שאלה ד ראובן קיבל סחורה ממדינת הים ודרכה להתיבש ולהקל ממשקלה ושמעון בא אליו לקנות הסחורה הנ"ל אמנם לוי אוהבו בקש ממנו שישאיר לו בביתו ארבע מאות ליטרין ושהוא יקבלם ממנו כפי הערך אשר ימכור לשמעון ונתרצה ראובן בדבר והוציא מן הסחורה הנ"ל ארבע מאות ליטרין ושקל בפני שני פועלים וייחד להם מקום בביתו לכשיבא לוי הנ"ל לקבלה ומכר על הנותר לשמעון ויהי אחר עבור חדש ימים בא לוי לקבל מסחורות הנ"ל ורצה שישקלום בפניו ומצא שפוחת ממשקלם ארבע למאה ועל זה נפלה קטטה ביניהם לוי טוען שדרך התגרים לשקול הסחורות בעת המסירה וכיון שנפחת' ממשקלה רוצה לנכות ממנו אלו הששה ליטרין וראובן טוען שחסד גדול עשה לעשות רצונו לתת לו אלו ד' מאות ליטרין כפי הערך אשר מכר כל הסחורות הנ"ל דאלולי בקשת רצונו הנ"ל כבר היה שמעון לוקח הכל ושלכן התחכם לשקול אלו הד' מאות ליטרין בפני הפועלים ולכן תובע משלמין כל הד' מאות ליטרין הנ"ל וכדי להשקיט המריבה הנ"ל מביניהם הסכימו לבא בעזה שלמם ולשאול מה הדין נותן שורק הנ"ל לכן חקר מאס בכה
תשובה קודם כל דבר צריכים אנו לדרוש ולחקור בדברי ה"ה אם המקח הזה של הסחורה הזאת נעשה באחד מדרכי הקנית דהיינו בנתינת הדמים או במקצתו או רשומת המקח או תקיעת כף שאם היה המקח הוה בדברים בלבד כמו שנראה מדברי השאלה ולא הוה בו דרך מדרכי הקניה אם כן במה היה המריבה הזאת ומה טעם יש בה כדי לדון שכל ואחד בין המוכר בין הלוקח יכולים למכור כמה שירצו ואין אחד יכול לכוף את חברו לדבר מן הדברים כמו שמצינו בגמר':
בבבא מציעא ד' מט. רב כהנא יהבו ליה זוזי אכיתנא לסוף אייקר אתא לקמי' דרב אמר ליה ממאי דנקיטת זוזי יהב להו ואידך (המותר) דברים נינהו ודברים אין בהם משום מחוסרי אמנה דאיתמר דברים רב  אמר אין בהם משום מחוסרי אמנה ורבי יוחנן אמר יש בהם משום מחוסרי אמנה רבי יוסי ברבי יהודה אמר מה ת"ל הין צדק והלא הין בכלל איפה היה אלא לומר לך שיהא הן שלך צדק ולאו שלך צדק אמר אביי ההוא שלא ידבר אחד בפה ואחד בלב שמע מינא הנושא ונותן בדברים אינו כלום ע"כ:
וכן כתב הרמב"ם בפרק ראשון של פכירם וזה לשונו המקח אינו נקנה בדברים אפילו העידו עליהם עדים כיצד בית זה אני מוכר לך עבד זה אני מוכר לך יין זה אני מוכר לך ופסקו הדמים ורצה הלוקח ואמר קניתי ורצה המוכר נאמר' מכרתי ואמרו לעדים הוי עלינו עדים שמכר זה ושלקח זה הרי זה אינו כלום וכאילו לא היו דברים מעולם ע"כ:
וכתב המגיד משנה אינו נקנה בדברים זה פשוט ומבואר בפרק הזהב מיהו ואע"פי שלא קנה אלא בדברים יש בו משום מחוסרי אמנה כמו שכתב בפרק שביעי ע"כ ושם כתב הרמ"בם הלכה ח' וזה לשונו הנושא ונותן בדברים הרי זה ראוי לעמוד בדבורו אע"פי פי שלא לקח מן הדמים כלום ולא הניח משכון וכל החוזר בו בין מוכר בין לוקח אע"פי שאינו חייב לקבל מי שפרע הרי זה ממחוסרי אמנה ואין רוח חכמים נוחה הימנו:
וכתב ה"ה וז"ל מימרא דר' יוחנן ובריית' בהזהב ודלא כרבי ויש חשד שום דדוקא בעד תרעא כלומר שלא הוקר המכר ולא הוזל אבל בתרי תרעי שהוזל או שהוקר אין בדברים משום מחוסרי אמנה ואין בזה ראייה ברורה והעיקר דבכל גוונא יש בדברים משום מחוסרי אמנה וזה דעת הרב רבינו אברהם בן דוד והרשב"א ז"ל עכ"ל:
וכן כתב הטור בהלכות שילוחין סי' קפט וזה לשונו אין בדברים נגמר בדברים שמאוה לחברו היאך אתה נותן לי חפץ זה ואמר לו בכך וכך ונתרצו שניהם ופסקו הדמים יכולים לחזור שניהם אפילו היה המכר בפני עדים ואמרו להם הוו עלינו עדים שמכר זה ושלקח זה אינו כלום עד שיגמור המקח כל דבר ודבר בראוי לו קרקע לשי' קנינו ובעלי חיים לפי קינם ושאר שהמטלטלים לפי קנינה ע"כ וכן פסק הב"י בהלכות שילוחין בשולחנו הטהור בסי' הנזכר:
ועוד כתב הבי' בהלכות מקח וממכר סימן רד' סעיף ז' וזה לשונו הנושא ונותן בדברים בלבד הרי זה ראוי לו לעמוד בדבורו אעפ"י שלא לקח מהדמים כלום ולא רשם ולא הניח משכון וכל החוזר בו בין לוקח בין מוכר אע"פי שאינו חייב לקבל מי שפרע הרי זה ממחוסרי אמנה ואין רוח חכמים נוחה הימנו ע"כ:
ועל כן בנדון דידן צריכים אנו לומר אחד משני דברים או שהמקח של הסחורה הזאת היה בו אחד מדרכי הקנייה שנקשרו בו או שכל אחד מבעלי דינין רוצין לעמוד בדבורם ואינם רוצים להיות מכת האנשים מחוסרי אמנה כיון שכל אחד מהם מודה זה בממכרו זה במקחו ואם כן צריכים אנו עדין למודעי ולילך אל הנושאים והענינים הדומי' כדי לברר האמת ולהביא לאור הדין עם מי:
איתא בגמר' בבא בתרא דף צ"ג ע"ב מתני' המוכר פירות לחברו הרי זה מקבל עליו רובע טנופת לסאה תאנים מקבל עליו עשר מתולעות למאה מרתף של יין מקבל עליו עשר קוססות למאה קנקנים בשרון מקבל עליו עשר פיטוסות למאה: גמ' תאני רב קטינא רובע קטנית לסאה ועפרורית לא והאמר רבה בר חייא קטופסאה משמי' דרבה בורר צרור מגרנו של חברו נותן לו דמי חטין קוטנית רובע עפרורית פחות מרובע ועפרורית רובע לא והתניא המוכר פירות לחברו חטין מקבל עליו רובע קטנית לסאה שעורים מקבל עליו רובע. נישובות לסאה עדשים מקבל עליו רובע עפרורית מאי לאו הוא הדין לחטים ולשעורים שאני עדשים דמעקר עקרי להו וכו':
ופירש"י נותן לו דמי חיטין שהרי הפחיתו במדה דאיהו הוה מזבין ליה עם החטין ועפרורית מקבל לוקח אפל לחזור ולערב אינו יכול דהשתא עשה מעשה עולה בידים וכתיב לא תעשו עול וגם לוקח לא אחולי מחיל אלא מה שנתערב מעצמו עם התבואה בעל כורחו של מוכר ע"כ:
וכן כתב הרמ"בם בפרק יא' הלכה יא' וזה לשונו המוכר חיטים לחברו מקבל עליו רובע קטנית לכל סאה שעורי' יקבל עליו נישובות לכל סאה עדשים מקבל עליו רובע עפרוריות תאנים מקבל עליו עשר מתליעות לכל סאה מכר  לו שאר פירות מקבל עליו רובע טנופות לכל סאה נמצא יתר על השיעורים האלו כל שהוא ינכה את הכל ויתן לו פירות מנוקין וברורים שאין בהן כלום:
וכן כתב הטור ח"מ סי' רכ"ט וכן פסק מרן בשולחנו הטהור בח"מ בסי' הנ"ל וז"ל וכל זה מיירי בהמוכר סתם כמו שכתב הטור בסימן הנ"ל החוכר לחברו חיטים סתם וכו':
שמעינן מינה שכל דבר פיסולת שבפירות כל אחד ואחד כפי דרכו יקבל השיעור הקצוב ואינו יכול לטעון שום טענה כנגדו וכן הדין בכל דבר שנתערב מעצמו:
וכמו כן בנ"ד אמרינן דכיון דדרך אותה הסחורה להתיבש ולהקל כשיעור ד' למאה כיון שמכרו ראובן סתם צריך לוי לקבלו כמו שהיא ואין יכול לנכות ממנו כלום והמקח קיים ואע"פ שהוא עדיין בביתו של ראובן הוה ברשותו של לוי כיון שלוי יחד לו מקום שבקש שישאיר לו בביתו ד' מאות ליטרין והתחכם ראובן לשקול אלו הד' מאות ליטרין בפני הפועלים:
ואם אמר אומר הא דינא הוא דדבר של מדה ומשקל בטעות כל שהוא חוזר כדאמרינן בגמרא בקידושין דף מ"ב ע"ב אמר רב נחמן האחין שחלקו הרי הן כלקוחות פחות משתות נקנה מקח יותר על שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר הונאה אמר רבא הא דאמרן פחות משתות נקנה מקח לא אחרן אלא דלא שויא שליח אמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי. והא דאמרן יותר משתות בטל מקח לא אמר אלא דלא אמר נפליגינן בשומא דבי דינא אבל אחר נפלוג בשומא דבי דינא קיים דתנן שום הדיינין שפיחתו שתות או הותירו שתות מכרן קיים והא דאמרן שתות קנה ומחזיר הונאה לא אמרן אלא במטלטלי אבל ממקרקעי' אין אונאה בקרקעות ובמקרקעי לא אמרן אלא דפלוג בעלויא אבל דפלוג במשחתא לא כדרבא דאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמשקל ושבמנין אפילו פחות מכדי הונאה חוזר ע"כ:
ופירש רש"י חוזר שאין זה כשאר הונאות דקיימא לן בהזהב דף מ"ט פחות משתו' מחיל איניש דהתם אין כל אדם יכול לצמצם הדמי' אבל טועה במדה טעו' היא דאדעתא דהכי לא עביד ע"כ ובוודאי שה"ה במשקל ובמנין:
וכן פסק הרמ"בם בפרק ט"ו מהלכות מכירה וז"ל המוכר לחברו במדה או במשקל או במנין וטעה בכל שהוא חוזר לעולם שאין הונייה בדמים אבל בחשבון חוזר ע"כ וכתב הרב המגיד שכתב הרב ן' מגש דהאי חוזר פירושו שהמקח קוים ומחזיר מה שחסר אבל אין בטעות כזה בשום צד בטול מקח אפילו ביותר משתות כיון דלא הוי טעותא בסך הערך והאריך בזה עכ"ל:
וכן פסקו הטור ומר"ן בסי' רל"ב מהלכות מקח וממכר וז"ל המוכר לחבירו במדה ובמשקל או במנין וטעה בכל שהוא חוזר לעולם אונאה אלא בדמים אבל בחשבון חוזר כיצד מכר לו מאה אגוזים בדינר ונמצאו ק"א או ב"ט נקנה המקח ומחזיר הטעות עכ"ל:
ואם כן בנ"ד הלא הוא דבר של משקל ואיך כתבנו שאין יכול הלוקחו לנכות ממנו כלום אבל יש לחלק דהיכא אמרינן דדבר של משקל חוזר לעולם היינו דוקא היכא דטעה ונתן יותר או פחות אבל בנ"ד לא היה בו טעות כלל כיון ששקלו בפני הפועלים ובקש שישאיר לו מקום בביתו אלא שהסחורה נתייבש להקל כדרכו בתוך עבור חדש ולכן הודיעו ללוי וצריך לקבלה כחות שהיא אחר שנשאל לסוחרים אם סחורה כזאת פוחת בתוך עבור חדש בשיעור הזה:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דצדק ראובן בדבר הסחורה הזאת שמכר ארבע מאות ליטרין ממנה ללוי הלוקח כפי הערך שמכר שמעון ועשה לו חסד לתתם לו וע"כ צריך לוי לקבל הד' מאות לטרין האלו כמות שהם בלי פחת וחסרון ולא יכול לנכות ממנו כלום כיון שהפחת הזה בא ממילא בסחורה הזאת שדרכה להתיבש שיעור ד' למאה בזמן עבור חדש וכל זה הוא כפי הדין במקום שאין שם מנהג אבל במקום שדרך הסוחרים ליתן משקל הקצוב בשטת המכירה אע"פ שפוחת הכל כמנהג המדינה. הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב מורה צדק היושב טל כסא ההוראה יצ"ו נשלם ונגמר כ"ה לחדש תמוז בשנת ובסדר אלה המצות והמשפטים:
אני הצעיר יוסף פיזא יצ"ו
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זואגך זוואנן-בורג שטראט