שאלה ראובן מכר כלי לשמעון בחזקת שהוא של זהב ושמעון רצה ליפותו כרצונו ולתקנו מעקמומיות שהיו בו וכשהיה מתקנו נשבר בידו ונמצא בין הכפלים כסף ותבע לראובן שהוא מקח טעות באומרו זהב קניתי ולא כסף ורוצה להחזיר המקח או שיתן לו החסרון וראובן טוען שאין לו בזה אשם שגם הוא קנה אותו בחזקת שהוא של זהב ועוד שהיה לו להחזירו כשהוא שלם ולא שבור ושמעון טוען אף ששבר אותו אין לו אשם בזה לפי שלקחו כדי לתקנו והיה חושב שכולו זהב וראובן טוען אף שיש בו מעט כסף לא יחזור המקח בשביל שמכרתיו לך בפחות משוויו לפי שגם אני הייתי מסופק בו והמקח מורה כאלו היה גלוי לך לכן המורה לצדקה ישים שלום בין האנשים האלה ויורם כדת מה לעשות ומהת"מש:
תשובה בהיות שהטענה היותר גדולה של ראובן הוא בשביל שמכר זה הכלי בפחות משיויו והמקח מורה כאלו היה גלוי לשמעון ולכן לא יחזיר המקח אציע לפניך מה שאומר הגמרא והפוסקים לסתור זה הטענה ואחר כך אביא ראיות אחרות לדחות השאר טענות שבנקל נוכל לסתרם וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בגמרא פרק הזהב דף נ"א איתמר האומר לחבירו על מנת שאין לך עלי אונאה רב אמר יש לו עליו אונאה ושמואל אמר אין לו עליו אונאה לימא רב דאמר כרבי מאיר ושמואל דאמר כרבי יהודה דתניא האומר לאשה הרי את מקודשת לי על מנת שאין לך עלי שאר כסות ועונה הרי זו מקודשת ותנאו בטל דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר בדבר שבממון תנאו קיים אמר לך רב אנא דאמרי אפילו לר׳ יהודה עד כאן לא קאמר רבי יהודה התם אלא דידעה וקא מחלה אבל הכא מי ידע דמחיל ושמואל אמר אנא דאמרי אפילו לר' מאיר עד כאן לא קאמר ר' מאיר התם אלא דודאי קא עקר אבל הכא מי יימר דקא עקר מידי אמר רב ענן לדידי מפרשא לי מיניה דמר שמואל האומ' לחבירו על מנת שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה על מנת שאין בו אונאה הרי יש בו אונאה מתיבי הנושא והנותן באמנה והאומר לחבירו ע"מ שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה לרב דאמר אנא דאמרי אפילו לר' יהודה הא מני אמר אביי מחוורתא רב אמר כר' מאיר ושמואל דאמר כר' יהודה רבא אמר לא קשיא כאן בסתם כאן במפר׳ דתניא בד"א בסתם אבל במפרש מוכר שאמר ללוקח חפץ זה שאני מוכר לך במאתים יודע אני בו שאינו שוה אלא מנה ע"מ שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה ע"כ:
ופרש"י לימא רב דאמר כרבי מאיר דאמר מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל אפילו בדבר שבממון: רבי יהודה אמר בדבר שבממון. כגון שאר וכסות נתן למחילה והרי מחלה אבל עונה שהיא צער הגוף לא ניתן למחילה מי ידע דאיכא אונאה הוא סבור דאין בו אונאה: דודאי עקר בשעת התנאי עוקר דברי תורה שהטילה עליו שאר כסות ועונה וזה עוקר החובה מעליו ואפילו הוא נותן לאחר זמן מתנה בעלמא הוא אבל הכא מי יימר דעקר שמא לא יהא בו אונאה: אין לו עליו אונאה. כדפרישית דמי יימר דעקר: שאין בו אונאה. אם אומר לו בלשון זה אין זה לשון מחיל' אונאה אלא לשון תביעת אונאה דעל מנת שאין בו אונאה אמר והרי ישבו ומקח טעות נמי הוי ואם רצה לחזור חוזר לגמרי: הנושא ונותן באמנה. מכור במה שתוכל ותן לי המעות לזמן פלוני והנני סומך עליך ונותן לו שכר טורחו כדלקמן: אין לו עליו אונאה. לומר יותר ה"ה שוה ואם מכר זה בדמים רבים אין זה יכול לומר לא אתן אלא דמיו: מחוורתא וכו'. ורב מוקי לה כרבי יהודה דאפילו היכא דלא ידע ומחיל נמי אמר: סתם. על מנת שאין לך עלי אונאה דלא ידע דניחול: מפרש שפירש לו יודע אני שיש אונאה ואני מוכרו לך על מנת שאין לך עלי אונאה דבהא אמר ר' יהודה דמתנה ותנאו קיים דדמי לשאר וכסות: במה דברים אמורים. דיש אונאה לזה על זה: בסתם מכר: אבל במפרש. כגון מוכר וכו': עד כאן לשון רש"י:
הרי לנו בפירוש מהסוגיא הזאת דאפילו אמר המוכר ע"מ שאין לך עלי אונאה כל זמן שלא פירש לו האונאה שיש בו יש לו עליו אונאה ויכול לחזור ואף על גב דבכאן אינו מדבר אלא באונאת ממון ולא באונאת המקח הדין שוה וכ״ש הוא אם באונאת ממון דיש לו זמן ואינו חוזר לעולם יש לו זה הדין כ"ש באונאת המקח דאין לו זמן וחוזר לעולם שהדין כן:
וכן הוא סברת הרמב"ם שכתב בהלכות מכירה פרק ט״ו הלכה ו׳ וז״ל כל הלוקח סתם אינו לוקח אלא דבר השלם מכל מום ואם פירש המוכר ואמר על מנת שאין אתה חוזר עלי במום הרי זה חוזר עד שיפרש המום שיש בממכרו וימחול הלוקח או עד שיאמר לו כל מום שימצא במקח זה הפוחת דמיו עד כך וכך קבלתי אותו שהמוחל צריך לידע הדב' שימחול לו בו ויפרש אותו כמו המפרש בהונייה עכ"ל:
והרב המגיד כתב כל הלוקח סתם אינו לוקח וכו׳ ואם פירש וכו' לא ידעתי זה מבואר אלא מדמיון זה לאונאה למד כן ומקל וחומר שהרי המום חוזר לעולם אף על פי שאין האונאה חוזרת אלא לזמן ידוע ע"כ: וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור סי' רלב' ס' ז' ויען שהוא מלה במלה כמו הרמב"ם לא העתקתיו שלא להאריך במקום שצריך לקצר:
אכתי פש גבן להוכיח שהמום לעולם חוזר ואין לו זמן ידוע ולזה נביא ראיה ממה שכתב הרי״ף בפרק הזהב וז"ל והיכא דזבין איניש מידי ולאחר זמן איגלי ליה דאית ביה מומא דהוה ביה מעיקרא מיקמיא דליזבניה אית ליה לאהדורי למריה ולא אמרינן בכי הא הא שהה ליה בכדי שיראה לתגר או לקרובו דלא אמור רבנן הכי אלא גבי אונאה אבל גבי מומין מקח טעות הוא וכל אימת דמיגלי ליה מהדר ליה למריה והכי כתב רבינו האיי גאון זצ״ל עכ"ל וגם הרמב"ם ז"ל הלך בשיטת רבו:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור סימן רלב' ס' ג' וז"ל המוכר לחבירו קרקע או עבד או בהמה או שאר מטלטלין ונמצא במקח מום שלא ידע בו הלוקח מחזירו אפילו לאחר כמה שנים שזה מקח טעות והוא שלא ישתמש במקח אחר שידע במום אבל אם נשתמש בו אחר שראה המום הרי זה מחל ואינו יכול להחזיר עכ"ל הא לך ראיה ברורה מהפוסקים כלם שהמום חוזר לעולם ואין לו זמן ידוע:
אחרי הודיע אלדים אותנו כל זה נבוא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על הטענה שטען ראובן שבשביל שמכר לו הכלי פחות משוויו מורה כאלו היה גלוי לשמעון ולכן לא יחזיר המקח ונאמר שאין בטענת ראובן ממש ולא עיקר לפי שכבר הוכחנו מהגמרא ומהפוסקים שאפילו אמר לו המוכר על מנת שאין לך עלי אונאה כל שלא פירש לו האונאה שיש בו יש לו עליו אונאה ויכול לחזור כל שכן וקל וחומר בנדון דידן שמכר לו סתם בחזקת שהוא של זהב ולא אמר לו כלום דיכול לחזור ואף על פי שמכר לו בפחות משוויו אין זה ידיעה ללוקח כדי שימחול באונאה כמו במפרש לפי ששמעון היה סובר שזה היה שוויו של כלי זה דאינו שוה כל כך כלי ישן כמו כלי חדש ואם כן בודאי שלא מחל שמעון האונאה ויחזיר המקח ואין יכול ראובן לומר לשמעון אני אתן לך פחת שוויו דכב׳ פסק הרמב"ם בפרק הנ"ל הלכה ד' שאין יכול לומר כן וז"ל אין מחשבין פחת המום אפילו מכר לו כלי שוה עשרה דינרין ונמצא בו מום המפחיתו מדמיו איסר מחזיר את הכלי ואינו יכול לומר לו הילך איסר פחת המום שהלוקח אומר בחפץ שלם אני רוצה וכו' וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור יעויין שם:
וגם אין לו לטעון שכבר שהה עם הכלי כדי שיראהו לתגר או לקרובו דכבר הוכחנו מכל הני רבוותא דלא אמרי רבנן הכי אלא גבי אונאה אבל גבי מומין מקח טעות וחוזר לעולם וכל שכן בנדון דידן שהיה הכסף בין הכפלים שאפילו יראהו לכל התגרים שבעולם לא היו מכירים זה המום דלעולם חוזר:
ואחר שבארנו זה הספק וזכינו לשמעון שיחזיר המקח וחייב ראובן להחזיר לו מעותיו מחמת זאת הטענה נבוא עתה לבאר זה הספק האחר שטען ראובן שאין לו בזה אשם שגם הוא קנה אותו בחזקת שהוא של זהב ואגב חדא אבאר גם על הטענה שטען ראובן שהיה לו להחזירו כשהוא שלם ולא שבור:
כתב המרדכי בב"מ פרק המפקיד וז״ל ועוד השיב רבינו מאיר על עסק ראובן שטוען על שמעון מכרת לי חפץ בתורת זהב ועכשיו שברתיו ומצאתי בו בדיל ותובע ראובן משמעון שיחזיר לו מעותיו כי אינה אותו עד כדי ביטול מקח ושמעון משיב לא נדרתי לך כלום אלא כמו שקניתי כך מכרתי וגם הלא בשעת שקניתי מן הגוי שאינה אותי התם רצית לקנותו וגם אני כשמכרתי לך לא ידעתי שאיניתיך ואם תשבע שנדרתי לך שהוא של זהב אשלם וגם שמעון אומר תחזיר לי התכשיט שלם כמו שמכרתיו לך וראובן אין יכול שהרי שברו והשיב נראה בעיני אף על גב דמכר לו סתם החפץ ולא אמר ליה של זהב הוא מכל מקום כיון דמבחוץ נראה דהוא של זהב וגם הדמים מודיעים שבתורת זהב קנאו הוי מקח טעות דאף על גב דדברים שבלב אינם דברים וזה לא הוציא בפיו שהוא של זהב הכא הוי כאלו הוציא בפיו שהוא מכרו בתורת זהב דאנן סהדי דבתורת זהב קנאו מידי דהוה אזבין ולא אצטריכו ליה זוזי פרק אלמנה אע"ג דזבין סתם אמרינן מקח טעות הוא והדרי זבינא וטובא איכא כה"ג היכא דאיכא למימר אנן סהדי דאמרינן דברים שבלב הוו דברים ואין להאריך אבל אם שמעון כופר ואמר איני מאמינך שמצאת בו בדיל ועופרת נשבע שמעון שאינו יודע שהיה בו עופרת ויפטר ואם שמעון מתרעם ואומר אילו היה מחזיר לו החפץ שלם כאשר מכרתי לו הייתי חוזר ומוכרו עכשיו ששיברו אינו שוה לי והרי פשע בשלי ההוא לאו פשיעה היא דלא הוה ליה לראובן למידע שיש עופרת דאילו היה יודע היה מחזירו שלם. וכה"ג איכא פרק המפקיד ההוא אפוטרופא דיתמי דזבין להו תורא ליתמי ולא הוה ליה ככי ושיני למיכל ומית וכו' ואשכחוה למריה דתורא ושקול יתמי זוזי מיניה אלא מאי קא טעין מריה דתורא דאמר ליה איבעי ליה לאודועי ומוקי ליה בספסירא דלא ידע דעביד ומזבין הכא ומזבין הכא ואפילו הכי הוצרך להחזיר להם הדמים דמקח טעות הוה והאפוטרופוס לא הוה ליה לידע דאיהו לבקרא מסרי ונהי דבקרא שומר שכר הוה ואיבעי ליה למידק מ"מ אפוטרופוס מיהא לא הוה ליה למידע והכא נמי ראובן לא הוה ליה למידע הילכך אם דבר ברור הוא שנמצא בו עופרת כמו שהוא טוען מקח טעות והדרי זביני וחייב להחזיר מעותיו לראובן ואף על גב דביטול מקח כגון יותר משתות בעיא היא אם לעולם חוזר או לא ולא אפשיט הכא ודאי מקח טעות הוא כגון של זהב ונמצא עופרת בתוכה אותו מן הגוי הוה שלו ולאו כל כמיניה להטעות והוי כמו שחמתית ונמצא לבנה לבנה ונמצא שחמתית וכו' ואע"ג דאיכא דניחא ליה בהא הוי מקח טעות וחוזר לעולם שהרי לא נתכוון לקנות וכ״ע ניחא להו בזהב והוי מקח טעות ואע"ג שהגוי רימהו לשמעון מה בכך הרי כשקנה אותו מן הגוי היה שלו ולאו כל כמיניה להטעות את ראובן ובין נתכוון להטעות ובין לא נתכוון להטעות בשניהם חוזר עכ"ל: וכן פסק הרב בעל המפה בסי' רלב' ס׳ יח' יעיין שם:
נמצינו למדין מזאת התשובה של רבינו מאיר שאם טען המוכר שאם היה מחזיר לו החפץ שלם כאשר מכר לו היה חוזר ומוכרו עכשיו ששיברו אינו שוה לו והרי פשע בשלו אמרינן דלאו פשיעה היא דלא הוה ליה ללוקח למידע שיש עופרת דאילו היה יודע היה מחזירו שלם ואם כן הדרי זביני בשביל הראיות שהביא ואף שטען שהגוי רימהו אין בכך כלום שהרי כשקנה אותו מן הגוי היא שלו ולאו כל כמיניה להטעות את חבירו ועל כן חוזר המקח אם כן בנ"ד שהוא דומה בדומה שהרי ראובן גם כן טען אלו הטענות נאמר שטענותיו הם כחרס הנשבר והדין עם שמעון והדרי זביני ויחזיר לו ראובן מעותיו:
ועוד יש לי ראיה לסתור הטענה של ראובן דטען דהוה ליה להחזירו שלם ועכשיו ששיברו פשע ממה שכתב הרמב"ם בפרק טז' הלכה ו' וז"ל המוכר בהמה לחבירו לטבחה ושחטה ונמצא טרפה אם נודע בודאי שהיתה טרפה כשלקחה הרי זה מחזיר לו את השחוטה ויחזיר המוכר את הדמים מכאן אתה למד שהמוכר דבר שהיה מום בממכרו ועשה בו הלוקח מום אחר קודם שיוודע לו המום הראשון אם עשה דבר שדרכו לעשותו כגון זה ששחט את הטרפה פטור ואם שנה ועשה מום אחר קודם שיוודע לו המום מחזיר המקח לבעליו ומשלם דמי המום שעשה קנה בגד וקרעו לעשות ממנו חלוק ואחר כך נודע המום מחמת הקריעה מחזיר לו הקרעים וכו' וכן פסק הרב יוסף קארו הרי לנו מזה הדין מבואר שאם הלוקח עשה מום אחר במקחו קודם שיוודע המום הראשון אם הוא דבר שדרכו לעשותו יחזיר המקח ופטור לשלם המום שעשה וה"ה בנ"ד שהרי לקחו כדי לתקנו כאמור בשאלה שיחזיר המקח ופטור מלשלם:
העולה לנו מכל מה דכתבנו שהדין עם  שמעון דזהב קנה ולא כסף וחוזר  המקח וחייב ראובן להחזיר לו מעותיו ואין  בטענותיו של ראובן ממש יען הסיבות והראיות  שאמרנו: זה הנראה לי לפי עניות דעתי להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכי״ר בשנת ובסר ויקרא אל משה לפ״ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: