש בנ"ד דהוי משום סייג דכולם יחד אין יכולים להתירה ועל אמירתו על שמעון שאינו מארי דאתרא אפיקורותא הוי ואף שהוא לא נידה אותו חייבים הקהל לנדותו כדאמרינן בפ' אלו מגלחין ההוא טבחא דאיתפקר ברב טובי אימנו עליה אביי ורבא ושמתוהו וכי יפתח בדורו אינו כשמואל בדורו כיון שהקהל קבלו אותו עליהם לדון דיני איסור והיתר ודאי לא היה בקי כמותו בכל הקהלה שבני ישראל לא יעשו עולה למנוע תורה מישראל שכל מי שהגיע להוראה ואינו מורה הרי זה מונע תורה ונותן מכשול לפני רבים ועליו נאמר ועצומים כל הרוגיה ואילו בדידי הויה עובדא הייתי מחי ליה בסילוא דלא מבע דמא משום כבוד התורה דבמידי דאית ביה בזיון התורה אינו רשאי הת"ח למחול והא דאמרינן בפ"ק דקידושין הרב שמחל על כבודו כבודו מחול היינו במידי דתלי בכבודו כגון לעמוד מפניו או כיוצא בזה אבל על בזיוני אסור לו למחול שהתורה מתבזית בכך ודמי למאי דאמרינן התם האב שמחל על כבודו כבודו מחול דליכא למימר שיהא האב יכול למחול לבן לומר לו דברי חרופין וגידופין והיינו דאמרינן בפ"ב דיומא דתלמיד חכם בריך להיות נוקם ונוטר כנחש והרמ"בם כתב בפ"ז מה' ת"ת שאסור לו למחול ואם מחל נענש שזה בזיון התורה ומצינו דחייבים ב"ד לנדות המבזה תלמיד חכם לאחר מותו כ"ש המבזהו בחייו ובפניו דאיכא צערא דגופא וזהו כוונת הרמ"בם במנותו הכ"ד דברים באומרו המבזה חכם אפילו לאחר מיתה ומה שאומר ראובן בטענתו שזה לא שייך בדיני איסור והיתר דבריו מבוטלין לא שרירין ולא קיימין וכי הלכות בדיקת הסכין אינו תלוי באיסור והיתר לידע אם שחטו בסכין מובדקת שהיא כשרה ומותר לאכול ואם לאו אסורה לאכול וכי נאמר ג"כ לדידיה דה' תערובת איסור ה' טרפות ה' י"נ וה' רבית לא הוי דיני איסור היתר זה אינו אלא לכל א' יש שמו עליו המיוחד לו בפרטות ובכללות כולם נקראים דיני איסור והיתר ואומרם שמינו אותו בדיני איסור והיתר לאפוקי דיני ממונות גיטין וחליצות וכדומה להם שאפשר לא היה בקי בהם:
ועל מה שהכריז עליו שמעון שכל מה ששחט שהוא כנבלה עשה כהוגן וכהלכה שכפי הסכמת' כן הוא ויש כח ביד הקהל לאסור את המותר כשהוא למגדר מילתא ועדיפא מינה נשאל להריב"ש בסי' רס"ב על קהלה שהסכימו שלא יהא אדם בעולם רשאי להכניס יין בעיר זולתי היין שפרע בעדו החק לקונה השי"שא וקבלו עליהם שכל אותו יין המנוע יהיה אסור בהנאה כדין יין נסך גמור והכניס א' שלא היה מבני העיר נאד יין שהביא תשורה לראובן אם אותו יין אסור בהנאה או לא והשיב הוא ז"ל שכיון שהמביא אותו יין אינו מבני העיר ושאולי לא ידע בתקנתם וכוונתו לא היה להפקיע החק מהשי"שא וכוונת הקהל לא היו על השוגגים ולכן יכולין הנודרים לבאר מה היתה כוונתם אם היתה דוקא על בני קהלם אז כיון שהמביא אינו מבני העיר יהיה היין מותר ואם לאו אסור ואם אינם מבארים מה היתה כוונתם בתקנה ההיא יהיה היין אסור מן הסתם דסתם נדרי' להחמיר הרי לך דהיין אף שהוא כשר כשהמביא אינו משלם החק כפי הסכמתם אזי הוא אסור בהנאה כיין נסך גמור ה"ה בנ"ד כיון שהשוחט שחט נגד מה שראוי לעשות כפי הסכמתם הרי הוא כטרפ' וכנבלה וא"כ יפה עשה שמעון שהכריז עליו:
והצד השני שיש לצדד בדברי ה"ה הוא שזאת ההסכמה נעשת משום כבוד החכם שנראה שרבו להחזיר העטרה לחכמים כמו שהיה בימי חכמי הגמרא אף שהדבר זר עד מאד בעיני כיון שהאידנא בכל תפוצות ישראל מוחלין חכמים את כבודם ונותנים רשות לאנשים בקיאים ומומחים לשחוט בלתי הראות את סכינם ואף זה אינו מוסכם מכל הפוסקים שבימי הגמרא היתה חיוב ראיית הסכין לחכם משום כבוד החכם דמלישנא דגמרא משמע ג"כ דהיתה משום חשדא וז"לה בפ"ק דחולין (ד"מ) אמר רב חסדא מנין לבדיקת הסכין מן התורה שנאמר ושחטם בזה ואכלתם פשיטא כיון דכי נקיב טרפא בעיא בדיקה לחכם קאמרינן והאמר ר' יוחנן לא אמרו להראות סכין לחכם אלא מפני כבודו של חכם מדבריהם וקרא אסמכתא בעלמא מכאן נראה שתקנת חכמים להראות את הסכין לא היה אלא משום כבוד החכם מדמקשה הגמר' מדברי ר"י כדבר מונח ומתרץ דברי רב חסדא בהעמדת דברי ר"י עוד שם (ד' י"ח) אמר רב הונא האי טבחא דלא סר סכינא קמי חכם משמתינן ליה ורבא אמר מעברינן ליה ומכרזינן אבישרא דטרפה היא ולא פליגי כאן כשנמצאת סכינו יפה כאן בשלא נמצאת סכינו יפה ופי רש"י נמצאת סכינו יפה משמתינן ליה משום אפיקורותא שהחציף פניו כדקיימא לן מנדין על כבוד הרב ונראה מדבריו ז"ל שמפרש דברי הגמרא כפי שיטת ר"י דתלי הדבר בכבוד הרב ולא משום חשדא דשמא יסמוך על עצמו פעם אחרת וישחוט בסכין בלתי מובדקת כהלכתו והר"ן ג"כ סבירא ליה כוותיה:
אבל הרמב"ם לא סבירא ליה הכי דנראה דתלה הדבר בחשדא שכתב (בפ"ב מה' שחיטה) וז"ל כל טבח שלא בדק הסכין שלו ששוחט בה לפני חכם ושחט בה לעצמו בודקין אותה אם נמצאת יפה ובדוקה מנדין אותו לפי שיסמך על עצמו פעם אחרת ותהיה פגומה וישחוט בה ואם נמצאת פגומה מעבירין אותו ומנדין אותו ומכריזין על כל בשר ששחט שהוא טרפא עכ"ל הנה יראה המעיין בבירור דתלי הדבר משום חשדא שכתב לפי שיסמך על עצמו פעם אחרת ומן התימא מניין לו זה אם לא שנאמר דדייק בלישניה דגמרא דנקט האי טבחא דבהם יש צד חשדא יותר מבאחר שאינו שוחט לעצמו וכן נראה שדקדק הראש ואזיל בשיטתיה שכתב וז"ל והאידנא נהיגי שאין מראין סכין לחכם כי בימיהם היו הקצבין שוחטין לעצמן כדאמרינן האי טבחא דלא סר סכינא והשתא נהוג בכל גלות ישראל שאין מאמינין לקצבין וממנין אנשים ידועים על הבדיקה ולהם מחלו חכמים את כבודם כי הן זריזין וזהירין ומתוך כך נתבטל בדיקת הסכין לגמרי וכו' והס"מג סבירא ליה כמו כן:
וקשה לי דאם כפירוש הרמ"בם והנגררים אחריו דמעיקרא היתה התקנה משום חשדא דלא יסמך על עצמו השוחט וישחוט בסכין בלתי מובדקת כהלכתו א"כ היה הדבר מיוסד על סייג בדבר מצוה וכיון שכן איך נתבטל הדבר והתירו לשחוט בלתי הראות הסכין לחכם והוא דבר שאפילו הב"ד האחרון יהיה גדול בחכמה ובמנין אינו יכול לבטלו כמו שהעלינו מדבריו והפוסקים ז"ל אם לא שנאמר דכיון שנתבטל המנהג שהיו הקצבין שוחטין לעצמן דבהם היתה חשדא דאפשר היו מראין היתר לעצמן בשביל הנאתן נתבטל האיסור שלא לשחוט בלתי הראות את סכינם לחכם ועמדו ב"ד שהיו גדולים בחכמה ובמנין והתירוהו ועל דבר המגיע לכבודם מחלו ומשם נשתרבב המנהג בכל גלות ישראל למנות אנשים ידועים על השחיטה אבל לפי פירוש רש"י והר"ן אינו צריך לזה שלהם מעולם לא נתקן אלא משום כבוד החכם והאידנא מחלו על כבודם שחכם שמחל על כבודו כבודו מחול:
נפקא מינה דבין להרמ"בם הר"אש וסמ"ג אחר שנתבטל שחיטת הקצבין אינו הדבר תלוי כי אם בכבוד החכמים ולרש"י והר"ן שמעולם לא נתקנה אלא על כך הרשות נתונה ביד החכמים למחול על השוחטים וא"כ בנ"ד שעשו התקנה שלא ישחוט השוחט בלתי הראות הסכין לחכם שאפשר עשו אותה מפני שלא היו מכבדין את החכמים כראוי וחשו על כבודם וכיון שכן החכם שמת נ"ע כיון שראה שראובן היה כ"כ ירא שמים וזהיר ובקי מחל לו על כבודו וכבודו מחול והיתה יכולת בידו לעשותו אבל שמעון שקם תחתיו לדון דיני איסור והיתר עד שיבא החכם ממדינה אחרת לא רצה למחול על כבודו ומחזיק ההסכמה הקדומה העומדת עדיין על חזקה כמקדם לא שבשביל שהחכם הא' מחל על כבודו נאמר שנתבטל ההסכמה שלא בשבילו לבד נעשת אלא כדי שיכבדו לכל החכמים שיהיו משרתים באותה קהלה והראיה דלא נתבטלה ההסכמה מהמחלוקת שיש ביניהם שזה אומר בכה וזה אומר בכה ואם איתא דנתבטלה מה כח יש לאותו כת הרובים להליץ בעד החכם ועוד החכם עיניו בראשו וכי יאמן שהחכם רובה לחייב לשוחט להראות לו הסכין באומרו שהוא הסכמת הקהל אחר שהיא מבוטלת ולא תקשה לך דאם אינה מבוטלת היאך הכיתה השנייה חולקת לזה אומר דטענתייהו לא הוי אלא משום דלא מינו אותו הקהל אלא לדון בדיני איסור והיתר ושזה לא שייך להו וכבר כתבתי למעלה שדבריהם מבוטלין מעיקרן ודבריהם פורחים באויר ואין להם על מה שיסמוכו כי אם על משענת קנה הרצוץ:
ומעתה נעמוד על עיקרן של דברים העולה לנו לענין הדין מכל מה שכתבנו והעלינו מכל הני מלי מעלייתא דגמרא והפוסקים דבין לפי הצד הא' שהנחתי שהתקנה נעשת משום סייג וגדר לדבר מצוה ובין לפי הצד הב' שנתקן בשביל כבוד החכמים על כל פנים צריך ראובן להראות הסכין לשמעון המנוי לשרת הקהל בדיני איסור והיתר הנראה לע"ד כתבתי וה' יצילני משגיאה בסדר ובשנת והיתה זאת לכם לחקת עולם לפ"ג:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: