שאלה פו ראובן נשא את בת שמעון והצליח בכל דרכיו והיו לו בנים הגונים ממנ' ויהי היום בא שמעון אצל ראובן חתנו ובקש ממנו שילוה לו עשר אלפים פרחים כדי לקנות איזה סחורה וכן עשה ראובן ולא אחר הדבר ואחר זמן מה הלך ראובן למדינת הים בעסק רב והניח אשתו ובניו במדינה ואחר עבור ששה חדשים באה בת שמעון אצל אביה והגידה לו שאין לה במה לזון את עצמה ואת בניה עד שהיא צריכה למשכן כלי כסף וכלי זהב ואבנים טובות ומרגליות ואביה שמעון השיב לה ומה לך ולצרה הזאת חייב אני לבעליך עשר אלפים פרחים ואני אתן לך כל מה שאת צריכה למזונותיך וכן עשה עד תשלום הסך הנ"ל אחר כך בא ראובן ותבע לשמעון חמיו סך עשר אלפים פרחים שהלוהו. ושמעון השיב שהכל נתן למזונות אשתו ובניו כאשר היא עצמה מודית בזה וראובן טוען ואומר אבדת מעותיך יען לא נתתי לך רשות לזון את אשתי ובני ומשנה ערוכה היא [בכתובות דף ק"ז ע"ב] מי שהלך למדינת הים ועמד אחד ופרנס את אשתו אנן אומר איבד את מעותיו וכו' אריב"ז יפה אמר חנן הניח מעותיו על קרן הצבי ושמעון השיב  לא כי אני חייב לך ואתה חייב במזונות אשתך ובניך הקטנים ומוציאין מזה ונותנין לזה מדרבי נתן ועתה איש אמי"תי הגבר הוקם על אשר עלה אל מעלה רמה להיות מהכת הראשונה החכם הנעלה כה"ר מרדכי בשן נר"ו מבקש אני ממך שתוריני הדרך הישרה והנכונה בתשובת"ך הרמת"ה ומהתמ"ש:
תשובה ראיתי את שאלתך ומה נמלצו לחכי אמרתך רב כהנ"א ורב ספר"א הולך בדרך ישרים אוהבי ורעי החכם הנעלה כה"ר חיים בנימין די אברהם הכהן נר"ו ואף כי איני ראוי להשיבך מחמת קוצר דעתי וחוסר ידיעתי מ"מ כיון שגדול המצווה אין מסרבין לגדול והנני בא אליך בע"ב עיו"ני וזה החלי בעזרת אלי וצור גואלי:
תנן בפרק שני דייני גזרות (כתובות דף ק"ז ע"ב) מי שהלך למדינת הים ועמד אחד ופרנס את אשתו חנן אומר איבד את מעותיו נחלקו עליו בני כהנים גדולים ואמרו ישבע כמה הוציא ויטול אמר רבי דוסא בן הרכינס כדבריה' אמר רבן יוחנן בן זכאי יפה אמר חנן הניח מעותיו על קרן הצבי ע"כ במשנה: ובגמרא תנן התם המודר הנאה מחבירו שוקל לו את שקלו ופורע את חובו ומחזיר לו אבידתו ובמקום שנועלין שכר תפול הנאה להקדש בשלמא שוקל לו את שקלו מצוה קא עביד דתנן תורמין על האבוד ועל הגבוי ועל העתיד לגבות ומחזיר לו אבידתו נמי מצוה קא עביד. אלא פורע לו את חובו הא קמשתרשי ליה. אמר רב אושעיא הא מני חנן היה עוד תניא התם לעילא מהאי מתניתא כיצד אמרו ממאנת אין לה מזונות אי אתה יכול לומר ביושבת תחת בעלה שהרי בעלה חייב במזונותיה אלא כגון שהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה ועמדה ומיאנה טעמא דמיאנה הא לא מיאנה יהבינן לה ע"כ:
ופירש רש"י תנן אומר איבד את מעותיו שלא אמרתי לך הלוני ואני אפרע אבל אם הלוה את האשה מעות למזונותיה על מנת שתשל' לו תובעה והיא תובעת הבעל וישל' כדאמר לעיל בממאנת ולותה ואכלה  ודעעדה ומיאנה טעמא דמיאנה הא לא מיאנה משלם: שוקל את שקלו שוקל בשבילו שקל שהוא חייב לכל שנה לקרבנות צבור: ופורע לו את חובו אם חייב ממון לנושה מותר לזה שיפרענו בשבילו ומחזיר  לו אבידתו אם ראה חמורו תועה מותר להשיבו: במקום שנוטלין שכר. על טורח השבתה: תפול הנית. שכר להקדש שהרי שניהם מודרין בהנאה זה מזה: מצוה קא עביד כלומר מצוה בעלמא קא עביד ואינו מהנהו לזה שאם לא שקל עליו לא הפסיד כלום שיש לו חלק בקרבנות: דתנן תורמין. את הלשכה בשלש קופות: כל האבוד. אף על מי ששלח שקלו ואבד: ועל הגבוי שעדיין לא הגיע כאן: ועל העתיד לגבות: ואפילו לא נגבה לאחר מכאן יש לו חלק בתרומה ובקרבנות אלא שחיסר מצוה נמצא שכר המצוה על הנותן: משתרשי ליה. מרויחו: חנן היא דאמר איבד את מעותיו זה שפרנס את אשת חברו ונתכוון לשם הלואה שישלם לו בעלה אבד מעותיו ואינו יכול לומר לו את חובך פרעתי שלם לי והוא הדין נמי לכל חוב שעליו ועמד חברו ופרעו וזה לא אמר הלוני אינו חייב לו כלום וכיון דאילו פרעיה לשם הלואה לאו הלואה היא כי פרעיה נמי לשם מחילה לאן מידי יהיב ליה עד כאן לשונו:
למדנו מכאן שני דינים לענינינו הראשון שהמפרנס אשת חברו מדעתו בלי שיקדם שם צווי הבעל או הלואת האשה אובד את מעותיו ואין לו שום תביעה עליו כשיחזור. והשני שאם האשה לותה ואכלה שחייב הבעל לשלם. וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שנים עשר מהלכות אישות הלכה י"ט וז"ל הלך בעלה ולותה ואכלה כשיבא חייב לשלם. עמד אחד מדעת עצמו וזנה משלו אם יבא הבעל אינו חייב לשלם לו והרי זה איבד את מעותיו מפני שלא צוהו לזונה והיא לא לוותה ממנו עכ"ל:
והנה אחרי הדברים והאמת האלה היה נראה לי בתחלת העיון שצדק ראובן בטענתו זאת ושמעון חמיו אבד כל מה שנתן לבתו וחייב לשלם לחתנו כל חובו עד פרוטה אחרונה והטעם מפני שחתנו לא צוהו לזון את אשתו וגם בתו לא לותה ממנו שום דבר אלא הגידה לו בלבד שלא נשארה בידה לזון את עצמה ואת בניה באופן שהיא צריכה למשכן כלי ביתה כסף וזהב ואבנים טובות ומן הראוי היה שאביה ישיב אמריו לה שתמשכן כספה וזהבה או שתבא אצלו אם היא צריכה איזה דבר והוא ילוה להדי מחסורה אשר יחסר לה והוא לא כן עשה אלא נתן לה סתם מבלי שיבאר שהוא נותן לה בתורת הלואה נמצא שהוא הפסיד על עצמו ואילו יכול לפטור עצמו מדרבי נתן כי כפי הנראה האי דרבי נתן לא שייך אלא לבית דין וזה שאם הלוה נתחייב בדין ואין לו לשלם ונודע שהוא נושה בשלישי שמוציאין הבית דין מאותו השלישי ונותנים למלוה כדי שלא יפסיד ממונו כמו שתקנו למלוה גם כן שיוכל לטרוף נכסי הלוה אבל לא שילך הלוה ויפרע חובות המלוה בלי צוויו ובלי ידיעתו כי מי הרשהו לדבר זה. דייקא נמי דקתני מנין לנושה בחברו וחברו בחברו שמוציאון מזה ונותנים לזה ולא קתני מנין שילך זה ויפרע לזה הרי דמדיוק לשון רבי נתן נראה שלא הותר אלא על פי הדיינים כדי שלא יגרום היזק לחברו וכן מסתבר לי מדברי הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות מלוה ולוה:
אמנם אחר כך מצאתי בחדושי הרשב"א ז"ל שהוא סובר שכל המפרנס אשת איש סתם לא איבד את מעותיו והטע' שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה אלא בתורת הלואה וזה לשונו בפרק רביעי דנדרים עמד אחד ופירנס את אשתו הניח מעותיו על קרן הצבי מסתברא לי דדוקא בפורע ומפרש שמחמת מזונות שחייב לה בעלה הוא נותן לה דבכי האי גוונא הוא אינו חייב לשלם כיון דלא אמר ליה שיפרע לה בשבילו והיא נמי אינה חייבת לשלם שהרי לא לותה ממנו ולא אכלה אלא בתורת פרעון חוב אבל כשפרנס סתם חוזר הוא וגובה שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה אלא בתורת הלואה והראיה מיתומים שסמכו אצל בעל הבית דיתומים קטנים אינם יכולים להתנות ועוד מן היורד לתוך שדה חברו ונטעה שלא ברשות שחייב בעל השדה לשלם ולא אמרינן שכיון שירד לתוכו סתם לא נתכוון זה אלא למתנה ועוד דגרסינן בירושלמי במסכת מציעא גבי המלוה את חברו לא ידור בחצרו חד בר נש אשאיל לחבריה דינרין אושריתיה גו ביתיה אמר ליה הב לי דינרי אמר ליה הב לי אגר ביתי אתא עובדא קמי רבי אבא בר זבידא אוקים ליה מאי דהוה קמי למשרייה והכא ודאי כשהעמידו סתם בתוך ביתו מיירי ולא בשהעמידו בפירוש בשכר דאם כן לא הוה אמר ליה אידך הב לי כל דינרי דהוה פרע ליה מה שהתנה עמו לתת לו בשכירותו וכן נמי ליכא למימר דמשום ריבית קאמר דאם כן הוה ליה למימר נכה לי אגר בית אלמא כל שמשרה חברו בתוך ביתו סתם לאו בתורת מתנה ולהעמידו בחנם מתכוין אלא בשכר וכיון שכן המפרנס אשת חברו סתם לאו בתורת מתנה מפרנס ולא בתורת פרעון חיוב מזונות הבעל אלא מתורת מלוה והיא או בעלה חייבים לשלם ונראה לי שכיון שכן המפרנס סתם אשת חברו הרי הוא חוזר ונפרע מן הבעל כיון שהבעל חייב במזונותיה בתנאי בית דין דהוה ליה כיורד בתוך שדה של חברו כדאמרן והוא הדין לזן את עבדו ואת שפחתו העברים שאין הבעלים יכולים לומר להם עשה עמי ואיני זנך דכל המלוה מזונות סתם לאילו כאילו מלוה לאדון ותניא לקמן בפרק השותפין האומר לאשתו קונם שאני נהנה לך לוה ובעלי חוב באין ונפרעין ממנו וההיא לא משמע לי דבלוה ממש היא דאי בשלותה היא מן המלוה בפירוש בכי הא אין בעל חוב יכול לחזור על הבעל שהוא לא הלוה את הבעל אלא את האשה וממנה גובה והיא חוזרת וגובה ממנו וכמו שפירש רש"י ז"ל במסכת כתובות פרק שני דייני גזרות לותה ואכלה תובעין ממנה והיא תובעת מן הבעל וכיון שכן אם בעלי חוב באים ונפרעים מן הבעל ומדעתו הוה ליה כמודר הנאה מחברו שפורע לו את חובו דגרם הנאה בלחוד הוא ולא שייך למידק מינה אי כגדולים דמו אי לא בכ"הג דהאי מבריח ארי מנכסיו לחנן הוא ולרבנן דחנן הרי זה אסור לגמרי ועוד דאי בכי האי גוונא קא מיירי למה לן לאהדורי בתר ברייתא דהאומר לאשתו לידוק ממתניתין דבפרקין דתנן המודר הנאה מחברו ואין לו מה יאכל ילך אצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו איש פלוני מודר הנאה ממני ואיני יודע מה אעשה לו הוא נותן לו ובא ונוטל מזה הילכך על כרחיך בשלא לותה וכולי עכ"ד:
נקיטינן מהכא דכפי דעת הרשב"א ז"ל כל המפרנס סתם לא איבד את מעותיו ולא נתכוון למתנה אלא להלואה וכל שכן היכא דאמר שהוא נותן לה בפרעון חוב שיש לבעלה עליו וכפי דעת זו הדין עם שמעון ולא איבד את מעותיו שהרי פירש ואמר אני חייב לבעליך עשרת אלפים פרחים אני אתן לך כל מה שאת צריכה ורצתה בדבריו אלה שכל אשר יתן  לה ינכה מן החוב שיש לבעלה עליו ובאר בפירוש שאינו נותן לה בתורת מתנה אלא לתשלומי חובו. אמנם הר"ן ז"ל דחה ראיות הרשב"א וגם הרב המגיד נחלק עליו וכתב שאין נראה כן דעת הראשונים אלא אפילו במפרנס סתם אבד את מעותיו וחלק בין סילוק נזק להבאת תועלת כלומר דההיא דיורד לתוך שדה חברו הביא לו תועלת והמפרנס אשת חברו סלק ממנו נזק חיובו עיין שם שהאריך גם הרב בית יוסף בסי' ע' הביא דברי הרשב"א וכתב שחלקו עליו הרב המגיד והר"ן ז"ל ולפי זה אין להביא סיוע מדברי הרשב"א ז"ל לעניינו:
אלא שאחר כך נגלו אלי דברי הגהות מרדכי בסוף כתובות סימן שי"א ושם הביא מעשה שאירע דומה ממש לשאלתנו וז"ל מעשה באחד שפרנס את בתו ולבסוף תבע מחתנו מה שהוציא עליה והיה החתן מסיק זוזי בחמיו וטען חמיו אני פרנסתיה ממה שהייתי חייב לך מדרבי נתן שמוציאין מזה ונותנים לזה והשיב רבנו שמחה שהדין עם חמיו דאף על גב שאם לא היה חמיו חייב לו היה פטור השתא דחייב לו טענתיה טענה מדרבי נתן דרבי נתן שייכא אפילו בפיקדון כדאמרינן פרק שור שנגח [ב"ק דף מ' ע"ב] ועוד הביא מפרק גט פשוט ההוא ערבא דפרע למלוה מקמי דלודעינהו ליתמי וכולי [ב"ב ד"ק ע"ד] הכא נמי אף על גב שלא הודיע לבעל תחלה נכסי דאיניש אינון ערבין ביה עד כאן לשונו לענינינו:
הא קמן מפסק הרב הנ"ל ששמעון נפטר מחובו במה שנתן לבתו לזון אותה ואת בניה ולא הניח מעותיו על קרן הצבי כיון שהיה חייב ממון לחתנו גם הרב בית יוסף בסימן ע' הביא המעשה הזה בשם הגהות מרדכי והרב בעל המפה הביאו גם כן בהגהותיו לפסק הרי שקבלו והסכימו אליו ולזה דעתי נוטה ואף על גב שכבר כתבתי לעיל דהיא דרבי נתן לא שייך אלא לדיינים ולא שילך הלוה ויפרע חובות המלוה יש לתרץ שאף על פי שאינו מן הראוי לעשות כן אם עשאו הרי זה עשוי ונפטר מחובו וכל שכן שענין שאנו בו שכל דעתו של שמעון לא היתה אלא לעזור לבתו ולבניה ושלא תתבזה ותוכרח למשכן  כלי ביתה אמנם עם כל זה נראה לי שיכול ראובן להשביע את חמיו שכל הסך הזה נתן לבתו למזונותים כי אפשר ששמעון עשה קנוניא עם בתו והיא נתרצתה בדבר כדי להציל אביה מן החוב שיש לבעלה עליו:
הכלל העולה מדברינו הוא ששמעון יצא זכאי בדינו ונפטר מחובו שיש לחתנו עליו ולא הניח מעותיו על קרן הצבי כיון ששמעון היה חייב ממון לחתנו ואף על פי שהדין כך יראה לי שאין ראוי לאדם כשר לעשות כדבר הזה אלא על פי בית דין ושני עדים כשרים כדי שלא יביא עצמו לידי חשד לפי שצריך לצאת ידי המקום כמו שכתוב והייתם נקיים מה' ומישראל:
זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה ה' יאריך ימיו על ממלכתו אכי"ר:
נשלם ונגמר יום חמישי כ"ח לחדש טבת שנת התקסו ליצירה
כ"ד הצעיר מרדכי בלא"א כמוהר"ר יעקב בשן זצוקל"הה