שאלה ג נסתפקתי במי שנולד לו בן ואמדוהו הרופאים שאי אפשר למולו עד אחר עבור שנים או שלשה חדשים בשביל חולי שאירע לנער היולד והילד הזה היה בכור פטר רחם. מה יהיה משפטו לענין הפדייה אם פודים אותו בזמנו קודם המילה או אם ידחו הפדיון עד שימול. על הכל יבוא דבריך ודעת שפתיך לאור יצאו: ושכמ"ה
הקדמה
קול ענות גבורה קול ברמה נשמע מה נכבד היום הזה יום בשורה כיום שניתנה בו תורה. האי יומא קא גרים יומא טבא לרבנן דקא חזו יקריה דאורייתא דאדרא ארעא והדרא פרי עץ חיים לאיתנו בהאי גברא שיצא כחמה מנרתיקה וישב על כסא איש האלקים צדיק יסוד עולם דסליק מתתא לעילא ה"ה מר קמי נר ישראל בוצינא קדישא ניצוץ של קדושה מלכנא מרנא ורבנא מלך שלם תנצב"ה שזכותו  הגין עלי ונתקבלה תפלתי קדם מאריה שמיא וזכיתי לראות ממלא מקומו באיש נאמן ביתו דוד מלך ישראל רבה דכהני עוקר ארעיה ושובר סלעי בורא מאורי האש זקוקין דנורא נפקין מפומיה מעוטר בתלתא כתרי כהן צדק לו יקרא ה"ה המאור הגדול רובץ בתוך מקור מים חיים מחכמה רמה ונעלמה איתן מושבו החכם השלם הדיין המצויין מורינו ורבינו הכהן די אזיזידו מגן דוד יהיה בעזרו ועליו יציץ נזרו:
והוה כד נפיק שמשא בגבורתיה האירו אפי ארעיה וכל עמא די בחשוכא הלכו נתחדש להון אור יקריה וענו בתריה מקודש מקודש. גם עתה ראיתי אור פני מלך חיים במשפט האורים יצא ויהב חכמתא ומנדעא לכל העוסקים בתורה כל איך שטועמו אומר לי לי. גם שמעתי קול רעם ובורות דברות קדשו מלהבות אש דתו והאירו ברקי זקוקי נורא דעמו בעד אשנבי והיו המאורות טל אורות מיליה דאורייתא בשאלתא דא שבקש פרוקתא ממני:
אך ידיע להוי שכל כלי כלים ריקים והדברים מתוקים ומה מני יהכיך וקריה ועמיה חמות חכמה ומה יקח מר מידי ולקח טוב בפומיה ולביה שרי ועוד שרעיוני לבבי בוקים ומבולקים הם ולא נחו עדיין ממבוכת צרותיי לבי בקרבי המס ימס כהמס דונג מפני אש לאמור מה אני ומה חיי לבא במגילת ספר לדין ולהורות כי נער ובער אנכי ולא בינת אדם לי.
אבל מה אעשה כי יצא גזע גזרת דהאי גברא כגזרת ספיר ויהלום על כן דבריו נצרת' נפשי ושמח לבי ויגל כבודי להשתעש' במצותיו אשר אהבתים כבן יכבד אב לחכמה ולבינה ואצא כגבור לרוץ אורח להפיק רצון חפצו חפץ שמים.
אך בטרם כל קול תפלתי ארים לפני יושב  שחקים יכון כסא מלכינו המלך דוד לעול' יחייהו יבוננו יצרנהו כאישון עינינו למען יאריך יקר תפארת גדולתו ימים רבים על קהלתו וראה יראה בניו מאירים כזוהר הרקיע בתורה ובמצות וברכות שמים מעל יעלו לראש הנאהבים והנעימים לו משפט הבכורה ה"ה החכם הנעלה אדר היקר קנקן חדש מלא ישן רעי וידידו קסטיפא דשימשא ר' דניאל הכהן די אזיזידו ה"י ויחד כולם יחיו דשנים ורעננים תחת צל מורינו הרב אביהם נר"ו ותחת כנפיו אלך אני עבדו לשמוע בקול דברו והאל יצילני משגיאות אכי"ר.
תשובה שאלתא דא אין לה מקור בים התלמוד לכן כפי קוצר דעתי הקל אלך לדון דבר מדבר ואלמוד דבר מתוך דבר משאלה אחת הביאה הרב ראנ"ח בספרו סי' ע"ט וז"ל תינוק בכור חלה ולא נימול ביום שמיני ללידתו ולא נתרפא עד יום ל"א והגיע זמן פדיונו ובא האב למולו ולפדותו ביום א' איזו מצוה יש להקדים מצות מילה או מצות פדייה תשובה אע"ג דלכאורה היה להקדים מצות פדיון כיון שהיא נעשית בעיקר זמנה ומצות המילה כבר עבר זמנה מידי דהוה אהיו לפניו שתי תפלות וכו' וכו' מ"מ נראה שיש להקדים מצוה תחילה משום דהמילה היא אות הכנס בדת וקבלת מלכותו יתברך עליו ואלמלא קבלת הברית והכנס בברית אברהם אבינו אין חיוב למצות פדיון כלל וכדרך שאמרו במדרש קבלו מלכותי ואח"כ קבלו גזרותי וכו' ונותן ה' סלעים בתוך שלשים יום שיהיה בנו פדוי לאחר שלשים ולענין הברכה אם מברך בשעת נתינה או לאחר שחל החובה וכו' ע"כ תמצית דבריו לענינינו:
והנה קודם בוא אל הלמוד הצריך לנו יש לדקדק בדבריו אלו האחרונות שכתב ונותן חמישה סלעים בתוך שלושים וכו' עד סופו שנראים שפת יתר ואין להם שחר עם דברי השאלה וכבר קדמני האדם הגדול שבענקים הגאון הגדול אריה דבי עילאי אהובי וידיד נפשי בעל ברכי יוסף נר"ו בספרו בחלק י"ד סי' רס"ב סוף סעי' ג' וז"ל ודע שמהרא"נח סיים בתשובה הנז' ונותן לכהן וכו' והרב ש"ך בסי' ש"ה ס"ק י"ב חשב דקאי בנדון הנז' ולי נראה דהוא מילתא באפי נפשה ולא קרב זה עם זה לנדון הנ"ל וכן נראת שסבר הרב כנה"ג שבסי' זה ובסי' ש"ה בחלקות ישית וכתב כל דבר במקומו ודוק עכ"ד הרב הנ"ל נר"ו ואחר נשיקת רגליו אומר אני צעיר ואביון להגין טל הרב ש"ך שכבר שהמרא"נח כתב שלכאורה היה נראה להקדים הפדיון מטעמים הנז' וגם מצינו דין פשוט וגמרא ערוכה דיכול האב לתת פדיון בנו תוך שלשים לפדותו לאחר שלשים ובנו פדוי אם לא נתאכלו המעות לכך הכריח מהראנ"ח ז"ל בנדון כזה שתיכף שיחלה התינוק יתן האב לכהן החמשת סלעים בתנאי שיהיה בנו פדוי אחר שלשים וכשיבא זמנו לעשות הסדר עם הכהן כנהוג יקדים המילה בשביל הטעמים שנתן אבל לענין הברכה לא יברך לכתחילה כי אם בזמנו. ואפילו שכבר נתן המעות אין בכך כלום דהא מרן בב"י שלו פסק דטעם שלא לברך כמצות פדייה כי אם תיכף לנתינת המעות הוא כדי שלא יברך בשטת הפרשת המעות דכיון שהוא חייב באחריותם עד שיבאו ליד כהן לא נעשית המצוה עד בואם. ביד כהן וכאן בנדון דידן שכבר באו ליד כהן פטור הוא מאחריותן הלכך לא יברך אלא בשעת חיוב המצוה ולא קודם ומלשון השאלה נראה שלא היה הלכה למעשה אלא ששאלו לרב לידע הדין כשאירע מעשה דו"ק ותשכח:
נחזור עתה ונאמר שמזאת השאלה נוכל ללמוד לנ"ד בגזרה שוה דהא שם הפדיון היה בתחלת זמנו ואפ"ה דחוי הוא מפני המילה המאוחרת א"כ כאן בנ"ד גם כן יקדים המילה אף שיאחר הפדיון מנתנת הטעמים הנ"ל:
ובחפשי באמתחות הפוסקים מצאתי שאלה להרב בעל צמח צדק בסי' קכ"ט דומה לנ"ד וז"ל נשאלתי בכור פטר רחם לאמו שנולד לשבעה חדשים וחששו למולו עד אחר כלות שני חדשים אי אביו חייב לפדותו אחר שלשים יום או לא אלא ימתין עד אחר כלות שני חדשים עכ"ל השאלה:
והנה הרב הנ"ל פסק תיכף שיעברו עליו שלשים לפדותו אע"פ שהוא ערל והביא שם לשון מהרא"נח הנ"ל הנראה לכאורה נגדו והשיב ששם היה הטעם משום ששתי המצות היו ביום א' ומטעם וישכם אברהם וגו' אבל בנדון שלו אין ענין בכור למילת דהרי תחלת דין בכור יוכיח האמור לישראל במדבר כדכתיב קח את הלוים תחת כל בכור וגו' ואת פדויי השלשה וגו' ואותם בכורים שנולדו במדבר כולם לא עולים היו כדפיר"שי בפ' וזאת הברכה על פסוק וללוי אמר תומיך ואוריך וגו' שרק שבט לוי מלו את בניהם במדבר ולא שאר השבעים והכי איתא בכמה דוכתא במדרש הרי מבואר שלא היו נמולים ונתחייבו בפדיון עכ"ד הראוים לנ"ד:
וענינו רואות שתמצית השאלה הזאת היא ממש הענין של נ"ד דהא החששא היה שם משום נפל כיון שתלה השואל השאלה הנ"ל בנולד לשבעה חדשים כבר הרב הנ"ל שלא אותה החוצה בראיותיו הטובים עיין עליו וא"כ זכינו לדין בנדון שלפנינו שיעשה הפדיון בתחלת זמנו ולא יחמיץ המצוה דהא כבר הוכחנו כפי הרב הנ"ל דאין המילה מעכבת הפדיון:
ונראה שזה הדין היה פשוט להרב הנ"ל כביעתא בכותחא דהא כתב גם בחלוקה השנית שהיא הדומה לנ"ד ג"כ הא ליתא וכו':
ויש לדקדק בלשון הרב הנ"ל דבמה שהודה למהרא"נח כששתי המצות ביום א' נתן יטעם לדבר בשביל וישכם וגו' ודחה הראיה של הרב מהרא"נח בשתי ידים דהא לא זכר אותה וקשה שלא נתן טעם לדחיה הזאת ולי נראה שהוכרח לזה משום שמטעם שאם אין קבלת ברית אין מקום לקיום מצות אין לחלק בשום זמן להקדים מצות פדייה למצות מילה וא"כ היה עולה פסק שאלתו נגד סברת מהראנ"ח ומשום כך דחה הראיה הנ"ל ונתן טעם אחרת לעשות שלום ואחוה בין פסק דינו לפסק מהראנ"ח הנ"ל:
ברם מקום הניח לנו בעל צמח צדק לדקדק עוד בדבריו דמצינו שדחה דברי השואל בדבר פשוט רק על טעם פירש"י בפסוק וללוי אמר תומיך ואוריך וגו' ומשום שהכי איתא במדרש בכמה דוכתי והנה אם על פירושים אנו סומכים כבר יש אלפי ישראל שפירשו הפסוק הזה לענין אחר עוד קשה טובא מפני מה הניח הראיה גדולה שלא מלו ישראל במדבר מהפוסקים של ס' יהושע המורים בבירור שלא מלו כל זמן שהיו שם במדבר ואם הניח אותם משום שיש חולקים על פשיטות הפסוקים האלו וסוברים שח"ו שנאמר שקבלו התורה והם ערלים ומה שמל יהושע את העם מדבר על הפריטה שזאת המצוה נתחדשה שם בגלגל א"כ מי שחולק שם מכ"ש שחולק במדרשים הנ"ל ומק"ו בפירוש פסוק של ובריתך ינצורו הכתוב בפר' וזאת הברכה שאינו אלא דרשה בעלמא:
והנה א' מן הסוברים שהפסוקים של יהושע מדברים דוקא על הפריטה הוא ר' ישמעאל כאשר תראה בתוס' בפרק הערל שכך הביאו שם בשם פרקי ר"א הגדול וגם בשם מגילת סתרים וגם אני מצאתי כפ"י ר' אליעזר הגדול במפרשי התורה ומי שאינו מאחין לי יחפש וימצא:
על כן תמהתי על הרב הנ"ל שבהיות הדבר כל כך פשוט לו היה צריך להביא ראיה לדבריו מן הגמר' או מן גדולי הפוסקים לא מן דרשה לחודיה כאשר הביאו ז"ל:
על כן נחזור להקים דברי הארנ"ח ז"ל בלא הפרש מענינים אלא בכל מקום ובכל זמן אין לעשות הפדייה קודם המילה. ואם תאמר שהשאלה שנשאל עליה הרב היא כשהמילה המאוחרת והפדיון בתחילת זמנו הם ביום אחד וא"כ גם תשובתו בענין כזה דוקא ולא בענין אחר לזה נשיב דדבר הלמד מענינו הוא שאין לעשות הפדיה קודם המילה לעולם ואין לחלוק כיון שהדבר תלוי בקבלו מלכותי ואח"כ קבלו מצותיי: ונ"מ עכשיו דאין ראיה משאלת הרב צ"צ לסתור דברי מהרא"נח אלא אדרבה נראים דבריו לכאורה יותר נכונים מדברי הרב צ"צ ז"ל.
ועדיין לא יצאתי מעמק הבכא בראותי דברי הרב בעל דבר שמואל בשאלה קצ"ב בענין שנשאל אם מילה שלא בזמנה יכולים לעכב אותה בשביל הפקת רצון הקרובים ושם העלה הרב דאין לעכב אותה כי אם בשביל חולי. ובסוף דבריו כתב ז"ל וכן קיימו וקבלו כל היהודים עליהם לפדות בכוריהם ביום ל"מ ללידתם ולא לעבור ואע"פ שאחר שלשים יום אין לו זמן קבוע מן התורה וכ"ש בנ"ד במצות מילה הקודמת אפילו שלא בזמנה למצות פדיון הבן אם יתקבצו שניהם יחד ביום א' כדכתב ראנ"ח בתשובותיו חלק א' סי' ע"ט וכו' עכ"ד הרב דבר שמואל ז"ל.
וכל העם רואים שמלת אם יתקבצו שניהם יחד ביום א' וכו' שכתב הרב הנ"ל משמעותם של דברים הללו כך הם דדוקא בענין כזה שהשתי מצות הם ביום א' דחויה מצות פדייה מפני מצית מילה דאלת"ה כך היה משפט הלשון אפי' היה המילה ביום ל"א שהוא יום הפדיון היא קודמת כדכתב הראנ"ח וכו':
ואם תאמר שקיצר הרב הנ"ל דבריו אבל הבנ' הלשון כך הוא כדכתבנו משמעותן גם זה אינו דהא דברי הרב הנ"ל המה אמורים אפילו כשהפדיון הוא מאוחר דכך משמע ממ"ש הרב למעלה וכ"ש בנ"ד במצות חילה הקודמת אפילו שלא בזמנה למצות פדיון הבן ודו"ק שתיבת אפילו אינו נוגע למצות מילה דהא איני ראוי למצות פדיון עד אחר יום שלשים והמילה בזמנה היא לשמונת ימים וזיל קרי בי רב הוא וא"כ כך הבנת דבריו לא מבעיא שקודמת מצות מילה למצות פדיה כשהפדיון עבר זמנו המובחר שהוא כשנכנס יום ל"א אלא אפי' יהיה הפדיון ביומו והתינוק ראוי למילה קודמת מצות המילה למצות הפדיון אפי' שהיא חוץ לזמנה וכדכתב הרב מהראנ"ח ז"ל.
גמרינן ממ"ש שדברי הרב דבר שמואל נראים נגדיים לסברת הרב צ"צ ז"ל וא"כ קמו שנים במקום חד ונראה שהלכה כמותם דיחיד ורבים הלכה כרבים לכן בנ"ד ידחה הפדיון ער אחר קיום מצות מילה מן הטעמים הנ"ז: ע"כ מה שהעלה קולמסי במ"ש רבותינו בעלי ההוראה בנדון שלהם הדומים לנ"ד:
עתה עת שערי רצון להפתח היא לי להפיק מחובתי ולתת נחת רוח לשוכני עפר ולגלות דעתי בנ"ד שלכך נקרא נקראתי ממורינו הרב נר"ו ואע"פ שיראתי כי אמרתי פן נתקלתי באמרי פי בטחתי בזכות אבותיי נ"ע היא יסייעני אשר על כבודם דרשו אותי לכך לכן הורני ה' דרכך אהלך באמיתך וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
רג'ל המלאכה אשר לפני היום היא זאת לחפש ולעיין עיקר מצות הפדייה המצווה לכל איש ישראל על בנו הבכור אם הוא חיוב עליו מצד עצמו או מצד מניעת בנו ר"ל שכל איש ישראל חייב לקיים מצוה זאת כשיש לו בן בכור ואם לא קיימה יעבור עליה ככל מ"ע שבתורה או נאמר שעיקר המצוה היא על הבכור שיפדה את עצמו וזה אינו יכול להתקיים כי אם כשהוא בר דעת ונתנה התורה רשות לאב לפדות את בנו כשהוא קטן מבן חדש שכבר יצא מכלל נפל שמא ימות קודם שיגדיל ולא יקיים מצות זאת לכן לבא אל תכלית המכוון בכוונתי אלך אל ים התלמוד ואל מעייני הפוסקים ואשתה את מימיהם כי מימיהם אנו חיים:
איתא במשנה בפ"ק דקדושין ד' כ"ט כל מצות הבן טל האב אישים חייבין ונשים פטורות וכו': ושואל הגמרא שם מאי כל מצות הבן על האב אילימא כל מצות דמיחייב בהן למיעבד לאבא נשים פטורות והתניא איש אשה מנין כשהוא אומר איש אמו ואביו תיראו הרי כאן שנים: ופי' הקונטרי' הרי כאן שנים: לשנים הוא אומר ומשני הגמ' אר"י ה"ק כל מצות הבן המוטלות על האב לעשות לבנו אנשים חייבים ונשים פטורות הנה מכאן נראה שעיקר המצוה היא לבן אבל מוטלת על האב כחוב שיש לו על בנו שכך משמע לשון לעשות לבנו.
עוד שם בגמר' מביא לשון הברייתא וזה תוארה תנינא להא דת"ר האב חייב בבנו למולו ולפדותו וכו' ומביא שם ראיה לכל א' מהחיובים הנ"ל וטעם הפדיון מביא מפסוק וכל בכור אדם בבניך תפדה: ראה שלשון הברייתא שכתב חייב בבנו וכו' וגם לשון הפסוק הנ"ל מחזיקים שמצות פדיה העיקרית הוא על האיש לפדות את בנו כשהוא בכור וא"כ מוכרחים אנחנו לחזור לאחור ולפרש דברי ר"י בסיגנון שלא יחלוק על הברייתא הזאת דהא סתמא דתלמודא טל דברי ר"י כתב תנינא להא וכו' משמע שאין הפרש בין הברייתא לדברי ר"י.
איברא דבתלמוד ירושלמי משמע שעיקר המצוה הנ"ל אינו אלא על הבן ששם כתב כל השנויים בבבלי בברייתא הזאת ואח"כ שואל מה למצוה או לעכב ומשיב לישמעינה מן הדא בר תרימה אתא לגבי' ר' אימי א"ל פייס לאבא דינסבני אתא פייסיה ולא קביל עילויה הדא אמרה למצוה אין תימר לעיכוב הוה ליה לכופניה עכ"ד הירושלמי.
ולכאורה משמע דהירושלמי הנ"ל קאי לכל חלוקות השנויים בברייתא הנ"ל אבל לא כן טלה בדעת הרב פני משה ז"ל דפי' שכששאל הירושלמי מה למצוה או לעכב אינו נחית כי אם על מצוה לנשאותו אשה ודכוותי' דחיובן אתא מקראי אסמכתא בעלמא אבל הני מילי אחריני דחיובם מפורשים בהדיא בתורה דינם כשאר מ"ע שבתורה וכופים אותו לעשותם עכ"ד. ובודאי באומרו הני מילי אחריני כוונתו על מצות מילה ופדיון ות"ת שהם המפורשים בכתוב. זכינו ללמוד דכיון דכופין לאב לפדות את בנו נ"מ דעיקר המצוה תלויה בו ע"כ מה שמצאתי בים התלמוד לאמת סברתי.
אלך עתה גם הלוך באמתחות הפוסקי' למצא מנוח לכף רגלי. ראשון לצי'ון הוא הרב הגדול רמב"ם ז"ל שכתב בפי"א מה' בכורים הלכה א' מ"ע לפדות כל איש ישראל את בנו שהוא בכור לאמו הישראלית שנא' כל פטר רחם לי ונאמ' אך פדה תפדה את בכור האדם עכ"ד: הרי לך בהדיא דעיקר המצוה תלויה באב וכן כתב מ"ע וכו': ומה שלא הביא ז"ל טעם המצוה מפסוק כל בכור בניך וכו' כאשר מביא הגמ' נ"ל שכוונת הרב לעשות שלש למודים מפסו' א' ר"ל מתיבת אך פדה לומר שאע"פ שהוא קדוש לה' יש לו תקנה עם הפדייה יהיה מצד אביו או שהוא פודה את עצמו שכך משמע לשון אך פדה שהוא מכל מקום: אבל עם כל זה לימד שהמצוה העיקרית מוטלת על האב דכך משמע לשון תפדה שר"ל תפדה אתה: ועוד לימד להוציא האם מפדיית בנה הבכור מדרשת תיפדה תפדה וכדרשת הגמ' שם והראיה שכך היא כוונתו ז"ל דהרי לא מצינו שמביא עוד שום פסוק לחיוב דין שיפדה את עצמו המביא לקמן אם עבר האב ולא פדאו: גם אינו מביא ראיה אצל פטור האם מזאת המצוה לכן נ"ל שסמך על הפסו' הכתוב למעלה שיהיה לראיית כולם דוק ותשכח:
גם הטור בסי' ש"ה העתיק לשון הרמב"ם ומביאו למ"ע על כל איש ישראל לפדות בנו הבכור והרב ב"י כן כתב וכן פסק שם בשולחנו הטהור:
עוד נחזיק דברינו עם מחלוקת שראיתי בין בעל דרכי משה ז"ל עם פוסקי' אחרים בענין אם האב יכול לעשות שליח לפדות את בנו או לא והוא ז"ל כתב בשם ריב"ש שפסק לאסור אבל מי שיעיין בתשובה ההיא לא ימצא תיבת שכך יהיה משמעה:
ותלמידו בעל הלבושים פסק כרבו אבל לא מטעמו אלא מטעם דהשוה את המצוה הזאת למצות ציצית ותפילין שהם מצות הגוף עיי"ש בסי' ש"ה סעי' יו"ד:
והנה זה איננו שוה לי דא"כ אין שום מצוה יכולה להעשות ע"י שליח זזה אינו דהא בכל התורה כולה מצינו ששלוחו של אדם כמותו ומה שהוא ז"ל מדמה מצות הפדייה למצות ציצית וכו' במחילת מכבודו נ"ל שלא דק דאינו דומה דבר חסר המציאות באחר כגון ציצית ותפילין וכדומה מדברים שעשיית מצותו הנה על גופו של אדם עצמו לדבר שאינה נעשית בגופו של אדם כמצות הפדייה שהוא מצות שלא על גופו:
ואם יש צד לפסול הפדייה ע"י שליח נ"ל שהוא זה אם נאמר שעיקר המצוה היא על הבן ומה שהאב פודה הוא בגזרת הכתוב לכן דוקא צריך האב בעצמו לפדות ולא אחר ואפי' ב"ד ודוק:
והחולקים על רמ"א ותלמידו הוא ג"כ בעל ט"ז בסי' הנ"ל אות י"א דכתב שם ז"ל ואין האב יכול לפדות ע"י שליח וגם ב"ד אין פודין אותו בלא אב זו מדברי השאלה שנשאל ריב"ש סי' קל"א דהיינו שהשואל שאלו וז"ל למה כתב הרמב"ם בנוסח פדיון הבן דמברך בעל כיון דמצות פדיון מעיקרא על האב רמייא אלא דמדיוקא דפדה תפדה ילפינן דפודה את עצמו אבל ע"י שליח או ע"י ב"ד לית לן בה עכ"ל השאלה ובתשובה שהשיב ריב"ש על זה לא הוזכר שום דבר אחר רק לענין אם מברך בעל או בלמ"ד ומזה לימד רמ"א דכיון דלא סתר הריב"ש דברי השואל במ"ש לענין שליח ש"מ דניחא ליה בכך ואומר הרב ט"ז דבאמת שדברי הרמ"א הן תמוהים דהא מצינו בפ' השואל בנדרים ד' ע"ב דבכל התורה כולה שלוחו של אדם כמותו ובמה יתמעט כאן שליח זה וכו' עיין עליו שהאריך בלשונו:
והא לכם תשובה מהרב שמואל אברהם אבוהב בסי' רס"ז מספרו על הענין הנ"ל ששאלו ממנו והוא ז"ל השיב בסיגנון הזה ועל דברת השאלה השנית אם יוכל האב לפדות בנו ט"י שליח אע"פ שהרב מהרמ"א בהגהותיו ש"ע י"ד כתב לאסור בשם הריב"ש ואחריו נמשך תלמידו מהרם יפה כבר מחו לה המוחה כל האחרונים ומשענת בידם מסוגית התלמוד כמו שהאריך למעניתו הרב מוהר"ר יששכר בער בספרו צדה לדרך על פי' רש"י בפר' בא אל פרעה ושם פסק להתיר הלכה למעשה בשם רבנים מובהקים בזמנו והביא סעד לדבריו מן הרב תי"ט בספר מעדני מלך שלו וגם מספר ט"ז: גם כתב שבכללם חקר דרש ואסף כל טעמיהם ודעותיהם בקצרה הבעל ש"ך שם באותו סי' בשם הר"ן והרש"ל והאחרים וכולם הושוו להתיר ולתמוה טל פסק מהרמ"א הנ"ל באומרם שבתשובות הריב"ש לא נמצא רמז מזה לפסק הלכה כי אם בלשון הצעת השואל לבד וגם עליו חתר לו מקום יישוב ופי' הבעל נדה לדרך באופן שלא יחלוק על המפורסם בפי יתר הפוסקים: ומעתה אין לי להוסיף עליהם וכו' וגימ' הרב הנ"ל דבריו בלשון זה אמנם מבלי צורך ודוחק ק"ל בכל המצות שמצוה יותר בו מבשלוחו כדגרסינן ריש פ' האיש מקדש עכ"ד הרב בעל דבר שמואל והארכתי לכותבם מלה במלה על מנת לקצר בזכרון דברי כל החולקים על הרב דרכי משה ותלמידו:
עכשיו ראה ראינו שכל החולקים על הרב דר דרכי משה ותלמידו יסוד מחלקותם בנוי בדברי בעל צדה לדרך לכן גמרתי גם אני לחפש אחר ראיותיו שם אם כל כך חזקים הם שרוב הפוסקים תפסו סברתו ודחו מכל וכל סברת דרכי משה ותלמידו ז"ל:. והנה מצאתים כולם מיוסדי' על אדני פז ספיר גזרתם כאשר יראה כל המעיין בספרו שם:
ברם שה מצאתי פי' לדברי השואל של הריב"ש ז"ל כדי שלא יחלוק גם הוא על עיקר הדין הנ"ל המוסכם בפי כל גאוני ורבני ישראל וזה תואר הפי' ההוא דהא דאמר השואל אבל בב"ד ושליח לית לן בה ר"ל לית לן חיוב מן התורה וה"ק אבל לא מצאנו חיוב מן התורה שיחייב שום אדם שיעשה את עצמו שליח במקום האב לפדותו ואפי' ב"ד אין מחויבים מן התורה לעשות עצמם שליח במקום האב לפדותו וזה כתב לחזק דבריו הראשונים שכתב שם השואל דמצות פדיון הבן עיקרה על האב רמייא: נמצא כשהאב פודה בנו עושה מצוה לעצמו הילכך יש לתמוה על הרמב"ם ז"ל למה פסק שהפודה את בנו יברך בעל וכו' דהא כל העושה מצוה לעצמו מברך בלמ"ד ע"כ דברי בעל צדה לדרך:
ואחר המחילה רבה יש לי הרבה תשובות בדבריו אלו ראשונה דאם כוונת השואל בהבאת אלו הדברים היה לחזק שעיקר המצוה הזאת תלוי באב א"כ יהודה ועוד לקרא זיל קרי בי רב הוא כל בכור בניך תפדה שפשיטות הדבר הוא שכוונת הפסוק הוא לומר תפדה אתה. ועוד דאפילו יש מי שחולק בפשיטו' הבנת הפסוק הזה הנה הרמב"ם ז"ל חולק עליו שכן כתב מ"ט לכל איש ישראל לפדות את בנו הבכור וכו' ואח"כ כתב עבר האב ולא פדאו וכו' וחוץ מזה מה ענין חיוב שליח בזאת המצוה דקא אפילו הבן עצמו בא למצותו כשעבר האב ולא פדאו דוקא מיתור לשון של פדה תפדה ועוד מה יועיל אם המצוה בשליח או ב"ד להיות נוסח הברכה בעל ולא בלמד א"ת בשביל שאז המצוה אינה לבדה עליו כ"א גם על אחרים ומש"ה אז נכון לברך בעל גם זה אינו מספיק דהא בלא זה כל העולם מודים שאם עבר האב ולא פדאו שהבן חייב לפדות עצמו וא"כ המצוה הזאת אינה לבד על האב ונכון לברך עליה בעל אפי' לסברת מי שסובר שאינה נעשית ע"י שליח או ב"ד. והאחרון חביב שיש לי על דבריו שאם נפרש כמו שהוא ז"ל מביא בפירושו יהיה תכלית השאלה תלויה אם עיקר מצות הפדייה היא על האב או באחר ג"כ ולא מצינו שתשובת הריב"ש נחית דוקא לפסוק ענין זה אלא אדרבה דבריו מראים דלא נכנס בזה ספקת השואל דהא דבר פשוט הוא כדכתבנו דזיל קרי בי רב הוא:
איברא דכל זה שכתב הבעל צדה לדרך אע"פ שאינו כ"כ מרווח לא היתה כוונתו אלא לבטל מעלינו הקושייא הגדולה שיש על הריב"ש ז"ל אם נפרש הדברים כפשוטן שאז חולק על דין הפשוט הנ"ל כיוון שלא סתר דברי האיש השואל בענין אבל שליח וכו' מכאן נראה דהודה לו ולפי זה נתן הרב צדה לדרך חן בדברי השואל הנ"ל כדי לחלוק כבוד להריב"ש ז"ל:
ואעידה לי עדים נאמנים את השמים ואת הארץ שהארכתי בענין זה לחלוק כבוד למרנא ורבנא מר חמי זצ"ל אשר בעד שתי שנים שעברו בא מעשה הזה לפניו ובהיות מוטל על ערש דוי גמר אומר להלכה ולמעשה שיפדו התינוק ע"י שליח ואחר כמה ימים גילו את אזניו שרננו מקצת העם אחר הוראתו ומרם שהיתה נגד דין פשוט הביאו בעל המפה אין לפדות ע"י שליח: וכשמעו את קול החרדה זאת גמר בלבו שאם יפדהו ה' מן החולי ההוא גם מן חולי העינים אז היה מכלה קולמסו גם על הדין הזה לגלות אמתת הדבר למי שאין לו יד פוסקים אבל בעוונותי כי רבו לא נח גוף הצדיק מן הייסורים של אהבה עד שהלך האור אל מקור הראשון והניח אותנו בחשך גם בדבר הזה:
עתה אני חתנו שנהניתי מזיו תורתו אך שמעט מזער היה בעוונותי משום רוב טרדותיי חל טלו חובה עכשיו שבא לידי ענין המעשה הנ"ל להשוות בכל האפשר כל החולקים מן הפוסקים נגד הוראתו ז"ל:
ואען ואומר דכוון שמצינו שהרב הגדול מהרח"א תלה דבריו בדברי הריב"ש ז"ל אין לפקפק שראה אותם במקומם ואפ"ה הבין עליו בשתיקותיה דמודה לדברי השואל ולכך גמר שכך הוא הדין דמי ששותק כמודה הוי: ואף דהיה מקום להרב מהרמ"א לפרש דברי השואל הנ"ל כמו שפירש אותם הרב צדה לדרך ז"ל מי יימר שדחה אותו הפירוש בשביל הקושיות שנפלו לו עליו וכמו שאני הצעיר הקשיתי למעלה ומפני כך קיים הודאת הריב"ש בשתיקותיה וגמר דאין לעשות שליח במצות פדיון הבן אך אם היה אפשר לפרש לדברי השואל הנ"ל בסגנון קים שלא יחלוק על הדין המוסכם לנו וודאי שהיה חוזר ממה שגמר מתשובת הריב"ש הנ"ל לכן כדו לזכות הוראת מורנו הרב ז"ל שיסכום אפילו עם סברת הבעל דרכי משה וגם כפי הפוסק הגדול הריב"ש ז"ל אלך גם אני קטן הכמות והאיכות לפרש דברי השואל הנ"ל באופן שיסכימו עם אמתות הדין:
והנה הדרך ישכן אור לפי קוצר דעתי להבין לשון השואל הנ"ל כך הוא ודאי שלא נעלם ממנו הדין המוסכם שמצות הפדייה יכול האדם לעשות אותה ע"י שליח ואף כפי קצת מן הפוסקים גם ע"י ב"ד גם לא נסתפק אם עיקר המצוה הזאת היא מוטלת על האב או על הבן דדבר פשוט אצלו דעיקר המצוה על האיש לפדות בנו הבכור שכן פסק הרמב"ם ורוב הפוסקים ז"ל מגזר' הכתוב דכתיב וכל בכור אדם בבניך תפדה:
אך שלפי זה האמתות בא לו גמגום בנוסח הברכה שתיקן הרמב"ם לאב הפודה בנו שכתוב שם בעל והיה צריך להיות בלמד כמשפט כל הברכות התקונות למצוות המיוחדים לאדם כשאינו כולל אחר עמו במצוה ההיא: לכן שאל על מה סמך הרב ז"ל לתקנה בעל ולא בלמד שאין לחשוב שמפני חיוב הבן כשעבר האב ולא פדאו תקן הברכה בטל משום שיש לו חבר במצוה הזאת ואינה נקראת מוטלת עליו לבדו זה אינו דהא חיוב הבן וחיוב האב במצות הפדייה אינם באים כאחד דהאב חייב לפדות בנו מבן חדש ולמעלה עד שיגדיל והבן אונו חייב אלא כשעבר האב ולא פדאו והוא כבר הגדיל וא"כ למה יהיה משפט ברכת האב בעל ולא בלמד גם אין לומר שבשביל שהמצוה הזאת יכול האב לעשותה ע"י אחר כמו שליח או ב"ד דמש"ה צריך להיות בעל ע"ז כתב השואל הנ"ל אבל ע"י שליח או ב"ד לית לן בה לאומרה בעל בשביל זה דהא שלוחו של אדם כמותו ושם המצוה יקרא בשם האדם שעשאו שליח ולא על השליח עצמו שעושה המצוה בשליחותו עוד החזיק דבריו אלו שכן מצינו שהרמבם עצמו כתב בנוסח ברכת להפודה עצמו בלמד ואם נאמר שהאב יברך בעל בשביל השליח כשהוא פודה עצמו שהוא של אב דהא בשביל שלא עשה אביו המצוה בא לו למה יברך בלמד ולא בטל דהא מצינו במילה דכשאחר הוא המוהל מברך בעל וכשהאב מלאת בנו מברך בלמד למול את הבן וא"כ נראה דהרמבם ז"ל מזכה שטרא לבו תרי ע"כ משפט לשון השואל:
ועכשיו צדקו כמין חומר דברי הריב"ש ז"ל בתשובתו וכך הם משפט כוונתם כתב ז"ל דבשביל שמצוה הזאת צריך סיוע הכהן שמקבל מעות הפדיון צריך להיות בטל ואף כשפודה עצמו צריך להוות בטל בשביל זה הטעם וכמ"ש בספר המצות מקוצי וגם בספר י"ד ומה שהרמב"ם ז"ל מחלק דכשהאב הוא הפודה אז נוסח הברכה הוא בעל וכשהבן פודה את עצמו הוא בלמד מודה הריב"ש ז"ל ולדברי השואל שכתב שמשום שליח או ב"ד לית לן בה לשנות טבע הברכה באב ולתקנה בעל אלא הטעם הוא משוה שבאב אפשר לעשות מצוה זו כשעבר ולא עשאה גם ע"י הבן כלומר שהוא שוה לו שאז בא לבן בגזרת הכתוב של פדה תפדה וכיון שיש מי ששוה לו במצוה ההיא יברך אותה בטל אבל הבן כשבא לידו חיוב המצוה הזאת א"א לו לעשותה ע"י אחר אלא ע"י עצמו כלומ' שאין עוד קיום למצוה הזאת באחר ולפי זה יברך בלמד וראיה לדבר שאם היה הוא צריך לפדות את עצמו וגם את בנו ולא היה לו מעות כי אם לפדיון אחד הוא קודם כיון שהוא גדול ואביו לא פדאו ועכשיו מצות גופו עדיף דהא בנו יכול לקיים המצוה הזאת כשיגדיל אבל לעצמו אין לו תיקון ונ"מ דמצות הבן כשיגדיל אינה עוברת לשום אחר כיון דקי"ל דהוא קודם לבנו הילכך כשהוא פודה את עצמו מברך בלמד כך נ"ל לפרש דברי השאלה והתשובה הנ"ל כדי להסיר מעל הריב"ש ז"ל כל מיני תרעומת וגם לעמוד הוראת מר חמי ז"ל גם כפי הרב הנ"ל ז"ל: ואם כוונתי אל האמת ויצא נכון הדבר לא על עצמי אני תולה ח"ו אלא שמן שמיא סייעוני וה' הצליח דרכי:
עכשיו נשאר לנו דברי הרב דרכי משה ז"ל נגד סברתי אם לא יקיים פירושי הנ"ל אבל זכה ה' לי לראות בד"מ הכתוב בב"י ד' ברלין הנדפס בשנת תס"ב ושם מצאתי שהוציאו כל התיבות אלו דהיינו (ע"י שליח ופי' דאין האב פודה ע"י שליח) ושמו שני עיגולים (כזה) שרוצה לומר שמילות הללו מיותרים המה: ומציאה גדולה היה לי זה דהא בדפוס הנ"ל הסכימו המדפיסים שהדרכי משה אשר הם העתיקו היה ההעתקה היותר נכונה ואמיתית וא"כ אולי נפל טעות בעת שהיה כותב התלמיד את ספר דרכי משה הנ"ל וכשראה אותו טעות רבו ז"ל הוא עצמו שם העיגולי' הללו להוציא התיבות אלו חוצה: ומה שמדפיסי הש"ע מביאים אותם לפני' סגר עיניהם מלראות והדפיסו אותם בהגהה ושגו אחריהם כל הפוסקים שחשבו הדברי' ההם מבית והם מחוץ כדאמרינן:
נמצינו למדין מכל מה דכתיבנא דכל הפוסקים חוץ מהלבוש ז"ל כולם עונים כאחר דיכול האיש לעשות שליח לפדות בנו הבכור ומינה שמענן וגמרינן דהמצוה היא עליו באם עיקר המצוה היה על בנו והוא היה עושה בשבילו די לו שהוא יעשנה בגזרת הכתוב מיהו לא היה לו רשות להעביר זכות בנו לאחר:
עוד נשים יתד התקועה לדבריי שגמרתי לעיל שמצות הפדיים מוטלת על האב מצד עצמו דהא כפי סברת הרב צבי אשכנזי בתשובותיו פסק שכופין הב"ד לאב שאינו רוצה לפדות את בנו ומכין אותו מכת מרדות עד שיאמר רוצה אני ושם כתב הרב הנ"ל דאע"פ שהרב בעל חוות יאיר כתב בספרו חוט השני דאין כופין לאב בענין זה דהרי הוא כלאו הניתק לעשה כתב הוא ז"ל שזה אין לו ענין דאף בלאו הניתק לעשה שאפשר לתקן שלא יעבור עליו ודאי שב"ד כופין אותו שלא מצינו דבר שלא יהיו הב"ד מוזהרי' עליו להפריש את העם כי אם על מ"ע שיש להן מתן שכרה בצידה ע"כ תמצית דברי הרב הנ"ל.
גם אני הצעיר נ"ל דאין דמיון למצות פדיה עם מצות ל"ת הניתקים לעשה הכתובים בתורה חדא דב"מ שמצינו מצות ל"ת הניתק לעשה פירושו הוא שמי שעובר על אלאיו הוא עצמו מתקנו עם עשיית העשם שבה וכאן במצות פדיה האב הוא העובר והבן הוא המקיים ועוד דכאן הבן והאב שם אחר למצוותן ר"ל כולם הם חייבים במ"ע ואין כאן שום לאו של ל"ת אלא קדימת עשה לעשה בשנוי בעלים דכל זמן שהבן קטן האב הוא בעל המצוה וכשיגדיל ומת האב או שאינו רוצה לפדותו נכנס הוא במקום אביו לקיום מצוה זאת ולעבור עליה אם לא קיימה אבל וודאי שהעונש שחייב אביו על שעבר עליה לא יפטר עם הקימת הבן דהא בהא לא תליא כנלע"ד ודוק.
והרב הרשב"א בשאלות החדשות שלו ח"ב סי' שכ"א הגדיל ענין עיקר מצוה הזאת על האב כ"כ עד שכתב שם שאפי' אחר שהגדיל הבן קודם שפדאו האב ועכשו המצוה מוטלת עליו והוא רוצה לקיימו ולפדות עצמו מנכסי עצמו ואביו אינו מניחו אלא רוצה הוא לפדתו מנכסיו כמו שהיה חייב בהיותו קטן פסק הרב הנ"ל שם דהדין עמו והוא קודם לבנו שהמצו' לא זזה ממנו כל זמן שהוא רוצה לקיימה ואפי' אחר שהגדיל בנו ע"כ ת"ד. ואע"פ שלא הלכו אחריו רוב הפוסקים בדין הזה אפ"ה גמרנו דבר גדול להקים בישראל שם עיקר מצות הפדיה שהיא על האב ושאינו נוגע על הבן כשהוא קטן כלל וכלל:
ועדיין ידי נטויה לחזק עניני הנ"ל ממ"ש בעל כנה"ג בסי' ש"ה אות ט"ו ז"ל באותה שיטה ואחר שלשים יום יפדנו מיד וכו' ע"כ ואם עבר ולא פדאו חייב להוסיף חומש ועיין ארחות חיים ועיין במהר"י קלון שורש קל"ג עכ"ד הרב כנה"ג ז"ל:
והנה אף שראיתי למהריק שם שחולק בזה אל רב ארחו' חיים ידי לא תגע בענין זה לא להקימו ולא לסותרו משום שספר א"ח לא בא לידי ואין השופט ישפוט עד שומעו טענת בעלי דינין וטעם שלא חזרתי אחריו משום שלא הבאתי דבריו אלו אלא להפליא מש"ל ולפרסם עד כמה חוזק של המצוה הזאת להיות עיקר מצותה מוטלת על האב לסברת רוב העולם ושאינו נוגע על הבן בעודו קטן:
קנצי למילין וגמר הדבר שכ"כ פשוט הוא שאינו נוגע על הבן המצוה הזאת מכל וכל עד שיגדיל ובעודו קטן כולה על האב מועלת דהא דין פשוט הוא שאם מת הבן לאחר ל' יום אפ"ה האב חייב לפדותו ואע"פ שמרן בשולחנו הטהור לא הביא הדין הזה כבר הביאו הרב בעל המפה בשם הטור והנם הוא דין מוסכם לכ"ע ומשנה שלמה בגמ' דבכורות ד' מ"ט.
וזאת התורה העולה מן יגיע כפי שבין מן התלמוד בבלי וגם מן הירושלמי כפי פי' הרב פני משה ז"ל ובין מכל חבר אוני הפוסקים שחזרתי אחריהם זכירה למעלה כולם עונים ואומרים דאין המצוה זאת שמע לבו אלא אם יעבור האב עליה ולא יקימנה יהיה באונס או ברצון ובלי זה עיקר המצוה תלוי באב נרצא לפ"ז דבנ"ד דין פשוט דיפדה האיש את בנו הבכור בזמנו או אחר זמנו אף אם עדיין לא מל אותו דמשום טעם קבלו מצוותי ואח"כ גזרותיי אינו נוגע למצות הפדייה כל זמן שהמצוה הזאת מוטלת על האב והאב רוצה לקיימה רק שאם יבא הלכה למעשה בגדול שהוא בכור ולא פדאו אביו ולא מלו אותו בשביל איזו אונס לית דין צריך בשש שלא יפדה את עצמו עד שימול בשר ערלתו מן הטעם הנ"ל. גם נ"ל שכשהמילה יבא להעשות ביום שעושי' הפדיון אף שיהיה שיום ל"א עצמו שיקדימו מצות המילה קודם הפדיון ולא מטעם פסוק וישכם אברהם וגו' לבד אלא אף משום שאין מוסכם הוא לרוב הפוסקים שתדיר ואינו תדיר תדיר קודם.
והנה כל זה שגמרתי הוא לפי קוצר דעתי להשיב להרב השואל דבר אך לא למעש' אלא אם אזכה שיסכים עמי מורינו הרב ויגזור גם הוא כפי רצונו הטוב והאל ברוב חסדיו יעשה חסד לדוד ולזרעו אמריו אכי"ר. נגמרה המלאכה היו' יום שנכפל בו כי טוב ונשלם חודש תשרי שנת תנה עזך לעבדך והושיעה לבן אמתך לפ"ק.
נאום עבדו יוסף בן לאבא מרי משה אלואריש ז"ל:
בבית ובדפוס כהרר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כ"ץ זצל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט