שאלה מג ראובן נתחייב לשמעון בשטר כתוב וחתום על ידי נוטאריו נכרי ועדי ישראל והשטר כתוב סתם ואותו החיוב אומר ראובן שלא היה אלא על תנאי ואם לא יתקיים התנאי לא יחול החיוב והעדים מודים לדבריו שתנאי היה הדבר ושכחו לומר לנוטאריו שיכתבנו בשטר ועתה בא ראובן לפני ב"ד והעיד עדים שכן היה הדבר יורה המורה אם יש לב"ד כח לעמוד לימין ראובן שלא יתחייב לשמעון אלא אם יתקיים התנאי או דילמא כיון שלא נכתב בשטר התנאי על ידי הנוטאריו אין לאל יד הב"ד לעקרו כי דינא דמלכותא ושכמ"ה:
תשובה קודם כל דברי וטרם אשיב לשואלי דבר אם ראובן יצא זכאי בדינו או אם יתחייב ראובן כמו שטוען שמעון כיון שאין כחוב בשטר התנאי מוכרחים אנו לחקור ולחפש אם שטר העשוי על ידי נוטאריו כשר או פסול כי על זה מצאנו דעות חלוקות בין הפוסקים וכיון שכן צריכי' אנו לידע מי הם המתירים ומי הם האוסרי' כדי שנוכל לפסוק ולגמור הדין על פיהם כי מימיה' אנו שותים ולכן אכתוב תחילה דבריהם ואחר כך אבוא להשיב אם הדין עם שמעון או עם ראובן כי גם זה צריך עיון וישוב דעת ועל כן אשאל מאל עליון יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות:
עיקרא דהאי מילתא איתא בגיטין פרק ראשון דף י' ע"ב משנה ז"ל כל השטרות העולים בערכאות של נכרים אף על פי שחותמיה' נכרים כשרים חוץ מגיטי נשים ושחרורי עבדים וכו' ופרכינן בגמרא קא פסיק ותני לא שנא מכר ולא שנא מתנה בשלמא מכר מכי יהיב זוזי קמייהו הוא דקנה ושטרא ראיה בעלמא הוא דאי לא יהיב זוזי קמייהו לא הוו מרעי נפשיהו וכתבין ליה שטרא אלא מתנה במאי קא קני לאו בהאי שטרא והאי שטרא חספא בעלמא הוא אמר שמואל דינא דמלכותא דינא ואי בעית אימא תני חוץ מכגיטי נשים עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל בערכאות מקום בית וועד דיינים קבועין שלהם: קא פסיק ותני כל השטרות כשרים בחותמי' נכרים: לא שנא שטרי מכר: ולא שנא שטרי מתנה בשלמא שטרי מכר דארעא לאו בהאי שטרא מיקניא אלא בזוזי: מכי יהיב. האי גברא: זוזי לישראל חבריה: קמייהו דדיינים נכרים: הוא דקנא. לארעא דקרקע בכסף או בשטר ודאי שטרא ראייה בעלמא הוא שלא יאמר לא מכרתיה ולא קבלתי מטות ובהא מילתא אינהו מהימני: דאי לאו דיהב זוזי קמייהו כיון דדיינים קבועין נינהו לא הוו מרעי נפשיהו וכתבי ליה שטרא: אלא מתנה. דעל ידי השטר הוא קנה אותה במסירת השטר היכי מיקניא האי שטרא חספא בעלמא הוא: דינא דמלכותא של נכרים: תני חוץ מכגיטי נשים כל שטרות שהן כגיטי נשים שעל ידי השטר הדבר נגמר דהיינו נמי שטר מתנה: ע"כ פירוש רש"י ז"ל:
העולה לנו מזאת הסוגיא דכל השטרות העולים בערכאות של גויים כשרים בין שטרי מכר בין שטרי מתנה מכח דינא דמלכות' דינא כמו שתירץ שמואל אבל ללישנא בתרא דאי בעית אימא שטרי מחנה פסולים והשאר כשרים וכן פסק הרי"ף ז"ל שכתב הני תרי לישני דגמרא ומשמע לכאורה דסבירא ליה להרי"ף ז"ל דפליגי הני לישני וכמו שכתב הרב בית יוסף בטור חשן משפט סימן ס"ח שהביא דברי הרשב"א שכתב שמצא בתשובה שהרי"ף סבר כדברי הרמב"ם ז"ל דסבר דפליגי ואף על גב דהרא"ש פירש דהני תרי לישני לא פליגי וגם הר"ן ז"ל פירש כן דברי הרי"ף ז"ל עיין עליו ותראנו משם מכל מקום אליבא דכולי עלמא סבירא להו שאליבא דהרי"ף ז"ל שטרי מכר וגם שטרי הלואות העשוים בערכאות של גויים כשרים:
גם הרמב"ם הלך בדרך זו שכן כתב פרק כ"ו מהלכות מלוה ולוה הלכה א' ז"ל שטר שכתוב בכל לשון ובכל כתב אם היה עשוי כתקון שטרי ישראל שאינן יכולין להזדייף ולא להוסיף ולא לגרוע והיו עדיו ישראל ויודעין לקרותו הרי הוא כשר וגובין בו מן המשועבדין אבל כל השטרות שחותמין גוים הרי אלו פסולין חוץ משטרי מקח וממכר ושטרי חוב והוא שיתן המעות בפניהם ויכתבו בשטר לפנינו מנה פלוני לפלוני כך וכך דמי המכר או מעות החוב והוא שיהיו עשוין בערכאות שלהם אבל במקום קבוץ פליליהן בלא קיום השופט שלהם לא יועילו כלום וכן צריכים עדי ישראל שיעידו על אלו הגוים שהן עדי שטר ועל זה השופט שלהן שקיים עדותן שאינן יודעין בקבלנות שוחד ואם אסרו שטרי הגוים דבר מכל אלו הרי הן כחרס וכן שטרי חוב והוראות ומתנות ופשרות ומחילות שהן בעדים שלהן אף על פי שיש בהן כל הדברים שמנינו הרי הן כחרסים עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
וכתב עליו הרב המגיד משנ' ז"ל דע שבדינין אלו רבו הסברות והנני כותב קצת מן הגמרא וסברות המפרשים ז"ל בקוצר שנינו במשנה כל השטרות העולות בערכאות של גוים אף טל פי שחותמיהן גוים כשרים חוץ מגיטי נשים ושחרורי עבדים ובגמר' קא פסיק ותני לא שנא מכר ולא שנא מתנה בשלמא מכר מדיהיב זוזי קמייהו הוא דקנה ושטרא ראייה בעלמא הוא דאי לאו דיהיב זוזי קמייהו לא הוו מרעי נפשיהו וכתביה ליה שטרא אלא מתנה במאי קני ליה בהאי שטרא והאי שטרא חספא בעלמא הוא אמר שמואל דינא דמלכותא דינא ואי בעית אימא תני חוץ מכגיטי נשים עוד שם רבינא סבר לאכשורא בכנופיאתא דארמאי אמר ליה רפרם ערכאות תנן ודוקא ערכאות דלא מקבלי שוחדא ובפרק המביא תנין רב פפא כי הוה אתי לקמיה שטרא פרסא דעביד בערכאה של גוים מיקרי ליה לשני גוים זה שלא בפני זה והוה ליה כמסיח לפי תומו ומגבי ביה ממשעבדי ויש גורסין מבני חרי והנה דעת רוב הגאוני' ז"ל ורבינו לפסוק כלשון האחרון שאמרו תני חוץ מגיטי נשים שרוצה לומר שכל שטר שהוא כגט שהשטר הוא שטר הקנא' ושעבוד אינו מועיל כלל ויש לפרש לפי דעתם ז"ל דאף על גב דקיימא לן דדינא דמלכותא דינא כמבואר פרק חמישי מהלכות גזלה ואבדה הני מילי במה שהוא תועלת למלך בעניני המסין שלו ומה שהוא מחקיו אבל בדברי' שבין אדם לחברו אין דינו בהם דין והכי קאמר אי בעית אימא לא אמרינן בכי הא דינא דמלכותא דינא ותני חוץ מכגיטי נשים ואין ראייה גמורה הפך מזה ע"כ לשון הרב המגיד ז"ל לענינינו:
הרי בהדיא דלדעת הרמב"ם כל השטרות העולות בערכאות של גוים פסולים חוץ משטרי מקח וממכר ושטרי חוב שהם כשרין ואף על פי דלדעת רבותיו של הרמב"ם שטרי הלואות נמי פסולים דבאותו פרק ובאותו דין עצמו שכתבנו בשם הרמב"ם כתב הוראת רבותיו ז"ל הורו רבותי שאפילו שטר חוב שלהן שנתנו המעות בפניהם פסולים ולא הכשירו אלא שטרי מקח וממכר שנתנו המעות בפניהם ואין אני מודה בזה ע"כ כבר פסק הרב בית יוסף ז ל בטור חשן משפט סימן ס"ח ז"ל ולענין הלכ' נקיטינן כדברי הרמב"ם דהא העיטור והרמב"ן והרשב"א והרא"ש והר"ן סברי כוותיה בהא ע"כ וכיון שכן שפיר מצינו לגמור ולפסוק כהרמב"ם נגד סברת רבותיו ודעת הראב"ד ז"ל שהם מן האוסרי' אחרי שראינו כל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה שפוסקים וסוברים כהרמב"ם שהוא מן המתירים:
אבל יש לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל שנראה שדבריו סותרים זה את זה דבריש הדין כתב כל השטרות העולות בערכאות של נכרים פסולין חוץ משטרי מקח וממכר ושטרי חוב ובסוף הדין כתב וכן שטרי חוב והודאות ומתנות ופשרות ומחילות שהן בעדים שלהן אף על פי שיש בהן כל הדברים שמנינו הרי הן כחרסים הרי שיש סתירה בדבריו מיניה וביה לכן אי לא מסתפינא אמינא שטעות נפל בדפוס וכך צריך לגרוס וכן שטרי הודאות וכו' והראייה שכך היא הגירסא הנכונה מדבריו עצמו שאחר שהביא סברת רבותיו שפוסלי' אפילו שטרי הלואות גילה דעתו ואמר ואין אני מודה בזה הרי דלדעתו ז"ל שטרי חוב כשרים ולכן מוכרחים אנו לומר שטעות נפל בספרים וצריך למחוק תבת חוב ולגרוס כמו שאמרנו לעיל ולית דין צריך בשש:
גם רבינו יעקב בעל הטורים פסק כמו שאמרנו לעיל דבטור חשן משפט סימן ס"ח כתב ז"ל שטרי מקח וממכר ושטרי הלואות שנעשו בערכאו' של גויים ועדי גויים חתומים עליהם כשרים ואם לא ידעו ישראל לקרותו נותנו לשני גויים לקרותו זה שלא בפני זה וסומך עליהם ואחר כך כתב אבל שטרי מתנות כגון שדי נתונה לך שעיקר הקנין נעשה על ידי השטר והם חתומים בו וכן שטרי הודאו' שפלוני הודה לפלוני שהוא חייב לו או שטרי מחילות או פשרות שנעשו בערכאותם אינו כלום אפילו אם נמסרו בפני עדי ישראל ע"כ לשון הטור ז"ל וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטהור בסימן הנזכר עיין שם ותמצא נחת רוח לנפשך:
באופן שכל הני רבוואתא מתנבאים בסגנון אחד ופוסלים כל השטרות העשויים בערכאות של נכרי' חוץ משטרי מקח וממכר ושטרי הלואות שהם כשרים וכיון שכן שפיר גמרינן ופסקינן כוותייהו ואף על פי שיש פוסקים שאין מתירים אלא דוקא שטרי מקח וממכר כיון שמצינו דהרוב סברי דלא כוותייהו מוכרחים אנו לילך אחריהם ולסמוך על הכלל שבידינו יחיד ורבים הלכה כרבים:
ועם כל זה איננו שוה לי מפני דהרמב"ם וסיעת כל מרחמוהי לא הכשירו אלא דוקא שטרות העשויים בערכאות שלהם אבל שטר שכתוב על ידי נוטאריו לא מצינו שהכשירו וכיון שכן בנדון דידן שהשטר כתוב על ידי נוטאריו עדיין הבעייא במקומה עומדת אם השטר כשר אם לאו אמנם אחר כתבי כל זה מצאתי בטור חשן משפט סימן ס"ח שכת' בשם הרמב"ן ז"ל תירוץ לזה ושמחתי בו כמוצא שלל רב ז"ל כתב הרמב"ן שטרות העשוין בנטורין של מלכות פירוש על ידי סופרי המלך ואפילו אין עדים חתומים בו אלא אחד ממונה על פי המלך כשר ולא מן הדין אלא משום דינא דמלכותא וגובין בו מן המשועבדין דקלא אית להו וכו' עיין שם וכן כתב נמי הרב המגיד פרק כז' מהלכות מלוה וליה בשם הרמב"ן ז"ל הרי מפורש דשטר הכתוב על ידי נוטאריו כשר:
אמנם עדיין לא שלותי ולא שקטתי ולא נחתי מפני שיש להקשות דדוקא סופר הממונ' על פי המלך הכשירו הרמב"ן ושאר רבוותא אבל סופר או נוטאריו הממונה על פי השופט היכן מצינו דכשר אדרב' מצינו דמוהר"ם כתב דוקא סופר הממונ' מהמלך הוא נאמן אבל סופר הממונ' מצד השופט לא גם לזה מצאנו תשוב' דדוקא במקום שיש מלך צריך להיות ממונה מפי המלך ואין רשות השופט מעלה או מוריד אבל במקום שאין מלך אלא שופטים ודאי סופר או נוטאריו הממונה מפיהם כשר לכתוב שטרות ראייה לדברינו דבטל דרכי משה כתב בטור חשן משפט סימן ס"ח בשם מוהר"ם ז"ל לא מבעיא סופר המלך אלא אפילו סופרים הממונים מפי השופטים קשה לפוסלם ולפסול כל השטרות הנעשים לפניהם בארצות האלו ע"כ הרי דלדעת מוהר"ם אפילו סופר הממונה מפי השופט אין אנו יכולים לפוסלו וכל שכן בארצותינו דהשופטים הם במקום מלכים ועל פיהם דנים כל ריב וכל נגע דאליבא דכל הני רבוותא שטר העשוי על ידי נוטאריו שלהם כשר זה נראה לענייות דעתי ולקוצר שכלי:
אבל יש לדקדק בדברי מוהר"ם ז"ל שנראה שדבריו סותרים זה את זה דבסימן מ"ז כתב דאפילו סופר הממונה מפי השופט קשה לפוסלו ובסימן כ"ג כתב להפך דדוקא סופר הממונ' מפי המלך הוא נאמן אבל לא מצד השופט באופן שיש סתירה בדבריו מיניה וביה אבל כבר הרגיש קושיא זו בעל דרכי משה ותירץ דאין דבריו סותרי' זה את זה דבסימן כ"ג מיירי במקו' שאין ידוע מנהג להכשירן ובסי' מ"ז מיירי במקום שנוהגין בהן להכשירן וכמו שמשמע הלשון שם עיין שם ותמצא מרגוע לנפשך:
ואכתי חל עלינו חובת ביאור להשיב ולתרץ נמי מה ששאל החכם השואל אם הדין עם שמעון כיון שטוען שאין התנאי כתוב בשטר או דילמא הדין עם ראובן משו' דיש לו עדים שמעידי' כמותו ואומרים שכן הוא כדבריו אבל שכחו לומר לסופר שיכתוב התנאי בשטר גם על זה אשיב בקיצור תנינן בכתובות פרק שני דף י"ט ט' ב' בעא מיניה רבא מרב נחמן תנאי היו דברינו מהו מודעא ואמנה היינו טעמא דקא עקרא ליה לשטרא והאי נמי קא עקר לשטרא או דילמא תנאי מילת' אחריתי היא אמר ליה כי אתו לקמן לדינא אחרינא להו זילו קיימו תנאייכו וחותו לדינא ט"כ בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל תנאי היה דברינו על תנאי מכרה לו שיעשה לו כך וכך ולא ראינו שקיים לו תנאו וזה אומר לא קיים לי ואינו מכר: מודעא ואמנה. טעמא מאי קאמר מר אין נאמנין: דקא עקרי ליה לשטרא בעדותן זה אתי על פה ומרע לשטרא הכי נמי וכו': או דילמא הא לא עקרתא דשטרא הוא דמודים הם שהשטר אמת אלא שתנאי היה ביניהם וזו עדות אחרת היא ושטרא ממילא מיעקר לאחר זמן ביו' שלא קיים תנאו בזמנו: כי אתו לקמן. לקוחות שעידיהם מעידים שתנאי היו דבריהם: אמרינן להו זילו קיימו תנאייכו לבעלים: וחותו לדינא אם יעכב שוב הקרקע עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
שמעינן מהאי בעייא דעדים שאמרו תנאי היו דברינו נאמנין וכן פסק נמי הרי"ף ז"ל בהלכותיו עיין שם והרמב"ם נמי כתב בה' עדות פ"ג ה' ט' ז"ל אמרו על תנאי היה שטר זה אם היה כתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנין ואם אין השטר מתקיים אלא מפיהם נאמנים ואומרים לבעלי הדין קיימו התנאי ובואו לדין ע"כ:
ובעל כסף משנה כתב אמרו על תנאי היה וכו' שם בעא מניה רבא מרב נחמן תנאי היו דברינו פירוש על תנאי מכרה לו שיעשה לו כך וכך ולא ראינו שקיים לו התנאי וזה אומר לא קיים לי ואינו מכר מהו אמר ליה כי אתו לדינא לקמן אמרינן להו זילו קיימו תנאייכו וחותו לדינא ט"כ לשון הכסף משנה ז"ל לעניינינו:
הרי דאליבא דהרמב"ם עדים שאמרו תנאי היו דברינו נאמנים ודוקא אם אין כתב ידן יוצא ממקום אחר אבל אם כתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנים וגם יש מגדולי המורים ואבות העולם שסוברים כמותו כמו שכתב הבעל כסף משנ' בדיבור שאמרנו לטול ז"ל כת א' מן האחרוני' כתבו כדברי רבינו והכריע הרמב"ן כדבריהם ע"כ וגם מצאתי בתשובות יום טוב צהלון ז"ל שאלה כ' שמדקדק מפירוש רש"י ז"ל נמי שסובר כשיטת הרמב"ם ושאר המורים שאין העדים נאמנים אלא אם כן אין כתב ידן יוצא ממקום אחר:
איברא רבינו האיי ז"ל רוח אחרת עמו דסבר דבכל גוונא מהימני בין אם כתב ידן יוצא ממקום אחר או לא דכן כתב הר"ן בשמו בפרק שני דכתובות והכריע כמותו עיין שם והראב"ד נמי בהשגותיו גלה דעתו הטוב והרחב' ופוסק כרבינו האיי ז"ל דכתב בפרק ג' מהלכות עדות הלכה ט' וז"ל א"א לדעת רבינו הוא זה אבל הגאון ז"ל לא אחר כן אלא נאמנין בכל עניין וכן עקר ע"כ לשונו וכן פסק הרא"ש בפסקיו והביאו הטור בשמו בחשן משפט סימן כ"ט וסימן מ"ו עיין שם והרב בית יוסף נמי כתב בסימן הנ"ל שהרשב"א ז"ל כתב בתשובותיו כן ונלוה אליהם והורה כמותם הרי חזינן דכל הני אשלי רברבי ועמודי העולם סוברים דעדים שאמרו תנאי היו דברינו נאמנים אפי' אם כתב ידן יוצא ממקו' אחר:
ודע מה שכתוב בקצת ספרים בפסקי הרא"ש וכן אם אמרו תנאי היו דברינו ואין כתב ידן יוצא ממקום אחר נאמנין נראה לענייות דעתי טעות סופר חדא בספרים המדויוקים לא מצינו זה הלשון כלל ועוד דהטור והרבה פוסקים כתבו בשם הרא"ש דלדעתו העדים שאמרו תנאי היו דברינו בכל גוונא מהימני אפילו אם כתב ידן יוצא ממקום אחר דוק ותשכח:
וגדולה מזו מצאנו דגם רבותינו בטלי התוס' ז"ל נטו אחרי הסברא הזא' דכך כתבו בכתובו' דף י"ט ע"ב דיבור המתחיל או דילמ' תנאי מילתא אחריתי היא ז"ל פירוש לדבר אחר הן באין ולא לעקירת השטר אלא תוספת בעלמא שמפרשי עדותן היאך הי' ועד השתא קיי' השער ואינו נעקר אם יתקיים התנאי הלכך אין כאן הורעת השטר אבל אין לפרש מילתא אחריתי היא לגמרי ולא שייך לעדותן ראשונה כמו שאם היו מעידין שהוא פרוע שהן נאמנין דא"כ מאי פריך בסמוך אי הכי אפילו תרי נהי דכיון דתנאי מלת' אחריתי היא לגמרי הרי נאמנים אפילו בכתב ידן יוצא ממקום אחר אבל חד לעול' אימא לך דלא מהימן כי היכי דלא מהימן לומר פרוע הוא עכ"ל הרי מוכח מדבריהם ז"ל דסברי דבשנים נאמנין לומר תנאי היו דברינו אפי' כשכתב ידן יוצא ממקום אחר כללא דמילתא מצינו הררים גדולי' בעלי סברא הזא' הלא המה רבינו האיי גאון ז"ל ובעלי התוספות והראב"ד והרא"ש והטור והרשב"א והר"ן ולעיניין הלכה ידוע מה שכתב מהר"י קולון בפסקיו נהגו עלמא לפסוק כבעלי התוספות אפילו כשהרי"ף חולק עליו וכל שכן הכא דהרבה פוסקי' מפרשי דברי הרי"ף דאפי' אם כתב ידן יוצא ממקום אחר נאמנים מדסתם הרי"ף ז"ל דבריו ולא חלק באופן דגם הוא סבר כבעלי התוס' ואם כן הכי נקיטינן:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב בנושא דידן ואען ואומר דיצא ראובן זכאי בדינו דאם מיירי שכתב העדים יוצא ממקום אחר כבר כתבנו והוכחנו דרוב הפוסקים ובכללם הרי"ף ותוספות סברי הכי דבכל גוונא מסימני ואם מיירי דאין כתב העדים יוצא ממקום אחר אפילו אליבא דהרמב"ם וסיעתו נאמנים לומר תנאי היו דברינו זהו מה שעלתה מצודתי ומה שנראה לקוצר שכלי אם יסכים עמי הרב המורה לצדקה כי לו נאה להורות שיזכה ויחיה עד כי יבא  ינון אמן:
תם ונגמר ביו' כ"ו לחדש אב יום שנכפל בו כי טוב בסדר ובשנת שמר ושמעת את כל הדברים האלה
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה