שאלה יט ראובן לוה משמעון שהיה אוהבו מאתים דינרים ומשכן לו איזה משכונות ויקר מקרה שנפל קטטה ומריבה ביניהם באונן שלא דברו זה עם זה שנתים ימים ומת שמעון וחלי"ש ויורשי שמעון ראו שהיה כתוב בספרו כך וכך משכונות יש בידי מראובן אוהבי על מאתים דינרים שהלויתי לו ובאו היורשים אצל ראובן לתבוע המאתים דינרים ולהחזיר לו המשכונות ונשואה ראובן המשכונות אמר חסר מכאן חפץ אחד של כסף והיורשים אומרים שלא נמצא כתוב בספר מה שהוא טוען ועתה יורשי שמעון וראובן בן מריבים זה עם זה ראובן טוען שהראיה שאמת כדבריו הוא כי כל המשכונות מבלי אותו החפץ של כסף אינם שוים כי אם מאה ועשרים דינרים ואיך היה נותן לו שמעון יותר ממה שהם שו"ם ודבר ידוע הוא שאין נותנים אלא פחות ממה ששוים המשכונות אלא ודאי שאותו חפץ של כסף היה בתוכם ובין כולם היו שוים יותר ממה שנתן לו ועוד אם האמת כדברי היורשים למה לא תבע שמעון בתוך שנתים ימים שיתן לו משכונות אחרים שיהיו שוים יותר מהחוב כדי שיהיה לו ממה לפרוע או שיתן לו ראובן המאתים דינרים ויחזיר לו המשכונות כי זה היה ראוי לו לעשות מחמת השנאה שהיה ביניהם באותם הימים אלא ודאי שהאמת כדבריו. והיורשים טוענים שאף שהמשכונות בלי אותו חפץ אינם שוים כדי כל החוב אין משם ראיה כי מרוב האהבה שהיה ביניהם קודם המריבה נתן לו מאתים דינרים על אלו המשכונות אף שאינם שוים כל כך. וטל מה שטוען עוד ראובן דלמה לא תבעו שמעון בתוך הזמן הזה שיתן לו משכונות אחרים או שיתן לו המאתים דינרים וכו' גם מזה אין ראיה משום ששמעון מורישם היה בדעתו לעשות שלום עמו אלא שחטפתו מיתה שאהבתו היתה כל כך עד שנפשו קשורה בנפשו ולפיכך שתק ולא דבר מאומה לכן המורה לצדקה ישים שלום ביניהם ויורם כדת מה לעשות ומהתמ"ש:
תשובה ראיתי את השאלה וטענותיה על מה אדנים הטבעו ולא מצאתי מנוח לכף רגלו של ראובן הלוה ולא לטענותיו ולדעתי הדין עם יורשי שמעון מכמה אנפי וטעמי והעיקרית שעליה אני מיסד תשובתי היא שראובן הלוה לא לקח משמעון המלוה שטר מידו שיפרש כמה כלי כסף קבל במשכון על הלואתו כמו שהיא דרך התגרים או למסור המשכון למלוה בפני עדים והואיל שראובן לא עשה כן הדין עם היורשים של המלוה דנאמנים במיגו שהם היו יכולים לומר לא היו דברים מעולם או אבינו חזר לך המשכון והם אומרים שלא נמצא כתוב בספר מה שהוא טוען וא"כ תן לנו הד' דינרים ונחזיר לך המשכונות שורת הדין נותן שראובן הלוה יתן להם המאתים דינרים והם יחזירו לו המשכונות שמצאו כתוב בספר ונשבעים שבועת היורשים ונוטלים כדרך כל נשבע ונוטל ולזה עלינו להביא ראייה מהתלמוד ומדברי הפוסקים שכלם הסכימו פה אחד ופסקו אותו לדין פשוט וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תנן בבבא בתרא פ' חזקת הבתים דף מ"ה וז"ל אומן אין לו חזקה: ובגמרא אמר רבה לא שנו אלא שמסר לו בעדים אבל מסר לו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לו לא היו דברים מעולם כי אמר ליה נמי לקוחה היא בידי נאמן אמר ליה אביי אי הכי אפילו בעדים נמי מתוך שיכול לומר לו החזרתיו לך כי אמר ליה לקוחה היא בידי נאמן אמר ליה רבה מי סברת המפקיד אצל חבירו בעדים אינו צריך להחזיר לו בעדים לא ס"ד אלא המפקיד אצל חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים ע"כ לשון הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל אמר רבה לא שנו דאין לו חזקה לטעון לקוח הוא בידי וצריך לשלם האומן לב"ה את בגדו או את כליו אלא שמסר לו לאומן טליתו בפני עדים לתקנו וכו' וב"ה טובעו טליתו אין האומן יכול לטעון החזרתיו לך דס"ל לרב' המפקיד אצל חבירו בעדי' צריך להחזי' לו בעדים וכו' והיה לו להחזירו בעדים וכ"ש שאנו רואים אותו בבית האומן שאין יכול לטעון לקוח הוא בידי שהרי מעידים עדים שבתורת פיקדון בא לידו שהרי בפניהם מסר לו ומיהו אי טעין החזרתיו לך בפני פלוני ופלוני והלכו למדינת הים נאמן דהכי אמרינן בשבועות וכו' ומיהו כל זמן דלא דלא טעין אלא החזרתיו לך שלא בעדי' אינו נאמן וכו' אבל מסר לו שלא בעדים לא מבעיא היכא דאין אנו רואים הטלי' בידו דמתוך שיכול לומר אמת אתה מסר' לי אבל החזרתי לך ונאמן דהא א"צ עכשו להחזיר לו בעדים א"נ יכול לומר להד"מ שלא מסרתו לי ויהיה נאמן בשבועת היסת כי אמר לו נמי ישנו בידי ולקוח הוא שמכרתו לי דיש לו חזקה ונאמן ע"י האי מיגו אלא אפילו אם ראו עכשיו העדים הטלית ביד האומן או שתפוש בו בפנינו מתוך שיכול לומר להד"מ שלא מסרתו לי אבל אחר מסרתו לי שמכרתו לו והוא מכרה לי כי אמר ליה נמי אתה מסרתו לי ומכרתו לי נאמן בהאי מיגו וכו' עכ"ל:
הא קמן סברת רבה דהלכה כמותו לגבי אביי דסבירא ליה דכל היכא שלא מסר ב"ה את הטלית לאומן בפני עדים דמיגו שיכול לומר החזרתיו לך או לא היו דברים מעולם ויהיה נאמן כי אמר ליה נמי ישנו בידי ולקוח הוא בידי שמכרתו לי דיש לו חזקה ונאמן:
וכן היא הסכמת כל הפוסקים ז"ל או רובם הראשון שבקדושה הרמב"ם ז"ל בהלכות שאלה או פיקדון פ' ו' וז"ל הפקיד אצל חבירו בעדים ובאו עדים שזה החפץ בפנינו הפקידו אצלו אין השומר יכול לטעון ולומר חזרתי ולקחתיו ממנו או נתנו לו במתנה לפיכך אם מת השומר מוציאין הפיקדון עצמו מן היתומים בלא שבועה ע"כ:
וכתב הרב המגיד וז"ל הפקיד אצל חבירו וכו' דין זה כחוב בהלכות סוף המפקיד וראייה מבוארת מפ' חזקת הבתים שם וביאור הדבר כגון שיש כאן ראיה שעתה נראה זה החפץ אצל הנפקד בעדים שאם לא כן מתוך שיכול לומר החזרתי נאמן לומר לקחתי כ"כ הרשב"א בחדושיו פ' חזקת וזו היא כוונת רבנו באומרו שזה החפץ בפנינו הפקידו אצלו שעתה ראו החפץ ההוא ע"כ וכתב עוד הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פ' י"ג וזה לשונו וכן המלוה את חבירו על המשכון הואיל והוא נפרע ממה שתחת ידו ואילו רצה לומר לקוח הוא בידי אומר הרי זה נשבע בנקיטת חפץ ונוטל כדרך כל הנשבעים ונוטלים ואפילו מתו הלוה והמלוה ואפילו מת לוה תחילה ואח"כ מת מלוה לא הפסיד חובו מפני שהוא על המשכון ע"כ ואע"פ שזה הנוסח אינו כתוב כן בספר כן הגיהו הרב כ"מ עיין שם:
והראש שם בפסקיו בפ' חזקת כתב וז"ל אומן אין לו חזקה אמר רבה לא שנו אלא שמסרו בעדים אבל מסר לו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם כי אמרי נמי לקוח הוא בידי נאמן מתיב רב נחמן וכו' הלכך בין מסר ליה בסהדי בין מסר ליה בלא סהדי אומן לית ליה חזקה אבל אחר אי מסר ליה בסהדי לית ליה חזקה ולא יכיל למימר ליה הדרית וזבינית ממך ואי אפקיד גביה בלא סהדי אית ליה חזקה ואי אמר זבנתא ניהלי נאמן במיגו דהחזרתיו לך עכ"ל בפסקיו:
ובשאלותיו כלל ק"י שאלה ג' כתב וז"ל וששאלת ראובן שאל חפץ משמעון והיה חייב שמעון לראובן מנה אם יוכל ראובן השואל לעכב החפץ עד שיפרענו. דע לך אם הם דברים העשויים להשאיל ולהשכיר ויש לשמעון עדים שהחפץ היה שלו וראוהו עדים ביד ראובן צריך להחזיר לשמעון ואין יכול לזכות בו בשום טענה שיטעון בין שיאמר לקחתיו ממך בין שיאמר חייב אתה לי מטות בשוויו של חפץ ואם אינם דברים העשויים להשאיל ולהשכיר אע"פ שיש לשמעון עדים שהחפץ היה שלו וראוהו עדים ביד ראובן נאמן לומר לקוחים הם בידי או אתה חייב לי מעות בשוויו של חפץ אבל אם יש לשמעון עדים שהשאיל לו חפץ וראוהו עדים ביד ראובן תו לא מהימן לומ' לקוח הוא בידי ולא בשום טענה אחרת כיון שיש עדים שבתורת שאלה בא לידו וגם ראוהו עדים עתה בידו ע"כ ובכלל פ' שאלה א' כתב דמילתא דשכיחא הוא שאומר הלוה למלוה החזר לי משכוני ומפני זה כשאמר החזרתיו לך נאמן וזה לשונו שאלה ראובן שהלוה לשמעון מנה על משכון ותבעו לשמעון בב"ד שיחזיר לו משכונו ויתן לו המנה והשיב ראובן החזרתי לך משכונך וקבעת לי זמן ליתן מעותי ולא נתת לי ואני תובע ממך המנה ושמעון אומר לא החזרת לי משכוני ואני אתן לך המנה ונודע לראובן שלוי חייב לשמעון מעות ובמאמ' ב"ד מיח' ללוי שלא יתן לשמעון מעות
תשובה יראה לי שראובן ישבע שחור לשמעון משכונו ויפטר ממה שהיה המשכון שוה יותר ממנה דלא אמרינן כיון דמעיקרא לא רצה ראובן להלוות לשמעון בלא משכון חזקה לא החזיר לו משכונו עד שיפרע לו מעותיו מידי דהוה אההיא דריש ב"ב אמר ר"ל הקובע זמן לחבירו ואמר לו פרעתיך בתוך זמנו אינו נאמן הלואי שיפרע אדם בזמנו דשאני התם דאיכא למימ' דלהכי קבע לו זמן משום דידע שלו יזדמנו לו מעות בזמנו או רצה לקנות סחורה ולהשתכר במעות וידע שער אותו זמן לא יוכל להחזיר לו המעות ותדע דהיינו טעמא שהרי המלוה לחבירו בלא קביעת זמן אע"ג דסתם הלואה אדם יום נאמן לומר פרעתי דכיון דלא קבע זמן אימור זוזי אית רמו ליה וכן בנדון זה המלוה לחבירו נוטל משכון לזכרון דברים ומילתא דשכיחא היא אזר הלוה למלוה החזר לי משכוני ואמכרנו או ו ממקום אחר ואפרע לך והמלוה סומך על דבריו ומחזיר לו משכונו הילכך אין לדמותו לחזקה דקביעות זמן עכ"ל לענינינו:
וכן פסק העור והב"י בס' ע"ב ע"ש והרש"בא כתב בענין דומה לזה שאלה אלף יז' דהוי כאילו אמר לו כלי זה הוא שמשכנת לי ונאמן בלא שבועה וז"ל נשאל עוד ראובן לוה מנה משמעון על משכון ובשעת הפירעון אמר שמעון לא משכנת לי אלא כלי אחד וראובן טוען שני כלים מי הוי שמעון כמודה במקצת ושבע שבועת התורה או נאמן במיגו דליכא עדים
תשובה דברים ברורים אני רואה כאן דכיון דאמר לו כלי זה הוא שמשכנת לי הילך הוא וק"ל דהילך פטור אבל בשלא במקום הילך משמע ג"כ דמודה במקצת וחייב דכל מודה במקצת שלא במקום עדים הוא ולא פטרינן ליה במיגו דאי בעי כפר בכוליה והיינו דרבה דאמר מפני מה אמרה תורה מודה במקצת הטענה ישבע פירוש ולא פטרינן ליה משום דאי בעי כפר בכוליה והיתה התשובה חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו ע"כ:
וכן כתב הרב מהר"יק בשורש קנ"ה דומה לנ"ד וזה לשונו ואע"ג שלדברי רבי' אלפס לא מהימן היכא דאיכא עדים אם לא ראה הרי רבי' יעקב פסק דחי שאין אומן יש לו חזקה לעולם גם בדאיכא עדים וראה ורבי' שמואל פסק דהיכא דאיכא חד מינייהו עדים בלא ראה או ראה בלא עדים יש לו חזקה וכיון שרבי' מאיר דבתרא' הוא הכריע כדברי רבי' שמואל המכריע בין דברי רבי' יעקב לדברי רבי' אלפס פשיטא שיש לפסוק כמותו דהא איהו הוה ידע בדברי רב אלפס טפי מינן ואפילו הכי לא פסק כמותו הילכך שמעון נאמן אם לא היו עדי ראייה וכו' ומיהו דווקא בשבועה וזה פשוט עכ"ל לענינינו הרי דפסק דבעדים בלא ראה או ראה בלא עדים דליכא אלא חד מינייהו יש לו חזקה כ"ש בנד"ד דליכא חד מינייהו פשיטא דמודה הרב שיהיה נאמן בשבועה:
הרי לך דעת כל אלו גדולי הפוסקים דכלם הסכימו לדין ונמנו וגמרו דכל היכא שהלוה מסר המשכון למלוה שלא בפני עדים נאמן המלוה לומר לראובן הלוה לא נתת לי במשכון אלא זה והיה נאמן במיגו שהיה יכול לומר לא היו דברים מעולם או החזרתיו לך ונשבע ונוטל:
ומעתה נבוא לנ"ד שלא מסר ראובן המשכון בפני עדים ששמעון נאמן לומר לראובן לא נתת לי אלא זה ויהיה נאמן במיגו שהיה יכול לומר החזרתיו לך או לא היו דברים מעולם וישבע ויטול והואיל שאם היה שמעון המלוה קיים והיה טוען כן היה נאמן במיגו דהחזרתיו לך ה"ה ליתומים שיכולים לטעון כן ולומר לא כן מצאנו בספרו של אבינו שהיו נאמנים בהאי מינו שהיו יכולים לומר לא היו דברים מעולם או אבינו חזר לך המשכון ונשבעים שבועת היורשים שלא פקדנו אבא ונוטלים ממונם ואם המשכון אינו שוה שעור מעותיו יכולים לכופו ללוה לפרוע מעותיו וכמו שכתב הכ"מ על דברי הרמב"ם בפ' הנזכר והביאו בשלחן ס' ע"ב אלא שטעות סופר נפל בדפוס השלחן וכתב יכול הלוה במקום יכול המלוה ע"ש וטל מה שטען ראובן כי כל המשכונות מבלי אותו חפץ אינם שוים וכו' אין זה טענה כי שמעון היה כל כך אוהבו כי אפילו שלא היה ראובן נותן משכון היה מלוה לו הר' דנרים ומה שלקח המשכון הוא לזכרון דברים וכמו שכתב הרא"ש ז"ל ולא חש אם הוא שוה הר' דנרים או לא כדרך כל אוהבים שאינן מקפידים ומה שטוענים היורשים על דברי ראובן נגד טענותיו הם דברים נכוחים ומכוונים:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא לעיל לפי דעת כל הני רברבתא שיורשי שמעון נאמנים במה שטוענים שכך נמצא כתוב בספרו של אבא ולא יותר במיגו שהיו יכולים לומר לא היו דברים מעולם או אבינו חזר לך המשכון ויהיו נאמנים בשבועת היורשים כיון שראובן לא מסר המשכון ליד שמעון בעדים או בשטר שכותב לו שמעון סכום המשכונות שמסר לו כחו שהוא דרך כל התגרים:
הנראה לדעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שלו נאה להורות שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת ותחי רוח יעקב אביהם לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס יצו: