שאלה ראובן שמעון ולוי שנשתתפו כולם בסחורה וכל אחד מהם הטיל חלקו לכיס אמנם לא היו החלקים שוים אלא ראובן נתן שבע מאות מנה שמעון נתן שש מאות ולוי נתן שלש מאות ולא התנו ביניהם כלל לעניין הריוח אלא נשתתפו בסתם גם לא כולם מתעסקים בסחורה אלא ראובן ושמעון לבדם ועל פיהם יצאו ועל פיהם יבואו הדברים ויהי אחרי הימים באו כולם לחלוק הריוח והנה קמה מריבה ביניהם על זה ראובן ושמעון רוצים שיחלקו ביניהם כפי החלק שכל אחד מהם הטיל לכיס דאע"פ שכתב הרמב"ם ז"ל דהשותפים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים יחלוקו לפי מניינם ולא לפי המעות לא נאמר זה אלא בשביל שמתעסקים בסחורה אבל בכאן שהיה לוי יושב ובטל והם לבדם עשו כל הטורח ולוי טוען שאין הלכה כמותם מפני דדין השותפים הוא בהחלט ואף שהרמב"ם כתב שהשותפים שנתעסקו כולם הוא מפני שמן הסתם כך הוא אבל הוא הדין אם לא יתעסקו ואף שיודה שיש חילוק מה בזה הוא דווקא שישלם להם שכר טורחם אבל לא בשביל זה יטלו כפי חלקם יורנו המורה היכן הדין נוטה:
תשובה גרסינן בפרק מי שהיה נשוי דף צ"ג ע"ב אמר שמואל שנים שהטיל לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבה מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע מתיבי שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה ותיובתא דרבה לא בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה מאי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו אדתני סיפא זה לקח בשלו וזה בשלו ונתערבו זה מטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותי' ליפלוג וליתני בדידה בד"א בשור לחריש' ועומד לחריש' אבל שור לחריש' ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הכי נמי קאמר בד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שיר לחרישה ועומד לטביחה נעשה כמי שלקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו תנן וכן שלשה שהטילו לכיס הותירו או פיחתו כך הם חולקין מאי לאו פיחתו פיחתו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן לא הותירו זוזי חדתי פיחתו אסתירא דציניתא ופירש רש"י שור לחריש' שלקחו בהם שור לחרוש וחורשים בו ואין חלקו של של זה מועיל בלא חלקו של זה כלום הילכך חולקין בשוה אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו וכו' שהרי מתחלק לאבריו והאי דנקט ראשית מקחן לחרישה רבותא אשמעינן דאע"ג דמעיקרא אדעתא דלמיפלג בשוה נחות לשותפות השתא דשבח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאבריו יטול איש לפי מעותיו: לקח זה בשלו שוורים בריאים במאתים וזה בשלו שוורים כחושים במנה:. זה נוטל לפי מעותיו דשור כחוש אין עבודתו דומה לשל בריא: ליפלוג בדידה אף כשהטילו לכיס מעות ולקחו בהמה אחת יחלוקו ולימא זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו וכו': פיחתו פיחתו ממש וכו' וקתני כך הן חולקין לפי המעות ותיובתא דשמואל: זוזי חדתי שמטילים זוזים ישנים ונתנו ונשאו בהם עד שנעשו חדשים ויוצאים הם בהוצאה הילכך חולקין לפי המעות דכל חד מאי דיהב שקיל אבל אם הותירו יותר על החשבון השכר לאמצע איסתירא דציניתא שנפסלה המטבע ואין יוצאה בהוצאה ומי שיש לו מכה בפיסת רגלו מתחת קושר מהם שם דמעליא חלודה דידהו כדאמרינן במסכת שבת יוצאים בסלע שעל הצינית ומפרש בגמרא מאי צינית בת ארע' דכיון שישנו בעין נטל כל אחד כחשבון שהטיל אבל אם פיחתו מאה או חמשין זוז זה מפסיד מחצה וזה מפסיד מחצה שהשכר וההפסד לאמצע עכ"ל נראה מדבריו שכתב שור לחרישה ועומד לטביחה שלקחו בהם שור לחרוש וכו' אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו וכו' דדווקא בששחטוהו והו' מתחלק לאבריו אבל מכרוהו חי אע"פ שנמלכו בו קודם מכירה לטביחה השכר לאמצע ולרב המנונא אפילו טבחוהו ממש השכר לאמצע: אבל מדברי הרי"ף אינו נראה כן שכתב אבל שור לחרישה ועומד לטביחה פירוש כגון שנמלכו עליו להעמידו לטביחה לחלוק באבריו ואח"כ נזדמן להם ומכרוהו חי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הואיל ואילו טבחוהו וחלקו באבריו היה זה נוטל שליש מגופו וזה נוטל שני שלישים ורב המנונא אמר אפילו לקחו שור לחריש' ועומד לטביחה השכר לאמצע הואיל וכשהוא חי מכרוהו ועדיין לא חלקו שכיון שלא חלקו עדיין השותפות קיימת ולפיכך השכר לאמצע עכ"ל משמע מדבריו דכשמכרוהו חי פליגי רבה ורב המנונא דלרבה אף על פי שלקחוהו לחרישה וגם מכרוהו חי כיון שנמלכו בו לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ולרב המנונא כיון שלא שחטוהו השכר לאמצע אבל שחטוהו דברי הכל זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו כך פירשו הרא"ש ובעל העיטור לדברי הרי"ף וזה הפירוש נראה יותר נכון למשמעות לשון הגמרא שאמר שור לחריש' ועומד לטביחה דמשמע שעומד לטביחה אבל לא טבחוהו ואם היה כפי' רש"י היה לו לפרש ולומר אבל שור לחרישה וטבחוהו אלא ודאי כמו שכתבנו:
והר"ן כתב לדעת הרי"ף דבטבחוהו הכל מודי' שהשכר לאמצע וזה הפירוש א"א לישבו לא בדברי הגמרא ולא בדברי הרי"ף שהרי בהדיא אמרינן בגמ' דטבוחה מהניא טפי לשוויי דיטול כל אח לפי מעותיו וחרישה מהניא טפי לשוויי השכר לאמצע דהא בלקחו שור לחרישה ועומד לטביחה פליג רבה ואמר דכל אחד יטול לפי מעותיו ובלקחו שור לחרישה ועומד לחרישה לכ"ע השכר לאמצע ואם כן היאך אפשר לומר דבטבחוהו הכל מודים שהשכר לאמצע ובמכרוהו חי יחלוק רבה ויאמר שכל אחד יטול כפי מעותיו וזה מבוטל בעצמו ועוד שהרי הרי"ף בעצמו כתב בהדיא הואיל ואילו טבחוהו וחלקו באבריו זה נוטל שליש מגופו וזה נוטל שני שלישים דמשמע שאם שחטוהו דברי הכל יטול כל א' כפי מעותיו ואם כן איך ואמר דאם טבחוהו דברי הכל השכר לאמצע ושמא טעות סופר יש בדברי הר"ן וצריך לומר דבטבחוהו דברי הכל כל אחד יטול כפי מעותיו וכמו שפירשו הרא"ש ובעל העיטור דברי הרי"ף וכן עיקר:
ולעניין הלכה כתב הרי"ף דהלכה כשמואל אליבא דרב המנונא דסתמא קאמר שמואל השכר לאמצע לא שנא לקחו לחרישה ועומד לחרישה לא שנא לקחו לחרישה ועומד לטביחה ומתניתא מסייעא ליה דתניא שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואף על גב דאוקמא רבה בשלקחו שור לחרישה ועומד לחרישה שינויא הוא ולא סמכינן אשינויא וכן כתב הרא"ש בשם רבינו חננאל וכן דעת הרמב"ם בפ' רביעי מהלכות שותפין וכן דעת בעל העיטור וכן פסק מהרי"קא בשולחנו הערוך בח"ה סי' קע"ו ואע"ג שנמצא כתוב בשערי רב אלפס דהלכה כרבה אכל מקום כיון דבהלכות כתב בהדיא דהלכה כרב המנונא וגם כל הפוסקים סוברים כן הכי הלכתא:
אבל אכתי פס גבן לברורי ספק אחד אם כשאמר רב המנונא שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע היינו דווקא כשלקחוהו לחרישה כיון שכשירדו לשותפות היה על מנת ליחלק לאמצע אבל אם לקחוהו לטביחה אפילו מכרוהו חי זה ניטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו או דילמא הוא הדין אם לקחוהו לטביחה והא דנקט שור לחרישה לאו דווקא אלא לישנא דרבה נקט וגם אם לקחו אלו השותפין במעותם פירות או סחורות הראויות ליחלק ומכרום מה דינם אם יחלקו לפי מעותם או אם יהיה השכר לאמצע:
כתב הרמב"ם בפרק ד' מהלכות שותפין וז"ל השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלוש מאות ונתעסקו עסקו כולם בממון ופחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מניינם לא לפי המעות ואפילו לקחו שור לטביחה שאילו טבחוהו נוטל כל אחד מבשרו כפי מעותיו אם מכרוהו חי ופחתו או הותירו השכר או הפחת לאמצע וכו' וכתב הרב כסף משנה ז"ל השותפין שהטילו לכיס וכו' כתובות בפ' מי שהיה נשוי וכו' כתב הר"ן דלרב המנונא לאו דווקא לקחו מתחלה לחרישה אלא אפילו לקחו לטביחה ועומד לטביחה ונמלכו ומכרוהו חי השכר לאמצע אלא דלישנא דרבה נקט וראייה לדבר מדאותבינן עליה דשמואל אליבא דכ"ע מדתנן התם וכן שלשה שהטילו לכיס הותירו או פחתו כך הם חולקים כלומר כדקתני בבא דלעיל מינה דחולקים לפי מעות: מאי לאו פחתו פחתו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא הותירו זוזי חדתי פיחתו אסתירא דציניתא וכו דאם איתא דאפילו רב המנונא מודה דבדבר הראוי להתחלק חולקין לפי מעות מאי דוחקייהו לשנויי הכי ולא אוקמוה כגון שלקחו פירות או סחורה הראויה ליחלק אלא ודאי משמע דאפילו בכהאי גוונא השכר לאמצע וטעמא מפורש בירושלמי עכ"ל הר"ן וכך הם דברי רבינו שכתב אפילו לקחו שור לטביחה ועומד לטביחה וכו' עכ"ל:
והראש כתב ורב המנונא אמר אפילו שור לחרישה ועמד לטביחה השכר לאמצע לאו דווקא כשלקחוהו לחרישה דהוא הדין לקחוהו לטביחה ועומד לטביחה או לקחו פירות וכלים הראוים ליחלק אלא משום דרבה נקט שור לחרישה ועומד לטביחה נקט איהו נמי האי לישנא ותדע מדאקשי לרבה מהא דתניא שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אלמא לרב המנונא ניחא ואי אמרת דבשור לטביחה חולקים לפי מעות לרב המנונא נמי קשיא אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו זה נוטל לפי מעותיו ליפלוג ולתני בדידה במה דברים אמורים בשיר לחרישה ועומד לטביחה אבל שור לטביחה ועומד לטביחה חולקין לפי המעות ועוד מדאקשינן בגמרא לרב המנונא ממתניתין דקתני וכן שלושה שהטילו ולא אשכח פירוקא אלא בזוזי חדתי ומאי דוחקיה לאוקומי בשינויא דחיקא כהאי לוקמיה בשלקחו סחורה בסתמא הכי דעתם המשתתפים לקנות פירות או סחורה הם משתתפים אלא על כרחיך דלרב המנונא אפילו שור לטביחה ועומד לטביחה או סחורה הראויה ליחלק פלגי בשוה וטעמא כדאיתא בירושלמי אמר רבי אלעזר כשהיתה הסלע חסרה או יתירה אבל לשכר ולהפסד שלהן חולקין בשוה וקשה הדין יהב מאה דינרים והדין חמשין ואת אמרת הכי חבריא אמרין יכיל הוא לממר על ידי עשרה דינרין סליקא פרקמטיא פירוש דרך קונים סחורה לקנות סחורה במאה דינרים ואלמלא עשרה דינרים לא היית יכול לקנות ע"כ דהוה פרקמטיא זעירה הוה פרקמטיא רבה מאי פירוש אם נשתתפו פו במעות הרבה היה יכול לקנות כמה סחורות בלא שותפו אמר רבי בון בר חייא יכול הוא לממר ליה עד דאת חד זבן אנא מזבן עשרה זמנין עד כדין כמקום קרוב היה המקום רחוק אמר רבי אילא יכול הוא לממר ליה עד דאת אזיל מאתי חד זמן אנא אזיל ואתי עשרה זימנין ע"כ ויש מפרשים דרב המנונא לא אמר אלא בשור לחרישה ועומד לטביחה אבל בשור לטביחה מודה רב המנונא דחולקין לפי המעות ולא תיקשי ליה אדתני סיפא לקח זה בשלו וכו' ליפלוג ולתני בדידה כדלעיל דטפי קרי ליה בדידה מאי דמוקי הכל בשור לחרישה ומפליג בין הטילו לכיס ובין לקח זה בשלו וזה בשלו ממאי דהוה תני הכל בהטילו לכיס והוה מפליג בין שור לחרישה ובין שור לטביחה והא דלא שני רב המנונא מתניתין בשור לטביחה ועומד לטביחה משום דמלתא דפשיטא היא ומאי קמ"ל מתניתין ומשני הותירו זוזי חדתי ולעולם בשור לחרישה ועומד לטביחה ואפילו הכי חולקין לפי המעות שלדעת כן נשתתפו שאם לא ירויחו אלא חילוף המעות שבשביל ריוח מעט לא יקפידו אלא כל אחד יטול כפי מעותיו וכן נמי פחתו אסתירא דציניתא עכ"ל וכתב עוד הראש דשמעתתא רווחא כפירושא קמא ואף הירושלמי אמר כן בהדיא ואף אם היה פירוש קמא דחוק ראוי לדחוק ולפרש כדי להשוות שתי הגמרות יחד וכל שכן שהוא מרווח וכן דפת רוב המפרשים שבכל מיני שיתוף סחורות אם נשתתפו בסתם לוקח המועט כמרובה בשכר או בהפסד והטעם כמפורש בירושלמי או משום דאיבעי ליה לאיתנויי בעל המאתים שיטול ברווח כפי הקרן ומדלא התנה אנו אומדים דעתו שהסכים שיטול בעל המנה חצי הריוח לפי שהוא חריף ובקי במשא ומתן או משום אמתלא אחרת לפי שדרך כל המשתתפין להתנות לחלוק הריוח לפי הקרן ומדלא התנה אומדנא דמוכח הוא עכ"ל וכתב הרב בית יוסף בסי' רע"ו ומדברי התוספות נראה דסבירא להו כפירושא בתרא וכן דעת הרי"ף והרמ"בם כמו שכתבתי ע"כ והוא מה שכתב באותו סי' שלדעת הרי ף סחורות הראויות ליחלק חולקין לפי המעות מק"ו משור לחרישה ועומד לטביחה ושחטוהו שכל אחד נוטל לפי מעותיו ואע"פי שמעיקר' כשירדו לשותפות ירדו לפרקמטיא הנחלקת לאמצע מכל מקום כיון ששחטוהו ועומד לחלוק לאבריו כל אחד יטול כפי מעותיו מכל שכן כשקנו סחורות הראויות ליחלק שכשירדו לשותפות היו ראויות לכך וכתב עוד שכך הם דברי הרמ"בם ע"כ והיינו כפירוש בתרא שהביא הרא"ש ולכאורא קשה טובא על דבריו שהרי הרמ"בם בעצמו כתב בפרק רביעי מהלכות שותפין ואפילו בשור לטביחה ועומד לטביחה וזה כפירוש קמא דהר"אש דאילו לפירוש בתרא דווקא קאמר רב המנונא בשור לחרישה ועומד לטביחה וגם הרב בעצמו בכסף משנה כתב שדברי הרמ"בם כדברי הר"ן שכתב דהיא הדין בשור לטביחה ועומד לטביחה וגם אם קנו סחורות הראויות ליחלק שחולקין לאמצע והוא הפירוש בעצמו שהביא הר"אש בפירוש קמא ואיך כת' כחן שהרי"ף והרמ"בם סוברים כפירוש בתרא ועוד שבאותו כסף משנה כתב שדעת הרמ"בם כדעת הרי"ף דאפילו בשור לחרישה ושבחוהו שחולקין לפ' המעות ואם כן מכל שכן סחורות הראויות ליחלק שחולקין לפי המעות כמו שכתב הרב בעצמו בבית יוסף לדעת הרי"ף אם כן איך כתב בכ"מ שהרמ"בם סובר כדברי הר"ן ע"כ:
אבל אחר העיון והחקירה בדברי הרב נוכל לתרץ כל הקושיות הללו דע שדעת הרב שהרמ"בם והרי"ף סוברים שאפילו בשור העומד לחרישה וטבחוהו חולקין לפי המעות והוא הדין אם קנו סחורות הראויות ליחלק חולקין לפי המעות ואם מכרוהו חי אפילו בשור לטביחה ועומד לטביחה ונמלכו עליו קודם שחיטה ומכרוהו חי השכר לאמצע והוא הדין אם קנו סחורות שאינן ראויות ליחלק חולקין לאמצע ורב המנונא לאו דווקא שור לחרישה ועומד לטביחה קאמר אלא הוא הדין שור לטביחה ועומד לטביחה כמו שכתב הרב בעצמו בב"י בסוף דבריו באותו סימן ואם כן מ"ש בבית יוסף שהרי"ף והרמ"בם סוברים כפירוש בתרא דהרא"ש היינו כעניין מה שאמרו שאם קנו סחורות הראוית ליחלק שחולקין לפי המעות אבל לעניין מה שפירשו דברי רב המנונא דדוקא בשור לחרישה ועומד לטביחה קאמר אינם סוברים כמותם שהם סוברים דרב המנונא הוא הדין בשור לטביחה ועומד לטביחה כמו שכתבנו למעלה ומה שכתב הרב בכסף משנה שהרמ"בם סובר כדברי הר"ן הוא לעניין מה שכתב הר"ן דדברי רב המנונא לאו דווקא בשור לחרישה ועומד לטביחה חלא הוא הדין שור לטביחה ועומד לטביחה ודייק בדבריו שכתב וכך הם דברי רבינו שכתב אפילו שור לטביחה ועומד לטביחה ע"כ אבל לעניין מה שאמר דסחורות הראויות ליחלק שחולקין לאמצע אינו סובר כמותו ובזה העלו דברי הרב כהוגן ע"כ:
ובעל העיטור כתב דאפילו לקחוהו לחרישה וטבחוהו ומכרוהו כיון דמעיקרא לחרישה קאי והשכר לאמצע טבחוהו נמי השכר לאמצע ודינו כעומד לחרישה לדעת רב הממונא ורבה סבירא ליה כיון דבסופו לטביחה קאי הוה כשור לטביחה ועומד לטביחה לדברי הכל וחולקין לפי מעות והילכך שור לטביחה ועומד לטביחה הרי הוא ככל השותפות סתם שאם הטילו לכיס וקנו פרקמטיא הראויה ליחלק באותה שעה ומכרוהו דברי הכל לפי מעות חולקין אבל שור לחרישה אפילו עומד לטביחה וטבחוהו ומכרוהו הילכתא כשמואל אליבא דרב המנונא דכיון דבאותה שעה לא היה ראוי ליחלק וזה אינו יכול לקנות בלא זה השכר לאמצע והוא הדין אם קנו כלי אחד או מרגלית אחת שאינו ראוי ליחלק השכר לאמצע והאי דנקט שור משום דאיכא לאיפלוגי בין חרישה לטביחה והוא הדין לכיוצא בו והשכר והפסד לאמצע הדין סברא דילן לגמרא דילן וגמרא דנזיקין ירושלמית אית ליה סברא דילן והכי גרסינן התם בפרק שור שנגח תמן תנינן שלשה שהטילו לכיס רבי חייא בר בון אמר ניראין הדברים שנטלו מרגלית בו יכול לממר אילו לא עשיתי דינר לא הוה מזבנינא לך כלומר אבל דרבו לחלק מביאים לאמצע אמר רבי אלעזר אפילו דבר שדרכו לחלק בו יכול למימר ליה את פרקמטיא דידך סגי ואת מסגי בזבינתיה ואנא פרקמטיא דידי קליל ואנא מתהפך ומטי בך וכו' וגמרא דילן אזלא כרבי חייא וגמרא דנשים ירושלמי סבירא דאפילו בסתם שותפות והטילו לכיס חולקין בשוה רבי אלעזר הוא דפליג עליה כדאיתא התם אמר רבי אלעזר הדא דתימא כשהיתה הסלע חסרה או יתירה אבל לשבר ולהפסד חולקין בשוה וקשיא הדין יהב מאה דינרין והדין יהב חמישין ואת אמרת הכי חברייא אמרין יכול הוא למימר ליה וכו' ואטעמא דגמרא דילן סמכינן וכרבי חייא בד בון דירושלמי וכדכתבתי לעיל עכ"ל וכתב הרב בית יוסף הרי שהראיה שכתב הראש מהירושלמי אידחיא ליה מדברי בעל העיטור דההוא ירושלמי אליבא דרבי אלעזר הוא ורבי חייא פליג עליה כוותיה קיימא לן דאתי סהדי גמרא דילן ומשמע מדברי בעל העיטור דלחלוק לפי מעות תרתי בעינן לקחוהו לטביחה ועומד לטביחה הא לקחוהו לטביחה ומכרוהו חי או לקחוהו לחרישה וטבחיהו חולקין בשוה כן נראה לי מדכתב והילכך שור לטביחה ועומד לטביחה וכו' אבל מסוף לשונו שכתב שאם הטילו לכיס וקנו פרקמטיא הראויה ליחלק באותה שעה וכו משמע דבתר לקיחה אזלינן וצ"ע עכ"ל וכתב עוד הרב ואפשר שסובר שהכל הולך אחר שעת לקיחה שאם לקחוהו לחרישה אפילו טבחוהו חולקין בשוה ואם לקחוהו לטביחה אפילו מכרוהו חי חולקין לפי מעות וכל סחורה הראויה ליחלק חולקין לפי המעות אפילו מכרוהו יחד ואם אינה ראויה ליחלק חולקין בשוה ואם בשעת לקיחה היתה ראויה ליחלק ובשעת מכירה אינה ראויה ליחלק או איפכא היינו דין דשור לחרישה ועומד לטביחה או איפכא עכ"ל:
העולה מדברינו הוא דלדעת הרא"ש אפילו שור לטביחה ועומד לטביחה וטבחוהו וכן בכל מיני סחורות אם נשתתפו סתם לוקח המועט כמרובה בשכר ובהפסד ולפירוש בתרא שהביא הרא"ש דווקא בשור לחרישה ועומד לחרישה או לטביחה אבל בשיר לטביחה אפילו מכרוהו חי כל אחד נוטל לפי מעותיו והוא הדין בכל מיני סחורות כל שראוין ליחלק חולקין לפי המעות וכל שאינן ראויין ליחלק השכר לאמצע ולהרי"ף והרמב"ם אפילו לקחו שור לטביחה ועומד לטביחה ומכרוהו חי חולקין בשוה אבל אם טבחוהו אפילו לקחוהו לחרישה חולקין לפי המעות והוא הדין לכל מיני סחורות הראויות ליחלק שחולקין לפי המעות ושאינן ראויות ליחלק חולקין לאמצע ולדעת בעל העיטור לפי פירוש ראשון של הרב בית יוסף אם לקחוהו לטביחה ומכרוהו חי או אם לקחוהו לחרישה ואפילו טבחוהו חולקין לאמצע ואם לקחוהו לטביחה ושחטוהו חולקין לפי המעות ולפירוש השני הכל הולך אחר לקיחה אם לקחוהו לחרישה אפילו שחטוהו חולקין לאמצע ואם לקחוהו לטביחה אפילו מכרוהו חי חולקין לפי המעות והוא הדין לכל מיני סחורות הראויות ליחלק חולקין לפי המעות ושאינן ראויות ליחלק חולקין לאמצע ואם בשעת לקיחה היו ראויות ליחלק ובשעת מכירה אינן ראויות ליחלק או איפכא הכל הולך אחר שעת לקיחה ע"כ ולעניין הלכה כבר פסק הרב בית יוסף כהרי"ף והרמב"ם והכי נקטינן:
ומעתה נבוא לנדון דידן ונימא שאף שדברי החכם השואל סתומים וחתומים ולא פירש באיזו סחורה נשתתפו מכל מקום נראה מדבריו שנשתתפו בסחורה שאינה ראויה ליחלק שהרי טענותיהם של אלו השותפים מיוסדות על דברי הרמב"ם ולדעתו סחורות הראויות ליחלק חולקין לפי המעות ואם נתעסקו בסחורות הראויות ליחלק ליכא ספקא כלל שאפילו נתעסקו כולם בממון השותפות שחולקין לפי המעות ומכל מקום יהיה כוונת הח"ה כמו שיהיה נאמר שאם אלו השותפים קנו סחורת הראויות ליחלק שחולקין לפי המעות אפילו נתעסקו כלם בממון השותפות כיון שהרי"ף והרמב"ם סוברים כן והרב בית יוסף פסק כמותם ואם קנו סחורות שאינן ראויות ליחלק חולקין לאמצע שהרי לא אבינו שום פוסק שיחלוק בין נתעסקו כולם בממון לנתעסק אחד מהם לעניין החלוקה כלומר לחלוק לאמצע או לחלוק לפי הממון ואף שהרמב"ם כתב ונתעסקו כולם בממון השותפות אין לומר שאם לא נתעסק אלא אחד מהם שיחלקו לפי המעות שאם כן שמא זה שנתעסק בממון לא הביא כל כך מעות כמו האחרים ונמצא מפסיד בשביל טורחו וזה לא יעלה על הדעת אלא ודאי שאין חילוק בין נתעסקו כולם בממון לנתעסק אחד מהם לחלוק לפי מניינם או לפי המעות אם לא התנו בשעת השותפות:
ועדיין צריכים אנו למודעי אם יש כאי חשש ריבית אם יחלקו בשוה כיון שראובן ושמעון לבדם נשאו ונתנו בממון השותפות ולוי היה יושב ובטל אמרינן דאלו השלוש מאות מנה שנתן לוי החצי מלוה והחצי פקדון כמו שאמרו בגמרא האי עיסקא חציה מלוה וחציה פקדון ונמצא שהוא טורח בחצי של פיקדון בשביל החצי של המלוה ובאים לידי אבק ריבית או דילמא שלא אמרו דאיכא חשש ריבית אלא במושיב חנווני לחברו למחצית שכר או כיוצא בו שבעל המעות נותן כל המעות ואין המתעסק נותן כלום שאז ודאי בשביל חלק המלוה הוא טורח בחלק של פיקדון אבל כשנתן המתעסק גם כן מעותיו הוי ככל השותפות ואין צריך להעלות למתעסק שכר טורחו:
דבר זה שאנו מסתפקים בו נפלה עליו מחלוקת בין גאוני עולם עמודי ההוראה הלא המה הרי"ף והרמב"ם וסמ"ג לדעת הרמב"ם כי הכי דאסור ליתן מעות לחנווני למחצית שכר אם לא שיעסוק גם כן בעל המעות או שיתן לו שכר טורחו כשנתן בעל המעות הכל כך אסור אם המעות משל שניהם אם האחד מתעסק לבדו שכתב בפרק שישי מהלכות שותפי וז"ל שנים שהן נושאין ונותנין בממון השותפות אף על פי שהממון של אחד מהן הרי זה נקרא שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר ובהפסד כל מה שירצו כמו שביארנו אבל אם היה האחד בלבד הוא הנושא והנותן בממון השיתוף חף על פי שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא והנותן נקרא מת סק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נשא ונותן נקרא בעל המעות וכו' עכ"ד ולדעת הרי"ף בשערים כיון שכל אחד הביא מעותיו אע"פ שהאחד לבדו מתעסק בהן אין זה קרוי עסק אלא שיתוף חולקין הריוח וההפסד כמו שירצו ואין חוששין משום רבית וכן כתב סמ"ג במצות עשה סי' ע"ב וכדי לדון בנדון שלפנינו נביא דברי הגמרא שממנו יצא להם מחלוקת זה:
גרסינן בבבא מציעא דף ס"ע רבי אלעזר מהגרוניא זבין בהמה ויהיב ליה לאריסיה מפטים ליה ויהיב ליה רישא באגריה ויהיב פלגא רווחא אמרה ליה דביתהו אי משתתפת בהדיה יהיב לך נמי אליתא אזל זבין בהדיה פליג ליה מאליתא אמר ליה תא ניפלגיה לרישא אמר ליה השתא כמעיקרא נמי לא אמר ליה עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא הוה יהיבנא לך טפי פורתא מיחזי כרבית השתא שותפי אנן מאי קאמרת טרחנא טפי פורתא אמרי אנשי סתם אריסא למארי ארעא קמשעבד נפשיה לאתויי ליה רעיא ע"כ בגמרא ופירש רש"י ויהיב לאריסיה למחצה לשכרו להפסד: משתתפת בהדיה אילו נתת חצי המעות והיית שותף בבהמה היה נותן לך אף האליה כולה בחלקך פלגא לאיליתא כשבאו לחלוק חלק רבי אלעזר את האליה: אמר ליה אריסיה: השתא כמעיקרא נמי לא עכשיו לא תתן הראש כולה כמו שנתת בראשונה: זוזי דידי הוו וכי קבילת עלך פלגא בהפסד הוו זוזי מלוה גבך: ואי לא יהיבנא לך טפי פורתא אישתכח דקא טרחת בפלג דפיקדון משום פלגא מלוה: דטרחת טפי פורתא להכניס להוציא דאילו מזון אם הוצרך לסובין או שעורין קנית לאמצע כדרך שותפין לאתויי ליה רעיא מרעה לבהמות שאינו בריך לקנות בשוק שיש עליו לטרוח בשבילו:
וכתב הרמב"ם בפרק שישי מהלכות שותפין תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן יהיה חצי הממון בתורת הלואה וכו' והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך להעלות לו שכר של כל יום ויום אלא אפילו העלה לו דינר בכל ימי השותפות דיו וכו ואם היה זה המתעסק אריסו והיה לו עסק אחר אינו צרי' להעלות לו שכר כלל שהאריס משועבד הוא לבעל השדה עכ"ל וכתב הרב כסף משנה ואם היה המתעסק אריסו וכו גם זה שם עובדא דרבי אלעזר מהגרוניא וכו' וסובר רבינו שהוא הדין לעניין העסק שאם היה לו עסק אחר בדידיה קא טרח וההוא טירחא יתירה בלאו הכי משתעבד עבד ליה וקשה שהרי בהאי עובדא אמרינן דהיכא דכולהו זוזי דרבי אלעזר דהיינו פסק בעי למתן ליה טפי פורתא ואף על גב שהאריס היה לו מלאכה אחרת שסתם אריס הוא לעובדת הקרקע ועוד דלא אהני ליה טעמא דאריסא למארי ארעא משתעבד אלא היכא דשותפי נינהו אבל מעיקרא דכולי זוזי הוו דרבי אלעזר לא אהני טעמא דאריסא למארי ארעא משתעבד ורבינו כתב סתם דאריס אין צריך להעלות לו שכר ויש לומר שיש כמה ימים בשנה שהאריסים בטלים שאין האדמה בריכה עבודה ולכך הוה ליה אין לו עסק אחר וזהו שכתב רבינו אריסו והיה לו עסק אחר ואם איתא דסתם אריס עסק אחר יש לו למה ליה למימר והיה לו עסק אחר ואריסיה דרבי אלעזר לא הוה ליה עסק אחר ולהכי מעיקרא הוה יהיב ליה רישא באגריה אע"גב דהוה אריסיה ואחר שנשתתף הרי יש לו עסק אחר שהוא מתסק במעותיו ומשום הכי לא יהיב ליה מידי דאריסא סא למארי ארעא משתעבד אי נמי שרבינו סובר שמה שהיה נותן לו מתחלה טפי פורתא לאו מדינא דמדינא אריסא למארי ארעא משתעבד אלא משום דלא ליתחזי כרבית הוה יהיב ליה טפי פורתא ומשום מדת חסידות וכי אשתתף בהדיה ליכא למיחש תו למחזי כרביתא דכיון דשותפי נינהו משמע לאינשי שאין ליטול זה יותר מזה אי נמי דכי אמרינן שבשיש לו עסק אחר מותר הני מילי כשהוא ממין אותו עסק וכמו שאמרו בגמרא טעמא דגביל לתורא גבול לתורי אבל אם אין עסק מאותו המין אע"פ שהוא המין אחר לא ועל פי  מה שכתבתי בתירוץ ראשון וכן כתב רבינו ירוחם בדיני שותפין ולפי תירוץ זה מה שכתב רבינו ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה פירושו כשזה המתעסק משים קצת מעות בעסק עם מעות חבירו אבל כשיש לו אומנות אחרת או ועסק אחר לא ולכן קודם שנשתתף האריס עם רבי אלעזר היה נותן לו חלק יותר על החצי כדין מתעסק דלית ליה עיסקא אחרינא ולפי מה שכתבתי לעיל בישוב שני גבי שלישיתו או עשיריתו בשכרך רבי אלעזר היה מתנה עמו מעיקרא ואחר שנשתתף עמו חשיב ליה כמו אית ליה עיסקא אחרינא ואע"פ שהיה לו לתת לו חלק יתר לא נתן לו דאריסא למארי ארעא משתעבד כן נראה לי לדעת רבינו עכ"ל הרי לך שלדעת הרמב"ם אין חילוק בין שנתנו שניהם המעות בין שנתן הכל בעל המעו' והמתעסק לא נתן כלום אלא לענין שאם נתן המתעסק חלקו נקרא יש לו עסק אחר ואם כן עובדא דרבי אלעזר מהגרוניא הכי מפרשא שכשאמר רבי אלעזר לאריסו השתא שותפי אנן אין לומר שבשביל שהיה לאריס חלק בבהמה נקרא שותפות ואינו נקרא עסק וליכא כאן חשש רבית דאם כן למה היה צריך לטעם אריסא למארי ארעא משתעבד אפילו בלא טעם זה כיון שהן שותפין ודאי שכל אחד יטול בשוה ואפילו לא היה אריסו ולא היה משועבד לו אלא ודאי שהטעם כמו שפירשנו דמעיקרא כשהיתה הבהמה כולה של רבי אלעזר היה נותן לאריס שכר טורחו מפני שאע"פ שהיה אריסו כיון שאין לו חלק בה נקרא אין לו עסק אחר וכמו שכתב הרב כסף משנה ועכשיו שהיה לאריס חלק בבהמה נקרא יש לו עסק אחר וכיון שהיה אריסו והיה משועבד לו לא היה נותן לא כלום בשביל שכר טורחו אבל אם לא היה אריסו ודאי שהיה נותן שכר טורחו ואפילו היה הבהמה משניהם כיון שהאחד מתעסק בלבד מיהו בדינר לכל ימי השותפות סגי כדין המתעסק שיש לו עסק אחר וכן כתב הרמב"ם בעצמו בפירוש משנת אין מושיבין חנווני למחצית שכר וז"ל וכל זה בשלא ישים החנווני בקרן בין רב למעט אבל אם ישים בו ואפילו דינר לאלף ונתן לו יתרון איזה שיעור שיהי' חולק עמו בשוה ואין כאן רבית לפי שהוא סוחר לעצמו באותו דינר ואינו מיוחד לשימוש זה בלבד עכ"ל:
אמנם לדעת הרי"ף וסמ"ג שסוברים דדווקא כשלא נתן המתעסק כלום הוא דאיכא חשש רבית אבל כשהניח המתעסק חלקו ליכא חשש רבית עובדא דרבי אלעזר הכי מפרשא שבתחילה כשהיתה הבהמה כולה של רבי אלעזר ולא היה לאריס חלק בה נתן לו הראש בשביל שכר טורחו אע"פ שהיה אריסו והיה משועבד לו כדי לסלק איסור הרבית כיון שלא היה לאריס חלק בה ולבסוף כשהיתה הבהמה משניהם אמר לו עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא הוה יהיבנא לך פורתא מחזי כרביתא מפני שהיה טורח בחצי של פיקדון מפני החצי של מלוה וכמו שפירש רש"י השתא שותפי אנן כלומר כיון שאנחנו שותפין ליכא כאן איסור רבית כלל ומ"ש מאי קאמרת וכו' אריסא למארי ארעא משתעבד עבד לא אמר לו כך לסלק איסור הרבית דהא ליתא כמו שאמרנו אלא בא לסלק איסור גזל שכיון שהאריס היה טורח הכל ולא היה לוקח אלא החצי של הריוח נמצא שהיה טורח בחצי של רבי אלעזר בחינם וזהו שאמר לו מאו קאמרת טרחת טפי פורתא בשביל חלקי אריסא למארי ארעא משתעבד ואין לי לשלם זה הטורח שעשית בשבילי כיון שאתה משועבד לי אבל אם היה אדם אחר שלא היה אריסו היה צריך לשלם שכר טורחו ממה שטרח יותר בשביל חלקו כיון שלא התנו מעיקרא שלא יקח המתעסק כלום בשכר טורחו אבל אם התנו מעיקרא כשכל אחד הביא מעותיו שלא יקח המתעסק יותר מחצי הרויח הרשות בידם וליכא חשש רבית כלל וכן פסק הרב משה איסרילס בהגה בי"ד סי' קע"ו וז"ל וכל זה כשהאחד נותן המעות אבל אם כל אחד נתן מעותיו אפילו אחד מתעסק לבד אין כאן עיסקא אלא הוי כשותפות בעלמא עכ"ל:
נמצינו למדין לענין נדון שלפנינו שצריך שיתן לוי לראובן ושמעון חבריו שכר טורחם מה שעשו יותר בשביל חלקו לדברי הכל לדעת הרמ"בם שסובר שאפילו כל אחד הביא מעותיו איכא חשש רבית אם האחד מתעסק לבדו צריך שיתן להם כדי לסלק איסור הרבית ולדעת הרי"ף ף וסמ"ג אפילו אין כאן חשש רבית מ"מ צריך שיתן להם כדי לסלק איסור הגזל כיון שלא התנו מעיקרא כשהביאו כל אחד מעותיו שיהיו ראובן ושמעון לבדם מתעסקים ודאי  שלא מחלו שכר טורחם:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו הוא שאלו  השותפין שהטילו לכיס אם נתעסקו בסחורות הראיות ליחלק כל אחד יטול כפי מעותיו ואם נתעסקו בסחורות שאינן ראויות ליחלק יחלקו בשוה אלא שלוי צריך שישלם לראובן ושמעון שכר מה שטרחו יותר בשביל חלקו זהו הנראה לעניות דעתי:
בשנת ובסדר והייתם לי קדושים כי קדוש אני לפ"ג:
נאם הצעיר מנשה דילגאדו יצ"ו: