שאלה מו ראובן שהיה יודע סחורה פלונית אצל עכו"ם הדר בכפר א' ולא היו לו מעות לקנותה והלך אצל שמעון ואמר לו אני יודע לקנות סחורה פלונית שיש בה ריוח ואין לי מעות לקנות נלך ביחד ונקנה לנו במעותיך ונחלוק הריוח ביחד ונתרצה שמעון והלכו שניהם יחד אצל העכו"ם ונשאו ונתנו עמו על הסחורה הנ"ל ולא הגיע הקנין לידי גמר ושבו שניהם לביתם אח"כ הלך שמעון לבדו וקנה הסחורה במעותיו באותו שכר שעכו"ם היה רוצה בשבילה ואחר חזרתי בי מהשותפות ולעצמי קניתיה וראובן תבעו שיחלוק עמו הריוח כאשר התרצה בתחילה יורנו המורה ושכמ"ה:
תשובה נראה לי דצדקה תביעת ראובן וחייב שמעון לחלוק עמו הריוח מאחר שנתרצה לו מתחילה ולא חזר בו בפני עדים קודם שקנה וכההיא שכתב הרשב"א בס' תולדות אדם סי' פ"ז דכל מי שבא להשתתף עם חבירו בכל מה שירויחו בענין אומנותם רשאין הן וקיים חדין שכירות לפי שכל א' וא' מהם נעשה שכיר אבל חבירו ויכול אדם להשתכר אבל חבירו ללקוט לו מציאות וכדתנן וכו' ומ"מ רשאין הן לחזור בהן כל זמן שירצה אפילו האחד וכו' ומיהו דוקא כשחזר בו קודם שהרויח אבל לאחר שהרויח אינו יכול לחזור לכל מה שכבר הרויח לפי שבשעה שנעשה אוחז הריוח עדיין שכיר הוה וזכה חבירו בחלקו: וכשהוא חוזר בו צריך שיחזור בו בפני עדים אבל אם אמר הוא כשהרוחתי מה שהרוחתי כבר חזרתי בו ביני לבין עצמי אינו נאמן והביא ראיה לדבריו ודכותא בנ"ד מאחר שנתרצה לו שמעון מסתמא בשעה שלקח עדיין רצויו הוה קיים וזכה חבירו בחלקו ואינו יכול לומר מקודם שלקחתי חזרתי בי ולעצמי קניתי אלא אם כן חזר בו בפני עדים. וליכא למידק דדוקא לאחר שהרויח קאמר הרשב"א שאינו יכול לחזור בו ובנ"ד עדיין לא הרויח שמעון דכיון שאמר לו חבירו אני יודע לקנות סחורה אונות שיש בה ריוח נמצא דמיד שקנאה לאחר שהרויח מקרי:
וליכא למימר דדוקא התם קאמר הרשב"א דכיון שנתרצו אין אחד מהם יכול לחזור בו אחר שהרויח לפי שכל א' וא' נעשה שכיר ופועל לחבירו וסתמא על דעת תנאו הראשון קעביד. הא כל ש"א נעשה שכיר ופועל לחבירו אע"פי שנתרצה הרי זה יכול לומר חזרתי בי ולעצמי קניתי. שהרי מדברי הרשב"א עצמו בס' הנז' סי' ק"ג נראה דכל שנתרצה אינו יכול לומר שמקודם חזר בו. ששם שאלו ממנו ראובן היה חייב מנה לשמעון ונתן לו ראובן זה לאותו שמעון מנה ואמר לו תן מנה זה ליהודה בטל חוב של לוי בני וקבלו שמעון דרך שתיקה ועכבו לעצמו מחמת אותו מנה שהיה ראובן חייב לו וכשבא יהודה ותבעו ממנו אמר לו לא זכיתי בו מחמתך אלא מחמת חובי הדין עם מי אמרינן שתיקה כהודאה דמיא או דילמא בכל כי האי לאו כהודאה דמיא: והשיב הרב הדין עם שמעון שאע"פי שאמר לראובן להוליכו ליהודה או שיזכה בו ליהודה כיון שקיבלו הוא בשתיקה והיתה לו מלוה אצל ראובן יכול הוא לומר אני זכיתי בו תחילה לעצמי דמה למה שאמרו היה רכוב על גבי בהמה וראה את המציאה ואמר לחבירו תנה לי נטלה ואמר אני זכיתי בה זכה בה. ואקשינן מינה לעולא דאוקי פלוגתייהו דרבי אליעזר ורבנן דמי שלקט את הפיאה בעשיר שלקטה לעני אבל במעני לעני ד"ה קנה וא"א מעני לעני דה"ה זכה בו מני לח רבנן ולא רבי אליעזר. ופריק מתניתין דאמר תחילה כלומר בשטען המגביה כשהגבהתיה לא לזכות בה לעצמך כמו שאמרתה נטלתיה אלא תחילה נטלתיה לזכות בה לעצמי אלמא אין שתיקה כהודאה דמיא בכל כי האי גוונא ועוד מדתניא בפ' קמא דקידושין אמר לה כנסי סלע זה שאני חייב ליכי וחזר ואמר לה התקדשי לי בשעת מתן מעות רצתה מקודשת לא רצתה אינה מקודשת ואוקימנא רצתה דאמרה אין לא רצתה דהשתיקה משום דיכולה היא לומר שקלי ודידי שקלי וההיא לכאורה בשחזר ואחר לה לא לפרעון אני נותנו אלא לקידושין והיינו דקתני וחזר ואמר לה כלומר שחזר בו ממה שאמר לפרעון ואמר לה לקידושין ואפילו הכי אמרוה דכל שקיבלתו סתם אינה מקודשת דיכולה היא לומר אין שקלי ודידי שקלי ולא לקידושין שאמרת:
ועוד הביא ראיה מההיא דאבימי בריה דרבי אבהו בפ' הכותב דהוו מסקי ביה זוזי בי חוזאי וכו' הנה למדנו מדבריו דהא דמצי לומר לעצמי זכיתי בה היינו כשלא נתרבה תחילה אלא דשתק ושתיקה בכה"ג לא הוי כהודאה מכלל דבנתרצה לא מצי אמר. ולפי זה אותה תשובה של סי' פ"ז דהוי מטעמא דנעשו שכירים זה לזה שאני. דמיירי בדבר שלא בא לעולם אבל היכא דנתרצה בדבר שבא לעולם בלאו טעמא דנעשו שכירים אלא שנתרצה בלבד לא מצי הדר ביה ואם כן בנ"ד שלא שתק תחילה אלא נתרצה בפירוש ליתן לו חלק בריוח מלתא דפשיטה היא שאינו יכול לומר אחר שקנה מקודם חזרתי בי ולעצמי זכיתי בה:
ואפילו אי הוה אמר ליה ראובן לך וקנה לי סחורה פלונית ונתרצה שמעון והלך לבדו וקנה במעותיו לא הוה מצי אמר לעצמי קניתי וכההיא דכתב הטור. בשם הרמ"ה סי' קפ"ג וז"ל ראובן שאמר מר לשמעון זבין לי האי מידי וזבין ליה מסתמא קנייה ראובן משעת משיכה כיון דאמר ליה זבין לי לזביני מעליא קא מכוין וכמו דאמר ליה זכי לי דמי ואפילו אם חזר שמעון אחר משיכה ואמר לעצמי כיונתי לקנות אינו נאמן. אע"ג דיהיב שמעון דמים שלו קנייה ראובן ויהיב לשמעון זוזי דכמאן דאזופינהו דמי ודוקא שלא חזר שמעון קודם משיכה אבל אי חזר בו קודם משיכה ואומר שקונה לעצמו אפילו אם חזר בין מתן מעות למשיכה קנה כו ע"כ: ביאור דבריו שהוא הרמ"ה ז"ל למד דין זה מדין המציאה דכי היכא דבראה המציאה ואחר לחבירו זכי לי בה כיון שהגביה לצרכו אע"פי שלא הגיע המציאה לידי הרואה ואפילו אם הגביה סתם קנאה הרואה ואין המגביה נאמן לומר לצרכי הגבהתיה הכי נמי כשראה או ידע דבר מיוחד ואמר לחבירו זבין לי האי מידי דין זה שוה למציאה היכא דאמר זכי לי דקנה לי הוי כמו זכי לי במציאה ולפיכך כשלקח לו סתם ולא פירש בשעת קנייה אי לראובן אי לשמעון אפילו הכי קנייה ראובן משעת משיכה וכדי שלא תאמר שלא נתכוון להקנות לראובן אלא עד שעת שיתננה לידו ואם כן יכול שמעון לחזור בו משליחותו קודם שיתננה ליד ראובן לזה אמר דכיון דאמר ליה זבין לי לזביני מעליא קא מכוין פי' נתכוון שיקנה לו מיד בקנייתו ושיהיה ידו כידו משעת משיכה דאם לא כן הוה ליה למימר אייתי לי האי מידי דהוה משמע דלא כיון על הקניין אלא על ראייתה ומדלא אמר הכי אלא זבין לי כמו דאמר ליה זכי לי גבי מציאה דמי דכשם דבמציאה מיד בשטה שהגביה בסתם קנה חבירו כך הכא נמי משעת חשיכה בסתם קנה ראובן ולפיכך אינו נאמן לומר לעצמי קניתיה כיון שלא חזר בו בפני עדים קודם משיכה וכדין זכי לי במציאה דלא מצי לומר כשהגביה בסתם דלעצמו הגביה אי לא אמר כך בפני עדים וזהו מה שכתב אח"כ אבל אם חזר בו קודם משיכה פי חזר בו בפני עדים קודם משיכה ואומר שקונה לעצמו הרי זה קנה. ולפי דהרב ז"ל למד דין עושה שליח לקנות לו דבר מדין המציאה כדאמרן לכן חילק בין האומר זבין לי לאומר אייתי לי דכי היכא דגבי מציאה קנה הרוכב דוקא דאמר זכי לי ולא אמר תנה לי הכי נמי בעושה שליח דוקא דאמר זבין לי ולא אמר אייתי לי ואי קשיא לך הא אשכחן תנו כזכו כדאיתא פרק קמא דגיטין דאמר ר' יוחנן התופס לב"ח במקום שחב לאחרים לא קנה. וא"ת משנתינו כל האומר תנו כאומר זכו דמי. ופירש רשי כאומר זכו דמי ואין זה כשאר תופס אלא בעל עשאו שליח לזכות בו ואעפ"י שהעבד לא ידע זכין לאדם שלא בפניו: וה"ה נימא גבי רוכב אפילו שאמר תנה לי הוי כאלו אמר זכי לי לאו קושיא היא דהתם לגבי העבד כיון שמגלה רבו דעתו שרוצה לשחררו ניחא ליה לרביה שיזכה העבד בשטר שיחרור ע"י שלוחו מעכשיו ואף על גב דאמר תנו שטר שיחרור זה לעבדי כאומר זכו בשטר שיחרור זה לעבדי ואיכא דעת אחרת דמקנה אותו ובכה"ג כתבו התוספות שם בד"ה כל האומר תנו כאומר זכו דמי וא"ת והא ר' יוחנן לית ליה תן כזכי דקאמר בפ"ק דב"מ המגביה מציאה לחברו קנה חברו. וא"ת משנתינו. דקאמר חנה לי ולא אמר זכה לי. ותירץ ר"ת דדוקא היכא דדעת אחרת מקנה אותו אמרינן תן כזכי ולא במציאה דגבי מביאה איהו גופיה מימר אמר תנה לי אמרת לי ואני לא נטלתיה על דעת לזכות בה לעצמך אלא על דעת ליתנה לך ועכשיו איני רוצ' ליתן באופן דזכינו לדינא דכיון דאמ' לו בלשון קנה לי זכה נמי ראובן הנה לך ברור מכוונת דבריו מה שאמרתי דאפילו אי הוה אמר ליה ראובן לך קנה לי במעותיך וכו' לא הוה מצי אמר לעצמי קניתי משום דהוה ליה כאילו אמר לו ראובן זכי לי ודין המגביה מציאה לחבירו יש לו דקנה לו כמו זכי לי ומה גם שאמר לו לשמעון נלך ביחד ונקנה לנו במעותיך והלכו שניהם יחד אל המוכר ונשאו ונתנו עמו דהויין כמה לטיבותא דאין שמעון נאמן לומר קודם שלקחתי חזרתי בי ולעצמי קניתי:
ואין צריך לומר לפי פסקו של ראבן שהביא המרדכי בפ"ק דמציעא ומביאו חרן בב"י סי' קפ"ג דהכא ודאי הדין עם ראובן במכ"ש. דכתב המרדכי וז"ל ופסק ראובן דאם באתה ליד ראובן סחורה בזול ואמר לשמעון קנה אותה ביני ובינך והריוח נחלוק ושמעון שתק וקנה ושוב אמר לעצמי קניתי כולה דיחלוקו ואפילו לרבא. דאמרינן מגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה וראיה מדקאמרינן משנתינו דאמר תנה לי ולא אחר זכי לי מכלל דאי אחר זכי לי או קני לי קנה וכתב ראבי"ה רפיא בידי שהמציאה יכול לירד מן החמור ולזכות בה כמוהו אבל במקום שתלוי בקנייה ואין לו דמים למה יזכה ודאי אם היה ברור לנו שהיה יכול לחזור אחר דמים מיד קודם שילך המוכר יתכן כדבריו אבל בין כך ובין כך ילך לו המוכר וימכור לאחרים ומשום הכי לא קנה דה"ל זה נהנה וזה אינו חסר וכופין אותו על מדת סדום ודאי אם נתרצה בפי' לקנות ביניהם ה"ל כאילו זכה לשניהם אבל אם אין כל הדברים האלו אין נ"ל שיזכה עכ"ל: הנה לך מדברי ראבן מבואר בתכלית הביאור שלפי פסקו נ"ד אתי מכ"ש וכדכתיבנא. ואף ראבי"ה לא נחלק עליו ולא בשתק אבל בנתרצה מודה לו כמו שמבואר בדבריו. ועוד אומר אני דהכא אפילו אם שתק נמי מודה ראבי"ה דהא לא נחלק על ראבן בדשתק אלא משום שאינו שוה למציאה שממנה למד דין זה דבמציאה יכול לירד מן החמור ולזכות בה כמוהו. ובמקום שתלוי בקנייה ואין לו דמים. אינו יכיל לזכות בסחורה כמו חבירו ובעוד שיחזור אחר דמים ילך לו המוכר וימכור לאחרים ולפיכך כשקנה שמעון ה"ל זה נהנה וה אינו חסר אבל בנ"ד שלא היתה הסחורה מפורסמת בעיר כי אם בכפר אצל הגוי ועוד שאין דרך לכל אדם לילך אצלו לתבוע ולקנותה ממנו אלא מי שיש לו היכרא עמו. השכל הישר גוזר שאין כאן לומר בין כך ובין כך ילך לו המוכר. ואם כן הו"ל זה נהנה וזה חסר הילכך אפילו אם שתק שמעון וקנה יחלוק בריוח כ"ש שנתרצה בפירוש וליכא למימר שיהיה כל הריוח לשמעון: ושהוא יתן לראובן שכרו על שהלך עמו אצל מוכר הסחורה ובאתה לו הנאה על ידו דהא ליתא שהרי כתב בעל הכל בו בסי' קכ"ג דין ז' וז"ל ראובן תבע לשמעון טרחתי והראתי לך סחורה להשתכר ביני וביניך כי לא היולי מעות ונתרצית והלכת וקנית ורווחתה כך וכך חלק יש לי בריוח כי היית שלוחי בחצי ושמעון משיבו אמת כדבריך אבל זכיתי לעצמי ולא לך ועקרתי באותה שעה הדברים כי לא זכיתי בדבר ואי משום שהראית לי מקום אני אתן לך שכרך כדין סרסורים. דין הוא שזכה ראובן בחצי הריוח והמגביה מציאה לחבירו קנה חבירו אפי' לרבא דאחר לא קנה הא אמר מגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה הנה לך בכלל דבריו דברי שאינו יכול לפטור את עצמו אפי' שירצה ליתן לו שכר סרסורו ונמצינו למדין מדברי כל הגאונים הנזכרים דיצא ראובן זכאי בדינו ושמעון בעל כרחו צריך לחלוק עמו בריוח:
איברא הוא דהאי מלתא במחלוקת שנוייה שהרי כתב בעל העיטור בשם ראש ישיבה הביאו מרן בב"י בסי' הנז' וז"ל ראובן דא"ל לשמעון אית זבינת' בדוך פלן זיל זבניה ביני ובינך אזל שמעון זבנה א"ל ראובן פלג לי א"ל שמעון לא פליגנא אי דיהיב ראובן לשמעון זוזי למזבן בהדי הדדי וקנו מיניה מחייבין לוה למיתב ליה מנתיה דיליה על פי ב"ד ואי לא שקיל שמעון מיניה זוזי ודברים הוו ביניהם והשתא הדר ביה מודיעין ליה בי דינא עונשא דקא עבר אדאוריית' דכתוב איפת צדק והין צדק שיהא הין שלך צדק ולא שלך צדק דמיתבעי לקיומי למימריה וכ"ש היכא דקנו מיניה ולא לוקי נפשיה בחזקת רמאה כי ההיא דרבין חסידא בריש גמרא דהאיש מקדש עכ"ל: וכן משמט מאותה תשובה של הרשב"א שהביא מרן בסי' קפ"ג דבקוני מלבושין שאמרו מקצתן נהיו כלנו שותפין דשורת הדין יכול הלוקח לדחות חבירו ולומר לו משטה הייתי בך כדי שלא תפסיד על המיקח או שלא תיקח לעצמך אלא שנהג בו מנהג רמאות ושארית ישראל לא יעשו עולה ע"כ דאלמא מדברי בעל העיטור והרשב"א ז"ל דאפי' נחרבה בפירוש יכול לומר לעצמי קניתי ומלשון בעל העיטור שכתב אית זבינתה בדוך פלן משמע נמי להדיא דאפי' במכירת סחורה שאינה גלויה ומפורסמת כנ"ד נמי אינו אלא מנהג רמאו'. וכיון דפליגי גאונים בהאי מלתא אית לן למימר בפלוגתא דרבוואתא אין להוציא ממון מיד המוחזק. ואמנם נראה דלא פליגי בטל העיטור ודעימיה על רא"בן וראבי"ה דהעיטור לא מיירי אלא שהודיע לחבירו בלבד יש סחורה במקום פלוני ושאל ממנו אם הסכים בדעתו לילך לקנות אותה בשותפות דהשתא אפי' נתרצה בפי' לקנותה ביחד יכול לחזור בו בדבורו ואינו אלא רמאות כיון שלא העמידו מעמד גמור ביחד באיזה דרך יקנו הסחורה ביחד אם ילכו שניהם או אחד מהם והיאך ישאו ויתנו עם המוכר וכיון שאינו אלא דבור בעלמא לקנותה להם ביחד טפי לא הילכך מצי לחזור בו אפילו נתרצה בפירוש ואפילו היה לראובן מעות אבל הך דרא"בן וראבי"ה א"ל קנה לנו ביחד וכו' דהיינו דא"ל שילך הוא ויקנה לשניהם ולא ששאלו אם הסכים בכך אלא עשאו שליח שיעשה כך וכך וחבירו הסכים עמו ועשה מעמד גמור והתרצה בפי' שילך ויקנה לשניהם ה"ל כאילו אמר זכי לנו דקני לנו כמו זכי לנו ודין ומגביה המציאה לחבירו יש לו. בדא"ל זכי לי ושוב אינו נאמן לומר קודם שקניתי חזרתי בי וכדין מציאה וכמו שכתב הרמ"ה וכו' כן פי' הרב בעל בית חדש ודקדק פירושו זה מלשון הרב בעל הגהה בסי' קפ"ג ס' ד' ומלשונו בס"ס רס"ט זיל קרי שם. ואיבעית אימא דאפי' אי פליגי דהכא כ"ט מודו דדוקא היכא דנתרצה לקנות ביחד ואח"כ הלך שמעון לבדו מצי למימר אחר קנייה שלא נתרצה לו תחילה אלא כדי שלא יקח לעצמו או שלא יפסיד על המקח ושהוא חוזר עכשיו בדבורו וברצויו. אבל בנ"ד שהלכו שניהם יחד אכל המוכר ונשאו ונחנו עמו נעשו שותפים ביחד ושוב אין שמעון נאמן לומר שקודם שלקח חזר בו אלא אם כן חזר בו בפני עדים כדכתיבנא לעיל. ומה גם שעל מקח מיוחד התנו ביחד דעדיף טפי כמו שכתב הר"ן בפ' האיש מקדש הביא מר"ן בב"י בתחילת סי' קפ"ג דמי שעשה שליח ליקח קרקע והלך ולקחו סתם יכול לומר לעצמי לקחתי ומיהו דוקא בקרקע סתם אבל בקרקע מיוחד כיון שהוא מנהג רמאים לא מצי אמר דשארית ישראל לא יעשו עולה עכ"ל ומכ"ש בנ"ד שאינו נאמן לומר קודם שלקחתי חזרתי בי כדכתיבנא:
אבל עדין יש להסתפק בזה ולומר דכיון שלא הגיע הקנין לידי גמר ושבו שניהם לביתם נתבטל הדבר ונתיאשו מלקנות עוד הסחורה אצל המוכר ונמצא כשחזר שמעון אח"כ והלך לבדו וקנה סחורה במעותיו מהמוכר. לעצמו הוא שקנאה מחדש ואין לראובן חלק בה:
אכן כשנשית לב בתוספתא דקידושין כתבה הרי"ף בפ"ק דקידושין והרמב"ם בפ"ז מה' אישות ובפ' ך' מה' מכירה והריב"ה בא"הע סי' כ"ט ובח"מ סי' רכ"א יתברר דבנ"ד הדין נותן עם ראובן וזה לשון התוספתא התקדשי לי במנה וכו' זה אומר במנה וזה אומר במאתים והלך זה לביתו וזה לביתו ואח"כ תבעו זה את זה וקידשו אם האיש תבע את האשה יעשו דברי האשה ואם האשה תבעה את האיש יעשו דברי האיש וכן המוכר חפץ לחבירו זה אומר במנה וזה אומר במאתים והנך זה לביתו וזה לביתו ואח"כ תבעו זה את זה אם הלוקח תבע את המוכר יעשו דברי המוכר ואם המוכר תבע את הלוקח יעשו דברי הלוקח ופי' הר"ן זה אומר במנה וזה אומר במאתים זה אומ' לאשה התקדשי לי בדינ' זה על מנת שאשלי' לך מנה והיא אומרת טל מנת שתשלים לי מאתים והלך זה לביתו וזה לביתו ולא הסכימו ביניהם ואח"כ תבעו זה את זה וקדשה סתם ונתן לה הדינר אם האיש תבע את האשה יעשו דברי האשה וישלים לה מאחים ואם האשה תבעה את האיש יעשו דברי האיש ולא ישלים לה אלא מנה וכן המוכר חפץ לחבירו וכו' ואח"כ תבעו זה את זה ומשך הלוקח החפץ סתם: הנה מבואר נגלה שאע"פ שהוא הלך לביתו והיא לביתה ולא הסכימו ביניהם. שעם כל זה כשאח"כ תבעו זה את זה וקידשה סתם ונתן לה הדינר דאפי' הכי צריך לקיים התנאי שעשה. ואין הפרש אלא לענין מיתבע את חי להשלים לה מאתים או מנה ולא אמרינן דכיון שלא הסכימו ביניהם תחילה שאח"כ כשתבעו זה את זה וקידשה סתם שקנאה מחדש באותו דינר ואינו צריך להשלים לה כלום. וכן המוכר חפץ לחבירו וכו' ומשך הלוקח החפץ סתם. אמרינן ודאי על אמירה הראשונה קנה ואין הפרש אלא שאם המוכר הוא שתבע את הלוקח אינו נותן אלא מנה ואם הלוקח הוא שבא ומשך החפץ סתם חייב ליתן מאתים והכא בנ"ד נמי כשחזר שמעון אח"כ והלך לבדו וקנה הסחורה סתם. על רצויו שבתחילה קנה ר"ל שיתן לראובן חלקו וכן יש להביא ראיה ממי שכתב לגרש את אשתו ונמלך ולא גירשה ונתייחד עמה אחר שכתבו שאם גירשה באותו הגט הישן אחר שנתיים ושלש הרי זו מגורשת ותנשא בו לכתחלה ולא אמרינן שנתבטל הגט. וכ"ש הכא. ועוד סברה ישרה לומר שאע"פי שכל א' שב לביתו שלא נתיאשו מלקנות עוד הסחורה אלא דשמעון רצה להמתין שמא יתננה לו המוכר באותן מעות שהיה נותן לו בשבילה דכיון שלא היתה סחורה גלויה ומפורסמת לא חשש דבין כך ובין כך יבא אחר ויקנה אותה מידו וגם ראובן אם לא שסמך על שמעון שעדיין יקנה הסחורה בשותפו' היה משתדל אצל אחר לקנותה בשותפות עמו הילכך זכה בחצי הריוח זהו מה שנראה לענ"ד ואמר לי לבי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה השם יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
משה בן לא"א דוד רודריגז לופיש נ"ע:
באמשטרדם בז' באדר שני משנת התקלב