שאלה יהודה הוצרך למעות ולא היה בידו כי אם ספר תורה מירושת אבותיו ובא לו אבל לוי אוהבו ושאל ממנו שילוה לו סך חמש מאות זוז לשלם לו אחר תשלום שלשה חדשים ונתן לו במשכון הספר תורה ויהי היום בהגיע זמן הפירעון הלך לוי אצל יהודה ותבע חובו ודחק אותו וכראות יהודה שדוחקו כל כך אמר לו טול הספר תורה בחובך וייטב הדבר בעיני לוי וילך אל ביתו שמח וטוב לב אחר זמן מה חנן ה' את יהודה והשיגה ידו כדי חובו והלך אצל אוהבו ואמר לו אילך מעותיך ותן לי משכוני ולא רצה לוי וטוען שהוא אמר לו שיקח אותו בחובו ויהודה טוען שמעולם לא  היה בדעתו להקנותו אלא מפני שהיה דוחק אותו כל כך אמר לו כן ודחויי קא מדחי ליה ורבתה הקטטה ביניהם ובאים לדין ולכן המורה יורה על פי התורה להוציא לאור משפטם ולשים שלום ביניהם ומ"הת מ"ש:
תשובה הן אמת שהמשיב תשובה נצחת ובפרטות בדיני ממונות מאחר שהם כמעיין נובע צריך שיהיה לו שעת הכושר ורוחב לב ופנאי להעמיק ולעיין היטב כפי חומר הנושא ואנכי הייתי כל ימי החורף שעבר כגבר אין איל מצד הטרדות והעסקים רבים והכרחיים אשר המה סבבוני לבי סחרחר סח"ור סח"ור לכרמא וכמה מעלות טובות למקום עלי בהיות ההתעסקות בטירדא דמצוה בתרתי לטיבותא אך זה היום שקיויתיו מצאתי ראיתי זה חלק טוב אשר הטיב ה לבני שלמה ה' ישמרהו ויחייהו בן ישמח אב ובן יכבד אב ולמפורסמות אינו צריך ראיה הגיע עת דודים ועת הזמיר מיר הגיע ושמחתי כשמחה בקציר וכנושא שלל רב על שנתמנה לשליח ציבור ונעים זמירות ישראל וזכה לעבוד עבודתו למלך הכבוד סלה תוך אמוני יחידי סגולה אנשי חיל רבי פעלים בק"ק חונן דל אשר בעיר המהוללה האגה הבירה ואין להאריך כי אם תפלה לאל חיים ירכיבם ויתמידם ויעמידם על במותי ההצלחות ויסתירם במשכן צל"ו צל המעלות טובות באורך ימים ושנות חיים אכ"יר זאת ועוד אחרת גר"מא דעצי"ראה על זאת יתפלל כל חסיד אליך לעת מצא זו אשה אשר הוכיח ה' לבני שלמ"ה תהיה כעוטיה הבתולה הצנועה תשואות חן חן לה מרת שרה בת הגביר היקר והמהולל נעים זמירות ישראל כה"ר עמנואל אבנדנא יצו"א אשר על כן בזאת אני בוטח שאל ישימו אשם נפשי על שנתאחרתי עד עתה וכבר אמרו רז"ל אל תדין את חבירך עד שתגיע למקומו ומצורף לזה סמכתי על מה שאמרו רז"ל דאין סדר למשנה ואין מוקדם ומאוחר בתורה:
מעתה אבוא ואראה לענין פסקא דהאי דינא ואומר שנראה לכאורה פשוט שהדין עם לוי כפי שטחיות דברי השאלה שמבוארים בעצמם שיהודה הנ"ל החליט הספר תורה בחובו ואדרבה מה שטוען יהודה שמעולם לא היה בדעתו להקנותו אלא מפני שהיה דוחק אותו כל כך נראה בתחילת העיון שהיא טענה חלושא וקלושא מצד שהם דברים שבלב ואנן קי"ל בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים דברים שבלב אינם דברים ואין צורך להאריך במה שהוא מוסכם אשר על כן נראה שהדין עם לוי ונמוקו עמו:
פקח נא עיניך וראה סעד לדברי ממה שנשאל להרא"ש בכיוצא בזה והביאו הטור בח"המ סימן ע"ג וז"ל וששאלת מי שיש לו משכון מחבירו מהלואה או מכר וכשהגיע הזמן אמר לו צא ומכרו והלך ומכרו אם יכול בעל המשכון לחזו' ולתבוע וליתן דמיו ולומר לא כיוונתי אלא לדחותך כל זמן שלא הקניתי לך או אין צריך קנין והשיב דדבר פשוט הוא אם אמר אדם לחבירו מכור חפץ זה וטול הדמים ומכרו שאין צריך קנין לדבר זה שלא הוזכר קנין אלא לקיים מכר או מתנה או שכירות אבל כשאדם מצוה לחבירו לעשות בכך ועושה צוויו אין צריך קנין עכ"ל והרב בעל ב"ח דשפתותיו ברור מללו כתב שם וז"ל קצת קשה דמה זו שאלה וכי יעלה על הדעת שזה מחוייב להחזיר לו משכונו לאחר שמכרה על פי דבורו וי"ל דהשואל עלה על לבו כיון דהלוה לא נתכוון אלא לדחותו מעליו אם כן מה שמכרו המלוה על פי דבורו בטעות מכרו והמקח בטל וחייב המלוה לחזור על מי שלקח ממנו להוציאה מידו כיון דהטעות היה שלא הבין שהלוה לא נתכוון אלא לדחותו ודינו כמוכר דבר שאינו שלו דלא הוי מכירה והשיב הראש דלאו כל כמיניה להחזיר המקח ולומר לא נתכוונתי אלא לדחותך אלא המקח קיים עכ"ל והשתא כפי זה הוה סליק אדעתין מתשובה זו מאחר שהם דברים מיוסדים על אדני פ"ז ויסוד מוסד כפי הדעת הנכונה בנ"ד נמי מצד ההתיחסות והדמות לאותו נדון מסתבר שפיר למימר הכי ואף על פי שיהודה הנ"ל יהיה צווח ככרוחיא שמעולם לא עלה על לבו להקנות ללוי הספר תורה אלא מפני שהיה דוחק אותו אמר לו טול הספר תורה בחובך לא צייתינן ליה דברכת המוציא מחבירו עליו הראיה הראוייה לדון על פי הרא"ייה וכבר גזרנו אומר דלאו כל כמיניה לומר לא נתכוונתי אלא לדחותך זה היה נראה לי טעם מספיק בתחילת העיון כדי להליץ בעד לוי הנ"ל:
אמנם כשנעמוד על אמתת הבנת טענת יהודה אדרבה איפכא מסתברא דיש לחלק ולומר דהתם שאני משום דמיירי כשעשאו שליח למכור המשכון ואם מכרו מה שעשה עשוי הלכך אם לא מכרו אם רוצה לבטל שליחותו מבטל וכדמוכח בהדיא מתשובת הרש"בא אלף וי' וז"ל נשאל עוד מראובן שלוה מנה משמעון ומשכן לו חנות בנכייתא וכתב לו אם לא פרעתיך לזמן פלו' תהא רשות בידך רשו' שלימה וכח יפה בקנין גמור למכור החנות הנזכר בפני ב"ד שיברר לו ויפרע מהחנות הנזכר משלם אם יכול ראובן לעכב בידו והשיב דודאי יכול לעכב אם עדין לא מכרו שמעון שהרי ראובן לא מכרו לשמעון אלא שנתן לו רשות למכור ועשאו שלוחו להיות ממכרו ממכר אבל עכשיו שהוא מוחה בידו הרי בטל שליחותו והרשות בידו ואפילו מכרו שמעון לאחר שמיחה ראובן ממכרו בטל שכבר נתבטל שליחותו אמנם נ"ד מבואר בעצמו שלא עשאו יהודה ללוי שליח למכור הספר תורה אלא שאמר לו טול הספר תורה בחובך בהא ודאי מסתבר שפיר למימר דדחויי קא מדחי ליה:
ועוד אפשר לחלק דנדון הרא"ש שאני משום שלא היה דוחקו המלוה ללוה לפדות המשכון אלא שהלוה בעצמו כשראה שהגיעה הזמן ולא השיגה ידו לפדות המשכון אמר לו למלוה בלב שלם ובנפש חפיצה שימכרנו אלא שנתחרט אחר כך והיה רוצה לחזור בו מטעם שלא הקנה המשכון למלוה בקנין גמור ועל זה השיב הרא"ש שאין צורך לקנין אבל נ"ד דהוא שהמלוה היה דוחקו ליהודה הנ"ל לפדות הספר תורה כמבואר בשאלה ועל ידי הדחק אמר יהא שלך ובהאי גילוי דעת יחוייב לנו למימר שלא הסכים דעתו ולא שת לבו למכירה כלל ועיקר אלא אדרבה כוונתו ודעתו היה לדחותו מעליו וזה החילוק מוכרח הוא כי היכי דלא תקשי במה שפסק הרב המחבר בשולחנו הטהור דנראה שדבריו סתרי אהדדי דבסימן ע"ב מהלכות מלוה על המשכון פסק בשם בעל ני' שהלוה יכול לחזור בו מטעם דדחוי קא מדחו ליה וז"ל שם מי שיש בידו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו ואמר לו הלה יהא המשכון שלך לא קנה דדחויי קא מדחי ליה והשתא קשיא לי טובא דבסימן ע"ג סעיף כ"ט כתב הטור שאלה להרא"ש ז"ל מי שאמר לחבירו צא ומכור המשכון ומכרו אינו יכול לתבוע משכונו ולומר לו לא נתכוונתי אלא לדחותך וכן פסק המחבר בשולחנו הטהור סעיף י"ז ובעל המפה הרגיש בזאת הקושיא וכתב שם בסימן ע"ג על דברי רבינו המחבר אבל כל זמן שלא מכרו יכול לחזור בו ולומר שלא ימכרנו וכן אם דחקו המלוה לפרוע ואמר לו הלוה המשכון והא שלך יכול לחזור בו ואין הדברים מראין כן דמדנתן טעם דדחויי קא מדחי ליה משמע דלא קנה כלל ואפילו מכרו בטל הרי בהדיא שפסק הרב בסימן ע"ג הפך ממה שפסק לעיל בסימן ע"ב אלא האמת יורה דרכו שיש לחלק ולומר דכל זמן שהמלוה דוחק ללוה שישלם לו חובו והלוה דוחה אותו באומרו המשכון יהא שלך פשיטא לנו שאין כוונתו של לוה אלא לאישתמיט מן המלוה ודכוותה אשכחן בסוף מציעא גבי מתניתין דתנן מי שהיה כותלו סמוך לגינת חבירו ונפל ואמר לו פנה אבניך ואמר לו הגיעוך אין שומעין וכו' ובגמרא הא מדקתני סופא הילך יציאותיך מכלל דפנינהו עסקינן טעמא דפנינהו הא לא פנינהו לא אמאי ותקני ליה שדהו דאמר ר' יוסי בר חנינא חצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו הני מילי היכא דקא מיכוין לאקנויי ליה אבל הכא אישתמוטי הוא דקא מישתמיט ליה ע"כ:
ומעתה לפי דעת הרב בעל נ"י שהשרשנו הדין מזאת הסוגיא והוציא לאור לאמיתו לגביה המלוה על המשכון דכל זמן שיש אומדנא דמוכח וגילוי דעת גמור שאין דעתו של אדם לאקנויי אלא לאישתמיט מיניה אע"פ שאמר הלוה המשכון יהא שלך יכול לחזור בו וכמו שהעלה שם הרב בעל נ"י והביאו הרב המחבר בשולחנו הטהור לפסק הלכה כמדובר וכפי זאת ההנחה השובר' וסותר' טענת המלוה נתברר לנו הדין בענין שלפנינו ודבר פשוט הוא כפי זאת המונח שטענת יהודה הנ"ל היא היותר צודקת ואין להסתפק דיכול הלוה לחזור בו דאנן סהדי במאי דקאמר ליה ללוי הספר תורה יהא שלך לא עלה על לבו להקנותו אלא מאחר שראה שדוחקו כל כך השיב לו הספר תורה יהא שלך ולעולם אמרינן דדחויי קא מדחי ליה אך זולת זה אפשר שרצה לרמוז כוונתו בדין זה נפתח דבריו ה"ה במה שספק צרכנו במ"דבר יהודה הוצרך למעות לא היה בידו כי אם ספר תורה מירושת אבותיו והיינו משום דפשוט הוא דלא ניחא ליה לאיניש למכור בנקל מה שהוא ירושת אבותיו ובפרטות הספר תורה שחייב אדם לנהוג בו קדושה יתירה וכבוד גדול וכמו שפסק הרמ"בם בהלכות ספר תורה פ"י שכתב שם שאסור למכור ספר תורה אפילו אין לו מה יאכל אלא לצורך הרבה וכפי זה זכינו לדין שטענת יהודה היא היותר מכרעת דמכ"ש הוא מההיא דהתם דלא איירי אלא במשכון סתם ואין לוכל כך חשיבות באותו משכון כמו שיש לו בספר תורה שהוא מירושת אבותיו ואפילו הכי אמרינן התם כשהמלוה דוחקו לפדותו והלוה משיב. יהא המשכון שלך לא קני דדחוי קא מדחי ליה קל וחומר הדברים בנדון דידן דהוי אומדנא דמוכח טפי דכשאמר לו הספר תורה יהא שלך אנן סהדי שלא כיוון יהודה הנ"ל אלא לדחותו זהו מה שדעתי נוטה להלכה ולא למעשה והאל יצילני מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בשנת ובסדר
ולא תונו איש את עמיתו ויראת מאלהיך לפ"ק
הצעיר יצחק סרוק יצ"וא