שאלה בהיות שהשרישונו רז"ל. שחייב אדם לברך שהחיינו. על כל מצוה ומצוה שיזדמן לידו מזמן לזמן. כגון על הסוכה. ולולב. או מי שקונה ס"ת. וכן על התחנכות שאר מצות. שיתחייב האדם לומר ברכת שהחיינו. נסתפקנו עכשיו. על ראובן שרצה להתחנך עצמו להיות מוהל. אם יהיה חייב לברך שהחיינו. בפעם ראשונה על עשיית מצותו. אם לאו. דיש פנים לכאן ולכאן. דהנה לפי מה שמצאנו להרב בעל המפה בש"ע י"ד סי' כ"ח. נראה שהוא פטור. שהרי כתב וז"ל מי ששחט בפעם הראשון. יברך ברכת שהחיינו על הכיסוי. אבל לא על השחיטה. משום דמזיק לבריה. וכמ"ש הרב בעל הלבושים ז"ל בפי' הנז' שאין לברך שהחיינו על השחתת שום נברא. ולכן נוכל לומר ג"כ האי טעמא. על המילה. שיהיה פטור המוהל בפעם הראשונה שמל. מלומר שהחיינו. כיון דמזיק בריה. ומשחית גברא. או דילמא. דהטעם שפטור השוחט. בפעם ראשונה לומר שהחיינו. הוא משום דסוף סוף. יכול לברך הברכה הזאת. תיכף ומיד אחר השחיטה. ולסמכה אחר מצות כיסוי הדם. משום דבברכה א' יכול לצאת י"ח. שיכול לעלות לו לכאן ולכאן. כדמצינו במצות סוכה. דאע"ג שעשייתה היא מצותה. והיה צריך שיברך שהחיינו. בזמן עשייתה. מ"מ רז"ל חייבונו. להמתין עד ליל א' של חג. ואז באמרנו זמן על הקידוש. הברכה הזאת עולה לכאן ולכאן. על עשיית סוכה ועל החג. אבל המוהל בפעם הא'. נימא כיון שאין לו מצוה אחרת סמוך למצותו. כדי שיברך עליה הזמן. לעלות לו לכאן ולכאן. בודאי הגמור. יהיה חייב לברך שהחיינו על מצותו. ואע"ג שיהיה מזיק לבריה. ומה גם שנוכל לומר על המילה. שאע"פי שמזיק לבריה בחחיכת הערלה. מתקן הוא לולד. כיון שכמה מצות תלויות במי שהוא מהול. וגדולה מילה וחביבה היא מאד בעיני המקום ב"ה:
ואם תאמר סוף סוף. יהיה המוהל פטור לומר שהחיינו. לפי שיכול לסמוך על הזמן שמברך האב. על הכנסת בנו בבריתו של א"א. עדיין תיבעי לך. אם אירע שכבר קדם ובירך האב שהחיינו. על בנו הנולד לו. כגון אם מתה אשתו בלדתה. שמברך שהחיינו במקום ברכת הטוב והמטיב. דהא ליכא הטבא לאחריני. כמ"ש הרב בעל המפה בש"ע א"ח סי' רכ"ג ס"ק א'. ודוקא חייב המוהל לברכו בשעת המילה. או אם מת האב. ואין שם מי שיודע לברך. אלא המוהל. אם יכול הוא לברך הזמן במקום האב. כיון דבשליחותיה קא עביד מצותיה. ויעלה לו לכאן ולכאן. או דילמא לא יברך. כיון שיש אומרים כשהאב עצמו מוהל את בנו. הוא יברך שהחיינו. ואם המוהל הוא אחר שאין שם שהחיינו. כמ"ש מרן ז"ל בשלחנו הטהור בי"ד סי' רס"ה ס"ק ז'. כ"ש הכא שאין לפנינו האב כי כבר הלך לעולמו. שיהיה פטור האחר לומר בברכת המילה שהחיינו:
השאלה הזאת נסתפקתי. והגם כי יודע אני בעצמי. שדברי הם צפצופי עופות ופטפוטי דברים. והבור ריק. אין בו מים זכים וברים. עכ"ז התאמצתי. וכאיל תערוג על אפיקי מים. כן צמאה נפשי. וכל כחתי. וכל האברים. לשתות מים ממ"רא דאתרא. מים חיים. מים טהורים. ממקור הדעת. נחל נובע מים רבים אדירים. מעיין המתגבר. כנחלים נטיו כגנות עלי נהר ויאורים. ה"ה הרב הכולל. והמובהק. שמו נודע בשערים. סיני ועוקר הרים. כמוהר"ר מ"ו שלם נר"ו יאיר לדור דורים. והוא במאמרו הטוב. ובנוע' נאומיו הישרים ציוה להקריב אותה לפני מעלת א' מן החברים. מהשמונה נסיכי בני אדם המאירים לארץ ולדרים. לעשות תשובה. וללקוט שושנים. מהלכות ודינים. זכים וברים: הלא זה דוד המשתתף עמנו במדרשנו עץ חיים היא למחזיקים ולמזכירי': הלא זה דוד אשר לו יענו במחולות. עט"ו ע"ט סופר מהיר. מבאר במכס"פים מזון לנפשם וחובר חיבו"רים: הלא זה שם דוד אשר כבר יצא טבעו ומוניטו בעולם בכמה ספרים. המאירים כככבים המזהירים. ה"ה החכם הנעלה. הספרא דוקנאיבר או ריין ובר אבהן כמוה"רר דוד מילדולה יצ"ו מכל מרעין בישין וממקרים. בן לאותו צדיק מ"ו אשר בעיר מולדתי בק"ק נפוצית יהודה אשר בעיר באיונה יע"א בהיותו שם לאב"ד ור"מ ומריה דאתרא. זכיתי ליצוק מים על ידיו הטהורים. נ"י פטיש החזק העמוד הימני. הגאון המפורסם הרב המובהק ה"ה המלאך כמוהר"ר רפאל זכותו יגן עלינו לדורי דורים. אשאלה ממנו במענה לשון. יבא נא דברו הטוב המאיר לארץ ולדרים. וינחני במעגלי צדק את הדרך אשר אלך בה למען לא תמעד האשורים. ואל ישיב פני ריקם להדריכני באורח מישור ודרך הת"שובה בדברים יקרים. והאל ברחמיו ישלם גמולו. וירחיב גבולו. ויעטרהו בחן וחסד ורחמים גמורים. נס"ו אכי"ר:
נאום הצעיר שבצעירים אבק סופרים. אברהם בלא"א כמה"ר יעקב עטיאש ישמרהו האל בורא רוח ויוצר הרים:
תשובה אחד הוא אברהם אשר אר"ש את האר"ש. באר"ש זבת חלב ודבש. כי משך בקס"ת ידו. אם לשב"ט אם לאר"שו. להיות שואל כענין בדבר הלכה. ונתנה האר"ש את יבולה. לתורה ולתעודה. על כל קוץ וקוץ. תילי תילין של הלכות. וחביבין עלי דברי דודים. כי מקדם קדמתה חיבתי היתה נודעת. עם מעלות מר אביו נר"ו ואהבתו גדלה עלי. דיתיב בתיבנא דלבאי. ומה גם עתה בראותי מיוצאי חלציו. בן חכם ישמח אב. לב בחור כארזים. ואת קולו שמעתי. בקול רעם גלגל המליצה. ערבה וצחה. יפה כתרצה. ושמחתי על גודל תשוקתו בתורה. ואמרתי עליו פרי צדיק עץ חיים. וברוך אברהם לאל עליון. ואחילה לאלדי ישעי. שכן ירבה וכן יפרוץ לשפוך על רוחו הטוב. רוח חן ותחנונים להצליח בתלמודו. ואברהם היה יהיה גדול בתורה. כי מובטחני שבס"ד. עלה יעלה במלחמתה של תורה. ויאר לנו או"ר בעד או"ר לירד לעמקה דדינא. כי בוצין בוצין מקטפיה ידיע. וחפץ ה' בידו יצליח. נס"ו אכי"ר:
והנה אנכי הרואה את האר"ש. אשר כוננו ידיו אמונה. ותבט עיני בשורי"ו. כי ל"ו פנים כלכ"ל. ומראש שורי"ם אראנו. כי על דרך שיח"ו לפי תו"מו. שור"יו באר"ש יכתבו בכל צדדי השאלה. ומן הראוי היה לי להשתעשע. בנועם שיח שפתותיו הנעימים. ולהשיבו באמרים נקיים וברים. כי כן ימלאו ידיהם השלמים. בשב"ט סופר. להפיק רצון דורשי רשומות. ואביטה במכוני. כי בקושי הנני נזקק להשיב לע"ע דברים נכוחים. כי ידוע לכל באי שער עמי. כי כעת הנני טרוד מאד. בהרבה עניינים. אשר סבוני גם סבבוני. וגברו עלי כשתף מים רבים. הן מבית והן מחוץ. ולא יתנוני השב רוחי. מ"מ אמרתי המכסה אני מאברהם. ולי מה יקרו יקר. הוד מעשה אצבעותיו הנעימים. לכן פי פערתי ואשאפה. הני מילי מעלייתא. ועמדתי להתבונן על השאלה. ועל כל צדדיה. להשיב אמרי לו על כל פרט ופרט וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הן אמת שראיתי דברי הרב בעל המפה והרב בעל הלבושים ז"ל אשר הביא דבריהם ה"ה ידיד נפשי נר"ו טל מה שכתב בי"ד סי' כ"ח על דין כיסוי הדם. משם מנהגים ישנים בשם ר ידידיה משפיירא ז"ל. שמי ששוחט בפעם הראשונה שיש לו לברך שהחיינו על הכיסוי. אבל לא על השחיטה לפי שהוא מזיק בריה. ושאין לברך שהחיינו על השחתת שום נברא וכו' עכ"ל:
והנה הרב בעל תי"ט ז"ל בספרו מעדני מלך ובל"ח הביא דבריהם ז"ל. ונתן טעם לדבר כי בכיסוי הוא מתקן. גם הב"ח ודמש"א ז"ל בסוף הפ' הביאו דבריהם ולא חילקו עליהם. וכתב שם הדמ"שא וז"ל ומש"ה ישחוט בראשונה עוף או חיה. כדי שיברך שהחיינו כיון שלא שחט מעולם. אבל לא ישחוט בראשונה בהמה כשלא שחט מעולם. דא"כ לא יכול לברך אז שהחיינו אשחיטה. ואף אם אח"כ ישחוט חיה או עוף. שוב אינו יכול לברך שהחיינו. כיון שכבר שחט בהמה. וכן נוהגין שהמתחיל לשחוט. ולא שחט מעולם. שוחט בראשית עוף. ולכן מברך שהחיינו ג"כ. אחר הכיסוי ולא קודם. כן נלע"ד וכו' עכ"ל:
והרב בעל כנה"ג ז"ל. שם בי"ד סי' כ"ח בהגהת הטור אות ו'. הקשה על דברי הרב בעל דמש"א ז"ל הנ"ל. וכתב אחר העתקת דבריו וז"ל. ואיני יכול להלמם. דכיון דטעם דאין מברכין שהחיינו על השחיטה. הוה משום דהוי מקלקל. ומכסה הוי מתקן. כמ"ש בס' המפה ובספר דמש"א ז"ל. או מטעם משום דשחיטה היא רשות. אי בעי שחיט. דהא יכול להיות בלא בשר לעולם. או שישחט אחר. אבל הכיסוי מוטל על כל אדם שרואה הדם לכסות. כמ"ש הש"ך וכו'. ואין זה טעם נכון בעיני דא"כ וכו'. ואיך שיהיה בין הכי ובין הכי. מאי אכפת לן אם שחט בהמה תחילה. כיון דעל השחיטה אינו מברך שהחיינו. והכיסוי עדין לא עשאו. דבהמה לא צריך כיסוי. ועכשיו ששוחט חיה או עוף. ומכסה פעם ראשונה. למה לא יברך שהחיינו וכו'. ולכן נ"ל דברים כפשטן. דאפילו שחט כמה בהמות כל שלא שחט חיה ועוף. תחלת חיה או עוף שישחוט. חייב לברך שהחיינו. ומ"ש בס' המפה. מי ששוחט פעם ראשון. מי ששחט חיה או עוף פעם ראשון קאמר. אע"פי שכבר שחט כמה בהמות. וכן העתיק דבריו בעל ל"ח עכ"ל ע"ש: ויהיה איך שיהיה בעיקרא דהאי דינא אם יברך על הכיסוי שהחיינו או לא. הנה הצגתי לפניך חבל נביאים שכולם מתנבאים בסיגנון א'. והביאו דבר זה בספריהם לפסק הלכה. בלי שום חולק. דהשוחט בפעם הא' שיש לו לברך שהחיינו על הכיסוי. ומדבריהם ז"ל למדנו טעם לדבר. למה יש לו לברך שהחיינו על הכיסוי. כי הרב בעל המפה בס' ד"מ שלו. והרב בעל מעדני מלך ול"ח ז"ל כתבו לפי שבכיסוי הוא מתקן. והרב בעל הלבושים ז"ל כתב. שהוא מעין שיש לברך שהחיינו. על חינוך שאר המצוות וכו ע"ש:
ואם כן לפי זה. הני תרתי טעמי לטיבותא. שכתבו הרבנים הנז"ל בדין הנז"ל של הכיסוי. כאן נמצאו וכאן היו ג"כ בנדון שנשאלנו עליו. על מי שמל בפעם הראשונה. שאם ההוא טעמא דמתקן. אין לך מתקן גדול מזה דעד עכשיו היה ערל בשר. ואותו מקום היה אטום והתוס'. ועכשיו נתקן בעד המילה. דהוא חתום באות ברית קודש. כאשר צדד ידיד נפשנו השואל דנ"ד. ואם ההוא טעמא אחריתי שנתן הרב בעל הלבושים ז"ל שהוא כמו על חינוך שאר כל המצות. ג"כ בנ"ד שנתחנך בקיום מצוה זו. להיות מוהל. ושש ושמח בעשיית המצוה ובאימון ידיו. כמוצא שלל רב. היה נראה לכאורה שיהיה חייב לברך שהחיינו. דהיינו ממש דומיא דשחיטה. באופן דהני תרתי טעמי הנז'. אתנהו ג"כ בנ"ד. ועיין מ"ש הרב בעל ש"ך ז"ל בי"ד בסי' הנז' בשם הרוקח סי' שע"ח. שכתב בשם ריב"ק משפ"יירא ז"ל שכל מצוה שעל האדם לעשות. ולא עשאה. ומתחנך לכתחלה שצריך לברך שהחיינו. ומייתי ראיה מדאמרינן במנחות דף מ"ה וז"ל. היה עומד ומקריב מנחות בירושלם. אומר שהחיינו. שנתחנך לעבודת הזמן וכו' ע"כ ע"ש: וכתב עלה הר"ב ש"ך ז"ל וז"ל ואפשר שעל זה סמכו לברך שהחיינו על הכיסוי וכו' עכ"ל:
וכפי זה היה עולה על דעתי. לפסוק ג"כ בנ"ד על חינוך מצוה זו. שהיה לו למוהל שמל בפע' הראשונה. לברך ברכת שהחיינו. ולדמותו לשוחט בפעם הראשונה. כמו שעלה בדעת השואל בא' מצדדי השאלה. דהיא היא. אלא שהדבר עדיין היה צריך לי תלמוד. מפני שלא ראינו. ולא שמענו. רמז לברכה זו. על דין הכיסוי. לא בגמ'. ולא בשום א' מן הפוסקים המפורסמים אצלנו. שיזכירו דין זה. זולתי הרב בעל המפה ז"ל. ואף שהזכירוהו. אלו המאורות הגדולים. אשר כבר קדמנו זכרם לעיל. מ"מ עדיין הדבר שקול. דדילמא אלו הרבנים הנז"ל. בתר הרב בעל המפה ז"ל גרירי שהיו אשכנזים כמוהו. והחזיקו כך במנהגם: אמנם אנחנו לא ראינו לשום פוסק אחר שזכרוהו. ואדרבא על כיוצא בזה. היינו יכולין לומר. דספק ברכות להקל. דהמברך ברכה שאינה צריכה. עובר על לא תשא וגו':
ובאמת דאחר שעלה על דעתי הנז"ל. מצאתי הון לי' להרב המובהק. כמוהר"י קאשטרו ז"ל. בספרו ערך לחם. בהגהותיו על הש"ע שכתב בסי' הנ"ל וז"ל י"א שהשוחט פעם ראשונה. מברך שהחיינו על כיסוי הדם. אבל לא על השחיטה. משום שהוא מזיק בריה ע"כ. ולא נהגו כן. ולא הוזכר בתלמוד ע"כל:
הרי שדחה דין זה. מטעם דלא נהגו כן. ומדלא נזכר בתלמוד. וא"כ אף הכא בנ"ד. שלא מצינו שהוזכר ברכה זו של שהחיינו שיברך המוהל בפעם הראשונה שמל. לא בתלמוד ולא בפוסקים. שיכולים אנו לומר שאין להוסיף מסברת דעתינו. שום ברכה שלא הוזכר בתלמוד ובפוסקים ז"ל:
ואם כן לפי זה יש לתמוה על מ"ש הרוקח בשם ריב"ק והרב בעל הלבושים ז"ל. דעל חינוך כל המצות. שמברך שהחיינו. דהיכן מצאו ללמוד דן זה. ואדרבא מצאנו ראינו כמה וכמה מצות שאדם עושה. ואינו מברך עליהם שהחיינו. בפעם הראשונה. דוק ותשכח. שאין לומר שהחיינו. אלא באותם הדברים שהוזכרו בתלמוד ותו לא:
אלא שלפי האמת. יש לתמוה בדברי הרב כמוה"רי קאספרו הנז"ל. במ"ש שלא נהגו כן. דמי אמר לו שלא נהגו כן בכל העולם. דאפשר שיש הרבה מקומות בעולם. שנוהגים לברך שהחיינו על השחיטה כשמכסה את דמו. כדברי הרבנים הנז"ל. וגם במ"ש שלא הוזכר בתלמוד. זה אינו ראיה כלל לפי שאינו מוכרח. שכל הדברים. שמברכים עליהם שהחיינו. יזכירום בתלמוד. דאותם שהוזכרו הוזכרו. ומהם אנו למדים לשאר המצות. ולשאר הדברים שיש בהם שמחה. שמברכים ג"כ עליהם שהחיינו:
וגם על מה שהקשינו לעיל. על ח"ש הרוקח בשם ריב"ק והרב בעל הלבושים ז"ל. דהיכן מצאו ללמוד דין זה דעל חינוך כל המצות כולן. שיברך עליהם שהחיינו וכו'. מלבד הראיה שמייתי הרוקח ז"ל מההיא דמנחות אשר קדמנו זכרה לעיל. היה נלע"ד להליץ ג"כ בעדם. ולומר שטעמם ונימוקם עמם. שהרי מצאנו ראינו שהרמב"ם ז"ל. בפ' י"א מהלכות ברכות. הלכה ט' כתב וז"ל. כל מצוה שהיא מזמן לזמן. כגון שופר. סוכה. לולב. ומקרא מגילה. ונר חנוכה. וכן כל מצוה ומצוה שהיא קנין לו כגון ציצית. ותפילין. ומזוזה. ומעקה. וכן מצוה שאינה תדירה. ואינה מצויה בכל עת. שהרי היא דומה למצוה שהיא מזמן לזמן. כגון מילת בנו. ופדיון הבן. מברך עליה בשעת עשייתה שהחיינו. ואם לא בירך על סוכה ולולב וכיוצא בהם שהחיינו בשעת עשייה. מברך עליהם שהחיינו. בשעה שיצא י"ח. וכן כל כיוצא בהן עכ"ל:
הרי לך שהרמב"ם ז"ל כתב בפירוש דה"ה והוא הטעם בכל שחר המצות כיוצא בהן. וכתב קצת מצות שמברך עלהם שהחיינו. בשעת עשייתם. או בשעת שיוצא י"ח בהם. ומאלו נלמוד לשאר המצות:
ועוד ראיתי בתשובות הרב הגדול כמוה"רי בי רב ז"ל. אשר הביא בסופו פסק א' למוה"רש ן' עזרא ז"ל. על ענין הקונה ס"ת שצריך לברך שהחיינו. בפעם הראשונה שקורא בו. ושם האריך בכל מילי דשייכי לברכת המצות. שזאת היתה לי שלא להטריח הקולמוס להאריך בהאי מלתא. כאשר היה עם לבבי. להיות שכבו קדמני הרב הנז' ז"ל. והסכימו עמו הרב הגדול כמוה"רי אשקאפה בעל ראש יוסף ז"ל. והרב המובהק כמוה"רש אלגאזי. והרב כמוה"רי ן' ג'אמיל ז"ל. ודוק שכן מאותו נידון עצמו איתא סייעתא רבא לנ"ד. ולדין כיסוי הדם הנ"ל. דבחינוך המצוה צריך לברך שהחיינו. דמה לי ס"ת. ומה לי מצות אחרות. דכולם מצות מיקרו:
ואם יאמר האומר. דלא ראי זה כראי זה. דשאני התם דקנה אותה מצוה דס"ת. בדמים יקרים. ולכן דין הוא. שיברך עליה שהחיינו. דלא גרע מקנה כלים חדשים וכו'. דמברך עליהם שהחיינו. מה שאין כן בנ"ד. שאין בגוף מצוה זו חיסרון ממון. וכדמצינו להר"ב הטורים ז"ל בא"ח סי' כ"ב שכתב וז"ל העושה ציצית לעצמו מברך שהחיינו ע"כ. ומרן ז"ל תמה עליו שם בב"י. דלמה לא כתב ג"כ בתפילין שמברך שהחיינו. כמו גבי ביצית וכתב בשם מוה"רי אבוהב ז"ל דס"ל להר"ב הטורים דלא קי"ל כההיא תוספתא וכו'. ומ"ש בציצית שיברך שהחיינו. אינו מטעם המצוה. אלא מטעם קנה כלים חדשים וכו' יעו"ש. וכ"כ בעל העיטור ע"כ: ומהטעם הנ"ל כתב מרן ז"ל בשלחנו הטהור שם בסי' הנ"ל. שאם קנה טלית ועשה בו ציצית שמברך שהחיינו. דלא גרע מקנה כלים חדשים. ושאין בזה משום ברכה לבטלה. מפני שסמך על דברי הר"ב העיטור ועל דברי מוהר"י אבוהב ז"ל וכו' ע"ש: ולפי זה. בנ"ד שאין בו חיסרון כיס. יאמר האומר שאינו דומה כלל לההיא דס"ת שקנה אותו בדמים יקרים וכו'. ושאין לברך עליה שהחיינו: גם אתה אמור לו דאי משום הא לא אירייא. חדא. דמדברי הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מהלכות ברכות הלכה ט'. משמע בפשיטות. דלא מטעם קנה כלים חדשים בלבד קאמר לה. שהרי כלל דין ציצית. עם שאר כל המצות שמברך עליהן שהחיינו. וכולהו בחדא מחתא מחתינהו. ונראה מדבריו בבירור. דברכת שהחינו על טלית חדש. ונותן בו ציצית. היינו על שמחת מצות ציצית. שמקיים. כשלובש הטלית החדש. הוא שמברך ודוק:
ועוד ששם באותה תשובה ממוה"רש ן' עזרא ז"ל שקדמנו זכרה לעיל. בחתימתו אשר חתם עליה. כמוה"רי ן' ג'אמיל ז"ל. כתב וז"ל ולדעת מאן דסבר. דצריך לברך שהחיינו. כשקונה או כותב ס"ת לעצמו. דלאו מדין כלים חדשים נגעו בה. אלא מטעם המצוה הוא דסברי הכי. דהנה הרמב"ם ז"ל. בפי' משמע מדבריו. דלא מדין קנה כלים חדשים קאמר לה. שהרי כתב בפ' י"א מהלכות ברכות וז"ל וכן כל מצוה ומצוה וכו'. כגון ציצית. ותפילין. ומזוזה. ומעקה וכו'. מברך עליהם שהחיינו. ולדעתו ז"ל. כמו שבתפילין ומזוזה ומעקה. מה שמברך שהחיינו. הוא מטעם המצוה עצמה. ה"ה והוא הטעם. בקונה ס"ת לעצמו. דמברך עליו שהחיינו. מטעם המצוה וכו' עכ"ל לעניינינו. ועוד האריך שם בראיות ע"ש:
נמצינו למדין מדבריו ז"ל דה"ה בכל שאר המצות שמתחנכין בהן בפעם הראשונה. שמברכין עליהן שהחיינו. דלא שייך בהו טעמא. דקנה כלים חדשים. כי הטעם הוא משום עשיית המצוה. וכיון שכן ה"ה יהיה בנ"ד כשנתחנך המוהל למול בפעם הראשונה. שיחיה חייב לברך ברכת שהחיינו. וכן נראה מדברי הר"ב ט"ז שכתב וז"ל. ומ"מ בין בציצית. ובין בתפילין. יש לברך שהחיינו בפעם הראשונה. כמו בכיסוי הדם. ומינה לכל מצוה שאדם עושה בפעם הראשונה. שמברך שהחיינו עכ"ל. והר"ב אליה רבא בא"ח סי' כב אחר שהביא דברי הר"ב ט"ז הנ"ל. כתב וז"ל ומשמע דכ"ע מודים בזה. שמברך בפעם הראשונה שמחנך בה וכו' עכ"ל:
וכיון שכן יפה כתבו הרוקח בשם ריב"ק. והר"ב הלבושים ז"ל. דלכל המצות. כשמחנך המצוה. יש לו לברך שהחיינו. ואף שלא הוזכרו בתלמוד בפי' ובפרטות כל מצוה ומצוה שיברך עליה שהחיינו. אין לחוש דלא כרוכלא הוא וכו'. וכבר כייל לן הרמב"ם ז"ל כללא. שלכל מצוה שהיא קנין לו. צריך לברך עליה שהחיינו. דמשמע מדבריו אלו דבא לומר וללמד אפילו טל אותם שלא נזכרו בהדיא בתלמוד. כיון שהיא קנין לו. מברך עליה שהחיינו. מטעם המצוה עצמה. שזיכהו ה' לקיימה. ושש ושמח בקיומה ובעשייתה:
ומהמורם מכל הנ"ל נראה. שלכאורה יצא דינו של הר"ב המפה ז"ל. אמת ויציב. דבכיסוי הדם. בפעם הא'. יש לו לברך שהחיינו על השחיטה. מטעם המצוה עצמה. ומכאן הייתי רוצה ללמוד לנ"ד שמה"ה והוא הטעם. יהיה חייב ג"כ המוהל שמל בפעם הראשונה. לברך שהחיינו. בקיום וחינוך מצוה זו דמאי שנא:
אלא שלכאורה. לפי המונח הזה שהנחנו. שמדברי הרמב"ם ז"ל משמע. דלא מדין קנה כלים חדשים. נגע בה. אלא מטעם המצוה עצמה כדכתיבנא. יש לתמוה על מרן מוהר"י קארו ז"ל. כיון שברוב המקומות. וכמעט ברובא דרובא. פוסק בש"ע כדברי הרמב"ם ז"ל. ומביא נוסח לשונו. זולת במקומות שרבים חולקים עליו. שאז מביא סברת החולקים. וכותב מיד בצידו. ויש אומרים או יש חולקים. ועל הרוב הוא רומז על הרמב"ם ז"ל. איך כאן בדין הציצית. שינה ממנהגו הטוב. ופסק בש"ע שמברך שהחיינו. דלא גרע מקנה כלים חדשים. ולא חש לדברי הרמב"ם כלל להביא דבריו אפילו במחלוקת:
אמנם כדי להליץ בעד מרן ז"ל. נל"עד שנוכל לומר. דבכלל מ"ש דלא גרע מקנה כלים חדשים. רמז ג"כ דברי הרמ"בם ז"ל. וכונתו לומר. דמי שקנה טלית ועשה בו ציצית. עכ"פ צריך לברך שהחיינו. משום מצות ציצית. שמקיים בטלית החדש שקנה. וכמ"ש הרמב"ם ז"ל: ואף לפי דברי האומרים שאינו מברך שהחיינו. אלא על מצוה הבאה מזמן לזמן. מ"מ הכא לגבי ציצית צריך לומר שהחיינו. מטעם דלא גרע מקנה כלים חדשים. וכמ"ש הר"ב העיטור והרב מוה"רי אבוהב ז"ל. לדעת רבינו בעל הטורים. ונמצא שהרמב"ם והר"ב העיטור טור והר"ב הטורים ז"ל. לא פליגי לענין דינא אלא כולם שוים לטובה. שמברך שהחיינו על טלית חדש. רק שכל א' אזיל לטעמיה ודוק:
ועוד היה נלע"ד להביא ראיה להחזיק במעוז דברי אלו ד' מטיבי לכת. שהזכירו בכיסוי הדם ברכת שהחיינו. ומינה ללמוד לנ"ד במוהל שמל בפעם הראשונה. אף שלא הוזכר בתלמוד. ממה שמצאתי להרב המובהק כמוהרש"ח ז"ל בתשובותיו סי' מ"ב וז"ל. ולענין הברכות אשר תיקנו רז"ל. הדרך הנכון לפסוק בין בברכות המצות. בין בברכות ההודאה והשבח. ובין בברכות הנהנין. היכא דאיכא פלוגתא דרבוואת'. אי צריך לאמרן או לאו. להקל ושלא לאמרן. דספק ברכות להקל עכ"ל:
משמע מדבריו אלו ז"ל דדוקא היכא דאיכא פלוגתא דרבוואתא. אז אזלינן לקולא. אמנם הכא בכיסוי הדם. דלא נמצא שום חולק בדבר. זולתי הרב כמוה"רי קאסטרו ז"ל שכתב שלא נהגו כן. ושלא הוזכר בתלמוד הו"ל חד לגבי ד'. ומה גם שכבר הוכחנו לעיל דאף שלא נזכר בתלמוד. שלא מפני זה. נמנע עצמנו מלברכה. כי כמה ברכות מצינו כיוצא בהם. שלא הוזכרו בתלמוד. ואנו מברכין אותם. כיון שהברכה תלויה במצוה שהיא קנין לו. כדכתב הרמ"בם ז"ל. אף אלו כיוצא בהם:
ותדע שהרי גם בס"ת. שהבאנו ראיה מינה לנ"ד. לא מצאנו ולא ראינו. ולא שמענו מעולם. שהוזכר בתלמוד. ולא בשום א' מהפוסקים המפורסמים. שצריך לברך שהחיינו. בפעם הראשונה שקורא בו. ועכ"ז הסכימו אלו ד' הרי ישראל זלה"ה. שצריך לברכה. דהיא מלתא דתליא בסברא. אף שלא נזכר בפי' בתלמוד. ואין בה משום ברכה לבטלה. ומינה ג"כ היה נלע"ד לומר בנ"ד. דמאי שנא וכדכתיבנא:
ואל תשיבני ממ"ש ההגהות מיימוניו' ז"ל בפ"ה מהלכות מילה וז"ל וראבי"ה כתב שהמל את בנו בעצמו. מברך שהחיינו. וכן עשה מעשה בעצמו. וכן דן לפני אביו רבינו יואל הלוי וכל הישיבה והודו לו. וטעמא. דהשתא עושה המצוה המוטלת עליו וכו' עכ"ל: דמשמע מדבריו אלה. דאם האב בעצמו מלאת בנו. שעושה המצוה המוטלת עליו לבדו. אז הוא מברך שהחיינו. הא לאו הכי. שאם המוהל הוא אחר. שאינו מברך שהחיינו. וכמו שרמז הסבר' הנ"ל ה"ה נ"רו בשאלתו הנז"ל בשם מרן ז"ל. וכמו שראיתי אח"כ שכ"נ בהדיא הר"ב הלבושים ז"ל. בי"ד סי' רס"ה ס"ק ז'. וז"ל וי"א כשהאב עצמו מוהל את בנו. שמקיים המצוה המוטלת עליו לבדו. אז הוא מברך שהחיינו. ואם המוהל הוא אחר. אין שם ברכת שהחיינו כלל. לא האב שאינו מקיים המצוה המוטלת עליו. וכ"ש המוהל דלגבי דידיה. לא שייך לדמות לדבר הבא מזמן לזמן. שהוא מל בכל פעם שיזדמן לו. אפילו ק' פעמים בשנה עכ"ל:
הרי שכתב בפורוש שאם המוהל הוא אחר. שאין שם ברכת שהחיינו כלל. דלפי זה. יבא הטועה לטעות ולומר. כמו שצידד השואל בשאלתו. יהיה הכא ג"כ בנ"ד. שאפילו בפעם הראשונה שמל. שלא יברך שהחיינו. מהטעם הנז"ל:
דהא ודאי ליכא למיטעי בהא. שהדבר ברור. שאין הנדון דומה לראיה. דהרי נוכל לומר שהתם איירי. כשכבר זה המוהל מל פעם ראשונה וברך שהחיינו. ועכשיו הוא מוהל והולך. בכל פעם שיזדמן לו. ורצה ללמדנו שאין לו לברך בכל פעם שמוהל ברכת שהחיינו. דהוה תיסק אדעתין. שהיה צריך לברך בכל פעם שמוהל. כמו האב המוהל את בנו הוא בעצמו. דחייב לברך בכל בן ובן שימול ברכת שהחיינו. קמ"ל דלא. והכי דייקי דבריו. שכתב וז"ל לפי שהוא מל בכל פעם שיזדמן לו וכו'. דמשמע שכבר הוא אומן בקי וכבר מל הרבה פעמים וכו': אבל לעולם אימא לך. דאה"נ שאם עדין לא מל שום תינוק. ובא למול בפעם הראשונה. שלא פוטרו הרב ז"ל מלומר ברכת שהחיינו. דמאי שנא מחינוך שאר המצות. דמברך עליהם שהחיינו וכדכתיבנא:
ואם יאמר האומר. דכיון שאין עיקר המצוה תלויה במוהל אלא באב. כדמשמע מדברי ההגהות מיימוניות ומהר"ב הלבושים ז"ל הנזכר. וכדמצינו בס' אורחות חיים שכתב בשם הרמ"ה. שנראים הדברים. שלא אמר הרמב"ם ז"ל. שמברך שהחיינו על המילה. אלא בזמן שמל אותו אביו וע"י עצמו. דוגמא דפדיון הבן. אבל בזמן שמל אותו אחר. שאין אבי הבן מברך שהחיינו. וכ"כ מוהרי"ל ז"ל שאין לאבי הבן לברך שהחיינו אא"כ מל בעצמו וכו'. וגדולה מזו. הר"ב העיטור. והשה"ג בפ"רא דמילה. והר"ן ז"ל בפ' לולב וערבה כתבו שאין לאב לברך כלל על המילה. אפילו על הבן הראשון. וכן מצאתי בפסקי תוספות בסוף פסחים. שאין לברך זמן במילה וכו' ע"ש: ומינה במכ"ש שאם המוהל הוא אחר. שאין המצוה מוטלת עליו. שלא יברך כלל וכדכתיבנא:
גם אתה אמור לו. דהן אמת. דעיקר המצוה היא על האב למול את בנו. יותר מכל א' משאר ישראל. אך אמנם אם מל את הבן הזה איש אחר. לא מפני זה נאמר. דאותו המוהל אינו עושה ג"כ מצוה. דמצוה גדולה מיקרי להיות מוהל. שמקרבו לבריתו של א"א. ומכניסו תחת כנפי השכינה. ע"י מצה זו. וזו היא סיבה גדולה קיים כל מצות שבתורה. ומה גם דלא גרע שחינוך שאר המצות כולם. שאדם עושה. שיש לו לברך שהחיינו:
ותדע שכן הוא. שהרי כשכתב אח"כ. הר"ב הלבושים עצמו. וכ"ש המוהל. דלגביה דידיה לא שייך לדמות לדבר הבא מזמן לזמן. אמאי לא כתב טעמא דמילתא. משום דאין שם מצוה במוהל לגביה דידיה. אלא ודאי דמשמע דגם אם המוהל הוא אחר. מקיים ג"כ מצוה רבא. אלא שאינו כ"כ גדול. בערך האב עצמו. דאם האב עצמו הוא מוהל. מברך בכל בן ובן. מה שאין כן במוהל דבפעם הראשונה לבד הוא שמברך שהחיינו. ובברכה הלז נפטר בכל שאר המילות שיעשה בכל ימיו:
ואם הא"ח כתב בשם הרמ"ה. שנראים הדברי' שלא אמר הרמב"ם שמברך שהחיינו. אלא בזמן שמל אותו אביו וכו':
פוק חזי מ"ש על דבריו. הר"ב שיירי כנה"ג בי"ד סי' רס"ה. בהגהת הב"י אות ח"י וז"ל. ואין נראה כן מפשט דברי הרמ"בם. אלא אפילו כשמל אותו אחר. מברך אבי הבן שהחיינו וכו'. וכ"כ הב"י בשם הרשב"א. ורבינו ירוחם. והג"מ בפ"ג דמגילה. וכן המנהג ע"כ ע"ש: וכ"כ שם הר"ב הלבושים בשם י"א. וז"ל י"א שהאב מברך שהחיינו על כל מילה ומילה שעושה. דהוה לדידיה. כמו דברים הבאים מזמן לזמן. והוא דעת הרמב"ם. ונוהגים כמותו בכל מלכות א"י. וסוריא וסביבותיה. ומלכות מצרי' ע"כ. וזה פשוט:
הכלל העולה שמכל הני טעמי ומכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא. לכאורה היה נלע"ד. דהוה שייך שפיר לענין דינא. לחייב למוהל בפעם הראשונה. שנתחנך במצוה הנז"ל. לברך ברכת שהחיינו. כמו בחינוך שאר כל המצות. מכח כל הני ראיות והוכחות דכתיבנא. ומה גם בנ"ד ששקולה מצות מילה. כנגד שאר כל המצות. והייתי סובר שמקום הניחו לנו הראשונים ז"ל. להניח ברכה בקרב הארץ וכדכתיבנא ודוק:
אמנם אחר העיון שפיר כדקא יאות. רוח אחרת היתה עמדי. כי ראיתי דאיכא למשדי ביה נרגא. ושאיפכא מסתברא מכל מאי דכתיבנא. ושאין הנדון דומה לראיה. ולכן הסכמתי לענין פסקא דדינא. לגזור אומר. שבמוהל שמל בפעם הראשונה. לא שייך ביה לברך ברכת שהחיינו כלל. ושאם יברך דהו"ל ברכה שאינה צריכה. והויא ברכה לבטלה. ועובר על לא תשא וגו'. וקודם שנוכיח הדבר לענין דינא. הנני רוצה לחפש ולבדוק ולחזור. אחר כל אותם המצות שכתבו עליהם הפוסקים ז"ל. דשייך לברך עליהם ברכת שהחיינו. ולדייק בראיותיהם. ולשאת ולתת בדבריהם ז"ל. ואח"כ אסיים בכי טוב. לענין דינא. מה הדין נותן בנדון הלז דנ"ד. ולהכריח הדבר. כיד ה' הטובה עלי. כדי להפיק רצון השואל. כי אהבת עולם אהבתיו. וזה יצא ראשונה:
הנה מצאנו ראינו. שלענין מצות ביעור חמץ שהיא מ"ע מן התורה כדכתב הרמ"בם ז"ל בריש פ"ב מהלכות חמץ ומצה. שאיכא פלוגתא דרבוואתא. אי מברך שהחיינו על עשיית המצוה הנז'. או לא. וכמו שהביאו הג"ת ז"ל בפ"ג מהלכות חמץ ומצה ס"ק ה'. והר"ב הטורים ז"ל בא"ח סי' תל"ב. שהביא דברי הר"ב העיטור. וכתב שם וז"ל. ובעל העיטור כתב דאיכא מ"ד שמברך שהחיינו. דהא מזמן לזמן קאתי. ואיכא מ"ד דלא בריך. דהא לא קבע ליה זמנא. דהא מפרש בים ויוצא בשיירה. ודעתו לחזור. אפילו מראש השנה צריך לבדוק ע"כ. וכתב עוד בשם הרא"ש ז"ל שאין לברך. לפי שהבדיקה היא לצורך הרגל. ואסמכינן אזמן דרגל ע"כ. והרד"א ז"ל כתב בשם תשובת הגאונים. משום דאין מברכין שהחיינו. אלא בדבר שיש בו שמחה והנחה לגוף ע"כ. והב"ח ז"ל פסק שאין לברך שהחיינו. ושכן הוא המנהג. וכתב עוד הר"ב העיטור ז"ל וז"ל. ומסתברא דרשות הוא. וכיון שרשות היא מאן דבעי מברך ע"כ:
ותמה על זה מרן ז"ל. דכיון שהוא רשות. היה לנו להחמיר ולומר מספק לא יברך. וכן תמה טל מה שאמרו דשהחיינו אקרא חדתא הוי רשות. וכתב מיהו בההוא איכא למימר. דקים להו לרבנן. דהכי תיקנו מעיקרא. לברך זמן אקרא חדתא אם ירצה עכ"ל:
ויש לתרץ דאין זה מן התימא. שהרי ההוא שאמרו דשהחיינו אקרא חדתא הוי רשות. אין דעתם ז"ל לומר שהרשות בידו. אי בעי לברך שהחיינו עליה או לאו. אלא דעתם ז"ל הוא לומר. שפעולת האכילה של הקרא חדתא היא רשות. אי בעי אכיל או לא. אבל אם עושה הפעולה שאוכל ממנה. אז חל עליו חובה לברך עליה זמן. וכדפיר' מעלת א"א מ"ו זלה"ה בספרו מים רבים בא"ח סי' ח' וז"ל שחיטת חולין וזמן דקרא חדתא. רשות נינהו. ר"ל פעולת השחיטה. ופעולת האכילה של הקרא חדתא. הן רשות. ואפ"ה כשעושים הפעולה. חל עליהם חובה. לזה לברך הזמן. ולזה לברך ולשחוט כדינו עכ"ל:
ועוד שהרי הר"ב העיטור ז"ל. לא כתב דספק הוא. ומאן דבעי מברך. אלא כתב רשות הוא. ור"ל שאינו לא חובה ולא פטור. אלא הרשות בידו אם רוצה לברך יברך. ואין בזה משום ברכה לבטלה. ואם אינו רוצה לברך לא יברך. ואין בזה איסור שמבטל ברכה שצריך לברך:
וכן משמע מדברי הרש"בא בתשובה רמ"ה. שנשאל אם מברכין שהחיינו על המילה. וכן מי שנולד לו בן אם מברך שהחיינו. והשיב וז"ל מסתברא דכל שנולד לו בן. צריך לברך שהחיינו. בין נולדו לו בנים אחרים. בין לא נולדו לו בנים אחרים וכו'. אלא שלא ראיתי שנהגו כן. אפילו הגדולים אשר בארץ. ושמא עשאוה רשות כקרא חדתא. דמברכינן זמן. ולא בחובה. דכל שאינו בא מזמן לזמן כמועדות. אין מברכין שהחיינו בחובה. וכדאמרינן בר"ה. מהו לומר זמן בר"ה וביו"הך. רשות לא קמבעיא לי. דאפילו אקרא חדתא אמרינן. כי קמבעיא לי חובה וכו' עכ"ל: ומדברים אלו נראה פשוט. דהכונה הוא כמו שכתבתי. וכיוצא בזה כתב הרי"בש ז"ל בסי' תק"ה וז"ל ומה שטען עוד ואמר דכל שהוא ספק. שזה אומר לברך. וזה אומר שלא לברך. טוב הוא שלא לברך. כדי שלא יעבור משום ברכה שאינה צריכה. גם זו אינה טענה. שכיון שיש טענות וראיות מספיקות להכריח כדברי האומר לברך. אין זה ספק. והביא עוד ראיה מהא דמברכינן אקרא חדתא רשות וכו' ע"כ ע"ש:
וכמו כן הכא במצות ביעור חמץ. יש טעם נכון כדי לברך. משום שהיא מצוה הבאה מזמן לזמן. וכדהוכיח הר"ב פר"ח ז"ל בא"ח סי' תל"ב ע"ש. ואע"פי שמאן דאמר דלא יברך. הוי טעמא משום דלא קבע ליה זמנא. דהא מפרש בים. או יוצא בשיירא ודעתו לחזור אפילו מר"ה צריך לבדוק. א"מ מצינן לדחותו ולומר. דכיון דכל עיקר הבדיקה אפילו מר"ה. הוי משום מצות בדיקת חמץ. שהיא מצוה הבאה משנה לשנה. א"כ מצוה הבאה מזמן לזמן מיקרי:
כל זה היה נראה לי להליץ בעד רבינו בעל הטורים ז"ל. שכתב בשם הר"ב העיטור דמסתברא רשות הוא. וכיון דרשות הוא. מאן דבעי מברך:
אמנם סברת הרא"ש ז"ל הגם שהר"ב פר"ח ז"ל שם דחאה. וכתב שטעמו אינו מחוור וכו'. לענ"ד היא סברה נכונה. לפי שכיון שהבדיקה היא לצורך הרגל. סמכינן אזמן דרגל. ודברי הרא"ש אלו. הם בכלל כ"ה סי' ג' מתשובותיו. שכתב שם וז"ל וששאלת למה אין מברכין זמן על ביעור חמץ. יראה לי משום דביעור חמץ מן הבית הוא הכנת מועד. כענין עשיית סוכה לישב בסוכה בחג הסוכות. ותניא העושה סוכה לעצמו מברך שהחיינו. ואנן לא מברכינן זמן בשעת עשייתה. אלא מברכינן ליה אכסא. וכן נמי כל צרך הכנת המועד משהינן ליה עד המועד. ומסדרינן ליה אכסא עכ"ל: ודוק שדברי הר"אש הנז' ז"ל הם קרובים למ"ש הרמ"בם ז"ל בפי"א מהלכות ברכות הלכה ח' וז"ל. כל מצוה שעשייתה היא גמר חיובה מברך בשעת עשייה. וכל מצוה שיש אחר עשייתה. ציווי אחר. אינו מברך אלא בשעה שעושה הציווי האחרון. כיצד העושה סוכה או לולב או שופר וכו'. אינו מברך בשעת עשייה וכו' עכ"ל: וכמו כן הכא לגבי מצות הביעור. אע"פי שמצות בדיקת החמץ. היא מצוה בפני עצמה. ומברך עליה. כיון שיש ציווי אחר אחר זה. דהיינו שלא יראה ולא ימצא שאור וחמץ בבית. כל שבעת הימים. כדי שלא יבא לאכלו. נמצא שמצות בדיקת החמץ וביעורו. היא הכנה לשבעת ימי הפסח. שלא יבא לעבור בבל יראה ובל ימצא. ולכך אינו מן הראוי לברך ברכת שהחיינו. על בדיקת החמץ. אלא לסומכו על ברכת שהחיינו דרגל. ודלא כהר"ב פר"ח ז"ל. שכתב שם. שראוי לנהוג ולהנהיג לברך ברכת שהחיינו. אחר שבירך על ביעור חמץ ודוק: וכ"כ הר"ב הטורים ז"ל בסי' תרמ"א דברכת שהחיינו דסוכה. מסדרינן ליה אכסא. וזמן שעל הכוס פוטר גם דסוכה. וכ"כ ג"כ בסי' תרנ"א לענין לולב. שלא יברך שהחיינו בשעת עשייתו. אלא בשעת נטילתו. שהוא עיקר מצותו. וכן נמי לענין שופר לא יברך שהחיינו. רק בשעת תקיעתו. ולא בשעת עשייתו. מפני שעיקר מצות השופר היא התקיעה. והגם שעיקר מצות השופר היא התקיעה. כתב הרא"ש ז"ל בפ' בתרא דר"ה מחלוקת הפוסקי'. אי מברכין על תקיעת שופר. או לשמוע קול שופר. וכפי הנראה הרא"ש ז"ל סובר דמברכין לשמוע קול שופר. וכדעת בה"ג. משום דבשמיעת קול השופר הוא יוצא. ולא בתקיעת שופר וכו'. וכן מצאתי שכתב הרמב"ם ז"ל בס' שו"ת שלו. שנדפסו לע"ע מחדש. אשר הועתקו מלשון ערבי לל"הק. כי בתשובה נ"א כתב על מה שנשאל מה הוא החילוק שיש בין לשמוע קול שופר. ובין על תקיעת שופר וז"ל. תשובה. החילוק גדול ביניהם. כי המצוה המיוחדת אינה התקיעה. אלא בשמיעה סגי. דאם היתה המצוה התקיעה. היה צריך כל א' וא'. לתקוע לעצמו כמו שחייב כל אדם בלולב ובסוכה. וא"כ ודאי. השומע שלא תקע. לא יצא י"ח. וכן התוקע שלא שמע יצא י"ח. אפילו סתם אזניו בשביל שתקע. ואין הדין כך. כי המצוה היא השמיטה ולא התקיעה. וכמו שהסוכה. המצוה היא הישיבה ולא העשייה. ובלולב הנטילה ולא באוגדן. כך זו שהמצוה היא השמיעה. וכשהוא תוקע אני יוצא י"ח במה שאני שומע. ולכן צריך לברך לשמוע קול שופר. כמו שמברכין לישב בסוכה. ולא לעשות סוכה עכ"ל: וכ"כ הטור ז"ל בסי' תקפ"ה וז"ל. וקודם שיתקע יברך לשמוע קול שופר. ולא לתקוע. דלא בתקיעה תליא מלתא. אלא בשומע. כדתנן התוקע בתוך הבור לא יצא. ויברך שהחיינו וכו' ע"כ: ועל דרך זה כתב הרב הגדול מוהרדבא"ז ז"ל. בתשובותיו הישנות בסי' רנ"ו. על שנשאל לחה לא תיקנו שהחיינו בספירת העומר. והשיב שם אחר שכתב דברי הר"ן ז"ל וז"ל. ומ"מ בעיקר השאלה אני אומר. שכל מצוה שהיא הכנה למצוה אחרת. תיקנו שיברך שהחיינו על המצוה העיקרית. ופוטר את שתיהן. הילכך ספירת העומר היא הכנה לעצרת. דכתיב שבעה שבוטות תספור לך. מהחל חרמש בקמה וגו'. ועשית חג שבועות לה'. וכיון שהיא מצוה תלויה באחרת. מברך בחג השבועות ועולה לכאן ולכאן וכו'. ותו דאין גמר המצוה עד סוף הספירה. ולפיכך א"א לברך שהחיינו בתחילת הספירה. שהוא חלק מצוה. ולא בסופה. שאין מברכין שהחיינו בסוף המצוה. והרשב"א ז"ל כתב שאין מברכין שהחיינו. על דבר שהוא טגמת נפש וכו' עכ"ל:
ולכאורה יש להקשות על דברי הרשב"א ז"ל. במ"ש שאין לברך שהחיינו על דבר שהוא עגמת נפש. והרי מי שמת לו אביו והניח ממון. ויורשו הוא לבדו. שאין לו אחים. מברך שהחיינו. אע"פי שטגמת נפש הוא לו: אבל כבר הוא ז"ל. נתן טעם לדבר בסי' רמ"ה. שכתב שברכת שהחיינו אינה תלויה בשמחה. אלא בדבר שמגיע לו תועלת. וז"ל שם. אבל ברכת שהחיינו אינה תלויה בשמחה. אלא תלויה בדבר שמגיט לו תועלת. ואע"פי שמתערב עמה צער והנחה. שהרי אפילו מת אביו. ונפלה לו ירושה אומר שהחיינו וכו' ע"כ. ולמ"ד דברכת שהחיינו תלויה בדבר שיש לו שמחה. כמ"ש הרד"א ז"ל בשם תשובת הראשונים. אפשר שלדעתו ז"ל. יש לחלק בין עגמת נפש של יחיד. לעגמת נפש של רבים. וכדמצינו ג"כ על מי שנולד לו בן בן זכר. ומתה אשתו בלדתה שכתב רמ"א ז"ל בא"ח סי רכ"ג. שמברך שהחיינו. וכן אם מת האב קודם שילדתו. שהיא מברכת שהחיינו וכו' ע"ש שק"ל:
אלא שכפי דברי הרשב"א דכתיבנא לעיל. שאין ברכת שהחיינו תלויה כי אם בדבר שמגיע לו תועלת. קשה למה אין מברכין ברכת שהחיינו. כל מי אשר חננו ה' והרויח ממון הרבה. דאין לך תועלת גדול מזה. וכדמצינו בהר"ב הלק"ט שכתב בסי' ר' מתשובותיו. שאם הרויח בעסקו. שנראה שחייב לברך שהחיינו וכו' ע"כ ע"ש:
אבל כבר עמד על זה הר"ב פרי תואר ז"ל בי"ד סי' כ"ח סס"ק ד' וכתב וז"ל. וברכה זו מעת אשר חננו ה' טובה. והרויח ממון היה לו לברך. אלא שראו חכמים. כי אין נתינת הממון טובה גלויה. כי לטובתו נתן לו ה' הטובה ההיא. כי יש עושר שמור לבעליו לרעתו. וכמה ענפים יש בגדר זה. שהלואי שלא היה להם ממון זה בעולם. ויש שהם כשומרים בעלמא הממון לאחרים. ואינו שלו. ולמה יברך ברכה לבטלה וכו' ע"כ ע"ש:
והנה לכאורה. היה נראה ג"כ להקשות. למה אין מברכין שהחיינו. על קריאת ההלל כשגומרין אותו בי"ט ראשון של פסח. ובי"ט ראשון של עצרת. ובי"ט הראשון של חג. ובחנוכה. שהיא מנוה הבאה מזמן לזמן. והיא מצוה מד"ס. וכמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות חנוכה ע"ש. וכל מנוה שהיא מד"ס מברכין עליה שהחיינו כמו מקרא מגילה והדלקת נרות חנוכה:
וכן יש להקשות על מצות עירוב שהוא ג"כ מד"ס. ובאה מזמן לזמן לזמן. למה אין מברכין עליה שהחיינו. אבל על קריאת ההלל בר"ח. ליכא להקשות כלל. כדכתב הר"ב גו"ר בס' גן המלך סי' נ"ד בשם הרד"א וז"ל. כתב הרד"א בשער ג' דף י"ד ע"ד שבהלל של ר"ח אין לברך בו שהחיינו. לפי שמקצת החדשים הם חסרים. ולא מצאנו שהחיינו בפחות מל' יום. שהרי הרואה את חבירו בפחות מל' יום. אינו מברך שהחיינו. ושגם מזה הטעם אין אומרים זמן בשבתות על הכוס. מפני שהם פחות מל' יום עכ"ל ע"ש: וכן הביאו הר"ב כנה"ג בא"ח. בהגהת הטור בסי' תכ"ב. ובסוף דבריו כתב וז"ל. אמר המאסף ונ"ל שזה הטעם עצמו יספיק. למה שאין אנו מברכין זמן בברכת הלבנה ע"כ ע"ש: זאת ועוד לפי שקריאת ההלל בר"ח. וגם קריאת ההלל בחול המועד של פסח. אינו מצוה מד"ס. אלא מנהג חכמים הוא. כמ"ש הרמב"ם ז"ל בסוף הלכות ברכות. ובפ"ג מהלכות חנוכה. וכיון שאינו מצוה אפילו מד"ס. רק מנהג חכמים. לכך אין מברכין עליו. שאין מברכין על דבר שהוא מנהג. לדעת הרמב"ם ז"ל. וכדכתב הר"ב פר"ח ז"ל בא"ח סי' תכ"ב ע"ש: והדברים ארוכים בין הפוסקים ז"ל. אפילו על ברכת ההלל עצמו אם מברכין על קריאתו בר"ח. ובחול המועד של פסח או לא ועיין בטור א"ח סי' תכ"ב. וגם בב"י. ושמעתי שבמדינת מצרים וכל סביבותיה. וגם בא"י וכל סביבותיה. נוהגים שלא לברך ברכת החלל בר"ח. ובחה"מ של פסח. לפי שנוהגים כהרמב"ם ז"ל. דהוה מאריה דאתרא אבל בשאר מקומות נוהגים לברך בר"ח ובחה"מ של פסח. ובכל מקום ומקום לפי מנהגו. אך בימים שגומרים את ההלל צריך לידע טעם. למה לא תיקנו לברך שהחיינו:
אמנם נראה שזה דבר פשוט. והוא מפורש במאי דכתיבנא לעיל. שכל מצוה שהיא תלויה באחרת. מברך שהחיינו על העיקרית. ועולה לכאן ולכאן. והנה קריאת ההלל בי"ט כמו פסח ועצרת וחג. הוא משום כבוד שמחת י"ט. להלל לשבח ולפאר לפניו ית'. על שנתן לנו י"ט ומועדים. וכיון שעיקר ההלל. תלוי בי"ט. שאם אי י"ט אין הלל. לכן סמכינן אזמן דרגל. ועולה לכאן ולכאן: וכמו כן בחנוכה. כיון דעיקר ההלל. תלוי בנרות חנוכה. על שם הנס שנעשה בנרות. א"כ כיון שמברכינן שהחיינו אהדלקת נרות חנוכה. עולה לכאן ולכאן. וכמו כן לענין מצות עירוב. סמכינן אזמן דרגל:
אך יש להקשות אמאי לא מברכינן שהחיינו על וורד חדש. שמתחדש משנה לשנה. כשמריח אותו. יברך עליו ב' ברכות. ברכת הריח. וגם ברכת שהחיינו. וכמו שמברכין על פרי חדש. המתחדש משנה לשנה. שמברכין בשעת אכילה ב' ברכות. וכ"ש לפי מ"ש בברכות. שיכול לברך שהחיינו על פרי חדש. אפילו אם רואהו על האילן או ביד חבירו. אלא שנהגו שלא לברך עד שעת אכילה. וכתב דין זה הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות ברכות. והטור בא"ח בסי' רכ"ה. וכמו כן כשרואה וורד חדש על האילן או ביד חבירו. למה לא יברך ג"כ עליה שהחיינו:
והנה כבר עמד על זה. הרדב"ז ז"ל בשאלותיו הנדפסות מחדש. בח"א סי' רצ"ז. שכתב וז"ל. ולא יפה הם עושים. אלא ראוי לברך עליהם זמן. למר משעת ראייה. ולמר משעה שהוא מריח בו. שהוא זמן הנאתו. דומיא דשאר פירות וכו'. עד ואם באנו לחלק. בין הנאת אכילה. להנאת הריח. איפכא מסתברא. שזה הנאה לנשמה. וזה הנאה לגוף. אלא שקולים הם וכו'. והרוצה לחלוק עליו הראיה. ומה שלא הזכירו זמן על הריח משום. דחד טעמא הוא וכדכתיבנא וכו' עכ"ל:
ואנא זעירא דמן חברייא. נלע"ד לחלק. דבשלמא על פרי חדש. דכשאוכלו יש לו הנאה. בין לנפשו בין לגופו. לכן דין הוא שיברך עליו שהחיינו. אפילו כשרואהו על האילן. או ביד חבירו. הואיל ובשעת אכילה. נהנה מגוף הפרי ב' הנאות. הנאת הנפש. והנאת הגוף. וכמו כן הרואה את חבירו החביב לו ביותר. אחר ל יום. יברך שהחיינו. וכן אם ילדה לו אשתו זכר. או קנה כלים חדשים וכיוצא. באלו הדברים שהשמחה וההנאה היא גדולה. בריך לברך שהחיינו אבל ענין הריח טוב. שאינה הנאה גופנית. דאין הגוף נהנה ממנו. אלא רוחנית לבד וכמ"ש ז"ל בברכות דף מ"ג ע"ב. על פסוק כל הנשמה תהלל יה. איזהו דבר שהנשמה נהנית ממנו. ואין הגוף נהנה ממנו. הוי אומר זה ריח טוב. אין ראוי לברך עליו שהחיינו. וכדכתב ג"כ הר"ב פרי האדמה נר"ו. בפ"ח מהלכות ברכות דף כ"ו ע"ב. בשם פ' אור חדש דף מ"ב ע"ב סי' ט"ו וז"ל. וכיון שהנשמה נהנית ממנו. והנשמה היא ניצחית. לא שייך לומר שהחיינו וקיימנו וכו'. שהרי קיימת ונצחית היא בעצמה וכו' ע"כ יעו"ש: נמצא שלפי שהנאתו היא הנאת רוחנית לבד. והיא הנאה מועטת. דאין ראוי לברך על הוורד חדש שהחיינו ודוק:
ובזה ג"כ מתיישב הטעם דלמה אין מברכין על ריח טוב לאחריו כלום. כדכתב הרב הנז' שם. וכדאמרינן בסוף פ' כיצד מברכין דף מ"ד ע"ב. ובנידה בפ' בא סימן דף נ"ב. על מתניתין דקתני התם. כל דטעון ברכה לאחריו טעון ברכה לפניו ויש שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו וקאמר התם לאתויי ריחני. לפי שהיא הנאה מועטת ע"כ. וכן פירש"י ז"ל שם ריחני מברכין עליהם בורא עצי בשמים ואין טעון ברכה לאחריו. דהנאה מועטת היא ע"כ ע"ש:
והנה כפי האמור דכל מצוה שהיא הכנה למצוה אחרת תיקנו שיברך שהחיינו על העיקרית ופוטר את שתיהן צריך לידע. אם הכותב או קונה ס"ת לעצמו. כדי לקיים מצות עשה של תורה אם צריך לברך שהחיינו או לא. ואת"ל שצריך לברך שהחיינו אימתי יברך אם בשעת הכתיבה כשכותב לעצמו או בשעת הקנייה כשקונהו. או בשעת הקריאה כשקורא בו:
ולכאורה היה נראה לי לומר. דעיקר מצות כתיבת ס"ת. הוי לקרות בו. והו"ל הכתיבה. הכנה כדי לקרות בו. וראיתי להרב המובהק כמוהר"י אישקאפא ז"ל. הובאו דבריו בס' שו"ת מוהר"י בי רב ז"ל. בסי' מ"ב שכתב וז"ל. ובכתיבת ס"ת איכא למידק. אמאי לא יברך בתחילת הכתיבה. אק"בו על כתיבת ס"ת. דמיד עושה מצוה. דוכתב לו את משנה התורה הזאת. ואולי דצריך לברך. ולא ראיתי בשום א' מן הפוסקים ז"ל. שכתב שיברך וכו'. ולטעם אחר דאיכא מ"ד שאין עשייתה גמר מצותה. הכא בכתיבת ס"ת. עשייתה היא גמר מצותה. וכמו שכתבתי עכ"ל:
והנה לכאורה היה נראה לי להקשות על דבריו ז"ל ולומר. דאיך יברך על כתיבת ס"ת. והיא אינה עיקר המצוה. שהרי אם יכתוב ס"ת ויניחנו בארגז או בתיבה. ויסגור בעדו. ולא יקרא בו כלל. מה תועלת יש לו בכתיבת הס"ת ההוא. ויותר טוב היה לו. שלא יכתבנו. אלא עיקר מצות כתיבת הס"ת. הוא שיקרא בו כל ימי חייו. וכמו שהוא מבואר בכתוב גבי המלך. וכתב לו את משנה התורה הזאת על ספר. והיתה עמו וקרא בו כל ימי חייו. ונמצא שגמר מצות כתיבת הס"ת. היא הקריאה בו. וראיה לזה. שהרי מצינו שאין חיוב מצות כתיבת הס"ת. חובת גברא. שתלויה לכל א' וא'. שיכתוב הוא בעצמו דוקא. שהרי כל ישראל אינם יודעים לכתוב. אלא איזה מתי מספר. שהם בקיאים בכתיבת ס"ת. ולכן די לו. שאחרים יכתבוהו לו. או בקנייתו מאחר ויגיהנו. כדכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות ס"ת. הלכה א' וז"ל. מ"ע על כל איש ואיש מישראל לכתוב ס"ת לעצמו. שנאמר ועתה כתבו לכם את השירה הזאת. כלומר כתבו לכם תורה שיש בה שירה זו וכו'. ואם כתבו בידו. הרי הוא כאילו קבלה מהר סיני. ואם אינו יודע לכתוב. אחרים כותבין לו. וכל המגיה ס"ת ואפילו אות א' הרי הוא כאילו כתב כולו וכו' עכ"ל:
הרי שכתב. שאין עיקר המצוה תלוי. שיכתבנו הוא בעצמו מן ההכרח. אלא שמצוה בו יותר מאחרים. ואם אינו יודע לכתוב הוא בעצמו. שאחרים כותבין לו. וה"ה שאם קנה ס"ת א'. שכבר נכתב כהלכתו. והגיהו אפילו באות א'. שקיים המצוה הנ"ל. אלא שלא יהיה לו כ"כ שכר. כמו שאם יכתבנו הוא בעצמו:
אשר מכל זה נראה לכאורה. דאין הכתיבה גמר המצוה. אלא הקריאה בו. הוא גמר עשיית המצוה. וכנראה מדברי הטור ז"ל. שכתב בשם אביו הרא"ש ז"ל דעיקר מצות כתיבת הס"ת. הוא כדי ללמוד בו יעו"ש: וכן ראיתי דכעין זה. כתב הרב הנ"ל. במילות קצרות וז"ל. ועוד כי נראה לי. דאפילו שאין הכתיבה גמר מצוה. שהרי כתיב וכתב לו את משנה התורה וגו' וה והיתה עמו וקרא בו כל ימי חייו. כי גמר המצוה היא הקריאה שיקרא בו. וא"כ אין לברך על הכתיבה דאינה גמר המצוה. ולכן בנ"ד אין לברך על הקנייה. ולא אפילו על הכתיבה. ואפילו שכתבו הוא כנ"ל עכ"ל:
אמנם אחר העיון נלע"ד דכתיבת הס"ת היא גמר עשיית המצוה. דלאו הא בהא תליא והם ב' מצות מחולקות זו מזו. שהרי במסכת סנהדרין בפ' כהן גדול. ילפינן חיוב כתיבת ס"ת. כל איש ואיש מישראל. מדכתיב ועתה כתבו לכם את השירה הזאת. אבל חייוב הלימוד ילפינן לה בפ"ק דקידושין. ובסיפרי. מדכתיב ולמדתם אותם וגו'. ושננתם לבניך וגו'. והרמב"ם ז"ל במנין המנות מנאן לב' מצות. במצוה י"א כתב שציונו ללמוד תורה וללמדה. וזהו הנקרא ת"ת. והוא אומרו. ושננתם לבניך. וכתוב בספרי: לבניך אלו התלמידים. שהתלמידים קרויים בנים וכו'. ובמצוה י"ח. כתב שציונו שיהיה כל איש ממנו. כותב ס"ת לעצמו. ואם כתבו בידו. מעלה עליו הכתוב. כאילו קבלה מהר סיני. ואם א"א לו לכותבו. צריך שיקנהו. או ישכור מי שיכתבהו לו. והוא אמרו. כתבו לכם את השירה הזאת וגו'. וכמו כן בפ"א מהלכות ת"ת. כתב מצות הלימוד. ובפ"ז מהלכות ס"ת. כתב מצות כתיבת הס"ת. אשר מכל זה נראה. שהם ב' מצות חלוקות זו מזו. וכיון שכן הוא. שגם ב' מצות חלוקות. צריכין אנו לידע הטעם. למה לא תיקנו לברך על כתיבת הס"ת. או על עשיית ס"ת. כיון שהוא מחולקת ממצות קריאתה דהיינו הלימוד וכדכתיבנא:
ולעניות דעתי נראה לומר. שהטעם הוא. לפי שכל מצוה שהיא חובת גברא. וחיובה מוטלת על האדם עצמו לעשותה. דלא סגי בלאו הכי. כגון ציצית שחייב בעטיפתו הוא בעצמו. ובלבישת תפילין. ובשחיטת שופר. ובישיבת סוכה. ונטילת לולב. ובאכילת מצה בליל פסח. ובספירת העומר. שכל אלו המצות. הם חובת גברא. שמוכרח האדם לעשותם הוא עצמו. ולא יוכל לעשותם ע"י אחרים. שאין אדם אחר יכול להתעטף ציצית בעדו. ולא ללבוש תפילין בשבילו. וכן לשמוע מקרא מגילה. שצריך בפחות לשומעה. ממי שהוא חייב בקריאתה. וכן במילת בנו. שהאב חייב להכניסו בברית. ופדיון בנו. שהוא חייב לפדותו מיד הכהן. על כל אלו המצות הוא שתיקנו רז"ל לברך עליהם בעשייתם הוא בעצמו. ואם הם מצות שאינו מוכרח האדם לעשותם הוא בעצמו. אלא שיכול לעשותם ע"י אחרים. כגון הדלקת נר שבת. והדלקת נר חנוכה. שיכול אדם אחר להדליק בשבילו. אלא שצריך שהשמן יהיה משלו. אבל הוא חיוב לראות הנרות. דהיינו הנר חנוכה. משום פרסומי ניסא. ונר שבת משום עונג. ומשום שלום הבית. וכן מצות עירוב. ומצות מזוזה. ומצות מעקה. שיכול לעשותם ע"י אחרים. ואינם מוכרחים לעשותם הוא עצמו עכ"פ. כמו אלו שהזכרנו למעלה. אז אינו מוכרח לברך עליהם בשעת עשייתם הוא בעצמו אלא יברך עליהם אותו אדם שעושה אותה ומצות אלו נקרא ם מצות דרשות. וכמ"ש הרמב"ם ז"ל בפי"א מהלכות ברכות הלכה ב' וז"ל ויש מצות שאינם חובה אלא דומין לרשות כגון מזוזה ומעקה. שאין אדם חייב לשכון בבית החייב במזוזה כדי שיעשה מזוזה. אלא אם רצה לשכון כל ימיו באהל או בספינה ישב וכן אינו חייב לבנות בית כדי לעשות מעקה וכו' ע"כ: וכמו כן מצות עירוב. היא מצוה של רשות וכמ"ש שם: וכשאדם עושה אותה מצוה בעצמו יברך הוא עליה ואם עושה אותה ע"י אחרים אז יברך עליה מי שעושה אותה. כי באלו המצות לענין הברכה: אין הפרש בין העושה המצוה לעצמו או לזולתו. אלא שהעושה אותה לעצמו מברך לעשות והעושה אותה לזולתו מברך על העשייה כדכתב הרמב"ם ז"ל בפי"א מהלכות ברכות הלכה י"א וי"ב ע"ש אבל מצות כתיבת ס"ת שאין החיוב מוטל עליו לכתבו הוא בעצמו ואינו ג"כ מן ההכרח שזולתו יכתבהו לשמו כי די לו בקנייתו מאחרים. ושיגיהנו אפילו אות א'. כדכתב הרמב"ם ז"ל. לכן לא תיקנו שיברך על כתיבת ס"ת או על עשיית ס"ת ואפילו כשכתבו הוא בעצמו דלא פלוג רבנן בהכי וכדאמרינן בכמה דוכתי:
עוד כתב מוהר"י אישקאפא ז"ל הנ"ל. על ברכת שהחיינו למי שקונה ס"ת שבשעת קנייתו הוא שמברך. על דרך בנה בית חדש. או קנה כלים חדשים שמברך שהחיינו וכתב הרא"ש ז"ל שבשעת קנין יש לו לברך אע"פי שעדיין לא נשתמש בהם שאין הברכה אלא על שמחת הלב: שהוא שמח בשעת קנייתם וכו' ואח"כ חזר מזה: ורצה לדקדק מדברי הרא"ש ז"ל דמדכתב שבשעת הקנין יש לו לברך. אע"פי שעדיין לא נשתמש בהם דנראה מזה הלשון. דכשנשתמש בהם. יותר ראוי לברך בשעת השימוש משעת הקנייה. דהכי משמע קצת. מה שאחר אע"פי שעדיין לא נשתמש בהם. דמשמע דבשעת שימוש יש יותר חיוב. אלא שבשעת קנייה יש שמחה וחל עליו חיוב הברכה והכא נמי בנ"ד כי האי גונא דאע"פי שבשעת קנייה הוא ראוי לברך יכול לעכבה ולסדרה לשעת המצוה על הקריאה. ובפרט ג"כ כמו שכתבתי שבשעת שימוש הוא יותר ראוי לברך שהחיינו וכו' ולסדר אותה ברכה בשטת עשיות המצוה דהיינו הקריאה. וכו' עכ"ל:
ואחר בקשת המחילה נלע"ד שדברו הרא"ש ז"ל הם בדקדוק גדול ורצה לומר שאע"פי שעדיין לא נשתמש בכלים שלו. דהוה אמינא דכיון שכלים אלו לא קנאם אלא להשתמש בהם. ושתכלית הקנייה הוא להשתמש בכלי ההוא ומן הראוי היה שלא יברך שהחיינו: אלא דוקא בשעת שימוש הכלי כיון שכל עיקר קנייתו היה בשביל זו. מ"ח לא יברך בשעה שמשתמש בכלי אלא דוקא בשעת הקנייה וטעמא דמילתא מפני שמחת הלב ששמח עצמו בקניית אותו הכלי והשמחה אינה אלא בשעת הקנייה. לכך לא יברך אלא דוקא בשעת הקנייה שהוא עיקר שעת הברכה אלא שנלע"ד שאם שכח לברך בשעת הקנייה שיכול לברך בשעת השימוש: ושאין עיכובא בכך וכן נראה פשוט מדברי הרא"ש ז"ל בברכות בפ' הרואה דף פ"ז וז"ל וגם משמע בירושלמי דבשעת קנייה יש לו לברך. אע"פי שעדיין לא נשתמש בהם שאין הברכה אלא על שמחת הלב שהוא שמח בקנייתו כדרך שמברכין על הגשמים בשעת ירידתן. אע"פי שאין הנאתן ניכרת מיד עכ"ל:
הרי שהרא"ש ז"ל מדמה דין ברכת שהחיינו דכלים חדשים לברכת שהחיינו דירידת גשמים וכשם שברכת ירידת גשמים. עיקר ברכתן. הוא בשעה שיורד המטר וכמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות ברכות הלכה ו' וז"ל מאימתי מברכין על הגשמים. משירבו המים על הארץ ויעלו אבעבועות מן המטר טל פני המים. וילכו האבעבועות זה לקראת זה וכו' עכ"ל: וכ"כ הטור ז"ל בא"ח סי' רכ"א ע"ש וזה הוא בשעת ירידת המטר אע"פי שאין התועלת ניכר עד אחר זמן וכמו כן בקנה כלים חדשים. אע"פי שאין השימוש אלא לאחר קנייתן. מ"מ אין מברכין אלא בשעת הקנייה. דאז הוא שעת השמחה. כן נלע"ד לפרש דברי הרא"ש ז"ל. ויתחייב מזה ג"כ. שלענין מי שקנה ס"ת שמברך ברכת שהחיינו בשעת הקנייה. ואם הוא בעצמו כותב אותו לעצמו יברך שהחיינו בשעת השלמתו. שהוא כמו בשעת הקנייה ממש ואם שכח לברך שהחיינו בשעת הקנייה ולא נזכר עד שעת הקריאה אז יברך קודם שיברך ברכת התורה או אחר הקריאה אחר שיברך ברנה אחרונה של קריאת התורה ודומה זה. למ"ש הרמב"ם ז"ל בפי"א מהלכות ברכות הלכה ג' וז"ל: העושה מצוה ולא בירך. אם מצוה שעדיין עשייתן קיימת מברך אמר עשייה ואם דבר שעבר הוא' אינו מברך. כיצד וכו' ע"כ יעו"ש: וכן נמי דכוותא הכא בס"ת אם לא בירך בשעת הקנייה. או בשעת השלמת הכתיבה שהחיינו יכול לברך בשעת קריאה ראשונה שקורא בו ועל דרך שכתבתי ודלא כמ"ש מוהר"י אישקאפא ז"ל. דלכתחילה יכול לעכבה ולסדרה. לשעת המצוה של הקריאה:
ואחר סברה זו נמשך החכם כמוהר"ש עזרא ז"ל. ודבריו באו שם באורך וכתב שם דבס"ת אם עבר ובירך בשעת קנייה שיצא י"ח אבל שלכתחילה אינו יכול לברך וכו' ע"כ: ואחרי מחילת כבודו לא צדק בזה: וכדכתיבנא ודוק:
עוד כתב ן' עזרא ז"ל הנ"ל וז"ל וא"ל צריך שיברך בשעת שעולה לקרות בו בפעם ראשונה ועולה לכאן ולכאן. וכשעולה לקרות יברך ברכת התורה. ואח"כ יברך שהחיינו עכ"ל:
גם בזה נלע"ד שלא צדק שאם מברך שהחיינו אחר ברכת התורה קודם שיתחיל לקרות בתורה הו"ל הפסק שמפסיק בין ברכת התורה: לקריאת התורה בברכה שאין לה שייכות בענין הקריאה ואנן בעינן בכל המצות שלא יפסיק בין הברכה לעשיית המצוה אפילו בד"ת כמבואר בספרי הפוסקים זלה"ה:
ואל תשיבני ממ"ש חרן ז"ל בב"י בא"ח סי' ק"ס בשם המרדכי ז"ל. והביאו בש"ע וז"ל. העומד לקרות בתורה ובירך ברכה שלפניה וקרא מקצת פסוקים ופסק ודיבר ד"ת או דברי חול. לא הוי הפסק. ואינו צריך לחזור ולברך. וכו' ע"כ: שהרי החילוק מבואר מעצמו דשאני התם שכבר התחיל במצוה דהיינו בקריאה ואח"כ בתוך הקריאה הפסיק דאז ודאי לא הוי הפסק. אבל כשבירך ברכת התורה ועדיין לא התחיל במצוה דהיינו הקריאה ופסק בין בדברי חול בין בד"ת. אז ודאי דהוי הפסק בין הברכה לעשיית המצוה. והוא דומה. לשח בין תפלה של יד. לתפלה שלראש שצריך לברך ברכה אחרת וכן אם שח בין ברכת המוציא לאכילה או בין ברכת הפרי לאכילה שצריך לברך פעם שניה והוא מפני שהפסיק בין ברכה לענין שמברך עליו וה"ה והיא הטעם בענין קריאת ס"ת. שאין ראוי להפסיק בין ברכת התורה לקריאתה. בברכה אחות שאין לה שייכות לענין הקריאה כלל:
ובר מן דין. יש לי עוד קצת גמגומים. על דברי מוהר"ש ן' עזרא ז"ל הנ"ל שכעת איני יכול להאריך בזה. וסוף דבר. נלע"ד דמה שכתבתי. הוא העיקר דהקונה ס"ת יברך שהחיינו בשעת הקנייה. מפני שאין הברכה אלא על שמחת הלב. שהוא שש ושמח על שזיכהו ה' לקיים מצוה גדולה כזו. לקנות ס"ת ואם הוא הכותב לעצמו: יברך שהחיינו אחר שישלים הכתיבה. ויתקנהו בשלמות. כי זה הוא גמר המצוה. ולדידיה הוי שעת ההשלמה כשעת הקנייה ואם שכח או עבר ולא בירך בשעת הקנייה. או בשעת ההשלמה. אז יברך בשעת קריאה ראשונה שקורא בו. ויברך שהחינו קודם שיברך ברכה ראשונה של ס"ת. ואח"כ יברך ברכה ראשונה ויקרא בתורה או אחר שישלים לקרות בתורה. יברך ברכה אחרונה. ואח"כ יברך שהחיינו: ונלע"ד שיותר טוב הוא כן. שיברך אחר שיברך ברכה אחרונה של ס"ת מאחר שכבר זכה לקרות בו וקיים המצוה כתיקונה בשלמות. והוא על דרך שאנו מברכין שהחיינו בקידוש. אחר ברכת היין ואחר ברכת היום. והשהחיינו חוזר על הכל וכן כל המצות שמברכין עליהם שהחיינו בתחילה מברכין הברכה שנתקנה על הדבר ההוא ואח"כ מברכין שהחיינו. כגון אבי הבן בשעת מילת בנו או בפדיון הבן. וכל כיוצא בהם בכולם מברכין בתחילה הברכה העיקרית ואח"כ מברכין שהחיינו וכדכתיבנא:
והנה מפני שראיתי בדברי מוהר"ש ן' עזרא הנז"ל שכתב שיש מי שהיה אומר. שאין צריך לברך שהחיינו מי שקנה ס"ת לעצמו. דהויא ברכה לבטלה וכמו שאח"כ כן ראיתי. בס' שו"ת נאמן שמואל בסי' ז' שאחר שהשיג לפסק דין הנז"ל של הד' מטיבי לכת הנז"ל. רצה להוכיח מדברי המרדכי ז"ל שכל דבר שעושין לכמה שנים. דלא שייך ביה זמן. וכתב שה"ה לס"ת שנעשה לכל ימי חייו. ולהורישו לבניו. שאין לברך עליו זמן וכו' ע"ש:
וסוף דבר פסיק ותני שמאחר דחמירא איסורא טוב הדבר ליקח פרי חדש. בפעם הראשונה שקונא בס"ת שקנה. לצאת מדי ספק ברכה לבטלה ושכן עשה מעשה וכו' ע"כ ע"ש: ובראותי כל זה הארכתי בנדון הלז. להוכיח שאיפכא מסתברא מכל הנז"ל שהרי כבר כתב הרמ"בם ז"ל דכל מצוה ומצוה שהיא קנין לו. שמברך עליה בשעת עשייתה שהחיינו. ולא גרע קניית ס"ת מקניית ציצית ותפילין ומזוזה ומעקה שמברך עליהם שהחיינו בשעת עשייתם וקנייתם. ועיין בשיירי כנה"ג בסי' תרפ"ז. שכתב בפי'. שהרמב"ם ומוה"רדא ז"ל בשער ג'. חולקים על דברי המרדכי ועיין בס' שו"ת בני יהודה ח"ב סי' ך'. אשר ג"כ הוא ז"ל הוכיח שאליבא דכ"ע. הקונה ס"ת חדש שמברך שהחיינו ושזה פשוט ע"ש:
ואחרי הודיעה אותנו את כל זאת אינה ה' לידי ס' שו"ת להרמב"ם ז"ל. שהועתקו מלשון ערבי ללה"ק. ונדפסו עתה מחדש. ובסי' מ"ט מצאתי שנשאל הרב ז"ל אם יתחייב האדם על קביעת מזוזה או לבישת תפילין או ציצית וגם אם החליף המזוזה והניח אחרת. וכן אם נקרעו התפילין והציצית ועשה זולתם. וכן כל שאר המצות. אם צריך לברך ברכת זמן או לא. והשיב וז"ל. תשובה אמרו בתוספתא. (ברכות) כל המצות מברכין עליהם שהגיענו. העושה לולב לעצמו מברך ברוך שהגיענו. נטלו וכו'. העושה תפילין לעצמו אומר ברוך שהגיענו כשהוא מניחן וכו'. ושם אמרו היה מקריב מנחות בירושלם מברך ברוך שהגיענו וכשהוא מקריבן. אומר אקב"ו להקריב את הזבח.
נמצינו למדין. שבכל המצות מברך עליהן בתחילת עשייתן שהחיינו והמצות יתחלקו בזה לג' חלקים דהיינו כל מ"ט בין של תורה בין של דבריהם התלויים בזמן. כסוכה. ושופר ולולב ונר חנוכה ומקרא מגילה ודאי צריך לברך עליהם שהחיינו זה פשוט.
והחלק הב'. כל מצוה אשר חייב בה אדם תמיד. כגון ציצית ותפילין ומזוזה ומעקה. ודאי צריך לברך בפעם ראשונה שהחיינו. שכל א' מאלו הם מצות שהם קנין לו ולא תהיה זו פחותה. מקונה כלים חדשים או בונה בית חדש ולזה אמרו בברייתא חייוב זמן על הציצית ועל התפילין. וכמו שאמרו כל המצות מברכין עליהן שהגיענו: והחלק הג' היא כל מצוה אשר לא תקרה תמיד כי אם לפעמים גם לא לכל אדם. כי אם לא' תבא המצוה היום. ולאחר לאחר זמן. או לא תבא כלל. או בבא המצוה לידו יברך שהחיינו וכו' כחו שכתבו במקריב מנחות, וכן אחרו בפדיון הבן שאבי הבן מברך שתים אקב"ו וכו' ושהחיינו. ועל המילה מברך שהחיינו. ולא הוזכרה. דהא אם בפדיון מברך גם על המילה דמאי שנא ועוד הרי אמרו. כל המצות מברך עליהם אבל בפדיון הבן לא שאלו אם וברך או לאו דפשיטא להו שיברך אלא נסתפק להם אם אבי הבן מברך דעליה דידיה רמיא מצוה זו או דילמא הכהן מברך כיון דמטיא ליה הנאה מכאן נרא' בבירור שצריך ודאי שהחיינו. אלא שנסתפק להם מי הוא המברך וכשנבין אלו הג' חילוקים נראה. כי בודאי המפריש חלה ותרומה ומעשר. וכן טמא שטבל שלא וברך שהחיינו על מצוה זו ואינם בכלל אלו הג' חילוקים אשר אמרנו: וכמו שתראה בחיבורנו הגדול וכו' וכתב משה עכ"ל:
ונראה פשוט מדבריו בתשובה הנז"ל. כי בכל המצות שהם לאדם דרך קנייה מברך עליהם שהחיינו בשעת עשייתם. או בשעת קנייתן. כמו שהביא ראייתו מבוארת מדברי התוספתא ותוספתא זו ג"כ כתבוה התוספות בפ' התכלת דף מ"ב והנמוקי יוסף בהלכות ציצית כתב וז"ל ומיהו ודאי קי"ל כתוספתא דברכות דתניא העושה ציצית לעצמו אומר שהחיינו ואם לא אמר בשעת עשייה. אומר בשעת עטיפה הראשונה. דהכי הלכתא בלולב ובסוכה כדאיתא בדוכתייהו עכ"ל:
וכפי זה קשה על דברי הרב הגדול מוהר"י אבוהב ז"ל שכתב מרן בשמו בביתו ביתא יוסף ז"ל בא"ח סי' כ"ב דס"ל להר"ב הטורים ז"ל דלא קי"ל כההיא תוספתא ושאינו מברך שהחיינו אלא על מצוה שהיא מזמן לזמן וכו'. וכדכתיבנא לעיל. יעו"ש:
והנה כפי מה שכתבנו הרי הרמב"ם ז"ל. ורבותינו בעלי התוספות פסקו כדברי התוספתא הנז"ל וכן כתבו בפסקי התוספות. רמז קס"ד וז"ל העושה ציצית לעצמו מברך שהחיינו ולא מברכינן אלא בדבר הבא מזמן לזמן ע"כ: והיינו לאפוקי אם היא מצוה תדירה ואינה בא מזמן לזמן דאין מברך שהחיינו וכ"כ בפשיטות הר"ב הנימוקי ז"ל דקי"ל כההיא תוספתא דברכות וכמ"ש בסמוך ע"ש:
והרשב"א ז"ל כתב בתשובה סי' קס"ו ורמ"ה. על שנשאל אם מברכין שהחיינו טל המילה והשיב לא ראיתי שנהגו לברך שהחיינו על המילה אפילו הגדולים אשר בארץ ע"כ: ועיין בתרומת הדשן סי' ל"ו וזה דבר תמוה מאד. למה לא היו מברכין שהחיינו על המילה כיון שהיא מצוה על אבי הבן והיא מוטלת עליו. והיא מצוה הבאה מזמן לזמן. דלא גרע מקנה כלים חדשים. שמברכין עליהם שהחיינו. או מרואה את חבירו לאחר ל' יום. או רואה פרי חדש שמברך שהחיינו. ואפילו מת אביו והניח לו ממון ליורשו ואין לו אחים שמברך שהחיינו. וכאלה רבים. וכ"ש על מילת בנו שראוי לברך שהחיינו. הן מצד המצוה שמקיים. והן מצד שמחת לבו. שהוא שמח שזיכהו ה' ונתן לו בן זכר:
ואמנם ג"כ יש לעיין שם בתשובה רמ"ה. שכתב שהטעם שאין מברכין שהחיינו על המילה לפי שהיא מצוה שהיא מוטלת על הב"ד ואינה כפדיון הבן שמוטל על האב ע"כ:
ואנא זעירא דמן חברייא בעניי שמעתי ולא אבין. איך קאמר שמצות מילה מוטלת על הב"ד ואינה כפדיון הבן וכו' והרי א' מן המצות שחייב האב לעשות לבנו הוא למולו דכתיב וימל אברהם את יצחק בנו בן שמנת ימים. כאשר צוה אותו אלדים וכדאמרו רז"ל בפ"ק. דקידושין ע"ש אלא שאם אירע הענין שעבר האב על המצוה המוטלת עליו ולא מל שאז המצוה מוטלת על הב"ד למול אותו וכדכתב הרמ"בם ז"ל בריש הלכות מילה ע"ש: אבל לעולם עיקר המצוה מוטלת על האב וכן נמי הדין לענין הפדיון שאם עבר האב ולא פדה את בנו כשיגדל הבן הוא חייב לפדות את עצמו. וכ"כ הרמ"בם ז"ל בפ' י"א מהלכות ביכורים והטור בי"ד סי' ש"ה. וכיון שכן מאי אולמיה דמצות פדיון ממצות מילה וצל"ע להבין דבריו ז"ל ודוק:
ומעתה נבא לענין שאלתינו דנ"ד לפסוק הדין כפי מה שדעתינו נוטה לענין דינא וטרם כל נחזור על הצדדין אשר צידד ה"ה. אשר בתחילת דברינו עשינו לו סמוכות ורצינו לדמותו לאותו הדין אשר הביא מהר"ב המפה ומהר"ב. הלבושים ז"ל והוספנו עליהם דברי הרב בעל תי"ט בספרו מעדני מלך ול"ח ומהר"ב דמש"א ז"ל שכולם כא' כתבו על מי ששחט בפעם הראשונה שיברך שהחיינו על הכיסוי אבל לא על השחיטה משום דמזיק בריה וכו', והוכחנו: שבהיות שהני עמודי עולם הביאו דבר זה בספריה' לפסק הלכה. בלי שום חולק ומצד הני תרי טעמי שנתנו לדבריהם ז"ל רצינו לדמות נ"ד. לההיא דשחיטה כאשר צידד ה"ה בשאלתו אם משום חינוך מצוה ואם משום מתקן וכו' כדכתיבנא ומשם רציתי ללמוד בנ"ד לחייב למוהל שמל בפעם הראשונה לברך ברכת שהחיינו משום שבמילה ג"כ שם נמצאו ושם היו הני תרי טעמי לטיבותא הא' שאין לך מתקן גדול מזה שמל למי שהיה ערל והב' שנתחנך בקיום מצוה זו. להיות מוהל ושש ושמח בעשיית המצוה והוכחנו שהוא ממש דומיא דשחיטה והוא כפי הצד הב' אשר צידד ה"ה יצ"ו:
אבל לע"ע אחר ההשקפה והעיון חזרתי בי. בראותי שאין הנדון דומה לראיה כלל. שהרי בשלמא מצות שחיטה ומצות כיסוי הדם. הם מ"ע מן התורה התלויים על האדם שרוצה לאכול בשר בהמה וחיה ועוף כדכתיב וזבחת מבקרך ומצאנך כאשר צויתיך וגו' וכתב הרמב"ם ז"ל בריש הלכות שחיטה וז"ל מ"ע שישחוט מי שירצה לאכול בשר בהמה חיה ועוף ואח"כ יאכל שנאמר וזבחת מבקרך ומצאנך וגו' וכמו כן מצות כיסוי הדם. היא מ"ע מן התורה כדכתיב ושפך את דמו וכיסהו בעפר וכתבו הרמב"ם ז"ל בריש פי"ד מהלכות שחיטה וז"ל מ"ע לכסות דם שחיטת חיה טהורה או עוף טהור שנאמר אשר יצוד ציד חיה או עוף אשר יאכל ושפך את דמו וכיסהו בעפר. לפיכך צריך לברך קודם השחיטה וקודם שיכסה וכו' ע"כ: ולכך מי ששחט בפעם הראשונה לפי סברתם של הרבנים הנז"ל ראוי שיברך שהחיינו על שקיים ח"ע של תורה אלא שנראה בעיניהם שאין ראוי לו שיברך על השחיטה או יהיה מהטעם שכתבו הר"ב המפה והר"ב הלבושים ז"ל שהוא משום דמזיק בריה ושאין לברך שהחיינו על השחתת שום נברא או יהיה מטעם אחר כמ"ש הר"ב ש"ך והר"ב אורח מישור ז"ל. או משום שהיא ברכה שאינה צריכה כיון שיכול לפטור עצמו בברכה א' אם מברך שהחיינו על הכיסוי דקאי נמי השחיטה דכיסוי לא הוי הפסק לשחיטה. כמבואר שם בי"ד סי' י"ט ע"ש ולכן כתבו שדוקא בשעת הכיסוי מברכינן וכדכתיבנא:
אבל המוהל שמל בפעם הראשונה מהיכא תיתי לן שיברך שהחיינו בפעם הראשונה שמל והרי אין עיקר מצות המילה. תלוי במוהל רק זכות הוא לו שמושה מצוה שמל את הערלים. אמנם עיקר מ"ע של תורה למול את הזכר תלוי באבי הבן שהוא חייב לקיים מ"ע של תורה וכדכתיבנא וחילוק גדול יש בין מצות האב למול את בנו למצות המוהל שמל בניהם של אחרים כדכתב הרמב"ם ז"ל בריש הלכות מילה וז"ל. מילה מ"ט שחייבין עליה כרת וכו'. ומצוה טל ה"ב למול את בנו וכו' עבר האב והאדון ולא מל אותן ב טל מ"ע ואינו חייב כרת. שאין הכרת תלוי אלא בער עצמו וכו' וכתב עוד שם בהלכה ה' וז"ל אין מלין בנו של אדם שלא מדעתו אלא אם כן עבר ונמנע למולו. שב"ד מלין אותו בעל כרחו וכו' ע"כ:
הרי לך ברור מדברי הרמ"בם ז"ל שאין מ"ע של מילה תלוי אלא באב לבדו והכרת תלוי בערל עצמו אלא שאם האב עבר על המצוה ולא מל דאז המצוה תלויה על הב"ד והם מלין אותו. אמנם על המוהל לא שייך מ"ע כלל. רצוני לומר דאין חיוב המצוה הזאת תלויה על ראובן זה המוהל בדוקא. שהוא יהיה מוכרח למול לתינוק הזה. שאם לא ימול אותו ראובן ימול אותו שמעון או לוי או אי זה מוהל אחר שיזדמן לו. רק שזכות הוא לנפשו שנעשה מצוה זו על ידו. אבל אם לא נעשה על ידו לא מפני זה נאמר. שבטל מ"ע ושעשה איסור כדי שיהיה נענש על זה. רק שלא בא זכות מצוה זו על ידו והראיה לזה שאפילו בדין הנז"ל במי ששחט בפעם הראשונה שכתבו הרבנים הנז"ל שיברך שהחיינו בשעת הכיסוי הנה הר"ב כנה"ג בי"ד סי' כ"ח בהגהת הטור סוף אות ו' כתב וז"ל ואעיקרא דדינא אם יברך על הכיסוי שהחיינו או לא יברך השיך מגמגם בזה דמדברי הרוקח בסי' שע"ח מוכח דצריך לברך אבל ממ"ש מוה"רי אבוהב והביאו דבריו הב"י והד"מ והש"ע והלבוש בא"ח סי כ"ב ומדברי התוספות בפ' לולב וערבה דף מ"ו ע"א בד"ה העושה סוכה וכו' מוכח. דא"צ לברך שהחיינו אכיסוי. לתוספות משום שאין מברכין אלא על מצוה שיש בה שמחה ולהר"ן והרש"בא ומוהר"י אבוהב ז"ל משום דלאו מזמן לזמן קאתי והניח הדבר בצ"ע וכו' עכ"ל ע"ש: וכבר כתבנו שג"כ הר"ב ערך לחם ז"ל כתב שלא נהגו כן ושלא הוזכר בתלמוד ולפי דברי הרבנים הנ"זל. נראה דמכ"ש הכא בענין המוהל בפעם הראשונה שלא יברך שהחיינו כיון שאפילו שחיטה וכיסוי שהם מ"ע של תורה שלפי דעתם ז"ל אין לברך מכח הטעמים הנז"ל מכ"ש הכא. שאין מ"ע של תורה מוטלת על האי מוהל למול זה התינוק שאינו בנו ובמצוה הזאת אינו אלא כשליח בעלמא ומה שייכות יש לו לברך ברכת שהחיינו טל מצוה שאינה מוטלת עליו בדרך חיוב. ואינה נקראת על שמו. רק שהיא לו כמצוה בעלמא וכו' וכדכתיבנא:
ופוק חזי מ"ש הרמ"בם ז"ל בפ' י"א מהלכות ברכות הלכה י' וז"ל א' העושה מצוה לעצמו וא' העושה אותה לאחרים מברך קודם עשייתה אק"בו לעשות אבל אינו מברך שהחיינו. אלא על מצוה שעושה אותה לטצמו עכ"ל: וכבר הוכחנו בפשיטות שמצות המולה אינה נקראת ע"ש המוהל לפי שאינה מצוה המוטלת עליו. רק על אבי הבן לבד'. שהוא מחוייב ומצווה למול את בנו וכדכתיבנא:
ואם כתבנו לעיל. שהר"ב ש"ך בי"ד. הביא בשם הרוקח סי' שע"א שכתב בשם ריב"ק דכל מצוה שעל האדם לעשות ולא עשאה ומתחנך לכתחילה שצריך לברך שהחיינו. ושהביא ראיה לדבריו מההיא דמנחות וכו'. וכתב שם הש"ך ז"ל שאפשר שעל זה סמכו לברך בכיסוי וכו' ע"כ: עיין מ"ש שם הר"ב ש"ך עצמו בסוף דבריו וז"ל אבל צ"ע לפ"ז. אמאי לא מברכין בציצית ותפילין ושאר מצות שמתחנכין בה. וכן אין מברכין שהחיינו. על קידושי אשה או נישואיה. כמ"ש מוהרי"ק בשורש קכ"ח וכן על מזוזה. כדלקמן ר"ס רפ"ט אלא ע"כ ס"ל דאפילו במצוה שמתחנכין בה אין מברכין שהחיינו. כל שאין זמנה קבוע וכדעת התוספות והר"ן והרשב"א הנ"ל ומפרשי ההיא דמקריב מנחות. כמ"ש התוספות והרש"בא בחידושיו. בפ' כיצד מברכין. דהיו כ"ד משמרות ואין מתחדשות יותר מב' פעמים בשנה וכיון שיש בהן זמן קבוע. מברך שהחיינו עכ"ל. הא לאו הכי לא וא"כ ה"ה בכיסוי וצ"ע עכ"ל.
וראה גם ראה. לר"ב פרי חדש ז"ל בסי' הנ"ל דמייתי ג"כ דברי הרוקח הנ"ל. ולמד מדבריו וכתב וז"ל ולפ"ז ציצית ותפילין וכל שאר מצות שאדם מתחנך בהם בתחילה מברך שהחיינו וריב"ק נמשך אחר פירוש רש"י דמנחות. שפירש ההיא דהיה עומד ומקריב דאיירי בכהן שלא הקריב מעולם אבל התוספות והרשב"א ז"ל בפ' כל מקום בחידושיו כתבו דכ"ד משמרות היו וכל משמרה אינה משמרת אלא ב' פעמים בשנה וכיון שיש להם זמן קבוע מברכין שהחיינו ע"כ: ולשיטה זו לא הוזכרה ברכת שהחיינו בענין חינוך המצות ולענין דינא. כיון שהתוספו' והרשב"א ז"ל מסכימים שלא לברך דבריהם נראים עיקר ועוד דספק ברכות להקל והכי נקטינן ודלא כהגהה הנז"ל וכו'. וכן הסכים הש"ך יעו"ש עכ"ל: ועיין במוהרי"ק שורש קכ"ח ובשו"ת חות יאיר סי' רל"ו שכתבו בפשיטות דאין מברכין: ועין בס' בני חיי בסי' הנ"ל בהגהת הטור שאחר שמייתי דברי התוספתא דמנחות ומה שפיר"שי עליה. דמשמע מדבריו דעל חינוך מצות מברך וכו'. כתב וז"ל והרוקח כתב כסברת רש"י. וכבר תמהו עליו הש"ך והפר"ח בי"ד סי' כ"ח וקשה ג"נ על המפה שכתב שם שמברך על הכיסוי שהחיינו וכמו שהקשה המ"א והיא קושיא נכונה וכו' ע"כ ע"ש: והר"ב פרי האדמה נר"ו בפ"ח מהלכות ברכות. דף כ"ו ע"כ כתב וז"ל ולענין ספק ברכת שהחיינו אע"ג דאמרינן בעירובין שהיא רשות. מ"מ יש להחמיר ולא יברך וכן היא סברת מרן בב"י בסי' תל"ב והשיירי כתבו בסי' רכ"ה ע"כ ע"ש:
הרי לך חבל נביאים שכולם מתנבאים בסגנון א' דלא הוזכרה ברכת שהחיינו כלל. בענין חינוך המצוות ומכ"ש בנ"ד על הנדון שנשאלנו בו. שאינו מכלל המצות הבאות מזמן לזמן כגון סוכה שופר לולב וכדומה וג"כ אינו מן המצות הקנויים לו. כגון ס"ת וכדומה וג"כ אינו נכנס תחת סוג המצוות המוטלות על האד': באשר כבר הוכחנו שהמצוה הזאת אינה חובה עליו לעשות' הוא בהכרח. שאם הוא לא ימול התינוק הזה ימול אותו מוהל אחר וכדכתיבנא:
וכדי שלא תשאר עוד פ"פ בדבר עיין מ"ש הר"ב פרי תואר ז"ל בי"ד סי' הנ"ל. שכייל לנו כלל בעיקר דין זה של ברכת שהחיינו והביא ג' חלוקות דינים להודיענו באיזה מצות שייך בהו הברכה הנ"ל ובאיזה מהם לא שייך. ומינה תדון לנ"ד שהמוהל שמל בפעם הראשונה. בניהם של אחרים שאינו נכנס תחת סוג א'. מהג' חלוקות הנז' וכיון שכן לא שייך בו. שיברך ברכת שהחיינו כלל ואם יברך הו"ל ברכה שאינה צריכה והויא ברכה לבטלה ועובר על לא תשא וכו' והא לך לשונו: העיקר בזה הוא ג' חלוקות בדין שהחיינו: הא' הוא מצוה הבאה מזמן לזמן כגון י"ט וענפיהם. כגון שופר סוכה ולולב שזמנם קבוע מזמן לזמן ובכלל זה ג"כ. הנאה וטובה המתחדשת מזמן לזמן כגון פרי המתחדש משנה לשנה. כל זה יתחייב לברך לה' שהחיינו לזמן הזה הב' הם מצוות הבאות לזמנים רחוקים הגם שאין להם זמן קבוע כגון נולד לו בן ומלו. או בכור לפדותו ובכלל זה קנה כלים חדשים או בנה בית חדש או כסות חדשה ושמח בהם ה"ז מברך שהחיינו: הג' הוא מצוה שנתחנך לעשותה פי' שלא היה ראוי לעשותה מקודם זמן זה והגיע זמן שהוכשר העושה לעשות המצוה פי' שלא היתה המניעה לצד המצוה אלא לצד עושיה. דהיינו כשהגיע לחניכת המצות. ולבש תפילין יברך שהחיינו על המצוה אבל אם קנה אח"כ תפילין אחר. לא יברך שהחיינו שאין זה מלבוש אלא מעשה מצוה. ואינו מברך שהחיינו פעם ראשונה על התפילין. אלא על שהגיעו ה' לגבול זה. גדר שבו הוא ראוי לקיים המצות ולא מת קודם. באפס תקות קיום המצות וכההיא דאמרינן במנחות דף מ"ה היה עומד ומקריב מנחות אומר שהחיינו שנתחנך לעבודת הזמן ע"כ: משמע שעל פעם ראשונה יברך על שנתחנך על עבודת הזמן וחינוך זה משונה מחינוך שנתחנך על המצות כי המצות מתחנך לעשותם מבן י"ג ומעלה ועבודת הכהנים אין הכהנים מניחים אותו לעבוד. עד בן ך'. כדאיתא התם בספ"ק דחולין: אי נמי התם אע"ג דגבו קיום שאר מצות והכהונה שוה. עכ"ז. כיון דמצוה זו היא תוספת על ישראל יברך על חניכתה. ומעתה כל המצות שעושה האדם כל מצוה שהיה לה המניעה בעשייתה. או מבד עושים שלא היה וראוי לעשותה או מצידה שאינה במציאות כגון שתאמר שלא נתן לו ה' בן למולו. או בכור לפדותו או לבד מניעת הזמן. ה"ז מברך שהחיינו וכל שאין מניעה מב' צדדין אינו מברך שהחיינו: ובכלל זה כיסוי הדם חיה ועוף כי בכל עת ובכל זמן שירצה יקנה עופות וישחוט ויכסה דמן ואין זמן מונע הדבר לא לצד העושה. ולא לצד הנעשה ואין מקום לומר שהחיינו לזמן הזה ואם על שהגיע לחינוך המצות כבר כתבתי שברכה זו תיקנוה קדמוננו על הנחת תפילין. ומסתברא שאם התחיל החינוך של המצות במצוה זו שיברך שהחיינו ואולי שלזה נתכוון רמ"א. שכתב בפעם ראשונה יברך ומיירי שעדיין לא נתחנך. וזו היא הראשונה וכל זה דוקא בדין ברכת שהחיינו שאומרים על המצות אבל ברכת שהחיינו שאומרים על הטובות דינה בפני עצמו: שכל אשר יקנה לבוש או חפץ. או ספרי קודש שהוא קנין המשמח הלב. יברך שהחיינו לזמן טוב כזה שלא נשאר מושלל מטוב כימי קדם וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך אם תעיין היטב בדקדוק בכל א' מהג' חלוקות הנ"ל ובכללותיה ופרטותיה. שהנדון שאנו עסוקים בו שאינו נכנס כלל תחת סוג א' מהג' חלוקות הנז"ל בהיות שהמצוה הזאת אינה מוטלת עליו לחובה ולא נקראת על שמו רק שהיא מצוה בעלמא וכו' וכדכתיבנא:
סוף דבר. עיין מ"ש הרמב"ם ז"ל בסוף הלכות ברכות. כמה מאד הזהירנו בברכות שאינם צריכות וז"ל שם. כל דבר שיסתפק לך אם טעון ברכה אם לאו עושין אותו בלא ברכה ולעולם יזהר אדם בברכה שאינה צריכה וירבה בברכות הצריכות וכן דוד אמר בכל יום אברכך עכ"ל:
וכיון שכן זכינו לדין בנ"ד שהמוהל שנתחנך ומל בפעם הראשונה שאין לו לברך שהחיינו כלל אלא הוא בנו ושאם יברך: הו"ל ברכה שאינה בריכה והויא ברכה לבטלה. ועובר על לא תשא וכדכתיבנא:
ומכל הלין מילין דכתיבנא יש תשובת ניצחת. לכל שאר הצדדין אשר צידד ה"ה נר"ו בשאלתו דאין צורך להאריך עוד על כל פרט ופרט והדברים פשוטים זהו מה שנלע"ד וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות. נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה. בק"ק ת"ת ה"י אשר פה בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א.
החותם בסדר ובשנת והיתה זאת לכם לחקת עולם וגו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה ס"ט: