שאלה ראובן סוחר מפורסם הדר בעיר אמשטרדם היה לו אז רחוק בעיר ליסבונ"א מן האנוסים. וקיבל ממנו איגרת לדרוש בשלומו וגם הודיעו שרצונו לישא עם בת א' מקרובותיו ולפי שתועבה היא לגוים וליושבי העיר הזאת לעשות נישואין כאלו להיות נגד דתם: ואך דוקא בזאת יאותו לו ולכל מי שירבה להנשא עם א' מהקרובות. אם יהיה לו שטר רשות מהפיפיו"ר של רומ"י כפי מנהגם שקורין בלעז בל"א ולפי ששמע אומרים עליו ששמעו הולך בכל העולם ובפרט בעיר רומ"י ששם ישבו אוהביו ומכיריו שאל ממנו לבקש מא' מאוהביו להשתדל בעדו מהאפיפו"ר להמציא שטר הרשות הנ"ל: ועוד שאל ממנו להיות שיש לו שם בפרוט"גאל א' ממכיריו איש נבון וחכם להיות ראוי כומר או הגמון וכפי מנהגם ג"כ אינם יכולין לישב על כסא הכומרות בלתי רשות האפיפיו"ר הנ"ל. ביקש ממנו לדרוש ג"כ בעבורו שטר הרשות הנ"ל ומבטיחו שבעבור טרחו ישלם לו שכרו כפול ומכופל. ויואל האיש ראובן לעשות רבון אחיו אמנם אשתומם כשעה חדא ואמר בלבו מי התיר לי הדבר הזה שמא אסור לעשותו משום ליתא דע"ז. או משום ליתא דאיסורא מלהנות מדמי ע"ז. השתא מבעיא לן אם ראובן עבר ועשה ההשתדלות הנ"ל אם מותר ליהנות מהמעות האלו ואת"ל שיהיה מותר ליהנות שנר השתדלות הנישואין להיותו דבר לקיום תורתינו. תבעי לך מה יהיה משפט השכר השתדלות הרשות השני וגם מבעיא לן אם יוכל ראובן לפי דין תורתינו להתמיד ולעשות הדבר הזה לכל הבא לבקש ממנו השתדלות כאלו מכאן ולהבא: ובהיותי נבוך ברעיוני. תרדמה נפלה על פני ואמרתי אלך אל הרואה היושב על כסא ההוראה ה"ה הרב הכולל עניו כהלל. תהלותיו מי ימלל. אין גומרין עליו את ההלל. איש ח"ל ורב פעלים מקבציאל. בעל הכנפים ארך הנוצה. מרבה תבונה מרבה עצה. בידו מקל עוז ותפארה. החכם השלם אב"ד ור"מ ומ"ץ מ"ו שלם נר"ו ושאלתי לו להחוות לי דעתו ויען ויאמר לך אל דוד איש ידיד והוא ישיב את שאלתך כי לו משפט התשובה ושמח לבי בקרבי כי הקרה ח' לפני איש אשר כלבבי שמו נודע בשערים שכבר יצא מוניטון שלו בכל העולם בחיבוריו וחידושיו שחילקם ביעקב והפיצם בישראל בר אבהן ובר אוריין ה"ה החכם הנעלה הספרא דוקנא היורד לעמקה של הלכה כמוהר"ר דוד מילדולה נר"ו וברוב חריפותו. ורוחב לבבו בטחתי שיוציא הדין לאמיתו. ומאת ה' תהיה שלמה משכורתו נס"ו:
תשובה קול דוד"י הנה זה בא. מהאי כהנא רבא. דיתיב בתוואנא דלבא. רב כהנ"א דעובד מאהבה. ה"ה הכהן הגדול מאחיו. ירא את ה' מנעוריו. תורת אלדיו בלבו לא תמעד אשוריו. יהי אלדיו עמו ועזר מצריו: ויהי דוד לכל דרכיו משכיל וה' עמו כי כל אשר הוא עושה ה' מצליח בידו. ודוד בא עד הרא"ש ראשו לא"ב הגיע זה דודי וזה רעי החכם הנטל'. לשם טוב ולתהלה. טוביינא דחכימי לו נוה תהלה: כה"ר דוד הכהן די אזיוידו נר"ו: מגן דוד יהיה בעזרו. אשר הציע שאלתא דא בשפה ברורה. ובמליצה ישרה. וע"ט דוד הגדיל להקריבה לפני מלכי צדק מלך שלם ה"ה המופלא שבסנהדרין. הרב המובהק סיני ועוקר הרי'. כמוהר"ש שלם נר"ו והדבר יצא מפי המלך אשר מרוב ענותנותו פקד עלי להשיב השאלה באלה דברי דוד ובהיות שדוד עלה במעל"ת במליצה יפה. קריתיה. ושניתיה. ועטרה לראשי שמתיה. ובראותי שכל צדדיה מיוסדים כספירים: וכי נמלצו לחכי אמריו הנעימים. ושיח שפתותיו הנחמדים וכי לו נוה תהלות. אמרתי אפריין נמטיי להאי רבא דעמיה ומדברנ' דאומתיה נר"ו. כי ידענא בטיבותיה דאגב חביבותיה גבן. בדיק לן בהני הלכתא גברוותא. ובהיות שאין מפצירין לגדול. אמטו להכי באתי במגילת ספר קטנה ככף איש להסדיר לפני רום מעלתו מה שיעלה מצודתי. במיעוט דעתי: והחזקתי למשוך בעטי. להביע לפניו תשובתי כי אמרתי תיתי לי ומסתיין דחשיבנא קמיה דמר דאתינא להכי והיא שעמדה לי שאורו עיני. וגם רעיוני. מצאו חזון מה'. ואבא היום אל העין: עי"ן משפט היא קדש:
וטרם אחל"ה לדבר לענין פסקא דדינא. ולאסוקי במפתחא אליבא דהלכתא. ראיתי להודיע מה טיבם של הרשויות האלו המבוקשים בשאלה ומה שמץ פיסול נמצא בהם כדי לייסד עליהם תשובתי זאת: והנה צריך שתדע שכפי דתם של הגוים ומנהגיהם יש להם כמה דברים שאסורים לעשותם כפי דיניהם ונימוסיהם. ובכללם אסור להם להנשא לקרובים יהיה הקורבא מאיזה צד שיהיה כי אין הפרש ביניהם. כי כולם אסורים להם מצד דחם: וכן בנין הבמות לאליליהם ולקדשם. ותחילת הגלחים והכומרים לעבודתם וקיום מעלת האגמונים לאנשים אשר יתנוה. וכאלו כמה וכמה מדרגות ומעלות בבית יראתם. אשר לכל הדברים האלו וכדומה מי שרוצה לזכות בהם ושיותר לו א' מדברים הנ"ל צריך להרבות לו רעים ואהובים כדי שישתדלו ויליצו עליו כדי לבק' ולהשיג חיזוק רצון ורשו' האפיפיו"ר שהוא הכומר הגדול שלהם היושב בעיר גדולה של רומ"י ולקנות ממנו בממון רב הרשות הנ"ל חתומה מידו ממש ומבלעדי כל ההשתדלות והממון הנ"ל לא יוכל שום אדם להשיג הרשות המבוקש ולא יוכל להשלים חפצו ורצונו: ובמלכות ספרד ופורטוגא"ל יש בתוכם בעו"ה כמה מן האנוסים מזרע ישראל אשר עזבו את ה' ושכחוהו שג"כ הם מבקשים הרשויות הנ"ל מהאפיפיו"ר מקצתם להנשא את בניהם ובנותיהם עם קרוביהם האסורים להם מצד דחם. ומקצתם לשים את בניהם כומרים ובנותיהם כומרות. ובכלל היתר נישואי הקרובים הללו שמתיר האפיפיו"ר ע"י הרשויות הללו מתיר ג"כ להנשא עם אותם העריות האסורות לנו מצד דתינו כגון עם אחות אביו ואמן ואשת אח וכדומה שכפי דחה אין הפרש בין אלו לשאר הקרובות המותרות לנו כגון בת אחיו או בת אחותו או בת דודו וכדומה. באופן שאף גם בזה יש חשש משום ותא דאיסורא נגד הצעת החכם השואל אשר הציע בחד מצדדי השאלה הנז"ל באמרו שבהשתדלות רשות הנישואין הנ"ל הוא לקיו' דתינו וכו'. וכיון שכן ב' מיני ההשתדלו' הנז"ל המבוקשים בשאלה שניהם לדבר א' מתכונים ומה שיוגזר על הא' יוגזר ג"כ על הב'. כי שניהם ממעיין א' נובעים. ואין הפרש ביניהם. ולכן אסורה נא ואראה מה שיעלה מצודתי היום בענין הנז"ל:
והנה לכאורה ד' מראות נגעים נראים בעסק הזה הא'. שהמטפל בו עובר אלאו דולפני עור לא תתן מכשול. ומכשול דע"ז דחמירא. הב' שעובר על לאו דלא ישמע על פיך הואיל וגורם שהגוי המשיג הרשות ההוא אזיל ומודה לע"ז ואיסורו מפורש בפ"ק דע"ז: הג' שנותן מעותיו לע"ז. שהרי הישראל המשתדל צריך להוציא כל המעות המצטרכים עד שישיג הרשות המבוקש והרי הוא מהנה אותה מנכסיו: הד'. שהוא קונה ע"ז ומוכרה. וקי"ל דמי ע"ז ביד ישראל אסור. ועוד שהוא משתכר בה ואסו' להשתכר באיסורי הנאה. כל זה הוא מה שנראה לכאורה ובהשקפה ראשונה:
אמנם בבואי לבקר, ולראות את הנגעים האלו. עם כהני ה' הקדושים. ה"ה רז"ל בספרי הפוסקים חדשים גם ישנים. אשר על פיהם אנו חיים. אחרי העיון והחיפוש בספריהם כדקא יאות. כמדומה לי. שיש כח בידי לטהר אותם א' לא ולהפך כולם ללבן. עד שיאמרו על כל א' וא'. לבן הוא. טהור הוא. ושמכח ראיותיהם נתיר העסק הזה מכל צדדיו. ושלא ישאר בהם שום חשש וגמגום כאשר נבאר בס"ד:
והנה מראה הנגע הא' דלכאורה נראה שעובר עליה אלאו דלפני עור לא תתן מכשול. נוכיח דליתא כלל ועיקר בנ"ד. שהרי הגוי אינו מצווה על לאו דולפני עור לא תתן מכשול כי לאו זה אינו מז' מצוות שנצטוו בני נח. ובהשתדלות היהודי להשיג לו א' מהרשיויות הנ"ל. איננו עובר על מצוותיו. ולא נותן לפניו מכשול להחטיאו כי הוא אינו חוטא בזה כלל וכדאשכחן בבבא מציעא בפ' השוכר את הפועלים דף ץ' ע"ב וז"ל אמר רב פפא בכי מערבא סברי לה כר' חידקא דאמרי בני נח מצווין על הסירוס וקא עברי משום ולפני עור לא תתן מכשול וכו ע"כ ופרש"י ז"ל עלה. ס"ל כר' חידקא. בסנהדרין פ' ד' מיתות. וקא עבר. זה האומר לסרס משום ולפני עור לא תתן מכשול. אבל בדבר שאין הגוי מוזהר עליו אימא לך דשרי עכ"ל. וכן כתבו ההגהות אשירי בשם הא"ז בפרק זה דף קנ"א וז"ל אבל נדבר שאין הנכרי מוזהר עליה כמו על חסימה שרי למימר לככרי חסום פרתי ודוש בה דישה שלך וכו' הילכך כל מצוות שאין הנכרי מוזהר עליה מותר לומר לנכרי לעשות אבל מצוה שהנכרי מוזהר אסור לומר לנכרי לעשות משום ולפני עור לא תתן מכשול ע"כ: וכן כתבו ההגהות מיימוניות בשם הא"ז בפ' י"ג מהלכות שכירות הלכה ב' ע"ש:
הרי שמה שהוא אסור לישראל ומותר לגוי. מותר לישראל לומר לגוי לעשותו. ואע"ג שכל הפוסקים פסקו שאסור לישראל לומר לגוי לסרס בהמתו ולחסום פרחו ולדוש בה דישתו של ישראל וכו' טעמא אינו משום שעובר אלפני עור לא תתן מכשול דאורייתא. אלא משום דאמירה לגוי שבות דרבנן. שהרי אין הלכה כר' חידקא דהא כמה תנאים פליגי עליה בפ"ד מיתות וסברי שאין בני נח מצווין על הסירוס. ואם אסרו אסרו משום שבות ותו לא. כנראה בהדיא בדברי הרא"ש ז"ל שם בפ' זה ע"ש: ובהרמב"ם בפ' י"ו מהלכות איסורי ביאה הלכה י"ב ושם בה"ה ז"ל ע"ש. ובפ' י"ג מהלכות שכירות ובדברי ה"ה ז"ל שם בהלכה ג' ע"ש: ובטור אה"ע סי' ה' ע"ש: ועיין שם בס' משנה למלך שתמה על הסמ"ג על מ"ש שמשום שהוא בעייא דלא איפשיטא הילכך אסור ואינו לוקה ע"כ: וכתב עליו וז"ל והם דברים תמוהים בעיני דלדידיה דלא אפשיטא אמאי אסור. הוה ליה ספיקא דרבנן ולקולא דעיקר איסור שבות דרבנן הוא וכו' דמהיכא תיסק אדעתין מלקות האיסור שבות דאפילו כפשטה בעיין אינו אלא איסור דרבנן וכו' והניח הדבר בצ"ע ע"כ:
ואין לומר דשאני איסור דולפני עור לא תתן מכשול שהתורה לא הקפידה אלא על המכשול שלא יותן. ומה לי בידו ומה לי ביד שלוחו אם עבר על כונת התורה. שהרי אף בחסימה לא הקפידה התורה אלא על ההנאה. כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ג מהלכות שכירות הלכה ג' וז"ל היה הדבר שהיא עושה בו רע לבני מעיה ומזיקה או שהיתה חולה ואם תאכל מזה תתריז מותר למנעה שלא הקפידה תורה אלא על הנאתה והרי אינה נהנית עכ"ל: לא ס"ד לומר זה דמ"ח אף בזה אמירה לגוי שבות הוא כדאמרן ותו לא מידי: וכן אין לומר דמ"מ הוי הגוי שליח הישראל וכידיו חשבינן ליה. דקי"ל שלוחו של אדם כמותו דהא קי"ל דאי שליחות לגוי בשום דבר כמ"ש הרמב"ם ש בפ"ב מהלכות שילוחין הלכה א' וז"ל אין הכותי נעשה שליח לדבר מן הדברים שבעול' ע"כ: ועוד דקי"ל דאין שליח לדבר עבירה ואפילו השליח לאו בר חיובא הוא כדמוכח בפ"ק דמציעא דף י' ע"ב דהלכתא כרב סמא דאמר היכא אמרינן אין שליח לדבר עבירה היכא דאי בעי עביד ואי בעי לא עביד וכו' אלמא אין כאן דין שליחות כלל ונפקא מינה היות אמירה לגוי שבות ולא איסור דאוריית': ובנ"ד כשנחית לעמקא דדינא נראה שאף איסור שבות ליכא שהרי אין אסור משום שבות לומר לגוי אלא היכא שאסור לעשות הישראל בידיו מה שהגוי עושה במאמרו: כמ"ש הרא"ש בפ' השובר את הפועלים דף קנ"א ע"א וז"ל אעפ"י שמותר לומר לגוי אכול נבלה זו שאני התם שאם היה הישראל עושה בידים מה שהגוי עושה במאמרו דהיינו שנותן הנבלה לתוך פיו היה מותר דישראל יכול ליתן נבלה לתוך פיו אבל גבי חסימה אסור לעשות מה שהגוי עושה במאמרו ע"כ: והכא בנ"ד אף אם היה הישראל עושה אותו בידיו ומשתדל בעצמו על הרשויות האלו היה מותר דקי"ל דתשמיש לתשמיש ע"ז מותר לכתחילה לעשותו דתנן בפ"ק דע"ז בדף ט"ז ע"א וז"ל אבל בונין עמהם בימוסיאות וכו' ע"כ: ופיר"שי ז"ל שם וז"ל במוסיאות גרסינן. בנין שאינו לצורך ע"ז ומפרש לקמן בפ' ר' ישמעאל וקורין לו אלטא"ר דקתני בימוסואות של גוים מותרין ומאי בימות בימה של אבן א' ומקריב זבחים דהוי תשמיש דתשמיש לע"ז ע"כ ותנן נמי התם הגיע לכיפה שמעמידין בה אסור לבנות כי היא תשמיש ממש לע"ז ואע"ג דר"י בעל התוספות חולק עליו שם בע"ב בד"ה בימוסיאות וכו' מ"מ פסק ההלכה אליבא דרש"י ז"ל: וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מהלכות ע"ז הלכה ט' וז"ל אסור לבנות עם הגוים עכו"ם כיפה שמעמידים בה ע"ז ואם עבר ובנה שכרו מותר אבל בונה הוא לכתחילה הטרקלין או החצר שיש בה אותה כיפה עכ"ל וכן הפכים עמו הרא"בד ז"ל וכן פסקו כל הפוסקי' ז"ל:
באופן כי תשמיש דתשמיש דע"ז כגון אלטא"ר שמקריבין עליו וטרקלין שבו הכיפה מותר לישראל לעשות' ולבנותם בידו אעפ"י שידע בודאי שהם נבנים לשם ע"ז וטעמא כדכתב הר"ן ז"ל וז"ל בימוסיאו' בימה של אבן א' ומקריב עליה זבחים דהוו תשמיש דתשמישי ע"ז ואכתי בשעת בנין לא נעבדו לע"ז וכו' עכ"ל: ועדיפא חינה שמעינן שם בגמ' בדף י"ט ע"ב דאפילו עשה ישראל לגוי ע"ו ממש בשכר ששכרו מותר שכך גרסינן על ההיא דתנן הגיע לכיפה מקום שמעמידין בה ע"ז וכו א"ר אלעזר אמר ר' יוחנן אם בנה שכרו מותר ופריך פשיטא משמשי ע"ז הן ומשמשי ע"ז בין לר' ישמעאל בין לר' עקיבא אינם אסורים עד שיעבדו א"ר ירמיה לא נצרכה אלא לע"ז עצמה ע"כ: ופרש"י ז"ל לא נצרכה הא דר"א אלא לע"ז עצמה שאם עשה ישראל לגוי ע"ז בשכר שכרו מותר ע"כ: וכן פסקו הרמב"ם כדלעיל וכן הביאו מרן בביתו ביתא יוסף בי"ד סי' קמ"ג וכתב עלה הרב המאסף בשיירי כנה"ג בהגהת הב"י אות ה' וז"ל מדברי רבינו המחבר והדרישה וס' המפה מוכח דאין חולק על זה ואפילו אותן שלא פירשו כך בפירוש סתמן כפירושן וכן דעת הט"ז ז"ל דאפילו הרי"ף ובעל הטורים ורבינו המחבר בס' הקצר שכא ביארוהו בפי' לא רצו לגלות היתר זה כדי להרחיק אדם מכיעור עבירה זו אבל הב"ח והש"ך הושוו דהרי"ף והרב בעל התרומות שלא הביאוהו ס"ל דט"ו עצמה שכרה אסור ונתנו טעם לדבריהם וכו'. אבל הש"ך עצמו כתב דהעיקר כהרמב"ם והרשב"א והרא"ש והתוספות והר"ן והכל בו וס' המפה שכתבו דאפילו ע"ו עצמה שכרה מותר וכו' ע"כ:.
ואם כן בנ"ד יהיה איך שיהיה כולם כא' יהיו מסכימים שמותר גמור הוא אפילו לישראל עצמו לעשותו דהא לא יעדיף מטרקלין ואלטא"ר שמותר לישראל לבנותו בידיו אעפ"י שיודע שהם להשתמש לע"ז הואיל והם תשמישי דתשמישי דע"ו וכן הרשויות האלו הם תשמישי דתשמישי דע"ז כי ההגמונים או הגלחים או הבמות הם תשמישי ושמשי הע"ז והרשו' הזה הוא שעושה אותם הגמונים וגלחים וכומרים ובמות והוא משמש להם א"כ הוא תשמיש לתשמישי ע"ו ומות' לישראל לכתחיל' לעשותו ולא זו בלבד אלא כי הרשויות הללו הם גרועות מאד מטרקלין ואלטא"ר מכמה טעמים הא' שהטרקלין ואלט"אר שנבנה ע"י ישראל אשר בו מזבחים לע"ז או מעמידים בו כיפה של ע"ז הוא דבר עומד ומתקיים ונראה ונקרא על שם האומן אשר בנאה ונזכר שמו עליה וכי האי גונא אסרו רז"ל בשלהי פ"ק דע"ז בדף כ"א ע"ב וז"ל תניא רשב"ג אומ' לא ישכור אדם מרחצו לגוי מפני שנקרא על שמו וגוי זה עושה בו מלאכה בשבתות וי"ט ע"כ: ומ"מ לא חשו כאן רבנן להא והתירו לבנות להם אלטא"ר וטרקלין לכתחילה כ"ש שיהא מותר להשתדל ברשויות אלו אשר לא יראו ולא יתפרסמו החוצה אלא מיד אשר ניתן להם הרשות על מה שמבקשין ישימו אותו בארגז ולא יראו עוד כל ימי עולם ולא יזכר שם היהודי עליהם: הב' שהאלטא"ר והטרקלין הם תשמישין דתשמישים הנעשים ביד ויש בהו מעשה. וההשתדלות ברשויות האלו לית בהו מעשה והוא אינו כותב ואינו חותם בענין ההוא דבר וכבר ידענו כמה חמור לאו שיש בו מעשה ללאו שאין בו תעשה שהרי כלל גדול הוא שלאו שאין בו מעשה שאין לוקין עליו ואם התירו בתשמישין דתשמישין במעשה ידיו כ"ש הכא שאינו עושה שים מעשה ניכר ונשאר בגוף הרשויות האלו: הג' כי האלטא"ר והטרקלין נקרא חשמיש לתשמיש ע"ז מפני שתמיד עומד שם ומשמש בתשמישו להקריב עליה לע"ז או להיות לחומה ולתל סביב הכיפה. אולם הרשויות האלו ואינם אפילו תשמיש דתשמיש דע"ז שהרי לעולם אין משמשין בגוף הרשות ההוא לע"ז כי הוא קלף אשר בו כתוב הרשות המבוקש ולעולם לא ישתמשו בו דבר לענין ע"ז. ואם הטרקלין והאלטא"ר מותרים משום שבשעת בנין אכתי לא נעבדו לע"ז כדכתב הר"ן וכו' מכ"ש שיותרו הרשויות הללו כי בשעת ההשתדלות והכתיבה עדיין לא עבדו לע"ז ועוד כל ימי עולם לא יעבדו בגופם לע"ז. ואם התירו באלטא"ר שמזבחים עליו לע"ז. ובטרקלין שבו הבימה לבנותה הישראל בידיו. כ"ש שהוא מותר לישראל להשתדל ברשויות האלו ולהוציא מעותיו בהם אשר הם תשמישים לתשמישי ע"ז והוא אינו עושה בהם דבר בידיו אלא הכל עשוי ע"י האפיפיו"ר וסופריו. וק"ו בנו של ק"ו הוא שמותר גמור הוא הואיל ומצוה היהודי לגוי אוהבו של עיר רומ"י לעשותו. דהשתא ומה אם מה שהוא אסור דאורייתא אמירתו לגוי הוא שבות מדרבנן. מה שהוא מותר לישראל לעשות בידו כ"ש וק"ו שלא ישאר לו שום חשש וגמגום בעולם כאשר יאמר לגוי לעשותם: ועוד בר מן דין ובר מן דין אפילו יהיה ממש תשמיש ותקרובת ע"ז. בנ"ד שרי לישראל עצמו. וכ"ש שלא יהיה באמירה לגוי אפילו שבות. והראיה על זה מהא דגרסינן בפ"ק דע"ז בדף ו' ע"א וז"ל איבעיא להו משום הרוחה או דילמא משום ולפני עור לא תתן מכשול. למאי נפקא מינה דאית ליה בהמה לדידיה. אי אמרת משום הרוחה הא קא מרוח ליה. ואי אמרת משום ולפני עור לא תתן מכשול. הא אית ליה לדידיה. וכי אית ליה. עבר משום ולפני עור לא תתן מכשול. והתניא אמר ר' נתן מניין שלא יושיט אדם כוס של יין לנזיר ואבר מן החי לבני נח. ת"ל ולפני עור לא תתן מכשול. והא הכא דכי לא יהבינן ליה שקליה איהו וקעבר משום ולפני עור לא תתן מכשול הכא במאי עסקינן דקאי בתרי עברי נהרא דייקא נמי דקתני לא יושיט ולא קתני לא יתן ש"מ ע"כ:
הרי דבהדיא אסיקנא בגמ' דכל היכא דלא יהבינן ליה שקיל איהו לא עבר אלפני עור לא תתן מכשול: ואין לומר דהכא מיירי היכא דמספיקא ליה אם יעבור או לא אבל היכא ששואל לו הנזיר בפירוש תן לי כוס של יין זה ואשתנו או בן נח שאמר לו תן לי אבר מן החי זה ואוכלנו דלא יהבינן להו אפילו לא קיימי בתרי עברי נהרא. ואפילו אי לא יהבינן אנן שקיל איהו שהרי בפירוש כתבו עלה בעלי התוספות ז"ל שם בד"ה מנין שלא יושיט אדם כוס של יין לנזיר וכו' וז"ל נראה שהוא הדין בכל שאר איסורין אלא להכי נקט כוס יין לנזיר משום דמסתמ' למשתי קא בעי כיון דכ"ע חמרא שתו ושמא שכח נזירותו אבל ישראל שאחר הושיט לי נבלה או חזיר או שום איסור אין לחושדו מלהושיט לו אבל אם ידוע לו שרוצה לאכלו אסור להושיט לו אפילו היא שלו מדקאמר אי לא יהיב ליה שקיל ליה איהו ולפי זה אסור להושיט למשומדים דבר איסור אעפ"י שהיא שלהם כי הדבר ידוע שיאכלוהו והוא נאסר להם דכישראל גמור חשבינן ליה ומיירי כדקאי במקום שלא יוכל ליקח אם לא יושיט לו כדמסיק דקאי בתרי עברי נהרא עכ"ל ע"ש:
הרי דאף למשומד שידוע בודאי שיאכל הנבלה או החזיר מותר ליתן בדלא קאי בתרי עברי נהרא ואין בו משום ולפני עור לא תתן מכשול ולא זו בלבד אלא אפילו היכא שרואה בעיניו שעושה האיסור בפועל כל היכא דבלאו הכי היה עובר עליו אפילו הוא מסייעו לא עבר אולפני עור לא תתן מכשול שכן כתבו התוספות בב"מ בסף פ' איזהו נשך בדף ע"ה ע"ב אהא דתניא אלו עוברין בלא תעשה המלוה והלוה וכו' וז"ל ערב ועדים אין עוברין אלא משום בל תשימון זמנין דעברי נמי אלפני עור לא תתן מכשול כגון שלא היה מלוה בלא ערב ועדים אבל לא תשימון פסיקא ליה אבל אלפני עור זמנין דלא עברי כגון שהיה מלוה לו בלאו הכי כי היכא דמושיט כוס של יין לנזיר לא עבר אלא היכא דקאי בתרי עברי נהרא שלא היה שותהו אם לא היה זה וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי דאפילו היכא שרואה בעיניו שמלוה ברבית. יכול להיות ערב ועד עליו כאשר היה מלוה אף בלא ערבותו ועדותו ואעפ"י דהשתא טפי ניחא ליה דיש לו ערב ועדים וכן פסקו כל הפוסקים ועוד נתבאר בסמ"ג לאוין קס"ח דכל הני דתנו בפ"ק דע"ז דאין מוכרין לגוים אצטרובולין ובנות שוח וכו' מיירי בדליכא להו אחריני אבל היכא דאית להו אחריני מותר וז"ל כתוב בפרשת קדושים לפני עור לא תתן מכשול בכלל אזהרה זו כל דבר שאתה מוזהר עליה והוא עור באותו דבר שאינו יודע או אפילו יודע ואינו יכול לעשות האיסור הזה ובא חבירו והמציא לו עובר בלפני עור לא תתן מכשול כדתנן במסכת ע"ז דף י"ג ע"ב וז"ל אלו דברים אסורים למכור לגוים אצטרובולין ובנות שוח וכו' עכ"ל: והרי"ף ז"ל בפ"ק דע"ז כתב וז"ל תניא ר' נתן אומר מנין שלא יושיט אדם כוס יין לנזיר ואבר מן החי לבני נח ת"ל ולפני עור לא תתן מכשול ודוקא דהוה קאי בתרי עברי נהרא דלא מצי איהו שקיל ליה ודייקא נמי דקתני לא יושיט ש"מ עכ"ל: וכן כתב הרב בעל יפה תואר בב"ר בפ' צ"ו סי' ו' על הא דאמרינן התם בענין יעקב אבינו כשם שנפרעין מן העובד כך נפרעין מן הנעבד וכו' כתב וז"ל ואלולי זה אעפ"י שיעשוהו ע"ז לא היה חושש משום ולפני עור לא תתן מכשול דלא אמרינן הכי אלא כשאין בידו לעבור בזולת זה אבל היכא דבלאו הכי קעבר לית ביה משום ולפני עור לא תתן מכשול כדאית בפ"ק דע"ז ומצרים בלאו הכי עובדי ע"ז היו עכ"ל:
הרי שלא בלבד למכור להם תשמישי ע"ז או תקרובת ע"ז או ע"ז עצמה אינו עובר משום לפני עור לא תתן מכשול בדאיכא להו אחריני אלא אפילו כשיעשו עצמו ע"ז אינו חושש כשהם עובדים ע"ז מכל מקום:
אם כן בנ"ד שרי להשתדל ברשויות הא ולשלחם לגוי' ולאנוסים או משומדי' הואיל ואית להו בעיר רומ"י אלף אלפי אלפים מן הגוים אשר ישתדלו בעבורם וישיגום בקלות נמרץ יותר מאד מאד ממה שהיה באמצעות היהודי כי הגוי היושב בפורטוגא"ל אינו מבקש זה מן היהודי אלא לתועלתו של היהודי. ולכן לית בהו משום ולפני עור לא תתן מכשול. וכל זה שרי אפילו בתקרובת ע"ז ממש וביד היהודי עצמו. כ"ש ברשויות האלו שהם תשמישין דתשמישין וגרועים מהם והם נעשים ע"י גוי:
איברא הוא שקשה לן מ"ש הר"ן ז"ל שם בריש ע"ז שכתב וז"ל מנין שלא יושיט אדם כוס יין לנזיר וכו' רבותא קמל"ן דאפילו כוס יין לנזיר דלדידן לא אסיר איכא משום ולפני עור. ולא מבעיא כוס יין לנזיר דבר ישראל הוא. אלא אפילו אבר מן החי לבני נח דלאו ישראל הוא איכא משום ולפני עור. ודוקא דקאי בתרי עברי נהרא גוי מצד זה וישראל מצד אחר דכי לא יהיב ליה האי לא מצי שקיל דיקא נמי דקתני לא יושיט דלשון הושטה משמע שהוא אינו יכול לנטלו. ומיהו משמע דהני חילי לענין איסורא דאורייתא אבל מ"מ מדרבנן מיהא אסור שהרי מחוייב הוא להפרישו מאיסור והיאך יסייע ידי עוברי עבירה עכ"ל:
אבל פוק חזי מה שכתב המרדכי ז"ל בריש פ"ק דע"ז ותמצא שהוא ממש היפך כל הנ"ל שהרי כתב וז"ל מנין שלא יושיט וכו' פסק בעל הלכות גדולות דאסור ליקח יין נסך למומר דאעפ"י שחטא ישראל הוא ודוקא דקאי בתרי עברי נהרא: גם מכאן מוכיח בה"ג דמותר להלוותן בזמן הזה אעפ"י שהם נותנין תקרובת ע"ז ביום אידם לפי שאינם נותני' כ"כ שלא יוכלו למצא אותו דבר מועט ללוות מגוים אחרים אפילו לא היינו מלוים להם וכן אומר רבינו אבי העזרי בספרו משם אביו רבינו יואל להתיר להלוות בגדי הכומרים שמרננים להם לע"ז שקורין קושובל"ש כל היכא דאית להם לכומרים אחריני אע"ג שברור דקני לע"ז שרי עכ"ל: ואעפ"י שלשון זה דרבינו יואל משובש כפי מה שבא במרדכי ז"ל ואין לי ספרו לראותו במקומו מ"מ הנה כונתו היא ברורה שמותר לסייע לכומרי' בתקרובתם כל היכא דבלאו הני אית להו ההוא תקרובת: וכן מצאתי אח"כ בס' שיירי כנה"ג בי"ד סי קנ"א בהגהת הטור באות ג' שכתב וז"ל כתב רבינו אבי העזרי להתיר להלוות בגדי הכומרים שמרננים לע"ז שקורין קושובל"ש כל היכא דאית להו לכומרים אחריני' מרדכי בריש פ"ק דע"ו ולא הבינותי זה כלל דבגדי כומרים ביד ישראל מאי עבידתייהו ואת"ל דמיירי בישראל המוכר בגדי כומרים מה זה שסיים אע"ג דברור דקני לע"ז וקנין הכא מאן דכר שמיה ולבי אומר לי שחסר לשון וצ"ל להתיר להלוות על בגדיהם של כומרים והכונה שמותר להלוות על בגדיהם ואין כאן איסור מהנה לע"ז או מתהנה עכ"ל: ועוד כתב המרדכי בשם אבי"ה בפ' ר' ישמעאל על ההיא דע"ו שהיה לה גינה ומרחץ וכו' וז"ל הא דאין נהנין בטובת הנאה נגון שלא היה בה לכומר זה הריוח אם לא ע"י זה אבל מה שאנו נותנים להם מקרקעותינו ולקנות פירות גנותיהם מותר שאם לא יקנה ישראל יש גוים רבים שיקנו וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי שהרב בעל הלכות גדולות ורבינו אבי העזרי ורבינו יואל והמרדכי והרב בעל שיירי כנה"ג ז"ל מורין לכתחילה לסייע עוברי עבירה כל היכא דאפשר להו בלאו הכי וא"כ אפילו איסורא דרבנן ליתא שהרי לא דיברו על ענין לאו דלפני עור אלא הורו שמותר להלוותן כספן ביום חגם ולהלוות על בגדי כומריהם או למכרם להם כנראה שהיא הנסחא האמיתית או לקנו' פירותיה'. וא"כ אף את"ל שהוא מחלוקת בין הר"ן והני רבוואתא אם יש בזה איסור דרבנן או לא הרי קי"ל כל ספק דרבנן לקולא ומותר הוא. וכ"ש שהר"ן ז"ל עצמו חולק דידיה אדידיה שהרי גם הוא ז"ל הסכים עם כל הפוסקים שמותר לכתחילה לישראל לבנות האלטא"ר שזובחים עליו לע"ז שהוא תשמיש דתשמיש לע"ז כדאמרן לעיל ואמאי יהא מותר לכתחילה לדידיה. לימא נמי התם אבל מ"מ איסורא דרבנן איכא שהרי מחוייב הוא להפרישו מן האיסור והיאך יסייע ידי עוברי עבירה: ואין לומר דהתם התיר כדיהיב טעמא משום דעדיין לא נעבדו דנהי דעדין לא נעבדו אבל מ"מ הוא מסייע ואסור לסיוע ידי עוברי עבירה. אלא ע"כ צריכין אנו לומר דהתם התיר משום שהוא תשמיש דתשמיש שהוא מותר אפילו לא אפשר בלאו הכי והכא נמי הוא מותר משום דאפשר בלאו הכי ותרווייהו מותרים לכתחילה ודוק:
והרב בעל הלבושים ז"ל בי"ד סי' קנ"א ס"ק ג' כתב וז"ל יש אומרים דהא שאסור למכור להם דברים השייכים לעבודתם היינו דוקא כשאין לאחרים למכור כיוצא בו או שלא יוכלו לקנות במקום אחר שאז זה הוא המסייע עובר אלפני עור וגו' אבל אם יכולים לקנות במקום אחר מותר למכור להם כל דבר שאין בזה משום ולפני עור לא תתן מכשול כיון שהוא בעצמו יכול להכשיל את עצמו וליטלו במקום אחר אין זה המוכר לו מכשילו בכלום ומותר ונהגו הרבה להקל בדבר זה אבל כל בעל נפש יש לו להחמיר לעשות כדעת הראשין עכ"ל: וכן הביאו רמ"א ז"ל בהגהותיו ע"ש:
ויש לתמוה עליהם דאיך כתבו הדעת הזה בשם יש אומרים כאילו הם קצת ומועטים והאוסרים בכל ענין הם מרובים שהרי לא מצאנו בפוסקים מי שיאסור בכל ענין בין יש לו בין אין לו ואדרבא גמרא ערוכה היא ונפקא מינה אי אית ליה בהמה לדידיה וכו' וכל הפוסקים פוסקים כן ולמה יביאו דעתם בשם יש אומרים ואם שכנגדם הוא הר"ן ז"ל האומר דכולהו ס"ל דדוקא איסורא דאורייתא ליתא אבל מיהא איסורא דרבנן איכא למה כתבו אבל כל בעל נפש יש לו להחמיר וכו' הל"ל ואסור לעשות כן כי חכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה ולא להניח הדבר תלוי בבחירתם להחמיר או להקל. ומה גם שרבינו יונה הוכיח בדבריו איך מפשט הגמ' נראה להיתר גמור ושאפילו איסור דרבנן ליכא לסייע היכא דאפשר מבלי עזרתו: ואם שכנגדו הוא הרב בעל ס' יראים ז"ל שכתב וז"ל צריך לישראל ליזהר שלא יהנה ולא יקח במשכון משמשי אליל ונויי אליל שנתנאית בהם אליל וכו' ע"כ: כבר הכריח הרב בעל שיירי כנה"ג בשם הרב בעל ש"ך ז"ל בי"ד סי' קנ"א בהגהת הטור אות ג' דלא פליג אלא בישראל שהוא חייב להפרישו מאיסור וכו' וכתב שכן הכריח הדבר הרב בטל ש"ך הנ"ל ז"ל מדברי רי"ו ומדברי הרב בעל המפה עצמו בס' דרכי משה וכו' ע"ש: וכן נלע"ד לדקדק מדברי הרב בעל שלטי הגיבורים ז"ל בריש פ"ק דע"ז דף שמ"ט ע"ב שכתב וז"ל וכתב רבינו יונה וכן לא יכה אדם בנו הגדול שגזר' להקלות אביו וכן לא יתן שום מכשול עון לפני ישראל וגם לפני נכרי בדבר האסור לו כגון למכור לגוי שעוה ולבונה לתקרובת ע"ז או ספר מינות. וצ"ע היכא דהגוי בלאו הכי מצי לקנות מגוי אחר אי איכא איסור לישראל למכור לו אותו דבר וכו' עכ"ל: ומדאיירי בישראל וגוי ופרט וצ"ע היכא דהגוי וכו' אי איכ' איסור לישראל וכו' משמע דלא נסתפק אלא בישראל: ועוד דאם איתא דאיסורא דרבנן מיהא איכא תפשוט ליה דאיכא איסור דרבנן שמסייע לעוברי עבירה שהרי אין לומר שעיונו הוא אי עובר טל לאו דלפני עור או לא דהא פשיטא הוא שאינו עובר ואף אין לומר שעיונו הוא שמסתפק אם הוא מותר או לא אלא מפני שהוא רואה שמפשט הגמרא הוא מותר גמור אמר צ"ט אי איכא איסור כי אין אני רואהו לא מדאורייתא ולא מדרבנן ודייקא נמי בדבריו שכתב וצ"ע אי איכא איסור וכו' ואפילו נימא שהניח הדבר בצ"ע ונסתפק בו כבר אמרנו שספיקא דרבנן הוא ולקולא:
אחר כך אינה ה' לידי ס' ש"ך ז"ל וראיתי לשונו בי"ד סי' קנ"א על הא דכתב דמ"א ז"ל שם י"א דהא דאסו' להם וכו' היינו דוקא כשאין לאחרים כיוצא בו וכו' שכתב וז"ל י"א וכו' דס"ל דכי היכי דאמרינן בש"ס גבי נזיר דאסור להושיט נו כוס יין דהיינו דוקא בדקאי בתרי עברי נהרא ה"ה הכא ויש מחמירים וסוברים דמ"מ איסור מדרבנן איכא אפילו לא הוי כמו תרי עברי נהרא וכל זה לדעת הרב אבל לע"ד נראה דלא פליגי דכ"ע מודים להמרדכי והתוספו' בפ"ק דע"ז דבנכרי או במומר שרי והגמ' והתוספות והר"ש בפ"ק דשבת והר"ן בפ"ק דע"ז מיירי בישראל שהוא חייב להפרישו מאיסור וכדכתב הרא"ש שם דלא גרע מישראל קטן אוכל נבלות שב"ד מצווים להפרישו כ"ש ישראל גדול מה שאין כן בגוי או מומר שאינו חייב להפרישו תדע שהרי כתב הרב בד"מ דדעת התוספות דריש פ"ק דע"ז כדעת המרדכי שם דשרי ולשון הרא"ש דריש פ"ק דע"ז הוא כלשון התוספות שם א"כ לפי דעת הרב יהיו דברי הרא"ש סותרים זה את זה וכן רבינו ירוחם נתיב י"ז ריש ח"ו כתב כדברי התוספות ריש פ"ק דע"ז ובנתיב י"ב ח"ג כתב כדברי התוספות ריש פ"ק דשבת וכו' אלא ודאי כדפירשתי עכ"ל:
ועוד שבעלי התוספות מורין בדבריהם בריש פ"ק דע"ז היתר גמור בד"ה אסור לשאת ולתת עמהם וז"ל ובעיא דגמ' הכי מפרש טעמא דאסור לשאת ולתת עמהם במידי דתקרובת משום הרוחה שיהיו לו בהמות רבות בריוח אפילו אית ליה לדידי' נמי אסור. שמתוך שיהיה לו הרבה יקריב מן המובחר. או משו ולפני עור ונפקא מינה דכי אית ליה בהמה לדידיה שרי ע"כ:
הרי שלא אמרו ונפקא מינה דלא עבר אלפני עור. אלא ונפקא מינה דכי אית ליה בהמה לדידיה שרי. ושרי משמע אפילו לכתחילה למכור להם כשיש להם אחרת:
ועוד דאי איסורא מדרבנן מיהא איכא. מאי קא מבעיא ליה משום הרוחה. או משום ולפני עור. דמאי נפקא מינה. אי נפקא מינה דאית ליה בהמה לדידיה. דלא ענו אלפני עור. הרי עבר משום מסייע. ומסייע מלאו מלפני עור נפקא. כדכתב הרמב"ם ז"ל בהדיא בפי' המשניות בפ"ה דשביעית והרי הוא עדין עובר אלאו דלפני ער אע"ג דאית ליה בהמה לדידי': ואי נפקא מינה לידע. אם עובר דאורייתא או דרבנן. למאי הלכתא. אי לענין מלקות. הרי הוא לאו שאין בו מעשה ואין לוקין עליו. כדכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ט מהלכות סנהדרין ע"ש: אלא על כרחין צריך לומר. דקא מבעיא ליה. משו' הרוחא. וכי אית ליה בהמה לדידיה אסו'. או משו' ולפני עור. וכי אית ליה בהמה לדידיה שרי מכל מקום:
ועוד תמיהא גדולה חיא על הר"ן ז"ל איך שכח מה שהביא הוא ז"ל בשם הרמב"ן בסוף פ"ק דע"ז וז"ל. והרמב"ן כתב דמאי דאמרינן אסור לישראל לעשות שותפות עם הגוי. לאו איסורא ממש קאמר. דהא לא מיתסר אפילו מדרבנן. דמשום לפני עור ליכא. אלא במה שאי אפשר לו לעשות אלא ע"י ישראל. כמושיט כוס יין לנזיר בדקאי בתרי עברי נהרא וכו'. אבל כי האי גונא אפילו מדרבנן לא מיתסר כיון שאין ישראל משביעו בע"ז. אלא הגוי הוא שנשבע מאליו על ידי שנתחייב לו שבועה לישראל. ומשום דלא מיתסר אלא ממידת חסידות בעלמא אמרינן התם תיתי לי וכו' עכ"ל: ואם כן איך אמר הר"ן ז"ל איסורא דרבנן מיהא איכא:
ועוד דבהדיא אסיקנא בפ' המצניע בדף ץ' דמסייע אין בו ממש הן לטוב הן לרע. דכל היכא שיכול לעשות הדבר בלי הסיוע ההוא אין בו ממש ואין בו ממש משמע אין בו שום ממשות דאפילו איסורא דרבנן ליכא אמא בדלא קאי בתרי עברי נהרא דאי לא יהיב ליה שקיל ליה איהו. הו מסייע ומסייע אין בו ממש ומותר: הרי לך דמכל הני טעמי משמע בהדיא דכל היכא דלא קאי בתרי עברי נהרא מותר גמור הוא ואפילו איסורא דרבנן ליכא וכדכתיבנא:
איברא שמהא דתנן בפ"ה דשביעית משנה ו' שמעינן איפכא ושאיסורא דרבנן מיהא איכא. שהרי תנן התם וז"ל אלו כלים שאין האומן רשאי למוכרם בשביעית וכו'. ופירש עלה הרמב"ם ז"ל והביאו שם הרב בעל תוספת י"ט ז"ל וז"ל אמר הכתוב ולפני עור לא תתן מכשול ר"ל מי שסגרו עיניו התאוות ויצה"ר אל תעזור אותו להוסיף בעורונו ותוסיף להרחיקו מן הישר ומפני זה אסור לעזור עוברי עבירה ולא יתקנו להם כלים וכו' עכ"ל: וכן תנן התם במשנה ט ואתיא ג"כ בפ"ה דגיטין וז"ל משאלת אשה לחברתה החשודה על השביעית נפה וכברה ורחיי' ותנור. אבל לא תבור ולא תטחן עמה: אשת חבר משאלת לאשת עם הארץ נפה וכברה ובוררת וטוחנת ומרקדת עמה אבל משתטיל את המי' לא תגע אבלה שאין מחזיקים ידי עוברי עבירה וכולן לא אמרו אלא מפני דרכי שלום וכו' ע"כ: ופירש הרע"ב ז"ל עלה וז"ל ולא תטחן עמה. שאסור לסייע ידי עוברי עבירה ע"כ: וכן מההיא דנדרים פ"ח דף ס"ב ע"ב דרב אשי הוה ליה ההוא אבא זבניה לבי נורא אמר רבינא לרב אשי הא איכא לפני עור לא תתן מכשול אמר ליה רוב עצים להסקה ניתנו ע"כ: דמכל הנז"ל נראה דמיהא איסורא דרבנן איכא וא"כ הרי כל היסוד הזה שבנינו לעיל נפלה לארץ. ואיך נוכל ליישב כל המימרות הנז"ל דכתיבנ' אשר הוכחנו מהם בפשיטות שהתירו לבנות להם לכתחילה טרקלין ואלטא"ר. ושהרב בטל הלכו' גדולות התיר להלוות להם ביו' אידם. ושרבינו יואל ז"ל התיר למכור בגדים לכומריהם או להלוות עליה' וכו'. ואיך הניח רבינו יונה ז"ל הדבר בצ"ע. תפשוט ליה מהכא. דמשניות שלמות הם דאיסורא דרבנן מיהא איכא. וג"כ איך אמרו התוספות. או דילמא אית ליה בהמה לדידיה ושרי. ואיך נמנו וגמרו בגמ' דמסייע אין בו ממש בג' ברייתות. כדמוכח התם בפ' המצניע. ואיך כתב הרמב"ן ז"ל בהדיא דאפילו איסורא דרבנן ליכא: אלא על כרחין צריכין אנו לומ'. דכל הני מתניתין דשביעית וכו'. מיירו בדלא אפשר בלאו הכי כגון דקאי בתרי עברי נהרא. אבל אי אפשר בלאו הכי. כגון דאית ליה אחריני. או אפילו שהוא חשוד על השביעי'. אם יש לו מחרישה. מותר למכור לו מחרישה אחרת. וכן ההיא דנדרים מיירי. דלא הוה אבא אחרינא התם. ותירץ רב אשי דמ"מ אזלינן בתר רובא דרוב עצים להסקה נינהו. וכי האי גונא פירשו התוספות ז"ל בפ' אזהו נשך על ענין ערב ועדים כדלעיל. דאע"ג דלא חלק התם אם מלוה בלא ערב ועדים או איפכא. מ"מ מכח הא דפסקינן בפ"ק דע"ז. חילקו הם ז"ל. דמשמע דוקא שעוברים על לאו דולפני עור. היכא שלא היה מלוה בלא ערב ועדים. אבל אם היה מלוה זולתם לא. וכן פירש הסמ"ג על אלו דברי' שאין מוכרים לגוים בבליעות. הכא נמי אלו כלים שאין האומן וכו'. משמע היכ' דלית ליה אחריני אבל אית ליה אחריני מות'. ומה שאסרו לברור ולטחון עם החשודה על השביעית אע"ג דמסייע בהדה טעמא הוא דכי האי גונא לא נקרא מסייע אלא עושה ממש. שמה שהחשודה לבדה לא תעשה בשתי שעות בעזרת אשת חבר תעש' בשטה א נמצא שכל א עושה החצי ולא נקר' מסייע. דלא דמי כלל לאינהו דפ' המצניע דף ץ' ע"ב דמה שיד שמאל או הרגל עטומד על האבן מסייעים אותו. אינו כלום יותר ממה שהיה עושה אם היה עובד בימין לבדה. או עומד על רגלו העומד על הרצפה אבל הכא עושה אשת חבר לחשודה על השביעית. מה שאי אפשר לה לעשות מבלי עזרתה והוי ממש כדקא בתרי עברי נהרא ואסור והיינו טעמ' ג"כ באשת עם הארץ דאשת חבר משתטיל מים לא תגני אצלה שהוא עצמה גורמת הטומאה בידיה:
וליכא להקשויי על הא דתנן התם וכולם לא אמרו אלא מפני דרכי שלו' ממה נפשך. או מיירי בדקאי בתרי עברי נהרא. או לא. אי קאי בתרי עברי נהרי למה תשאל נפה וכברה וריחיים. הרי היא מחזקת ידי עוברי עבירה. ואי לא קאי. מאי מפני דרכי שלום. אפילו בלא דרכי שלום מותר: אלא טעמא הוא. מפני שהוא סיוע קל ורחוק להשאיל נפה וכברה. ואפילו בדקאי בתרי עברי נהרא. התירוהו מפני דרכי שלום והיינו טעמא למה התירו לבנות הטרקלין והכיפה מבלי שיחלוקו בין היכא דקאי בתרי עברי נהרא להיכא דלא קאי אלא בכל ענין התירו מפני שהוא סיוע רחוק והוא תשמיש דתשמיש לע"ז. דהכא מותר מפני דרכי שלום והתם משום שכר הישראל. כדתנן במסכת ע"ז דף י"ט ע"ב וז"ל אן עושין תכשיטין לע"ז קוטלאות ונזמים וטבעות וכו'. ר' אליעזר אומר בשכר מותר וכו' ע"כ: ואע"ג שלא דיברו בו הפוסקים מ"מ חזינן דשכר מלת' היא. וחיישינן לה גם לענין רפואת הגוי. דבחנם אסור. ובשכר מותר. והדבר פשוט הוא וכדכתיבנא:
ומעתה כל המימרות הללו דכתיבא לעיל נתיישבו בדרך ישרה ואין שום סתירה עליהם כלל והכלל היוצא מכל מאי דכתיבנא הוא. חדא דכל היכא דלא קאי בתרי עבדי נהרא ויכול העובר לעבור מעצמו מבלי שום סיוע הישראל מות' לסייעו ואין בו שום איסור אפילו מדרבנן: שנית. דכל היכא דמסייע הישראל לעשות האיסור יותר במהרה ממה שהיה יכול לעשותו מעצמו קרינן ביה דקאי בתרי עברי נהרא ואסור: שלישית. דכל היכא שהסיוע קל ודחוק. לא חשו ליה רבנן. ובדבר קל התירוהו כגון דרכי שלום. ושכר. או כיוצא בהם אפילו קאי בתרי עברי נהרא: ונפקא מינה לנ"ד שה גוים או האנוסים המשומדים המבקשים הרשויות האלו שיכולין בקלות גדול יותר ממה שיהיה באמצעות הישראל להשיג רצונם באמצעות גוים אחרים אין מספר. ולכן לא קאי בתרי עברי נהרא ומותר להושט להם אבר מן החי. והכא הוא מסייע דאפשר בלאו הכי. ואין בו ממש. מותר לישראל לעשותו בעצמו. וכ"ש כאשר הסיוע אינו גוף האיסור. אלא תשמיש דתשמיש כנ"ד. שמותר כדאמרן בסיוע קלה אפילו קאי בתרי עברי נהרא וכ"ש וק"ו שלא יהיה בו אפילו שבות. כאשר יאמר לגוי לעשותו:
נמצינו למדין שמראה הנגע הראשונה נטהרה מעצמה כפי מה שהוכחנו שאין בזה שמץ דלפני עור לא תתן מכשול. אפילו ישתדל ברשויות אלו הישראל עצמו. הן מהטעם. כי הם תשמישים דתשמישים ומותר לכתחילה: והן מהטעם. דאי לא יהיב ליה. שקיל איהו. ואין הפרש בין גוים לאנוסים ומשומדים. כי דינם שוה בכל ענין דלפני עור לא תתן מכשול. וכ"ש שיקדש עצמו במותר לו באשר יעשהו ע"י גוי. ולא יהיה בזה אלא אמירתו או ציוויו:
ומעתה נלך ג"כ אצל מראה הנגע השנית לטהר אותה ע"פי רז"ל. ולהוכיח דאין בזה משום לא ישמע על פיך וזה מכמה טעמים. חדא. דלא אזלו ומודו. והב' דאע"ג דאזלו ומודו גוים דהאידנא לאו אדוקי בע"ז הם. אלא מנהג אבותיהם בידיהם. ועל כן בזמן הזה כל הני גזרות דג' ימים לפני אידיהן של גוי'. דאסור לשאת ולתת עמהם התירו. ואפי' ביום אידם שרי. וכמו שהביא הרא"ש ז"ל בפ"ק דע"ז דף פ"א וז"ל. ותימא על מנהג שלנו שאין אנו נמנעין מלשאת ולתת עמה'. וללוות ולהלוות ולפורען וליפרע מהם אפילו ביום אידם. ופי' רשב"ם בשם זקנו רש"י דעכשיו אין הגוי' שבינינו וכו' ולא אזלו ומודו כדאיתא בפ"ק דחולין וכו' ע"ש ואין לאסור משום דכל דבר שנאסר במנין צריך מנין אחר להתירו דהא מהאי טעמ' שרי לקמן בפ' בתרא. דקאמר ר' יהודה שדר קורבנא לאבודרינא. אמר ידענא ביה דלא פלח לע"ז. ורבא שדר קרבנא לבר ששך. אמר ידענא ביה דלא פלח לע"ז. אלמא מעיקרא לא היתה גזרה אלא לפי המקומות שעובדים ע"ז שם. דהא דקאמר שמואל בגולה אינו אסור אלא יום אידם בלבד. משום דלא הוו אדוקי כולי האי. והשתא דחזינן דגוים שבח"ל לא אדוקי כלל אפילו ביום אידם יש להתי' עכ"ל: וכן כתבו רי"ו וריב"ש בסי' בסי' קי"ט בשם סה"ת והביאו הרב המאסף בשיורי כנה"ג בי"ד סי' קמ"ח בהגהת הטור אות י"ו דהגזרה לא היתה אלא לעובדי ע"ז ולא לאותם שאינם אדוקים בה וכו' ע"ש:
הרי דמתרי טעמו הותרה הגזרה הזאת. חדא משום דלא אזלו ומודו. ועוד משום שאינם אדוקים בע"ז. ולא מצינו שום חולק על רש"י ז"ל אלא אדרבא כל הפוסקים שהיו אחריו הסכימו עמו שכן מצינו לתוספות בריש פ"ק דע"ז בד"ה אסור לשאת ולתת עמהם וכו ע"ש: וכן כתבו הר"ן. וס' התרומה. ובעל שלטי הגבורי'. וכ"כ המרדכי וז"ל והאידנא שרי הכל. משום דקים לן בגווייהו דלא אזלו ומודו וכו' עד מיהו זמן הזה מותר אפילו לכתחלה עכ"ל: וכן כתב ר"י בעל הטורים בטור י"ד סי' קמ"ח בשם רשב"ם. וכ"כ שם מרן בב"י בשם התוספות. והרא"ש. והר"ן בשם ס' התרומה. ואע"ג שכתב אח"כ וז"ל ומיהו כתב הר"ן שאעפ"י כן בעל נפש ימעט. ושכן כתב הרמב"ן ז"ל והביא ראיה מהירושלמי למי וכו' ע"כ ע"ש: הנה פירוש דבריהם ז"ל תמצא בדברי הרב בעל הלבושים בסי' הנז' ס"ק י"ב שהא דכתבו שבעל נפש יחוש או ימעט וכו'. שהשמחה לחודה קאי שכ"כ בסוף הסי' הנז' היכא שמתיר הכל בזמן הזה. וז"ל ומכל מקום בעל נפש ירחיק עצמו מלשמוח עמהם אם יוכל לעשות שלא יהא לו איבה בדבר עכ"ל: וכן כתב רמ"א ז"ל בהגהותיו בסי' הנז' וז"ל ולכן אם נכנס לעיר ומצאם שמחים ביום חגם ישמח עמהם משים איבה דהוי כמחניף. ומ"מ בעל נפש ירחיק מלשמוח עמה' אם יוכל לעשות שלא יהיה לו איבה בדבר עכ"ל: וכן מוכח בהדיא מדברי הר"ן והרמב"ן ז"ל במקומם בריש פ"ק דע"ז שכן כתבו וז"ל ותני תו התם נכנס לעור ומצאם שמחים כלומ' שש להם יום אידי שמח עמהם שאינו אלא כמחניף להם. כלומר כיון שנכנס שם שלא בכונה ובאקראי בעלמא. ואעפ"י כן בעל נפש ימעט. וכן כתב הרמב"ן ז"ל והיינו דאמרינן בירושלמי גרדאי שאילון לר' אמי יום משתה של גוים מהו. וסברי משרי לון מן הדא. מפני דרכי שלום. אמר ליה רבא והא תני ר' חייא יום משתה של גוים אסור. א"ר מונא לולי רבא היה מתיר לנו ע"ז שלהם. וברוך שהרחיקנו מהם. דכל היכא דאיכא לאשתמוטי לא שרינן כדי להחניף להם עכ"ל:
הרי דבשמחה ומשתה לחודייהו אמרו כל בעל נפש ימעט. דנראה כעובד עמהם. אבל משו' אזלו ומודו ליכא בזמן הזה איסור כלל ומותר לכתחילה. ופוק חזי מאי עמא דבר דכל ישראל רוב עסקיהם עמהם ביום אידם הם. וכן כתב הר"י בעל הטורים בטור י"ד סי' קמ"ט בשם רב האי גאון ז"ל וז"ל וכן כתב רב האי בתשובה והאידנא נוהגין היתר לישא וליתן עמהם להלוותן ולפורטן אפילו ביום חגם מהטעמי' שכתבתי למעלה ע"כ: וכל כך החזיקו כל הפוסקים בדעת הזה להגוים שבזמן הזה שלאו אדוקי בע"ז הם שהרי התירו בזמן הזה מה שאסרו בגמ' לעשות שותפות עם הגוי כדאיתא בסנהדרין דף ס"ג ע"ב ובכתובות והביאו הרי"ף ז"ל בסוף פ"ק דע"ז וז"ל אמר אבוה דשמואל אסור לאדם שיעשה שותפות עם הגוי שמא יתחייב לו שבועה ונשבע בע"ז שלו והתורה אמרה לא ישמע טל פיך ע"כ: וכתבו עלה בעלי התוספות ז"ל וז"ל אסור לאדם שיעשה שותפות עם הגוי א"ר שמואל כ"ש שבועה עצמה דאין לקבל ממנו ור"ת אומר מותר לקבל הימנו השבועה קודם שיפסיד כדאמרו בפ"ק דע"ז דמלוה על פה נפרעין ממנו מפני שהוא כמציל מידם ולא חיישינן דילמא אזיל ומודה. ואע"ג דהתם ספק והכא ודאי. מ"מ בזמן הזה כול' נשבעין בקדשים שלהם ואין תופסין בהן לאלדות. ואעפ"י שמה שמזכירין עמהם שם שמים וכונתם לדבר אחר מ"מ אין זה שם ע"ז וגם דעתם לעושה שמים ואעפ"י שמשתפין שם שמים ודבר אחר לא אשכחן דאסור לגרום לאחרים לשתף ולפני עור ליכא דבנו נח לא הוזהרו על כך עכ"ל: וכן כתבו בפ"ק דבכורות וכן כתב הסמ"ג בהלכות שותפין והביא דברי ר"ת לענין הלכה. ואף רש"י ז"ל התירו. כדכתב ר"י בעל הטורים בטור א"ח סי' קנ"ו וז"ל ויזהר מלהשתתף עם הגוים דשמא יתחייב לו שבועה וישבע בשם אלדיו ועובר משום לא ישמע על פיך. ומיהו אם נשתתף ונתחייב לו שבועה יכול לקבלה: ומיהו אין כל אדם יכול לעמוד בזה וגם רש"י התירו וכו' עכ"ל: וכן כתב הר"ן בסוף פ"ק דע"ז והסכים עם ר"ת ע"ש: וכן כתב רבינו ירוחם בנתיב י"ז. והתוספות בריש פ"ק דברכות ע"ש: וכן פסקו רמ"א ז"ל בהגהותיו בא"ח בסוף הסי' הנז' וכתב דבזמן הזה יש להקל להשתתף עמהם שכונתם לעושה שמי' וארץ אלא שמשתפים שם שמים ודבר אחר ולא מצינו שיש בזה משום ולפני עור לא תתן מכשול. שהרי אינם מוזהרי' על השיתוף וכו' ע"כ: וכן הביאו הרב המאסף ז"ל בשיירי כנה"ג בסי' קמ"ז בהגהת הב"י אות ה' ורי"ו כתב בשם ר"י כי יש היתר בזמן הזה כי הם נשבעים בקדשים שלהן שנקרא און גיליו"ן ואין תופסין בהן אלדות ואעפ"י שמזכירים שם שמים וכונתם לע"ז וגם דעתם לעושה שמים וארץ אע"ג דמשתפין שם שמי' ודבר אחר. לא מצינו איסור לגרום לאחרים לשתף וגם משום לפני עור לא תתן מכשול ליכ'. דלא הוזהרו בני נח על השיתוף וכתוב בא"ח בשם הרש"בא בתשובה שגוים הללו שנשבעים וכו' מותר לישראל להשביעם ואין בזה משום לא ישמע על פיך וכו' עכ"ל:
וגדולה מזו כתב המרדכי בסוף פ"ק דע"ז וז"ל והא דקאמר והא קעבר אלא ישמע. אסמכתא בעלמא הוא. ובדיעבד להציל מידם מותר. ורשב"ם פירש דאסור אפילו היכא דנתחייב כבר. ואבי"ה פירש מפי הקבלה דוקא בימיהם ששם ע"ז משמע לשון שררות ואלדות. אבל עתה שהקדשים שלהם נקראים כלשון בני אדם און קפידא בהזכרתם והקרא מוכיח כן ושם אלדים אחרים לא תזכירו וכו' עכ"ל:
הרי שאכל הני רבוואתא נראה כי בזמן הזה אין הגוים אדוקים בע"ז ולא עליהם נאמר ושם אלדים אחרים לא תזכירו ולא ישמע על פיך. כי הם משתתפים שם שמים ודבר אחר ובני נח לא נזהרו על השיתוף. ועוד שכיון דלא אדיקי נינהו לא אזלו ומודו ולכן נהגו כל העולם לשאת ולתת עמהם אפילו ביום אידם:
ואם כן נפקא מינה לנ"ד כי אין להמנע מן העסק הזה מהטעם שהגוי המשיג הרשות הנז' אזיל ומודה לע"ז וקעבר הישראל אלא ישמע על פיך יען כי הם לא הוזהרו על השיתוף ועוד דלא אזיל ומודה: ומיהו לענין האנוסים או המשומדי' אשר הם מזרע ישראל ליכא אלא חד טעמא דלא אזלו ומודו שקרי הם עובדי ע"ז כי הם הוזהרו על השיתוף: אבל איכא טעמא אחרינא שהוא כולל לשניהם והיא שמשום לפני עור לא תתן מכשול נגעו בה דכל היכא דבלאו הכי יודה הגוי הע"ז וישבע בה. אין איסורא אפילו מדרבנן לישראל להשתתף עמו ולהתעסק עמו משום דדילמא יודה לע"ז. שהרי כתב הרמב"ן והביאו הר"ן ז"ל בסוף פ"ק דע"ז וז"ל והרמב"ן כתב דמה שאמרינן אסיר לישראל לעשות שותפות עם הגוי לאו איסורא ממש קאמר דהא לא מיתסר אפי' מדרבנן. דמשום ולפני עור ליכא אלא במה שאי אפשר לו לעשות אלא ע"י ישראל וכו וכדכתיבנא כבר כל לשונו הלז לעיל ע"ש: וכן מרן בביתו ביתא יוסף בח"מ סי' קפ"ב הביא דעת הרמב"ן הנ"ל דאף לכתחילה מותר להשתתף עם הגוי אלא שממידת חסידות אין להשתתף וכ' וסיים בלשון הזה נמצא דלר"ת והרמב"ן ואבי"ה והרא"ש והג"א מותר לקבל שבועה מן הגוי וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך בבירור דלאו דלא ישמע על פיך. לישראל משמע. ומה שאסרו לשאת ולתת עמהם משום הרוחא דאזיל ומודה וכו' ופירש רש"י ז"ל ועבר ישראל משום לא ישמע על פיך לאו אלאו דאורי תא קאמר אלא אסייג דעבדו רבנן על לאו דלא ישמע על פיך ע"כ: ופירוש דבריו כפירוש הרמב"ן ז"ל לדברי אבוה דשמואל דלאו איסורא ממש קאמר אע"ג דאמר והתורה אמרה לא ישמע על פיך והראיה על זה מדאמרינן התם בפ"ק דע"ז דף ו' וז"ל ההוא מינאה דשדר ליה דינרא קיסרנאה לר' יהודא נשיאה ביום אידו הוה יתיב ריש לקיש קמיה אמר היכי אעביד אשקליה אזיל ומודה. לא אשקליה אתיא לידי איבה וכו' ע"כ: ואי אתא דאיסורא דאזיל ומודה הוא משום לאו דלא ישמע על פיך דאורייתא. היכי סלקא דעתיה דר למשקליה משום איבה. ולא ליחוש לדילמא אזיל ומודה. וכי מפני דרכי שלום מתירין ספיקא דאורייתא. וכ"ש ר' יהודא נשיאה דקרוב למלכות היה ולא מירתת מן הגוי אלא על כרחין דמדרבנן הוא דחיישינן דילמא אזיל ומודה. ובמקום איבה לא אסרו. וכן הא דאמרו ולא יגרום לאחרים שידורו בשמו ויקיימו בשמו לישראלים משמע אבל לגוים הוא מדרבנן. ובכי האי גונא דבלאו גרימתו של ישראל הוא נשבע לע"ז לא גזרו בה שהרי אף מדאוריית' מותר להיות מושיט כוס יין לנזיר. ולכן הא דאבוה דשמואל הוא ממידת חסידות ודוק:
ואם כן בנ"ד שאם לא ישתדל הישראל ברשויות האלו ישתדלו בעבורם גוים אין מספר בקלות נמרץ יותר ממנו וישיגו חפצם. ואם הם עובדי ע"ז ומודים אות' אשר ישיגו. יודו אותה ע"י הגוי מכל מקום. הנה מותר לישראל להשתדל בעבורם ואף אם אזלו ומודו כי אין אסור לישראל אלא היכא דלא אפש' בלאו הכי. וזה הן בגוים. והן באנוסים או משומדים. כי לא חלקו בדבר שהרי אמרו כוס יין לנזיר. ואבר מן החי לבני נח: וכ"ש וק"ו כאשר נעשה כל זה ע"י גוי שאין בו שום חשש איסור וכ"ש כי האידנא לאו אדוקי בע"ז הם. ולא אזלו ומודו וכדכתיבנא:
הרי לך בפירוש איך נטהרה ג"כ מראה הנגע השנית. ואין בזה משום לא ישמע על פיך. יען כי איסורו הוא מדרבנן. ולא גזרו אלא היכא שמשמיעים שם ע"ז. אבל האידנא אפילו איסורא מדרבנן ליכא. שאין הגוים האלו אדוקים בע"ז הם ולא אזלו ומודו ועוד דהני מילי היכא דלא אפשר בלאו הכי אבל היכא שיודו לע"ז מכל מקום כדכתיבנא מותר. ואם כן אין בעסק הזה שום איסור משום החששא דלא ישמע על פיך וכדכתיבנא:
גם מראה הנגע השלישית דהיינו שנותן מעותיו לע"ז ומהנה אותה מנכסיו וקי"ל כשם שאסור ליהנות מע"ז כך אסור לההנותה נראה לטהר אותה בהיות שבנ"ד ליכא החי איסורא מטעם שאין המעות האלו של ישראל של הגוים המבקשים הרשות. ואין ישראל מהנה ע"ז ממעותיו. ואם בשביל שמלוה מעותיו לגוי שקונה בהם הרשות ההוא אין בזה כלום שהרי כ"ש הוא ומה אם מותר לישראל לבנות בידיו הטרקלין או האלטא"ר שמעמידין בו הכיפה או זובחין עליו לפ"ז משום דתשמיש תשמישי הם. כ"ש וק"ו שמותר להלוות לו מעות לקנות הרשויו' האלו. שאינם לא ע"ז ולא תקרובת ולא נוי ולא תשמיש. אלא תשמיש דתשמיש ופחות ממנו כדאמרן. ויותר ויותר שמותר הוא להלוותן בכי האי גונא שהוא כרבית קצוצה דשרי אפילו בזמן ההוא ביום אידם מפני שמיצר. וכן כתב הר"י בעל הטורים בטור י"ד סי' קמ"ח וז"ל ואסור להשאילן ולשאול מהם ולהלוותם וללוות מהם. ודוקא בלא רבית אסור להלוותן. אבל מותר להלוותם ברבית עכ"ל: והוא מדברי התוספות והרא"ש והר"ן ז"ל בפ"ק דע"ז כדכתב שם מרן ז"ל בב"י וז"ל וטעמא הוא משום דליכא למיחש דאזיל ומודה דצער הוא לו מדאמרינן בפ"ק דקידושין ליזבון איניש ברתיה ולא לוזיף ברביתא וכו' ע"כ: ומה שהביא עוד שם מרן בסוף סי' קל"ט וז"ל ורא"ם פסק בפ' קונם גבי רב אשי הוה ליה אבא זבניה לבי נורא וכו' מכאן יש ללמוד שאסור להלוות לצורך בנין ע"ז או לתכשיטיה או למשמשיה וכו' עכ"ל: היינו כשאין שם גוי שילוה להם המעות ההם. ולעולם דקאי בתרי עברי נהרא. אבל אם יש שם גוי אשר ילוה להם המעות. והישראל יכול להלוות להם ברבית מותר. שהרי אינו עובר משום ולפני עור. שמבלעדו ימצאו מי שילוום. וגם אין בו איסור מדרבנן כדאמרן. וכ"ש הכא שאינו לקנות לא ע"ו ולא תכשיט ולא נוי דשרי וכדכתיבנא:
ועוד שאפילו יהיו המעות של ישראל בכי האי גונא לא נקרא מהני ע"ז. שכן אמרו בירושלמי בפ' ר' ישמעאל והביאו מרן בב"י בי"ד בסוף סי' קמ"ג וז"ל גבאין של ע"ז שנוטלין מכס לאליל אסור ליתן להם ואם היו מעלים שכר למדינה מותר ליתן להם עכ"ל: ופירש עלה הר"י בעל הטורים ז"ל וז"ל וגבאין של ע"ז אסור ליתן להם ואם היו מעלים שכר למדינה אעפ"י שגובין לע"ז מותר ליתן להם פי שבני המדינה לוקחים לעצמם מה שגובין ומספיקים צרכי ע"ז חותר כיון שאם ירצו יקחו לעצמם כל מה שגבו ומה שנותנים לע"ז כאילו נותנים מכיסם עכ"ל: וכן כתב ר"ת. ולא דמי ליריד של גוים דאסור לתת מהם לאליל דהתם מיירי שהמכס הוא לצורך האליל ונויה ותקרובתה. אבל האידנא אינו אלא חק לכהנים והנאתן ואין עושים מהם צרכי אליל. כההוא דאמר בסנהדרין בשלהי פ' בן סורר ומורה דף ע"ד ע"ב וז"ל הני קעקי ורימונקי היכא יהיבנא להו. אלא הנאת עצמו שאני וכו' עכ"ל: וכן כתב הרא"ש והר"ן והמרדכי ז"ל. והרב בעל ס' משאת בנימן כתב דקעקי ורימונקי יהבינן להו אפילו בידים וכ"ש חפני דרכי שלום וכ"ש להשאיל להם מלבושים ותכשיטים ביום אידם דשרי אע"ג דלובשים אותם בשעה שנכנסים לבית התועבה ע"כ: הביאו הרב המאסף בשיירי כנה"ג בי"ד סי' קמ"ח בהגהת הטור אות י"א ע"ש: והר"ר אלחנן כתב על מה שכתבו התוספות בריש פ"ק דע"ו בד"ה אסור לשאת ולתת עמהם וכו' וז"ל ומיהו נכון הוא להחמיר כשבא הגוי ואומר תלויני מעות לשקרי שקורין אופרי"ר אבל הר"ר אלחנן אמר כי גם באותם אופרי"ר אין שום איסור כי מה שהם נותנים אותם לגלחים ולכומרים אינו ממש לשם ע"ז אלא לצורך הנאתם עכ"ל: וכן כתב רב האי גאון בתשובה והביאה הרב בעל הטורים ז"ל בי"ד סוף סי' קמ"ט וז"ל וגם האידנא אינו מצוי שיתנו המכס לע"ז ואם יש מכס הוא לכהניהם ואוכלין ושותין אותו ואין קונים ממנו לא תקרובת אליל ולא נויה עכ"ל: וכן כתב הרשב"א בשם רש"י ז"ל באופן שדבר פשוט הוא דכל היכא שמה שנותנים לגלחים ולכומרים ואין קונים ממנו דבר של ע"ז אלא אוכלין ושותין ממנו להנאתם ואפילו שמספיקים אח"כ מכיסם לצרכי ע"ז מותר ליתן להם ואין בזה משו מהנה ע"ז כדכתינ':
אם כן בנ"ד שמה שנותנים לאפופיו"ר וסופריו ולכומריו בשביל הרשויות האלו אין קונים ממנו לא ע"ו ולא תקרובת ולא מהנה ע"ו כלל ועיקר. ליכא שום חשש איסור וכדכתיבנא. ומינה שאף מראה הנגע השלישית ונטהרה:
ומעתה נבא אל מראה הנגע הרביעית והיא שלכאורה נראה שהוא כקונה ע"ז ומוכרה. וקי"ל דמי ע"ז ביד ישראל אסור דמשתכר הוא בה ואסור להשתכר באיסורי הנאה וכו': הנה גם זאת נוכיח שהיא טהורה ושאין בה שום חשש איסור יען שאין ברשויות האלו שום ממשות של ע"ז ושגריעי הם מתשמישי דתשמישי דע"ז שמות' לבנותן וכ"ש למשכן וליהנות מדמיהן. דהשת' ומה אם ע"ז עצמה המוכרה בכי האי גונא דמיה מותרים בדיעבד הרשויות האלו שאין בהם שום ממשות ע"ז. לא כ"ש שיהיה מותר להשתדל בהם ולמכור אותם אפילו לכתחילה. ואולם היתר מכירת הע"ז עצמה על זה הדרך. כתבו התוספות בריש פ' בתרא דע"ז בדף ס"ב ע"ב אהא דקאמר התם דבי ר' ינאי יזפי פירי עניים בשביעית וכו' בד"ה יאות הן עבדין וכו' כתבו וז"ל מכאן דקדק הרב ר' אלחנן הלכ' למעשה שאם יש ביד ישראל יין נסך וע"ז ודברי' האסורי' ומכרו לגוי בהקפ' ומכר' הגוי לאחר קודם שיתן לזה הישראל הדמים שהדמים מותרין בדיעבד ואעפ"י שהאיסור עדיין ישנו בעולם ועוד הוסיף ר' יצחק שאפילו לא מכרם הגוי אלא כיון שמשכה אצלו קודם שיתן הדמים. דקי"ל משיכת גוי קנה. והוי כמו בא עלי ואח"כ נתן דאתננה מותר. ביון שלא היה ברשותה בשעת הביאה והכא נמי לא היתה ע"ז ברשותו בשעת פריעת המעות וכו' עכ"ל: ואם במכירת הע"ז עצמה כך. ודאי שיהיה מותר למכור לכתחילה הרשויות האלו שאין בהם ממשות של ע"ז כלל ועיקר שהם כשטרות בעלמא שאין בהם ממש אלא כנייר בעלמא חשבינן להו. דהכי אסיקנא בבבא בתרא בפ' הספינה אמר אמימר הלכתא אין אותיות נקנות במסירה וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש והתוספות והטור ולא דיינינן בהו משום ראיה דאית בהו אלא לענין דינא דגרמי ולכן גזרו ר"ל האי מאן דמזבין שטרא לחבריה צריך למיכתב ליה קני לך איהי וכל שעבודא דאי ביה וכו' וכדהוכיח מעלת א"א מ"ז זל"הה בחיבורו מים רבים בחלק ח"מ סי' ל"ב שאעפ"י שהקנה אדם לחבירו השטר דלא קנה אלא שיווי הנייר לא השעבוד דאית ביה. כל זמן שלא כתב ליה קני לך איהו וכל שעבודא דאית ביה לפי שאין שוה גוף השטר אלא לבור עפ"י הצלוחית ע"כ ע"ש: וכל כך הוא זה שאין בגוף השטר ממש שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות מכירה הלכה י"ב וז"ל קנין השטרות בדרך הזאת מד"ס אבל מן התורה אין הראיות נקנות אלא גוף הדבר בלבד קנוי לפיכך המוכר שטר חוב לחבירו יכול למחול ואפילו יורשו מוחלו ע"כ: והוא הרמב"ם ז"ל נתן טעם על הדבר סתם שם בפ"ו הלכה י' וז"ל המוכר שטר חוב לחבירו או נותנו לו במתנה אינו נקנה במסירת השטר לידו שלא מסר לו אלא הראיה ואין א הראיה נתפסת ביד עכ"ל:
ואם כן אין בשטרי הרשויות האלו שום שמץ ע"ז שהרי גדר ע"ו הוא דבר הנתפסת ביד דתנן בפ' כל הצלמים בדף מ"ה וז"ל ומפני מה אשרה אסור מפני שיש בה תפיסת ידי אדם וכל שיש בה תפיס' ידי אדם אסור ע"כ: וכתבו כל הפוסקי' אין איסור ע"ז אלא בדבר שיש בו תפיסת ידי אדם וכדפסק מרן ז"ל בי"ד סי' קמ"א ע"ש: ובנ"ד הראיה שבשטר היא מורה על רשות האגמון והגלחי' ותשמישי ע"ז והראיה אין בה תפיסת ידי אדם וכדכתב הרמב"ם ז"ל: אם כן המוכר השטר ההוא אינו מוכר דבר הנתפס ביד ודמיה מותרים לכתחילה ואף האוסרים למכור להם ספרי מינות לאו משום ממשות ע"ז דאית בהו. אלא משום לפני עור ולא מיירי אלא היכא דקאי בתרי עברי נהרא כדכתיבנא:
נמצינו למדין שהדמים שנותן הגוי לישראל בשביל ההשתדלות הזה אינ' דמי ע"ז. ולא משתכר הוא באיסורי הנאה. דאף אם יהיה בו ממש מותר לישראל למוכרו שאין השטר ההוא תשמיש דע"ז וכ"ש שאין בו ממש כדכתיבנא. ואם חליפין דחליפין דע"ז התירו עם היות שבאו מכח ע"ז הנעבדת כבר. כ"ש שיתירו תשמישין דתשמישין שעדין לא נעבד בהם ע"ז כלל:
וליכא למימר דכל הני דלעיל התירו דוקא באקראי כאשר יזדמן. אבל בקביעות שיקבע אדם לעשות עסק זה אסור. כאשר נסתפק החכם השואל נר"ו ושהכי אשכחן בפי' בפ' ז' דשביעית. והביאו הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות מאכלות אסורות הלכה י"ב וז"ל הצייד שנזדמנו לו חיה או עוף ודג טמאים וצדן או שניצודו לו טמאים וטהורים מותר למכרן אבל לא יכוין מלאכתו לטמאים עכ"ל: שהרי התם הטעם הוא. משום שהוא גזרה דרבנן. והיכא דגזור גזור והיכא דלא גזור לא גזור. וכמו שאמרו התוספו' ז"ל בפרק כל הבשר דף ק"ד ע"א שאין לדמות גזרות חכמים זו לזו אלא במקומות שהש"ס מדמה וכו' ע"ש: ואם התם אמרו שמי שנזדמן לידו שרי הא לעשו' סחורה אסור וכו' הכא אמרו ובונין עמהם בימוסיות. והתירו לכתחילה לבנות עמהם הטרקלין והאלטא"ר כדלעיל וכמו כן אין לאסור כאן בנ"ד משום מראות העין יען כי מלבד שאין בדבר שום מעשה אשר ירע בעיני הרואים כי אין כחם אלא לכתוב או לדבר עם סופרי האפיפיו"ר ויועציו היושבים בעיר רומ"י שאפילו יהיה הישראל עצמו עושה הדבר פה אל פה הוה שרי וכ"ש כשאין הדבר נעשה כע אם ע"י גוי בציווי הישראל היושב בעיר אמשטרדם רחוק ממנו כמה וכמה פרסאות:
סוף דבר לא מצאתי בדבר שום איסור לאבד עליו ריוח כזה אשר נזדמן לידי ראובן הנז' בכל ענין השאלה אשר לפננו. יען כי אין בזה משום ולפני עור לא תתן מכשול כלל ועיק'. הואיל ולא קאי בתרי עברי נהרא אדרבא יותר בקלות ישיגנו בגוי שס ולא הישראל ואין הפרש בין הגוים לפושעי ישראל המשומדים או אנוסים בענין זה. ולא משום אזיל ומודה דגוים בזמן הזה לאו אדוקים בע"ז הם ולא אזלו ומודו. ואף אם הוו אדוקים בע"ז ואזלו ומודו ליכא משום לא ישמע על פיך דבלאו הכי בעסק הזה עצמו אזלו ומודו ולא משום מהנה ע"ז הואיל וכל המעות האלו ניתנות לאפיפיו"ר ולמשרתיו ולא לע"ז. ולא משום משתכר באיסורו הנאה כי אין הרשות ההוא אסור בהנאה. והוא דבר שאין בו ממש. ולא נתפסת ביד ככל שטרות דעלמא. ואפילו נתפס ביד שרי הוא גרוע מתשמיש דתשמיש ומותר לעשותו. וכ"ש למכרו. ולא משום קביעות. דבהא לא גזרו רבנן. אלא אדרבא אמרו ובונים עמהם בימוסיאות דהיינו לכתחילה: ולא משום מראית העין דאין בדבר מעשה קשה לעון רואיו. ואפילו נעשה ע"י ישראל עצמו כ"ש שהוא עושה ע"י גוי. באופן כי הוא מות' מכל צדדיו. ועכ"ז אינני מורה הדין הזה הלכה למעשה בהיותו מענין ע"ז דחמירא. אם לא יסכי' עמי תחל' מורנו ורבינו היושב על כסא ההוראה אשר קטנו עבה ממתני. כי לולי האמנתי לראות בטוב הסכמתו. לא באתי עד הנה. ואת אשר יראה יגיד כי לא נסור ממנו ימין ושמאל לטוב לנו כל הימים וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה בעיר אמשטרדם המהוללה פה בק"ק ת"ת ה"י הכותב וחותם בסדר ושנת המקריב אתו לא יחשב לו פגול וגו' לפ"ג
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: