שאלה ראובן מצא בבית כלי סעודה מזמן הרבה ולא היה מכיר איזה מהם נשתמשו בהם בכשר ואיזה מהם נשתמשו בחלב ובתוכם היה תנור של נחשת שאופין בו פאשטיל והדבר ידוע שאם מלבנין אותו מתקלקל וצריך הוצאה מרובה לתקנו ונסתפק דכיון דספק דרבנן הוא דהא לא נשתמש בו כמה ימים ואפשר שיארע שישתמש בו התשמיש שנשתמש בו מקודם יהיה מותר להשתמש בו בלי שום הכשר א"ד כיון שבידו להכשיר אסור שאסור להשתמש בו בלי הכשר עדיין אשאלך על כלי החרס השת' ודאי יהיה מותר כיון שאין בידו להכשיר א"ד כיון שהפסדן מועט יהיה אסור על הכל יבוא דכרך וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה דין נותן טעם לפגם ידוע ומוסכם הוא דמותר לכתחילה מן התורה ואסור מדרבנן דהכי אפסיקא הלכת' בתלמודא במסכת ע"ז (דף ס"ח) דגרסי' התם אמר רב נותן טעם לפגם מותר ויהיב שם ר"ש טעמא מדתניא לא תאכלו כל נבלה לגר אשר בשעריך וגו' כל הראוי לגר קרוי נבלה שאינה ראויה לגר אינה קרויה נבלה ופרש"י שאינה ראויה לגר. שהסריחה אלמא מדאפגים בטל איסורא ובשלהי ע"ז אמרינן ולמאן דאמר נותן טעם לפגם מותר גיעולי גוים דאסר רחמנא היכי משכחת לה אמר רב חויא בריה דרב הונא לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא דלאו נותן טעם לפגם הוא מכאן ואילך לישתרי גזירה קדרה שאינה בת יומא משום קדרה בת יומא עכ"ל וכן הוא מסקנת כל הפוסקים ז"ל:
אמנם בשיעור הגבלת זמן בכמה יקרא בת יומא או לא יש מחלוקת ביניהם רש"י ותוס' ז"ל סבירא להו דלינת לילה אחת פוגמת ולא בעינן מעת לעת ודברי הרמ"בם סתומים הם שכתב (בפי"ו מה"מא) קדרה של חרס שנתבשל בה בשר נבלה או בשר שקצים ורמשים לא ובשל בה בשר שחוטה באותו היום ואם בישל בה מין בשר התבשיל אסור בישל בה מין אחר בנותן טעם ולא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא בלבד הואיל ועדיין לא נפגם השומן שנבלע בקדרה ומדברי סופרים לא יבשל בה לעולם עכ"ד אבל הטור בסי' ק"ב כתב דמתקריא בת יומא כל זמן שלא שהתה מעת לעת אחר שנתבשל בה האיסור והרב ב"י שם שכן הוא דעת הר"ן ושהגהות אשירי כתב בשם רש"בם דצריך מעת השתמש בו בלי הכשר שהוא ספק איסור דרבנן ואם ת"ל לעת והר"אש האריך לישא וליתן על דברי רבינו תם וכתב בסוף דבריו כל דוחקים הללו צריכין אנו לומר לפי רבותינו שאינם מצריכין מעת לעת אבל אם באנו להצריך מעת לעת אתי שפיר טפי נראה שדעתו לומר שצריך מע"ל וכן נראה מדברי בעל התרומה ובסי' קכ"א בטור כתב שסברת ר"י הוא שהצריך מעת לעת ושכן עיקר נפקא לן מיהא דאיסור תורה אינו אלא בבת יומא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה וכשאינה בת יומא אינו אלא מדרבנן משום גזירת כת יומא ולכן אם בישל בה בשוגג מותר התבשיל דלא אסרו לא לכתחילה ולא שנא בין אם הקדרה בלועה מאיסור או מבשר ובא לבשל בה חלב או איפכא א"כ לכאורה נראה דמידי איסור דרבנן לא יצאנו בנ"ד.
ואל יעלה על דעתך לומר דיש חילוק לענין פגימו' דבש וחלב לפגימו' דאיסו' דבבשר וחלב כיון שמהתירא בלע ונפגם שרי לכתחילה לבשל באלו הכלים זה אינו והראיה מדין קדרות שנשתמשו בהם חמץ שכתב הרשב"א בת"ה שהקדרות בפסח ישברו או משהו להו עד לבתר פסחא ואם איתא דיש חילוק לענין פגם אם היתר בלע או איסור בלע לא הוה ליה לאסור הקדרות של חמץ לאחר עבור מע"ל שנפגם מה שבלוע בקדרה דהיתרא אלא ודאי אין חילוק בדבר לענין זה איברא דיש חילוק כשהיא בת יומא דלדעת הטור שכתב (בסי' ק"ג וסי' צ"ד) דלענין אם חממו בה חמין בתוך מעת לעת דכשהקדרה בלועה מאיסור צריכה מע"ל משעה שחימם בה חמין דהמים שבלעו מאיסור הנבלע בקדרה נעשו נבלה כיון שלא היה פ' לבטל פליטת הכלי וחזרו ונבלעו בקדרה וכשהיא בלועה מבשר ובא לבשל בה חלב או איפכא אינו צריך מע"ל אלא משעה שבישל כה בתחילה ולא משעת חימום או בישול ב' משום דהוי נ"ט בר נ"ט דהיתרא והוא סברת בעל התרומה והביאו סמ"ק סי' רי"ד משום דסבירא להו דחתיח' נעשת נבלה אפילו בשאר איסורין אבל הרב ב"י כתב בשם רוב הפוסקים שמסכימים לדעת רבינו אפרים דלא אמרינן חתיכת נעשת נבלה אלא בבשר וחלב שנתערבו ונפלו לקדר' אחרת שצריך ס' כנגד כולה אבל באיסור הבלוע בקדרה אפילו מבשר וחלב אין מונין מעת לעת אלא משעה שבשלו בה בתחילה וכל אלו החילוקים אינו אלא בקדרא בת יומא אבל כשאינה בת יומא לדברי הכל אינו אסור לבשל לכתחילה באותה קדרה אלא משום קדרה שהיא בת יומא יומא ובנ"ד אף שנתערבו אלו הכלים מזמן הרבה כמו שכתב ה"ה ולא היה מכיר ראובן איזה מהם נשתמשו בבשר ואיזה מהם כשתעשו בחלב איסורא דרבנן מיהא איכא דגזרו שאינה בת יומא אטו ב"י כמו שקדמתי זכרו למעלה ואי משום ספק דשמא ישתמש בהם התשמיש שנשתמש מקודם בשר לבשר וחלב לחלב ומשום הכי ספק דרבנן הוא ולקולא אפי' הכי נראה דאסור דקרוב לודאי הוא דלא מתרמי שבבלם ישתמש בהם התשמיש הראוי לו ועוד דאפי' נאמר דספק הוא נראה דאסור כדבעינן למימר השתא:
והוא ממה שמצינו דלא היקלו בספק איסור דרבנן דכשנתערב מין במינו דקיימא לן דמן התור' בטל ברוב ומדרבנן בס' ואם נודע שנתבטל ברוב ולא סיפק לשערו בס' עד שנשפך דאו א"א לשערו בכהאי גוונא אמרינן ספקא דרבנן לקולא ומותר (מה שאינו במין בשאינו מינו לפי שנרגש טעם האיסור בהיתר וקי"ל טעם כעיקר מן התורה) אבל בשאר איסורים כתב הרש"בא כת"ה דכשהאיסור וההיתר לפנינו וא"א לעמוד על שיעורו אע"פי שהוא מאיסורין של דבריהם אסור והולכין בו להחמיר שהרי כחל מדבריהם ואפילו הכי אמרינן דבדידיה משערינן משום דמאי דנפיק מיניה לא ידעינן וטעמו של דבר כתבו הר"ן משום דדכר שא"א לעמוד עליו אי אזלינן לקולא יהיו כל האיסורין בספק וכל אחד ישער במה שנראה בעיניו ולפי' ראו חכמים להשוות מידותיהם אבל במה שאינו בא אלא באקראי בעלמא כגון אם נשפך הרוטב וכיוצא בדברי' הללו אזלינן לקולא עכ"ל הנה למדנו מכאן לנ"ד שנתערבו כלים אלו של בשר וחלב וא"א לעמוד עליהם לידע איזה מהם נשתמש בחלב ואיזה מהם נשתמש בבשר (אף שאינם בת יומא) ספיקא באיסורא דרבנן משום גזירתן איכא ואסור לבשל בהם לא בשר ולא חלב דהוי דומיא דשאר איסורין שנתערבו וא"א לעמוד על שיעוריהן בס' שהוא איסור מדרבנן שאסורין משום שהאיסור בפנינו אמרינן ביה דחסרון ידיעה הוא זה ולא נתירהו מטעמו של הר"ן ז"ל דאז כל אחד ישער כפי דעתו ונפיק מיניה חורבה ואינו דומה לדין נשפך שנשפך באקראי בעלמא ואינו לפנינו שהדבר נמנע מצד עצמו לשערו ולידע אם יהיה בו ס' או לא ולכן אזלינן ביה לקולא כיון שכבר נתבטל כרוב מן התורה לא הוי אלא ספיקא דרבנן דלא מצינן למיקם עלה דמילתא ומותר אבל בנ"ד דהאיסור מעורב לפנינו לא כמו שכתבתי למעלה:
ועוד איכא טעמא אחרינא לאסור בנ"ד דדבר שיש לו מתירין הוא על ידי הכשר דבידו הוא להגעילן משו' דהוי דדבר שאין בו הפסד מרובה ואין בו טרחא יתירה שבנקל יכול לעשותו דבר שיש לו מתירין הוא ואסורין וזה נלמד ממה שכתב הרמ"בם בסוף פ"ו מה' מעשר שני וז"ל פירות מעשר שנתערבו בפירות חולין יאכל הכל בטהרה במקו' או יפדה את המעשר לפיכך אם נתערבו בירושלי' אסורין בכל שהן במינן הואיל והוא בירושלים הרי הוא כדבר שיש לו מתירין ויאכל הכל בטהרה עכ"ל משמע מכאן דדוקא בירושלים חקרי דכר שיש לו מתירין אבל חוץ לירושלים כיון שיש לו טורח להעלותן לירושלים בטיל ברובא ואילו בסוף הפרק כתב מעשר שבי בטל ברוב באיזה מעשר אמרו במעשר שנכנס לירושלים ויצא ונפלו מחיצו' אין שם מחיצו' להחזיר לשם וא"א לפדותו מאחר שנכנס בו טעמא דאין שם מחיצות הא אי איכא מחיצות לא בטיל ברובא ומטרחינן ליה לעיולי ולמכלי חמץ אלמא דחוץ לירושלים נמי מקרי דבר שיש לו מתירין וטרחא לאו מילתא היא אלא ע"כ צריך לחלק בין רחוק מירושלים הדב' למעט דבהרבה כיון דאיכא טרחא יתירא לא מקרי דבר שישן לו מתירין ובטיל ברובא וכשהו' קרוב דליכא טרחא יתירא מחייבינן ליה להעלותו לירושלים ולאכלו שם ובנ"ד כיון שבהכשרן ליכא טרחא יתירא ולא הפסד מרובה להכשירן דבהגעלה לחודה סגי להו ואף לתנור שאופין בו פשטיל די ליה בהגעל' מהטע' דהיתרא בלע שכן מצינו שיש חילוק בין מחבת שמטגנין בה דלענין פסח אמרינן דבהגעל' סגי ליה כמו שכתב הרב ב"י (בא"ח סי' תנ"א) ובי"ד סי' קכ"א כתב דלענין שאר איסורין צריכה ליבון והטעם משום דלענין פסח היתרא בלע ובשאר איסורין איסורא בלע ולכלי חרס די להם ג"כ בהגעלה ג' פעמים דאף דקיימא לן דכלי חרס אינו יוצא מידי דופנו לעולם באיסור דדבריהם היקלו וכמו שכתב בעל העיטור והרש"בא בת"ה:
וזה לשון בעל העיטור והביאו הטור (בסימן קכ"א) אי לא מסתפינא מרבוואתא אמינא דאף בכלי חרס בקדרה שאינ' בת יומא כיון שאיסורא מדרבנן מגעיל' ג' פעמי' ודיו והבי' ראיה מהירושלמי דפ' אחרון של מסכת תרומות דגרסינן התם תני רכ תחלפת בן שאול קדרה שבישל בה תרומה מגעילה ג' פעמים בחמין ודיו אמר רבי אבא ואין למדין ממנה לענין נבלה אמר ר' יוסי קשיתיה קומי רבא תרומה בעון מיתה ונבלה בלא תעשה ואת מר הכין. אמר כמ"ד מאיליהן קבלו את המעשרות ופריך מדתנן הרכינה ומיצת הרי זה תרומה ואת מר הכין. אמר ליה כאן על ידי האור הוא נגעל וכתב הרש"בא בת"ה (דף קכ"ז) פי' קדרה של חרס ואע"פי שהתורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דופנו לעולם בתרומה הקלו לפי שאינו אלא מדבריהם בזמן הזה וכמאן דאמר מאיליהן קבלו את המעשרות ופריך מדתנן הרכינה ומיצת הרי תרומה אלמא אין מקילין בה ומשני שהאור מגעילה ומפליטה ואין כאן קולא כ"כ ונראה שה"ה לכל שאר איסור של דבריהם עכ"ד וא"כ בנ"ד דבר שיש לו מתירין הוא כיון שבידו להגעילו בין כלי מתכות בין תנור ואפילו כלי חרס כיון דאיסור מדבריהם הוא ולא ישתמש באלו הכלים שנתערבו בשר בשל חלב כי אם על ידי הגעלה:
איברא דראיתי להרש"בא שבת בת"ה (ד' קכ"ט) דהיכא דאיכא הפסד להכשירן לא מקרי דשל"מ כל שצריך להפסיד על הכשרן ואין הכשרן בא כדרכו בלא הפסד אחר אלא הרי הוא כיבש וכל שנתערב אחד בין שנים בטל ומשתמש כהם ואפילו לכתחילה ועל פי זה פסק הטור והרב ב"י בסי' קכ"ב דכלי שנאסר בבליע' איסור שנתערב באחרים ואינו ניכר בטל ברוב אכל הרא"ה בב"ה השיג על הרש"בא ונתן טעם אחר לומר דאין ביטול תועיל להם דכל היכא דניכר האיסור אין לו ביטול וכיון דאפשר להוציא האיסור על ידי הגעלה הוי כניכר האיסור ותו לא סגי בכלים אלו שלא יתן האיסור טעם בהיתר: ואף בלתי השגתו של הרא"ה יש לנו לחלק ולומר דהרש"בא יודה בנ"ד לאסור דכל עצמו של הרשב"א לא דכר אלא בכלי של איסור שנתערב בכלים אחרים של היתר דיתבטל ברובא דכי הכי דגוף האיסור עצמו יבש ביבש מבטיל ברובא ואפילו מדרבנן כ"ש לטעם הבלוע בכלים שדין הוא שיתבטל אבל בכלי חולבת שנתערב בכלים הבלועי' מבשר הא מצי למיקם אטעמ' למטעמי' לקפילא ארמאה והוי ליה ממש כאיסור הניכר שאין לו ביטול דמין בשאינו מינו הוא וטעם כעיקר דאורייתא והשתא דלא נהגינן להטעים לגוי הכל אסור ויש להוכיח כן ממה שכתב הרב ב"י בסי' קי"א בדין שתי קדרות של היתר ונפל איסור לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזה מהן נפל ואין באחת כדי לבטל האיסור ויש בשתיהן כדי לבטלו שתיהן מצטרפות לבטלו והוא דעת הרש"בא כת"ה (דף קי"ג) ושם כתב הרא"ה בב"ה דלא נאמרו קולות אלו אלא באיסורין דרבנן או באיסורי תורה ושיעורין דרבנן וכן יבש ביבש דלית ביה טעמא או לא ואית ביה ס' אצל היכא דאית ביה טעמא או שראוי ליתן טעם כגון לח כלול במין במינו ואין בו ס' לא אמרינן ביה הני קולי אפי' באיסורין דרבנן ולא הוזכר דין זה בשום מקום בשום דבר שיש בו כדי ליתן בו טעם דטעמא לעולם לא בטיל או ראוי לנתינת טעם ואע"ג דליכא טעמא כגון מין במינו וכמ"ה השיג עליו מהירושלמי דמסכת תרומות הדין ב קופות בזו חמישים ובזו חמשים ונפל' סאה תרומה בתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזו נפלה שמצטרפות ומעלות זו את זו ולדבריו של הרא"ה היה צריך ס' בכל אחת מהן אבל לישב דברי הרא"ה ז"ל יכולין אנו לתרץ דההיא מיירי יבש ביבש אבל לח בלח אנה"נ דבעי ס' אבל על כל זה בנ"ד נראה דיודה הרש"בא לאסור משום דטעמא לא בטיל דע"כ לא פליגי הרש"בא ז"ל אלא באיסורין דאורייתא ושיעורין דרבנן במין במינו ומכיון דאיכא רובא בכל קדרה וקדרה דמדאורייתא בטיל ובצירוף הקדרות איכא ס' לבטולי מיהא מדרבנן אבל במין בשאינו מינו דהדבר תלוי בטעמא וטעם כעיקר דאורייתא וכיון שבאחד איכא טעמא וחששה מהיכא תיתי לצרופינהו והלא אפי' איכא ס' או מאה כל היכא דאיכא טעמא לא בטיל וא"כ אף אם נדון אותן כמעורבין יחד ואיכא ס' נגד האיסור סוף סוף איכא טעמא ועוד טעמא מאי מצטרפין משום דכל שנכנס בספק מצטרף לבטל ובנ"ד ליכא ספק דאיכ' למוק' אטעמ' ולמיטעמינהו לקפילא ארמאה ולכן הדבר ברור דלא פליג הרשב"א אלא במין במינו דוקא אבל במין בשאינו מינו דתלוי בנ"ט לא בטיל וכן כתב הרב פ"ח בסי' ק"ב סוף ס"ק ח' וז"ל סוף דבר שאם כלי של איסו' נתערב בכלים אחרים של היתר אם האיסור וההיתר הבלוע בכלים הוו מין במינו א"כ ליכא למיקם אטעמא ובאנו למחלוקת הראשונים ז"ל אי בטלה או לא וראוי לשהות הכלים עד שלא יהא בני יומן דאז ליכא אלא גזירה בעלמא מדרבנן לאשתמושי בהו ואף לכתחילה סמכינן שפיר אסברת הרש"בא להתיר להשתמש כהן כיון שאינן ב"י אכל אם האיסור וההיתר הבלוע בכלי הוי מין כשאינו מין אין להקל בהם כלל ואף בדיעבד יש לאסרם ואף בשאינם כ"י אין להתירם כלל והמקל בזה אינו אלא מן המתמיהין עכ"ל למד מכאן לנ"ד דדומה ודומה הוא:
כל זה היה נרא' לכאור' אבל אחר העיון וההשקפ' לטובה נראה דבנ"ד יהיה מותר להשתמש בכלים אלו כפי הנראה בעיניו בלתי הכשר כלל ואפילו לכתחילה דספק באיסור בדרבנן הוא ולקולא דע"כ לא אמרינן ספקא דרבנן לחומרא אלא כשמעיקרא היה בו איסור דאורייתא ונתערב כמו כלי של איסור שנתערב במין בשאינו מינו ברוב דהשתא לא הוי אלא ספק איסור דרבנן ואפילו הכי אסור לבשל בו בלתי הכשר כמו שהוכחנו לעיל ואפילו לא היה מעיקרו אלא ספק איסור דאורייתא דומיא דספק טרפה שנתבשל והכלים עברו עליהן מעת לעת דעכשיו נתגלגל הדבר להיות ספקא דרבנן דכלים שאינם ב"י אינם אלא איסורא דרבנן לא אמרינן להתיר לבשל בכלים אלו משום דספקא דרבנן לקולא כמו שכתב מהרי"בל בח"ג סי"ק וכן הביא הש"ך ס"ק י"ט על מה שהביא הב"י בסימן נ"ו שהקשה אמאי דאסר ר"י ספק דרוסה שנתערבה בתערובת שאסר כל התערובת דאמאי אין התערוב' מותר מכח ספק דרבנן לקולא דהרי אפילו ודאי דרס לא היה התערובת אסור אלא מדרבנן והשיב ה אז"ל דודאי היכא דעיקר הספק הוא באיסור עצמו ומצד עצמו הוא דרבנן אזלינן לקולא אבל כאן דמצד האיסור עצמו הוא איסור דאורייתא אלא שמצד אחר בא לו שהוא מדרבנן הואיל ונתערב ומדאורייתא חד בתרי בטיל אלא דרבנן גזרו בדבר חשוב שלא להתבטל זו לא מקרי ספק דרבנן לילך בה להקל ע"כ וא"כ בנ"ד שמעולם כלים אלו לא נכנסו באיסור לא מדאורייתא ולא מדרבנן שכל זמן שלא נתבשל בהן אין בהן איסור כלל ועכשיו שאינן ב"י ונתערבו לא הוי אלא ספקא דרבנן בדבר שהוא בעצמו אינו אלא גזירת איסור דרבנן משום שאינה ב"י דמותר לכתחילה ובאלו אמרינן שפיר ספקא דרבנן לקולא:
ואל תשיבני מדין שתי קדרות של היתר שנפל באחת מהן איסור דאורייתא ויש בקדרה רוב בענין שהוא מותר מן התורה אע"ג דמדרבנן אסור כיון שאינו ידוע באיזו קדרה כפל אמרינן דספקא דרבנן הוא ולקולא ומצטרפות זו עם זו ואע"פי שמעיקרו הוי ספקא דאורייתא דהתם איכא טעמא אחרינא להתיר משום דאיכא למימר דאין כאן איסור כלל בכל אחת מהן והך קדרא לא איתרעאי כלל וכמו כן יכולין אנו לומר בנ"ד במכ"ש דאין שום דבר איסור מעורב באלו הכלים ולא אתרעו מעולם לא באיסור דאורייתא ולא באיסור דרבנן דאינו אלא ספק באיסור גזרת חכמים דיהיה מותר להשתמש ככלים אלו בלתי הכשר כלל:
ומזאת הטע' אשדי ביה נרגא למה שעלת' במחשבתי מעיקרא לאסור מטעם איסור שנתערב והוא לפנינו אע"פי שהוא מבוטל ברוב שא שאין ידוע אם יש בו ס' לבטל האיסור או לא דאמרינן דאסור משום דחסרון ידיעה הוא זה דדוקא בנשפך שהוא דבר שנפל במקרה אמרינן דמותר אב בענין אחר לא אע"פי שהוא ספק מדרבנן ובנ"ד ג"כ הכלים לפנינו אלא שפש לנו לידע איזה מהן נשתמש בחלב או בבשר דשאני התם שיש שם דבר אישור שנתערב בהיתר ומשום חסרון ידיעתנו אין לנו להתירו אבל בנ"ד שמעולם לא נכנס בשום איסור לא מדאוריית' ולא מדרבנן ואינו אלא ספק באיסור גזירת חכמים ראוי הוא להתיר דהגע עצמך אם היה ראובן רוצה להשתמש בכלים שאינן ב"י בשר לחלב או איפכא לא היתה אלא איסור דרבנן עכשיו שנתערבו לא הוי אלא ספק באיסור גזרת דרבנן שמצד עצמו אין לו שורש איסור כלל ועיקר דמצד העירבוב לא בא להם שום איסור כלל צלא עכשיו שרוצה ראובן להשתמש בהם נכנס בספק איסור דרבנן ובזה מתורץ ג"כ שאין כאן איסור דבר שיש לו מתירין ואין צורך להכניס ראשנו במחלוק' הפוסקים אם ההכשר שצריך להגעילו או ללבנו מקרי טרחא יתירא או הפסד מרובה שלא להצריך הכשר ויהיה מבוטל ברוב או לא דע"כ לא פליגי אלא בשכלי הבלוע מאיסור נתערב בכלים של היתר אבל בנ"ד שאינ' בלועים מאיסור כלל דבר שיש לו מתירין לא שייך בהו כלל ואינו מן השם הוא זה:
ועדיפא מינה כתב הרש"בא בת"ה דף קכ"ח ע"ב וז"ל ואפי' בקדרה הבלועה מבשר ורוצה לבשל בה גבינה דאם בישל בה ירקות או דגים הרי נקלע בלע הבשר שבו עד שאינו ראוי לחול עליו שם בשר בחלב ומותר לבשל בו גבינה אבל כלי שבלע איסור גמור אינו נכשר לעולם עד שיכשירנו הכשר גדול כדינו את שדרכו להגעיל יגעיל ואת שדרכו ללבן ילבן עכ"ל וראייתו מהא דשנינו פ' השוכר השפוד והאסכלא מלבנן באור ואמרינן עלה בגמרא רמי ליה רב עמרם לרב ששת תנן השפוד והאסכלא מלבנן באור והתניא גבי קדשים השפוד והאסכלא מגעילן ופריך רבא קדשי' היינו טעמא כדרב נחמן אמר רבא כר אבוה דאמר כל יום ויום נעשה גיעול לחבירו ומקשה אי הכי הגעלה נמי לא ליבעי וסלקא כקושיא וכת' הוא ז"ל דשמעינן מינה דכל שבישל בו לאחר מכאן נפלט ממנו האיסור ונכשר לגמרי עד שהקשו אמאי תני בברייתא מגעילן שהרי נגעל כבישול של יום ב' ונכשר לגמרי ועל זה דקדק הרש"בא ז"ל במה היתה תשובתו של רבא לרב עמר' וכי עדיף בישול דיום ב' מהגעלה גמורה והלא ליבון הוא צריך עד שיהיו ניצוצות נתזות ממנו ועוד דקיימא לן דכלי מתנות חם מקצתו חם כלו שהאיסור הנבלע מתפשט והולך בכל הכלי וא"כ השפוד והאסכלא שבשלו בהן חטאת נתפשט הבלע בכלן וכשהוא חוזר ומבשל בו במקצתו היאך עלה ההכשר בכלו ותירץ הוא ז"ל דבקדשים היתירא בלע וכגון שבישל קודם שבא לידי איסור נותר שכבר נחלש ונקלש האיסור ע"י בישול ב' עד שלא נשאר בו אלא בלע מועט ואין ראוי לחול עליו שם נותר על דבר בלוע מועט בזה וא"כ במכ"ש לנ"ד דספק הוא ואפשר דמתרמי כל א' ואינה בת יומה וליכא שום איסור בלוע לא מעט ולא הרבה והיתירא בלע דודאי דמותר גמור הוא בלי שום הכשר כלל ועיקר:
זאת תורת העולה מכל האמור שכלים אלו של ראובן שנתערבו של בשר בשל חלב ועבר עליהן ומן הרבה עד שעכשיו אינו יודע במה נשתמשו בין אותן של מתכת שבעלמא צריכין הגעלה וכן אותו שצריכין ליבון כמו התנור שאופין בו פאשטיל וכדומה ואפילו כלי החרס שבעלמא אמרי שאינן יוצאין מידי דופנן לעולם מותר להשתמש בהן בלתי הכשר כלל ולא איכפת ולא מידי דאינו אלא ספקא דרבנן בדבר שמצד עצמו אינו אלא איסור גזירת חכמים משום בת יומא דאין כלים אלו בלועים מעיקרן לא מאיסוד תורה כגון נבלה וכיוצא ולא מאיסור ספק תורה כדי שנאמר שיש להחמיר בספקן אף לאחר שנתגלגל להיות איסור דרבנן דבכלים אלו לא בשלו בהם אחר שנתערבו כל עיקר והן בלועין מהיתר דאפילו אם היה רוצה לבשל בכלי חרס הבלוע מאיסור דרבנן בהגעלה היה די לו כמו שהאוותי למעלה ממסכת תרומות ומדברי הרש"בא ובעל העיטור מדין תרומה בזמן הזה שהוא מדרבנן ואסיק דרגא לנ"ד שאינו אלא ספק איסור דרבנן והיתרא בלע שמותר לראובן להשתמש באלו הכלים ואינם צריכין הכשר כלל הנראה לע"ד כתבתי וה' יצילנו משגיאות:
בסדר ובשנת ונתנה הארץ יבולה לפ"ג:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט