שאלה נה ראובן נשא אשה ושמה תמר והאיש ההוא עשיר גדול ואשתו תמר הכניסה לו ממון הרבה ואחר שנולדו להם בנים ובנות נפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש ןאחד שנשבעה תמר שבועת האלמנה וגבתה כל כתובתה הן עיקר כתובה ותוספת הן נדונייתה נדרה מדעתה ומרצונה להשיא יתומה אחת בת פלוני שתתן לה מנכסיה שני אלפים דינרים לנשואיה. ויביאה תמר אל ביתה ותהי לה לבת והכינה לה צרכי נדוניא כמשפט הבנות. ובהגיע תור הנערה היתומה לפרק בתולה נישאת והנה תמר נתנה עיניה באחד הנערים לתתה לו ומיאנו בו הנערה או קרוביה באמרם שיתננה תמר למי אשר תחפוץ מלבד זה הנער שלא מצא חן בעיניהם. ותרא תמר כי לא נעשתה עצתה וגירשה מפניה בעירום ובחוסר כל וידיה מסולקות מלהשיאה מנכסיה. אבל אמרה אקחה לי אחרת תחתיה ואשלמה נדרי אשר פציתי פי. מיבעיא לך השתא אם יכולה תמר לחזור בה או לא. מי אמרינן כיון שפירשה בשעת נדרה שם היתומה אינה יכולה לחזור בה מזו. או דילמא כיון שאומרת שתקח לה אחרת תחתיה לשלם נדרה יכולה לחזור בה מזו. ואם תמצא לומר דאינה יכולה לחזור בה מזו כיון שפירשה בשעת נדרה שם היתומה. אכתי מיבעיא לן היכא דבשעת נדרה לא נשבעה עדיין שבועת האלמנה ולא גבתה מאומה מכתובתה מהו. מי אמרינן כיון שהנכסים לא היו ברשותה בשעת שנדרה אלא בחזקת בניה דאין לה בהם אלא השעבוד לבד יכולה לחזור בה משום דהוי נודר ומקדיש דבר שאינו ברשותו. או דילמא כיון דלבסוף כבר נשבעה שבועת האלמנה וגבתה כתובתה איגלאי מילתא למפרע דהוו לה ברשותה בשעה שנדרה מטעם דכל העומד לגבות כגבוי דמי ואינה יכולה לחזור בה מזו וליקח אחרת תחתיה. על הכל יורינו המורה כדת מה לעשות ושכ"מה:
תשובה טרם אשיב לשואלי דבר מה על האי שאלתא אציע האי מאי וגרסינן בב"ב דלכאורה נראה היות הדברים נמשכים אצלה ומהאל ברחמיו אקוה לעזרה ידריכני בדרך הישרה בל אפול ברשת השגגה וזה החלי בעזרת האל שוכן מעונה:
גרסינן בב"ב (דף ח) רשאין בני העיר לעשות קופה תמחוי ותמחוי קופה ולשנותה לכל מה שירבו ע"כ איתא תו התם בסמוך אמר אביי מריש הוה יתיב מר אציפי דכי כנישתא כיון דשמעה להא דתניא ולשנותה לכל מה שירצו הוה יתיב:
ופירש רש"י לעשות קופה תמחוי. לעניי עולם אם ירבו עליהן: אציפי דבי כנישתא. מחצלות של בית הכנסת משום דמזבני ליה ממעות הקופה ע"כ:
והתוספות ז"ל כתבו ז"ל ולשנותו לכל מה שירצה. נראה לר"ת דיכולים לשנותו אף לדבר הרשות אף על גב דאמרינן בערכין בפירקא קמא (דף ו' ושם) האי מאן דנדב שרגא לבי כנישתא אסור לשנותה לדבר הרשות ואמר נמי התם האומר פרוטה זו לצדקה עד שלא באת ליד הגבאי מותר לשנותו משבא ליד הגבאי אסור לשנותו לדבר הרשות הכא שבני העיר משנים אותם שאני לפיכך מותר לשנותה אפילו לדבר הרשות ואפילו באת ליד גבאי וכן היה ר"ת נוהג לתת מעות הקופה לשומרי העיר לפי שעל דעת בני העיר נותנים אותם ע"כ הא קמן דרש"י ור"ת מסכימים לדעת אחת דאפילו לדבר הרשות מותר לשנותו כמו שנראה ממה שפירש בהינהו הני ציפי שממעות הקופה לקחום ואפילו הכי שינו אותם לדבר הרשות:
והרא"ש גם כן לדרכם הלך והביא סברת הרב ר' יוסף הלוי והקשה עליו וז"ל והרב ר' יוסף ז"ל כתב דהא דקאמר ולשנותו לכל מה שירצו דוקא לדבר שהוא צורך עניים כגון כסות ובית לינה וקבורה אע"פ דקופה ותמחוי מזון הם יכולים לשנותן לדברים אחרים ובלבד שהוא לצורך עניים אבל לדברים שאין צורך עניים אין להם רשות לשנותן דהוה לוה כגוזל עניים. והביא ראיה מהא דתנן במסכת שקלים (פרק ב) מותר עניים לעניים מותר שבויים לשבויים מותר עני לאותו עני מותר שבוי לאותו שבוי. וההיא דישראל שהתנדב נר או מנורה שאני התם דכל המתנדב לצורך בית הכנסת טל דעת הציבור מתנדב דבית הכנסת עצמו יכולין למוכרו ואפילו למשתי ביה שכרא. וציפי דבי כנשתא שינו אותן מבית הכנסת לבית המדרש ונראה לי דאין ראיה ממה שהביא מההיא דשקלים דהתם לא איירי במעות של קופה אלא טל ידי מקרה שהוצרכו לגבות מעות לצורך כגון מלבושים או שבאו שם עניים הרבה דומיא דשבויים ובהא הוא דאמר דמה שהגבו לשמם לא ישנוה ליתנו לעניים אחרים. אבל בני העיר שעשו קופה בסתם לדעתם עשאוה ולשנותן לכל מה שירצו ולכשיצטרכו מעות לעניי עירם יגבו פעם אחרת. וכן משמע לישנא דלכל מה שירצו דאי לאשמועינן דלצורך עניים דוקא יכולין לשנותם כיון דאשמועינן כבר דיכולין לשנות תמחוי שהוא לעניי עולם ליתנו לעניי העיר וקופה שהיא לעניי העיר ליתנו לעניי עולם ואין בו משום גזל שנותן מה שגובה לעני זה לעני אחר כ"ש מה שנגבה לאותן עניים שיכול לשנותו ממעשה למעשה וגרסינן בירושלמי דשקלים מותר עניים לעניים מותר שבויים לשבויים ואין ממחין ביד הפרנסים כלומר אם ראו שיש צורך בדבר ובאו לשנות אין ממחין בידן על כן נראה לי דברי ר"ת עכ"ל:
והרמ"בם גם כן בפרק ט' מהלכות מתנות עניים הסכים לדעתם שכתב דלכל מה שירצו יכולין לשנותם. נמצא דכולהו הני אשלי רברבי הרמב"ם הרא"ש רש"י ור"ת כולם לדעת אחת הסכימו דמותר לשנותן לכל מה שירצו ואף שלדעתם כשיהיו העניים מוצרכים למעות אינם רשאין לשנותן לגמרי אלא ללוותן ולפורעם לעת צרכם היינו לדבר הרשות אבל כשמשנין למצוה אחרת אין להם שום חיוב פירעון כמפורש בדבריהם באופן דממאי דכתיבנא נראה לכאורה דבנ"ד נמי נוכל לומר דתהיה תמר האלמנה יכולה לחזור בה ואף לסברת הרב ר' יוסף הלוי יען חזרתה היא שינוי ממצוה למצוה דהיינו להשיא יתומה אחרת תחתיה:
איברא דתוכל לערער אחרי לומר דאין המשל דומה לנמשל יען קופה ותמחוי דאמרינן דמותר להנותן אפילו לדבר הרשות הוא משום דהוי נדבת ציבור שגבו הקהל ביניהם ולדעת טובי העיר התנדבו דמשים הכי יש לאל ידם לשנותן ולעשות כרצונם מה שאין כן בנ"ד דלא הוי נדבת ציבור אלא נדבת יחיד וגם אין לומר דלדעת שום אדם בעולם נדרה יען מעותיה ברשותה הם עומדים ולכן הסברא נותנת דתהיה תמר האלמנה אסורה לחזור מדיבורה אף שבחזרתה נעשת מצוה אחרת כיון דלא הוי נדבת ציבור אלא נדבת יחיד ברם הבט נא בהאי גירסא דערכין פ"ק (דף ו' ע"ב) ולא יהיה לך טלי תלונה וז"ל תנו רבנן ישראל שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת אסור לשנותה סבר ר' חייא בר אבא למימר לא שנא לדבר הרשות ולא שנא לדבר מצוה אחר ליה רב אמי הכי א זר ר' יוחנן לא שנו אלא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר לשנותה מדאמר ר' אסי אמר ר' יוחנן עכו"ם שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת עד שלא נשתקע שם בעליה אסר לשנותה משנשתקע שם בעליה מותר לשנותה למאי אי לימא לדבר הרשות מאי איריא עכו"ם אפילו ישראל נמי אלא לדבר מצוה וטעמא דעכו"ם הוא דפעי אבל ישראל דלא פעי שפיר דמי עכ"ל:
ופירש רש"י מדאמר ר' אסי כו'. כלומר מדנקט ר' אסי עכו"ם דפעי וצועק למה שניתם ממה שנתתי מכלל דישראל דלא פעי שרי לשנויי לדבר מצוה דאי בישראל אסור למה לי למינקט עכו"ם: שלא נשתקע שם בעליה ממנה. שעדיין אומר זו היא מנורה נדבתו של פלוני עכו"ם אסור לשנותה דפעי עכ"ל:
הא קמן דאין חילוק בין נדבת יחיד לנדבת ציבור דאפילו נדבת יחיד מותר לשנותו אם הוא לדבר מצוה וכן משמע מדברי הרא"ש כשהביא ראיה לדברי ר"ת והוקשה לו ההיא בריתא דערכין דהאומר סלע זו לצדקה עד שלא באת ליד גבאי מותר לשנותה משבאת ליד גבאי אסור לשנותה ותירץ הוא ז"ל הני חילי גבאי אבל ציבור יכולין לשנות וגבאי נמי דוקא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר והביא ראיה מההוא שוזרק טייעא דאינדב שרגא לבי כנישתא וכו' ואם ותא דהוה לנו לחלק בין נדבת יחיד לנדבת ציבור דבנדבת ציבור מותר ובנדבת יחיד אסור אם כן מאי קשיא ליה להרא"ש ההיא דהפירש סלע לצדקה הא הוה ליה נדבת יחיד אלא האמת הוא דאין לחלק ואם כן בנ"ד נמי יהיה הוא הדין דיכולה תמר האלמנה לחזור מדיבורה יען חזרתה הוא שינוי ממצוה למצוה דהיינו להשיא יתומה אחרת תחתיה וכמו שהוכחנו דלמצוה מותר לשנות:
וכל זה אינו שוה לי יען עדיין הוא מהקושי דאין הנדון דומה לנדון דטעמא דבההיא דנר או מנורה אמרינן דמותר לשנותו לדבר מצוה אף שיהיה נדבת יחיד הוא משום דכיון דהוה לצורכי בית הכנסת דהוה דומיא דנדבת רבים דעל דעת טובי העיר התנדב משום הכי מותר לשנותו הגם שיהיה נדבת יחיד אבל נ"ד דהוי נדבת יחיד ולא צורכי בית הכנסת וגם אין מקום לומר דעל דעת טובי העיר נדרה לא ותהיה אסורה לחזור בה הגם שחזרתה היא לדבר מצוה:
אמנם להתיר קושיא דא צריכים אנו להציע ההיא מימרא ובריתא דאתו לעיל מינא דההיא דנר או מנורה המורים לנו התר שינוי לדבר מצוה אף שיהיה נדבת יחיד ולא צורכי בי כנישתא. וז"ל אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה האומר סלט זו לצדקה מותר לשנותה סבור מינה לעצמו אין לאחר לא איתמר אמר רב אמי אמר ר' יוחנן בין לעצמו בין לאחר עכ"ל: ופירש רש"י לשנות. לצורכיו ולאחר זמן ישלם: אבל לאחר. להלוותה לחברו לא דלעצמו איכא למימר ע"מ כן הוקצה לצדקה שאם יצטרך יטלנה וישלם אחרת תחתיה אבל חברו לא אסיק אדעתיה עכ"ל ומסיק הגמרא אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב אשי האומר סלע זו לצדקה מותר לשנותה בין לעצמו בין לאחר בין אמר הרי עלי בין אמר הרי זו ע"כ איתא תו התם בסמוך ת"ר סלע זו לצדקה עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה משבאתה ליד גבאי אסור לשנותה ופריך הגמרא איני והא ר' ינאי יזיף ופרע שאני ר' ינאי דניחא להו לעניים דכמה דמשהי מעשה ומייתי להו עכ"ל ורש"י ז"ל פירש ר' ינאי גבאי הוה ויזיף מטות הצדקה לצורכו ופורע: דכמה דמשהי. ר' ינאי דלית ליה זוזי למפרע ניחא להו לעניים: דמעשה. ר' ינאי לציבורא ואמר דלית ליה מעות לחלק לעניים וכופה אותם לצדקה ואיכא רווחה לעניים עכ"ל:
נמצינו למדין ממאי דכתיבנא דאף שיהיה נדבת יחיד ולא צורכי בי כנישתא מותר לשנותו לדבר מצוה דמאי דשנינו בההיא בריתא דמשבאתה ליד גבאי אסור לשנותה היינו דוקא לדבר הרשות כלומר ללוותם ולפורעם אחר כך אבל לדבר מצוה מותר אפילו לא יפרענה עוד וכן משמע ממה שפורש רש"י שר' ינאי הוה יזיף מעות הצדקה לצורכו ופורע וכמו שפורש גם המימרא דלעיל אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה וכו' וכן נראה מדברי הרא"ש דהכי סבירא ליה ממה שכתב בפסקיו בפ"ק דבב"ב (דף ג) שהביא הך בריתא דערכין לראייה יעויין שם והשתא כיון דהאי מימרא דרב נחמן אמר רבה בר אבוה בקודם שבא ליד לגבאי מיירי דמשום הכי מותר לשנותה לצורכו דהיינו לדבר הרשות מינה דכשבאה ליד גבאי מותר לשנותה לדבר מצוה הגם שלא יפרענה עוד דאם איתא דכשבא ליד גבאי ושינה אותו לדבר מצו צריך לפורעו אחר כך ואין חילוק בין באתה ליד גבאי ללא באתה ליד גבאי דמ"מ צריך לפורעו אחר כך אדאשמועינן דלדבר הרשות אסור לשנותה ולדבר מצוה מותר לשמועינן דאחר שבא ליד גבאי מותר לשנותה ואפילו שיהיה לדבר מצוה צריך לפרוע אלא מחוורתא כדאמרינן מעיקרא דאף שיהיה נדבת יחיד ולא לצורכי בית הכנסת מותר לשנות לדבר מצוה אף שלא יפרענה עוד באופן דנ"ד נמי דהוי נדבת יחיד הגם דלא הוי צורכי ב"ה נאמר דתהיה תמר האלמנה מותרת לחזור בה כיון שחזרתה הוי שינוי לדבר מצוה דהיינו להשיא יתומה אחרת תחתיה:
ואם באולי יעלה על דעתך לומר דהאי מה דכתיבנא בהך מימרא ובריתא שקדמנו זכרם אינו אלא בגבאי צדקה של רבים דדמי לצורכי בית הכנסת ומשום הכי מותר לשנות מה שאון כן בנ"ד דאין לו בו שום דמיון והשוויה מכל צד ופינה להאי מימרא ובריתא יפן המעות ברשותה והגם שיונח שיהיו ביד גבאי לא הוי גבאי צדקה של רבים אשר על כן תרצה לומר דתמר האלמנה אין יכולת בידה לחזור בה אף דבחזרתה נעשת מצוה דהיינו להשיא יתומה אחרת תחתיה לזה אשיב לך מההוא פ"ק עצמה דערכין דהיתרה במקומה עומדת ושא נא עיניך וראה ההוא עובדא דשעזרק טייעא דאינדב שרגא לבי כנישתא דרב יהודה ושנייה חזנא דפומבדיתא ואיקפד רחבא ואיקפד רבה מאן דשנייה סבר דלא שכיח ומאן דאיקפד סבר זימנין דמקרה ואתי ע"כ ופירש רש"י לא שכיח. שעזרק טייעא במתא דליפעי שסוחר היה ומחזר בעיירות: הא קמן דטעמא דאיקפדו רחבה ורבה הוא משום דההוא שעזרק טייעא גוי הוה אבל לא משום דלא היה לו יכולת בידו לשנותה מטעם דלא היה גבאי צדקה של רבים באופן דנ"ד נמי אף שהוא נדבת יחיד ויונח דמעותיה הם ביד גבאי דאין לנו מקום לומר דהוי גבאי צדקה של רבים עם כל זה תמר האלמנה בהיתרה קמייתא עומדת ומותרת לחזור בה כיון שחזרתה היא למצוה וכחו שהוכחנו מההיא הקפדא דרחבא ורבה דלא היה אלא משום דההוא טייעא גוי הוי דפעי:
אמנם אחר התמדת העיון והתיישבות בדבר נראה לי לעניות דעתי שיש לנו להורות הפך מה שאמרנו דבנ"ד ודאי תמר האלמנה לא תהיה רשאה ושלטאה לחזור בה מזו ולהשיא אחרת תחתיה יען נדרה הוה לדבר ידוע דהוי דומה לההיא דתנינן בפ"ב דשקלים (מ' ה') ז"ל מותר עניים לעניים מותר עני לאותו עני מותר שבויים לשבויים מותר שבוי לאותו שבוי וכו' ומשמעות לשון המשנה הוא דעני ושבוי הוי דבר ידוע ומשום הכי מותר עני לאותו עני מותר שבוי לאותו שבוי ואין יכולת בידם לשנותם אף שינויים לדבר מצוה ואם כן הוא הדין לנ"ד נמי דהוי דבר ידוע דומיא דההיא דש לים דעני ושבוי דאין לאל ידה לחזור בה מזו ולהשיא אחרת תחתיה הגם דמצוה קא עבדא ומאי דסליק אדעתין מעיקרא להורות לה היתר מההיא בריתא דהאומר סלע זו לצדקה דאמרינן אם הוא לדבר מצוה דמותר הגבאי לשנותו אינו אלא משום דלסתם צדקה נדר ומשום הכי הוא דמותר הגבאי לשנותו מה שאין כן בכ"ד דהוי דבר ידוע כמו ההיא דשקלים דעני ושבוי:
והגם דלפי גירסת הירושלמי מורה הפך מה שאמרנו יען כתבו דאין ממחין ביד הפרנסים בכך דמשמע דמותר לשנות היינו דוקא מן המותרות ולצורך ציבור וכמו שכתב הרמב"ם על ההיא משנה עצמה שקדמנו זכרה בשיטה המתחלת וממה שראוי שתדע וכו' יעויין שם אבל ביחיד כמו בנ"ד כלל כלל לא:
ואל תשיבני מההיא דערכין דנר או מנורה דשנייה חזנא דפומבדיתא הגם דיחיד הוה דהיינו דוקא בשיש נרות ומנורות כדי הצורך לבית הכנסת אבל אם אין ספק אין הצבור רשאין לשנות כמבואר במה שכתב מהרי"ק בשורש (קכח) בשם הרשב"א והביאו מרן בי"ד סי' רנ"ט יעויין שם וכן נוטה לשון הרא"ש שהבאתי למעלה כשרצה לדחות פירוש הרב ר' יוסף הלוי דכשהוא לדבר ידוע אין יכול לשנותו שכתב ונראה לי דאין ראיה ממה שהביא מההוא דשקלים וכו' וכמו שהבאתי למעלה והרב בית יוסף בי"ד סוף סי' רנ"ט הביא שתי תשובות הרשב"א שפסק כמו כן וזה אחת מהן:
שאלת המקדיש שדה לעניים וצוה שיחלקו הפירות לעניים בכל שנה ורצה הציבור לשנות ולהוציא הפירות לדברים אחרים מהו:
תשובה אין רשות בידם ואפילו הסכימו בכך טובי העיר במעמד אנשי העיר שכיון שצוה שיחלקו הפירות לעניים גילה דעתו שאינו רוצה שישנו בזה כלל ואינו דומה לרשאין לעשות קופה תמחוי ולשנותה לכל מה שירצו דהתם בצדקה שהוא נגבה בכל יום וכל הנותן ע"ד הגבאים הוא נותן והגבאין גובין לפרנס העניים ליום או יומיים כדי ספוקם ואם יצטרכו יותר יחזרו ויגבו וה"ה למי שהתנדב נר או מנורה לב"ה ונראה לי דהתם דוקא כשיש ספק לב"ה יותר מזה אבל בזמן שאין מספקים צורכי ענייהם לגמרי ואין ממלאים חסרונם ועמד היחיד והקדיש לעניים להוסיף על קצבתם אין ספק שאין הציבור רשאי לשנות הקדש לדברים אחרים ואם עשו כן הן גוזלים את העניים וזהו ששנינו מותר עניים לעניים מותר עני לאותו עני וכו' וכן כתבו גדולי האחרונים:
המורם אן האמור דזכינו לדין בנ"ד דנדר תמר האלמנה הוה לדבר ידוע דומיא דההיא דשקלים דעני ושבוי דאמרינן מותר על לאותו עני ומה גם שפירשה שם היתומה העניה דודאי לא תהיה רשאה ושלטאה לחזור בה מזו ולהשיא אחרת תחתיה וכמו שנראה מדברי הרי"ף והביאו הרב בית יוסף בי"ד מהלכות צדקה סי' רנ"ט ז"ל והרי"ף כתב מיהו אם פירש הנותן העני למי יתן אסור לשנותה לעולם ע"כ:
זאת ועוד אמרת דמכח חומרא דנדרים אנו באים בנ"ד לאוסרה לתמר לחזור בה מנדרה כאשר אבאר בסייעתא דשמייא וקודם שנבא אל תכלית המכוון אמרתי להציע מה שכתב הרמב"ם בפרק א' מהלכות נדרים הלכה א' וה' ב' ז"ל הנדר נחלק לשתי מחלוקות החלק הראשון הוא שיאסור על עצמו דברים המותרים לו כגון שיאמר פירות מדינה פלונית אסורין עלי כל שלשים יום או לעולם או מין פלוני מפירות העולם או פירות אלו אסורין עלי בכל לשון שיאסור הרי זה נאסר בהן ואע"פ שאין שם שבועה כלל ולא הזכרת ה' ולא כינוי ועל זה נאמר בתורה לאסור איסר טל נפשו שיאסור על עצמו דברים המותרים וכן אם אמר הרי הן עלי אוסר הרי אלו אסורין וחלק זה הוא שאני קורא אותו נדרי איסר והחלק השני הוא שיחייב עצמו בקרבן שאינו חייב בו כגון שיאמר הרי עלי להביא טולה או הרי עלי להביא שלמים או מנחה או הרי בהמה זו עולה או שלמים והאומר הרי עלי הוא הנקרא נדר והאומר הרי זו הוא הנקרא נדבה והנדבה והנדר ממין אחד הוא אלא שהנדרים חייבין באחריותן ונדבות אין חייבין באחריותן וטל זה נאמר בתורה ונדריך אשר תדור וכו' וחלק זה הוא שאני קורא אותו נדרי הקדש ע"כ:
נמצינו למדין מהרב ז"ל מהות הנדרים ומחלוקותם ושלא כל הלשונות שוים להיותם קרויים נדר זולת המחייב עצתו בלשון הרי עלי דזהו הנקרא נדר כמו שהוכיח בחלק השני וכמדומה לי לעניות דעתי דנ"ד נמי נדר תמר האלמנה בלשון הרי עלי הוה והגם שהשאלה היא סתומה דלא פורש בה באי זה לשון נתחייבה אם בלשון הרי עלי או לא אפשר דלזה נתכוין ה"ה באומרו דאחר שגירשה מפניה אמרה אקחה לי אחרת תחתיה ואשלמה נדרי אשר פציתי פי לשון המורה היות חיובה בלשון הרי עלי שלזאת הסיבה הוכיחה לומר בהיותה מפחדת על נדרה אקחה לי אחרת תחתיה ואשלמה נדרי אשר פציתי פי בחשבה בזה תתקיים נדרה ונסתפק ה"ה על זה אם מותרת נחזור בה או לא וכמו שצידד ה"ה ועל ההנחה הזאת אשיב לשואלי אחרי וזה החלי בעזרת האל מעוז חיי:
שנינו בפ"ק דתענית (דף יב') אמר רב יהודה אמר רב לווה אדם תעניתו ופורט כי אחריתא קמיה דשמואל אמר לי וכי נדר קביל עליה דלא סגי דלא משלם לצעורי נפשיה קביל עליה אי מצי מצער נפשיה אי לא מצי לא מצער נפשיה איכא דאמרי אמר רב יהודה אמר רב לווה אדם תעניתו ופורע כי אמריתא קמיה דשמואל אמר לי פשיטא לא יהא אלא נדר נדר מי לא מצי לשלומי ומיזל למחר וליומא אחרינא עכ"ל:
והרמב"ם בפרק ד' דנדרים הלכה יו' כתב ז"ל הנודר לצום עשרה ימים באיזה יום שירצה והיה מתענה ביום אחד מהם והוצרך לדבר מצוה או מפני כבוד אדם גדול הרי זה אוכל ופורע יום אחר שהרי לא קבע הימים בתחילת הנדר נדר שיצום היום ושכח ואכל משלים לצום נדר שיצום יום אחד או שנים וכשהתחיל לצום שכח ואכל איבד תעניתו וחייב לצום יום אחר עכ"ל:
והר"ן כתב ז"ל י"א דכי אמרינן לווה אדם תעניתו ופורט ה"מ בשקבל עליו סכום תעניות ולא פורש ימים ידועים ואחר כך בירר להתענות יום ידוע בעד אחד מאותם הימים דכיון דאותו יום אינו מעיקר נדרו וכשהוא לווהו עדיין נשאר נדרו קיים בכה"ג לווה ופורע וסמכי לה מהירושלמי שהביא הרי"ף נדר להתענות ושכח ואכל איבד תעניתו רב בשם רבנין אמר והוא דאמר יום סתם אבל אם אמר יום זה מתענה ומשלים ומשמע להו דהיינו טעמא דביום סתם איבד תעניתו מפני שיכול להתענות יום אחר תחתיו דלווה ופורט אבל ביום זה דלא שייך למימר דלווה ופורע משלים והתם נמי מייתי לעיל מינה הך דלווה אדם תעניתו ופורט ואחרים אמרו דאפילו ביום זה לווה ופורט דהא אמרינן הכא לא יהא אלא נדר ומנדר דצדקה הוא דאתינן עלה וכדכתיבנא והתם בפ"ק דערכין מסקינן דאפילו באומר סלט זו לצדקה כל שלא באתה ליד גבאי לווה ופורע וכן דעת הראב"ד והרשב"א ז"ל והך דירושלמי דכתיבנא לא מוכח מידי דהיינו טעמא דביום סתם איבד תעניתו לפי שעדיין הוא מחוייב להתענות יום אחר אבל ביום זה כל ששכח ואכל אינו מחוייב שיפרענו והרי נדרו בטל מעתה ומשום הכי מתענה ומשלים עכ"ל והדעת הראשון הוא דעת הרמב"ם כמבואר בדבריו במה שכתב הנודר לצום עשרה ימים וכו' וכן נראה שהוא דעת הרא"ש כמבואר בפסקיו בפ"ק דשבת ד"ף קסב ע"ב במה שפירש על הירושלמי שקדמנו זכרה וז"ל ואע"ג דיום סתם נמי צריך לקבלו בתפילת המנחה ולומר הריני בתענית למחר אפילו הכי לא חשיב כיום זה כיון דמעיקרא לא נדר להתענות יום זה וכן העלה הרב בית יוסף בשולחנו הטהור טור א"ח סי' תקס"ח יעוייו שם:
וגדולה מזו כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות נדרים הלכה ט' ז"ל הנודר שיצום בשבת או ביום טוב חייב לצום שהנדרים חלים על דברי מצוה כמו שבארנו וכן הנודר שיצום יום א' או יום ג' כל ימיו ופגע בו יום זה והרי הוא יום טוב או ערב יום הכפורים הרי זה חיוב לצום ואין צריך לומר ראש חדש ע"כ:
והרב כסף משנה נמשך אחריו שכתב ז"ל הנודר שיצום בשבת או ביום טוב חייב לצום וכו' זה מבואר בטעמו ובהדיא תנן בפרק ר' אליעזר (דף סו) פותחים בימים טובים ובשבתות בראשונה היו אומרים אותם הימים מותרים ושאר כל הימים אסורים עד שבא ר' עקיבא ולימד נדר שהותר מקצתו הותר כולו הרי בהדיא שחל הנדר אלא כשהשבתות וימים טובים הם בכלל הימים שנדר להתענות בהם ולא נזכר בשעת הנדר שהיו שבתות וימים טובים פותחין לו בהם ואם נזכר בשעת הנדר שהיו שבתות וימים טובים בכלל נדרו או שנדר בפירוש לצום בהם חל הנדר מיהו ה"מ כשאמר הרי עלי שהוא לשון נדר שהוא חל על דבר מצוה כדבר הרשות אבל אמר הריני בתענית אין לו דין נדר ואינו חל על דבר מצוה וכדברי הראב"ד שכתב הנודר שיצום בשבת או ביום טוב חייב לצום א"א דוקא כשאומר הרי עלי אבל אמר הריני בתענית היום אסור עכ"ל וכן כתבו הרא"ש והר"ן בפ"ק דתענית בשם הרמב"ן וכן נראה שהוא דעת רבינו שהרי כתב כאן הנודר לצום בשבת או ביום טוב וכו' ע"כ וכן פסק הטור והרב בית יוסף בטור י"ד סי' רט"ו יעויין שם:
העולה לנו מן האמור דהאי עדה קדושה הרמב"ם הרמב"ן הראב"ד הרא"ש ובעל הטורים בנו הר"ן ומר"ן כולם בדרך אחד דרכו דכל הנודר בפירוש לצום בשבת או יום טוב ואמרו בלשון המחייבו דהיינו בהרי עלי דחייב לצום אף שבקיומו יבוטל כבוד שבת או יום טוב והשתא עבדינן קל וחומר לנ"ד דהשתא ומה אם הנודר לצום בשבת או ביום טוב שבקיומו מכריחו לעבור על המצוה והוה אמינא דמשום כבוד שבת או יום טוב ידחה נדרו ולא יתענה עם כל זה אמרינן חייב לצום כיון שנדר בפירוש לצום בשבת או יום טוב ובלשון הרי עלי כמו שהוכחנו קל וחומר בנושא שאלתינו דכיון דנדרה הוי לפי מה שהנחנו בלשון הרי עלי ובקיומה יש מצוה דודאי תהיה אסורה לחזור בה מזו ולהשיא אחרת תחתיה דהוי דומה לנודר לצום יום זה או שבת או יום טוב דאמרינן דחייב לצום ואינו יכול ללוותו ולפורעו וכמו שהוכחנו:
אחר כותבי כל זאת אמרתי להציע מה שמצאתי בהרב מרדכי על ההוא מעשה שהביא בפרק אע"פ דלפי מיעוט עיוני נראה לי היותו קצת קרוב לנ"ד וסעד לאמרי פי וז"ל מעשה באחד שנדר מעות להשיא יתומה אחת והרויח בהם ונפטרה היתומה ותבעוהו יורשיה ופטרו הר"ר חיים הכהן והביא ראייה מפרק אע"פ שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ומסקינן בגמרא הלכה כר' אלעזר בן עזריא וקי"ל הלכה כוותיה כ"ש הכא דלכ"ע לא יתן שלא כתב לה אלא ע"מ להשיאה ולראבי"א נראה כוון דאמרינן בירושלמי עלה דההיא בפרק הזהב (דף מט) אמר ר' יוחנן האומר לחברו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ופריך הגמרא יכול פשיטא אלא מותר לחזור בו אמר רב פפא ומודה ר' יוחנן במתנה מועטת דסמכא דעתיה ופירש רש"י א לחזור בו. וקשיא לן יכול פשיטא דהא לא משך ואין כח בית דין לכופו: אלא ודאי מותר לחזור בו קאמר ואשמועינן דאפילו חסרון אמנה ליכא: מודה ר' יוחנן במתנה מועטת. שאון מותר לחזור בו משום דסמכא דעתיה דמקבל אדיבוריה וכי אמר מותר לחזור בו במתנה מרובה קאמר דלא סמכא דעתיה דמקבל דלקיימיה לדיבוריה עכ"ל וגרסינן טלה בירושלמי אמר לחברו מתנה מרובה אני נותן לך יכול לחזור בו הדא דתימא בעשיר אבל בטני נעשה נדר וזכו בה היורשין מדתני שלהי נגמר הדין (דף מח) מותר המת ליורשיו וע"כ לא פליגי ר' מאיר ור' נתן אלא בתפיסה דאיסורי הנאה הא לאו הכי לכ"ע ליורשיו אע"ג שלא נתנו הנותנים ולא גבו הגובים לצורך היורשין מכח המת ולההיא דפרק אע"פ לא דמי שלא כל האומדנות שוות עכ"ל ר"ל דהאומדנא דאמדן בפרק אע"פ היא אומדנא דמוכח שלא כתב לה אלא ט"מ לכונסה אבל בנדון היתומה כיון שהוא בלשון נדר והיא עניה הרי הוא כאילו הקנה לה באחד מדרכי ההקנאות וזכו יורשיה ע"כ:
יצא לנו מהאי מעשה דתמר דנ"ד אסורה לחזיר בה בין לדעת הרב ר' חיים הכהן בין לדעת ראבי"א. לדעת הרב ר' חיים כהן מטעמו דהא לא פטרו אלא משום ההיא טעמא דפרק אע"פ שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ואם כן סלקינן דרגא דאם היתה היתומה בחיים חייתה לא היה פוטרו דבידו להשיאה באופן דבנושא שאלתינו דהיתומה בחיים חיותה יהיה בהוא הדין דתהיה תמר אסורה לחזור בה וחייבת לקיים נדרה להשיאה זהו לדעת הרב ר' חיים הכהן ולדעת ראבי"א במכ"ש דהשתא ומה אם ביתומה שנפטרה דהזה אמינא כיון דנתבטל הסיבה שנדר בעבורה יתבטל המסובב ויהיה פטור עם כל זה דעת ראבי"א הוא לחייבו מטעם דכיון שהיא עניה ובלשון נדר נדר הרי הוא כאילו הקנה לה באחד מדרכי ההקנאות וזכו יורשיה כ"ש בנ"ד שהיא יתומה עניה סוערה לא נוחמה והוא בחיים חייתה דאין מקום לומר בהיבטל הסיבה בטל המסובב דודאי דאזלה לה יכולתה בל תהיה רשאה ושלטאה לחזור בה מנדרה זה הוא מה שעלה בדעתי החלישה לכאורה:
אמנם ממה שמצאתי כתוב בשלטי הגבורים מה שפירש הרב ר' יצחק מוויינא על ההוא מעשה שהביא המרדכי נראה דההנחה שהיית רוצה להניח בנ"ד במכ"ש לדעת ראבי"א אזלה לה ואיננה ובהיות דברי הרב ר' יצחק הנ' נ"ל מיוסדים על דברי טעם אמרתי להציעם וז"ל ורבינו יצחק מוויינא הולך בשיטת ר' חיים כהן דאין להם ליורשים בהם כלום דאמדן דעת גדול הוא זה שזה לא הפריש מעותיו אלא לצורך מצוה אבל לא לדברי הרשות שיאכלום היורשים ויעשו בהם צורכיהם וההיא דירושלמי שהביא ראבי"א אבל בעני נעש' נדר לאו ראיה היא דודאי נדר הוא ולא מצי הדר ביה שלא ליתנו לאותו עני שנדר בו אבל אם מת אותו עני קודם שנתן לו אין לבאים מכוחו כלום עכ"ל למדנו מביאורו דהראיה שהבאתי מהמעשה שקדמנו זכרה עומדת על תילה דעד כאן לא פטר הרב ר' חיים כהן אלא משום אומדנא דזה לא הפריש מעותיו אלא למצוה ולא ליורשים שיעשו בהם מה שירצו אבל בנ"ד דהיתומה בחיים חיותה דליכא למימר האי אומדנא נאמר דודאי לזכותה נתכוונה ומעשה ידיה הם לנו עדות נאמנה דהביאה לביתה וזנה והכינה לה צורכי נדוניא ולדעת ראבי"א אין כאן ספיקא דודאי אסורה היא לחזור בה מטעם נדר וכמו שהוכיח הרב ר' יצחק מוויינא שדחה ראיית הירושלמי שהביא ראבי"א באומרו דודאי נדר הוא ולא מצי הדר ביה נמצינו למדין מביאורו דתמר האלמנה דנ"ד אסורה היא לחזור בה בין לדעת הרב ר' חיים כהן בין לדעת ראבי"ה לדעת הרב ר' חיים כהן דפטר משום אומדנא בנ"ד דליכא האי טעמא יען היתומה היא בחיים חיותה אסורה היא לחזור בה ולדעת ראבי"א משום דודאי נדר הוא וכמו שפירש הרב ר' יצחק מוויינא דההיא דירושלמי שהביא ראבי"א אינה ראיה דודאי נדר הוא ולא מצי הדר ביה בנ"ד נמי שהיתומה היא בחיים חייתה ודאי אסורה תמר האלמנה לחזור בה משום נדרה באופן דשניהם שוים לטובה לזכות היתומה ולסעדה ולזה דעתו נוטה ובזה ובמכל מאי דכתיבנא נראה לי לפי קוצר שכלי ומיעוט עיוני דהותר הספק הראשון:
ועדיין לא יצאתי ידי חובתי במה שנסתפק ה"ה בספק השני באומרו דהיכא דבשעת נדרה עדיין לא נשבעה שבועת האלמנה ולא גבתה מאומה מכתובתה מהו. מי אמרינן כיון שהנכסים לא היו ברשותה בשטת נדרה אלא בחזקת בניה ואין לה בהם אלא השיעבוד לבד יכולה לחזור בה משום דהוי נודר ומקדיש דבר שאינו ברשותו או דילמא כיון דלבסוף כבר נשבעה שבועת האלמנה וגבתה כתובתה איגלאי מילתא למפרע דהוו לה ברשותה בשעת נדרה מטעם דכל העומד לגבות כגבוי דמי ואינה יכולה לחזור בה וליקח אחרת תחתיה ברם קודם שנבוא למשפט שאלתינו צריכין אנו לעמוד על חקירת אלמנה דעלמא שנתנה מנכסי בעלה קודם שנשבעה אם מעשיה קיימים או לא דבזה איכא פלוגתא דרבוותא כדבסמוך אבאר בסייעתא דשמייא:
הטור בא"ה ס' צ"ו כתב ז"ל כתב הרי"ף שאם מכרה או נתנה מנכסי יתומים קודם שנשבעה מה שמכרה או נתנה קיים ומנכין אותו מכתובתה ומשמע מדבריו אפילו מקרקעי וא"א הרא"ש ז"ל הביא דבריו בפסקיו לפסוק הלכה וכתב בתשובה דוקא מטלטלי אבל מקרקעי בחזקת היורשין קיימין ואין בידה לתתם עד שיגבוה ב"ד ואם מכרה או נתנה אין מכירתה או מתנתה קיימין עכ"ל ומשמע מדבריו שהרי"ף והרא"ש חלוקים הם בסברתם דלדעת הרי"ף אין חילוק בין קרקע למטלטל דכל מה שמכרה או נתנה הן קרקע או מטלטל קיים ולדעת הרא"ש דוקא מטלטלי הוא דקיים אבל מקרקעי לא דבחזקת היורשין הם קיימין ובתשובה אחרת כלל ן' ס' ח' כתב ז"ל אלמנה שנתנה מנכסי בעלה שנשבעה על כתובתה והגבוה ב"ד הראוי לה לגבות אין מתנתה מתנה וכו' והנה לפום ריהטא שתי תשובותיו סתרו אהדדי שבתשובה קמייתא כתב דדוקא במטלטלי הוא דקיים ובתשובה שניה לא חולק דמשמע דהן יהיה קרקע או מטלטל דאין מתנתה מתנה:
ברם כד דייקינן שפיר במה שכתב הרב בית יוסף בסי' הנ"ל נראה דבנעימות דבריו הכל מיושב והרי"ף והרא"ש אינם חלוקים הפך המובן מבעל הטורים גם שתי תשובות הרא"ש יבואו מצודקים ללא יהיו זה את זה סותרים כאשר עין כל מעיין תחזינה משרים וז"ל ומה שכתב רבינו אבל כתב בתשובה דוקא מטלטלי אבל מקרקעי בחזקת יורשים קיימי ואין בידה ליתנם עד שיגבוה ב"ד ואם מכרה או נתנה אין מכירתה ומתנתה קיימת ז"ל בתשובה כלל ן' סי' ו' ראובן שמת והניח בנים ובנות ואלמנתו היתה נושאת ונותנת בנכסים ונתנה מהם מתנות אחרי מותו ומתה קודם שהשביעוה על כתובתה מתנותיה קיימות במטלטלי אבל במקרקעי בחזקת יורשים קיימי ואין בידה לתתם עד שיגבו לה ב"ד כתובתה עכ"ל ואפשר שאין תשובה זו סותרת למאי דכתב דמשמע מדברי רי"ף דאפילו במקרקעי מכרה ומתנתה קיימת דשאני התם שאחר כך השביעוה וניכו לה בכתובתה אותו קרקע שמכרה או נתנה ובתשובה אחרת כלל הנזכר כתב אלמנה שנתנה מנכסי בעלה לאחר קודם שנשבעה על כתובתה והגביה ב"ד הראוי לה לגבות אין מתנתה מתנה דאין לה בגוף נכסי בעלה כלום אלא שעבוד בעלמא ואי בעו יורשים מסלקי לה בזוזי וראיה מפרק כל שעה בעל חוב אמר אביי וכו' הכא נמי אין לאשה טל נכסי בעלה אלא שעבוד כתובתה כשאר בעל חוב ועוד גריע טפי דאינה נפרעת אלא בשבועה ושמא לא תשבע הלכך אפילו נשבעה אחר כך לא חיילא המתנה למפרע ע"כ ואפשר שמה שכתב בתשובה ראשונה דבמטלטלי מתנתה קיימת אע"פ שלא נשבעה במטלטלים שאינם ידועים שיכולה להטמין ולהכחיש היא בדוקא אבל במטלטלים הידועים שאינה יכולה לטעון אין בידי כלום מודה דאין מתנתה כלום ועוד אני אומר שאפשר לומר שמה שכתב דבמטלטלי קיימת לא בשלא נשבעה כלל מיירי דאם כן לא הוה במתנתה ממש מהטעמים שהוכיח בתשובה השנית אלא בשנשבעה מעצמה מיירי אלא שלא השביעוה ב"ד ולא הגבו לה אותם נכסים ומדקדוק לשונו יש ללמוד כן וכן כתב המרדכי בפרק הכותב שפסקו ר' יוסי בר יצחק ור' שלמה בר יצחק וכן בת"ג שאם מכרה ונתנה קודם שבועה אתו יורשים ומפקי ל"ש מקרקעי ל"ש מטלטלי אפילו תפסה מחיים לא מהניה אלא אם כן תפסה מחיים ולא רצתה להשיב ואע"פ שכתוב שם דראבי"א וכמה רבוותא פסקו הלכה למעשה שאם מכרה או נתנה קוים כיון דבה"ג פלוג עליה נקיטינן כותיה שדבריו דברי קבלה ועוד שהרי כתוב שם שהר"ם פסק שם הלכה למעשה אע"פ שראבי"א ורבינו ברוך ורבינו שמחה פסקו דמתנתה קיימת נ"ל דברי הגאונים עיקר שפסקו אין מתנתה קיימת דנכסי בחזקת יתמי קיימי ואפילו אם אחר שנתנה נשבעה מ"מ בשעת שנתנה לא היה לה כח שלא היו הנכסים שלה אלא שעבודא בעלמא דק"ל כרבא דאמר בפרק כל שעה ב"ח מכאן ולהבא הוא גובה ועוד שדברי הסוברים דמתנתה קיימת דחויים הם שהרי ראיית רבינו שמחה דחאה ראבי"א כמבואר שם במרדכי וראבי"א שנתן טעם משום דרוב הגאונים פסקו כר' אלעזר ולא כפר"ח והרי"ף שפסקו כרב ושמואל ממקום שבא משם ואיה שכל הפוסקים שאנו סומכין עליהם בהוראותינו סוברים שאין מתנתה קיימת שהרי הרי"ף והרמב"ם והרא"ש פסקו כרב ושמואל ואם כן הם סוברים דאין מתנתה קיימת ומכאן הוכחה עוד למה שהעמדתי דברי הרא"ש בתשובה דמתנתה קיימת במטלטלים במה שהעמדתיה הא לאו הכי אין מתנתה קיימת כדי שלא יסתור דבריו שפסק כרב ושמואל עכ"ל:
הא קמן מבורר מדברי מרן דהרי"ף והרא"ש אינם חלוקים בסברתם הפך מה שהיינו מבינים מהרב בעל הטורים וכמו שהוכיח מטעמו דשאני נדון הרי"ף שאחר כך השביעוה וכו' ונושא הרא"ש הוא בשלא נשבעה דמשום הכי חילק בין קרקע למטלטל ושתי תשובות הרא"ש דהיינו מבינים היותם זה את זה סותרים מיושבים הם בדברים נעימים ומצודקים הן ממה שטעם דבתשובה ראשונה דבמטלטלים מתנתה קיימת הוא משום דבמטלטלים שאינם ידועים קא מיירי מן מטעם דמעצמה נשבעה ולא שלא נשבעה כלל אלא שלא השביעוה ב"ד שהיא מעצמה נשבעה וכמו שהוכחנו מדברי מרן ז"ל וכמדומה לי לעניות דעתי היות לנו מכאן הוכחה לנ"ד דכיון דהרי"ף והרא"ש והרמב"ם פסקו כרב ושמואל דאין אדם מוריש שבועה לבניו דהיינו ממון שאינו יכול לגבותו אלא בשבועה והכא בנ"ד לא שייכא האי טעמא כיון דבסופה נשבעה והיא בחיים חייתה אמרינן דאע"ג שלא נשבעה בשטת נדרה אסורה חזור בה דכל העומד לגבות כגבוי דמי כיון ובסופה נשבעה וכמו שהוכחנו מדברי הרב בית יוסף על הרי"ף והרא"ש היותם מיושבים וכמו כן שתי תשובותיו ללא יהיו זה את זה סותרים במה שכתב בישוב השני דהתשובה הראשונה לא מיירי שלא נשבעה כלל וכו':
ואחר החיפוש בספרי שיחות אמתחות הפוסקים מצאתי הון לי להחזיק דעתי אף לדעת מהר"ם שכתב דאף שאחר שנתנה נשבעה אין מתנתה מתנה מטעם דרבא דמכאן ולהבא הוא גובה והוא ממה שכתב מהרי"ק בשורש יח' ז"ל דאע"ג דמהר"ם כתב דאין במתנת האלמנה ממש שנתנה קודם שנשבעה על כתובתה ואפילו אם לאחר שנתנה נשבעה מ"מ בשעה שנתנה לא היה לה כח מ"מ דבר פשוט הוא דעד כאן לא קאמר מהר"ם אלא לעניין שלא תחול המתנה למפרע משעת נתינה ונ"מ אם בין מתנה לשבועה ליותה מאחר או חזרה בה אבל שלא תחול המתנה משעת שבועה ואילך אם לא קדם לה דבר אחר המבטלה דבר פשוט הוא דמודה דהמתנה היא קיימת ע"כ ואם כן הוא הדין יהיה בנ"ד דתיחול נדרה משעת שבועתה ואילך כיון דמשעה שנדרה עד שעת שבועה לא שמענו ולא ראינו היות לה שום הלואה או חזרה דהגם שספק ה"ה היא על החזרה החזרה אינה אלא אחר שבועה וגוביינא כדשמעינן מלשון השאלה דלאחר שמיאנה היא או קרוביה בהיותה רואה שלא נעשת רצונה גירשה מביתה ורוצה לחזור בה לשון המורה היות חזרתה אחר שבועה וגוביינא והראיה שכבר הכינה לה צורכי נדוניא דאי לא תימא הכי במאי הכינה לה נדונייתא כיון דלא שמענו בשטחיות השאלה מילת הלואה באופן דלפי דברי מהרי"ק ז"ל נראה דבנ"ד נמי תהיה תמר האלמה אסורה לחזור בה אף לדעת מהר"ם הגם שלא נשבעה בשעת נדרה אלא בסופה כיון דמשעת הנדר עד שעת שבועה לא היתה לה דבר המבטלה רצוני לומר הלואה או חזרת וכמו שהוכחנו ממשמעות לשון השאלה:
אני טרם אכלה לדבר והנה ראייה אחרת יוצאת מהרב המרדכי והביאו הרב ר' משה אסרלס בשמו והוא גם כן הסכים עמו וז"ל והמרדכי כתב פרק הכותב דיש לראות אם האלמנה מחזיקין אותה בעושר גדול כיון דאיכא פלוגתא דרבוותא לפי העניין שיראו הדיינין צריכין לדון עכ"ל וכן נראה לי דיש לחוש להרבה גדולים בפרט הרי"ף והרא"ש והמרדכי דאזלינן בתרייהו ברוב דוכתי והם סוברים דהמתנה ומכירה קיימת כ"ש שכתבתי לעיל שתי תשובות הרא"ש דבזמנים אלו לא שכיח התפסת צררי לכן נראה דאם נראה לדיין שלא התפיסה צררי ובמה שמכרה ונתנה ראוי להיות שלה בגיבוי כתובתה שמכירתה ומתנתה קיימת ע"כ ולפי קוצר שכלי נראה לי דגם יש לנו להביא הוכחה מכאן לנ"ד דכיון דאלמנת ראובן היא עשירה כנראה מותרנותה בפצות פיה לנדור שני אלפים דינרים לנישואי היתומה ומה גם שהביאה לביתה בהיותה לה כבת והכינה לה צורכי נדונייתא דדברים כאלו מראים עשירות ולא עניות דודאי יחייבו לה ב"ר לקיים נדרה אף שבשעת נדרה לא נשבעה אלא בסופה דטעמא דהאי שבועה אינו אלא משום חששה דהתפסת צררי והאידנא ליתא האי חששה כמו שהוכיח הרב ר' משה אסרלס בשם הרא"ש וכמו שכתבנו:
וסוף כל סוף לרווחא דמילתא אמינא דהגם שכל הראיות המובאות לנ"ד בספק השני לפי חולשת עיוני לא יהיו מיושבות ויונח דמכיון שלא נשבעה בשעת נדרה נחשוב לנכסיה כאילו אינם ברשותה הגם שנשבעה בסופה עד שלזה ואמר האומר היותה יכולה לחזור בה מטעם דאין לה בנכסי בעלה בשעת נדרה אלא שעבודא בעלמא והוי כמו הנודר ומקדיש דבר שאינו ברשותו עם כל זה לא יצדק בדוברו דשבח לאל בורא עולם שלא השבית לנו גואל נשא ורם הלא הוא הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל המדריכנו בדרך ישרה ומוציא לנו לאור תעלומה ובל אבוא לידי שכחה אציע דבריו בכתיבה וזה החלי בעזרת המעביר אפילה ומביא אורה:
כתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות ערכין וחרמין הלכה לא' וז"ל יראה לי שאף טל פי שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אם אמר הרי טלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו. ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים: כיצד האומר הרי טלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים. הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו. הרי עלי להחרים או ליתן לשבויים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות ואע"פ שעדיין לא נדר בנזיר הואיל ואחר שידור בנזיר חייב להנזר וזה כיוצא בו וכזה ראוי לידון עכ"ל:
והראב"ד הודה לו בזה שכתב ז"ל א"א הראיה מיעקב ראיה היא אבל זו של נזיר אינה כלום שהרי בידו היא ועוד כי לא ידע מתי יפטר והרי הוא כאילו אמר הריני נזיר מיד עכ"ל:
והרב מגדל עוז גם כן הוקשה לו מה שהקשה הראב"ד וכתב עליו דברים של טעם וז"ל ואני אומר אף לדידי הוה קשיא לי וכי עייני בה שפיר חזינא דשפיר קאמר והראיה של יעקב הביא כי אע"פ שעדיין לא בא לעולם הממון שנדר עליו קרייה רחמנא נדר דכתיב אשר נדרת לי שם נדר והראיה של נזיר הביא אותה להוכיח כי הוא חשוב נדר אע"פ שאין דעת הנודר שיחול מיד וקיימא לן דבעינן פיו ולבו שוין וזה נכון ע"כ:
נמצינו למדין שהרמב"ם ז"ל מחיוב אף למי שלא היו לו מעות מזומנים בשטת נדרו שלכשיבואו לעולם מחוייב הוא לקיים נדרו ואם לא קיימו עובר בשני לאוין ועשה משום בל תאחר ומשום לא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה ולא חילק בין נדרי הקדש לנדרי עניים זולת שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם באופן דזכינו לדין דבנושא שאלתינו נמי הגם שיונח שנכסיה אינם ברשותה מטעם דאין לה בנכסי בטלה בשעת נדרה אלא שעבודא כיון שהשבועה לא היתה אלא בסופה עם כל זה מחוייבת היא לקיים נדרה וזולת קיומה עוברת על שני לאוין ועשה כמו שהוכחנו וזה כפי ההנחה שהנחתי לעניות דעתי היות נדרה בלשון הרי עלי המחייבה וכמו שכתבנו:
ואין לומר דשאני נ"ד מההיא ראיה דיעקב דההוא קרא דכתיב גבי יעקב וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך קאי על וידר יעקב נדר לאמר דבלשון נדר אמרו מה שאין כן בנושא שאלתינו דהגם שאמירתה בלשון הרי עלי היתה כפי מה שהנחנו לא מפני זה בתורת נדר אמרה מה שאמרה אלא רצונה לומר עלי לגמור המלאכה כלומר שהיא מזוזת את עצמה הא ליתא דהא ממעשה אנו למדין היות אמירתה בתורת נדר ולא בלשון זירוז וכמו שהוכחנו למעלה בהיותה לה כבת ובהכנת צורכי נדונייתא מעשים המורים היותה נודרת בלשון הרי עלי ובתורת נדר:
העולה לנו מכל מאי דכתיבנא מהני מילי מעלייתא דהני חכימייא דתמר באלמנה דנ"ד מחוייבת היא לקיים נדרה הן במה שצידד ה"ה בספק הראשון הן על מה שצידד בספק השני הספק הראשון דכיון דנדרה הוה לדבר ידוע והוי דומה כמו ההיא דשקלים דעני ושבוי או משום חומרא דנדרים כמו שהוכחנו מדברי הרמב"ם וסיעתו דאף שיהיה הנדר בעניין שיוכרח הנודר לעבור על המצוה כמו הנודר לצום בשבת או יום טוב עם כל זה חייב לצום כיון שפירש בשעת נדרו לצום בשבת או יום טוב הכא נמי בנ"ד כיון שפירשה שם היתומה בשעת נדרה מחוייבת היא לקיים נדרה ואסורה לחזור בה גם בספק השני בחיובה היא עומדת אף שלא נשבעה בשעת נדרה אלא בסופה וכמו דכתיבנא דהגם שיוצא דאין לה בנכס בעלה בשעת נדרה אלא שעבודא מטעם שלא נשבע אלא בסופה עם כל זה מחוייבת היא לקיים נדרה וכמו שהוכחנו מדברי הרמב"ם שחייב אף למי שלא היו לו מעות בשעת נדרו שלכשיבואו לעולם חיוב הוא לעשות מה שנדר והיתומה תהיה שמחה בחלקה וגם האלמנה מהאל ברחמיו ישולם לה גמולה על עשיות מצוותה זה מה שהעלתי במצודת עיוני הדל להלכה ולא למעשה עד אקריב משפטי לפני הרב המורה היושב על כסא דין ומעמיד עולם טל הדין שופט צדק ומגיד משרים הלא הוא מורינו ורבינו שלם נר"ו אם יטבו דברי בעיניו מוטב ואם לאו יהיו אך למחסור ישכבון בין שפתיים ולמי שאמר והיה העולם אחלה יאריך ימי מורינו הרב על ממלכתו וכסאו יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר וידר יעקב נדר לאמר אם יהיה אלדים עמדי ושמרני בדרך הזה אשר אנכי הולך ליצירה:
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלכירגי תמ"ך: