שאלה ראובן ושמעון היו חייבים לסוחר אחד סך אלף זהובים ושמעון היה שותף עם לוי בנכסיו להיות נושא ונותן באמונה ויהי מקץ שנתים ימי' נפטר שמעון לבית עולמו וחל"יש ותכף ומיד שנודע לסוחר שמת שמעון בא ותבע מראובן שיפרע לו חובו ותובע כל החוב ממנו לפי שהוא נשאר בחיים מהחייבים אליו וראובן בא לתבוע מלוי שהיה שותפו של שמעון ואומר כיון שמחצית החוב הנז' הוא באחריות שמעון שורת הדין נותן שיפרע לוי לסוחר מחלק שמעון שבנכסי השותפות ולוי טוען ידעתי נאמנה ששניכם הייתם חייבים לסוחר אבל כיון שהוא אינו תובע אותי איני חייב לפרוע מממון השותפות דשמא היה זה החוב מקדמת דנא ושמא כבר נתן לך שמעון חלקו ונשאר החוב עליך בלבד ועוד כיון שהסוחר אינו תובע אותי למה אפרע חוב של שותפי וראובן טוען כיון שאין ספק בדבר ששנינו אנחנו חייבים לסוחר מחצית החוב שלי ומחצית החוב של שמעון ויש נכסים בידך שהם של שמעון ראוי לפי הדין שתפרע מחצית החוב לכן המורה לצדקה הודיעני את דעתך הרחבה הדין עם מי ומה' תמ"ש:
תשובה קודם שנבא לדבר בטענות ראובן ולוי שנראה שהם כפולות ראוי לנו לידע למה הסוחר או ראובן הנז' לא הלכו לדבר עם יורשי שמעון נע תחילה שאין לך אדם מישראל שאין לו יורשים עד יעקב אבינו שבין שיהיה סוחר זה ישראל או גוי שבא לדון בדיני ישראל ראוי לו לתבוע היורשים תחלה שבנ"ד לא הוזכר סוחר זה מהו או אם זה שבא לדון בתביעת חוב זה מראובן בלבד הוא בדיני ישראל או בדיני האומות שאם הוא ישראל או גוי הבא לדון בדיני ישראל ע"כ מדין ערב הוא שבא לתבוע כדגרסינן בתלמוד ירושלמי בפרק שבועת הפקדון וכחש בעמיתו לכשיצא בדין בשבועה פרט למכחש לאחד מהשותפין אמר ר' יוסי הדא אמרה ב' שלוו מאחד אע"ג דלא כתבין ערבאין ואחראין זה לזה ערבאין ואחראין זה לזה הן ע"כ:
ופי' הרא"ש והר"ן ז"ל לכשיצא בדין בשבועה כלומ' שיצא ונפטר מהודאתו באותה שבועה שאילו הודה היה חייב לשלם ובשבועה זו נפטר ממנו פרט למכחש בא' מהשותפין כגון שבא לו אחד מהשניים שהפקידו אצלו כאחד ותבעו והוא כפר בו ונשבע פטור מפני שלא היה חייב ולא רשאי ליתן לא' מהם חצי הממון עד שיבא חבירו עמו ונותן לשניהם ונמצא שלא היה מחייבתו בהודאתו ליתן לו כלום עד שיבא עמו חבירו הילכך לא נתחייב א' ר' יוסי הדא אמרה ב' שלוו מא' אע"פ שלא כתבו שיהו אחראין וערבאין זה לזה אלא כתבו אני פ' ופ' לוינו מפ' מנה אפ"ה אחראין וערבאין זה לזה הן וחייב כל אחד לשלם הכל דכי היכי דאמרינן בשנים שהפקידו אצל אחד אין אחד מהם יכול לומר לנפקד נתחייבת לי בחצי הממון אלא אומר לו לא נתחייבתי אלא לשניכם אף שנים שלוו מאחד אין אחד מהם יכול לומר לא נתחייבתי אלא למחצית הממון אלא המפקיד או המלוה יכול לומר לשניכם הפקדתי או הלוותי וכל אחד חייב בכל ע"כ:
הרי נתברר לנו שמדין ערב הוא שנתחייב ראובן במחצית החוב המגיע לשמעון נ"ע ומלשון זה הירושלמי נמי משמע שהחוב היה בכתב ובשטר א' מדקתני אע"ג דלא כתבין ערבאין דמשמע כתוב בשטר אחד הוא רק שלא כתבו בו ערבאין וכו' וכמו שפירשוהו ג"כ הרא"ש והר"ן ז"ל אלא כתבו אני פלוני ופ' לוינו מפלוני מנה וכו':
וכן נמי פסק הרמ"בם ז"ל בפ' כה' מה' מלו' ולוה שנים שלו בשטר אחד או שלקחו מקח אחד וכן השותפין שלוה אחד מהם או לקח בשותפות הרי הן ערבאין זה לזה אע"פ שלא פירשו ושנים שערבו לא' וכו':
וכתב ה"ה שהרמ"בם ז"ל הוציא דין זה מלשון זה הירושלמי' שקדם לנו זכרו ושכ' הרמ"בן ז"ל בפרק המפקיד יש לפרש ולומר ששנים שלוו מא' אין אחד מהם חייב לפרוע הכל אלא מדין ערב שאם אין נכסי לשותפו יגבה ממנו אבל בזמן שיש לו נכסים לא יתבע לערב תחלה וגובה מכל אחד ואחד החצי שהוא מוטל עליו ושכן הורו מקצת המורי' ודבריו נראים ושכן הסכים הרב שלמה בן אדרת ז"ל ע"כ: וכן פסק הרב בח"ה בסי' ע"ו ע"ש וכיון שכן היה לו לסוחר הנז' לתבוע מכל א' חצי החוב אם הוא ישראל או נכרי שבא לדון בדיני ישראל ויגבה מראובן החצי ומיורשי שמעון החצי האחר שהרי הניח להם מורישם נכסים ואף שהם מטלטלים יגבה מהם האידנא כפי תקנת הגאונים כמו שפסק הר' בח"ה סי' קז' מצוה על היורשים לפרוע חוב אביהם וכופים אותם בכך כמו שכופים את אביהם בד"א כשהניח קרקעות אבל אם לא הניח אלא מטלטלים אין כופים אותם לפרוע אבל מצוה עליהם לפרוע זה הוא מן הדין אבל הגאונים תקנו שיהא בעל חוב גובה מהיורשים מטלטלים שהניח אביהם הילכך האידנא כופים אותם לפרוע חובות אביהם אפי' היא מלוה על פה אף מהמטלטלים שהניח אביהם אפי' קנאם הלוה אחר שלוה ולא כ' דאיקני דיורש במקום אביו קאי וכן חייבים לפרוע חוב אביהם ממלוה שהיתה לאביהם ביד אחרים בין גב קרקע ובין גבו מעות וכו' יע"ש הרי בהדיא שיש לראובן הנ"ל לדחות לסוחר זה אצל יורשי שמעון או לילך הוא עצמו ויאמר להם שישלמו חוב אביהם כיון שהניח להם ממון השותפו' שבדברי השאלה לא הוזכר כ"א תכף ומיד שמת שמעון תבע לראובן כו' ואם היורשי' א' אין אנו יורשים ולא פורעים חוב אבינו' רשאים כמו שפסק הרב בח"ה בסוף סי' רע"ח שכן הסכימו רוב הפוסקים יע"ש:
ודע שגרסה זו שקדם לנו זכרה בב' שלוו בלשון הרמ"בם הוא האמתית ולא כגרס' הטו' שכ' בשם הרמ"בם בסי' ע"ז אחד שהלוה לשנים בשטר אחד יפרע ממי שירצה ואם לא היה לו כדי החוב חוזר ותובע מהשני השאר אלמא אע"פ שלכל א' יש כדי החוב יכול לגבות מא' כל החוב אם ירצה שהרי כ' ואם לא היה כל החוב לא' מהם חוזר ותובע את השני וכן היא מסקנת א' א' הרא"ש ז"ל ע"כ ובב"י האריך להוכיח שגרסתו בדברי הרמ"בם היתה משובש ודוקא בשנים שערבו לא' הוא שכ' הכי וכ' מהריק בשורש קפ"ג שבדק בכמה ספרי הרמ"בם ובכולם כתוב כגרסתנו ותמה על גרס' רבינו בהרמב"ם ופ' שדוקא בשנים שנעשו ערבים לא' הוא שכ' כן ופשיטא דלא דמו כלל דהתם דין הוא שיפרע ממי שירצה דכיון שאין נכסים ללוה ואינו יכול להפרע מן הלוה עצמו אלא מן הערב מה לי ערב זה מה לי ערב אחר הלא שניהם בתורת ערבות ירדו ומשום כך יפרע ממי שירצה אבל ב' שלוו בשטר א' יש לומר שכל א' נעשה לוה בחצי המעות וערב בחצי האחר בעבור חבירו כיון שלוו בשטר א' ומשום כך לא יפרע הכל מהאחד כשיש לשני מה לפרוע דכיון שכל אחד לוה מחצית המעו' למה יניח הלוה עצמו כדי להפרע מן הערב דהיינו חצי האחר שרוצה לגבות מזה הלא שנינו המלוה על ידי הערב לא יפרע מן הערב תחלה וכן יוכל רבינו משה לסבור וכן נראה מדבריו שכ' סתם שנעשים ערבים זה לזה ולא פירש שיוכל לגבות ממי שירצה אלא דוקא גבי שנים שנעשו ערבים ע"כ וגם ה"ה כת' בשם הרשב"א שכ' בפרק המפקיד שדעת רבינו כמו שכתבתי ושדין יפה דן הרב ומילי דסברא נינהו וא"כ נסחה משובשת נזדמנה להטור ז"ל בדברי הרמ"בם ובודאי הרמ"בם כבעל העיטור ואבי העזרי ס"ל וכ' ה"ה בפרק הנזכר שכן דעת הרמ"בן בפרק המפקיד הפך מה שכ' הרא"ש בשם הרמ"בן וכן כ' במורדכי בתשובת הר"מ וכת' הרי קולון שכן כתוב בספר אגודה וכן כ' נ"י בפר' השואל: ולענין הלכה כיון דכל הני רבוותא והרמ"בם בכללם מסכימים לדעת בעל העיט' הכי נקיטינן וכבר שאל ממני החכם ה"ר אהרן טראני לדין זה והעלנו לדין כן כדברי בעל העיטור והרמ"בם ודע דבדינים אלו ל"ש לן בין אם לוו בשטר אחד או על פה שהרי בירושלמי שנים שלוו סתם אמרו ומ"ש הרמ"בם ב' שלוו בשטר לאו דוקא אלא אורחא דמילת' נקט ותדע שהרי כ' או שלקחו מקח א' ומשמע דאפי' שלא בשטר דסתם מקח אינו בשטר ע"כ וכן פסק בש"ע ח"ה סי' ע"ז יע"ש:
הרי בהדיא שמדין ערב הוא שבא ראובן לשלם כל החוב לסוחר וכשם שאין נפרעין מהערב תחלה כך ממנו לא יפרע הסוחר תחלה וג"כ ראובן ראוי לו לתבוע ליורשי שמעון תחלה והיותר נראה הוא לומר שסוחר זה של נ"ד הוא גוי ובדיניהם בא לתבוע מהערב תחלה כמו שא' ז"ל בפר' גט פשוט ד' קעד ההוא ערבא דנכרי דפרעיה לנכרי מקמי דלתבעינהו ליתמי א"ל רב מרדכי לרב אשי הכי א' אבימי מהגרוניא משמיה דרבא אפי' למ"ד חיישינן לצררי ה"מ ישראל אבל נכרי כיון דבתר ערבא אזיל לא חיישינן לצררי א"ל רב אשי אדרבא אפי למ"ד לא חיישינן לצררי ה"מ ישראל אבל נכרי כיון דדיניה בתר ערבא אזלי אי לאו דאתפסיה צררי מעיקרא לא הוה  מקבל ליה ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל אפי' למ"ד חיישינן לצררי ה"מ במלוה שהוא ישראל שדינו של לוה לפרוע למלוה שהרי המלוה לא יתבעינו לערב תחלה אבל היכא דהוי המלוה נכרי אין הלוה מתפיסו לנכרי צררי דהא ידע ישראל דנכרי הדרתו וגובה זימנא אחריתי מן הערב מעיקר' כשנעשה היהודי ערב לנכרי אי לאו דצררי אתפסיה לערב לא הוה מקבל ליה ליכנס בערבות שהרי זה יודע בודאי שהנכרי יחזור עליו ולא על הלוה והילכך לא גבינן מיתמי עד דגדלי ע"כ:
וכסוגיא זו פסקו הפוסקים ז"ל והראשון שבקדושה הרמ"בם ז"ל שכ' בפ' כו' מהלכות מלוה ולוה מת הלוה וקדם הערב ופרע החוב קודם שיודע את היורשים אם נודע לנו שלא פרע הלוה חובו קודם שמת כגון שהודה בו קודם שימות וכו' הרי זה חוזר וגובה מהיורשים כל מה שפרע היה המלוה גוי אין היורשים חייבים לשלם שמא אביהם נתן ליד הערב כל החוב שהיה עליו מפני שהגוי תובע את הערב תחלה ולפיכך פרע זה מדעתו קודם שיודיע ליתומים אבל אם הודיען שהגוי תובע אותו והרי הוא נותן חייבין לשלם וכל ערב שבא ליטול מה מפרע בין שבא ליפרע מיורשי לוה ובין מלוה עצמו הרי זה צריך להביא ראיה שפרע ואין מציאת השטר שעליו החוב ביד הערב ראיה דשמא נפל השטר מיד המלוה ולא פרע זה כלום ע"כ:
וכתב ה"ה שזה יצא כרבינו מדברי רב הונא בריה דרב יהושע שא' אימר צררי אתפסיה בסוף גט פשוט וקי"ל כותיה ודעת רבינו ז"ל פרשה ביתומים גדולים וזהו שכ' את היורשים ולא כ' יתומים קטנים וזה ג"כ דעת רבו והרא"בד ז"ל והטעם בזה שכל שהוא פורע בלא הודעה נראה שכבר היה תפוס צררי שכשהגיע זמן החוב בחיי לוה התפיסם צררי ודע שקצת מפרשים פירשוה דוקא ביתומים קטנים והראשון עיקר וג"כ רבינו מפרש מ"ש בבריתא שאם כ' לו מלוה התקבלתי ממך דינו כדין המלוה ודוקא בדשמתוהו ומת בשמתיה וכו' וכן פירש רבו ז"ל אבל הרמ"בן ז"ל כ' אפילו אין כאן אחד מן הדברים שהזכיר רבינו כל זמן שכתב לו מלוה לערב התקבלתי הרי דינו כדין המלוה וכשם שאין טוענין למלוה טענת צררי וגובה מן היתומי' הגדולים כיון שיש שטר בידו כך אין טוענין לערב אף שפרע מעצמו ע"כ: וכדברי הרמ"בם פסק הר' בש"ע ח"ה בסימן קל יע"ש:
ובזה נתברר לנו טעם למה שנתרצה ראובן בנ"ד בטענת הסוחר שרוצה שהו' ישלם לו כל החוב מפני שהוא נכרי ובדיניהם יכולים לתבוע לערב תחלה וג"כ ידענו שהנכון הוא בנ"ד שראובן הנ"ל צריך לילך אבל יורשי שמעון תחלה ויודיעם שיפיסו הסוחר מעליו בחצי חוב מורישם וכשלא ירצו אז ילך אצל לוי וכ' הרב בעל התרומות ז"ל בשער לה' בחלק ב' בסימן ב' דאסיקנא בגמר' בערב לגוי כרב אשי דחיישינן דשמא התפיסו הלוה לערב צררי וכו' אבל אם הודיע הערב ליורשים שהמלוה תובעו בין שיהיה נכרי או ישראל ורוצה להפרע ממנו הרי אלו חייבים לסלק מעליו תביעת המלוה ולפרוע חוב אביהם אחר שירשו נכסיו והוא ג"כ הודיעם תביעתו וכן פסק רבינו משה ז"ל שאם הודיעם שהנכרי תובע אותו והרי הוא נותן חייבים לשלם ע"כ הרי בהדיא שדין ראובן עם יורשי שמעון תחלה ואח"כ ילך אצל לוי לדון עמו:
ובזה נבא לדבר בתביעת ראובן ללוי שא' כיון שמחצית החוב הנז' הוא באחריות שמעון שורת הדין נותן שיפרע לוי לסוחר מחלק שמעון שבנכסי השותפות דע"כ האי שורת הדין דקאמר ראובן הוא מברייתא דרבי נתן שהובאה בכמה דוכתי בתלמוד ר' נתן אומר מנין לנושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו מנין שמוציאין מזה ונותנים לזה שנאמר ונתן לאשר אשם לו ולא כ' לאשר הלוהו ואשם היינו קרן כדאמרינן בפ' הגוזל ופסקו הפוסקים כר' נתן מטעם מה שכתבו רבותינו בעלי התוספות בפ' השולח שהלכה כר' נתן משום דהא דא' רבא בפ' כל שעה לא מיתוקמא מילתיה אלא כרבי נתן וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפ' ב' מה' מלוה ולוה יע"ש והביאו הרב בח"ה סימן פו' וזה לשון הטור בסי' פו' ראובן שנוש' מנה בשמעון ושמעון בלוי מנין וכו' ול"ש אם נתחייב לו כך כבר לשמעון בשעה שצוה מראובן ול"ש אם נתחייב לו אח"כ ואין חילוק בזה בין מלוה בשטר בין למלוה ע"פ כיון שב' הלווים מודים כל א' למלוה שלו מוציאין מלוי ונותנין לראובן בכל ענין שיתחייב לוי לשמעון בין דרך הלואה שהלוה לו ובין דרך שכירות מוצאין מידו ונותנים לראובן וכ' בעל התרומות ז"ל ודוקא שאין לשמעון נכסים ליפרע ממנו שסדרו לו ב"ד והשביעוהו ולא מצאו לו אלא חוב זה אבל אם יש נכסים אין ב"ד נזקקין להוציא מזה ולתת לזה ואף בזמן שאין לשמעון נכסים אין ראובן יכול לכופו שיתבע מלוי ויפרענו שאין מוטל עליו זה הטורח אלא על ראובן לטרוח ולהוציא מלוי וג"כ אין שמעון יכול למחול ללוי שהרי פקע השעבוד שיש לשמעון על לוי ונשתעבד לראובן וכן אם א' שטר אמנ' או פרוע הוא אינו נאמן להפסיד לראובן כדפרישת לעיל בסי' מ"ז ע"כ:
וכתב הר"ן ז"ל בפר' ב' דכתובות והא דר' נתן בדלית נכסי ללוה לאשתלומי מניה אלא חוב זה הא אית ליה אין מוציאין מזה ונותנים לזה דהוה ליה חוב זה כנכסים משועבדים שאין גובין מהן במקום בני חרי והכי מוכח בפר' שור שנגח ארבעה וחמשה וכו' וכן נמי כ' בעל התרומות בשער נא' והרש"בא בתשובה סימן אלף קכ"ד וכתב עוד שאם המעות שביד לוי הם פקדון יכולים ב"ד להתפיסם לנגו' שיפרע לראובן דעיקר דין פרעון שנתחייב שמעון לראובן במעות הוא וכל שיש לו מעות אינו יכול לומר לו טול קרקע ע"כ:
וכתב הר' בב"י בח"ה סימן פ"ו שמצא כתוב בתשובות הגאונים ששאלו לרבי האיי הא דר' נתן אשכחו בתשובת ר' ע' דלא מפקינן ממונא מלוי ויהבינן לראובן עד דאזיל ראובן ותבע לשמעון וכד ממריד ולא פרע ליה אז הוא שמוצאין וכו' והשיב הכי חזינא וכשורא כתב ומפקינן ממאי דאית לשמעון ויהבינן למלוה בתר דמשבעינן ליה דלא אתפרע מדעם וכמה דלא קם בהדיה בדינא לא מגבינן ליה מדעם עד דמיית לוה וקאי מלוה בדינא בהדי יורשים והא מילתא דר' עקיבא אע"ג דלא מיפרשה בגמר' קבלה היא בידנא וכבר מיפרשה בתלמוד ארץ ישראל דמקשו ומתמהי וכי נפרעין מן האדם שלא בפניו אמר ליה ר' ירמיה אנן משלחינן בתריה שלשה איגרין וכו' ומפרשי התם נמי והוא שעמד בדין וברח וכו':
וכתוב בתשובות מימוניות דספר משפטים סימן לו רפיא בידי אם א' זה כבר פרעתיו לנושא קודם שתבעני זה אם יכול להשביעו על ככה ע"כ ואני אומר שדבר פשוט הוא שאינו יכול להשביעו בטענת שמא אבל מחרים חרם סתם ע"כ:
וכתב ג"כ הטור בסי' פ"ו ראובן הלוה לשמעון ע"פ ושמעון הלוה ללוי בשטר ומכר לוי כל נכסי ובא ראובן לטרוף מן הלקוחות של לוי בכח השטר שיש לשמעון על לוי אע"פ ששמעון היה יכול לטעון לראובן פרעתי' אין הלקוחות של לוי יכולים לדחות לראובן ולומר לו פרוע אתה משמעון ואין שמעון נאמן בהודאתו עלינו שלא פרע שעשיתם קנוניא עלינו לפי שסוף סוף הלקוחות חייבין לפרוע לשמעון שהוא מלוה של המוכר שלהם והואיל שיכול שמעון לטרוף מהן הרי ראובן מלוה של שמעון טורף מהם הואיל ושמעון מודה לו מת שמעון ונשארו יורשיו וטוען לו' פרוע הוא נשבעין היורשין שלא פקדנו אבא וגובין מלוי וחוזר ראובן וגובה מהם בשבועה אם היה חובו בשטר ואם לא רצו לישבע ואומרים יודעים אנו שפרוע הוא הרי זה משביעם הסת שהרי הוא טוען טענת בריא שירשו זה השטר מאביהם ויש לו זכות בו וכו' ע"כ:
יצא לנו מכל האמור שראובן הנ"ל יש לו לתבוע ליורשי שמעון תחלה ולהעמידם בדין שיפרעו חוב אביהם ולאחר שלא יוכל להוציא מהם אז יעמיד ללוי בדין ולא כמו שעשה כדמשמע מדברי השאלה שהלך אצל לוי תחלה שהרי בריית' של ר' נתן פירשוה ז"ל אחר שהלך אצל שמעון הלוה ולא מצא לגבות ממנו וכ"ש בנ"ד שהמלוה הראשון הוא גוי שהרש"בא ז"ל נסתפק בו אי האי דינא דר' נתן שייך ביה או לא כמו שכ' בתשובותיו בסוף סימן תתקסא כך אנו מקובלים מרבותינו שהלכה כר' נתן והרבה ראיות יש לסמוך עליהם אלא שאני מסתפק כשהמלוה גוי אם נאמר בו זה הדין אם לאו וכ"ש שיאמר שלא יתבענו תחלה ומה שטוען לוי שאינו רוצה לפרוע מממון השותפות דשמא היה זה החוב מקדמת דנא ושמא כבר נתן לך שמעון חלקו ונשאר החוב עליך בלבד וכו' דע שזאת הטענה היא רעועה ורחוקה מהשכל שמ"ש רב אשי ז"ל כשהמלוה גוי והערב ישראל דחיישינן שמא התפיסו הלוה צררי לערב הוא בדוקא בנדון שהוא לבד ערב מש"כ בנדון זה ששניהם ערבים זה לזה והגוי טוען לראובן שישלם לו כל החוב כיון שהוא נשאר בחיים מהחייבים אליו וכו' שלמה יתפיסו שמעון לראובן צררי הרי היה אפשר שיארע בהפך שימות ראובן והיה הגוי תובע לשמעון שישלם לו כל החוב כיון שהוא נשאר בחיים מהחייבים אליו ועוד טענת ראובן בריא והוא טוען שמא לכן אם יראה לדיינים יטילו עליו חרם סתם ויפרע לוי לגוי חצי חוב שמעון ממעות השותפות שבידו ומה שטען עוד לוי כיון שאין הגוי תובע אותי למה אפרע חוב של שותפי גם זו אינה טענה מאחר שהוא אומר ידעתי נאמנה כי שניכם הייתם חייבים לסוחר וכו' ומאחר שהגוי בא לתבוע לראובן הרי ראובן בא מכח המלוה ותובעו ואם יחייבו וישלם עליו יחזור וישתלם בהביאו שטר מהגוי שקבל ממנו כדי כל החוב:
וקרוב לנדון זה נשאל לרב בעל תורת אמת בתשובותיו סימן ע' ראובן תושב עיר א' בא פה ושואל משמעון חצי שטר שכתוב בו איך ראובן ושמעון הנז' נתחייבו לגוי א' תושב העיר אשר היה דרבה ראובן הנז' סך מעות ושהוא כבר פרע לגוי משלם כל השטר וראוי שיפרע לו עתה חצי החוב ושמעון טוען שזה כמה שנים שפרע לו חלקו וראיה לזה שהרי זמן שטר הנז' כ' שנה ויותר ולא די זה אלא שמביא אמתלאות גדולות לדבר שהרי כמה פעמים נתראו זה עם זה פנים בפנים וכמה פעמים שלח שמעון לראובן מעות שיקנה לו סחורות וא"כ היאך לא נתפרע ממנו דמי השטר הנז' עתה יורנו הדין עם מי ע"כ והשיב נראה ששמעון זה חייב שהרי כ' בעל התרומות ז"ל בשער מד' והביאו מהרי' קארו בח"ה סימן ע"ז וז"ל מסתברא שכיון שפסקנו ששנים שלוו מא' הם ערבאין זה לזה אם פרע א' מהם כל החוב חוזר וגובה מחברו חלקו ואע"ג דקי"ל שאין הלוה חייב לשלם לערב עד שיאמר לו ערבני ואשלם או שהרשהו שיכנס ערב בשבילו וכו' דמסתמא כיון שנעשים ערבאין זה לזה כמי שהרשהו דמי שעל מנת כן נשתתפו בכך עכ"ל וכן ג"כ כ' הרא"ש ז"ל בתשובה כלל עד' סימן ה' וז"ל ששאלת' ב' שלוו ונעשו אחראין וערבאין זה לזה והאחד פרע כל החוב ונתן המלוה שטר חוב ביד הפורע אם יוכל לגבות חצי החוב מחברו או נאמר שהפסיד מעותיו כדין פורע חוב של חברו וכו' תשובה הא מילתא דפשיטא היא כיון שמן הדין יכול המלוה לגבות ממנו כל חובו שחברו חייב לפרוע לו חלקו דהא דאמרינן הפורע חובו של חברו הפסיד מעותיו היינו היכא דמדעתו קם ופרע ולא היה מוכרח לכך דהוי כמו מבריח ארי אבל היכא דמתחלה נעשו אחראין וערבין זה לזה אין כאן מבריח ארי וצריך חברו לפרוע לו חלקו ובלבד שיביא שטר קבלה מהגוי שפרע הוא כל החוב כדאמרן בגמר' בסוף גט פשוט דתניא ערב שהיה שטר חוב יוצא מתחת ידו אינו גובה ואם כתוב בו התקבלתי גובה וכן כ' הרמ"בם ז"ל בפרק כ"ז מה' מלוה ולוה כל ערב שבא ליטול מה שפרע בין שבא ליפרע מיורשי לוה ובין מלוה עצמו הרי זה צריך להביא ראיה שפרע ואין שטר החוב שעליו ביד הערב ראיה שמא נפל השטר מיד המלוה ולא פרע זה כלום ובכל אלו הטענו' וכיוצא בהן ה' מע"ה או ישבע הנתבע שבועת היסת או שבועת התורה אם מודה במקצת כשאר כל טענות הממון ע"כ:
הנראה לע"ד כתבתי ואין לי להאריך יותר בזה נגמר בסדר ובשנת וירא אלהים את בני ישראל וידע אלדים ליצירה
נאם עבד ה' שמואל בכמהר שלמה הקטן סי"ט: