שאלה ראובן היה גדול מאד בעושר ובבנים גם בת אחת היתה לו והנה טרם מותו צוה אופן חלוק נכסיו לבניו ואמנם לא זכר את הבת כלל ולא ידענו מה היה דעתו לנשואיה והנה הבנים אינם רוצים לתת לה מאומה באומרם שכן דעת אביהם כיון שלא הזכירה בצוואתו והבת טוענת שלא ימגע ממנה כפי הדין סך עשור נכסים ומלבד זה צריך שיוסיפו עליו לפי האומד כי אביהם עשיר מופלג היה ולזה יחוייב שישיאוה לפי כבודה וכמאמר שמואל לפרנסה שמין באב וזה היה הטעם שלא זכר אותה בצוואתו כי נשען על יושר הנהג' בניו לתת לה כפי כבודם יורנו המורה הדין עם מי:
תשובה שנינו בכתובות פרק מציאת האשה יתומה שהשיאתה אמה או אחיה מדעתה וכתבו לה במאה או בחמשים זוז יכולה משתגדיל להוציא מידם מה שראוי להנתן לה ר' יהודה אומר אם השיא את הבת הראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה וח"כא פעמים שאדם עני והעשיר או עשיר והעני אלא שמין את הנכסים ונותנין לה ובגמרא אמר שמואל לפרנסה שמין באב. תנן וחכמים אומרים פעמים שאדם עני והעשיר או עשיר והעני אלא שמין הנכסים ונותנין לה מאי עני ומאי עשיר אי נימא עני עני בנכסים עשיר עשיר בנכסים מכלל דתנא קמא סבר אפי' עשיר והעני כדמעיקרא יהבינן הא לית ליה אלא לאו עני עני בדעת עשיר עשיר בדעת וקתני שמין את הנכסים ונותנים לה אלמא לא אזלינן בתר אומדנא ותיובתא דשמואל הוא דאמר כר' יהודה דתנן ר' יהודה אומר אם השיא הבת הראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה ונימא הלכה כר' יהודה אי אמר הלכה כר' יהוד' הוה אמינ' דוק' השיא' דגלי דעתי' אבל לא השיא לא קא משמע לן טעמא דר' יהודה דאזלינן בתר אומדנא לא שנא השיאה ולא שנא לא השיאה והאי דקתני השיאה להודיעך כחן דרבנן דאע"ג דהשיאה וגלי דעתיה לא אזלינן בתר אומדנ' א"ל רבא לרב חסדא דרשינן משמך הלכה כר' יהודה אמר ליה יהא רעוא כל כי ה"מ מעלייתא תדרשו משמאי ומי אמר רבא הכי והתניא רבי אומר בת הניזונת מן האחין נוטלת עישור נכסים ואמר רבא הילכתא כרבי לא קשיא הא דאמידניה הא לא אמידניה הכי נמי מסתברא דאמר רב אדא בר אהבה מעשה ונתן לה ר' אחד משנים עשר בנכסים קשיין אהדדי אלא לאו ש"מ הא דאמידניה הא דלא אמידניה ש"מ וביאר רש"י מדעתה רבותא קא משמע לן דאף על פי שנתרצית אין מחילתה מחילה: מה שראוי ליתן לה עישור נכסים: אם השיא האב בחייו את הבת הראשונה ינתן כו' בין שהוא עישור בין שהוא פחו' בין שהוא יות': לפרנסה שמין באב הבת יתומה שבאה לינשא נותנין לה נדוניי' כפי אומד שאנו בקיאין באבי' וותרן או קמצן עני בדעת אם אין בדעתו ליתן לה נדוניית עשיר אלא נדוניית עני נוטלת עישור נכסים לא שמין באב: ה"ג לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה הא דא"ר עשור נכסים בדלא אמידניה לאב שלא גר בינינו ולא עמדנו על סוף דעתו אם ותרן אם קמצן: ה"נ מסתברא דהיכא דאמידניה מודה ר' דשמין באב עכ"ד:
והנה מפשט דברי ר' יהודה שהם הלכה גם ממאמר שמואל מורה בתכלית הבירור שלא נגבל סך עישור נכסים כי אם בשלא עמדנו על סוף דעת האב ואולם אם עמדנו עליו נדון על פי האומד הן לגרוע הן להוסיף וכמו שפירש רש"י והנה נרא' בתחילת העיון שזה סותר למה שנאמר בתלמוד בפרק נערה שנתפתתה א"ר יוחנן משום ר' שמעון בן יוחאי מפני מה התקינו כתובת בנין דיכרין כדי שיקפוץ אדם ויכתוב לבתו כבנו ומי איכא מידי דרחמנא אמר ברא לירות ברתא לא תירות ואתו רבנן ומתקני דתירות ברתא הא נמי דאורייתא הוא דכתיב קחו נשים והולידו בנים ובנות וקחו לבניכם נשים ואת בנותיכם תנו לאנשים בשלמא בני בדידיה קיימי אלא בנתיה מי קיימי בידיה הא קמ"ל דנלבשה וניכסה וניתיב לה מידי כי היכי דקפצי עלה ואתו נסבי לה ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרוויהו עד לעישור נכסי והנה משאלת עד כמה ומתשובתה עד לעישור נכסי נראה שבא לשלול ההוספה וכדי להתיר הספק הזה נביא מה שכתב בפרק מציאת האשה הרב האלפסי וז"ל אמר שמואל לפרנסה שמין באב כלומר שמין ואומדין דעתו של אב ואומרים אילו היה האב קיים כמה היה נותן לבתו לפרנסת הבעל ונותנין לה חזינן לגאון דכתב הא דאזלינן בתר אומדן דעתיה דאב לאגרועי מעישור נכסי הוא אבל לאוסופי על העישור לא דלא אשכחן בהדיא מאן דאמר מוסיף על העישור ובפרק נערה שנתפתתה אמרינן אמר ר' יוחנן משום ר' שמעון בן יוחאי מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרוויהו עד עישור נכסי הילכך לית לן לאפוקי מנכסי יתומים טפי מעישור נכסים וגאון אחר אמר רבי יהודה דאמר אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה דאלמא בתר אומדן דעתיה דאב אזלינן סתמא קאמר לא שנא לפחות מן העישור ולא שנא להוסיף על האיסור וכיון דאפסיקא הלכתא כר' יהודה בהדיא כוותיה עבדינן דהיכא דידעינן אומדן דעתיה דאב יהבינן לה כמה דאמיד בין לפחות מן העישור בין להוסיף על העישור ואי לא ידעינן דעתיה יהבינן לה עישור ניכסי עכ"ל והנה לפי דעת הגאון הראשון הותר הספק אלא שהדעת הזאת אינינה מיושבת אצלנו כי אין מן הראוי להוציא הדברים ממשמעם כי אם בעבור ראיה נצחת שאין עליה תשובה ולזה נראה לנו הדעת השנית של הגאון האחר יותר נאותה ומתקבלת אצלנו אלא שלפי זה הסתירה במקומה עומדת ובאמת שיש לתמוה על זה הגאון איך לא שת לבו להשיב עליה ואולם אם נחקור בדבריו במעט השתכלות נראה שלא חשך מלהשיב בטוב טעם ודעת וזה שבאומרו וכיון דאיפסיקא הלכתא כר' יהודה בהדיא כוותיה עבדינן גלה לנו שאף שיונח שזאת הסוגי' סותרת לההיא דנערה שנתפתתה נלך אחריה ולא נחוש למאמר אביי ורבא כיון שבסוגיתינו של מציאת האשה נפסקה ההלכה בבירור כר' יהודה אלא שמלבד זה נוכל להשיב בהבדיל ביניהם לומר שדברי ר' יהודה נאמרים בעניין שעמדנו על סוף דעת האב ואזי נדון כפי האומד הן לגרוע הן להוסיף ומאמר אביי ורבא ששללו ההוספה הוא בענין שלא ידענו מה הוא דעתו וזה נראה שהיתה כוונת הגאון הזה באומרו דהיכא דידעינן אומדן דעתיה דאב וכו': והר"ן השיב בעד הגאון תשובה אחרת והיא יותר נכונה לפי דעתינו אלא לפי שבסוף דבריו יש מן הקושי נציעם כולם לפני המעיין וז"ל חזינן לגאון דכתב כו' וה דעת ר"ח דלא אזלינן בתר אומדנא דאב אלא לפחות מעישור נכסי אבל לא להוסיף והביא ראיה מדאמרינן בפ' נערה שנתפתתה מפני מה תקנו.. ודחו ראיות אלו דההיא דנערה שנתפתתה אינה אלא אומר שמי שבא לימלך כמה יתן לבתו אין מזקיקין אותו לתת יותר מעישור נכסים דהתם בחייו קאמרינן וכיון שדחינו ראיות הללו מסתברא דשמין באב בין לפחות בין להוסיף כפשטא דמימרא דשמואל הכי משמע וזהו דעת הגאון האחת שהביא הרי"ף ז"ל וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפרק עשרים מהלכות אישות ורש"י  ז"ל ואני תמה היאך נלך אחר דעתו של אב להוסיף דהא לעיל בפרק נערה שנתפתתה אמרינן מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כב מופרכינן עלייהו מי איכא מידי דרחמנא אמר ברא לירות ברתא לא תירות ואתו רבנן ומתקני דתירות ברתא ומהדרינן הא נמי דאורייתא היא ועלה אמרינן ועד כמה אביי ורבא דאמר תרוויהו עד עישור נכסי ואשמיעינן ודאי דה"ק עד כמה מחייב ושרי דליכא אעבורי אחסנת' ומהדרינן עד עישור נכסי אבל טפי מהכיבלא וכו' עכ"ל והנה הביאור שביאר שההי' דנערה שנתפתתה היא במי שבא לימלך כמה יתן לבתו הוא נאות מאד אצלנו ואולם תמהנו על תמיהתו היאך נלך אחרי דעתו של אב להוסיף וכו' דמי הכריחו לפרש עד כמה מחייב ושרי דליכ' עבורי אחסנתא ולהרחיק ממה שביאר לדעת הגאון השני שהוא ביאור נכון ועוד שאין מקום לומר שהוא עבורי אחסנתא כיון שהתרצן השיב הא נמי דאורייתא לכן נראה לנו שהדעת הזאת היא היותר צודקת וכן פסק הרמב"ם בפרק כ' מהלכות אישות וז"ל האב שמת והניח בת אומדין דעתו כמה היה בלבו ליתן לה לפרנסה ונותנין לה ומנין יודעין אומדן דעתו מריעיו ומיודעיו ומשאו ומתנו וכבודו וכן אם השיא בת בחייו אומדין בה ואם לא ידעו בית דין אומדן דעת נותנים לה מנכסים עישור לפרנסתה וכתב הרב המגיד האב שמת והניח בת כו' ובהלכות כתוב שנחלקו הגאונים בזה יש מי שאמר שהשומה הוא לפחות מן העשור ולא להוסיף ויש מי שאומר דבין לפחות בין להוסיף וזהו דעת רבינו והרבה מן האחרונים ועיקר:
העולה מכל מה שאמרנו שצדקו דברי הבת הטוענת בנושא שאלתינו שמחוייבים אחיה להשיאה ביותר מסך העישור לפי כבוד אביהם כי עודף העישור נקרא גם כן פרנסה הראויה לה וכמו שכתב הרמב"ם בפרק הנזכר הלכה י"ב קטנה יתומה שהשיאתה אמה או אחיה לדעתה ונתנו לה מאה או חמשים זוז יכולה היא משתגדיל להוציא מידם פרנסה הראויה לה או באמדן דעת האב או בעשור הקרקעות:
ואמנם הטענה שטוענים היתומים שכיון שאביהם לא הזכיר' בצוואתו מורה שאף העישור ימנע ממנה אף כי העודף מבוטלת בעצמה כי לא יבצר ממנה זה כי אם שצוה זה בבירור בשעת מותו וכמאמר ר' בתלמוד האומ' אל יזונו בנותי מנכסי אין שומעין לו אל יתפרנסו בנותי מנכסי שומעין לו וכמו שפסק הרמב"ם בפרק אשר קדם זכרו הלכה י' מי שצוה בשעת מיתה אל תפרנסו בנותי מנכסי שומעים לו שאין זה מתנאי כתובה ומזה הטעם כתב הטור באבן האעזר סימן קי"ג בשם רב האי גאון שאם התנה בשעת נישואין שלא יתפרנסו מנכסיו אין שומעין לו והנה אם כשהתנה בבירור שלא יתפרנסו מנכסיו אין שומעין לו בעבור שלא צוה זה בשעת מיתה מכ"ש כשלא אמר כלום בזמן מהזמנים וזה מבואר בנפשו:
בסדר ובשנת אל תונו איש את אחיו לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מה"רר יעקב די מיזה מ"כ: