שאלה נ מעשה שהיה כך היה שמעון שוחט ובודק בקי ומומחה באומנותו שחט בהמה לצורך י"ט ובבדקו בריאה לא מצא בה חיתוכי דאוני כדרך כל הריאות אלא כי בסופה היה מתפצל כשיעור עלה שהדס דקי"ל בכה"ג שהיא כשרה ולמעלה במקום השטח היה לה סדקים דקים כחוט השערה שהיה נראית כאילו היה מתחיל הפיצול משם אלא שלא היו נראים הפיצולים כי אם בסוף כשיעור עלה הדס ובמקום השטח השלם מצא לה סירכא מגב סדק זה על גב סדק זה ונסתפק השוחט הנז' איך דיינינן להאי ריאה אם כיון דאית לה סדקים דקים ולמטה מתפצלים כשיעור עלה הדס אמרינן דשפיר אית לה חיתוכי דאוני והוה ליה סירכא מגב לגב וטרפה או דילמא כיון דלמעלה במקום השטח אין לה שיעור פיצול חשבינן להו להני סידקי כמאן דליתנהו והפיצול אינו מתחיל אלא למטה והו"ל סירכא ממקום למקום באונה או באומה עצמה דקי"ל דכשרה לכן בא לשאול לפני המורה שיראה ויורה מה יהיה משפט הריאה הנז' ושכרו היה כפול ומכופל מן השמים:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת הספק שנסתפק השוחט הנז' על האי ריאה שמצא שלא הוה בה חיתוכי דאוני כדרך כל הריאות אלא כי בסופה היה מתפצל כשיעור עלה הדם ולמעלה במקום השטח היה לה סדקים דקים כחוט השערה ובמקום השטח השלם מצא לה סירכא מגב סדק זה לגב סדק זה שנסתפק איך שסחפקאיד להאי ריאה אם נאמר כיון דאית לה סדקים דקים ולמטה מתפצלים כשיעור עלה הדס שפיר אית לה חיתוכי דאוני והו"ל סירכא מגב לגב וטרפה או דילמא כיון דלמעלה במקום השטח אין להם שיעור פיצול חשבינן להו להני סידקי כמאן דליתנהו והו"ל סירכא ממקום למקום באונה או באומה עצמה דקי"ל דכשרה ובהיות שאדני הספק הזאת וצדדיה הוטבעו בה' טרפות גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר מהם נוכל להוציא לאור משפט ונשאל מאל עליון יצילנו מכל שיגיון אמן כן יהי רצון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
איתא בפרק אלו עדפות דף מ"ז ע"ב אמר רפרם האי ריאה דדמיא לאופתא טרפה איכא דאמרי בחזותא ואיכ' דאמרי בגישתא א"ד דנפיחה וא"ד דפחיזא וא"ד דשיעא דלית לה חיתוכי דאוני ע"כ ופירש"י דדמיא לאופתא בקעת עצים וכדמפרש: בגישתא שקשה משישה כעץ: דפחיזא קשה והיינו נמי בגישתא דנפיחא נעשת לבנה כבקעת והיינו נמי בחזותא והיכא דלא מחתכא בחיתוך גמור ובסדק אלא כמין מראה הפרש ניכר בו כשרה דלאו שיעא כי אופתא היא עכ"ל:
הרי לך מכאן מהאי מימרא שפירש רש"י ז"ל מהאי שיעא כי אופתא שרוצה לומר חלקה ואם יש בה שום היכר של הפרש אינה חלקה והיא כשרה וכן כתבו התוספות וז"ל דשיעא כאופתא היינו שחלקה לגמרי אבל אם יש בה שום היכר בעלמא כשרה:
והרמב"ם כתב בפ' שמיני מה' שחיטה ה"ו נמצאו שתי אונות כאונה אחת ואינן נראות כב' דבוקות אם היה ביניהם כמו עלה הדס בין מעיקרן בין באמצען בין בסופן כדי שיוכר שהן שתים דבוקות מותרת ואם לאו הרי זו חסרה וטרפה ע"כ:
ומר"ן כתב נמצאו שתי אונות כאונה אחת וכו' שם אמר רפרם האי ריאה דדמיא לאופתא כלומר בקעת של עץ טרפה ומפרש בגמ' דהיינו דשיעא דלית לה חיתוכא דאוני ופרש"י דהיכא דלא מחתכא בחיתוך גמור אלא כמין מראה הפרש ניכר בו כשרה דלא שיטא כאופתא היא וכ"כ התוספות וכ"כ המרדכי בשם הגאונים והכי דייק לשון רבינו שכתב ואינן נראות כב' דבוקות כשרה וכתב הר"ן שהטעם משום דהני אוני נינהו אלא דסריכי כסדרן ומ"ש רבינו שאם יש ביניהם כמו עלה הדס מותרת הטעם מבואר דכיון דמפסלא בה"ג ביתרת שמע מינה כל כי האי שיעור' אונה הויא עכ"ל:
למדנו מכאן דיש חילוק בין הני רבוותא בפירוש היכר דהאי ריאה דלדעת רש"י וסיעתיה סוברים דאם יש שום היכר בעלמא כשרה אבל הרמב"ם סובר דצריך שיהיה ביניהם כמו עלה הדס לפחות בין שיהיה בעיקרו בין באמצע בין בסוף:
והטור כתב ביורה דעה סי' ל"ה וז"ל הייתה הריאה כולה שתי ערוגות ואין לה חיתוכי  דאוני טרפה פרש"י היכא דלא מיחתכא באוני חיתוך גמור אלא כמין מראה הפרש ניכר בה כשרה לשון א"א הרא"ש ז"ל כתב הרמב"ם נמצאו שתי אונות כאונה אחת ואינן נראין כשתי דבוקות אם הוה ביניה' כמו עלה הדס בין בעיקרן בין באמצען בין בסופן כדי שיוכר שהן שתים דבוקות מותרת ואם לאו טרפה ובסוף מסיק הכי ולישנא דתלמודא משמע כפירוש רש"י דאי איכא היכירא כל שהוא כשרה וכן עיקר ע"כ:
ומר"ן כתב ומ"ש דלישנא דתלמודא משמע כפירוש רש"י נתבאר בדבריו והיינו משום דאי ניכר הפרש כל שהו לא שיע כאופתא הוא ונראה מדברי הרא"ש שהרמב"ם חולק על רש"י דלרש"י סגי בכמין הפרש ניכר בה אע"פ שאין בהם שום פירוד ואילו הרמב"ם בעי שיש ביניהם פירוד כטרפא דאסא והסכים הוא לדעת רש"י משום דכיון דכמין הפרש ניכר בו לאו שיע כאופת' הוא ול"נ דאפשר לומר דהרמב"ם נמי אינו מצריך שיהא ביניהם שום פירוד כי אם כמין הפרש ניכר בכל האונה מלמעלה למטה או ברוב שהרי כתב ואינם נראות כשתים דבוקות דמשמע הא אם היו נראות כשתים דבוקות לא היינו צריכין שיהא ביניהם פירוד כמו עלה הדס ועוד אפשר לומר דהרמב"ם נמי לא בעי פירוד כלל ומ"ש אם היה ביניהם היינו לומר שהיה ביניהם היכר כמין הפרש וסדק וסיפא דלישניה מוכח שכתב כדי שיוכר שהם שתים דבוקות וכיון שיש בהם כמין הפרש וסדק הרי הוא ניכר שהם שתים דבוקות אלא שהצריך שיהא שיעור כמין הפרש זה כעלה של  הדס ואילו רש"י לא נתן שיעור לכמין הפרש ניכר בו וכתב הרא"ש דלישנא דתלמודא משמע הכי דאי ניכר בו הפרש אפי' בשיעור פחות מטרפא דאסא לאו כאופתא הוא ויש הוכחה לפירוש זה האחרון שפירשתי בדברי הרמב"ם מדברי הרשב"א שהביא בת"ה הארוך דברי רש"י ושכן כתב בעל העיטור אחר כך הביא דברי הרמב"ם ואחר כך כתב דברי האומר אי סריכא מעיקרייהו ועד סופייהו מייתינן סכינא ומפריקינן להו וכו' וכתב דדברי תימא הן ובת"ה הקצר כתב י"א שאם סדק כמראה הפרש ביניהם כמו עלה הדס בין באמצען בין בסופן כשרה ע"כ והרי לא הזכיר בענין זה שיעור כפלה הדס וגם הא דבין באמצען אלא הרמב"ם ואפילו הכי כתב דביש סדק כמראה הפרש ביניהם מכשר עכ"ל הרב:
הא למדת מכאן מדברי מרן שהרא"ש סובר שהרמב"ם חולק על רש"י שאומר דסגי בהפרש כל שהוא אף על פי שאין בהם שום פירוד ופיצול ואילו רבינו בעי שיהיה ביניהם פירוד כעלה דהדם והסכים הוא לדעת רש"י ז"ל דכיון שיש שום הפרש ניכר בו לאו שיעא כאופתא הוא אמנם הרב ז"ל רצה ליישב ולפרש דהרמב"ם נמי אינו מצריך שיהיה ביניהם שום פירוד אלא כמין הפרש ניכר בכל האונה מלמעלה למטה או ברובה:
וקודם שנשיב לשואלינו דבר עדיין אנו צריכין לכתוב הדין של סירכא ממקו' למקום באותה אונה עצמה אשר יסד עליה הספק שנסתפק השוחט הנז' ועם זה נוכל לתרץ בנקל הקושיא:
כתב מר"ן בסי' לט' וז"ל כתב הכל בו סירכא שהיא ממקום למקום באונה או באומא עצמה מנהג נרבונא להתירה כדין סירכא תלויה ע"כ וכן מ"כ בשם בעל המכתם ונראה דהיינו כדברי האומרי' יש סירכא בלא נקב אלא דחיישינן שמא תתפרק ובהא ליכא למיחש שכיון ששני ראשיה במקום אחר אינה עשויה להתפרק אבל לדברי האומרים אין סירכא בלא נקב כיון שנסרכא אינה הפשטו' לחות הריאה אלא סירכא ממש היא ואיכא נקב ואין לו מגין דקרום שעלה מחמת מכה בריאה  אינו קרו ושלה ששי ווש אזי סירכא בלא נקב כשרה שאילו הייתה סירכא חזקה הייתה נדבקת באונה אחרת וכיון שנדבקה באונה עצמה הא ודאי אינה סירכא אלא הפשטות לחות הריאה ולא בא מחמת נקב ע"כ: וכן פסק הוא ז"ל בשלחנו הטהור בסימן לט' ס"ט וז"ל סירכא שהיא ממקום למקום באונה או באומא עצמה דינה כדין סירכא תלויה עכ"ל:
והשתא דאתית להכי נבא לתרץ את הספק שנסתפק השוחט הנז' ונאמר דכיון שהסירכא שהיא ממקום למקום באונה עצמה הטעם שהיא כשרה דלא חיישינן שמא תתפרק כיון ששני ראשיה במקום אחר אם כן בנדון דידן שנמצאת זאת הסירכא מגב סדק זה על גב סדק זה שלפירוש הרמב"ם הוא טרפה אם לא היה בה פיצול כעלה הדם בסוף הוה ליה כסירכא ממקום למקום באונה עצמה שהיא כשרה שמאחר שהסדקים האלה אינם ראוים להכשיר הריאה מחמתם אינו מן הראוי שיטריפוה בסירכא שיש בה ואפילו לדעת רש"י ושאר הפוסקי' דסברי שהסדקים הללו ראויים להכשיר הריאה מחמתם אפילו הכי נאמר שיודו בנ"ד בהאי סירכא שנמצא מגב סדק זה על גב סדק זה דהוי כמו סירכא ממקום למקום באונה עצמה שהיא כשרה דמאי טעמא התם היא כשרה לפי דליכא למיחש שמא תתפרק דכיון ששני ראשיה במקום אחד אינה עשוייה להתפרק הכא נמי בנ"ד ה"ה והטע' שאפי' דהני סדיקי הוי הפרש ניכר לשוייה האי ריאה בחיתוכי דאוני מ"מ ליכא למיחש שמא תתפרק דבשלמא כשהסירכא מגב לגב הוא טרפה יען שהאונות הם נפרדות לגמרי ואז עשוייה להתפרק אבל בנ"ד דאין בה כי אם מראה הפרש ניכר בו ודאי דאין לחוש לזה כיון שהוא גוף אחד זהו היה נראה לנו לכאורה ולפום ריהטא דשמעתתא אמנ' בתר שחפשנו בספרי הפוסקים וראינו שלא נמצא בים התלמוד וגם לא בשאר הפוסקים המפורסמי' דבר מזה חזרנו מכל מה שכתבנו ולכן נציע דברי התלמוד בענין הסירכות ודיעות הפוסקים על זה:
איתא באלו טרפות דף מ"ו ע"ב ואמר רבא  הני תרתי אוני דסריכן להדדי לית להו בדיקה ולא אמרן אלא שלא כסדרן אבל כסדרן היינו רביתייהו ע"כ: ופירש"י לית להו בדיקה שסירכא זו מחמת נקב הוא באה שמתוך שהריאה שואבת כל מיני משקה והמשקה נעשה עב בתוכה כמין גליירא ויוצא מעט מעט דרך הנקב נקפה ונעשה קרום כך מצאתי בתשובות הגאוני' ואעפ"י שהוא סותם הנקב ואינו מוציא רוח הא אמרן קרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר: שלא כסדרן כגון שתים החיצונות נדבקו בסירכא ממעל לאמצעית או מתחתיה היינו רביתייהו וזו מגינה על זו והדרא בריא שמתוך ששוכבות זו על זו אין מתפרקת והקרום הולך וחזק אבל כשהן שלא כסדרן זו הולכ' לכאן וזו הולכת לכאן והקרום מתפרק ונסתר וכן הלכה וכו' עכ"ל:
נמצאת למד מכאן שכוונת רש"י ז"ל מבוארת שסובר שטעם איסור הסירכות הוא שאין סירכא בלא נקב וכן הוא דע' הרא"ש וז"ל אמר רבא הני תרתי אוני דסריכי להדדי לית להו בדיקותא לאכשורי לפי שהסירכא באה מחמת נקב שמחמת שהריאה שואבת כל מיני משקה נקרש המשקה בתוכה ונעשה עב ויוצא מעט מעט דרך הנקב ונעשה קרום ואעפ"י שעולה בנפיחה ואינה מוציא רוח הא אמרינן קרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר וכו': אבל התוספו' רוח אחר' עמם וז"ל היינו רביתייהו על פירוש הקונטריס דפירש דהסירכא מחמת נקב הוא באה קשה לר"י דאמאי כסדרן כשרה נהי דאינה נמשכת לכאן ולכאן לא יהא אלא קרום שטלה מחמת מכה בריאה שאינה קרום אעפ"י שאין הקרום דבוק למקום אחר ואי הוה אמרינן הא דכסדרן כשרה היינו במקום שסמוכות האונות זו לזו דחברתא מגינה על הנקב אם כן בחנם הוה מחלק בין כסדרן לשלא כסדרן אם היה חילוק אפילו כסדרן ואם היינו מפרשים היינו רביתייהו שזהו גדולם שרגילה הסירכא לבא שם בלא נקב הוה ניחא אבל ר"ח פיר' רביתייהו הוי כמו מרבעיתייהו כלומר היינו דרך רביעתו והיה נרא' לפרש דרגילה הסירכא לבא בכל מקום בריאה בלא נקב מתוך שהיא שואבת כל מיני משק' והא דטרפה שלא כסדרן היינו משום שסופה להתפר' וחשוב כנקובה כיון שסופה לינקב וכו':
ביארו בזה דעתם שיש סירכא בלא נקב וטעם איסור הסירכות הוא משום שסופן להתפרק ותינקב אזי הריאה והגם שלא ניקבה הרי היא טרפה שכל העומד לינקב כנקוב דמי: וכן נראה שהוא דעת הרמב"ם בפרק י"א הלכה ו' וז"ל מן הדין היה על דרך זו שאם נמצאת הריאה תלויה בסירכות כמו חוטים אם היו מן האו' של ריאה ולדופן או שהיו ללב או לטרפש הכבד שחותכין את הסירכא ומוציאין את הריאה ונופחין אותה בפושרי' אם נמצאת נקובה טרפה ואם לא נתבעבע' המים הרי היא שלימה מכל נקב ומותרת וסירכא זו לא היית' במקום נקב או שמא ניקב קרום העליון בלבד ומעולם לא ראינו מי שהורה כך ולא מצינו מקום שעושין בו כך ע"כ:
ומר"ן כתב בסי' לט' ומ"ש ואם יש סירכא וכו' וה"מ כשאין הסירכא כסדרן אבל אם היא מאונה לאונה כסדרן כשרה בפ' אלו טרפו' אמר רבא הני תרתי אוני דסריכן לית להו בדיקה ולא אמרו אלא שלא כסדרן אבל כסדרן היינו רביתייהו ופירש"י שטעם איסור הסירכא לפי שאין סירכא בלא נקב שמתוך שהריאה שואבת כל מיני משקה והמשקה נעשה עב בתוכה ויוצא מעט מעט דרך הנקב נקפה ונעשה קרום ואעפ"י שהוא סותם הנקב ואינו מוציא רוח הא אמרן קרו' שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר וכתב שכך מצא בתשובות הגאונים וכתבו התוספות לפירו' רש"י משום הכי בסידרן כשרה דאף על גב דודאי ניקבה הריאה וקרום העולה מחמת מכה אינו קרום היינו כשאין סרוך בכסדרן אבל כשהיא סרוכה בכסדרן חברתא סותמת ומגינה על הנקב והקרום הולך וחזק והתוספות פירשו דרגיל הסירכא לבא בכל מקום בריאה בלא נקב מתוך שהיא שואבת כל מיני משקה והא דטרפה שלא כסדרן היינו משום שסופה להתפרק וחשובה כנקובה כיון שסופה לינקב ונראה שכן דעת הרמב"ם בפ' יא' מהלכות שחיטה וכתב הר"ן שהרא"בד סובר דכשנסרכה שלא במקום רביתא ודאי מחמת נקב הוא ואעפ"י שעולה בנפיחה אומרי' קרום עלה על אותו נקב וכדברי רש"י אבל במקום רביתא לא הויא סירכא מחמת נקב אלא מפני דוחק רביצתא יחד נעשת הסירכא ולא מחמת נקב וגם בדברי התוספות נרמזה שיטה זו והרא"ש תפש שיטת רש"י עכ"ל:
הא לך בהדיא מכאן המחלוקת שיש בין הני רבוותא דזה אומר שהסירכות באות מחמת נקב וזה אומר דיש סירכא בלא נקב וכלם יש להם על מה שיסמכו בדברי הגמ' וכלם מודים דהיכא דנסרכו שלא כסדרן שהיא טרפה וכסדרן שהיא כשרה כל אחד לטעמיה שכבר כתבנו אבל לא מצאנו בכל התלמוד דין סירכא תלויה בראש אחד שאינה נאחזת בריאה בשני ראשיה אלא תלויה בה והיא סירכא מדולדלת אלא הרמב"ם ז"ל כתב אותה בסוף פ' יא' מהלכות שחיטה וז"ל יש מקומות שאם נמצאו סירכות מדולדלות מן הריאה אעפ"י שאינן דבוקות לא לדופן ולא למקום אחר אוסרים אותה ודבר זה הפסד גדול הוא ואיבוד ממון לישראל ומעולם לא נהגו זה לא בצרפת ולא בספרד ולא נשמע זה במערב ואין ראוי לנהוג במנהג זה אלא נופחים אותה בלבד אם נמצאת שלמה מן הנקב הרי זו מותרת ע"כ:
ובודאי שנמשך בזה אחר דעתו הנכונה שסובר שיש סורכא בלא נקב ושטע' איסורה הוא שמא תקרע ותעשה נקב בריאה לפיכך בסירכא תלויה שאין לחוש לזה יען שאינה נאחזת בה בשני ראשיה אין ראוי לאסור אותה וטעם המקומות שהיו אוסרים אותה ודאי שהיו סוברים כאותם האומרים שאין סירכא בלא נקב:
ומר"ן כתב על זה וז"ל יש מקומות שאם נמצאו סירכות מדולדלות וכו' כתב הרא"ש דאפילו לדברי האומרים שאין סירכה בלא נקב שריא לפי שסירכא הבאה מחמת נקב היא נסרכת למקום הסמוך לה לפי שדרך הנקב יוצא המשקה ונעשה חוט עבה וחזק ונסרך אל מקום אשר יפגע בו אבל סירכא תלויה אינה אלא הפשטת לחות הריאה ולא באה ממקום נקב ורבינו הצריך לבודקה בנפיחה ודעת הרשב"א להתירה בלא נפיחה וכתב הר"ן שכן המנהג הפשוט:
ואם הסירכא התלויה לא נתבאר בגמ' אלא הרמב"ם זכר אותה מכל שכן הסירכא הנמצאת ממקום למקום באונה עצמה שהיא תלויה בדין סירכא תלויה דלא נזכרה בתלמוד ולא בפוסקים אלא בכל בו ובעל ם כמו שכתבנו לעיל וכתב על זה מר"ן נראה דהיינו כדברי האומרי' יש סירכא בלא נקב אלא חיישינן שמא תתפרק ובהא ליכא למיחש שכיון ששני ראשי' במקום אחד אינה עשויה להתפרק אבל לדברי האומרים אין סירכא בלא נקב כיון שנסרכה אינה הפשטות לחות הריאה אלא סירכא ממש ואיכא נקב ואין לה מגין דקרום שעלה מחמת מכה אינו קרום:
ומעתה דהוכחנו מכל מה שכתבנו שדין סירכא הנמצאת ממקום למקום באונה או באומה עצמה שיסד עליה ה"ה שאלתו הוא תלוי בסירכא תלויה וזה לא נמצא בתלמוד אלא שהוא דעת הרמב"ם וטעמו לפי שהוא סובר דיש סירכא בלא נקב אבל לדעת האומרים דאין סירכא בלא נקב אומרים שהיא טרפה וכל שכן כשהיא נסרכה למקום אחר אעפ"י שהיא באותה אונה עצמה שיותר היא עשויה להתפרק מכשהי' תלויה ואינה נאחזת בשני ראשיה אם כן בנ"ד שנמצאת זאת הסירכא מעל גב סדק זה על גב סדק זה נאמר שלדברי הכל היא טרפה דאילו הרמב"ם לא מצינו שהתיר אלא סירכא תלויה שאינה תלויה אלא בראש אחד ולא בשני ראשיה כמו שסובר הכל בו וגם הוא ז"ל אינו סובר אלא שנסרכה באותה אונה עצמה אבל בנושא שאלתינו שהיא נסרכה מאונה לאונה אעפ"י שאין לה חיתוכי דאוני אלא סדק דק בנתים כיון שיש הרבה מן הפוסקים שסוברים שבהיכר זה הוי חיתוכי דאוני ודאי שיודה שהיא טרפה כיון שהו' מגב לגב וכ"ש בנ"ד דלמטה מתפצל כשיעור עלה הדם דלכ"ע הויה חיתוכי דאוני:
והגם שנאמר שהם יודו גם כן בנ"ד שהרי הוא סירכא ממקום למקום כמו שהוכחנו לעיל אין אנו יכולין להתיר סירכא זאת שהרי רבא לא התיר אלא שתי אונות שנסרכו כסידרן לבד והוא לדע' רוב הפוסקי' מחיתוך לחיתוך אבל מחיתוך לגב ומגב לגב ומחידוד לחידוד סוף דבר כל שאינו מחיתוך לחיתוך טרפה והטעם הוא יען שהאונות שוכבות זו על זו ולזה האחת מגינה טל חברתה אבל במקום שלא נמצא שדם מגין כמו מגב לגב וכיוצא הרי היא טרפה וכיון שאנו נוהגים עכשיו שלא להתיר אלא מחיתוך לחיתוך כדפסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור סי' לט' ס"ד עיין שם אם כן בנ"ד דנסרכה מגב סדק זה לגב סדק זה דאין לה שום מגין אין בנו כח להתירה והרי היא טרפה שהרי באותה סירכא ממקום למקום באותה אונה עצמה מצאנו הרבה מהאחרונים שסוברים שהיא טרפה נגד סברת הכלבו וסיעתיה מכל שכן בנ"ד שהם כשתי אונות שנוכל לומר שאפי' האומרים התם שהיא כשרה. יאמרו בכאן שהי' טרפה:
ואחר שכתבנו כל זה שמחנו שמחה גדולה יען שמצאנו כל זה במהרשד"ם חלק א' סי' לז' ששאלו ממנו על עיר אחד שנהגו כדעת חכמי נרבונה ואחר שדחה אותו מנהג בשתי ידים עם ראיות ברורות אמר בסוף דבריו כלל הדברים שאין מקום להכשיר שום סירכא שנאחז בשני קצוות אם לא מחיתוך לחיתוך מאונה לאונה שאצלה מטעמו של הרשב"א ז"ל אבל כל מין סירכא אחרת אפילו באונה אחד מינה ובה טרפה ומעיד אני עלי שמים וארץ שהחכם השלם כמהר' יוסף ן' לב נר"ו רצה להכשיר סירכ' שנאחז' בשני קצוות בחיתוך הוורדא וחלקו עליו כל חכמי שאלוניקי שהיו בזמן ההוא ולא עלו דבריו וכן אנו נוהגים להטריף וכו' ומסיק בסוף נראה בעיני שאינך יכול לנהוג כמנהגם כיון דהוי ספק תורה ורוב הפוסקים המובהקים הכי סבירא להו ואנו ואבותינו קבלנו עלינו לאסור וכו':
העולה לנו מכל האמור שאפילו בהאי סירכא ממקום למקום באותה אונה עצמה חולקים רוב הפוסקים המובהקים להטריף אותה ואפילו הרמב"ם דמיקל בסירכא תלויה מחמיר על זה שנסרכה בשתי ראשיה אם כן כ"ש בנדון דידן שהיא כשתי אונות שכלם יודו שהיא טרפה אפילו אותם שהתירו סירכא ממקום למקום באותה אונה עצמה ולזה גמרנו אומר שהיא טרפה הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אכי"ר: בשנת ובסדר היטיבו אשר דברו לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל