שאלה כב ראובן ושמעון היו שותפין נאמנים ואוהבים זה את זה כשני אחים ואחר זמן מה הוצרך שמעון ללכת למדינת הים בשביל ירושה שנפלה לו שם והוכרחו לחלוק השותפות ושמעון שם לדרך פעמיו אחר זמן מה שמע ראובן ששמעון אוהבו ירד מנכסיו ויכמרו רחמיו עליו וצוה לכתוב שטר מתנה של סך קרקעו' לתת לשמעון וכך אמר אני נותן לשמעון שהיה שותפי קרקע פלוני וקרקע פלוני במתנה גמורה ואחר שהגיע שטר המתנה ליד שמעון נפטר שמעון וחלי"ש ואחר כך נפטר גם כן ראובן וחלי"ש ועתה באים יתמי שמעון לקבל המתנה מיתמי ראובן ונפלה מריבה ביניהם יתמי ראובן אומרים שלא נתן אביהם המתנה אלא לשמעון מפני שהיה אוהבו ביותר וכיון שלא זכה בה הוא בעצמו לא יתנו לבניו כלום ויתמי שמעון טוענים ואומרים אף על פי שלא זכה אביהם במתנה עצמה הלא זכה בשטר ואנו יורשים זכותו יורינו הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה אחרי העייון וההשקפה לטובה נראה ששאלת החכם השואל מוצב ומייוסד בדיני מתנה ולכן קודם כל דברי וטרם כל בכורי כל צריכים אנו לעיין בגמרא ולחפש ולתור בדברי הפוסקים ללמוד מהם השרשים והתנאים הצריכים להיות במתנה כדי שיוכל המקבל והזוכה לומר אני זוכה במתנה זאת ואין מי שיש לו יכולת וכח לערער עליו ולהוציא אותה ממני וכיון שכן אשאל מאל עליון יפתח רוחי ושכלי כדי שאוכל להשיב לשואלי:
התנאי הראשון הצריך במתנה שכפי הדין צריך שתהיה המתנה גלויה ומפורסמת ולא מסותרת דהכי תנינן בבבא בתרא פרק חזקת הבתים דף מ' עמוד ב' אמר רב יהודה האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה היכי דמי מתנתא טמירתא אמר רב יוסף דאמר להו לסהדי זילו איטמורו וכתבו ליה ואיכא דאמרי אמר רב יוסף דלא אמר להו תיתבו בשוקא ובבריתא ותיכתבו ליה מאי בינייהו סתמא אמר רבא והויא מודעא לחברתה אמר רב פפא הא דרבא לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר דההוא גברא דאזל לקדושי איתתא אמרה ליה אי כתבת לי כולהו ניכסיך הוינא לך ואי לא לא הוינא לך אזל כתביה לה לכולהו ניכסי אתא בריה קשישא אמר ליה וההוא גברא מה תהוי עליה אמר להו לסהדי זילו איטמורי בעיבר ימינה וכיתבו ליה אתו לקמיה דרבא אמר להו לא מר קנה ולא מר קנה מאן דחזא סבר משום דהויא מודעא לחברתה ולא היא התם מוכחא מילתא דמחמת אונסא הוא דכתב לה אבל הכא מר ניחא ליה דליקני ומר לא ניחא ליה דליקני איבעיא  להו סתמא מאי רבינא אמר לא חיישינן רב אשי אמר חיישינן והילכתא חיישינן עד כאן לשון הגמרא:
ופירש רשב"ם ז"ל מתנתא טמירתא מתנה טמונה לקמיה מפ' לא מגבינן בה. דשמא נתנה לאחר כבר או לעשותה מודעא לחביר' נתכוון כדלקמן: איטמורי הטמינו עצמיכם: ה"ג ואיכא דאמרי אמר ר"י דלא אמר להו תיתבו בשוקי ובבריתא לא ציום לכתוב בשוקים וברחובו' אלא סתם אמר להו כתובו: איכא בינייהו סתמא. שאמר להם כתובו סתם ולא אמר להם איטמורו וגם לא ציום לכתוב בשווקי ובבריתא ללישנא קמא דר"י כשרה וללישנא בתרא פסולה דס"ל להם כתובו וחתמוה בברא ובפר"ח גרסי' דא"ל לא תיתבו בשוקא ובבריתא וא"א לומר כן דלשני לשונות דר"י משמע סתמא כשרה: בשוקי ובבריתא. לעין כל כתובו לו: אמר רבא והויא. הך מתנתא טמירתא מודעא לבטל חברתה שטר מתנה או מכירה גלויה וכשר שנכתבה אחרי כך על שדה זו לאדם אחר דלכך כתבה להך טמירתא דלא לחזיק בהאי שדה האיך בתרא לא מכללא איתמר. וטעות הוא: אתא בריה קשישא קודם כתיבת השטר לאשה: א"ל לסהדי קודם שנכתב שטר האשה: זילו איטמורו בעיב' ימינה באותו מקום וכתבו ליה לבני ויקדים שטרו ויגבה הכל: לא מר קנה הבן משום דהוי טמירתא: ולא מר קנה. האשה משום דטמירתא הויא לה מודעא לבטלה: ולא היא. דמתנה טמירתא כמאן דליתיה היא ולא הויא מודעא: דמחמת אונסא שאינה חפיצה בו אא"כ יכתוב לה הילכך לא גמר בלבו להקנות אלא עד שישאנה ויחזור בו והילכך התם הוא דהויא במקום מודעא: אבל הכא. דליכא טענת אונס בבתריית' לא הויא מתנה טמירתא קמייתא מודע' לבתרייתא שהיא עשויה כתיקנה לבטלה דבקמיית' לא ניחא ליה דליקני הואיל ועבדא טמירתא אבל אחרון שנעשה לו שטר ראוי ניחא ליה, דליקני שמעינן מהכא דמתנתא טמירתא לא הויא מודעא לחברתא אלא היכא דאיכא אונס בבתריות' אונם  דמוכח אבל בלא אונם ניחא ליה דליקני: סתמא מאי. משום דתרי לישני דאמר ר"י לעיל ואיכא בינייהו סתמא חד פסל וחד מכשר הילכך קבעי הכא אמאי סמכינן אי אמר להם סתמא כתובו ולא אמר להו תיתבו בשוקא ובבריית' ולא א"ל נמי איטמורו מי הוי מתנת' טמירת' אי לא וי"מ דאמודע' קאי דאוקימנ' דלא הויא מתנת' טמירת' מודעא לחברת' אבל סתמ' מי הויא מודע' ולא נהירא כלל דלההוא לישנ' דאמרינן סתמא פסולה ודאי לא הוה מודע' דהיינו טמירתי': לא חיישינן: דאינה טמירת' לא כשרה: חיישינן לטמירת' ולא מגבינן בה ואי מגבינן לא מהדרינן עובד' והיינו דלא קאמר רב אשי דלא מגבינן לא חיישינן דספק הוא היכא דקיימ' ארעא תיקום: והילכת' חיישינן: דלא מגבינן בה והילכך צריך לכתוב בתוך בשטר וכך אמר לנו כתבוה בשוקא וחתמוה בברא ואע"ג דלא אמר אלא כתבוה לו סתם שטר מתנה כמו שתיקנו חכמים קאמר: מהאי סוגיא שמעינן שהמתנה צריכה להיות גלויה ומפורסמת לא מסותרת דאם לא כן אינה מתנה גמורה ולא מהגמר' בלבד דייקינן וגמרינן זאת לא גם מגדולי הפוסקי' ועמודי ההוראה למדנו כן ראייה לדברינו שהרי"ף פסק כן שכתב כל הסוגיא שקדמנו זכרה וגם הרמב"ם נמשך אחריו שכן כתב בתחילת פרק חמישי מהלכות גבייה ומתנה ז"ל הנותן מתנה בין בריא בין חולה צריך שתהיה גלויה ומפורסמת אמר לעדים כתבו בסתר ותנו לו אינה כלום שזה מטרי' כדי לאבד ממון אחרים שיחזור וימכור אחר שיתן לפיכך כל שטר מתנת קרקע שאין כתוב בו ואמר לנו פלוני הנותן שבו בשווקים וברחובות וכתובו לו מתנה גלויה ומפורסמת וכיוצ' בעניינים אלו חוששין לה שמא מתנה מסותרת היא ולא זכה המקבל עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
וכתב עליו הרב המגיד ז"ל הנותן מתנה בין בריא בין שכיב מרע וכו' כדי לאבד ממון אחרים וכו' בהשגות אמר אברהם פירוש הטובה שקבל ממנו עד כאן וכמדומה לי שלא ראה הרב ז"ל היום בבא זו בספרי המחבר וכך כתוב בספרינו כדי לאבד ממון אחרים שיחזור וימכור אחר שיתן והוא דבר מבואר שאם נאמר שמתנה בסתר מועילה יבוא הדבר לידי הפסד שימכור אחר כן מה שנתן ויקחוהו ממנו לפי שלא ידעו במתנה ולפיכך אמרו שלא הועיל להסיר קנוניא ופירוש דברי הר"א ז"ל שהטעם שאינו נותנה בלב שלם אלא מפני שקבל טובה ממנו ואינ' רוצה שתועיל וטעם רבינו עיקר עוד כתב הרב ז"ל כל שטר מתנת קרקע שאין וכו' מה שכתב המחבר קרקע לאו למימרא דמתנת מטלטלין שהיא מסותרת שתועיל דהא סתמא אמרינן האי מתנתא טמירתא לא מגבינן בה וכן מוכיחין דברי המפרשים וגם המחבר הקדים הנותן מתנה סתם ולא אמר הנותן מתנת קרקע אלא ודאי מה שכתב כאן קרקע אינו אלא מפני שאין שטר מועיל במטלטלין בלא קניין והוא הדין לקניין מטלטלין ודאי כשיצוה להסתירו וזה הדין מבואר פ' חזקת וכך כתוב שם אמר רב יהודה הא מתנת' טמירת' וכו' ומתוך כך כתב המחבר חוששין שמא מתנה מסותרת היא ולא זכה המקבל וכן פר"ש שם ור"ח ז"ל דחיישינן ופסולה וכן נראה דהאי לישנא בתרא דרב יוסף לפרושי. מתנת' טמירת' דאמר רב יהודה הוא ורב יהודה  הא אמר לא מגבינן בה אבל קצת הגאונים ז"ל חילקו בזה ואמרו מדקאמר חיישינן ולא קאמר לא קני אלמא חשש' היא ואיכא לדקדוקי עלה דמילת' כגון דפייס מיניה חד גבר' למכתב ליה מתנה וקא מדחי ליה זמנא בתר זמנא ובתר הכי אמר להו לסהדי כתובו ליה סתמ' דהתם ודאי איכא למיחש דדחויי בעלמא הוא דקא מדחי ליה אבל חזינן דנכתבה מדעתה דנפשיה ליכא למיחש להא חששא ולא מחזקינן ליה בסתמ' למתנת טמירתא ומתנתא מעליית' היא כך כתוב בעיטור בשמא דרבוותא וכו' עד כאן עוד האריך בעניין זה יעו"שה:
גם רבינו יעקב בעל הטורים הלך בדרך זו שכן כתב בטור ח"מ סימן קמ"ב ס' ד' ז"ל וכל מתנה בין של בריא בין של שכיב מרע צריך שתהא גלויה ומפורסמת לא מיבעיא אם אמר לעדים תתחבאו וכתבו שאינה מתנה ואפילו אם תפס מפקינן מיניה אלא אפילו אמר סתם כתבו לו אינו כלום אלא אם כן אמר להם כתבוהו בשוקא וחתמוה בברא וכיוצא בזה וכו' ע"כ והרב בית יוסף כתב על זה שמקור דין זה בפרק חזקת אמר רב יהודה וכו' שהיא הסוגיא שכתבנו בתחילת דברינו ועל מה שכתב הטור ז"ל ואפילו תפס מפקינן מיניה כתב שכן כתב הרא"ש ז"ל אהא דאמר רב יהודה האי מתנתא וכו' ושהר"ן ז"ל כתב אהא דאסקינ' והילכת' חיישינן איכא מאן דאמר דמדנקט האי לישנא ולא אמר פסולה משמע דלאו פסולה היא לגמרי אלא דחיישינן ליה דלא עבדינן בה עובדא והיכא דקיימא תקום ואי תפס לא מפקינן מיניה ואיכא מ"ד חיישינן לה אם הנותן מערער אבל אם אינו מערער מגבינן ביה אבל ר"ח כתב חיישינן ופסולה וכו' ע"כ וגם האריך הרב הנ"ל ז"ל בעניין זה עיין עליו:
והרא"ש נמי בפסקיו פסק כן שאחר שכתב כל הסוגיא הנ"ל כתב בסוף דבריו ז"ל והאידנא דלא חיישינן לסתמ' משום דנהיגי למיכתב בכל שטרי מתנתא וכך אמר לנו כתובו בשוקי' וחתמו בברא הילכך כשמצוה לכתוב שטר מתנה בסתם דעתו שיכתבו כמנהג הסופרים הילכך הוי כאילו אמר כתבוה בשוקא וחתמוה בברא וכן כתב רב האיי גאון ז"ל דהאידנא לא חיישינן לסתמ' ע"כ והרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר ס' ג' כתב כלשון הרמב"ם והטור ז"ל ובסי' ה' כתב בשם יש מי שאומר כלשון הרא"ש ז"ל בפסקיו הא לך דכל הני אשלי רברבי ועמודי עולם סוברים כלם כאחד שאחד מן התנאים הצריכים להיות במתנה שאין המקבל יכול לזכות בה אלא אם כן הוא מתנה גלויה ומפורסמת ולא מסותרת:
גם מצינו שכפי הדין דלא מבעיא שצריכה המתנה להיות גלויה ומפורסמת ולא מסותרת כמו שהוכחנו מהגמרא ומכל גדולי הפוסקים אלא גם צריך הנותן לסיים המתנה כמכר לזכות בת המקבל שכן כתב הרמב"ם ז"ל בפרק שלישי מהלכות זכייה ומתנה הלכה ה' ז"ל כשם שמוכר צריך לסיים הממכר כמו שביארנו כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי קנוין לך חוץ ממקצתן הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום ואינו יכול לומר לו תן לי פחות שבנכסיך עד שסיים לו העקום שנתן לו אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלונית הואיל וסיים השדה אע"פ שלא סיים החלק נוטל אותו חלק מן הפחות שבאותה שדה ע"כ:
והרב המגיד ז"ל האריך הרבה על דין זה ולכן לא נעתיק כל דבריו אלא תמציתן וזהו שהרב רבי יהוסף הלוי ז"ל דקדק כן ממה שכתב הרב אלפסי ז"ל בהלכותיו וכתב דכל דלא סיים לא קנה ושמיע ליה מינה כיון דהכי דינא מאן דמקני מידי לחבירו אגב ארבע אמות קרקע צריך לסיומי ליה להנהו ד' אמות דאי לא סיים ליה ד' אמות בפירוש לא קנה ואע"ג דאמרינן חצי שדה אני מוכר לך משמינין ביניהם ונוטלם חצי שדהו התם משום דסיים לו השדה וזאת הוא סברת המחבר תלמידו וחכמי הדורות נחלקו עליהם וכו' וראיתי לרב בעל העיטור שכתב בדין האגב כדברי אבן מגש ז"ל ובסד"ה אבל כתב ודבריה' צ"ע זהו תמצית דברי הרב המגיד ז"ל והרב בעל כ"מ ז"ל הליץ בעדם ז"ל כשם שהמוכר צריך לסיים הממכר כמו שביארנו כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לה וכו' כתב הרב המגיד על זה והאריך ובסוף הניח הדבר בצ"ע ואני אומר דההיא דשני דייני גזירות לא קשיא דאיכא לאוקומי כדאמר דיקלא משדה פלונית וההיא דגט פשוט כשהיה לו שדה חלוק לשנים אחד גדול ואחד קטן וא"ל שדה שבמקום פלוני מכור לך וכן ההיא דבית בביתי כשהיה לו בית חלוק לשנים אחד גדול ואחד קטן וא"ל בית בביתי שבמקום פלוני מכור לך דהוה ליה כי סיים לו שדה ולפי שאין אלו מקומות דין זה לא חש הגמרא להאריך בכך ע"כ והשת' כיון דחזינן שהרמב"ם ז"ל פסק כן בבירור וגם רבו הרב רבי יהוסף הלוי ז"ל דקדק כן מדברי הרי"ף ז"ל ובעל העיטור ז"ל גם כן כתב בדין האגב כדברי אבן מגש ז"ל והרב בעל כ"מ הליץ בעדם ותירץ הקושיות שהקשו עליהם בטוב טעם ודעת ובשולחנו הטהור סימן רמ"א ס' ד' פסק כן בסבר' ראשונה נראה לענייות דעתינו לילך אחריהם ולפסוק כן:
ועדיין צריכין אנו למודעי שאין מקבל המתנה יכול לזכות במתנה אלא אם כן זכה בה באחד מהדרכים שהקונה זוכה בהם במקחו כמו ששנינו במסכת קדושין דף כ"ו משנה נכסים שיש להם אחריו' נקנין בכסף ובשטר ובחזקה ושאין להם אחריות אין נקנין אלא במשיכ' ואמרינן עלה בגמרא ובשטר מנלן וכו' אלא מהכ' ואקח את ספר המקנה ופירש עליו רש"י ז"ל שיש להם אחריות היינו קרקעות שאחריות כל אדם הלוה והנושה בחבירו עליהן לפי שקיימין ועומדין לפיכך נסמכין עליהם: את ספר המקנה אלמא יש קניין אף בספר לבדו ע"כ:
וכן מצאנו שפסקו כל גדולי עולם ועמודי  ההוראה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל פסק כן במקום הנזכר ואחריו נמשך הרמב"ם ז"ל שכן כתב בפרק ראשון מהלכות מכירה הלכה ג' ז"ל ובמה יקנה המקח הקרקעות באחד משלושה דרכים בכסף או בשטר או בחזקה עוד שם הלכה ו' כיצד בשטר כתב לו על הנייר או על החרס או על העלה שדי נתונה לך שדי מכורה לך כיון שהגיע השטר לידו קנה אע"פ שאין שם עדים כלל ואע"פ שאין השטר שוה כלום וכן כתב עוד בתחילת פרק ג' מהלכות זכייה ומתנה ז"ל הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בה אלא באחד מהדרכים שהקונה זוכה בהם במקחו אם מטלטלין רוצה ליתן לו עד שיגביה או שימשוך דבר שאין דרכו להגביה או יקנה באחד משאר הדברים שהמטלטלין נקנין בהן ואם קרקע או עבדים נתן לו עד שיחזיק כדרך שמחזיק הלוקח או עד שיגיע שטר מתנה לידו אבל בדברים לא זכה המקבל אלא כל אחד מהן עדיין יכול לחזור בו עד כאן לשון הרמב"ם ז"ל:
גם הרא"ש ז"ל נלוה אליהם שכן כתב בפסקיו עיין שם סוגיא זו ורבינו יעקב בעל הטורים ז"ל נמי פסק הכי שכן כתב בח"מ סימן קמ"א ס' א' וב' ז"ל לא קנה עד שיגביה או ימשוך דבר שאין דרכו להגביה או באחד משאר הדרכים שמטלטלין נקנין בהם וכל זמן שלא קנה כראוי יכול לחזור בו ממתנתו וכן עבדים וקרקעות נקנין מיד הנותן בחזקה או בשטר כדרך שנקנה במכירה וכיון שהחזיק בכל דבר ודבר כראוי לו אפילו בינו לבינו קנה אם מודים זה לזה עד כאן והרב בית יוסף ז"ל על מה שכתב הטור ז"ל אפילו בינו לבינו אם מודים זה לזה כתב ז"ל פ' האומר דף ע"ה מר זוטרא ורב אחא סבא פלוג נכסייהו אתו לקמיה דרב אשי אמרי על פי עדים אמר רחמנא דאי בעו לא מנו הדרו בהן ואנן לא הדרינן אי דילמא לא מיתוקמא מילתא אלא בסהדי א"ל לא איברו סהדי אלא לשקר. ע"כ ובשולחנו הטהור בסימן הנזכר פרק א' פסק נמי כן:
ועתה אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתינו על מה שנשאלנו עליו ונראה לענייו' דעתי וקוצר שכלי שדבר פשוט הוא שיתמי שמעון זכו בקרקעות שנתן ראובן לאביהם לפי שמצאנו בה כל העיקרים והתנאים הצריכים להיות במתנה אם התנאי הראשון שצריך שתהיה המתנה גלויה ומפורסמת ולא מסותרת הרי מצאנו שצוה ראובן לכתוב שטר מתנה גמור' ולא תקרא מתנה גמורה אם לא תהיה גלויה ומפורסמת וכל שפן לדעת הרא"ש ז"ל ש כתב שאע"פ שלא פירש דבריו מאחר שכן כתוב בשטר הויא מתנה גמורה ובודאי שבשטר היה כתוב גלויה ומפורסמת דאי לאו הכי עדיפא מינה היו טוענים יתמי ראובן. שהשטר היה כתוב שלא כהוגן אלא ודאי לא מצאו בשטר שום דופי ואם תאמר אפילו הכי אינה מספק' דקיימא לן דהנותן צריך לסיים המתנה דאם לא כן אין המקבל יכול לזכות בה גם זה אינה קושיא דדבר ברור ומבואר הוא שכך היה כתוב בשטר המתנה ראייה לדברינו שכך כתוב בשאלה שהרי כשצוה ראובן לכתוב שטר המתנה אמר אני נותן לך קרקע פלוני וקרקע פלוני וכפי מה שכתבנו אפילו אמר חלק כך וכך אני נותן לפלוני בשדה הרי זו מתנה. גמור' הואיל וסיים השדה וכל שכן בנדון דידן שנתן  לו קרקעות שלמים ומסויימים ואם כן יזכו יתמי שמעון בקרקעות שנתן ראובן לאביהם ואם תרצה להקשות ולומר שעדיין יש לפקפק ולגמגם בדבר והוא שכבר הוכחנו שאין המקבל יש לו כח ויד לזכות אלא אם כן זכה בה באחד מהדרכים שהקונה זוכה בהם במקחו ומנא לן שכך היה בנדון דידן לזה אשיב ואומר שאין בפקפוק וגמגום הזה ממשות שודאי זכה המקבל במתנה כדת וכהלכה אליבא דכולי עלמא דאע"ג דמצאנו שיש חילוק במכר בשטר כולי עלמא מודו שקונה במתנה ובנדון דידן כיון שכבר הגיע שטר המתנה ליד שמעון בחייו הוה ליה כאילו זכה בקרקעות עצמן ויתומיו שתובעין הקרקעות הדין עמהם ואם כן יצאו יתמי שמעון זכאין בדינם:
אבל עם כל זה עדיין לא שלותי ולא שקטתי ולא נחתי הטע' דיש להקשות ולמיפרך דאימור דאמרינן שהמקבל זוכה במתנתו כשהוא והנותן שניהם בחיים אבל בנושא דידן שמת המקבל בחיי הנותן מנא לן שזוכה במתנה זאת ועוד אחרת דלפום ריהטא נראה שטענת יורשי ראובן שטוענים שאביהם נתן המתנה לשמעון ולא ליורשיו וכיון שלא זכה הוא בעצמו לא יתנו לבניו כלום היא טענה נכונה ודמיא להא דפ' מי שאחזו דתני' התם הרי זה גיטיך על מנת שתתני לי ר' זוז נתנה אינה זקוקה ליבם לא נתנה זקוקה ליבם רשב"ג אומר נותנת לאביו או לאחיו או לאחד מן הקרובים ע"כ לא פליגי אלא דמר סבר לי ולא ליורשי ומר סבר לי ואפילו ליורשי וכו' ע"כ וקיימא לן דהלכה כתנא קמא דלי ולא ליורשי וכן פסק הרמב"ם ז"ל פ' ח' מהלכות גירושין הלכה כ"ב אם כן הוא הדין בנדון דידן לשמעון ולא ליורשיו ובאמת שזו קושיא גדולה וסותרת כל מה שכתבנו אבל ממה שכתב מהרימ"ט ז"ל בח' ג' סי' מ' יתיישב קושיא זו ועל מקומו יבוא בשלום וז"ל לא אמרינן לי ולא ליורשי אלא גבי תנאי שאינו חיוב ולא גבייה כגון האומר הרי זה גיטיך על מנת שתתני לי ר' זוז רצתה אינה נותנת אלא שהוא תנאי מבטל מעשה הגט הילכך כי בעי לקיומי תנאה כדי שלא לבטל המעשה אין לנו אלא לשון התנאי דוקא לי ולא ליורשי דיורשיו לא מכחו ירתי דהא איהו גופיה לא זכה ביה ובלשון של תנאי אין יורשין במשמע אבל בכל חיוב דעלמא שמחייב עצמו אף במה שאינו חייב אע"ג דאמר אני מתחייב לך אם מת חייב לתת לבניו דמכוחו ירתי ע"כ אם כן בנדון דידן כיון שלא היה שם שום תנאי אלא מתנה מוחלטת שראובן חייב עצמו במה שלא היה חייב אף על גב שנפטר שמעון זכו בניו במה שזכה אביהם דמכוחו ירתי ומה שהקשינו דאפשר לחלק בין אם המקבל והנותן הם בחיים לנדון דידן שמת המקבל בחיי הנותן לזה נשיב שאין לחלק ביניהם וראייה לדברינו מפרש"בם ז"ל פ' י"ב דף קל"ו גבי מתני' הכותב נכסיו לבנו לאחר מותו ז"ל אבל הגוף קנוי לגמרי לבן משעה שכתב לו האב וכשמת הבן ויש לו בנים לאותו הבן הן יורשין את כוחו וכתב עוד שם על מאי דאיתמר מכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב א"ר יוחנן לא קנה לוקח ור"ל אמר קנה לוקח רבי יוחנן אמר לא קנה לוקח קניין פירות כקניין הגוף דמי ור"ל אמר קנה לוקח קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי וכו' ז"ל לא קנה לוקח אפילו לכשימות האב אח"כ שמעולם לא היו ראויין לבא לידי הבן בחיי האב אלא יחזרו לשאר יורשי האב ומיהו אם לא מכרן הבן בחיי האב היה מודה רבי יוחנן שאע"פ שמת הבן ואחר כך מת האב אפילו הכי יורשי הבן יורשין את מתנתו ולא יורשי האב אבל גבי מכירה הרי סילק נפשו משעת מכירה וגם לא בא לידו שיוכל הלוקח מכוחו לזכות מכוחי וכו' ע"כ הרי לנו בהדיא שאע"פ שמת המקבל המתנה בחיי הנותן ואחר כך מת הנותן זכו יורשי המקבל בכל מה שכתוב בשטר אפילו לר' יוחנן דלית הלכתא כוותיה בהא ואם עדיין תרצה לומר שזה אינה ראייה גמורה דאנו יכולין לומר דווקא באב הנותן לבנו איכא למימר הכי משום דדעתו של אדם קרובה אצל בנו אבל אחר כנדון דידן אימא לא גם בזה סייע לנו רשב"ם ז"ל במ"ש על דברי המשנה הנ"ל הכותב נכסיו לבנו וה"ה לאחר אם כן בנושא דידן אע"ג שמת שמעון המקבל בחיי ראובן הנותן ואחר כך מת ראובן אע"פ שהם זרים זכו יורשי שמעון באלו הקרקעות וזה נראה לי דבר פשוט ולית דין צריך בשש:
העולה מכל מה דכתיבנא שהמתנה שנתן ראובן לשמעון אוהבו היא מתנה גמורה כפי כל השרשים והתנאים שיסדנו והרחבנו בהם הדיבור ומאחר שהגיע שטר המתנה ליד שמעון הוי כאילו זכה בקרקעות עצמן וכיון שכן יצאו יתמי שמעון זכאין בדינם ויזכו באלו הקרקעו' דמכוח אביהם קא ירתי כמו שביארנו וטענת יתמי ראובן להבל יחשב כמו שביררנו כן נראה לענייות דעתי ולקוצר שכלי אם יסכים עמי הרב המורה היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות שיאריך ימים על ממלכתו עד כי יבוא ינון אמן:
תם ונשלם ביום שני לחדש שבט יום שנכפל בו כי טוב שנת התק"ס לפ"ג
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה