שאלה סג ראובן ושמעון להיותם רעים אהובים נעשו שותפים וגם אחדים. על האופן הסדור כזה. שראובן שם לאמצע השותפות סך עשרה אלפים פלוריניס ממעות בעין טבי ותקולי. ושמעון ללא היות לו מעות מזומנים. הוציא כנגדן סך שטרי חובות שהיה נושה באנשים סוחרים שסיכויים היה עולה לסך עשרת אלפים וחמש מאות פלוריניס. ונתחייבו לשאת ולתת בהאי שותפות. עד משך שלשה שנים רצופים. להקריב התועלת ולהרחיק הנזק. עד מקום שידם מגעת. ואחר עבור שנה מנשאו ונתנו במעותיו של ראובן ורוחמו מן שמיא כברכתו הטובה. עשה ראובן מאותן שטרי חובות הנזכרים דרישה. ותבע לבעלי חובותיו של שמעון יפרעו חובותיהם ויתנו לכסף מוצא יען כבר עבר גבול זמנם איזה חדשים. והשיבו לו שנהפך להם הגלגל מבלתי יכולת בידם לשלם חובותיה כפי החוב המוטל עליהם ואף גם זאת שלשמעון היתה לו ידיעה ברורה שלעת ששם אותן שטרי חובות כבר עניים היו בעלי חובותיו באותה שעה. אשר על כן כשמוע ראובן דברי תשובותם נמלא חימה והלך אל שמעון ואמר לו למה רמיתני לשום לאמצע השותפות שטרות כאלו אשר המה בלתי מועילים כי אם לצור על פי הצלוחית. ולכן הוי יודע היותי ממאן לתת לך מהאי הרווחה שהרווחנו בהאי שתא. אפילו שוה פרוטה יען לא הלכת עמי בדרך ישרה זאת ועוד אמרת דאף מה שלקחת מעמי לצורך בני ביתך. תביעה יש לי עליך וחייב אתה לפרוע לי. ושמעון השיב אמריו באומרו. אין לי בזה עוון ואשמה יען הוא בלתי ידיעתי היותם בעלי חובותי דלים ואביונים ובורות נשברים וחייב אתה לתת לי חלקי המגיעי מהאי הרווחה יען טרחתי ויגעתי עמך כולי שתא בלב שלם ובנפש חפיצה. לקנות ולמכור סחורות לתועלת השיתוף. אשר על כן בין דא לדא נתגדלה בהם אש המריבה ויחדיו למשפט נקרבו. שמעון טוען דמטעם היותו מחוסר ידיעה הזכורה וטרח ויגע עמו באמונה ובדרך ישרה דחייב ראובן לעשות עמו חלוקה מהאי הרווחה שהרויחו כברכת ה' הטובה. וראובן בדיבורו הראשון הוא עומד היותו ממאן לתת לו ממה שהרויחו מעותיו אפילו שוה פרוטה יען לא שם קרן כי אם שטרות ללא המה מועילות יורנו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה ראשית ביכורי כל צריכים אנו לחור ולדרוש אם שותפות כהאי גוונא דנ"ד. אם היא שותפות מעלייתא או לא. דלפום ריהטא נראה לי לפי מיעוט עיוני היותה מחוסרת קנייה המביאם לידי קטטה. והגם שדעתי אינה דעת מכרעת להעמיק ולפלפל בהאי דינא ומה גם היות עניינה דיני ממונות הצריכה הרחבת הלב ודעת נכונה וכעת היא עכירא אשר על כן יפה לי השתיקה מלהכניס את עצמי בעובי הקורה עם כל זה שלא להשיב פני ה"ה ריקם לא אחדל לחוות דעתי הגם שהיא חלושה וקלושה כדי לקיים האי קרא אדם כי ימות באהל שרוצה לומר אף על פי שגופו מת וחלל מצרות הזמן לא ימיש מתוך אהל התורה ומהאל יתברך אחלה לעזרה יאיר עיני בתורתו התמימה בל אבוא לידי שגיאה וזה החלי בעזר האל שוכן מעונה:
כתב הרמ"בם פרק ד' מהלכות שלוחים ושותפים הלכה א' ז"ל כשירצו השותפים להשתתף במה יקנה כל אחד מהן ממון חבירו להשתתף בו אם במעות נשתתפו יביא זה מעותיו ויביא זה מעותיו ויטילו אותם לכיס אחד ויגביהו אח הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פ שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדיין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחליפין לפיכך אם נשתתפו בשאר מטלטלין כיון שקנו מידם שיביא וה חביתו של יין וזה כדו של דבש והרי נשתתפו בהן הרי אלו שותפין כללו של דבר בכל הדרכים שקונה הלוקח באותן הדרכים עצמן קונין השותפין זה מזה הממון המוטל ביניהם להשתתף בו עכ"ל:
והרב כפף משנה כתב ז"ל כשירצו השותפין להשתתף כו' עד הרי אלו לאמצע. כל זה מבואר בדברי רבינו בטעמו. ומה שכתב ויטילו אותם לתוך כיס אחד נ"ל דלאו דוקא דהוא הדין אם כל אחד הגביה כים חבירו שזכה בה ונתקיים השותפות וכן כתוב בחושן המשפט ע"כ:
והטור בחושן המשפט סי' קע"ו כתב ז"ל השותפין שבאין להשתתף אין השיתוף נגמר בדיבור לומר שאם אמרו בואו ונשתתף יחד בכך וכך שלא יוכלו לחזור בהם ואינו מתקיים אלא בקניין. וכיון שצריך קניין כל דבר ודבר לפי קניינו מתקיים שיתופו. לפיכך המטבע שאינו נקנה בקניין אין השיתוף מתקיים בקניין. שאפילו אם קנו מיד שניהם שיביא כל אחד מעותיו וישתתפו בהם וכתבו שטר על זה והעידו עדים אינו מועיל ע"כ עוד כתב שם ז"ל ונראה דהוא הדין אם כל אחד משך מעותיו של חבירו דמהני. ואפילו לא עשו לא זה ולא זה. אלא נשתתפו והתחילו לישא וליתן בעסק השיתוף לקנות או למכור נראה דמהני עכ"ל:
ומרן כתב ז"ל ומצאתי בעיטור ור' שבן חופני כתב אע"פ שלא נתערב ממון השיתוף זה עם זה נכנס לכלל השותפות והריוח לאמצע. ורב אלפס בתשובה חולק עליו ואחר דוקא שהטילו שניהם לכיס יחד ונתערב הממון הא לאו הכי לא ע"כ:
נמצינו למדין ממאי דכתיבנא מהאי עדה קדושה. דכולם פה אחד גומרים ומסכימים דצריך מעשה לגמר השיתוף להיותם קרויים שותפים זולת ההפרש שביניהם שלדעת הרמ"בם עדיין צריך הגבהה מלבד ההטלה ולהטור לא שני ליה דאף שלא עשו הגבהה אלא משיכה או התחלת משא ומתן לעסק השיתוף דשותפות תהיה קרוייה. ולדעת הרי"ף גם כן להיותם קרויים שותפים לא סגי לה בהטלה לחודה אלא עדיין צריך עירוב מעות. אבל לדברי הרב ר"ש בן חופני בהטלה לחודה סגיא אף שלא יתערבו המעות. באופן דלכאורה נראה לי לפי דעתי החלושה היות לנו מכאן הוכחה לנ"ד לומר דהאי שותפות כמאן דליתא דמיא. יען היא שותפות מחוסרת קנייה הצריכה להיותה קרוייה שותפות גמורה וכמו שהוכחנו מהני אשלי רברבי המצריכים מעשה לגמר השיתוף. דהגם שראובן שם עשרה אלפים פלוריניס לאמצע השותפות לא מפני זה שותפות תהיה קרוייה אף לסברת הרב ר"ש בן חופני דלא מצריך קנייה תניינא. כל כמה שלא הטילו שניהם כל אחד ואחר מעותיו לתוך כיס אחד. וכמו שנראה ממה שהוכחנו מדברי הרב בית יוסף באופן דמכל צד ופינה אין לנו ראייה ברורה להחזיק האי שותפות דנ"ד יען היא מחוסרת קנייה אף לסברת הרב כסף משנה דלא חשש להטלה דהא סוף סוף מצריך הגבהה אשר גם כן היא בלתי זכורה בהאי שותפות דנ"ד:
והרב בית חדש גם כן סי' הנ"ל לדרכם פנה היוחס צריכים מעשה לגמר השיתוף. אלא דעל דברי הרב כסף משנה שקדמנו זכרו חלוק עליו וכמו כן במאי דכתב הטור על דברי הרמ"בם באומרו ונראה דהוא הדין אם כל אחד משך מעותיו של חבירו וכו' וז"ל השותפין שבאין להשתתף אין השיתוף נגמר בדיבור וכו'. כיוצא בזה כתב גם הרמ"בם והס"מג וכתב במגדל עוז שכן הוא בתשובת הגאונים וכן משחט מלשון המשנה פרק מי שהיה נשוי. דתנן וכן שלשה שהטילו לכיס וכו'. דמשמע דבעינן מעשה לגמר השיתוף. ואינו נגמר בדיבור. אבל המרדכי פירקא קמא דבתרא בשם הר"ם ובפרק הגוזל בתרא בשם ר"ת כתבו דגם בדיבור בעלמא בלא קניין סגי כדאמרינן בר"פ בית כור בההיא הנאה דצייתי אהדדי גמרי ומקני אהדדי. ולא כהרמ"בם וסמ"ג. ומשמע דאף בריוח דמכאן ולהבא אין כל אחד יכול לחזור בו ומה שקשה ממ"ש במרדכי בפרק השואל דשמעון שקיבל מנה בעסקא מראובן על מנת שיחלוק עמו כל הריוח אף ממציאה דלא קנה כיון דלא קנו מיניה יש לומר דלא שייך לומר בההיא הנאה דצייתי אהדדי וכו'. אלא בשנים שנשתפו ועוסקים שניהם בשותפות וכל אחד יניח בשותפות מה שירויח דאינהו ודאי גמרי ומקני אהדדי אבל שמעון שקיבל עיסקא ועוסק לבדו בשותפות ומחנה שיתן כל הרוחים שיגיעו לו אפילו ממקומות אחרים דומיא דמתנה הוא ואינו נקנה אלא בקניין גמור וכן מבואר בדברי המרדכי בפרק השואל ע"ש ומה שכתב וכתב הרמ"בם שצריך שיביא כל אחד מעותיו וכו' כבר כתבתי שכן משמע מלשון המשנה. ודעתו שהטלה לכיס לאו כלום הוא אלא בעינן הגבהה: ומה שכתב ונראה דה"ה אם משך כל אחד מעותיו של חבירו דמהני. אף כי אין משיבין את האר"י וכו'. מ"מ נראה דלעניין שיתוף משיכה כזו לאו כלום הוא. משום דכל אחד צריך שיזכה בכל המעות ואם ימשוך כל אחד מעותיו של חבירו אם כן נראה כמו מתנה שזה מקנה לזה וזה מקנה לזה מעות עצמו יצאו מרשותו ואינן שלו אלא של חבירו. ותדע דאם לא כן אמאי אינו מקנה כל אחד מעותיו לחבירו אגב קרקע. אלא ודאי לפי שהיה נראה כמו מתנה וכו' כדפי'. ונראה דמטעם זה כתב העיטור דס"ל להרי"ף בתשוב' דאף בהטלה לכיס בעינן שיתערבו המעות. דכל שלא נתערבו כל אחד עומד בשלו אף אם הגביהו שניהם את הכיס. ואם כן מכ"ש שאם ימשוך כל אחד אמותיו של חבירו שאינו זוכה בכל המעות וק"ל. ולפי זה הא דכתב הרב בכסף משנה וז"ל נראה לי דלאו דוקא ויטילו אותם לתוך כיס אחד וכו' דה"ה אם כל אחד הגביה כיס חבירו שזכה ונתקיים השותפות וכן כתוב בחושן המשפט עכ"ל הא ליתא אלא דוקא שיגביה כל אחד כל המעות ואפילו לא יגביהום ביחד אלא בזה אחר זה זכה כל אחד ואחד במעות חבירו לעסק השותפות ולשון הרמ"בם דוקא הוא עכ"ל:
הא קמן מכל מאי דכתיבנא דקניית השותפות היא במעשה הגומרה להיותה שותפות קרוייה. מה שאינו בנמצא בנ"ד. דהגם דיש בה זכירת הטלה וכמו שמורה לשון השאלה. דראובן שם לאמצע השותפות פשרה אלפים פלוריניס. לא מפני זאת היא שותפות קרויים יען אינה אלא מחד גיסא לחודה ולא מעלה ולא מורידה ומה גם היותה מחוסרת קנייה תניינא דהיינו הגבהה או משיכה היותם נצרכים לפי סברת הני אילין גוברין רברבין הלא המה הרמ"בם והטור ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם זולת הרב המרדכי דיש לו סברא אחריתי וכמו שהוכחנו:
ואם יאמר האומר דעדיין יש לדקדק על דברי הטור במה שכתב ואפילו לא עשו לא זה ולא זה. דכפי הנראה הם דברים סתומים. יען לא גילה דעתו אם האי ואפילו וכו' רצונו לומר אפילו לא עשו לא הגבהה ולא משיכה אלא התחלת משא ומתן ובהטלה לא פליג דודאי צריך או ירצה לומ' אפילו לא עשו לא הטלה ולא הגבהה ולא חשיכה דבהתחלת משא ומתן לחודה סגיא להיותה קרוייה שותפות גמורה אשר על כן ירצה להניח בדעתו דבנ"ד נמי כיון ששניהם ראובן ושמעון התחילו לישא וליתן בעסק השותפות דודאי שותפוה קנוייה תהיה קרוייה ומהגם דלפי סברת הרב מרדכי שקדמנו זכרו בפכ"ש אתיא היותה שותפות מעלייתא. לזה אשיבנו דיפנה בעין שכלו אל הפרישה דמתיר לו ספיקו וגם לרבות האי כ"פ המניח בדעתו יען אינו מסכים עם הרב המרדכי דרוח אחרת עמו ולמטן יהיה לו לעדות נאמנה אציע דבריו בכתיבה:
כתב הפרישה אין השיתוף נגמר בדיבור כו'. דהוה אמינא בההיא הנאה דצייתי אהדדי והסכימו לעניין אחד גמרי ומקני וכדעת המרדכי דהגוזל בתרא קמשמע לן. ואינו מתקיים בקניין. פירוש אפילו על מה שהרויחו כבר אם ירצה אחד מתן לחזור מהשותפות כל זמן שלא הקנו יכול לחזור דאפילו אם התחילו ולא הניחו תחילה מטותיהן יחד לא מהני וכמ"ש בסמוך: ובסוף דבריו כתב ז"ל ואפילו לא עשו כו'. פירוש לא הגביהו ולא משכו אלא הטילו יחד מעות לכיס אחד והתחילו לקנות ולמכור מאותן המטות בתורת שותפות: נראה דמהני פירוש לגמרי כמו הגבהה או משיכה הנ"ל ואין אחד מהן יכול לחזור תוך הזמן שהסכימו יחד להיות בשותפות וכמ"ש רבינו לקמן סי' כ"ג בשם הרמ"בם והרא"ש ושם כתבתי הטעם דל"ד לפועל שיכול לחזור להבא אפילו נשכר לזמן ידוע. כי בשותפין לא שייך הטעם דלי בני ישראל עבדים ע"ש ע"כ. באופן דמכל מאי דכתיבנא נראה דהלב גומר ונותן דהאי שותפות דנ"ד אין במה להחזיקו ולתומכו יען היא מחוסרת קנייה מכל צד ופנה:
ואחר החיפוש בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי למהרש"דם סי' ק"ע שהשיב על מה שנשאל קרוב לנ"ד וגזר אומר לחייוב מפאת שליחות ולא משותפות מסיבת היותו מחוסר קנייה וחסרון כיס קשה מכולם ולמען לא יהיה לקורא כמשא דארוכה היא מארץ מידה גמרתי לילך אחר פעמי הרב הדרבי האולך בדרך קצרה בתשובתו הרמתה על האי שאלה עצמה דגם כן לדרכו פנה ולהחזיק עוד יותר דעתו הביא תשובת הרש"בא. וז"ל הרב הדרבי סי' תי"ג:
ראיתי השאלה מההפרש שיש בין ה"ר נתן צורי וה"ר אהרן מסעוד והכתב אשר כתב אהרן וחתם בחתימת ידו וכדי שלא להשיב פני השואל ריקם אשיב דרך קצרה מה שנראה לעניות דעתי. וזה דנראה בעיני שעם היות שמתוך דברי השאלה נראה שמעולם לא באו ליד אהרן הנזכר ה"ת גרו"גיש לא כלום ולא מקצתם אלא לעולם עמדו ביד ר' נתן צורי באופן שמעולם לא נשתתפו במעות וכמו שכתב הרמ"בם פרק ד' הלכות שלוחין ושותפין יביא זה מעותיו וזה מעותיו ויטילו אותן לתוך כיס אחד ויגביהו את הכיס שניהם ובזה האופן קנה כל אחד ממון חבירו ונעשו שותפין. אבל בנדון הזה ר' נתן לקח המעות מהתוגר ובאו לידו ומעולם לא יצאו מרשותו אם כן במה נשתתפו באופן שהיה נראה לומר. שאין לאהרן שום חלק בהפסד המעות. מ"מ אע"פ ששותפות אין כאן שליחות יש כאן שר' אהרן עשהו שליח לר' נתן ליקח אותן הסחורות כמו שנראה מתוך הכתב של ה"ר אהרן שכן כתב אי יו פור לי שאליר פיאנסה מי דייו איל טירסייו די לה מונידה פור מי קואינטו מי קידו אין מאנו שוייא פארה קי לה אישמדשא סי טאנטו לוש דוש טירשיוש שויוש קומו חי טירשיו וכו' וכן כל מה שמפרט בכתב ואומר שאחריות השליש הוא עליו וכן שליש הריוח שכל זה מורה שעשהו שליח ונתרצה לעשותו שליח להלביש המעות וכן ה"ר נתן נתרצה להיות שליח. והלכה פסוקה היא שאין עושה שליח צריך קניין ולא עדים אלא באמירה כמו שכתב הרמ"בם פרק ראשון מהלכות שלוחין וכיון שכן מוטל על ר' אהרן שליש ההפסד כמו שהיה לוקח שליש הריוח אם היה שם ריוח:
וראיה לזה בהגהה מיימונית פרק י"ז הלכות גזילה שפסק רא"בן אם באת ליד ראובן סחורה ואמר לשמעון קנה אותה ביני ובינך ונחלוק הריוח בינינו ושמעון שתק וקנה ושוב אמר לעצמי קניתיה כולה דיחלוקו וכתוב דראב"יה רפיה בידיה. ומסיק לבסוף אם נתרצה בפירוש לקנות ביניהם. הוה ליה כאלו הוא שלוחו הרי כאן דמטעם שליח זכה בחלק כיון שנתרצה להיות שלוחו בין לרא"בן בין לראב"יה אף בנדון דידן כיון שנתרצה ר' נתן להיות שלוחו של אהרן וגם אהרן עשהו שליח זכה בשליש הריוח וכמו שקרוב לשכר הוי קרוב להפסד וגם כתב הרש"בא הביאו מהר"יק ז"ל סי' קפ"ג מי שאמר לחבירו בא וקח בגדים שבבית לוי ויהי בינינו בשיתוף. והלך זה ולקחן ואחר כך חזר בו חבירו ואחר אין לי חלק בהם ואיני רוצה לא בהפסיק ולא בשכרן. תשובה הדין עם הלוקח. ועל כרחו של שני יפרע חלקו דשליח' שוייה. הרי לך דמטעם דשוייה שליח חייב בהפסד אע"פ שלא היה לו שם שום שום מעות. אף בנ"ד אע"פ שלא זכה אהרן בתחילה במעות להיות שותף בו ח"ח מצד שעשהו שליח ונתרצו שניהם בדבר נכנס אהרן הנזכר הן בריוח הן בהפסד עכ"ל. באופן דמכאן נמי נראה לו לפי מיעוט עיוני היות לנו הוכחה להאי שותפות דנ"ד לומר דכמאן דליתא דמיא וממילא אזלה לה ואין לשמעון בזה זכייה יען היא שותפות מחוסרת קנייה וכחו שהוכחנו בהיותו מחוסר הטלת:
המורם מן האמור הוא דקניית השותפות היא במעשה הגומרה להיותה שותפות קרוייה ולא בזולתה וכמו שהוכחנו מהני חכימייא הגומרים ומסכימים היותה צריכת הטלה דהיא עיקר הקנייה אשר עדיין היא צריכה להיותה משותפת בקנייה תניינא דהיינו הגבהה או משיכה דבזה חלוקים בדעתם הנכונה אשר על כן לפי דעתי המעוטה נראה לי לכאורה דהאי שותפות דנושא שאלתינו אין בה לא אחיזה ולא ממשא להקימה ולתומכה דחסורי מחסרה והיכי קא קני בלי שום קניית מעשה כמו שלשון השאלה מורה דהגם דיש בה זכירת התחלת משא ומתן לא חפני זה השותפות הוא קנוייה בלתי הטלה וכמו שהוכחנו ממה שפירש הפרישה על דברי הטור שקדמנו זכרו באופן דמכל הני טעמי שאמרנו נראה דהאי שותפות דנ"ד באויר היא פורחת וכמאן דליתא דמיא ואם שותפות אין כאן חלוקה אין כאן וראובן הוא הזכאי בדינו וחייב שמעון לשלם לו מה שלקח מעמו לצורך בני ביתו:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה העירני לבי לחזור ממה שאמרנו ולגזור חילופו יען אינו מחוור אצלי ולבי גם כן אינו מדמה בהעלותי על לבבי למה ילקה מידת הדין שילך שמעון לביתו ריקם מטעם טענת ראובן האומר שהלך עמו בדרך רעייה אשר על זה ממאן ליתן לו חצי ההרווחה וגם מה שלקח מעמו לצורך בני ביתו עושה ממנו תביע' על לא היות לו עוון ואשמה לפי דעתי הקצרה יען טרח עמו בכל מאמצי כוחו עד מלאת לו שנה תמימה. וזה העלתי ממה שקדק הרב בית חדש בתשובת הרש"בא שהביאו להחזיק דברי הטור ויישבו בנעימות דיבורו וז"ל:
ומה שכתב אפילו לא עשו לא זה ולא זה וכו' כן כתב הרמב"ן בחידושיו פרקא קמא דב"ב גבי אומנים שהתחילו במלאכה נעשו כשכירים זה לזה. וכן כתב הרי"בש בסי' תע"ו בשם הרמ"בן והרש"בא דאין צריך קניין אלא שיתחילו במלאכה וכו' אלא שתוך הזמן יכולין לחזור בהם להבא כדין פועל שיכול לחזור אפילו בחצי היום אבל במה שהרויח כבר אין אחד מהם יכול לחזור בו כחו שהעתיק בית יוסף אלא דמשמע מדבריהם דבריוח משא ומתן אפילו התחילו לישא וליתן לא קנה. הלה אפילו במה שכבר הרויח ויכול לחזור ולומר שלקחו לעצמו. ומ"מ לדעת הרש"בא בתשובה ומביאו בית יוסף אם קנו ממנו אף בריוח במשא ומתן אינו יכול לחזור ואפילו בנשתתפו במעות אם נהגו שיתופם זמן אחד ונשלטה יד שניהם שלא כדעת הרמ"בן דס"ל שאף בקניין יכול לחזור הריוח דלהבא וצ"ע דלקמן העתיק בית יוסף בסי' קפ"ג תשובת הרש"בא שאם התנו כל בפלי חנויות ביניהם שכל הבגדים שיביאו הסוחרים א יהיו כולם שותפים בהם אם לקח אחד על כרחם האחרים יחלקו עמו כדתניא בתוספתא וכו' אלמא אפילו בלא קניין ובריוח דמשא ומתן נמי אינו יכול לחזור. ויש לומר דשאני התם דכל בעלי חנויות התנו דכיון שכולם התנו אלימא מילתא כאילו קנו מידן. ואפילו הרמ"בם והס"מג וכל הגאונים מודים בזה כדתניא בתוספתא להדיא. צא אמרו דבעי קניין או שהתחילו במלאכה אלא בשנים ותלתא שהתנו כן וק"ל. וכן כתב מהר"י קולון בשורש קפ"ב ע"כ באופן דמדהחליט דבריו כאומרו דבשנים ותלתא בחדא מינייהו סגיא או קניין או התחלת מלאכה אם כן בנ"ד נמי אמרינן דשותפותם היא שותפות מעליתא ללא היותם יכולים לחזור בהם יען יש בה התחלת מלאכה כמו שנראה ממה שצידד ה"ה באומרו שנשאו ונתנו וחיו של ראובן שנה אחת אשר על כן מהאי טעמא דכתיבנא נראה היות שמעון זכאי בדינו ממילא החיוב מוטל על ראובן חבירו ליתן לו חלקו וטו מהאי הרווחה שהרויחו כברכת ה' הטובה. אלא שינכה לו ממה שלקח מעמו לצורך בני ביתו:
ואם באולי יערער המערער ואמר דעדיין אין לנו בזה ראייה ברורה לנ"ד יען כח טענת ראובן הממאן אינו אלא מצד רמאות וכמו שנראה מתשובת בעלי חובותיו של שמעון אחר שדרש אותם ראובן באמרם שאזלה להם יכולתם יען נהפך להם הגלגל שמעה ידם לשלם חובותם. ואף גם זאת שלשמעון גם כן כבר היתה לו ידיעה גלויה וברורה לפת שומו אותן השטרות היותם בעלי חובותיו דלים ואביונים ובורות נשברים שלזאת הסיבה נתמלא ראובן בחימה שפוכה דברים המשמיעים היותם מעשה שמעון רשויים ומקולקלים עד שלזה ירצה להניח בדעתו לומר דראובן הוא הזכאי ושמעון הוא הרמאי. לזה אשיבנו דממקום שבא משם ראויה היותם דברי שמעון אמיתיים ומצודקים דהא לאו כל כמנייהו מבטלי חובותיו שיאמרו היות לו לשמעון ידיעה מרוע מזלם ויכול היה לו לומר מאי הוה לי למעבד כסבור הייתי שיבואו בעלי חובותי לזמן המוגבל לשלם חובותם וכההיא דאדמון דגרסינן בבריתא דכתובות פרק שני דייני גזרות דף ק"ט יעויין שם זאת ועוד אחרת דאם כדבריהם כן הוא היות לו לשמעון ידיעה הנזכרת למה שתק ראובן ונשא ונתן עמו עד מלאת לו שנה תמימה בלתי דרישה וחקירה כמו בנוהג שבעולם ובפרט בין אנשים סוחרים החוקרים ודורשים על מאורע כזה דהא כל שהוא נשבר ונדכה קלא אית ליה אלא ודאי דשתיקת ראובן היא המורה היותם דברי שמעון חיים וקיימים דדבר דעבידא לגלוייה לא משקרי בה אינשי אשר על כן מכל הני טעמי דכתיבנ' נראה לי לפי דעתי הקצרה דהאי שותפות דנ"ד היא שותפות מעלייתא ועומדת על תילה וראובן חיב ליתן לו חצי הרווחה אלא שינכה ממה שלקח מעמו לצורך ביתו ולזה דעתי נוטה:
אני טרם אכלה לדבר והנה ראייה אחרת יוצאת מהרב המרדכי המביאה בשם ר"ם ור"ת דלפי חולשת עיוני מחזיקים את דעתי למצוא לו זכות להאי שמעון העני. והגם שהפרישה לא הסכים להאי טעם המובא מהני חכימייא לא מפני זאת תהיה דחויה דהא לאו קטלי קני באגמה נינהו ומי הוא זה שלא יחוש לדבריהם בהיותם מביאים ראייה מבריתא מפורסמת וגלוייה כדבסמוך בס"ד אעשה ממנה העתקה שיהיה לעין כל לעדות נאמנה יען הרב בית חדש לא עשה ממנה זכירה אלא מטעמה דידה לחודה ואולי עדיין יזדמן לנו מהאי הצעה רבני אחריני היותם סוברים ומסכימים לטעמא דהאי ברייתא אשר זאת היא לשונה:
גרסינן בב"ב ריש פרק בית כור (דף ק"ו ע"ב) תניא ר' יוסי אומר האחין שחלקו כיון שעלה גורל לאחד מהן קנו כולם. מאי טעמא אמר ר' אלעזר כתחילת ארץ ישראל. מה תחילה בגורל אף כאן בגורל. אי מה להלן בקלפי ואורים ותומים אף כאן בקלפי ואורים ותומים. אמר רב אשי בההיא הנאה דקא צייתי להדדי גמרי ומקנו להדדי: ע"כ לשון הבריתא:
ופירש רש"בם האחין שחלקו. ביררו שנים ושלשה חלקין שוין ואחר כך יפילו גורלות והוא הדין לשותפין: מאי טעמא. במאי קנו הרי לא נפל גורל ולא החזיקו כל אחד בשלו עדיין דאי אחזוק מאי למימרא: בקלפי באורים ותומים כדאמרינן ביש נוחלין אלעזר מלובש אורים ותומים ויהושע וכל ישראל עומדים לפניו קלפי של שבטים וקלפי של תחומין מונחין לפניו והיה מכוין ברוח הקודש כו': אמר רב אשי. לעולם כתחילת ארץ ישראל קונה גורל ודקשיא אי מה להלן כו' היינו טעמא דלא בריך כולי האי משום דגמרו בלבב שלם ומקנו לחי שיעלה הגורל מיד מהני גמר דעתם עם הגורל כאורים ותומים דמהני אפילו היכא דלא גמרי ומקנו דבההיא הכאה דצייתי להדדי ונשמעין זה לזה לחלוק בגורל כדי שיטול כל אחד חלקו בפני עצמו דאינן חפצים עוד בשותפות הילכך אין רוצין שיהא עוד עיכוב בדבר וגמרו ומקנו אהדדי כן זקוק אני לפרש שהרי אין כתוב בספרים אלא אמר רב אשי הילכך לא בא לפתור טעמו של ר' אלעזר אלא לתרצו ע"כ:
וכן פסק הרמ"בם בפרק ב' מהלכות שכנים הלכה י"א ז"ל האחין שחלקו ועשו ביניהם גורל כיון שטלה גורל לאחד מהן קנו כולם שהנייה שנעשת להם ששמעו זה מזה לדבר שהם שהסכימו עליו גמר כל אחד מהן ומקנה לחבירו:
ומרן גם כן לדרכו פנה שכתב ז"ל ומה שכתב המחבר שנעשה וכו' מבואר בגמרא בההיא הנאה דקא צייתי ההדדי וכו' ובהשגות א"א לא נתחוורו דבריו פ"כ ולא אבין לו אלא אם כן רצה לומר שהיה לו לברר דבריו:
גם הרב מגדל עוז תמה על הרא"בד וז"ל כתב הראב"ד ז"ל לא נתחוורו דבריו עכ"ל ואני אומר זה תלמוד ערוך הוא בב"ב בפרק בית כור גמרא מתניתין בסימניה ובמצרניה כו' דגרסינן תניא ר' יוסי בר ר' יהודה אומר וכו' ובסוף דבריו כתב ז"ל וקיימא כרב אשי דבתרא הוא ועוד דהא איתקף ר' אלעזר וכן הסכים ר"י אלפס ז"ל שהשמיט מן ההלכות דברי ר' אלעזר והביא דברי רב אשי להשמיענו שכן הלכה וה"נ מייתי לה פ"ק דבתרא. אלמא הלכתא היא ולשון ההשבה תימא בעיני אם הרא"בד כתבו ע"כ. באופן דנמצינו למדין ממאי דשנינו בהאי ברייתא והסכמת הני חכימייא רש"בם הרמ"בם ומרן והרב מגדל עוז דמטעם היותם שומעים זה לוה לדבר שנתפשרו עליו גמרו ומקנו אהדדי טעם המורה לומר לפי הנראה היות האי שמעון דנ"ד זכאי בדינו הגם שלא שם קרן כמו ראובן חבירו יען יש לו במה ליפות כוחו דהיינו בההיא הנאה וכו וכחו שהוכחנו. ושותפותם היא שותפות מעולה וברורה וראובן חייב לעשות עמו חלוקה מההרווחה שרוחמו מן שמיא אלא שינכה לו מחה שלקח מעמו לצורך בני ביתו:
ואם לחשך אדם לומר דעדיין הוא מהקושי יען אין המשל דומה לנמשל דרחוקים הם בעניינם ובלי מקום להשוותם יען משמעות לשון האי בריתא אינה אלא באחין שחלקו והגם שיפורש כמו שפירשה רשב"ם דהוא הדין לשותפין. עדיין לא מפני זה ישבה השוייה יען טעמא דהאי ברייתא אינה אלא בשעת הפרדתם משותפותם בלי שום קטטה וכמו שנראה ממה שפירש הוא בעצמו באומרו דאינן חפצים עוד בשותפות הילכך אין רוצין שיהא עוד עיכוב בדבר וכו'. דמשום הני אמרינן בה האי טעמא דבההיא הנאה וכו' מה שאין שייך לומר בנ"ד. דהגם שראובן רוצה להיות נפרד משמעון חבירו היא הפרדה מסובבת מסיבת תיגרא כמו שנראה משטחיות לשון השאלה שצידד ה"ה דראובן הוא המתרעם על שמעון חבירו באומרו היותו הולך עמו בדרך רמייה עד שלזה ירצה להניח בדעתו לומר דהאי שותפות דנושא שאלתינו כמאן דליתא דמיא וממילא היא בטילה יען היא מחוסרת קנייה מחד גיסא. לזה אשיבנו דאף גם זאת היות הנחתו הנחה גלוייה וברורה דבזולתה הוה להו דברי הרמ"בם וכמו כן שאר דברי הפוסקים הנמשכים אחריו בלתי מובנים דבפרק ד' מהלכות שלוחים ושותפים הצריך קנייה לגמר השיתוף מה שלא הצריך בפרק ב' מהלכות שכנים דבאמירה לחודה סגיא לחלוקת האחין דברים המכריחים לומר היות דברי המקשן חיים וקיימים ללא היות הנדון דומה לנדון עם כל זה בעזר האל לא יחסר לנו חשובה למצוא לו לשמעון דנ"ד זכייה מפינה אחרינא להצילו מעמק הבכייה דשבח לאל בורא עולם שלא השבית לנו גואל נשא ורם הלא הוא הרב ר' משה איסרלס המשמח לבבות דלים ואביונים במאמריו הנעימים המובאים על דברי מרן החולק על דברי הר"ש בר צמח כדבסמוך אציעם בס"ד שיראה המעיין וישפוט אם כיוונתי או שגיתי בהאי הצעה או לא:
והא לנו לשון הר"ש בר צמח המובא בביתו ביתה יוסף חושן משפט סי' קע"ו וז"ל וכתב עוד ראובן שאמר לשמעון תעמוד עמי פה וכל ריוח שיהיה לי בחוב שאגבה מפלוני אתן לך איש שליש וגבו החוב והרויחו מארבעה עשו שבעה וקנו בשבעה סחורה והרויחו עוד שמונה. מה שהתנה לתת לו שליש לא היה אלא על מה שירויחו בגביית החוב ומה שהרויחו אחר כך במשא ומתן הוא בשוה דשנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתיים חולקים בשוה עכ"ל:
והשיג עליו הרב בית יוסף שכתב ז"ל ואינו נראה לי דהא לא בתורת שותף נחת עמיה לשאר רווחים חוץ מגביית החוב ולא דמי מהיא דשנים שהטילו לכיס דשאני הכא שלא שם שום דבר בקרן לכן נראה שיתן לו משאר רווחים כפועל בטל או כמו שהוא מנהג לתת למי שמסייע לחבירו בסחורות ואינו משים קרן עכ"ל:
הכתוב השלישי המכריע ביניהם הוא הרב ר' משה איסרלס שכתב ז"ל ואני תמה על בית יוסף כי למה לא שם זה חלק בקרן שהרי שליש הריוח מן החוב מיד זכה בו והוה קרן שלו ומכל מקום נראה דאם לא קנה אחר כך הסחור' ביחד בתורת שותפות אלא זה סייע לבעל הבית ודאי אין לו חלק בריוח הסחורה אלא משלם לו כפי מה שמסייע לו ואם קנה הסחורה ביחד לצורך שניהן ודאי הוה כן כשנים שהטילו לכיס דהרי גם כאן יש לכל אחד קרן באותן שבעה זהובים שקנו הסחורה עכ"ל:
נמצינו למדין מדברי הדין גברא רבה תרתי לטיבותא חדא היותם דברי הר"ש בר צמח ומרן מיושבים ומכוונים כפי מה שנראה מפירושו בעשותו הפרש בין קנה הסחור' ביחד לצורך שניהם או לא וכחו שהוכחנו ועוד דמדכתב בחלוקה שנייה דאם קנו הסחורה ביחד לעסק השותפות דודאי הוי כשנים שהטילו לכיס מטעם היות גם כאן לכל אחד ואחד קרן באותן שבפה זהובים דהרווחה שקנו מהן הסחורה באופן דהאי הרווחה קרנא היא קרוייה וחייב ליתן לו חצי חלקו ממה שהרויחו שמעינן מינה היות גם כן הטבה להאי שמעון דנ"ד לומר דכיון דטרח ונשא ונתן עם ראובן חבירו לעסק השותפות עד מלאת לו שנה תמימה לקנות ולמכור סחורות. ורוחמו מן שמיא כברכתו הטובה דודאי הלב גומר ונותן היות ראובן חייב ליתן לו חצי הרווחה הגם שלא שם קרן בתחילת יען האי הרווחה כמו קרנא היא קרוייה וכמו שהוכחנו וזה הוא הנראה לי יותר מכוון אצלי לפי מיעוט עיוני:
כללא דהאי מילתא דשמעון דנ"ד הוא הזכאי בדינו וטענת ראובן היא טענה חלושה וקלושה וחרס בידו העלה לטעון טענה אשר אין בה ממשה באומרו היות שמעון הולך עמו בדרך רמייה דאדרבה ראובן הוא המבקש לו תואנה יען לא הוה ליה לשחוק עד מלאת לו שנה תמימה הפך הנהוג שבעולם העושים דדישה וחקירה על מאורע כזה דקלא אית ליה אשר על כן האי שתיקה היא המורה היותם דברי שמעון חיים וקיימים היותו מחוסר האי ידיעה דדבר דעבידא לגלויי לא משקרי בה אינשי וסוף כל סוף וזאת התורה אשר שם משה הלא הוא הרב ר' משה איסרלס המחזיקו ותומכו היותו זכאי בדינו מטעם אמרו דאם ההרווחה מסובבת מחמת סחורה הקנוייה ביחד לצורך שניהם דאז ודאי יהיו חולקים בשוה יען האי הרווחה שם קרן יש לה טעם המורה נמי לומר בנ"ד היותו בהוא הדין דכיון דשמעון טרח בכל מאמצי כמו ונשא ונתן ביחד עם ראובן חבירו לעסק השותפות דודאי חייב ראובן לעשות עמו חלוקה דהא יש לו לשמעון קרן בהאי הרווחה וכמו שהוכחנו זהו מה שהעלה מצודתי בעזרת צור ישועתי עד אבוא בתשובתי אל עין משפט מקור הצדק במחשכי הספק הלא הוא מורנו ורבנו שלם נר"ו אשר אליו עיני תלויות וצופות כעין עבד אל אדונו כדי שבעגלא ובזמן קריב יענני בקולו וישמיעני שפי"ר גזרתו ומהאל ברחמיו אחלה בעדו יתמידהו בקו הבריאות בחיים ארוכים דשנים ורעננים ומלכותו יכון עד יבוא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר אפס כי לא יהיה בך אביון כי ברך יברכך ליצירה:
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלבירגי תמ"ך: