שאלה ה אפוטרופוס שמכר אבן טובה של יתום בעד או שלוש מאות פרחים ונתאנה המוכר כי האבן היתה שוה כפלי כפלים ובזמן שמכר כבר היה היתום בן עשרים שנה אלא שבילדותו הלך לבי רב ונתעכב שם בלימודו זמן רב ועתה בא היתום לביתו וצועק נגד האפוטרופוס לאחר מי הרשה אותך למכור הלא כבר נתגדלתי ומותה במקח וגם האפוטרופוס נתחרט ורוצה לחזור והלוקח טוען הרי יותר משנה שמכרת לי והוה מחילה וגם טוען תקנת השוק הוא דאם לא כן מי יעמוד באלה ואת"ל שהדין עם הלוקח כיון שעבר כל כך זמן אזי מבעיא לן מה יהיה דין האפוטרופוס עם היתום אם יהיה חייב לשלם מכיסו זה ההפסד על הכל יבוא דברך הטוב ומהתמ"ש:
תשובה בהיות שאדני השאלה ויסודיה הטבעו על דיני האונאה צריך לחקור תחילה מקור זה הדין וכל חילוקיה מים התלמוד וממי הפוסקים ז"ל כדי להשיב לשואלנו תשובה נכונה ונשאל מהאל יצילנו מכל שגיאה. כי דעת ממנו פליאה וזה החלנו בעזרת שוכן מעונה:
תנן בפרק הזהב (דף נ"ו) אלו דברים שאין להם אונאה העוברי' והשטרות והקרקעות וההקדשות וכו' רבי יהודה אומר אף המוכר ספר תורה בהמה ומרגלית אין להם אונאה אמרו לו לא אמרו אלא את אלו ע"כ במשנה ובגמרא (דף נ"ח ע"ב) רבי יהודה אומר וכו' תניא ר' יהודה אומר אף המוכר ספר תורה אין להם אונאה לפי שאין קץ לדמיה בהמה ומרגלית אין להם אונאה מפני שאדם רוצה לזיוגן אמרו לו והלא הכל אדם רוצה לזיוגן ורבי יהודה הכי חשיבי ליה והני לא חשיבי ליה ועד כמה עד כדי דמיהן תניא רבי יהודה בן בתירא אומר אף המוכר סוס וסייף וחטיטום במלחמה אין להם אונאה מפני שיש בהן חיי נפש ע"כ:
ופרש"י אלו דברים שאין להם אונאה. בגמרא מפרש טעמא: השטרות. המוכר שטרות לגבות חוב שבתוכו ויטלנו לעצמו: וההקדשות גיזבר המוכר הקדש או המוכר עולתו שנפל בו מום: לזווגו מי שיש לו שור יפה לחרישה מחזר על אחר שכמותו לצמדו עמו בעול שהמצמיד שור חלש עם הבריא מקלקל את הבריא וכן מרגלית נאה עם חבירתה למלאות טס חבירתה בזהב מן היחידות: חשיבי ליה וחביב לו זיווגן: ועד כמה. לא הוי אונאה: כדי דמיהן. כפלים: חטיטום. מגן: במלחמה בתוך המלחמה ע"כ:
למדנו מסוגיא זו דאיכא פלוגתא בין ת"ק ור' יהודה באיזה דברים יש בהם ונאה דת"ק סבירא ליה דבכל דבר יש בו אונאה זולת בעבדים שטרות קרקעות והקדשות דבאלו בלבד אין להם אונאה. ור' יהודה סבירא ליה דאף בס"ת בהמה ומרגלית אין בהם אונאה מטעם המוזכר בגמרא והנה לפום ריהטא דסוגיא הוה משמע דהלכתא כר' יהודה כיון דשקיל וטרי גמרא לפרושי טעמא אליביה אבל אין נראה כן דעת הפוסקים ז"ל דכולם פסקו הלכתא כת"ק זולת דעת יחיד איכא דפסק כר' יהודה כמו שיתבאר לפנינו בעזרת הבורא:
הראשון שבקדושה שפסק כת"ק הוא הרי"ף ז"ל בפרק הזהב שכתב וז"ל איכא מאן דאמר מדחזינן סוגיא דשמעתא לפרושי טעמיה דר יהודה שמעינן מינה דהלכתא כותיה והא נמי דר יהודה בן בתירא ברבי יהודה דמתניתין שייכא דאזיל בתר אומדנא ורבינו האיי גאון לא קא פסק הכי בספר מקח וממכר אלא קא פסק דכל זביני אית בהו אונאה בר מאילין דמתניתין העבדים והשטרות והקרקעות וההקדשות ע"כ נראה מלשונו בהדיא דדעתו ז"ל דאין הלכה כר' יהודה אלא כת"ק כדעת רבינו האיי גאון ז"ל וכן כתוב בפירוש בנמקי יוסף שם שכתב וז"ל רבי יהודה אומר אף המוכר ס"ת וכו' העלה הריא"ף ז"ל דלית הלכתא כר' יהודה וכן כתב שרבינו האיי גאון כתב בספר המקח דכל זביני אית להו אונאה בר מהני דמנינן במתניתין העבדים והשטרות והקרקעות וההקדשות אף על גב דרבינו חננאל פסק כר' יהודה עכ"ל: וכן כתב הרא"ש ז"ל בפסקיו דברי הרי"ף ז"ל כפי מנהגו אות באות מלה במלה ע"ש וכיון דלא פליג עליה נראה דסבר כותיה:
גם הרמב"ם ז"ל פסק כן בפרק י"ג מהלכות מכירה (הלכה ח') וז"ל אלו דברים שאין להם הונייה הקרקעות והעבדים והשטרות  וההקדשות אפילו מכר שוה אלף בדינר או שוה  דינר באלף אין בהן הונייה שנאמר או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד יצאו הקרקעות  ויצאו עבדים שהוקשו לקרקעות ויצאו שטרות שאין גופן קנוי אלא לראייה שבהן עמיתך ולא הקדש ע"כ עוד כתב שם (הלכה י"ג) וז"ל הבהמה והמרגלית והסייף וספר תורה הרי הן כשאר מטלטלין ויש בהן הונייה חוץ מארבעה דברים שמנו חכמים ע"כ וכתב הרב מגיד משנה וז"ל הבהמה והמרגלית וכו' דברים אלו מחלוקת במשנה וברייתא פרק הזהב ופסק כרבנן דמתניתין וכן דעת ההלכות עכ"ל:
וכן פסק הטור בחושן משפט (סימן רכ"ז ס' י"ד) וז"ל ובכל דבר שייך אונאה בין בפירות בין בבהמה בין בספרים ואבנים טובות ומרגליות ע"כ וכתב הרב בית יוסף וז"ל ובכל דבר וכו' שם במשנה אלו דברים שאין להם אונאה העבדים והשטרות והקרקעות וההקדשות ר' יהודה אומר אף המוכר ספר תורה בהמה ומרגלית אין להם אונאה אמרו לו לא אמרו אלא אלו וידוע דהלכה כת"ק עכ"ל וכן פסק הרב הנז' בשולחנו הטהור (בחלק ובסימן הנ"ל סעיף ט"ו) ע"ש: הא קמן דכל אלו הפוסקים ז"ל פסקו כת"ק דמתניתין דבכל דבר יש בו אונאה אפילו בס"ת בהמה ומרגלית זולת בארבעה דברים שמנו חכמים במשנה שהם עבדים שטרות קרקעות והקדשות שבאלו בלבד אין בהם אונאה זולת איכא מאן דאמר שכתב הרי"ף שפסק כר' יהודה מדשקיל וטרי גמרא לפרושי טעמא אליביה וזה הוא דעת רבינו חננאל כמו שכתב בפירוש בעל נמקי יוסף וא"כ נראה דנקטינן ככל הפוסקים ז"ל ולא כר"ח דיחיד הוא נגד רבים:
ואחר שכתבנו והוכחנו דדעת כל הפוסקים ז"ל דהלכתא כת"ק דבכל דבר יש בו אונאה חוץ מארבעה דברים שמנו חכמים במשנה צריך לבאר דשלשה חלוקי דינים יש בדין האונאה.
הא' דאם היתה האונאה פחות משתות נקנה המקח ואין המאנה חייב להחזיר למתאנה כלום משום דכל פחות משתות דרך הכל למחול בו:
הב' דאם היתה האונאה שתות בשוה נקנה המקח וחייב המאנה לשלם האונאה ולהחזירה כולה למתאנה:
הג' דאם היתה האונאה יתירה על השתות כל שהוא בטל המקח וזה מצאנו מפורש בפרק הזהב (דף נ' ע"ב) אמר רבא הלכתא פחות משתות נקנה מקח יותר על שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר אונאה וזה וזה בכדי שיראה לתגר או לקרובו תניא כותיה דרבא אונאה פחות משתות נקנת מקח יתר על שתות בטול מקח שתות קנה ומחזיר אונאה דברי ר' נתן ר' יהודה הנשיא אומר יד מוכר על העליונה רוצה אומר לו תן לי מקחי או תן לי מה שאניתני וזה וזה בכדי שיראה לתגר או לקרובו ע"כ:
ופירש רש"י הלכתא פחות משתות נקנה מקח לאלתר: יתר על שתות בעל מקח ושניהם חוזרים: שתות קנה. ואין אחד מהם יכול לחזור: ומחזיר אונאה ולית ליה לרבא ידו על העליונה דמתניתין דס"ל כר' נתן דברייתא דקיימא לן ר' נתן דיינא הוא ונחית לעומקא דדינא בפ' הבית והעלייה: וזה וזה. אונאה וביטול מקח:. יד מוכר על העליונה אם נתאנה מוכר וה"ה אם נתאנה לוקח לוקח לוקח על העליונה והכי מוקמינן לה לקמן מאי דשייר במתניתין תני ברייתא: וזה וזה אונאה וביטול מקח ע"כ:
למדנו מסוגיא זו שלשה חלוקי דינים שכתבנו בדין האונאה בהאי מימרא דרבא דפסק הלכתא כר' נתן דס"ל הכי ולא כר' יהודה הנשיא דאמר באונאת שתות יד מי שנתאנה בין מוכר בין לוקח על העליונה משום דר' נתן דיינא הוא ונחית לעומקא דדינא כמו שכתב רש"י וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל בפרק הזהב טל מה ששנינו ההונאה ארבעה כסף וכו' כתב וז"ל אמר רבא הילכתא פחות משתות נקנה מקח יותר על שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר אונאה וזה וזה בכדי שיראה לתגר או קרובו וכן הילכתא ע"כ, וכתב בעל נמקי יוסף וז"ל שתות קנה ואין אחד מהם יכול לחזור בו אף על גב דתנן לקמן מי שהוטל עליו ידו על העליונה דמשמע דיכול לחזור מתניתין ר' יהודה הנשיא הוא ורבא כרבי נתן סבירא ליה משום דדיינא הוא ונחית לעומקא דדינא וכחו שכתב רש"י ז"ל עכ"ל:
וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ב מהלכות מכירה (הלכה ב' ג' וד') וז"ל וכמה מהא הונייה ויהיה חייב להשיב שתות בשוה כגון וכו' הרי זה הונייה ונקנה המקח וחייב המאנה לשלם את ההונייה ולהחזירה כולה למתאנה: היתה ההונייה פחות מזה בכל שהוא כגון וכו' אינו חייב להחזיר כלום שכל פחות משתות דרך הכל למחול בו: היתה ההונייה יתירה על השתות בכל שהוא כגון וכו' בטל מקח והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל אבל המאנה אותו אינו יכול לחזור אם רצה זה וקבל עכ"ל ודע שמה שכתב הרמב"ם בביטול מקח שהמתאנה יכול לחזור בו אבל המאנה אותו אינו יכול לחזור בו אם רצה זה וקבל כן כתב נמי רב אלפס ז"ל אבל דעת רבינו יונה ששניהם יכולים לחזור וכן כתב העור כמו שיתבאר לקמן וכן דעת רש"י ז"ל ששניהם יכולים לחזור כמו שכתבנו לשונו למעלה. וכיון שאין זה מעלה ומוריד לעניננו לא נאריך בו:
גם הרב בעל הטורים הלך בדרך זו (בח"מ סי' רכ"ז) שכתב וז"ל כמה תהיה האונאה שחייב להחזיר שתות בין שתות במקח וכו' בין שתות במעות וכו' המקח קיים ומחזיר האונאה היתה האונאה פחות מכן כל שהוא כגון וכו' אינו חייב להחזיר שפחות משתות אדם מוחל וכו' היתה האונאה יותר טל שתות כל שהוא כגון וכו' אין כאן חזרה אלא אם המתאנה תובע אונאתו יכול המאנה לומר לא אחזיר לך אלא יתבטל המקח ויעמוד כל אחד בשלו אבל אם המתאנה חפץ במקחו ואינו שואל אונאתו אין המאנה יכול לבטלו כן כתבו רב אלפס והרמב"ם אבל רבינו יונה כתב אפילו אם אין המתאנה תובע אונאתו יכול המאנה לבטלו שכל זמן שהמתאנה יכול לחזור המאנה יכול גם כן לחזור דכיון שהאונאה יותר על שתות אין המקח ראוי להתקיים עכ"ל:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על מה שנשאלנו עליו על ענין אפוטרופוס שמכר אבן טובה של יתום בעד מאתיים או שלוש מאות פרחים ונתאנה האפוטרופו' כי האבן היתה שוה כפלי כפלים ובזמן המכירה כבר היה היתום בן עשרים שנה אלא שבילדותו הלך משם לבי רב ונתעכב שם כלימודו זמן רב וכשחזר לביתו צועק וצווח נגד האפוטרופוס באמרו מי הרשה אותך למכור הלא כבר נתגדלתי ומוחה במקח וגם האפוטרופוס נתחרט ורוצה לחזור. והלוקח טוען הרי יותר משנה שמכרת לי והויא מחילה וגם טוען תקנת השוק הוא דאם לא כן מי יעמוד באלה ונסתפק החכם השואל הדין עם מי. ואת"ל שהדין עם הלוקח כיון שעבר כל כך זמן מה יהיה דין האפוטרופוס עם היתום אם יהיה חייב לשלם מכיסו זה ההפסד ונשיב ונאמר על הספק הראשון דכיון שכתבנו והוכחנו דכל הפוסקים ז"ל פסקו כת"ק דמתניתין דבכל דבר יש בו אונאה ואפילו באבנים טובות ומרגליות חוץ מארבעה דברים שמנו חכמים במשנה שהם עבדים שטרות קרקעות והקדשות שבאלו בלבד אין להם אונאה. וכשהאונאה יתירה על השתות נתבטל המקח. א"כ בנ"ד הדין עם האפוטרופוס שכיון שמה שמכר היה מן הדברים שיש בהן אונאה והאונאה היתה יתירה על השתות נתבטל המכר ויכול לחזור בו וחייב הלוקח להחזיר לו האבן טובה שלקח ממנו והמוכר יחזיר לו למעותיו:
ועדיין היה נראה להחזיק טענת הלוקח ממה ששנינו בפרק הזהב (דף מ"ט ע"ב) עד מתי מותר להחזיר עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ע"כ ופירש רש"י עד מתי מותר להחזיר מי שנתאנה והא דנקט לשון מותר לאשמועינן דליכא אפילו מי שפרע להחזיר המקח או שיתן לו אונאתו: עד כדי שיראה המקח לתגר או לאחד מקרוביו אם שהה יותר מחל על אונאתו ע"כ: וא"כ נראה מזה דטענת הלוקח טענה חזקה היא דכיון שעבר יותר משנה משעה שמכר האפוטרופוס עד זמן שבא לחזור בו ודאי שכבר מחל לו על אונאתו: אמנם עם כל זה אל יחסר לנו ראייה ברורה להליץ בעד האפוטרופוס ולומר שהדין הוא כמו שכתבנו שיכול לחזור בו. ולהרוס ולסתור טענת הלוקח שאף על פי שכבר עבר כל כך זמן יותר מכל שיעורי האונאה לא מפני זה נאמר שמחל על אונאתו והרי לך הראיה:
גרסינן בפרק הזהב (דף נ' ע"ב) עד מתי וכו' אמר רב נחמן לא שנו אלא לוקח אבל מוכר לעולם חוזר וכו' אושפזכניה דרמי בר חמא זבין חמרא וטעה אשכחיה דהוה עציב אמר ליה אמאי עציבת אמר ליה זביני חמרא וטעאי אמר ליה זיל הדר בך אמר ליה הא שהאי לי יותר מכדי שאראה לתגר או לקרובי שדריה לקמיה דרב נחמן אמר ליה לא שנו אלא לוקח אבל מוכר לעולם חוזר מאי טעמא לוקח מקחו בידו כל היכא דאזיל מחוי לית ואמרי ליה אי טעה אי לא טעה מוכר דלא נקט תקחיה בידיה עד דמתרמי ליה זבינתא כזבינתיא וידע אי טעה ואי לא טעה ע"כ:
ופירש רש"י לא שנו. בכדי שיראה: אלא לוקח שמקחו בידו ויכול להראותם: מוכר שאין בידו מה להראות ולימלך אינו מכיר באונאתו עד שיראה טלית אחרת כדמותה נמכרת בדמים יקרים הלכך לעולם חוזר אם לא נתייקרו טליתות בנתיים ע"כ:
למדנו מסוגיא זו שלא נאמרו שיעורי האונאה דהיינו בכדי שיראה לתגר או לקרובו אלא ללוקח שהרי המקח בידו ויכול להראותו כדי לידע אם נתאנה או לא נתאנה. אבל המוכר שאין המקח בידו חוזר לעולם בין לתבוע האונאה אם נתאנה בשתות בין לבטל המקח אם נתאנה ביותר טל שתות עד שידע אם נתאנה לפי שאינו יודע דמי מה שמכר עד שיראה חפץ אחר כחפץ שמכר שנמכר בדמים יקרים וזה הדין מוסכם הוא מכל הפוסקים ז"ל:
הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל שהביא סוגיא זו בהלכותיו בפרק הזהב וכיון שהביאה שמע מינה דס"ל דהלכתא כוותה:
גם הרמב"ם ז"ל פסק כן בפרק י"ב מהלכות מכירה (הלכה ה' ו' וז') וז"ל עד מתי יהיה לו לחזור ולתבוע ההונייה או לבטל המקח עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ואם שהה יותר מזה אפילו לקח שוה מאה במאתים אינו חוזר: במה דברים אמורים בלוקח שהרי המקח בידו ומראהו. אבל המוכר חוזר בהונייה לעולם ואין צריך לומר בביטול מקח שאינו יודע דמי זה שמכר עד שיראה כמותו שנמכר בשוק לפיכך אם היה המקח דבר שאין במינו שנוי והוא כולו שוה כגון פלפלין וכיוצא בהן הרי זה אינו חוזר אלא עד כדי שישאל על שער שבשוק בלבד וכן אם נודע שבא לידו כממכרו וידע שטעה ולא תבע אינו יכול לחזור ולתבוע שהרי מחל ע"כ:
וכן פסק הטור בח"מ (סימן רכ"ז ס' ח') וז"ל עד מתי יכול לחזור ולתבוע אונאתו בשתות ולבטל המקח ביותר משתות עד כדי שיראה המקח לתגר או לקרובו ואם שהה יותר אפילו אם לקח שוה מנה במאתים אינו יכול לחזור ולא לשאול אונאתו וכו' במה דברים אמורים בלוקח שהרי מקחו בידו ויכול להראותו אבל מזכר שנתאנה חוזר לעולם שאינו יודע ערך ממכרו עד שיזדמן לו מקח כאותו שמכר ונודע לו שטעה עכ"ל: וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור בח' ובסי' הנ"ל (סעיף ז' וח') ע"ש:
נמצינו למדין מכל האמור שטענת הלוקח אינה טענה כלל במה שטוען שמחל לו האפוטרופוס אונאתו כיון שעבר כל כך זמן משעת המכירה שהרי מוכר חוזר לעולם וכיון שכן הדין עם האפוטרופוס דכיון דלא ידע שנתאנה עד שבא היתום וצעק כנגדו אף טל פי שעבר יותר משנה משעה שמכר יכול לחזור בו שהמוכר חוזר לעולם עד שידע שנתאנה ואף על פי שמצאנו כתוב בתשובות הרא"ש (כלל ק"ב סימן ה') שפעמים שאין המוכר חוזר לעולם כגון שניכר שמכר מפני דוחקו שאז אדם מוזיל או שמכר ואחר כך נשתנה השער בנתיים ומפני זה רוצה לחזור ובנו הטור הביא תשובה זו (בח' ובסי' הנ"ל סעיף י"א) שכתב וז"ל שאלא לא"א הרא"ש ז"ל ששאלת הא דאמרינן מוכר לעולם חוזר עד מתי יהיה זה ועוד שאפשר שאדם דחוק לפי שעה ומוכר שוה סלע בדינר מחמת דוחקו וכשיזדמנו לו מעות יחזור וכן פעמים שהשער משתנה:
תשובה דע שמפני שינוי השטר אינו יכול לחזור וגם אם זלזל בחכירתו יותר מכדי שהדעת טועה שניכר שמפני דוחקו הוצרך לזלזל אינו יכול לחזור כי ידע ומחיל ע"כ וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור בח' ובסי' הנ"ל (סעי' ט') ע"ש מ"מ בנ"ד נראה מפשט דברי השאלה שלא מכר מחמת דוחקו כדי שנאמר שמפני זה הוצרך לזלזל במכירתו וידע ומחל וגם אין לומר שנתייקר השער בנתיים כדי שנאמר דמשום הכי רוצה עתה לחזור בו כיון שאין כתוב מכל זה כלום בדברי השאלה ועוד שבאבנים טובות ומרגליות אין הכל בקיאים בקם לידע ערכם כמה הם שוים כדי שנאמר שזלזל במכירת האבן טובה מפני דוחקו וידע ומחל ועוד אילו היה דחוק היה מוכר מכלי ביתו ולא מה שאינו שלו אלא ודאי לא ידע שנתאנה עד שבא היתום וכיון שכן יכול לחזור בו וחייב הלוקח להחזיר לו האבן טובה שלקח ממנו והמוכר יחזיר לו מעותיו כפי דעת כל הפוסקים ז"ל שפסקו כת"ק דבכל דבר יש בו אונאה ואפילו באבנים טובות ומרגליות חוץ מארבעה דברים שמנו חכמים במשנה שהם עבדים שטרות קרקעות והקדשות ודלא כרבינו חננאל שפסק כר' יהודה דאמר דאין אונאה במרגליות דדעת יחיד הוא נגד רבים וכמו שכתבנו:
ועוד נראה לומר דאפילו לדעת רבינו חננאל שפסק כר' יהודה דאמר דאין אונאה באבנים טובות ומרגליות מודה בנ"ד שהמקח בטל ויכול האפוטרופוס לחזור בו וראיה לזה מה שכבר כתבנו למעלה לשון הגמרא (ב"מ דף נ"ח ע"ב) רבי יהודה אומר וכו' תניא רבי יהודה אומר אף המוכר ספר תורה אין להם אונאה לפי שאין קץ לדמיה בהמה ומרגלית אין להם אונאה מפני שאדם רוצה לזווגן אמרו לו והלא הכל אדם רוצה לזווגן ור' יהודה הני חשיבי לים והני לא חשיבי ליה ועד כמה אחר אמימר עד כדי דמיהן ע"כ ופירש רש"י ועד כמה לא הוי אונאה: עד כדי דמיהן כפלים עכ"ל מסוגיא זו למדנו שאפילו לדעת רבי יהודה דס"ל דאין אונאה באבנים טובות ומרגליות היינו דוקא עד כדי דמיהן דהיינו כפלים כמו שפירש רש"י ז"ל אבל ביותר מכפלים מודה רבי יהודה דיש אונאה אפילו באבנים טובות ומרגליות ואם כן בנ"ד שהאונאה היתה יותר מכפלים שכן כתוב בפירוש בדברי החכם השואל כי האבן היתה שוה כפלי כפלים נראה בודאי שאפילו רבינו חננאל שפסק כר' יהודה מודה בנ"ד שהמקח בטל וכמו שכתבנו:
וגדולה מזה נאמר דבנ"ד אפילו לא היתה האונאה אלא כל שהוא יכול האפוטרופוס לחזור בו ולבטל המקח. וטעם לזה דהא דאמרינן פחות משתות נקנה מקח ואין המאנה חייב להחזיר כלום למתאנה דכל פחות משתות דרך הכל למחול זהו דוקא במוכר נכסי עצמו אבל במוכר נכסי אחרים אפילו בכל שהוא שטעה חוזר דהוה ליה שליח ושליח שטעה מסיק בפרק אלמנה ניזונת. (דף צ"ט ע"ב וק') דבכל שהוא חוזר דגרסינן התם על מה ששנינו שום הדיינין שפיחתו שתות או הוסיפו שתות מכרן בטל איבעיא להו שליח כמאן רבא אמר רב נחמן שליח כדיינין רב שמואל בר ביסנא אמר רב נחמן כאלמנה רבא אמר רב נחמן שליח כדיינין מה דיינין לאו לדידהו אף שליח נמי לאו לדידיה לאפוקי אלמנה דלדידה רב שמואל בר ביסנא אמר רב נחמן כאלמנה מה אלמנה יחידה אף שליח יחיד לאפוקי ב"ד דרבים נינהו והילכתא שליח כאלמנה ע"כ ופירש רש"י שליח כמאן שליח דטעה כמאן דיינינן ליה כאלמנה דיינינן ליה שבטעות כל דהו בטל כדתנן שום מנה ודינר במנה מכרה בטל או כדיינין הוא ועד דטעו בשתות ע"כ ותו גרסינן בקידושין ( דף מ"ב ע"ב) אמר רבא הא דאמרן פחות משתות נקנה מקח לא אמרן אלא דלא שויה שליח אבל שויה שליח אמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ע"כ מהני תרי סוגיי למדנו בבירור דשליח שטעה אפילו בכל שהוא המקח בטל אלא דאיכא למידק בהני תרי סוגיי דרבא קשיא מדידיה לדידיה דבקידושין אמר רבא דאי שויה שליח דמצי אמר ליה לתקוני שדרתיך וכו' דמשמע דאפילו בכל שהוא שטעה המקח בטל ובפרק אלמנה ניזונת אמר רבא אמר רב נחמן דשליח כדיינין דמשמע דוקא כשהטעות בשתות המקח בטל אבל בפחות משתות המקח קיים אמנם כבר העירו התוספות בזה בקידושין שכתבו וז"ל אבל שליח מצי אמר ליה לתיקוני שדרתיך וכו' וא"ת הא אמרינן בפרק אלמנה ניזונת שליח כמאן רבא אמר רב נחמן שליח כדיינין משמע דפחות משתות המקח קיים כדיינין ורבא גופיה קאמר הכא דאי שויה שליח מצי אמר ליה לתקוני שדרתיך וכו' משמע דהמקח בטל אף בפחות משתות ואומר רשב"ם דהתם רבא משום דרב נחמן קאמר וליה לא סבירא ליה והכא משמיה דנפשיה ור"ת מפרש דהתם מיירי בשליח הדיינין דאלמוה רבנן להיות כמותם והכא מיירי בשליח דשויה הלוקח בעצמו. אי נמי יש לומר דנהי דקאמר התם שליח כדיינין והמקח קיים האונאה מיהא צריך להחזיר והכא נמי הכי קאמר לתקוני שדרתיך וכו' וצריך להחזיר האונאה ולא כשאר אדם דפחות משתות הויא מחילה עכ"ל. נמצא דלכל הפירושים שכתבו בטלי התוספות הדין הוא דשליח שטעה אפילו בפחות משתות המקח בטל מטעם דשליח כאלמנה כדמסיק בפרק אלמנה ניזונת וכן פסקו הרי"ף והרא"ש ז"ל כמו שיתבאר לקמן בעזרת האל:
ובדרך זו הלך גם כן הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות שילוחין ושותפין (הלכה ב') וז"ל שליח שעבר על דברי משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא בין בקרקע בין במטלטלין חוזר שהרי הוא אומר לתקן שליחותי שדרתיך ולא לעוות ולא אמרו שההונייה במטלטלין שתות והעבדים והשטרות והקרקעות אין בהן הונייה אלא במוכר שלו או קונה לעצמו אבל שליח שטעה בכולם בכל שהוא חוזר ע"כ:
וכן פסק הטור בח"מ סי' קפ"ב (ס' ז' וח') וז"ל טעה וקנה ביוקר אפילו בכל שהוא המקח בטל בין במקרקעי בין במטלטלי שיאמר לו לתקוני שדרתיך ולא לעוותי לפיכך אם התנה עמו שעושהו שליח בין לתיקון בין לעיוות אם מכר לו שוה מנה בדינר או לקח לו שוה דינר במנה אינו יכול לחזור בו וחייב המשלח ליתן כפי התנאי ע"כ. וכתב הרב בית יוסף וז"ל טעה וקנה ביוקר וכו' בפ' אלמנה ניזונת וכו' ובפרק האיש מקדש גבי הא דאמר רב נחמן האחין שחלקו וכו' אמר רבא הא דאמרת פחו' משתות נקנה מקח לא אמרן אלא דלא שויה שליח אבל שויה שליח אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ובפ' אלמנה ניזונת איבעיא להו שליח כמאן וכו' והילכתא שליח כאלמנה וכתבו הרא"ש והרי"ף והילכתא שליח כאלמנה שאם טעה כל שהוא מכרה בטל וכן פירש רש"י וכתב הרא"ש משמע הא דקתני במתניתין מכרה שוה מנה ודינר במנה מכרה בטל לאו דוקא דינר דה"ה בפחות וי"מ דינר דוקא ולא נהירא כיון דאפילו פחות מכדי אונאה בטל אין חילוק בין דינר לפחות ואף על גב דלדברי ר"י שכתבו התוספות שם לרב נחמן ורבא שליח שטעה בפחות משתות המקח קיים אלא שצריך להחזיר אונאה כתב רבינו שהמקח בטל מפני שהרא"ש הסכים לפ"רפ דאפילו בכל שהוא בטל מקח גם לרב נחמן ורבא ועוד דאפילו לפ"רי היינו למ"ד שליח כדיינין אבל אנן כמסקנא נקטינן והא אסיקנא והלכתא כאלמנה הילכך לכ"ע שליח שטעה אפילו בפחות משתות בטל מקח וכן דעת הרמב"ם בפ' י"ג מהלכות מכירם ובפ' א' מהלכות שילוחין עכ"ל:
למדנו ממה שכתבנו מבל הני רבוותא לנ"ד דאפי' לא היתה אונאת האפוטרופוס אלא בכל שהוא המקח בטל משום דלא עדיף האפוטרופוס משליח וכי היכי דבשליח שטעה בכל שהוא כתבו כל הני רבוותא דהמקח בטל הוא הדין באפוטרופוס נמי דכיון דטעמא דשליח כאלמנה הוי משום דמה אלמנה יחידה אף שליח נמי יחיד האי טעמא נמי איכא באפוטרופוס דכיון דיחיד הוא המקח בטל אפילו בטעות כל שהוא וכמו שכתבנו:
ומצאנו ראיה לדברינו שדין האפוטרופוס כדין השליח ובכל שהוא שטעה המקח בטל ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ג מהלכות מכירה (הלכה ט') וז"ל במה דברים אמורים במוכר נכסי עצמו אבל השליח שטעה בכל שהוא בין במטלטלין בין בקרקעות חוזר ונראה לי שכן הדין באפוטרופוס שטעה בכל שהוא בין במטלטלין בין בקרקעות חוזר ואינו דומה לבית דין מפני שהוא יחיד ע"כ. וכתב הרב מגיד משנה וז"ל בד"א במוכר נכסי עצמו אבל השליח וכו'. בקידושין פרק האיש מקדש אבל שליח מצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ובפרק אלמנה ניזונת רו שליח כאלמנה ובכל שהוא מכרה בטל וכן פסקו בהלכות ורוב המפרשים פירשוה בשליח בית דין כל שכן בשאר שילוחים: ויראה לי שכן הדין באפוטרופוס וכו' לפי מה שפירשו דשליח בית דין הרי הוא כאלמנה אפוטרופוס שמנוהו ב"ד הרי הוא כשלוחם ויהיה זה פשוט אבל אפילו אם תמצי לומר דההוא שליח אינו בשליח ב"ד סברא הוא שאין כח אפוטרופוס יפה מכח השליח וזה דעת הרמב"ן ז"ל בקידושין פרק האיש מקדש עכ"ל:
וכמו כן פסק נמי הרב בעל הטורים (בח"מ סימן רכ"ז סעיף מ"ח) וז"ל שליח שמכר וטעה אין בו דין אונאה בין במקרקעי בין במטלטלי ואפוטרופא דינו כשליח ע"כ ודע שמ"ש הרב הנז' דשליח שטעה אין בו דין אונאה אין רוצה לומר שהמכר קיים ואין בו דין אונאה כדי לתבוע אונאתו שהרי מקור דין זה יוצא מהסוגיא שכתבנו למעלה גבי אי שויה שליח האמור בפרק האיש מקדש שאומר לו המשלח לתקוני שדרתיך וכו' ומהסוגיא שבפרק אלמנה ניזונת דמסיק הילכתא דשליח כאלמנה כמו שכתב שם הרב"י שכתב וז"ל שליח שמכר וטעה אין בו דין אונאה וכו' בר"פ האיש מקדש (דף מ"ב) אמר רבא הא דאמרת פחות משתות נקנה מקח לא אמרן אלא דלא שויה שליח אבל שויה שליח אמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וכו' ומה שאמר ואפוטרופא דינו כשליח כן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' שלשה עשר מהלכות מכירה וז"ל ונראה לי שכן הדין באפוטרופוס בכל שהוא בין במטלטלין בין בקרקעות חוזר ואינו דומה לבית דין מפני שהוא יחיד וכתב הרב המגיד שכן דעת הרמב"ן ז"ל בפ' האיש מקדש ויש סמך לדבריהם בפרק אלמנה ניזונת מדאסיקנא דשליח כאלמנה ולא כדיינין משום דמה אלמנה יחידה אף שליח יחיד לאפוקי ב"ד דרבים נינהו: עכ"ל ועוד דאם זה הוא פירושו דברי הרב הנז' ז"ל סותרים זה את זה שהרי הוא עצמו כתב בח' אבן העזר סימן ק"ד וז"ל שליח שמכר וטעה ונתאנה. המכר בטל ואפילו בכל שהוא שנתאנה בין הוא שליח בית דין או שליח כל אדם ע"כ וכן כתב בח"מ סי' קפ"ב שכבר כתבנו לשונו למעלה אלא ודאי נראה שפירוש דברי הרב הנז' במ"ש אין בו דין אונאה פירושו אין בו דין אונאה אלא ביטול מקח שאפילו בכל שהוא שטעה המקח בטל ועיין בבית חדש בח' ובסי' הנ"ל וכן כתב נמי בפירוש הרב"י בשולחנו הטהור (בח' ובסי' הנ"ל סעיף ל') וז"ל בד"א במוכר נכסי עצמו אבל השליח או אפוטרופוס שטעה ונתאנה בכל שהוא בין במטלטלין בין בקרקע חוזר ע"כ וזה פשוט: הרי מבואר דאפוטרופוס דינו כשליח ועוד דבנ"ד כבר היה היתום גדול כמו שמפורש בשאלה וידוע דאפוטרופא לדקנני לא מוקמינן וא"כ הוי גרוע משליח: זהו מה שנראה להשיב על הספק הראשון שנסתפק החכם השואל. זולת אם יש מנהג בעיר בין התגרים נגד מה שכתבנו. ומעתה אין מקום לספק השני שנסתפק החכם השואל כדי להשיב עליו:
כלל העולה מכל מה שכתבנו דיכול האפוטרופוס לחזור בו ולבטל המקח כיון שנתאנה ביותר על שתות בין לדעת כל הפוסקים שפסקו כתנא קמא דיש אונאה גם באבנים טובות ומרגליות ובין לדעת רבינו חננאל שפסק כרבי יסודה דאמר דאין אונאה באבנים טובות ומרגליות משום שאדם רוצה לזווגן מטעם דעד כאן לא קאמר רבי יהודה דאין בהם אונאה אלא עד כדי דמיהן אבל ביותר מכדי דמיהן אפי' ר' יהודה מודה דאית בהו אונאה ובנ"ד היתה האונאה יותר מכדי דמיהן ואף על פי שכבר עבר כל כך זמן משעת המכירה לא אמרינן דמחל לו מפני דמוכר חוזר לעולם עד שידע שנתאנה והוא לא ידע עד שבא היתום ואמר לו ואין לומר שמחמת דוחקו מכר וזלזל במכירתו וידע ומחל ועתה בא ורוצה לחזור בו. או נתייקר השטר בנתיים ומשום הכי רוצה לחזור בו עתה לפי שאין מפורש מכל זה כלום בשאלה ועוד שבאבנים טובות ומרגליות אין הכל בקיאים בהם לידע ערכם כמה הם שוים כדי שנאמר שמפני דוחקו זלזל במכירתו וידע ומחל ועוד משלו היה מוכר ולא מאחרים אם היה דחוק הילכך לא אמרינן הכי אלא לא ידע שנתאנה עד שבא היתום וגם מטעם אחר נראה לומר בנ"ד דיכול לחזור בו ולבטל המקח אפילו לא היתה האונאה אלא בכל שהוא מפני דאפוטרופוס הרי הוא כשליח ושליח שמכר וטעה אפילו לא נתאנה אלא בכל שהוא המקח בטל משום דשליח כאלמנה כדמסיק תלמודא בפרק אלמנה ניזונת ועוד דאפוטרופוס דנ"ד גרוע הוא משליח שהרי כבר היה היתום גדול בשעת המכירה וקיימא לן דאפוטרופא לדקנני לא מוקמינן וכיון שכן חייב הלוקח להחזיר לו האבן טובה שלקח ממנו והמוכר יחזיר לו מעותיו אם לא שיש מנהג הפך מזה בין הסוחרים: זהו מה שנראה לי לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה להורות. ואשאל מהאל שמלכותו יכון עד שיבא ינון אכי"ר:
תם ונשלם ביום חמישי חמשה עשר לירח בולבשנת ובסדר ותלך ותתע במדבר באר שבע לפ"ק
הצעיר יעקב כלא"א כמוהר"ר דור פידאנקי זצ"ל