שאלה ראובן חלה ובשעת פטירתו צוה לבנו יהודה שלא ישא את לאה בת שמעון בשום פנים לפי שאינה ממשפח' הגונה כמוהו וכשמעו צוואת אביו קפץ ונשבע על דעת רבים שאם לא ישא לאה הנ"ל לא ישא אשה לעולם לפי שהיה לה ממון הרבה וגם היתה יפת תואר ועתה אחלה פני המשיב להתיר הספק אם מצות כבוד אב ואם גדולה ממכות פריה ורביה וישאר פנוי לפי שאביו לא צוהו שיבטל ממצות פריה ורביה אלא הוא גרם רעה לעצמו שנשבע על דעת רבים שלא ישא אשה אחרת כי אם לאה הנ"ל או מצות פריה ורביה עדיף ממצות כבוד אב ואם לפי שאביו גרם לו לישבע ולפיכך ישא לאה הנ"ל כדי שלא יבטל ממצות פריה ורביה המאיר יאיר ועליו תבא ברכת טוב השומר:
תשובה ראיתי שאלתך הנעימה אחריה יאיר נתיב יהפוך תהום לשיבה תהום אמר בי היא וים אמר יש עמדי מיוסד' על אדני פז מכל עבר ופינה אדניה הוטבעו בטוב טעם ודעת מא"יר עיני חכמים בהלכה תורה יש כאן כהו"נה יש כאן כי שפתי כ"הן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא ותחלה נבאר דין הנשבע על דעת רבים ואחר כן נשיב השאלה כפי יכולתנו ומ"ה נשאל העזר ולפניו תבא תחנתנו שיצילנו משגיאות:
מאמרם ז"ל בגיטין (דף ל"ו) תנאי היא דאיכא למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה ואיכה למאן דאמר אין לו הפרה וכו' ובתר הכי אמרו דמדרינן לה ברבים ומקשים הניחא למאן דאמר נדר שהודר ברבים אין לו הפרה אלא למאן דאמר יש לו הפרה מאי איכא למימר דמדרינן ליה על דעת רכים דאמר אמימר הלכתא אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה וה"מ לדבר הרשות אבל לדבר מצוה יש לו התרה כי ההוא מקרי דרדקי דאדריה רב אחא על דעת רבי' דהו פשע בינוקי ואהדריה רבינא דלא אישתכח דדיי' כוותיה ע"כ בגמרא:
ופרש"י תנאי היא לקמן פליגי בה בה בפירקין איכא למ"ד יש לו הפרה ואליביה לא גביא משום דמפיר לה ואיכא למ"ד אין לו הפרה ואליביה מדרי' לה ברבים וגביא: על דעת רבים כך יאמרו לו הרי אנו מדירין אותך על דעתינו וה"מ דאין לו הפרה: לדבר הרשות שאין צריכים להפרתו לצורך דבר מצוה דאדריה שלא ילמד עוד תינוקות: דהוה פשע בינוקי חובטן יותר מדאי עכ"ד: וכתבו התוספות והרא"ש אמר אמימר הילכתא אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה במכות גרסינן ברוב ספרים הילכתא נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת דבים אין לו הפרה ולפי אותה גירסה בא אמימר לפסוק דברבים יש לו הפרה וגם למאי דגרסינן הכא אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים דהשתא לא פסק אמימר בנדר שהודר ברבים וכל מקום מדלא קאמר אמימר אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה אלא אמר הילכתא אלמא בא לפסוק הלכה על דעת רבים אין לו הפרה ומדהוצרך לפסוק על דעת רבים אין לו הפרה מכלל דברבים יש לו הפרה דאם אין לו הפרה כל שכן על דעת רבים ואע"ג דאסיקנא לעיל אליבא דרב נחמן דמדרינן ליה ברבים ולענין דינא אתמר וקיימא לן כוותיה בדיני הא פריך בתר הכי הניחא למאן דאמר וכו' ולאו אמתני' דבכורות לחודה קאי אלא קאי נמי אדרב נחמן ומדאדריה נמי רב אחא לההוא מקרי דרדקי עב דעת רבים משמע דקסבר דברבים יש לו הפרה ולא מסתבר למימ' לפי שלא היו רבים מצויים אצלו הוצרך על דעת רבים מרב יוסף דאמר בערבי פסחים אידור ברבים דלא אישתא שיכרא משמע דקסבר דברבים אין לו הפרה לא קיימא לן הכי וה"מ לדבר הרשות אבל לדבר מצוה יש לו הפרה דההוא מקרי דרדקי דאדריה רב אחא דהווה פשע בינוקי ואהדריה רבינא דלא אשכח דדייק כוותיה ע"כ:
ורבינו הגדול הביא דברי אמימר כגירסא שלנו אמר אמימר הילכתא אפילו למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה על דעת רבים אין לו הפרה והני מילי לדבר הרשות אבל לדבר מצוה יש לו הפרה דההוא מקרי דרדקי וכו':
ואחר שרבינו הגדול הביא דברי אמימ' ולא הביא מחלוקת התנאים שנחלקו בנדר שהודר ברבים או על דעת רבים הורה לנו בזה כפי מנהגו הטוב דהלכ' כמאן דאמ' על דעת רבים אין לו נדר שהודר ברבים יש לו התרה וכן משמע מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ו מהלכות שבועות אחר הנשבע בינו לבין עצמו ואחד הנשבע ברבים ואפילו נשבע בשם המיוחד בה' אלהי ישראל ונחם הרי זה נשאל על שבועתו ומתירין לו נשבע על דעת רבים או שנדר על רבים אין מתירין לו לעולם אלא לדבר מצוה כיצד נשבע ותלה שבועתו בדעת רבים שלא יהנה בפלוני לעולם והוצרכו בני אותה העיר ללמוד תורה או למי שימול את בניהם או שיזבח להם ולא נמצא אלא זה בלבד ה"ז נשאל לחכם או לג' הדיוטות ומתירין לו שבועתו ועושה להם מצוות אלו ונוטל שכרו מאותן האנשים שנשבע שלא יהנה בהם ובהלכות נדרים פ"כ כתב הנודר על דעת אחרים הרי זה כנשבע על דעת אחרים וכן הנודר וחזר בו בתוך כדי דבור או שמיחו בו כתוך כדי דבור וקבל הרי זה מותר ודין כל אלו הדברים בנדרים כדינן בשבועות הרי לפניך דבשבועה כתב בפירוש שאם נשבע ברבים דיש לו התרה אבל אם נשבע על דעת רבים אין לו התרה לעולם ובהלכות נדרים כתב הנודר על דעת אחרים וכו' ולא כתב אם נדר ברבים ודברי אמימר בגמרא נאמרו על הנדר ולא על השבועה מ"מ כבר כתב הרמב"ם ז"ל ודין כל אלו הדברים בנדרים כדינן בשבועו' וכן כתבו התוספות והרא"ש והר"ן והמרדכי זכינו לדין של כל דעת הפוסקים דבין בנדרים בין השבועות על דעת רבים אין מתירין לו לעולם ואם נדר או נשבע ברבים מתירין לו ואפילו על רבים אם היה לדבר מצוה מתירין לו:
ומן התימה על הרב בית יוסף שכתב בסימן רכ"ח וז"ל ונדר שהודר ברבים יש לו התרה כן כתבו התוספות והרא"ש והר"ן והמרדכי בפ' השולח על האי מימרא דאמימר וכן פסק סמ"ג בשם הגאונים וכן נראה שהוא דעת הרמב"ם שכתב דין נדר שהודר על דעת רכים ולא כתב דין נדר שהודר ברבים וכו' ומחלה מכ"ת שהרי הרמב"ם ז"ל השוה דין הנדרים לשבועות וכבר כתב בהלכות שבועות דין נדר שהודר ברבים דיש לו התרה:
וחנה מדברי רש"י ז"ל שכתב בפי' על דעת רבים כך יאמרו לו הרי אנו מדירין אותך על דעתינו משמע מדבריו ז"ל דדווקא בעניין זה הוא הנקרא עד"ר אבל בעניין אחד לא שאם נשבע ותלה שבועתו על דעת רבים ולא אמרו לו הרי אנו מדירין אותך על דעתינו דיש לו התרה ולפי דבריו ז"ל אדמפלגי בנדר שהודר ברבים לנדר שהודר על דעת רבים ליפלוג וליתני בדידה במה דברים אמורים שאמרו לו הרי אנו מדירין אותך על דעתינו אבל לא אמרו לו יש לו התרה אלא בודאי בכל עניין אין לו התרה וכן כתב הרמב"ם ז"ל כיצד נשבע ותלה שבועה בדעת רבים שלא יהנה בפלוני לעולם והוצרכו בני אותה העיד ללמוד תורה וכו' הנה לפניך דברי הרב ז"ל שכתב תלה בדעת רבים ולא פירש שיאמרו לו אנו מדירין אותך על דעתינו וכן כתב הר"ן ז"ל אמר אמימר הלכתא אפי' למ"ד נדר שהודר ברבים יש לו הפרה פלוגתא דרבי יהודה ורבנן היא לקמן בפירקין על דעת רבים אין לו הפרה ורבים היינו ג' כרב נחמן דאמר הכי לקמן בפירקין ובין שנשבע בפניהם ואמר להם על דעתכם או שאמר על דעת פלוני ופלוני או שאמר סתם על דעת רבים כולהו הני גוני על דעת רבים מקרי ואין לו הפרה וכן דעת הר"ם בחז"ל בפ"ו מהלכות שבועות אבל רש"י ז"ל כתב על דעת רבים כך יאמרו הרי אנו מדירין אותך על דעתנו וכן כתב רבינו האיי גאון ז"ל בתשובה ובתוספות כתבו בשם רבינו תם דעל דעת רבים היינו על דעת פלוני ופלוני אפי' שלא בפניהם אבל על דעת רבים סתם לאו כלום הוא וכל זה אינו במשמע אלא אפי' על דעת רבים סתם אין לו הפרה וטעם משום דכל שנשבע על דעת רבים אלימא מילתא ואי אפשר לה שתהא ניתרת וכו' וכתב הראבד ז"ל דכי אמרינן דעל דעת רבים אין לו הפרה לא אמרו אלא בנשבע לדבר מצוה אבל לדבר הרשות יש לו הפרה וחזר בו מדאמרינן בפ' אלו הן הלוקין גבי אונס שגירש כגון הדירה על דעת רבים כלומר שאין לו הפרה והתם לאו לדבר מצוה הוא אלא עבירה נמי היא שהרי אמרה תורה לא יוכל לשלחה אלמא אפי נשבע לדבר הרשות על דעת רבים אין לו הפרה ומ"מ משמע דנדר שהודר ברבים יש לו הפרה דאע"ג דלא פסיק הכי אמימר בהדיא כיון שהיה יכול לומר שלא בלשון פסק הלכה אפי למאן דאמר נדר שהודר ברבים יש לו הפרה וכו' ואמר הלכתא משמע שבא לפסוק בנדר שהודר ברבים דיש לו הפרה ועוד דפלוגתא דר יהודה ורבנן היא לקמן בפירקין ומשמע דרבנן סבירא להו דיש לו הפרה ומן התימה על הרב בית יוסף שהביא דין זה בסימן רכ"ח ביש אומרים ויש אומרים ולא חשש לסברת הרמב"ם והרי"ף והר"ן ושאר הפוסקים ומשמעות פשט הסוגיא ולא עוד אלא שהביא בחלוקא הראשונה סברת המתירין דאם אמר סתם על דעת רבים יש לו התרה משמע לדעתו ז"ל דהיא סברה העקרית:
ודע שר"ת גורס בסוגיא שהבאנו למעלה כי ההוא מקרי דרדקי ואמר דלא אמרינן דלדבר מצוה יש לו הפרה אלא כעין ההוא עובדא דהוה ליה כעין נדרי טעות שהיו סוברים שהתינוקות יצליחו יותר בלימודן ממקרי דרדקי אחר ונמצא בהפך אבל בשביל מצוה אחרת שאין הנדר טעות מחמתה אין לו הפרה והביא ראיה מדאמר רבי יהודה לקמן בפרקין דכל נדר שידעו בו רבים לא יחזור ומוכח לה מדכתיב גבי גבעונים ולא הכום בני ישראל כי נשבעו להם נשיאי העדה דאלמא לא היתה הפרה לשבועתן ואעפ"י שיש מצוה בהריגתם דכתיב בהו לא תחיה כל נשמה וברבים לר' יהוד' בעל דעת רבים לרבנן וכתב הר"ן דלאו ראיה היא דכיון שחזרו בתשוב' לא היתה מצוה בהריגת וכדתניא בפרק אלו נאמרים וכתבו להם למטה למען אשר לא ולמדו אתכם לעשות הא למדת שאם חוזרין בתשובה מקבלין אותן ולפיכך נראה דכל לדבר מצוה אפילו על דעת רכים יש לו הפרה אבל גירסת הרי"ף והרמב"ם דההו' מקרי דרדקי ולא חלקו בין מצוה למצוה וכן פסק הטור ובית יוסף בסימן רכ"ח זכינו לדין כי יהודה שנשבע על דעת רבים שאם לא ישא את לאה הנ"ל שלא ישא אשה לעולם שלדעת הרי"ף והרמב"ם והר"ן ושאר הפוסקים שאין לו התרה לעולם ואם יעמוד בצוואת אביו ילך בלא חמדה ולא ישא אשה לעולם ותקנתו קלקלתו ומן השמים ירחמו עליו:
ועדיין חל עלינו חובת ביאור לעמוד על עיקרן של דברים שלכאורה נראה שיהוד' נשבע לבטל את המצוה שהוא מושבע ועומד מהר סיני ואין שבועה חלה על שבועה והוי כההיא דתנן בשבועות דף כ"ב שבועה שלא אוכל ואכל נבלות וטריפות שקצים ורמשים חייב והקשו מושבע ועומד מהר סיני הוא ואמאי חייב רב ושמואל ור' יוחנן דאמרי בכולל דברי' המותרי' עם דברים האסורים וכו' יצא לנו מזאת הסוגיא שכל מי שנשבע על דבר שמושבע עליו מהר סיני שלא אמר כלום דאין שבועה חלה על שבועה וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם בפ"ה מה' שבועות שבועה שלא אוכל תמרים ונבלות וטרפות ואכל כזית נבלה או טרפה חייב אף משום שבועת ביטוי שהרי כלל דברי האסורים עם דברים המותרים ומתוך שחלה שבועה על התמרים חלה על דברים האסורים כמו שבארנו אבל אם נשבע שלא יאכל נבלה וטרפה וכיוצא בהן בין אכל בין לא אכל אין כאן חיוב שבועה כלל לא שבועת ביטוי ולא שבועת שוא ע"כ וא"כ בנ"ד שיהודה נשבע על דעת רבים דאין לו התרה כאשר בארנו שאם לא ישא את לאה שלא ישא אשה לעולם ומצד צוואת אביו אינו יכול לישא את לאה אם כן נשבע לבטל את המצוה דהיינו מצות פריה ורבי' ואין שבועה חלה על שבועה שכבר מושבע ועומד מהר סיני לקיים את המצות ואין כאן שבועה כלל לא שבועת שוא ולא ביטוי כאשר הוכחנו מהסוגיא דשבועות וכמו שפסקו הרי"ף והרמב"ם:
אכן אחר האמת והעיון יהודה לא נשבע לבטל את המצוה שהרי יכול לקיים שבועתו שישא את לאה ואע"פי שאביו צווהו שלא ישא את לאה אין צוואת אביו כדי לבטלו מפריה ורביה אחר שנשבע על דעת רבים שאין לו התרה ואין זה הענין נקרא כבוד אב ואם כאשר נבאר לקמן בע"ה דבשלמא אם יהודה נשבע סתם שלא ישא אשה כל ימיו היה דומה למי שנשבע שלא יאכל נבלה וטרפה ואכל שאינו חייב שהרי מושבע ועומד מהר סיני אבל בנ"ד הואיל ותלה הנישואין בלאה אין זה מבטל את המצוה ויכול לקיים את שבועתו כדת וכהוגן ואפי' לא נשבע שאם לא ישא את לאה שלא ישא אשה כל ימיו אין אביו יכול לעכב על ידו שאין כח באב לעכב הנישואין:
ותחלה נבאר דין כבוד אב ואם עד היכן הגיע כתב הרמב"ם בפ"ו מהלכות ממרים כבוד אב ואם מצות עשה גדולה וכך מורא אב ואם שקל אותן הכתוב ככבודו וכמוראו כתוב כבד את אביך ואת אמך וכתיב כבד את ה' מהוניך ובאביו ואמו כתוב איש אמו ואביו תיראו וכתיב את ה' אלהיך תירא כדרך שצוה על כבוד שויו הגדול ומוראו כך צוה על כבוד' ומוראם ובפ"ק דקדושין דף ל"א תנו רבנן אי זהו מורא ואי זהו כבוד מורא לא יעמוד במקומו ולא ישב במקומו ולא סותר את דבריו ולא מכריעו וכן פסק הרמב"ם שם איזהו מורא ואיזהו כבוד מורא לא יעמוד במקומו ולא ישב במקומו ולא סותר את דבריו ולא מכריע את דבריו ולא יקרא בשמו לא בחייו ולא במותו אלא אומר אבא מארי היה שם אביו אושם רבו כשם אחרים משנה את שמם יראה לי שאין נזהר בכך אלא בשם שהו' פלא שאין הכל דשין בו אבל שמו' שקוראין בהן את העם כגון אברה' ויצחק ויעקב משה וכיוצ' בהן בכל לשון ובכל זמן קורא בהם לאחרים שלא בפניו ואין בכך כלום אי זהו כבוד מאכיל ומשק' מלביש ומכסה משל אב ואם אין ממון לאב ויש ממון לבן כופין אותו וזן אביו ואמו כפי יכולתו ומוציא ומכניס ומשמשו בשאר הדברי' שהמשי' משמשי' בהן את הרב ועומד מפניו כררך שהוא עומד מפני רבו והאב שהוא תלמיד בנו אין האב עומד מפני בנו וכו':
ודע שפירש"י ז"ל לא עומד במקומו במקום המיוחד לאביו לעמוד שם בסוד זקנים עם חביריו בעצה ולא מכריעו אם היה אביו וחכם אחר חולקים בדבר הלכה לא יאמר נראים דברי פלוני ורבנו ירוחם כתב בשם הרמ"ה דלא ישב אפי' במקום המיוחד לו לישב בביתו וגם על מה שפירש"י ולא מכריעו הקשה הרמ"ה א"כ היינו סותר דבריו אלא אפילו נראין לו דברי אביו אינו יכול לומר נראין דכרי אבי שנראה כמכרע את דבריו אלא אם יש לו תשובה להשיב על דברי החולקים משיב:
ומה שכתב הרמב"ם מלביש ומכסה משל אב שם בבריתא כבוד מאכיל ומשקה מלביש וסכפה ומכניס ומוציא אבעיא להו משל מי רב יהודה אמר משל בן רב נתן בר אושעיא אמר משל אב אורו לי' רבנן לרב ירמיה כמאן דאמר משל אב ופסק הרי"ף כאותה הוראה מתרי טעמי חדא דמעשה רב ועוד שהם רבים ופסקו כרב נתן בר אושעיה והוי רב יהודה יחיד וקיימא לן יחיד ורבים הלכה כרבים ובסוף הפרק הנז' כתב הרמב"ם מי שאמר לו אביו לעבור על דברי תורה בין שאמר לו לעבור על מצות לא תעשה או לבטל מצות עשה אפי' של דבריהם הרי זה לא ישמע לו שנאמר איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמרו כולכם חייבין בכבודי אמר לו אביו השקני מים ויש בידו לעשו מצוה אם איפשר למצוה שתעשה על ידי אחרים תעשה ויתעסק בכבוד אביו שאין מבטלין מצוה מפני מצו' ואם אין שם אחרי' לעשותה יתעסק במצוה ויניח כבוד אביו שהוא ואביו חייבים בדבר מצוה ותלמוד תורה גדול מכבוד אב ואם ע"כ והיא ברייתא בפ"ק דקדושין עיין שם ובפ"ה מהלכות אישות כתב האיש מצוה על פריה ורביה אבל לא האשה ואימתי האיש נתחייב במצוה זו מבן שבע עשרה וכיון שעברו עשרים שנה ולא נשא אשה הרי זה עובר ומבטל מצות עשה ואם היה עוסק בתורה וטרוד בה והיה מתירא מלישא אשה כדי שלא יטרח במזונו' בעבור אשתו ויבטל מן התורה הרי זה מות להתאחר שהעוסק במצוה פטור מן המצוה וכל שכן בתלמוד תורה וכתב הרב המגיד ז"ל ואימתי נתחייב האיש במצוה זו וכו' בכאן מצאתי נסחאות חלוקות בספרי רבנו ויש מהן שכתב מבן י"ז ובמסכת אבות שנינו בן שמונה עשרה לחופה ונ"ל שאם הנסחה הכתוב בה מבן י"ז היא אמתית פירוש משעבדה שנת י"ו והוא בן י"ז שלמים ומ"מ האמתית היא לפי דעתי מבן י"ח כלשון המשנה ופירושה משנכנס לכל י"ח עכ"ד ואני אומר בחינם נדחק הרב ז"ל דלעולם גירסת מסכת אבות בן י"ח והרמב"ם ז"ל פסק בן שבע עשרה חייב לישא אפה כמ"ש בגמר' לא זכרתי מקומו האי דעדיפנ' מחברי דנסיבנא בשבסר ואי נסיבנא בארביסר הוה אמינא גירא בעיניה דסטנא ופסק הרב ז"ל כההיא סוגיא דמעשה רב לגבי מסכת אבות כנ"ל:
זכינו לדין שאעפ"י שמצות כבוד אב ואם מצוה גדולה עכ"ז אם אמר לו אביו. לעבור על מצוה אחת אפי' מדבריהם הרי זה לא ישמע לו ואפילו מצוה עוברת שאין שהות לכבד את אביו ולעשות המצוה המצוה קודמת גם עלה בידינו שמצות פריה ורביה מצות עשה מן התורה והאיש מצוה עליה ומעתה נבוא להשיב שולחי דבר מה שנסתפק החכם השואל אם חצות כבוד אב ואם גדולה ממצות פריה ורביה נ"ל דבר פשוט שאין נ"ד נקרא כבוד אב ואדרב' דומה שאביו אומר לו לעבור על המצו' רצוני לומר אחר שיהודה נשבע על דעת רכים שאם לא ישא את לאה שלא ישא אשה לעולם אם יעמוד על צוואת אביו לא ישא אשה לעולם וא"כ אביו גרם לו לעבור על המצות אעפ"י שאביו כשצוה לא היה שיבא הדבר לידי תקלה אלא יהודה באהבתו בלאה קפץ ונשבע עכ"ז מצד השבוע' יהיה מה שיהיה אין לו התרה עולמית וא"כ נ"ד דומה למי שאמר לו אביו לעבור על דברי תורה אף שלא אמר לו בפירוש זה תלוי בזה ומודה ר' שמעון בפסק רישיה וגדולה מזה אני אומר אפי' נשבע על דעת רבים שלא ישא כי אם לאה מ"מ אחר שנושא שאלתינו שלאה הנז' יש לה ממון הרבה וגם היא יפת תואר ויפת מראה ונפש יהודה חשקה בה אעפ"י שאינה ממשפחה הגונה כמוהו אין בכך כלום מכמה טעמים הא' שמאמר רז"ל חות דרגא וסיב אתתא וא"כ אעפ"י שאינה ממשפחה הגונה כמוהו הגונה היא ואין בה ממשפחת חלל או זנות הואיל והיא יפת תואר ומי לכו גדול מיעקב אבינו ורחל היתה יפת תואר ויפת מראה ויאמר אעבדך שבע שנים ברחל בתך הקטנה וכל עצמו לא עבד אבל לבן אלא ברחל וע"כ נקראת עקרת הבית שנית שיש לה ממון הרבה ואם יהודה ישא אשה אחר ענייה אפשר ימות בערב ובמקום כבוד אב ואם יקלל באב כמאמר הנביא והיה כי ירעב והתקצף וקלל במלכו ובאלהיו ופנה למעלה ויותר טוב לישא את לאה כחפצו ורצונו עושר וכבוד ואני ערב שגם האב ניחא ליה בזה כדי שלא יצטרך לבריות ולא עשה צוואה זאת אלא שדימה שבנו יהודה יכול להשיב אשה אחרת עשירה כמוה אבל לישא אשה ענייה ודאי לא היתה כוונתו וכמדומה לי שזהו פשט הכתוב על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו רוח הקדש אומרת כן כוונת הכתוב על כן יעזוב איש את אביו וכו' בכל צריך לשמוע דברי אביו אבל אם אמר לו אביו שלא ישא אשה פלונית יעזוב את דברו וישא אותה וזהו ודבק באשתו וכמה וכמה ראינו שדחקו את בניהם לישא נשים כפי דעת אביהם ואין זיווגם עולה יפה כי עניין הנישואין צריך להיות מדעת הבנים וא"כ לדעתי יהודה ישא את לאה וזהו כבוד אביו בסדר ובשנת ואתה תצוה את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך:
עבד ה' חייא כהן די לאארה: