שאלה ראובן היה איש תם וישר והיה לו ממון הרבה וביום שקרב למות עשה צוואת בדת וכראוי והניח כל נכסיו ליורשיו מלבד י"ב אלף זהובים שהניח ביד ז' טובי העיר להשיא בהם שלשה יתומות ארבעה אלפים לכל אחת ובפרט שהיתומות יהיו מעיר שהוא דר בה דווקא ולא מעיר אחרת ונפטר לבית עולמו וחלי"ש ועברו כמה שנים שלא השיאו ז' טובי העיר לשום יתומה שלא מצאו מנוח אשר ייטב להם וביני ביני מתו כל היתומות שהיו בעיר וכששמעו היורשים עניין זה באו לב"ד ותבעו לז טובי העיר וכך הית' טענתם שראובן הנ"ז הניח הי"ב אלף זהובים ליתומו' שהיו בעירו ועכשיו לא יש שום יתומה ואנחנו יורשי ראובן יותן לנו נחלתינו שבשביל כך הניח בעיר זו ולא בעיר אחרת וז' טובי העיר טוענים אעפ"י שאין עכשיו יתומה יהיה לאחר זמן כי לא יחדל אביון מקרב הארץ כי כל חפצו של ראובן היה לקיים המצוה שאל כ היה מניח להם כל המעות הודיעני נא אחי הדין עם מי ושכמ"ה:
בהיות העולם קונה מטלטליו בחליפין והסדרין מניפין קול רעמו בגלגליו משבריו וגליו סערה וסופה דרכיו בלהות מבהילות ונוראות נתיבותיו אין קצה לתמורותיו כי אין סדר זמנים לפניו לא הסתיר פניו ממניו כדנור צנוף צנפי בחב"ילי זמורות הקיפני הגדיל מדורותיו כתנורו של עכנאי ושל בן די"נאי כי שלו הייתי ויפרפרני ואחז בערפי ויפצפצני בקדחות השורפות תקופות ותכופו' אכלני הממני כתנין בלעני ומקור לחום הדיחני. ועוד זה מדבר וזה בא בבהלה רבה עד שפרק כל התדיר לא זז ממני אמרתי אל לבי בראותי סר כחי איך אבוא אל מקד"שי אל בהני כבשי דרחמנא אבינא בעוקמא של הלכה ורומא דשמעתתא ע"כ צירים אחזוני כצירי יולדה את נשף חשקי שם לי לחרדה ויהי כי ארכו לי הימים וישקף אב"י מלך מלכו של עולם בהשקפה לטובה בעד החלון קראתי אליו ממעי הדאג"ה ויענני שמע קול תחינתי והצילני מההוא תנינא תקיפא ולאשא דמותא לא נתנני אשע"כ אתייא ותמהייא דעבד עמי שפר קדמי להחויה כי ברוב חסדיו על במותי הדריכני ולעסוק במלאכת שמים כפלי כפלים הגיעני על זאת בתוך קהל אהללהו כי בגדי ישע הלבישני ואברכהו הגומל לחייבים טובות שכל טוב גמלני כי"ר:
תשובה אחי אחי עתה באתי להודיעך קשט אמרי אמת מהני מילי דמעלייתא דאתאמרו על תלת סוגיין דלפום ריהטא מחזי דדא לדא נקשן:
גרסינן בר"ה ד"ו ע"א ת"ר מוצא שפתיך וכ' זו מצות עשה בפיך זו צדקה ואמרינן בגמרא בפיך זו צדקה אמר רבא ובדקה מחוייב עלה לאלתר מיט דהא קיימי עניים ופריך פשיטא כלומר כיון דק ל דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט דמי הוי ליה נדר ועובר עליו בבל תאחר אם אינו נותנו מיד וגם אינו יכול לחזור בו ע"י שאלה ופריק מהו דתימא כיון דבעניינא דקרבנות כתיבה עד דעברו עליה שלש רגלים כקרבנות קמל'ן התם הוא דתלנהו רחמנא ברגלים אבל הכא לא דהא שכיחי עניים ע"כ. הא קמן דבהקדש עניים נמי אמרינן האי כללא דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט דמי:
ובב"ק דף ל"ו ע"ב גרסינן ההוא גברא דתקע לחבירו פירוש הכהו כנגד אזנו שלחיה רב טוביה בר מתנה לקמיה דרב יוסף סלע צורי תנן שהם ד' זוזים או סלע מדינה תנן שהוא שמינית סלע צורי ויהיב ליה פלגא דזוזא ופשטוה מהא דאמר רב יהודה אמר רב כל כסף האמור בתורה כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה ופרשי' של דבריהם כגון האי דשיעורא דרבנן הוא א"ל ההוא גברא האיל ופלגא דזוזא הוא לא בעינא ופרשי' כסיפא לי מילתא למשקליה ניתביה לעניים הדר א"ל ניתביה ניהליה איזיל ואיברי ביה נפשאי פירוש לחזק את גופי א"ל רב יוסף כבר זכו ביה עניים ואע"גב דליכא עניים הכא אנן יד עניים אנן דרב יוסף גבאי צדקה היה. ואמר רב יהודה אמר שמואל יתומים אינן צריכים פרוזבול וכו' דר"ג ובית דינו אביהם של יתומים היו ופר שי אינם צריכים פרוזבול דבלאו הכי לא משמט שביעית לחוב דידהו דאנן ידייהו דיתמי ורמי עלן לאפוכי בזכותייהו הילכך שטרות שלהן כמסורים לב"ד דמי ותנן המוסר שטרותיו וכו' ונקט ר"ג דנשיא הוה ובית דינו בית דין חשוב:
הנה נר' בעליל מהאי סוגיא דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסירה הדיוט דמי מדהוצרך רב יוסף להאי טעמא דיד עניים אנן דתיפוק ליה דבאמירה בעלמא נקנה כדאמרינן בפיך זו צדקה כך הקשו התסו ואי תימא לא קשה מידי דשאני הכא דלא היו עניים עומדים שם לפניו כדאמ' אעג"ב דליכא עניים הכא לכן צריכנא להאי טעמא דיד עניים אנן אמנם היו עניים שם באותו מעמד לא היה צריך רב יוסף להאי טעמא ליתא דמדיהיב רבא טעמא למה עובר עליו מיד בבל תאחר משום דשכיחי עניים משמע אעג"ב דליכא תמן עניים לפני הנודר כיון דבכל מקום מצויים באין מספר הוי ליה כאילו היו שם ממש וא"כ הדרא קושייא לדוכתין למה הוצרך רב יוסף לטעמא אחרינא:
ותו קשיא טובא בהאי סוגיא דבב"מ די' גבי ראה אותם רצים אחר מציאה וכו' ואמר זכתה לי שדה זכתה לו ואוקמוה אמוראי בעומד בצד שדהו דאז משתמרת על ידו והקשו בגמר' מהאי מתני מעשה בר"ג וזקנים שהיו באים בספינה אמר ר"ג עישור פירוש מעשר ראשון שאני עתיד למוד נתון ליהושע כי לוי הוא ומקומו מושכר לו ועישור אחר פירוש מעשר עני שאני עתיד למוד נתון לעקיבא בן יוסף כי גבאי היא ומקומו מושכר לו ופריך וכי ר"ע ור"י בצד שדהו של ר"ג היו עומדים ומאי פריך תלמודא דלעולם אימא לך דהזוכה במציאה בריך לעמוד בצד שדהו ושאני התם דבאמירה בעלמא קנו ר"י ור"ע דמילי דהקדש נינהו דנקנין באמירה אלא ודאי מדפרכינן מינה ש"מ דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסיר' להדיוט:
ותו אי לא תימ' הכי מתני גופ' קשיא דלמ' ליה לאגורי להו מקומות דתיפוק ליה דבאמירה דר"ג זכה ר"ע לעניים אעג"ב דלא היו התם בספינה ונוסף גם הוא דר"ע גבאי הוה וזכה בעבורם מהאי טעמא דיד עניים אנן דבקדושין ד' כ"ז ע"א גבי בעיא דשדה לאחר ומטלטלין לאחד דהוה בעי תלמודא למפשט מהאי עובדא דר"ע דקנה ודחו דמהאי ליכא למשמע מינה דשאני ר"ע דיד עניים הוה ופרש"י הואיל וגבאי עניים היה ידו כידן משא באחר א"כ סתרן אהדדי סוגיין ומהאי סתירה תרגיז ארץ ממקומה ועמודיה יתפלצון:
אמנם אחר הפלגת החקירה ניישר המסילה מכל הנעצוצים והנהלולים נבאר הסוגייות ונבער הקושייות כמוץ יסוער מגורן ואז כל גיא ינשא ואלכה לי אל הגדולים אשר שמו מעקשים למישור ה"ה אשר נקבו בשמות הרי"ף והרמב"ם ומרדכ"י וסו"ו הר"אש אשר מפיהם אנו חיים אבחרה דרכם והיה לבאר כי כולם הסכימו פה אחד דאף בהקדש עניים אמרינן אמירה לגבוה כמסירה להדיוט ודווקא כשהקדיש לעניים דבר שברשותו דאז חל ההקדש על הנודר ועל הנידר על הנודר לענין בל תאחר ועל הנידר שזכו בו עניים מיד ואין הנודר יכול לחזור בו אף ע"י שאלה לחכם כיון שנחשב כאילו בא לידם ע"י אמירתו של זה:
ברם אם הקדיש דבר שאינו ברשותו לא זכו בו עניים ומצי למהדר ביה ע"י שאלה לחכם כשאר נדרים כדי שלא יעבור על נדרו בבבא, מציעא ד' ו' ז' גבי האי מסותא פירוש מרחץ דהוו מנצו עלה בי תירי האי אמר דידי הוא והאי אמר דידי הוא קם חד מנייהו אקדשה פירשו מיניה כוליהו רבנן מלרחוץ שם ובעו בג"מ מאי הוי עלה דמסותא פירוש חל הקדש עליו או לא ת"ש דא"ר חייא בר' אבין הוה עובדא בי רב חסדא ורב חסדא בירב הונא ופשטה מהא דא' רב כל ממון שאינו יכול להוציאו בדיינין הקדישו אינו הקדש והאי מסותא נמי אינו יכול להוציאו בדיינין שאין לו ראייה בדבר ומשום הכי אין הקדישו הקדש ופריך הא יכול להוציאו בדיינין הקדשו הקדש אעג"ב דלא אפקיה והאמר ר' יוחנן גזל ולא נתיאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדישו זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו כלומר והא סתם גזלה יכולין להוציאו בדיינין הוא ואפילו הכי כיון דלא הוציאו אינו הקדש דלאו ברשותו הוא ופריק מי סברת מסות' מטלטלין כגון גיגית במסותא מקרקעי עסקינן דכי יכול להוציאו בדיינין ברשותיה קיימא והטעם דקרקע אינה נגזלת וכל היכא דאיתא ברשותיה דמריה קיימא: פשטינן מהא דאילו הוה ליה ראייה עלה דהאי מסותא הקדשו הקדש שמעינן מהאי סוגיא דמטלטלין אפילו ממון שיכול להוציאו בדיינין אם הקדישו אינו הקדש כיון שאינו ברשותו בשעה שהקדישו והא ראייה מדשקיל וטרי תלמודא לאוקמי להאי דדייקינן ממלתיה דרב בקרקעות דהני אפי' אינם ברשותו אם הקדישן הקדישו הקדש ש"מ מטלטלין דלאו שייך האי טעמא דלכל היכא דאיתא וכו לאו כלום הוא:
ומעתה יתבררו הסוגייות על מתכונתם בקומתן ובצביונן דההיא דאמרינן בר"ה בפיך זו צדקה ואמר רבא עלה דמחייב לאלתר בבל תאחר מן הטעם דשכיחי עניים מיירי שהקדיש דבר שברשותו דזכו בו עניים מיד כאלו בא לידם ואינו יכול לחזור בו אף ע"י שאלה והא ראייה דהכי הוא מדאמר רבא דשכיחי עניים משמע דאינו מחוסר אלא נתינה לעניים מאחר דמזומנים בידו יתנם מיד ולא יעבור בלאו דלא תאחר:
והא דהוצרך רב יוסף להאי טעמא דיד עניים אנן וזכה לעניים מדינא דמעמד שלשתן כדינא דהדיוט דמשמע דבלאו הכי לא היה זוכה מדינא דהקדש דבאמירה בעלמא קנה לא קשה מידי דשאני התם דההוא פלגא דזוזא דחייבוהו למזיק לשלם לאו ברשותיה דניזק הוה וק"ל דבמטלטלין אפי' יכול להוציאו בדיינין כל זמן שלא בא לרשותו אינו יכול להקדישו ולפיכך לא היה יכול לזכותם מדינא דהקדש אלא כדינא דהדיוט כדאמ' בגיטין פרק המביא ד"יג אמר רב הונא אמר רב מנה לי בידך תנהו לו לפלוני במעמד שלשתן קצה ובזה אתיא שפיר האי סיעתא דיתומין אינן צריכין פרוזבול דשוים הם דמה התם ר"ג ובית דינו אביהם של יתומים היו נחשבו השטרות כמי שנמסרו בידם דמי ולכך אין שביעית משמט חובייהו הכא נמי גבי רב יוסף אף שלא נמסר האי פלגא דזוזא בידו מאחר דאביו של עניים הוה ליה כמי שנמסר בידו וזכו בו עניים ולא מצי מהדר ביה:
וההיא מעשה דר"ג דזכה לר"ע מעשר עני שאני התם דשעת הביעור היה כדמוכח מרישא דהאי מתני כיצד היה הביעור וכו' ובתר הכי תנן מי שהיו פירותיו רחוקים ממנו פירוש והגיע שעת הביעור צריך לקרות להם שם לזכות אותם לבעלים והא ראייה דמעשה היה בר"ג וזקנים וכו ואמר עשור שאני עתיד וכו' נתון לר"י ועישור אחר לר"ע ן' יוסף מ"ע כדי ש שיזכה לעניים ומקומו מושכר לו והוצרך לכך כי כיון שהיה שעת הביעור היה צריך להוציאם מרשותו ממש ולכך השכיר להם מקום כדי שיהיו הפירות ברשותם דכשאינו שעת הביעור בקריא' שם לבד סגי כדתנן פו' דדמאי הלוקח יין מבין הגויים פי' קודם שגזרו על יינם אומר שני לוגין שאני עתיד להפרי הרי הם תרומה וכו' אלא ודאי כאשר כתבתי ולשון המשנה יוכיח דההיא דר"ג שעת ביעור הוה ולפיכך השכיר להם מקום להוציא הפירות מרשותו לגמרי:
ברם אי לאו האי טעמא לא היה צריך לכך דבאמירה בעלמא היה זוכה ר"ע ולכך פריך תלמודא לעולא וכי ר"י ור"ע בצד שדהו של ר"ג היו עומדים כדי שיזכה להם השדה ויוציאו הפירות מרשותו של ר"ג כיון דזמן ביעור היה והשתא פריך שפיר דכ"ש הוא דנידון ונימא ומה אם לעניין מ"ע דשעת ביעור היה אעפ"י שלא היו בצד שדהו כדי לזכות בהם מ"מ יצאו הפירות מרשותו של ר"ג בהשכיר להם מקום ק"ו במציאה דאינו צריך לכך דק"ל כל הקודם זכה בה ומתרץ רב פפא דעת אחרת מקנה אותם שאני כלו' ר"ג הקנה להם מטלטלי' שהיו לו בחצר שלה' כיון שהשכירה להם אמנם מציאה מהפקרא קא זכו משום הכי בעי עולא דהזוכה בה יהיה עומד בצד שדהו דאז משתמרת על ידו:
זכינו לפרש הסוגייות אליבייהו דהני תקיפי ארץ ונפקא מינה לעניין דינא דאם הקדיש שום דבר לעניים זכו בו מיד ולא מצי מהדר ביה הנודר דכמאן דאתי לידייהו דמי או ליד הגבאים הזוכים בעבורם ואם מת הנודר קודם שקיים נדרו מפקינן מיד היורשין מתרי טעמי חדא דנכסי הנודר אחראין וערבאין לצדקה ולא היה יכול לאיתשיל עלה כיון דכי באו ליד הגזבר דמי ולא יש ליורשין שום זכות באותו ממון הנתפש בדיבור של הנודר לעניים:
ועוד משום דשתקו היורשין בשעה שעשה המקדיש ההקדש הוי להו כאילו קבלו עלייהו האי נדר וחייבים לקיים נדר המורישן:
וגדולה מזו ראיתי שכתב מר"ן כסף משנה על מה שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות מכירה פ' כ"ב הלכה ט"ו ז"ל והואיל והדבר כן אם ציוה האדם כשהוא ש"מ ואמר כל מה שיוציא אילן זה לעניים וכו' זכו בהם עניים ע"כ ואעג"ב דלא היו בעולם בשעה שהקדישן שעדיין לא היו פירות נראה מדברי ז"ל דחייבי' היורשים לקיימו כשיבואו פירות לעולם ועל זה הקשה מהרי"קא כיון שמי שמחוייב לתתו לעניים מת דהיינו הש"מ ליתיה בעול והיורשים לא נדרו ולא חל עליהם נדר מורישם למה והיו חייבי ותירץ מהאי טעמא בתרא דכתיבנא דהוה ליה כאילו הם בעצמם נדרו והשתא אם בכה"ג דדבר שלא בא לעולם דאינו קדוש אפ"ה לעניין לקיים הנדר אמר הרב ז"ל דאף היורשים חייבי' לקיי' נדר מכ"ש כשהקדיש דבר שכבר בא לעולם וברשותו הוא דמילתא דפשיטא דהיורשים חייבים ליתן מה שנדר המוריש:
איברא דיש קבל נביאים ה"ה רבינו האיי גאון ור"ח ורמב"ן והרשב"א מתנבאים בסגנון אחד וחולקין על עניין זה דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסיר' להדיוט אפי' אם הקדיש דבר שברשותו וא"כ צריך לפרש הני סוגיין דלא תקשי להו דמשתמע מנייהו איפכא כמו שכתבתי וע"כ צ"ל דהא דאמרינן בפיך זו צדקה ואמר רבא דמחוייב לאלתר סבירא להו דלענין בל תאחר אתמר דצריך לקיים נדרו אבל לא זכו בו עניים עד דאתי לידייהו כדינא דהדיוט והא ראייה דלכך הוצרך רב יוסף להאי טעמא דיד עניים אנן וקנה כדין הדיוט במעמד שלשתן ולא מטעם דלא היה פלגא דזוזא ברשותיה דניזק כמו שכתבו הראשונים והאי סיעתא דפרוזבול אינו אלא לומר שבענין זה שוים הם דמה התם מטעם דאביהם של יתומים פטרם מפרוזבול דכמסורים השטרות ביד ב"ד דמי הכ' נמי גבאי של צדקה אביהם של עניים דכי באו לידו דמי מיהו דווקא כדינא דהדיוט במעמד שלשתן:
וההיא עובדא דר"ג שזכה לר"ע מ"ע יוכיח דלא אמרינן דבאמירה בעלמא נקנה כי הוצרך להשכיר לו מקום כדי שיקנה לו מטלטלי' דמעשר אגב רשותם ולא מטעם דשעת ביעור הוה דבקריאת שם לבד סגי כדמוכח דישא דמתני' דהכי תנן מי שהיו פירותיו רחוקים ממנו צריך לקרות להם שם והטעם כדי לזכות לבעלים ולא הצריך להשכיר מקומות ור"ג דהשכיר מקום לר"ע היינו טעמא דהוו באים בספינה הבעלים רי' ור"ע ורצה ר"ג לזכותם אבל כל אדם שפירותיו רחוקים ממנו לא נכריחוהו שיבקש מיד בעלים כדי לזכות כי יכול ליתנם כשיבוא אצל פירותי' למי שירצה וכד פריכו לעולא מהאי עובדא טעמא הוא דהוה ס"ד דמקשן כיון דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסיר' להדיוט לא סגי בהשכיר להם מקום ולכך פריך וכי ר"ע ור"י בצד שדהו של ר"ג היו עומדים כדי לזכות בדינא דהדיוט ותירץ רב פפא דעת אחרת מקנה אותם שאני כדכתיבנא:
נמצינו למדין דלהני פוסקים כיון דלא נקנה הדבר הנידר באמירה ולא זכו בהם עניים אם מת הנודר לא מפקינן מיד היורשין דאין נכסי הנודר נתפשים והואיל ויכול לאיתשיל עלה כיון דלא באו לידו של הגבאי גם יורשים פטורים:
ברם כ"ע מודו דהיכא דנמסר הממון ביד הגזבר לא מבי למהדר ביה ולישאל עליו וכן פסק מהרי"קא בש"ע י"ד סי' רנ"ח ז"ל הנודר צדקה אינו יכול לחזור בו אלא א"כ נשאל לחכם והתיר לו ואם הגיע ליד הגבאים אינו יכול להשאל עליו ע"כ: וטעמא דהוה ליה כתרומה ביד כהן כדאיתא בנדרים ד' נ"ז דבעי בגמרא בצל שעקרו בשביעית ונטעו בשמינית ורבו גידולין על העיקר אם גידולי היתר מעלי' את העיקר או לא וכו' ופריך לר"א ממתני' דקונם פירות עלי אסור בחילופיהן ובגדוליהן שאני אוכל וכו' מותר בגדוליהן בדבר שזרעו כלה אבל בדבר שאין זרעו כלה אפי' גידולי גידולי אסורין אלמא אין גידולי התר מעלין את האיסור ותירץ שאני קונמות הואיל ואי בעי מתשיל עלייהו הוי להו כדבר שיש לו מתירין דאפילו באלף לא בטיל והדר פריך והרי תרומה דאי בעי מתשיל עלה פי' דאם היה דעתו להפריש תרומה מקופה זו וטעה והפריש מאחרת יכול לישאל לפני כחם ולומר לא היה בדעתי ליתן מקופה זו אלא מזו ואפי' הכי בטיל ברובא דתנן סאה תרומה וכו אמרי בתרומה ביד כהן דלא מצי מתשיל עלה ע"כ הרי לך ראייה ברורה דליכא מאן דפליג שעלה:
ותו ודהרהב"א דהוא מן החולקים כדמוכח מדבריו סי' תקס"ג ורשום בכתב אמת דלא אמרינן בהקדש עניים אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט שאינם כמקבל מתנה ויכול אדם לחזור בו מכל מקום מודה דהיכא דנמסר הממון ביד הגבאים או ביד אחר אינו יכול לחזור בו דכן כתב בסי' תרנ"ו
ראובן שהיה פורש ממקום שדר בו ללכת לדרכו למקום אחר והפקיד ביד שני אנשים תיבתו שהיו לו בה בגדים וספרים ומעות ואמר להם הריני הולך לדרכי ומתיירא אני פן יקראני מקרה מות בדרך הזה הוו אתם עדים שאני מקדיש תיבה זו והאנשים האלה כשמעם ויחר להם מאוד באמרם לו הלא יש לך בן היאך אתה רוצה להעביר נחלה השיב להם אינו נוהג עמי כשורה ע"כ אין בדעתי להורישו מנכסי ורוצה אני לתת כופר לנפשי ואחר הגיעו למקום שהלך לשם מת ראובן הנ"ל ובא חנוך בנו וטוען כל מה שעשה אביו עשה בכעס ועוד הוא טוען שחזר בו אביו מן ההקדש לאחר שהגיע למחוז חפצו ושאמר לו שילך למקום שיבא משם ליקח התיבה וכל מה שהניח ביד האנשים ויש לו עד בדבר הזה ונשאל להרשב"א על זה הדין עם מי זהו תמצית השאלה והשיב הרב ז"ל ושקיל וטרי לאוקמי ממונא בחזקת היורש בביטול התנאי שראובן הטיל בשעה שהקדיש באומרו שמתיירא אני שמא אמות בדרך הזה דלשון הזה יש בה שני פנים האחד מתיירא שימות במהלך הזה קודם שובו למקום שיצא משם ואפילו מת במקום שהלך לשם רוצה הוא בקייומו של הקדש ויש בלשון הזה לשון מהלך וכלשון הכתוב ושמרני בדרך הזה שהיה מתנה בכל מה שיהיה מתנה בכל אותו מהלך עד שובו אל אביו או שיהיה עיקר כוונתו בדרך קודם הגיעו למקום שהלך לשם שהיה תכלית כוונתו לכת שם וא"כ כיון שלא מת עד שהגיע לשם אעפ"י שמת שם נתבטל תנאו שהרי לא מת בדרך אלא אחר שהגיע למקום נסעו והאריך להעמיד הדבר על ספק מה היתה כוונת המקדיש בלשון הזה וכיון שנסתפקנו אם חל ההקדש או לא אין מוציאין ממון מיד שהם היורשין זהו כלל דבריו:
וקשיא לי טובא למה הוצרך הרב ז"ל לכל זה לבטל ההקדש תיפוק ליה דאפילו היה התנאי מפור' כלשון הראשון דרב בקיומו של הקדש כיון שכבר כתב ז"ל בשאלה אחר דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסירה להדיוט ובן ראובן הנ"ל הביא עד לדבריו שאביו חזר בו מן ההקדש נעמיד הממון על חזקתו מהאי טעמא לבד ועוד לך נא ראה מ"ש בתחילת דבריו ז"ל אבל בעיקר ההקדש אני רואה קנטורין ולא מצד מה שבא השאלה עליה כי לכשתמצא לומר שההקדש הקדש וכו דמשמע דמסתפק הרב זל אי אמרינן בהקדש עניים אמירה וכו'. וכבר הורה זקן דודאי לא אמרינן לא קשה מידי דהרב ז"ל לא נסתפק מעולם על דבר זה כאשר כתבנו אלא פי' דבריו כך הוא פשיטא דלא אמרינן בהקדש עניים דבאמירה לחוד נקנה אלא לכשתמצא לומר פירוש אם נסתפק בנדון זה משום שהיה במסיר' ומשום הכי נימא דהקדשו הקדש א כמה שטען חנוך בנו אין ממש בדבריו שאפי' הקדיש האב מתוך הכעס הקדשו הקדש שאין הכעס נדון כאונס גמור שלא צריך שאלה וכו' גם מה שמען שחזר בו אביו אינה טענה וכו' לפי שכבר נמסר הממון ביד שני האנשים ואין אחר מסירה כלום וכיון שכן דבהכי מיירי כאשר יראה הרואה מהנחת השאלה ההיא ע כ צריך לומר דלא היה כדאי טעמ' דאמירה וכו' לבטל ההקד' דלאו אמירה היה אלא מסירה יזכה ההקדש דלא גרע מהדיוט דקנה בכה ג ואינו יכול לחזור בו כאשר כתב ז"ל בתשובה ההיא דהוה ליה כתרומה ביד כהן דאינו נשאל עליה כיון שזכה בה ולכך האריך הרב ז"ל לבטל ההקדש בביטול התנאי ובהעמיד הדבר על הספק כמה דכתיבנא:
העולה מדברינו אלה דאליבא דהרי"ף וסיעת מרחמוהי הקדש עניים באמירה לגבוה הוי כאלו נמסר ביד העניו או ביד מי שזוכה בשבילם דהם הגבאים ואינו יכול לחזור בו ע"י שאלה לחכם ואם מת הנודר מפקינן מן היורשין דנכסי' משועבדי' לאותה מצוה יהיה מה שיהיה בין לעניים ובין ליתמות והא ראייה דשוים הם דרב יוסף הביא לסיעתיה מר"ג דאביהם של יתומים הוה:
ולדעת רבינו אי גאון וההולכים בעקיבותי' אין אמירה לגבוה קונה לעניים כמסירה ויכול לחזור בועל ידי שאלה דאם לאו עובר בבל תאחר דבהא כ"ע מודו וכמו כן אם נמסר הממון ביד הגבאים דאינו יכול לחזור בו אף ע"י שאלה כאשר לא מראש בסתר דברתי ואין ליורשין שום זכות באותו ממון:
הנה הראה אותי אלקים אח כל זאת ומעתה נבוא אל שאלתינו ונימא כי מה שטועני' יורשי ראובן שיותן להם נחלתם אינה טענה כי ידוע תדע כי הצדקה בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עליו סלע לצדקה או הרי הסלע הזו לצדקה חייב ליתנה מיד לעניים ואם איחר עובר בבל כאשר מוכיח ההוא דר"ה וכן פסק הפוסקי' כאשר יראה הרואה הלא בספרתם הרמב"ם בהלכות מ"ע פ"ח והטור ומוהריקא סי' רל"ז:
נמצא דאלו היה ראובן קיים היו מחייבין אותו לשלם מה שנדר אילו לא נמסר ביד ז' טובי העיר דהוה ליה כאילו נמסר ולא מצי למשאל עליה כפי ההצעה שהנחנו והוא כי לא מבעיא אליבייהו דהראשונים דס"ל דהקדש עניים באמירה בעלמא נקנה הדבר הנידר כאילו נמסר ביד העניים או ביד מי שיזכה בעדם דהוה מפקינן אפילו מגלימא: דעל כתפיה ומכ"ש דאיש תם וישר היה כפי הנחת השאלה דאיש אשר אלה לו לא היה ממתין עד שיוציאו ממנו בע"כ אלא בעצמו וברצונו מיד נתנם ולא היה חוזר בו דאין לך צדקה גדולה מזאת להשיא יתומות כנודע וא"כ חל ההקדש על אותו ממון ואילו מת הנודר קודם שנמסר הממון היינו מוציאין מיד היורשין כאשר כתבנו דניחא ליה לאניש שיקיימו מתנתי' ואפילו לדעת החולקים דס"ל דלא אמרינן בהקדש עניים אמירה לגבוה וכו' מודו היכא דנמסר כנ"ד כדמוכח מלשון השאלה שהרי כתב שהניח י"ב אלף זהובים ביד ז' טובי העיר לא מצי למהדר ביה ואילו היה חי והיה צווח מאה פעייות כאימיה דסיסרא לא הוה משגיחינן ביה דז' טובי העיר אביהן של יתומות הוו וזכו בעדן מכ"ש היורשין דלית להו חולקא בהאי ממונא כלל. ועיקר דלא צייתינן לטענתייהו ואף דלא הוה צריכנא לכל זה כי כיון דכלל גדול כלל לנו מהריק"א דכל היכא דשני עמודי ההוראה מסכימים לדעת אחד דנקטינן כוותייהו כל שכן בנדון זה איכא שלשה והנלוים עמהם אלא לרווחא דמילתא טרחנא לאוקמי נ"ד אליבא דכ"ע אף לדעת החולקים כדי שלא ליתן פתחון פה לבעל דין לחלוק ולומר קים לן כהנך דאף אליבייהו אתייא האי דינא כדכתיבנא:
לאיי דהנה כפיר אריות שואג לקראתי מההיא סוגייא דפרק מי שמת שהורסת כל הבנין עד היסוד בה דגרסינן התם ד' קמ"ח ע"ב הקדיש כל נכסיו וכו' הפקיר כל נכסיו וכו' חילק כל נכסיו לעניים ועמד מהו מי אמרינן צדקה ודאי מגמר ומקנה או דילמא כל לגביה נפשיה לא גמר ומקנה תיקו ע"כ ופסקו כל הפוסקים לקולא ככל תיקו דממונא. הרי"ף בפרק מי שמת הרמב"ם בהלכות זכייה ומתנה פ"ט הלכה י"ט. מוהריק"א ח"מ סי ר"ן בשם הרמ"ה והריב"ש בסי' ק"ס ובי דסי' רנ"ט בשם הרשב"א זולתי הר"אש דפסק בהפך ולחומרא דהכניס אותו בכלל תיקו דאיסורא משום חומרא דצדקה. אמנם סברא יחידאה היא שמעינן מינה לא אמרינן בהקדש ואצ"ל בהקדש עניים אמירה לגבוה כמסירה להדיוט ומ"ה אם עמד חוזר והשתא לכולהו קשיא והוא דאם האי סוגייא מיירי קודם שנמסר הממון ביד  הגזברים תקשה דאמאי יחזור כיון דכי בא ליד הגזבר דמי כיון דס"ל דבאמירה בעלמא נקנה כאשר הוכחנו ואמאי פסקו לקולא ואי איירי אף אחר מסירה תקשה למ"ד דבהקדש עניים לא אמרינן אמירה וכו' הא אם היה מסירה מיהא נקנה לעניים ואמאי חוזר בו אם יעמוד ואי תימא דהתם שאני דספקא דממונא הוא ומשום הכי פסקינן לקולא אמנם בדליכא ספקא כגון כי ידעינן דעת הנודר בבירור אזי אמרינן דבאמירה בעלמא נקנה הדבר ההוא לעניים אי משום הא לא אירייא דכיון דבדקה בכלל מתנות עניי' הוא והא ראייה דהרמב"ם ז"ל כלל מצות הצדקה בהלכות מ"ע וכתוב הדר הוא בפ"ד הלכה ז' לעניין ספק לקט כתב ז"ל וספק מתנות עניים לעניים שנאמר תעזב הנח לפניהם משלך ע"כ וה ה ספק צדק' צדקה כמו שכת' מהריק"א בספרו הגדול י"ד סי' רנ"ט בשם הגהות מרדכי ובשם א"ז מברייתא דת"כ דתניא הכי מניין שספק לקט לקט ספק פאה פאה ספק שכחה שכחה ת"ל לעני ולגר תעזוב אותם ובירושלמי ילפינן לה ממקום אחר עני ורש הצדיקו הצדיקהו במתנותיו ע"כ וכן העלהו בשולחנו הטהור בהאי סימנא א"כ גבי מספקא נמי יהיה לעניים ולא יחזור אף אם יעמוד:
ברם אחר עמוד על עיקרן של דברים אתרץ קושייות הללו ואשסעם כשסע הגדי כי צריך שתדע דההיא דמי שמת מיירי קודם שנמסר הממון לגזבר דמסתמא כיון דש מהיה דעתו שיחול ההקדש כשימות כדרך כל הארץ שמניחין מתנות לאחרים ולא נמסר הממון כי אם לאחר שמת המצווה והאי לישנא דחילק אינו ר"ל שנתן מיד לעניים דאז לא היה שיין למבעי דפשיטא כיון שבא לידם לית דין ולית דין שיאמר שיכול לחזור בו דהוה ליה כתרומה ביד כהן כדהוכחנו אלא חילק על פיו או בצוואה כההוא דש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים וכו' דעלה דההיא מתני' קאי הבעיא ועוד שצריך שתדע דע דסב"ל להאיי בעיין דבהקדש עניים אמרינן דבאמירה בעלמא נקנה דאי לא תימ' הכי מאי בעי פשיטא דאם עמד חוז' דמאי שנא ממתני דש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים לא שיר קרקע כל שהוא אין מתנת קיימת כיון דכדינא דהדיוט דיינינן ליה אלא על כרחך כדכתיבנא ויגיד עליו ריעו האי בבא דהקדיש כל נכסיו דבהאי נמי בעי ובהא ודאי ליכא לספוקי דנקנה באמירה דהכי תנן בהדיא בקדושין דכ"ח ע"ב אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ומפרש בג מ כיצד בית זה הקדש אפ"י בסוף העולם קנה בהדיוט לא קנה עד שיחזיק ע"כ וא"כ הכי קא מבעיא ליה כיון דלא אתברר לן דעתיה דההוא גברא ומספקינן אם חל הנדר מעיקרא או לא נימא כיון דבעלמא אמרינן דבאמירה לבד נקנה לעניים ה"נ או דילמא הני מילי היכא דליכא ספיקא בנודר ברם הכא איכא ספיקא בנודר ולעולם הולכים אחר כוונת הנודר וסלקא בתיקו ומ"ה פסקו הפוסקים לקולא כמו שכתב ה"ה שאין מוציאין מידו אלא בראייה ברורה כלומר והכא לא אתבריר לן דעתיה:
ובזה נחתה ושקטה הקושיא שהקשינו מספק לקט לקט דהתם לא נפל הספק בנודר עצמו אלא בדבר הנידר דהכי כתב לקט שנפל לארץ ולא לקטוהו עניים ובא בעל השדה והגדיש את הקציר שלו על הארץ כיצד היה עושה מפנה הגדיש כולו למקום אחד וכל השיבולים הנוגעות בארץ כולם לעניים מפני שאין אנו יודעים איזו היא מהם שהייתה לקט וספק מתנות לעניים וכו' הרי לך דלא נפל ספק בנודר מדכתב לקט שנפל לארץ כלומר וידע בעל הבית שזהו לקט שהפריש כמצוותו אלא שנת ערב באחרים ולא ידעינן הי נינהו לקט והי נינהו של בעל הבית דנפל ספק בדבר הנידר ולכך לעניים והטעם דגלי רחמנא או כפי הת"כ דיליף מלעני וכו' או כפי הירושלמי דיליף מעני ורש הצדיקו דהיכא דאיכא ספיקא בדבר הנתפש להקדש צריך ליתנו הב"ה אף שיהא דבר מעורב בשלו אמנם כשהספק בנודר עצמו לא מפקינן מיניה כדכתיבנא:
הנה קמה אלומתי וגם נצבה דנידון ונימא אי כד ליכא ספיקא בנודר אף דאיכא בדבר הנידר זכו בו העניים כד ליכא ספיקא אפי בחד מינייהו כנ"ד דידענו דעת הנודר שהפריש י"ב אלף זהובים והשאר ליורשין והניחם ביד ז' טובי העיר וגם נודע דבר הנידר שהם להשיא יתומות כ"ש דזכו בו עניים ולית להו ליורשין שום זכייה בהם: ותו מטעמא אחרינא אמינא דאין טענת היורשין טענה כיון דראובן לה הגביל זמן מה באומרו שיהיו הי"ב אלף זהובים בידי הגזברים ימים או עשור וכיוצא דאשתמע מיניה דבעבור הזמן המוגבל ולא יעשו כמצותו שיחזור ליורשין בוודאי הגמור אמרינן דמעות הללו בקדושתייהו קיימי לעולם עד שיעשו בהם רצון המצווה ומצורף לזה כי לא ניקבן בשמות דנימא לאלו דווקא ולא לאחרות:
ועוד בר מן דין כיון דטובי העיר מוחזקים הם בוודאי אמינא לאו כל כמינייהו דיורשין לאפוקי מיד הקדש דאפי היה ממש בדבריהם באופן מה אמרינן להו הביאו ראייה ברורה שכל המוציא מחבירו עליו הראייה דאפילו בהדיוט היכא דמוחזק דיינינן להו הכי כ"ש בהקדש דהא מיהא לא גרע מיניה כל שכן השתא שאין להם טענה כלל ועיקר:
ואלה הגבורים אשר לי לעזרתי נשא את ראש הרא"ש בתשובותיו כלל י"ג פ"ד ז"ל ילמדנו ראובן שהכה את שמעון ועל פי תקנת העיר נתחייב ליתן לו מאה זהובים בקנס ואמר שמעון איני חפץ בקנס אלא יהיה לתלמוד תורה ושוב פייסו ראובן ואתפייס ונתרצה לו ומחל הקנס אי מחילתו מחילה או לא כדאמרינן התם יד עניים אנן ואי איהו שתק אנן לא שתקינן תשובה על הקנס של ההכאה היינו כהך עובדא דיד לעניים אנן ואינו יכול לחזור בו ע"כ השתא אם בההיא דעדיין לא בא הקנס ברשותו דשמעון ואפי' הכי נתפש בדבורו וקנו פרנסי ת"ת כאלו באו לידם היכא דבאו לידם כל ד כבר זכו בהם טובי העיר ואין ליורשין שום זכות בהם:
השני פני אדם הגדול בענקים הרשב"א ז"ל הובאה תשובה בשמו ביתה יוסף י"ד סי' רנ"ט בעניין מי שצווה מחמת מיתה והקדיש כסך ידוע לבנין ב ה ומתוך אורך חולייו ירד מנכסיו ורצה לפחות מהסך ההוא והשיב בעייא היא פרק מי שמת ש"מ שהקדיש כל נכסיו וכו' וסלקא בתיקו דאיסורא ויש מי שפסק לקולא כתיקו דממונא ולזה דעתי נוטה מ"מ לצאת ידי כולם טוב שישאל חולה זה על הקדשו דק"ל יש שאלה להקדש והוא שלא מסר הקדשו ביד גזברי ההקדש שאילו מסר אי אפשר לישאל עליו כדמוכח בנדרים דהוו ליה כתרומה ביד כהן ע"כ הא קמן דאפילו היכא דהנודר עצמו ירד מנכסיו לא אמרינן ישאל עליו ויהיה פתח לחרטה האי טענה דאילו היה יודע האי נודר שהיה יורד מנכסיו לא היה נודר. וקרוב לוודאי דאדעתא דהכי לא נדר ואפילו הכי כתב הרב דאם מסר הקדשו א"א לישאל עליו מכ"ש בכ"ד דלא שייך האי טעמא דעשיר מופלג היה כפי הנחת השאלה ואפי' היה קיים לא היה חוזר דרצונו לקיים הקדשו אף כי אחרי מותו להיות כופר נפשו:
והשלישי יושב בשבת תחכמוני הביא המרדכי בשם רבינו מאיר על ראובן שנתן ממונו לבדקה ואמר זה הממון ינתן בריוח ומן הרויח יקח הקהל לשכור רב הישר בעיניהם והקרן יהא קיים ונאסף האיש אל עמיו וחלי"ש ואחר מותו השכירו הקה' רב אחד שהיה קרובם ונמצא רב אחר שהיה נשוי מבנות המקדיש גדול כמותו אם שייך אומדנא דר"ש בן מנסייא דפרק יש נוחלין ד' קל"ב ע"א והשיב נר' לי אחר שנתן לקהל וכבר בא ליד הגבאי אין לבניו וליורשיו שום כח יותר משאר עניים והקהל יעשו הטוב והישר בעיני השם ואדם דכל מאי דאתי אדעתא דידהו קאתי כדאמר רב אשי פרק השותפין ב"ד ד"ט אנא אתנויי נמי לא צריכנה דכל דאתי אדעתא דידי אתי ולמאן דבעינא יהיבנא ליה ע"כ הרי לך דאפילו היכא דיורשים עניים אין להם יפוי כח יותר מאחרים ולכן אימנא ולא מסתפינא בנ"ד דאם ליורשין יהפך להם הגלגל באורך הזמן ועדיין הי"ב אלף זהובים שהניח ראובן הם ביד טובי העיר שלא השיאו בהם שום יתומה לא יהבינן להו דהשתא אם ההיא דמהר"מ שהניח הממון ליקח רב והשי' דאין לקרובו יותר כח בהם אף אם היה גדול כאותו שלקחו הקהל ולא היו משנים מדעת המצווה בהלקח את קרובו כי לא פירש בשם מי יהיה ואף כי היה אומדנא להיות אדם קרוב אצל חתנו מכ"ש הכא דכוונת המצווה שבממון זה ישיאו יתומות ואם יהיו נותנים ליורשיו משנים דעת המצווה נגד מה שפי' בצוואתו דבוודאי בכה"ג אמרינן אדעתא דטובי העיר נתן וק"ו ובנו של ק"ו והשתא דעשירים היו היורשים דאין טענת' טענה וז' טובי העיר לא יחמיצו יותר המצוה בהמצא להם יתומות כי תבאנה:
והאחרון הכבי' אחר כתבי כל זה היתה עלי יד ה' בראיה ברורה שכתב מהרי"קא ק סי' רנ"א ז"ל בשולחנו מי שנתן ממון לגבאין לצדקה אין לו וליורשיו שום כח בהם והקהל ועשו הטוב בעיני אלדים ואדם ע"כ ודע כי באומרו יעשו הטוב וכו' משמע דאפילו לשנות ממצוה למצוה אם צריכים לכך מותר והא ראייה דבירושלמי פרק בני העיר גרסינן רבי חייא בר אבא אזל לתמן יהבי ליה פריטי למפלג ליתמי ולארמלתא נפק ופליגנהו לרבנן הרי דאפי' שבפירוש אמרו ליתומים קם וחילקם לת"ח וטעמא דכיון דנתנום ליד הגבאי אדעתא דידיה יהבו ליה כדכתיבנא:
קנצי למילין דבנ"ד אין ליורשין שוה זכיה בהנהו י"ב אלפים זהובים שכבר זכו בהם ה' טובי העיר בעד היתומות כשתבואינה אף שלא באות עדיין בעולם כיון שבשעת ההקדש תהיין בעולם אלא שמיתה פתאומית הוליכן ומלבד הטעמים שכתבתי נתגלה לי טעם אחרת והיא דק"ל דברי ש"מ ככתובים ומסורים דמו אף דלא נמסרו ולא נכתבו מכ"ש בנ"ד דתרוייהו אתנהו ביה ועוד דמצוה לקיים דברי המת כדי שתנוח נפשו והבנות יתומות תהיינה שמחות זהו מה שחפשתי ורביתי בשכלי הדל ה' ברחמיו יצילנו משגיאות:
חתום בי"ד לחדש העשירי בסדר ושנת בנות צעדה עלי שור לפ"ק:
ענף עץ אבו"ת אברהם בן לא"א כמהור"ר יעקב די שלמה די מיזה נר"ו