שאלה ראובן איש זקן חלה את חוליו אשר ימות בו והיו לו שני בנים קטנים בני י"ב שנים וישלח וקרא לשמעון ועשאו אפוטרופוס בעד בני והניח להם עשרה אלפים זהובים בידו על פיו ובאו ועל פיו יבואו בכל תיקוני אפוטרופוס ונפטר כבית עולמו וחל"יש ואחר חודש ימים מת יהודה אחיו של ראובן בלא בנים והניח אלף מאות זהובים לבני אחיו היתומים הניזכרים וכששמעו שמת דודם והניח להם הסך גדול עמדו שניהם בב"ד בהשלמת דעתם והקדישו כל נכסים שהניח להם אביהם ביד שמעון הנזכר מבעיא לן השתא אם יש יכולת ביד היתומים להקדיש מעותם שיש ביד האפוטרוסים או לא מי אמרינן הואיל ואינו ברשותם וגם שלא הגיעו עדיין לי"ג שני' אין הקדישן הקדש או דילמא אמירתו לגבוה במסירתו להדיוט והוי כאילו נכנס כבר ליד הגזבר ואת"ל שקנה הקדש אכתי מבעיא לן היכא דעמד האפוטרופוס בב"ד וצווח ככרוכיא שאינו רוצה בהקדש זה מי אמרינן הואיל והמעות ברשותו וגם שהוא במקום אב ליתומים יכול לעכב או דילמא הואיל והקדישו היתומים המעות פקע זכותיה ויד הקדש על העליונה ועתה ידידי יחיד שבקדושה מראשי חבריא יניק וחכים כבן עזאי בשוקי טבריה הראיני תשובתך הרמתה בפילפול וראיה כפרצידא דתותי קלא איזה דרך ישכון אור ולהיכן הדין נוטה ומן ה' תהי משכורתך שלמה:
תשובה ראה ראיתי דברי החכם השואל סני ועוקר הרים מפרחי כהונה מתלמידיו של אהרן ידיו רב לו במלחמתה של תורה ובפילפולא חריפא העמיק שאלה נפת תטפנה שפתותיו אמריו אמרי טעם חכו ממתקים וכולו מחמדים ובאתי להשתעשע בלהבי אש דת חמדת דברות קודש ואשא ואתן בכל דבריו ואען ואומר:
תנן בפ' יוצא דופן דף מ"ה ע בבת י"א שנה ויום אחד נדריה נבדקין בת י"ב שנה ויום אחד קיימין ובודקין כל י"ב בן י"ב שנה ויום אחד נדריו נבדקין בן י"ג שנה ויום אחד נדריו קיימין ובודקין כל י"ג קודם לזמן הזה אע"פ שאמרו יודעים אנו לשם מי נדרנו לשם מי הקדשנו אין נדריהם נדר ואין הקדשן הקדש לאחר הזמן הזה אע"פ שאמרו אין אנו יודעים לשם מי נדרנו לשם מי הקדשנו נדרן נדר והקדשן הקדש ופ' רש"י נבדקין אם ידעה לשם מי נדרה ולשם מי הקישה: קודם הזמן הזה כגון בתנוקת קודם שתבא ר"ה של י"ב ובתנוק קודם ר"ה של י"ג: אין נדריהם נדר דקטנים הם אחר הזמן הזה בתנוקת מבת י"ב ויום אחד ולמעלה ובתינוק מיג' שנה ויום אחד ולמעלה אפילו אמרו אין אנו יודעים וכו' גדולים הם ובכלל שוטה נמי לא מחזיקינן להו דסופן לבא לכלל דעת ואין שוטה אלא המקרע כסותי והלן בבית הקברות והיוצא יחידי בלילה אבל תוך הזמן הזה אם יודע לשם מי נדר הוי נדר ואם לאו לא הוי נדר דקטן הוא
ואמרינן בגמרא דף מ"ו ע"ב הקדיש ואכלו אחרים רב כהנא אמר אין לוקין רבי יוחנן ור"ל דאמר תרויהו לוקין במאי קמפלגי מר סבר מופלא סמוך לאיש מדרבנן ומר סבר מופלא סמוך לאיש דאוריתא ופסק הרמב"ם כסתם משנה וכ"ר יוחנן ור"ל שכתב בפ' י"א מהלכות נדרים וז"ל קטן בן י"ב שנה ויום אחד וקטנה בת י"א ויום אחד שנשבעו או שנדרו בין נדרי איסר בין נדרי הקדש בודקין אותן ושואלין אותן אם יודעין לשם מי נדרו ולשם מי הקדיש נדריהן נדר והקדשן הקדש לא ידעו אין בנדריהם כלום וצריכין בדיקה כל השנה כולה שהוא שנת י"ב לקטנה ושנת לקטן: קודם הזמן הזה אע"פ שאמרו יודעין אנו לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו אין נדריהן נדר ואין הקדשן הקדשו אחר הזמן הזה שנמצא הבן בן י"ג שנה ויום אחד והבת בת י"ב שנה ויום אחד אע"פ שאמרו אין אנו יודעין לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו דבריהן קיימין והקדשן הקדש ונדריהן נדרים ואע"פ שלא הביא שתי שערות וזו היא עונת נדרים האמורה בכל מקום הואיל והגיעו לשני הגדולים נדריהן קיימין אע"פ שלא הביאו סימנין ועדיין לא נעשו גדולים לכל דבר ודבר זה מדברי תורה שהמופלא סמוך לאיש הקדשו ונדרו נדר: אע"פ שנדריהן קיימין אם חללו נדרן או נשבעו והחליפו אינן לוקין עד שיגדילו ויביאו שתי שערות הקדישו ובא הגדול ונהנה מן ההקדש שהקדישו לוקה משום שנדריהם נדרים מן התורה כמו שביארנו עכ"ל וקשה לי על דבריו שנראה שסותרים כאן למה שכתב בפירוש המשניות שכאן כתב שאחר הזמן הזה שנמצא הבן בן י"ג שנה ויום אחד והבת בת י"ב שנה ויום אחד אע"פ שאמרו אין אנו יודעים לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו דבריהם קיימין והקדשן והקדש ונדריהן נדרים אע"פ שלא הביאו שתי שערות ובפירוש המשניות כתב הא דאמרינן בת י"ב שנים ויום אחד ובן י"ג שנה ויום אחד נדריהן קיימין ואפילו אמרו אין אנו יודעים וכו' בתנאי הבאת שתי שערות ולמטה בגוף כמו שביארנו במקומות ביבמות ובכתובות וכו עכ"ל וכדי לישב דעת הרמב"ם צריך לומ' שמה שכתב כאן בחיבורו ואע"פ שלא הביאו שתי שערות לא קאי על מה שכתב בן י"ג שנה ויום אחד ובת י"ב שנה ויום אחד שנדרו וכו' אע"פ שאמרו אין אנו יודעים וכו' אלא על מה שכתב קטן בן י"ב שנה ויום אחד וקטנה בת י"א שנה ויום אחד שנדרו וכו' בודקין אותן ושואלין מהן אם יודעין לשם מי נדרו לשם מי הקדישו נדריהם נדר והקדשן הקדש ואע"יפ שלא הביאו שתי שערות ובזה יתישבו דברי הרמב"ם וכן נראה שהיא סברת מוהרי"קא בשולחנו הערוך בי"ד ס' רל"ג שהביא דברי הרמב"ם ובחלוקת בת י"א שנה ויום אחד ובן י"ב שנה ויום אחד ששאלו אותן כתב ואע"פ שלא הביאו שתי שערות:
והנה אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת צריכים אנו לעמוד על דברי החכם השואל ולהבין ענין שאלתו דלפום ריהטא יש להסתפק בדבריו שכתב מבעיא לן השתא אם יש יכולת ביד היתומים להקדיש מעותם שביד האפוטרופוס מי אמרינן הואיל ואינו ברשותם שנראה שמניח שהמעות הללו שיש ליתומים ביד האפוטרופוס הוי דבר שאינו ברשותם וזה אינו דאם כן ודאי דאין הקדשן הקדש דהא קיימא לן אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו כמו שכתב הרמב"ם בפ"ו מהלכות ערכין ועוד מה שכתב וגם לא הגיעו עדיין לי"ג שנים ואם המעות הללו הוי דבר שאינו ברשותם מה לי אם הגיעו לי"ג שנים אם לא אפילו גדולים נמי אין הקדשן הקדש שהרי הקדישו דבר שאינו ברשותם ועוד מה שצדד ואמר או דילמא אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט מה מסירה שייך הכא כיון שהמעות אינם ברשותם אם כן נימא בכל מקום שאמרו אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט אבל כשנבין הטיב דברי הח"ה נראה שכוונתו לשאול אם המעות הללו שביד שמעון האפוטרופוס הוי דבר שברשותם של יתומים או לא מי אמרינן כיון שלא היגיעו לידם וגם אין בהם כח להוציאם מיד האפוטרופוס כיון שאינם גדולים או דילמא כיון שהיגיעו לעונת הנדרים והמעות שלהם הוי דבר שברשותם והוי כאילו נכנסו כבר ליד ההקדש וכיון שנכנסו ליד ההקדש יש כח בידם להוציאם מיד האפוטרופוס וביאור דבריו כך הם: מה שאמר מבעיא לן השתא אם יש יכולת ביד יתומים להקדיש מעותם שיש ביד שמעון האפוטרופוס או לא מי אמרינן הואיל ואינו ברשותם לאו דווקא אינו ברשותם ממש אלא כלומר שצא היגיעו לידם ומה שאמר וגם לא היגיעו עדיין לי"ג שנים כלומר שכיון שלא הגיעו לי"ג שנים אין כח בידם להוציא המעות הללו מיד האפוטרופוס עד שיהיו גדולים והוי דבר שאינו ברשותם ואין הקדשן הקדש או דילמא אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט כלומר שכיון שהמעות שלהם והם הגיעו לעונת הנדרים והקדשן הקדש הוי כאילו הם גדולים והוי דבר שברשותם והוי כאילו כבר נכנס לד ההקדש כיון שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ויכולים עכשיו להוציא המעות מיד האפוטרופוס ואת"ל שקנה הקדש כשכבר הקדישו ולא עיכב האפוטרופוס אכתי מבעיא לן היכא דעמד האפוטרופו' בב"ד קוד' שיקדישו וצווח ככרוכיא שאינו רונ' בהקדש זה מי אמרינן כיון שגילה דעתו קודם שיקדישו שעדיין אין יד ההקדש באלו המעות והם בידו וגם הוא במקום אב ליתומים שמשתדל בטובתם ועושה כל צורכיהם וגם יש כת בידו להוציא מעותם ולקנות דברים שהם צריכי' ועוד דברים רבים (שבכאן אין מקום להאריך לאומרם כולם) יכול לעכב שלא יקדישו ואם הקדישו הקדישו דבר שאינו ברשותם או דילמא כיון שהקדישו פקע זכותיה ויד ההקדש על העליונה ע"כ:
ואחר שנתברר לנו דברי הח"ה כדי להשיב תשובה נכונה קודם כל דבר נביא הגמרא והפוסקים אשר מפיהם אנו חיין ומימיהם אנו שותים לידע מה הם הדברים שהם ברשותו של אדם ויכול להקדישן ומה הם הדברים הנקראים דבר שאינו ברשותו ואינו יכול להקדישן וכדי שנכוון אל האמת נחלה פני אל גדול ונורא שיצילנו משגיאות ויפתח לנו שערי אורה יאר עינינו בתורתו התמימה וידריכנו בדרך הישרה אכ"יר
דע שנמצאו שלושה דינים בדברי הפוסקים במקדיש דבר שאינו בידו אי מקרי דבר שברשותו או לא הדין הראשן הוא שכל דבר שיש לאדם ביד חברו והקדישו אם היה אותו דבר פיקדון וכפר בו הנפקד או שהיה אותו דבר גזל ביד חברו אם היה מטלטלין אפילו יכול להוציאו בדיינים הוי דבר שאינו ברשותו ואין הקדשו הקדש ואם הוא קרקע אם יכול להוציאו בדיינים הקדשו הקדש ואם אינו יכול להוציאו בדיינין אין הקדשו הקדש והדין הזה נלמד מהא דאמרינן בפ' שנים אוחזין דף ו' ההוא מסותא דהוו מנצו עלה בי תרי האי חמר דידי הוא והאי אמר דידי הוא קם חד מנייהו אקדשה פרשי מיניה רב חנניא ורב אושעיא וכולהו רבנן ואמר ליה רב אושעיא לרבה כי אזלת קמי דרב חסדא לכפרי בעי מיניה וכו' ופ' רש"י מסותא מרחץ: פרשי מיניה מלרחוץ בה וכו' ואחר דשקיל וטרי הגמרא עלה שואל מאי הוי עלה דהאי מסותא תא שמע דאמר ר' חייא בר אבין הוה עובדא בי רב חסדא ורב חסדא ביה רב הונא ופשטא מהא דאמר רב נחמן כל ממון שאינו יכל להוציאו בדיינים הקדישו אינו קדוש הא יכול להוציאו בדיינים הקדישו קדוש אע"ג דלא אפקיה והאמר רבי יוחנן גזל ולא נתייאש הבעלים שניהם אינם יכולים להקדישו זה לפי שאינה שלו זה לפי שאינה ברשותו מי סברת דמסותא דמטלטילים עסקינן במסותא מקרקעי עסקינן דכי יכול להוציאו בדיינים ברשותיה קיימא: ופ' רש"י עובדא הוה בי רב חסדא ורב חסדא בי רב הונא מעשה היה בא לפני רב חסדא ורב חסדא הביאו לפני רב הונא: שאינו יכול להוציאו וכו' והאי נמי דחזינן ליה דאין יכול להוציאו בדיינים שאין לו ראיה בדבר אין הקדשו הקדש הא יכול להוציאו בדיינים בתמיה: שאינה ברשותו והא סתם גזילה יכולין להוציאו בדיינים היא: במסותא במטלטלים כגון גיגית: מקרקעי דכל היכא דאיתיה ברשות מריה קיימא דקרקע אינה נגזלת ושפיר פשיטנא מהא דאי הוה ליה ראיה עלה הקדשו הקדש: עכ"ד הרי לך דמקי הגמרא דבמסותא מקרקעי אסקינן דכי יכול להוציאו בדיינם מקרי דבר שברשותו אבל מטלטלים אפילו יכול להוציאו בדיינים כל שאינו בידו כגון גזל או פקדון שכפר בו הנפקד הוי דבר שאינו ברשותו ואינו יכול להקדישו וכן כתב הרמב"ם בפ' ו' מהלכות ערכין וז"ל אין אדם ממקדיש דבר שאינו ברשותו כיצד היה לו פיקדון ביד אח וכפר בו זה שהוא אצלו אין הבעלים יכולין להקדישו אבל אם לא כפר בו הרי הוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא במה דברים אמורים במטלטלין אבל קרקע שגזלה וכפר בה אם יכול להוציאה בדיינין הרי זה יכול להקדישה ואע"פ שעדין לא הוציאה שהקרקע הרי היא ברשות בעליה הגוזל את חברו ולא נתיאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו וכן כל כיוצא בזה עכ"ל וכתב ה"ה אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו עד הרי היא ברשות בעליה בריש מציעא גבי ההוא מסותא דהוו מנצו עלה בי תרי עכ"ל וכן כתב הרי"ף בריש מציעא וכן פסק מוהרי"קא בש"ע י"ד ס' רנ"ח ס"ו:
והדין השני הוא שאם היה לאדם פיקדון אצל חבירו ולא כפר בו הנפקד והקדישו הרי זה הקדש כמו שכתבתי בשם הרמב"ם והדין הזה נלמד מההוא עובדא שהביאו בפ' הספינה דף פ"ח ההוא גבר דאייתי קארי לפום נהרא אתו כוליה עלמא שקול קרא קרא אמר להו הרי הן מוקדשין לשמים אתו לקמיה דרב כהנא אמר להו אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו הוא דקיצי דמייהו אבל לא קיצי דמייהו ברשות מרייהו קיימי ושפיר אקדיש ופ' רשב"ם קרא דלעת: שקול קרא לקנות אמר להם הרי הן מוקדשים לשמים לפי שלא היה יודע ממי ישאל מעותיו היה רוצה לאוסרן להם: אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו דכי יקדיש איש את בתו כתיב והכא נמי כיון דקייצי דמייהו זכו בהם כדשמואל: ברשתיה דמרייהו קיימי ויכול להקדישו דלא דמי לגזלן דאמרינן שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו דהכא לאו אדעתא למגזל שקלינהו אלא לקנותן וכיון דלא קייצי לא סמכא דעתייהו דשמא ירצה למוכרו ביוקר ודעתן להחזירן ומשים הכי ברשותיה דמרייה קיימי עכ"ל הרי לך דמוקי הגמרא דכל דלא קייצי דמייהו הרי הוא ברשות בעליו אע"פ שאינו בידו כיון שאם לא ירצה למוכרן אלא ביוקר יחזרו אותם הלוקחים אין צריך להוציאם בדיינם דדוקא במטלטלים אפילו יכול להוציאם בדיינים כשהקדישו אינו קדוש כשצריך דיינים להוציאו כגון גזל או פיקדון שכפר בו הנפקד אבל דבר שיחזרו אותו מאלהם ואין צריך דיינים להוציאו כגון הני קארי אפילו אינו בידו יכול להקדישו ומינא לפיקדון שביד חברו ולא כפר בו שאינו צריך דיינים להוציאו ודאי שאם הקדישו שהוא קדוש וכן כתב הרי"ף בפ' שנים אוחזין על ההיא סוגי' שהבאתי לעיל משמיה דגאון וכן כתב הרמב"ם בפ' ו' מה' ערכין וכן כתבו הר"אש וכן פסק הרב ב"י בי"ד ס' רנ"ח:
והדין השלישי הוא שאם יש לאדם הלואה על חברו והקדישו אינו קדוש והדין הזה כתב הרב נ"י בשם הר"ן על ההיא דאמרינן כל שאתה יכול להוצאו בדיינין והקדישו קדוש דווקא מקרקעי אבל מטלטלי לא כתב וז"ל והא סתם גזלה יכול להוציאו בדיינים הוא כתב הר"ן מכאן נראה ברור שאין אדם יכול להקדיש מלוה בשטר שיש לו אצל חברו דהא ליתיה ברשותיה ומחוסר גוביינא אבל מטלטלים דפיקדון יכול להקדישן דבכל דוכתא ברשותיה דידיה נינהו וכמו שכתב הרי"ף משמיה דגאון והכי מוכח בההוא גברא דאיית קארי דבפ' הספינה עכ"ל: וגם מדברי הרי"ף נראה כן שכתב בריש פ' שור שנגח ד' וה' על ההוא מעשה שהביא הגמרא דההוא גברא דתקע לחבריה וחייבוהו סלע מדינה אמר לה ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא לא בעינא ניהבוה לעניי הדר אמר להו ניתבוה ניהלי דאזיל אברי ביה נפשאי אמר ליה רב יוסף כבר זכו ביה עניי ואע"גב דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן ידי עניים אנן וכו' ופרש"י יד עניי אנן דרב יוסף גבאי של עניים היה עכ"ל: כתב איכא מאן דפשט מהא דמאן דיהיב מידי לעניי באמירה ובעא למהדר ביה מצי הדר ביה ואמר הכי מדאמר רב יוסף ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה אכן ידי עניים אנן שמעינן מינא דדינא דעניים כדינא דהדיוט דמי דבהדיוט אי אמר לה חד לחברי מנה לי בידך תנהו לפילוני במעמד שלושתן קנה ואי לא לא קנה הכי נמי דינא דעניים ומשום הכי אמר רב יוסף ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה בדינא דמעמד שלושתן אנן ידי דעניי אנן ואנן אמרינן בפיך זו צדקה אלמא בדיבור מחייב והאי דאצטריך רב יוסף הכא למימר ואע"גב דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן ידי עניים אנן דאלמא אי לאו הכי הוה מצי למהדר ביה לאו משום דדין עניים כדין ההדיוט דמי אלא משום דההיא פלגא דזוזא לאו ברשותיה הוה קאי דהא לא אחא לידיה כדאמרינן אמר רב כל ממון שאין יכול להוציאו בדיינם והקדישו אינו קדוש ואקשינן הא יכול להוציאו בדיינים והקדישו קדוש והאמר ר' יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים ממנו שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו ואוקימנא להא דרב במקרקעי דכי יכול להוציאו בדיינין ברשותיה קאי ושמעינן מינה דבמטלטלי אפילו ממון שהוא יכול להוציאו בדיינים והקדישו אינו קדוש ומשום הכי אמר ליה רב יוסף אנן ידי דעניי א דלא גרע מדינא דהדיוט דקנו במעמד שלושתן אבל מידי דאיתיה ברשותיה ואמר הרי הוא לעניים כבר זכו ביה עניי ולא מצי הדר ביה כדאמר בפיך זו צדקה מחייב עלה לאלתר דהא קיימי עניים עכ"ל משמע מדבריו דשטר חוב שיש לאדם על חברו כל זמן שלא גבהו הוי דבר שאינו ברשותו ואם הקדישו אינו קדוש אלא אם כן היה במעמד שלושתן דאז אפילו בהדיוט קנה אבל בלאו הכי לא:
ומעתה נבא לנ"ד ונימא דלכאורא נראה שהיתומם הללו שהקדישו מעותם שיש להם ביד שמעון האפוטרופוס שאין הקדשן הקדש מכמה טעמי חדא דהוו מטלטלים ואמרינן שאפילו יכול להוציאם בדיינים שאם הקדישן אינו קדוש והוי כמו שטר חוב שיש להם על האפורופוס שאם הקדשוהו אינו קדוש ועוד אפילו היו קרקעות נראה שלא היו יכולים להקדשן דדווקא כשאמרו שהקרקעות ברשות בעליו בכל מקום שהם כשיכול להוציאם בדיינים אבל בנ"ד שאינו יכול להוציאם בדיינים עד שיגדילו נרא' דלא אמרינן שהם ברשותם ואם כן אינם יכולים להקדישן:
ועוד נראה מטעם אחר שאין יכולת ביתומים להקדיש מעותם שיש להם ביד האפוטרופס כיון שאינם גדולים שכתב הרמ"בם בפ' כ"ט מהל' מכירה קטן עד שש שנים אין הקנייתו לאחרים כלום ומשש שנים עד שיגדיל אם יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח ומתנתו מתנה בין בדבר מרובה בין בדבר מועט בין במתנת בריא בין במתנת ש"מ וכו' במה דברים אמורים בקטן שאין לו אפוטרופוס אבל אם היה לו אפוטרופוס אין מעשיו כלום אפילו במטלטלין אלא מדעת האפוטרופוס שאם רבה לקיים מקחו וממכרו ומתנתו במטלטלים קיים עכ"ל ואם כן כמו שאמרו בקטן שהוא אחר שש שנים שממכרו ממכר ומתנתו מתנה ואם יש לו אפוטרופוס אין מעשיו כלום עד שיגדיל אם כן בנ"ד נמי נימא שאע"פי שקטן בן י"ב שנה ויום אחד שהקדישו הקדש אם יודע לשם מי נדר דווקא שאין לו אפוטרופוס אבל יש לו אפוטרופוס אין מעשיו כלום אלא אם כן היה מדעת האפוטרופוס ואם כן היתומים הללו שהקדישו אין הקדשן הקדש זהו הנראה לכאורא:
אבל אחר העיון והחקירה בדבר נרא' שהקדש זה שהקדישו היתומים הללו הוי הקדש והוי דבר שברשותם מה שהקדישו שהמעות הללו שיש להם ביד האפוטרופוס יש להם דין פיקדון ואם כן כל שלא כפר בהם האפוטרופוס יכולים להקדישן שהאפוטרופוס יש לו דין שומר חנם שפטור מגנבה ואבדה ואינו חייב אלא בפשיעה כמו שכתב מהרר"קא בשולחן ערוך בח"ה ס' ר"נ וא"כ יש לו תורת פיקדון ולא דמי להלואה שהתם כל האחריות על הלווה ואין למלוה אחריות עליו כלל וא"כ יצא מרשותו ונכנס לרשות הלווה לפיכך אם הקדישה המלווה לא עשה כלום דהוי דבר שאינו ברשותו אבל בנ"ד שהאחריות על היתומים מגנבה ואבדה הוי דבר שברשותן והוי פיקדון שיש להם ביד האפוטרופוס וכיון שלא כפר בהם האפוטרופוס כנראה מדברי השאלה והם גם כן היגיעו לעונת הנדרים שהרי הם בני י"ב שנים וחודש והם הקדישו בהשלמת דעתם כמו שכתב הס' ה' ודאי שהקדשן הקדש ואפילו היה לאפוטרופוס דין שומר שכר היה הקדשן הקדש שכשאמרו שהפיקדון ברשות בעליו בכל מקום שהוא לא חילקו בין שהוא ביד שומר שכר או ביד שומר חנם שכל שהוא פיקדון הרי הוא ברשות בעליו אמרו בין שהיה השומר שומר חנם או שומר שכר אם הקדישוהו בעליו הוי הקדש: וההיא דהרמ"בם דהלכות מכירה שהבאתי לעיל שקטן שהוא אחר שש שנים שמכר או שנתן שמעשיו קיימים ואם יש לו אפוטרופוס לא עשה כלום אלא אם כן היה מדעת האפוטרופוס לא דמי שהתם מדאורייתא כל שאינו גדול אין בדבריו כלום אבל מדרבנן שיהיו דבריו קיימין אם יודע בטיב משא ומתן כדי שלא יבטל וימצא מי שימכור לו ויקח ממנו וכשיש לו אפוטרופוס אינו צריך לזה שהרי יכול לעשותו מדעת האפוטרופס לפיכך אוקמוה אדאורייתא ומשום הכי אין בדבריו כלום אבל בנ"ד שהיתומים הללו הגיעו לעונת הנדרים והקדשן הקדש מן התורה כמו שכתבנו למעלה שהמופלא סמוך לאיש נדרו נדר מדאורייתא והרי הם כגדולים לעניין זה אין לחלק בין יש להם אפוטרופוס לאין לו אפוטרופוס דכיון שהמעות ברשותם הקדשן הקדש ואפילו צווח האפוטרופוס ככרוכיא שאינו רוצה בהקדש זה לא צייתינן ליה:
ואין לדחות ולומר שכשאמרו בפקדון שלא כפר בו הנפקד שהוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא היינו טעמא שכשישאל אותו המפקיד מן הניפקד יתננו לו בכל שעה שירצה אבל בנ"ד שאין כח ביתומים להוציא המעות הללו מיד האפוטרופוס עד שיגדילו אע"פ שלאחר שיגדילו יתננו להם בכל שעה שירצו שהרי אינו כופר בהם מכל מקום כיון דהשתא אינם יכולים להוציאם אמינא דהשתא מיהא הוי דבר שאינו ברשותם ואינם יכולים להקדישן זה אינו דגרסינן בפ' אע"פ דף נ"ט גבי הא דתנן המקדיש מעשה ידי אשתו הרי זו עושה ואוכלת המותר ר"מ אומר הקדש ר' יוחנן הסנדלר אומר חולין אמר שמואל הלכה כר' יוחנן הסנדלר ומקשה הגמרא ומי אמר שמואל הכי והתנן קונם שאני עושה לפיך אינו יכול להפר ר"ע אומר יפר שמא תעדיף עליו יותר מן הראוי לו ר' יוחנן בן נורי אומר יפר שמא יגרשנה ותהא אסורא לחזור לו ואמר שמואל הלכה כר' יוחנן בן נורי וכו' אלא אמר רב הונא בריה דרב יהושוע באומרת יקדשו ידי לעושהן דידים איתנהו בעולם וכי קאמר הכי מי מקדשא הא משעבדא ליה דאמרא לכי מגרישה ומי איכא מידי דאילו השתא לא קדיש ולקמיה קדיש אמר ר' אילעא אלמא לא אילו האומר לחברו שדה זו שאני מכר לך לכשאקחנה ממך תיקדש מילא קדשה מתקיף לה ר' ירמיה מי דמי התם בידו להקדישה הכא אין בידה לגרש את עצמה הא לא דמיא אלא לאומר לחברו שדה זו שמכרתי לך לכשאקחנה ממך תיקדש דלא קדשה מתקיף לה רב פפא מי דמי התם גופה ופירות בידה דלוקח הכא גופה ביד הוא הא לא דמיא אלא לאומר לחברו שדה זו שמשכנתי לך לכשאפדנה ממך תיקדש דקדשה מתקיף לה רב שישא בריה דרב אידי מי דמי התם בידו לפדותה הכא אין בידה לגרש את עצמה הא לא דמיא אלא לאומר לחברו שדה זו שמשכנתי לך לעשר שנים לכשאפדנה ממך תיקדש דקדשה מתקיף לה רב אשי מי דמו התם לעשר שנים מיהא בידו לפדותה הכא אין בידה לגרש את עצמה לעולם חלא אמר רב אשי קונמות קאמרת שאני קונמות דקדושת הגוף נינהו וכדרבא דאמר רבא הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מדי שיעבוד ונקדשו מהשתא אלמוה רבנן לשיעבוד דבעל כי היכי דלא תיקדש מהשתא ופ' רש"י מי אמר שמואל הכי והאמר שמואל לעיל במותר לאחר מיתה פליגי ועלה אמר ר' יוחנן הסנדלר חולין ואע"פ דהשתא דידיה הוא אלמא טעמא דר' יוחנן משום דבר שלא בא לעולם הוא שעדיין לא מתה ואין לו רשות במותר הואיל ואינו מעלה לה מעה כסף ובהא אמר שמואל הלכה: והתנן קונם שאני עושה לפיך מה שאני עושה יהיה קונם לפיך יהיה עליך כהקדש מליהנות לו: אינו צריך להפר נדר זה שאין בה כח להקדשו לפי שהוא שלו: שמא תעדיף עליו יותר ממה שפסקו לה חכמים משקל חמש סלעים דמותר זה אינו שלו ויכולה להקדישו: ר' יוחנן בן נורי אומר אף עיקר מעשה ידיה צריך הפרה: שמא יגרשנה ויהא הנדר חל שמשגרשה אינה משועבדת לו למעשה ידיה: ותהא אסורה לחזור לו לפי שנאסר מעשה ידיה עליו ואי אפשר לו ליזהר שלא תטחן ולא תאפה וכל שאר מלאכות השנויות במשנתינו שהאשה עושה לבעלה: ואמר שמואל הלכה וכו' אלמא לכשיגרשנה חל הנדר אלמא אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם שעדיין לא גירשה באומרת יקדשו ידי וכו' שהמלאכה כמי שבאת לעולם ועל הגרושין שלא באו קא מסיק ואזיל ומתניתין באומר מעשה ידיך הקדש ומי איכא וכו' כלומ' תירצת לא בא לעולם המלאכה לא בא לעולם דגירושין לא תירצת דאילו השתא לית לה רשות להקדושי והיכי יקדיש לקמיה אלמא לא בתמיה: מי לא קדשה אם מכרה וחזר ולקחה: בידו להקדישו שהרי עכשיו שלו וכי הכי דאילו אקידשה בסתם קדשה כי אמר נמי תיקדוש לקמיה קדשה:. הא לא דמיא מסקנא דקושיא היא: התם גבי מכרתי לך אין לו עכשיו בה לא גוף ולא פירות ואין אדם מקדיש דבר שאינו שלו:. הכא גופא בידה הוא והרי יקדשו ידי אמרה: הא לא דמיא מסקנא דאתקפתא הוא: לא דמיא אלא להא לא דמו לשדה זו שמשכנתי לך סתם אלא לאומר שדה זו שמשכנתי לעשר שנים דאין בידו לפדותה ולהקדישה עכשיו: דקדשה דהא שלו היא: דקדושת הגוף נינהו כקדושת מזבח שאין להם פידיון כך חין פדיון לקונם להיות ניתר למי שנאסר עליו שהרי אינו הקדש גמור לתפוש פדיונו אלא אסור על אדם אחד וכיון דקדושת הגוף הוא מפקיע מדי שיעבוד שהיה משועבד לבעלה וחייל ולקמן פריך אם כן מאי אריא שמא יגרשנה מהשתא חייל הקדש כגון ששיעבד שורו לבעל חוב והקדישו מפקיע שיעבוד המלוה וגובה חובו ממקום אחר וזה כשר לקרבן ואינו גזול דלא הוי קני ליה אלא לגובינא בעלמא ודווקא קדושת הגוף אבל קדושת דמים דבדק הבית לא מפקיע שיעבוד כדתנן בערכין מוסיף עוד דינר ופודה את הנכסים הללו וכו' חמץ עשה חמצו אפותיקי לגוי והגיע הפסח איסור חמץ מפקיע משיעבוד הגוי ונאסר בהנאה והא דתנן גוי שהלוה לישראל על חמצו אחר הפסח מותר בהנאה מוקמינן לה התם בשהרהינו אצלו שמסרו בידו משכון: ושיחרור עשה עבדו אפותיקי ושיחררו הלוה משוחרר וזה גובה חובו ממקום אחר וניקדשו מהשתא מאו אריא דקתני שמא יגרשנה מהשתא נמי קדיש: אלמוה רבנן לשיעבודיה דבעל בעודה תחתיו דשוייה כלוקח גמור ולא כמלוה: עכ"ל
נימצינו למדים מזאת הסוגיא שכל דבר שאינו בידו של אדם עכשיו וגם אין כח בידו להוציאו עד אחר זמן כיון שלאחר אותו הזמן יש בידו להציאו יכול להקדישו שהרי הממשכן שדהו לעשר שנים והקדישו לאותו הזמן הוי הקדש אע"פי שאין בידו להוציאו עכשיו כיון שלאחר אותו הזמן יכול לפדותו ואם כן בנ"ד שודאי יבאו המעות הללו לידם של יתומים כשיגדילו מכ"ש שהקדשן הקדש שהרי לא יצאו כלל מרשותם והם ביד האפוטרופוס בתורת פיקדון שהוא ברשות בעליו כמו שהוחכנו למעלה וגם אינו צריך שום מעשה שיבאו לידם כמו בשדה הממושכנת שצריך לפדותו ואע"ג שהתם אינו מקודש עד שיגיע הזמן ההוא היינו טעמא מפני שיש שיעבוד המלוה ואין הקדש מוציא מדי שיעבוד אלא בשיש בו קדושת הגוף אבל זה אין בו קדושת הגוף שאינו קדושת מזבח אבל בנ"ד שאין בו שיעבוד כלל שהרי המעות של יתומים הן ואינו ביד האפוטרופוס אלא להשתדל בטובתם חל עליהם הקדש מיד ומוציאם אותם מיד האפוטרופס:
ואין לחלק ולומר דבשדה הממושכנת אם הקדישו לאחר זמן המשכון דהקדשו הקדש מפני שהוא קרקע והקרקעות הם ברשות בעליו מה שאין כן במטלטלים שהרי הפקדון כשאינו כופר בו הנפקד כבר אמרנו שהוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא ואע"פ שהוא מטלטלים ועוד כשאמרו בקרקעו' שהם ברשות בעליו בכל מקום שהם ויכולין להקדישן היינו כשיכולים להוציאם בדיינים וזה שמשכן שדהו לעשר שנים אינו יכול להוציאו עד אחר הזמן הזה ואם כן כמו שאנו חושבים בשדה הממושכנת כאילו הגיע הזמן ההוא להיות דבר שברשותו גם כן בנ"ד נימא כאילו הגיע הזמן שהם גדולים להיות דבר שברשותן ואם כמו שכשהם גדולים הוי דבר שברשותן שהרי הוא פקדון שאינו כופר בו הנפקד כמו כן בזמן הזה הוי דבר שברשותם וכיון שאין שיעבוד עליו כלל קנה ההקדש מיד ומוציאים את המעות מיד האפוטרופוס ואז כח בידו למחות כיון שהמעות ברשותם של יתומים והם הגיעו לעונת הנדרים:
הכלל העולה מכל מה שכתבתי שהמעות הללו שיש ליתומים ביד שמעון האפוטרופוס שהקדישוהו שהקדשן הקדש כיון שאינו ביד שמעון הנזכר אלא בתורת פקדון והוא אינו כופר בהם והם הגיעו לעונת הנדרים שהרי ההם בני י"ב שנים וחדש וידעו לשם מי הקדישו ואין שמעון יכול לעכב ואפילו צוח ככרוכיא שאינו רובה בהקדש זה לא צייתינן ליה ומוציאין אותו מידו זה הנראה לעניות דעתי: בשנת ובסדר וגאלתי אתכם בזרוע נטויה לפ"ק:
נאם הצעיר מנשה דילגאדו יצ"ו: