שאלה ראובן שמת ואשתו רצתה לגבות נדונייתה לבד ותהיה ניזונות מנכסי היתומים בעבור הכתובה כמשפט האלמנות היתומים רוצים לשלם לה הכתובה גם כן עבור שיפטרו מחיוב ההזנה והנה יש לנו ספק בזה אם האמת אתם אם לא זה שלפי דעת האחרונים אם נפרעה מקצת הכתובה יכולים היתומים לפרוע לה מותר הכתובה ונפטרים עצמם בזה מלזון את האלמנה מהטעם שבזולת זה כל אשה תגבה כתובתה עד ושלום דינר ותתפרנס כל ימיה בשביל דינר שחסר והנה אמר שההיקש נוהן זה גם כן בנושא שלנו ותהייה גביית הנדונייא כפריעת מקצת הכתובה או נאמר שאין הנדונייה מתייחסת לעניין ההזנה כי אין האלמנה ניזונות אלא בעבור מנה מאתים כי הם עיקר הכתובה ולזה לא יוכלו היתומים להכרחה שתגבה אותה יורנו המורה הדין עם מי:
תשובה מאמרם ז"ל בכתובות (דף צ"ה) בראש פרק אלמנה ניזונית מנכסי יתומים מעשה ידיה שלהן ואין חייבים בקבורתה עד כאן במשנה ובגמרא אבעיא להו ניזונת תנן או הניזונת תנן ניזונת תנן וכאנשי גליל ולא סגי דלא יהבי לה או דלמא הניזונת תנן וכאנשי יהודה ואי בעו לא יהבי לה תא שמע אמר רבי זירא אמר שמואל מציאת אלמנה לעצמה אי אמרת בשלמא הניזונת תנן שפיר אלא אי אמרת ניזונת תנן ניהוו כבעל מה נעל מציאת אשה לבעל הכא נמי מציאת אשה ליורשיה לעולם אימא לך ניזונת תנן טעמא מאי אמור רבנן מציאת אשה לבעלה דלא תהוי לה איכא הני תהוי לה איבה ע"כ דבריהם לענינינו:
ופרש"י אין חייבין בקבורתה אם מתה שהרי יורשים גובים כתובתה מיורשי הבעל ועליהן לקובר שהרי בעלה תחת כתובתה חייב בקבורתה עכשיו אינו יורשה היא תקבור עצמה: גמרא אנשי גליל היו כותבין את תהי יתבת כביתי ומיתזנא מנכסי כל ימי מגר ארמלותיך בביתי: כאנשי יהודה היו כותבין עד שירצו היורשין ליתן ליך כתובתיך לפיכך אם רצו היורשין נותנין לה כתובתה ופוטרין אותה: הניזונת תנן והכי קתני אלמנה הניזונת מנכסי יתומים מעשה ידיה שלהם כל זמן שהם רוצים לזונה:. אי אמרת בשלמא הניזונת תנן וסתם לן תנא כאנשי יהודה שפיר איכא לאוקומי להא דשמואל כשאינה ניזונת: אלא אי אמרתה ניזונת תנן וסתם לן כאנשי גליל וליכא אלמנה שאינה ניזונת אמאי מציאתה לעצמה: ניהוו יורשים כבעל: תהוו להו איבה דעל כרחם זנים אותה אבל מעשה ידיה שתקנו לבעלה תחת מזונות הד ליורשים. עכ"ד ז"ל:
ורבינו הגדול כתב בפרק נערה על המשנה שכך היו כותבין אנשי ירושלים כאנשי גליל אתמר רב אמר הלכה כאנשי יהודה ושמואל אמר הלכה כאנשי גליל בבל וכל פרודוהא נהוג כרב נהרדעא וכל פרודוהא נהוג כשמואל ועד היכן נהרדעא עד דסגיא קבא דנהרדעא איכא מאן דאמר מדקא יהבינן קיצותא לנהרדעא מכלל דכולי עלמא כרב עבדי והלכתה כוותיה ואנן לא חזינן להאי סברא דהאי דקא יהבינן קיצותא לנהרדעא לאו למימרא דכולי עלמא עבדי כרב אלא למימרא דשאר כבל ופרורוהא עבדי כרב אבל כולי עלמא דלית להו מנהג כשמואל עבדי דק"ל הלכה כשמואל בדיני ומר בר רב משה גאון הכי סבירא ליה כדכתבינן ואייתי סייעתא להאי סברא מהא דתנן אלמנה ניזונת מנכסי יתומים ואבעיא לן בגמרא ניזונת תנן וכאנשי גליל או הניזונת תנן וכאנשי יהודה ואסיקנא לעולם ניזונת תנן וכאנשי גליל ועוד אייתי סייעתא מהא דאמרינן קריביה דרבי יוחנן הוה להו איתת אבא דהוה נפישי מזונה אתו לקמיה דרבי יוחנן אמר להו זילו אמרו ליה לחביבי דנייחד לה ארעא למזונה ואי ס"ד ס"ל לרבי יוחנן כאנשי יהודה למה ליה לייחודי לה ארעא ליתן לה כתובה וליפטרה אלא ש"מ כאנשי בליל ס"ל ובסוף יש נוחלין נמי אמרינן שלח רבין באיגרתיה מי שמת והניח אלמנה ובת אלמנה ניזונת מנכסיו נישאת הבת אלמנתו ניזונת מנכסיו מתה הבת אמר רבי יהודה כן אחותו של רבי יוסי כרבי חנינא על ידי היה מעשה ואמרו אלמנתו ניזונת מנכסיו ושמעינן מהני כלהו הלכה כאנשי גליל ע"כ וכן פסק המאור הגדול הרמב"ם בפרק י"ח מהלכות אישות אלמנה ניזונת מנכסי יורשין כל זמן אלמנותה עד שתטול כתובתה ומשתתבע כתובתה צין לה מזונות וכן אם מכרה כתובתה כולה או משכנה כתובתה או עשתה כתובתה אפותיקי לאחר והוא שתאמר לו פה תגבה חובך בין שעשתה דברים אלו בב"ד מומחין בין שלא בב"ד מומחין בין שעשתה בחיי בעלה בין שעשתה לאחר מיתת בעלה אין לה מזונות מן היורשים אבל אם מכרה מקצתה יש לה מזונות ומשתתארס האלמנה אבדה כתובתה ע"כ:
וראוי לנו להתבונן בדברי הרב שכתב בחלוקה הראשונה ומשתתבע כתובתה בב"ד אין לה מזונות ולא באר אם תבעה מקצת כתובה בב"ד אם אבדה מזונות אם לאו ובחלוקה השנית באר דבריו דוקא מכרה כלה אבל מכרה מקצתה לא אבדה מזונות ובסוף הפרק כתב דין תוספת כתובה כדין העיקר לפיכך אלמנה שתבעה או מכרה או מחלה או משכנה תוספת כתובתה עם העיקר אין לה מזונות ואם תבעה מקצת והניחה מקצת הרי זה כמי שתבעה מקצת העיקר והניחה מקצתו הרי השוה דין תביעה כדין המכר שכמו שמכרה מקצת יש לה מזונות כך אה תבעה מקצת יש לה מזונות ואין היורשים יכולים לסלקה כנתינת המותר זהו מה שנראה לי לדעת הרמב"ם ז"ל:
ומן התימה על הרב המגיד שהבין דברי הרמב"ם בענין אחר וז"ל דין תוספת בראש פרק אף על פי תנאי כתובה ככתובה דמי למאי נפקא מינה לתובעת ונאמרו בו פירושים הרבה ומדברי רבינו נראה שהוא מפרש שכשם שמפסדת מזונותיה בתביעת העיקר אע"פי שלא גבאתו כך הניזונת מחמת תוספת אם תבעתו בכ"ד כאילו גבאתו ומפסדת מזונות וקמ"ל שלא תאמר דעיקר כתובה שהוא תנאי ב"ד היא דהויא תביעה כגבייה אכל תוספת דמדעתה יהיב לה הרי הוא כחוב דעלמא ולא תהיה תביעה כגבייה ותזון עד שעת גוביינה וכך פירש הרמב"ן ז"ל שכך הוא דעת ההלכות ועיקר ובהשגות א"א לא כך כתב הרב ז"ל בהלכותיו ותמהנו עליו עכ"ל סובר הר"א ז"ל מה שכתוב בהלכות בדרך אחרת שלא כדעת הרמב"ן ולדברי שניהם דינו של רבינו אמת ע"כ ובאמת לא ירדתי לסוף דעתו ז"ל שכתב דלדעת הרמב"ם שכשם שמפסדת מזונותיה בתביעת העיקר אע"פי שלא גבאתו וכו' נראה מדבריו שאם תבעה העיקר אע"פי שיש לה תוספת עמו מפסדת מזונותיה מן היורשים וזה לא עלה על דעת הרמב"ם שהרי כתב לפיכך אלמנה שתבעה או מכרה או מחלה או משכנה תוספת עם העיקר אין לה מזונות והשוה דין תביעה עם דין המכר וכתב תוספת עם העיקר אז הפסידה מזונות וכמו שכתב בראש הפרק שהאלמנה אינה מפסדת מזונותיה אלא א"כ מכרה כל הכתובה וכן לענין תביעה ואפשר לומר לדעת הרב המגיד דבנושא שאנחנו נחנו בו שהיתה כתובתה עיקר בלא תוספת אזי אם תבעה עיקר מפסדת מזונותיה זהו לדעת הרמב"ם:
אבל רבינו הגדול רוח אחרת עמו שכתב בפרק אע"פ רצה לכתוב לא קתני אלא להוסיף מסייע ליה לרבי איבו דאמר רבי איבו אמר ר' ינאי תנאי כתובה ככתובה נ"מ למוכרת ולמוחלת ולמורדת ולפוגמת ולתובעת ולעוברת על דת וכו' למוכרת כיצד מכרה כתובתה לבעלה או לאחר אינה יכולה לומר עיקר כתוב' מכרתי ותוס' לא מכרתי אלא אף התוספת מכרה למוחלת שאם מחלה כתובתה מחלה אף התוס' מורדת מורדת ועוברת על דת אבדו כתובתן והתוספת והפוגמת כתובתה נשבעה בין על הכתובה כין על התוספת תובעת לא שנא תובעת כתובתה בב"ד ולא שנא תובעת תוספת אין לה מזונות הרי הדבר ברור לדעת רב אלפסי ז"ל אע"פי שיש לה עיקר ותוספת ותבעה אחד מהם אבדה מזונות מן היורשים וכן פירש רש"י ז"ל לתובעת שאמרו פכזים התובעת כתובתה בב"ד אין לה מזונות תובעת תוספת נמי אין לה מזונות ובאמת שהר"א הדין עמו כדברי רבינו הגדול וכדרי רש"י ולא כמו שפירש הרמב"ן דבריו ואף הרב המגיד הרגיש בזה ולא הכרע בין שניהם:
וכתב הר"ן תובעת לא שנא תובעת ובעת כתובתה בב"ד ולא שנא תובעת תוספת אין לה מזונות כך פירש רש"י ז"ל ואיכא למידק דהא אסיקנא כפרק אלמנה ניזונות דמקצת כסף ככל הכסף כלומר שאפילו נפרעה ממקצת כתובתה יש לה מזונות בשביל אותו תקנת כסף שנשאר בכתובתה דאמרינן התם גבי ההיא ארמלתא דתפסה כסא דכספא בכתובתה דלית דחש לה להאי דרבי שמעון דאמר דמקצת הכסף ככל הכסף לא אמרינן ואפשר דתובעת שאני שכל כך היא מעיזה פניה בב"ד דתביעת מקצת כאילו תבעה כולה ולפיכך הפסידה מזונותיה והרמב"ן ז"ל כתב שדעת הרי"ף היה לו לומר שכשם שמפסדת מזונות בתביעת עיקר אע"פי שלא גבאתו כך מי שנפרעה כתובתה וניזונית מחמת תוספת אם תבעתו בב"ד הפסידה מזונותיה כאילו גבאתו בלא תאמר דוקא כעיקר כתובה שהוא תנאי ב"ד הויה תביעה כגבייה אבל תוספת כיון דמדעתה יהיב לה אינו אלא כחוב בעלמא ולא תהיה תביעה כגבייה ותזון עד שעת גוביאנא קא משמע לן אבל אחרים פירשו בהפך לומר שאם תבעה עיקר כתובה עדיין יש לה מזונות בשביל התוספת דלא תימא דתוספת כחוב בעלמא דמי קמ"ל דכתובה דמי וכו' ובאמת לא היבנתי דברי הר"ן שאחר שכתב דברי הרמב"ן כתב אבל אחרים פירשו בהפך שאם תבעה עיקר כתובתה עדיין יש לה מזונות בשביל התוספת והם עצמם דברי הרמב"ן שהוא ז"ל מפרש מי שיש לה עיקר כתובה בלא תוספת או תוספת בלא כתובה ותבעה אח"כ כב"ד מה שהיה לה רצוני לומר או העיקר שלא היתה לה תוספת או תוספת תבעה שהיתה ניזונית מחמת תוספת או אבדה מזונות מן היורשים אבל מי שהיתה לה עיקר ותוספת ותבעה אחד מהם לא אבדה כתובתה לדעת הרמב"ן וא"כ מאי אבל ואפשר ששיעור דבריו הולכים אחר לשון ראשון שכתב ואפשר דתובעת שאני שכל כך מעיזה פניה בב"ד דתביעה מקצת כאילו תבעה כולה ולפיכך הפסידה מזונותיה ועל וה כתב אבל אחרים פירשו שאם תבעה עיקר כתובה עדיין יש לה מזונות בשביל התוספת והיא דעת הרמב"ם כאשר הוכחנו:
אלא שעדיין חל עלינו לבאר שאם תבעה מקצת כתובתה אם יכולים היתומים להכריחה לתת לה השאר ויפטרו עצמם מן המזונות ובאמת מדברי הרמב"ם נראה שאין ליורשים כח להכריחה שהרי הוא ז"ל כתב ואם תבעה מקצת והניחה מקצת הרי זו כמי שתבעה מקצת העיקר והניחה מקצתו רצונו לומר שאין יכולת ביד היורשים לשלם השאר כמו שהשוה דין תביעה לדין המכר וככר כתב בראש הפרק שאם מכרה מקצת כתובה יש לה מזונות אבל הרא"ש כתב בפרק אלמנה ניזונת ההיא אתתא דתפסא כסא דכספא מכתובתה אתאי לקמיה דרבא וקא תבעה מזוני אמר להו ליתמי זילו והבו לה מזוני לית דחש להא דר"ש דאמר לא אמרינן מקצת הכסף ככל הכסף וראיתי לגדולים שפירשו שאע"פי שחייבין לזונה אם רצו היורשים פורעים לה מותר כתובה ומסלקין אותה אפילו לאנשי גליל ודברים של טעם הם דאל"כ כל אשה תמכור כתובתה עד תשלום דינר ותתפרנס כל ימיה בחסרון הדינר ע"כ דבריו כמו שכתב ה"ה וכן פסק הרב ב"י בשולחנו א"ה סימן צ"ג:
ואם יאמר האומר לדעת רבינו הגדול ורש"י ז"ל כשהאלמנה תבעה מקצת כתובה אבדה מזונות מן היורשים הוא ניגדיי מההוא מעשה דההיא איתתא דתפסא כסא דכספא מכתובתה אתאי לקמיה דרבא וקא תבעה מוזני אמר להו ליתמי זילו והבו לה מזוני לית דחש להא דרבי שמעון דאמר לא אמרינן מקצת הכסף ככל הכסף כבר הרגיש רבינו הגדול בזה הניגוד ותרץ במונח קיים שאותו מעשה היה שתפסה האלמנה בחיי בעלה זהו לדעתו ז"ל אבל לדעת הרמב"ם לא חילק בזה:
ומעתה השואל אם תבעה נדונייא אם היורשים יכולים להכרחה לדעת הרא"ש וב"י שפסקו אם תבעה מקצת כתובה יכולים להכרחה ותאבד מזונות נראה לנו כפשיטות גמורה שאם תבעה נדונייתה שלא הפסידה מזונות ואין צריך לומר אם תבעה אלא אפילו כבר גבתה נדונייתה בכ"ד אינה מפסדת מזונות שהרי הרא"ש נבוא לנושא שאלתנו מה שנסתפק החכם בעצמו שהוליד דין זה לענין כתובה דהיינו מנה מאתים ותוספת מודה לעניין הנדונייה שהרי כתב בפרק אע"פי ונדוניא נמי דמקריא כתובה כדאמרינן לעיל קבורתה תחת כתובתה אין דינה ככתובה ולא חלק אם היורשים יכולים להכרחה כאשר כתב בפרק אלמנה לעניין אם נפרעה מקצת כתובה וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור סימן צ"ג שמתחלה פסק כדברי הרא"ש ואח"כ הביא דין הנדונייא ולא חלק בו וכ"ש לדעת הרמב"ם שאפילו תבעה מקצת כתובה בב"ד אין היורשים יכולים להכרחה ועוד מצד הדין והסברה למה תפסד המזונות בשכל תביעת חובה שהרי האלמנה אוכלת אחר מתת בעלה מזונות מן היורשים בשביל מנה מאתים והתוספת מתקנת חכמים שהבעל נותן לה משלו אבל הנדונייה הוא מה שהכניסה לו מבית אביה לבית בעלה אם קבל הבעל אחריות נקראין נכסי צאן ברזל ואם לא קבל אחריות נקראין נכסי מלוג ואם נפלו לה בירושה אחר הנשואין גם זה נקראין נכסי מלוג והכל בכללות נקראין נדונייא ולפי זה אנו אומרים למי שקבל את חובו מאחרים שאבד מזונותיו זה לא יעלה על הדעת:
ועוד ראיה גמורה כאין עליה תשובה על מה שאמרו בגמרא רצה לכתוב לה לא קתני אלא רצה להוסיף מסייע ליה וכו תנאי כתובה ככתובה דמי נפקא מינה למוכרת ולמוחלת למורדת ולפוגמת לתובעת ועוברת על דת וכו' ושם פירשו לתובעת כתובה והפסידה מזונות ואם עברה על דת הפסידה כתובה ותוספת ולא הפסידה נדונייתה שהוא חוב ועליו לפורעה וכן המורדת ג"כ לא הפסידה נדונייתה הגם שמפסדת כתובה ותוספת אף שהשוו אותם בגמרא ואמרו למאי נפקא מינה למורדת ולתובעת ועוברת על דת ורצונם לומר כל אחד לפי עניינו וגדולה מזו אפילו זינתה תחת בעלה בעדים או אם הודת מעצמה אבדה עיקר ותוספת ולא אבדה נדונייתה שאם היא זינתה נכסים זינו וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ד מהלכות אישות זהו מה שהורונו מן השמים וה' יברך את עמו בשלום:
בסדר ובשנת צו את אהרן ואת בניו לאמר לפ"ק:
עבד ה' חייא הכהן די לאארה: