שאלה ראובן היה איש תם וישר אוהב התורה ולומדיה ויהי היום נתאחרה אניתו להגיע לנחל עד שכבר נתייאש ממנה וידר נדר ויאמר שאם יביא ה' לאניה בשלום שיתן ד' אלפים זהובים לנישואי יתומה אחת וישמע ה' את תפילתו ויעתר לו ה ותגע האניה בשלום וראובן היה אלמון והיתה לו בת אחת מאחיו שמעון שהיא יתומה והיא יפת תואר ויפת מראה ושמה תמר יחפוץ האיש לקחתה לו לאשה ובהיותו ירא ה' מבעיא ליה אם נפטר בזה מתת הד' אלפים זהובים שנדר כיון שסוף סוף יתומה אחת נשאת אף כי נשאת לו כי דעתו היתה שתנשא יתומה אחת ולפיכך נדר זה הנדר וכבר נתקיים נדרו בזה או נאמר שאינו נפטר בזה וצריך לתתם לנישואי יתומה אחרת דאם לא כן אינו נותן כלום כי הוא הנותן והוא המקבל והוא נדר ליתן ד' אלפים זהובי' על הכל יבואו דבריך הנעימי' ומהתמ"ש:
תשובה  לכאורה עלה על דעתי להפך בזכות ראובן הנ"ל ולומר שהצד הראשון שהביא ה"ה שיפטר בזה מתת הד' אלפים שנדר כיון שסוף סוף יתומה אחת נשאת אף כי נשאת לו כי דעתו היתה שתנשא יתומה אחת ולפיכך נדר זה הנדר וכבר נתקיים נדרו בזה בלי שיצטרך לשום דבר אחר כיון שמה שנדר הוא בידו ולא בא ליד גבאי עדיין ומצאתי ראיה לזה ממה שסתם לנו רבי בפ' ו' דתרומות דתנן בת ישראל שאכלה תרומה ואחר כך נשאת לכהן אם תרומה שלא זכה בה כהן אכלה משלמת קרן וחומש לעצמה ואם תרומה שזכה בה כהן אכלה משלמת קרן לבעלים וחומש לעצמה מפני שאמרו האוכ' תרומ' שוגג משל' קרן לבעלי וחומש לכל מי שירצה ע"כ: וכן פסק הרמב"ם הלכה למעשה בפ' עשירי מהלכות תרומות יע"ש הרי לך שבת ישראל זאת כל עוד שלא היתה נשאת לכהן היתה חייבת לשלם קרן וחומש לכהנים והשתא בנישואיה זכתה שמשלמת לעצמה כך ראובן זה כל עוד שלא היה נושא יתומה היה חייב ליתן הד' אלפים שהיה חייב לשלם לגזבר של צדקה כדי להשיא יתומה אחת ועכשיו שהוא עצמו נשא יתומה ישלם לעצמו זהו הנראה לפום ריהטא:
אבל לאחר העיון וההשקפה לטובה הראויה לכל משכיל ראיתי לחלק בין ההיא דתרומו' לנ"ד דשאני הת' שבת ישראל זו שאכלה תרומה כבר עבדא איסורא בשעת אכיל' תרומה שעברה על לאו דוכל זר לא יאכל קדש ומה שנשארה חייבת לשל קרן וחומש הוא מפני גזל השבט ועכשיו שנישאת לכהן משלמת לעצמה אבל בנ"ד שראובן זה נתחייב בנדר שקיבל עליו לתת לצדקה ד' אלפים להשיא יתומה כדי לקיים מוצא שפתיו אין מן הראוי שישלם לעצמו בלי שאלת חכם או ג' הדיוטות שיתירו לו נדרו שנ' לא יחל דברו וקבלת רבותינו ז"ל היא הוא אינו מחל אבל אחרים מחלים ומתירים לו ולכן מן הראוי לו הוא שילך אצל חכם להשאל על נדרו כדי שלא יעבו' עוד על עשה ועל ל"ת ובפר' ראובן זה שהיה ירא ה' שצריך להזדרז תכף ומיד כדי שלא לעבור יותר:
כדגרסינן בברייתא בפרקא קמא דר"ה דף ו' ת"ר מוצא שפתיך זו מצות עשה תשמור זו מצות ל"ת ועשית אזהרה לב"ד שיעשוך כאשר נדרת זה נדר לה' אלדי אלו חטאות וכו' נדבה כמשמעה אשר דברת אלו קדשי בדק הבית בפיך זו צדקה ובגמרא בפיך זו צדקה אמ' רבא וצדק מיחיי' עלי לאלתר מ"ט דהא קיימי עניים פשיטא מהו דתימא כיון דבעניינא דקרבנות כתיבה עד דעברי עליה ג' רגלים כקרבנות קמ"ל התם הוא דתלינהו רחמנא ברגלים אבל הכא לא דהא שכיחי עניים ע"כ:
ופי' רשי ז"ל מוצא שפתיך זו מ"ע דמסתמא הכי אמר קרא מוצא שפתיך קיים: והתוספות ז"ל פירשו דכתיב בישעיה סי' מ"ח יצא מפי צדקה ובזה אתי שפיר: תשמור זו מצות ל"ת לא תאחר לשלמו וכדר' אבין אמר ר' אלעזר כל מקום שנ' השמר פן ואל אינו אלא ל"ת ועשית ע"כ מכאן שאזהרה לב"ד לכוף על זה ע"כ:
ופסק הרמב"ם ז"ל כסוגיא זו בפרק ח' מהלכות מתנות עניים יע"ש: וכן נמי העלה הרב ב"י בשולחנו הערוך י"ד בסי' רנ"ז שהצדקה הרי היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי סלע לצדקה וכו' חייב ליתנה לעניים מיד דעניים מצויים הם והנודר צדקה אינו יכול לחזור בו ע"כ: וכתב הרשב"א ז"ל לענין זה דאע"ג דממון שאין לו תובעים הוא דכי תבע ליה האי עני אמ' לעני אחרינא יהיבנ' ליה מ"מ חיובי מיחייב לשלם וליתן משום דבפיך  זו צדקה אלא א"כ נשאל לחכם והתיר לו ע"כ: ולאו דוקא בשקבל עליו בלשון נדר אלא אף באמירה בעלמא נתחייב כיון דדבר מצוה הוא דהוה ליה כנדר כדגרסינן בפ"א דנדרים דף ח' אחר רב גידל א' רב האומר אשכים ואשנה פרק זה או מסכתא זו נדר גדול נדר לאלדי ישראל וכו' ועליו להשכים ולקיי' שנ' ויאמר קום צא אל הבקעה ושם אדבר אותך ואצא אל הבקעה והנה שם כבוד ה' עומד ע"כ: וכתב הרא"ש על זה נדר גמור לאו היינו נדר ממש דלא איקרי נדר אלא המתפיס בדבר הנדור אלא מחשבינן ליה כאלו נדר צדקה דאמרינן בפ' קמא דר"ה בפיך זו בדקה ע"כ: הרי לך בהדיא שבצדקה באמירה בעלמא מיחייב וכ"ש בנ"ד שראובן הנ"ל נדר ליתן צדקה כמו שכ' ה"ה וידר גדר ויאמר שאם יביא ה' לאניה בשלום שיתן ד' אלפים וכו' ועכשיו שזכה ששמע ה' תפילתו והגיעה אניתו בשלום חל עליו הנדר:
ובזה נבוא לנ"ד רק כדי להשיב על מה שנסתפק ה"ה צריך אני להבין דבריו תחילה מפני שהם סתומים שכ' ותגע האניה בשלום וראובן הים אלמון והיתה לו בת אחת מאחיו שמעון שהיא יתומה וכו' שלשון זה של והיה והיתה שהוא לשון עבר יכול להיות שכל זה היה קודם נדר ראובן ועכ"ז עשה נדר זה וא"כ הוא אין כאן ספק שצריך ראובן לקיים נדרו לתת הד אלפים זהובים להשיא יתומה אחת לאיניש דעלמ' שלוה הוא שהים פיו ולבו שוים בנד' זה שאם היה בדעתו שישאנה הוא הילל אם תגיע ספינה בשלום אשא יתומה אחת שאין לאל ידה להשיא את עצמה ולמה הזכיר שיתן הוא ד אלפים כדי להשיאה וג"כ אם כבר היתה תמר בת אחיו יתומה נצרכת היה לו להזכירה בהדיא ולא לומר בסתם כדי להשיא יתומה אחת ומדאמר הכי ש"מ שלא על בת אחיו נתכוון והנכון הוא שנאמר שכוונת ה"ה היא דכשנדר ראובן נדר זה היתה אשתו ואחיו בחיים ורק כשהגיעה הספינה בשלום הוא שהיה ראובן זה אלמון ובת אחיו ממה וא"כ חל הנדר עליו ודאי ומה שאירע לו עכשיו הוי נולד ובאנו בזה למחלוקת רבותינו ז"ל אם פותחין בנולד או לא דתנן בפרק ט' דנדרים ריא אומר פותחין בנולד וחכמים אוסרין כיבד אמר' קונם שאני נהנה לאיש פ' ונעשה סופר וכו' וא' אילו הייתי יודע שהוא נעשה סופר לא הייתי עודר קונם לבית זה שאני נכנס ונעשה בית הכנסת לא הייתי נודר ר"א מתיר וחכמים אוסרין ע"כ:
ובגמרא מ"ט דר"א אמר רב חסדא דאמר קרא כי מתו כל האנשים וכו' והא מיתה דנולד הוא מכאן שפותחין בנולד ורבנן ח"ט קא סברי הנהו מי מייתי והא א"ר יוחנן משום רשב"י כל מקום שנא' נצים ונצבים אינן אלא דתן ואבירם אלא א' ריש לקיש שירדו מנכסיהם ותניא ד' חשובים כמת עני ומצורע וסומא ומי שאין לו בנים עני דכתיב כי מתו כל האנשים וכו' ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל פותחין בנולד בדבר שלא היה בעולם בשעת נדרו ועדיין עתיד לבוא לעולם לאחר שנדר ומפרש כיצד א קונם שאני נהנה לאיש פלוני ונעשה סופר וכו' והאי סופר אית דאמרי תלמיד שהוא צריך לו ואית דאמרי לבלר שצריך לו נמי ונעשה אותו בית בית הכנסת דהאי נולד ממש הוא ר"א מתיר וחכמים אוסרין דקסבר אין פותחין בנולד: ובמסכת נזיר בפ' ב"ש ד' ל"ב מפרש דנצחו חכמים לר"א והודה להם מ"ט דר"א כי מתו כל האנשים לפי שנדר משה ליתרו שלא לשוב מצרימה בשביל אותן האנשים המבקשים את נפשו כדמפרש לקמן ויואל משה ופתח לו המקום בכך לך שוב מצרים ומותר לך כדין שבשביל אותן שנדרת כבר מקים הן ורבנן דלא סברי ליה דפותחין בנולד אמרי לך ההוא לאו נולד הוא דהאי קא משמע לן רחמנא כי מתו מי מתו אלא ירדו מנכסיהם והיינו כי מתו דהכי קאמר רחמנא הנהו כבר מתו באותה שעה קודם שנדרת ולא הוה נולד להכי אישתרי בההיא חרטה אבל בנולד לאו היינו חרטה להתיר בה את הנדר: והא א"ר יוחנן משום רשב"י כולה תירוצא דרבנן היא ואינו אלא דתן ואבירם ולא מתו עד מעשה קרח אלא האי כי מתו שירדו מנכסיהן כבר בשעת הנדר דלאו נולד הוא והיו כמתים ע"כ:
ופי' הרא"ש ז"ל שם ר"א אומר פותחין בנולד כגון דבר שאינו מצוי ונולד ונתחדש אחר שנדר ואלו ידע מעיקרא שיתחדש דבר זה לא היה נודר וחכמים אוסרים דטעמא דחרטה משום שעל ידי חרטה נעקר הנדר מעיקרו ובדבר שאינו מצוי אינו נעשה נדר טעות מעיקרו כי בשביל זה לא היה מניח מלידור כי היה סבור שלא יבא לעולם וכו' מ"ט דר"א דמסתבר טעמייהו דרבנן דפתיחת נולד לא הוי חרטה מעיקרא כי מתו כל האנשים חשה נדר לשבת במדין ושלא לשוב למצרים ופתח לו ה' פתח שאם היה יודע שמתו שונאיו לא היה נודר ואע"פ שנדר ליתרו חמיו מ"מ עיקר הנדר היה משום דבלאו הכי לא היה רשאי לשוב למצרים מפני שונאיו ורבנן סברי הנהו מי מתו כל מקום שנא' נצים נצבים אינם אלא דתן ואבירם שכן מצינו כתוב בהם אשר הצו וכתוב בהם יבאו נצבים הילכך שני אנשים עברים נצים היו דתן ואבירם וכו' אלמא לא מתו אלא כדא ר"ל שירדו מנכסיהם וכיון דעניים הם לא היו יכולים להזיקו שאין דבריהם נשמעים ועניות לאו נולד הוא דשכיח טפי ממיתה עכ"ד יע"ש:
ופסק הרמב"ם ז"ל הלכה כחכמים בפ' ח' מה' נדרים הלכה ה' ז"ל מי שנדר או נשבע ונולד לו דבר שלא היה בדעתו בשעת השבועה או בשעת הנדר הרי זה אסור עד שישב לחכם ויתיר לו את נדרו כיבד אסר את עצמו בהניית פ' או שלא להכנס למקום זה ונעשה אותו האיש סופר ואותו מקום בית הכנסת אע"פ שהוא א' אלו הייתי יודע שזה נעשה סופר ומקום זה יעשה ב"ה לא הייתי נודר או נשבע הרי זה אסור ליהנות ולהכנס עד שיתיר נדרו כמו שביארנו וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
יצא לנו מן האמור לנ"ד שאם דבר זה שנתאלמן ראובן ונתיתמ' בת אחיו אירע לו אחר שנדר אין פותחין לו בו דהוי נולד שאינו מצוי שאף אם היה עולה על דעתו בשעת שנדר לא היה נמנע מלידור דמימר אמר מי יאמר שכך יהיה ואנן בעינן פתח שיעקור בו הנדר מעיקרו כדי שנתיר לו כמו שפסק הרב בי"ד בסי' רכ"ח אין פותחין אלא בדבר ההוה ורגיל דשכיח טובא אבל אין פותחין במלתא דלא שכיח טובה כגון גדר הנאה מפ' וכו' אין פותחין לו לומר אילו ידעת שיעשה פ' תלמיד וכו' לא היית נודר לפי שעל ידי הפתח נעקר הנדר מעיקרו ופתח כזה אינו עוקרו שאף אם היה מעלה אותו על לבו לא היה נמנע בשבילו מלידור כיון דלא שכיח טובא ומיתה לא שכיחא אבל עניות שכיח ואין מתירין נדר של איסור אפילו אינו אלא איסור דרבנן כגון לשחוק וכו' ע"כ:
וכיון שראובן הנ"ל הוא איש תם וישר אוהב התורה ולומדיה אין ספק שישמע לדברי רז"ל שאמרו שאין פותחין בנולד ובודאי שלא נתקיים נדרו במה שתנשא לו יתומה זו שנתיתמ' אחר נדרו לפי שהי' פיו ולבו שוין אז שיתן הד' אלפים זהובים מידו למי שישא היתומה ולא שיש' הוא היתומ' וישאר הוא במה שנד ואם עת' חפץ הוא בבת אחיו יזכה במקחו וישלם נדרו לנישואי יתומה אחרת ואם ג"כ ירבה להשיא בהם בת אחיו עם אחר ש"ד שלא תהיה בת אחיו גרועה משאר יתומו' דעלמ' וראוי לו להזדרז כדי שלא לאחר נדרו דהא אמרינן לעיל שצדקה עובר עליה מיד דהא קיימי עניים שכן פסק הרב בש"ע י"ד סי רנ"ח שהנודר לצדקה אינו יכול לחזור בו יע"ש אבל:
אם עכ"ז לא נחה דעתו של ראובן הנ"ל ועדיין מצטער הוא לקיים נדרו ומתנחם הוא במה שנדר וא' אילו הייתי יודע שיארע לי דבר זה לא הייתי נוד יבא הוא עצמו לבי מדרשו של שם ויתירו לו כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מה' שבועות ובהלכות נדרים וז"ל אין פותחין כנולד וכו' ואפי א' הוא מעצמו אילו הייתי יודע לא הייתי נשבע או נודר אין מתירין לו הואיל ועדיין לא נחם אלא רצונו הוא שלא יהנה לו ושלא יעשה זה סופר אבל אם ניחם הוא מעצמו מפני הנולד ונהפכה דעתו מתירין לו וכן כל כיוצא בזה ע"כ ובתחלת זה הפר' כ' מי שנשבע שבועת ביטוי ונחם על שבועתו וראה שהוא מצטער אם יקיים שבועה ונהפכה דעתו לדעת אחרת או שנולד לו דבר שלא היה בדעתו בשעת הנדר או השבועה וניחם בגללו הרי זה נשאל לחכם וכו' ויהיה מותר לעשות דבר שנשבע שלא לעשותו או שלא לעשות דבר שנשבע לעשותו וזהו הנקרא היתר נדרי' ושבועות ודבר זה אין לו עיקר כלל בתורה שבכתב אלא כך למדו ממשה רבינו מפי הקבלה וכו' ע"כ יע"ש ובכסף משגה שהאריך להביא ראיות ריונות לפרש דברי רבינו ודוק:
כלל העולה מן האמור הוא שאין ראובן זה מקיים שבועתו במה שהוא רוצה לישא את בת אחיו ולהשאר במה שחייב עצמו בנדר לתת לבדקה מהטעמים שכבר הוכחנו לעיל ול"מ אם כבר היה אלמון ובת אחיו יתומה שצריך לקיים כל היוצא מפיו יעשה אלא אף אם אירע לו כל זה אחר שנדר מ"מ הנדר כבר חל עליו וזה שאירע לו עכשיו הוא נולד שאין פותחין לו בו זהו הראוי מן הדין להורות לכל אשר בשם ישראל יכונה ובפרט למי שהוא תם וישר ועכ"ז אם הוא עדיין מצטע' על קיו' נדרו ומתנח' עליו מעיקרא יעשה כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מהלכות שבועות הלכה ד' וה' שיבא הוא בעצמו לפני המתירין שהם יתירו לו ויעקרו הנדר מעיקרו ואז יכול הוא לזכות במקחו בלי שיצטרך לחת מידו כלום זהו הנראה לע"ד:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת ועבדתם את ה' אלהיכם וברך את לחמך ואת מימיך וגו' ליצירה:
נאם עבד ה' הצעיר שמואל בן כמה"ר שלמה הקטן יצ"ו: