שאלה ראובן היה בעל נכסים רבים ושמעון היה חריף ובקי מאד בטיב משא ומתן אבל היה איש רש ויהי היום הלך שמעון לבקר את ראובן והגיד לו שהמציא תחבולה אחת להרויח הון רב אבל כיון שאין ידו משגת אי אפשר לו להוציא מחשבתו מן הכח אל הפועל אמנם אם ייטיב בעיניו להשתתף עמו וליתן לו עשרת אלפים זהובים שהוא הסך המצטרך לו הנה בודאי ירויח לחלקו עשרים למאה בכל שנה דהיינו אלף זהובים ובשביל העסק יתן לו תשורה מה בכל שנה כדי שיהיה בהיתר גמור וראובן השיב לו שהענין נכון בעיניו אבל מי יאמר שירויח אפשר שיפסיד ואם כן אין לו שום תועלת בשותפות ושמעון השיב לו שהדבר בדוק ומנוסה אצלו ולראית האמת שאם יתן לוג למאה בכל שנה שהוא יבטיח לו האלף זהובים המגיעים לחלקו וכשמוע ראובן הדבר הזה נתרצה בשותפות אך נסתפק אם הותר לו לעשות הדבר הוה כי נראה לו שזה דומה ממש כאלו הלוה לו עשרה אלפים זהובים וקבץ עמו שיתן לו בכל שנה בשביל ביטול מעותיו סך תתק"ע זהובים ושמעון נראה לו שאין איסור בדבר כיון שהוא שותפו וההבטחה שמבטיח לו הוא ענין אחר שאינו נוגע להלואה דהא השותפות הוא בהיתר גמור וכיון שישראל אחר מותר לו להבטיח לראובן ריוחו הנה גם כן הותר לו ההבטחה ואת"ל שדבר זה אסור כיון שהשותפות תלוי בהבטחה ובהעדרה יעדר השותפות עדיין אשאלך אם כבר נעשה השותפות לחלוטין בלי שום תנאי אם הותר לו לשמעון להבטיח לו ריוחו נימא השתא ודאי מותר כיון שאין השותפות נתלה בהבטחה א"ד כיון ששמעון הוא העוסק והוא המבטיח בעצמו נראה כריבית ואסור ועתה אלופי ומיודעי אח"י ורא"ש דולה מים מבארות עמוקים דבריו נחמדים מדבש מתוקים שלמה משנתו מאירה כספירים זך בלי שמרים הלא הוא החכם הנעלה כמהר"ר יצחק סרוק נר"ו יאיר עינינו בתורתו ויורה לשותפים האלה מה לעשות ומהתמ"ש:
תשובה מה נכבד היום רעיוני העירוני אף לילי כליותי יסרוני השב רוחי לא נתנוני עד הרימותי ידי לבי ובשרי אקום אתנשא כארי ויצווני ויאמרו לי עשה זאת איפא בני אל תתרשל ואל תתאחר מלשאוב מי התורה מן הים הגדול ואתה צוותה ואת עשה איעצך ויהי אלקים עמך במלחמת חובה מלחמתה של תורה ויען שמגלגלים זכות על ידי זכאי גלגל הקב"ה על ידי מעלת הדרת יקר תפארת ראשי הדרי קודש הקצינים האלופים פרנסי עץ חיים והעיר ה' את רוחם והביאו את נפשי הענייה והשפלה בהיכלי מלכי רבנן והעמידוני במדרשו של שם אשר כבר מקדמת דנא זכיתי לעיין בהני מילי מעליותא ישלם ה' פעלם וישמרם מכל רע השתא כד חזינא להני בעלי תריסין קשישי רבנן דרהוט נקיטנא גלימאי ורהיטנא אבתרייהו לא לחזוקי מעלתייהו ולא לאפושי יקרייהו דמלתא דלא צריכא להו אלא אמינא כיון דאתא לידן שאלת ה"ה נימא ביה מלתא כי מי ראה את אלו יוצאים ולא יצא ויצא יצחק מלשוח בשדה ויבא לקראתם עד באר לחי באר התורה הנותנת חיים למוציאיהם בפה כי שם שדי בתוכם שואל ומשיב שומע ומוסיף הלא הוא הרב המכריע כמהר"ר החכם השלם מורינו הרב יצחק חיים ן' דנא די בריטו נר"ו בתפארת קריאת לשונו בפסק דינו בחידודו ובשינוני איש איש כברכתו יבורך מטהו יפרח וזרח בחשך אור לישרים ולישרי לב שמחה:
ראיתי את השאלה ואת אשר נגזר עליה והן אמת כי הם דברי פי חכם הוצק חן וחכמה ישרה בשפתותך ואת האר"ש כי נעמה הלא הוא החכם הנעלה כמהר"ר משה אלואריש נר"ו וזאת התעוד' ראויה היתה ב"ת שב"ח להשתעשע על כל פרטא ופרטא באנפי רברבי אכן מחמת טרדות הזמן אתינא באנפי זוטרי ומילא זעירתא ואומר דלכאורא היה נראה לומר דהדין עם שמעון הנ"ל במה שטוען שאינו אסור לו להבטיח מעותיו לראובן והוי ענין אחר שאינו נוגע להלואה דהא לא בתורת הלואה עסיקינן אלא בתורת שותפות דמקריי עסקא סלקינן ונחתינן ובטרם תבא משפט השאלה בענין זה אציע לפניך מתניתין בפרק א"נ (דף ס"ח) דממנו מקור דין זה נובע תנן אין מושיבין חנווני למחצית שכר ולא יתן מעות ליקח בהן פירות למחצית שכר אלא א"כ נתן לו שכרו כפועל וכו' וגרסינן בגמרא תנא כפועל בטל מאי כפועל בטל אמר אביי כפועל בטל של אותה מלאכה דבטל מינה וצריכא דאי תנא חנווני חנווני הוא דסגי' ליה כפועל בטל משום דלא נפיש טרחיה אבל מעות ליקח בהן פירות דנפיש טירחיה אימא דלא סגיא ליה כפועל בטל ואי חנא מעות ליקח בהן פירות הוה אמינא התם הוא דבעי כפועל בטל משום דנפיש טירחיה אבל חנווני דלא נפיש טירחיה אימא אימא סגיא ליה במשהו בעלמא דאפילו טבל עמו בציר ולא אכל עמו אלא גרוגרת אחת והוא שכר וצריכא ופירש"י ז"ל אין מושיבין חנווני למחצית שכר לא יאמר בעל הבית לחנוני הרי פירות נמכרין בשוק ארבע סאין בסלע ואתה מוכרן בחנות בפרוטה פרוטה ומשתכר סאה הילך פירות ושב ומכור תמיד והריוח נחלוק וטעמא דמלתא משום דאמרינן לקמן הך עסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון סתם המקבל פרקמטי' למחצית שכר מקבל עליו אחריות חצי הקרן באונסין וזולא הילכך ההיא פלגא כיון דמחייב באונסין מלוה הוא אצלו שהרי שומא היא במעות בשעה השוק ודינו ליטול חצי השכר ונמצא מתעסק בחציו של בעל הכית שהוא פיקדון אצלו בשכר המתנת מעות המלוה לפיכך אסור אלא א"כ נותן לו שכר עמלו בחצי ה"ג תנא כפועל בטל ובמתניתין לא גרסינן כטל כפועל כטל משמע כמה אדם רוצה ליטול ולישב בטל: מאי כפועל כטל הא אין יושב ובטל שהרי טורח להוליך ולהביא פירות לחנותו למכור ולקבל מעות ולמדוד הפירות אמר אביי כפועל בטל של אותה מלאכה שבטיל אינה אם היה נגר או נפח כמה אדם רוצה ליטול ליבטל ממלאכה כבדה כזו ולעסוק מלאכה קלה עכ"ל:
הרי קמן דינא דעסקא דהיינו כשנותן אדם מעות לחבירו להתעסק למחצית שכר מותר לו לעשות כן ובתנאי שיתן לו שכר טורחו ומה שפירש המאור הגדול רש"י ז"ל שייך לההיא דנהרדעי בפרק המקבל (דף ק"ד) דאמרי האי עסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון עבוד רבנן מלתא דניחא ליה ללוה וניחא ליה למלוה והדבר מובן מעצמו דניחא להו לתרוייהו דאי תיסק אדעתיך שיהא כולו מלוה אין לו תועלת לנותן המעות מן הריוח שירויח המתעסק ואם תאמר שהעיסקא כולו פיקדון אין לו הנאה למתעסק משום דהאי שליחותיה קעביד וכל הריוח שמשתכר הוא לבעל הפיקדון הילכך עבוד רבנן האי תקנה משום וחי אחיך עמך ולפי תקנה וו דמתניתין פסק הרמב"ם נמי בהלכות שלוחין ושותפין כהאי מתניתין וכאוקמתא דאביי וכדי שנוציא לאור הדין לאמיתו אסדר לפניך מה שכתב הוא ז"ל וז"ל תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק יהיה חצי הממון בתורת הלואה והרי המת עסק חייב באחריותו וכו' והחצי האחר בתורת פיקדון והרי הוא באחריות בעל הממון ולפי תקנה זו א"א שיהיה השכר או ההפסד של כל הממון לאמצע בשוה שאם אתה אומר כן נמצא בעל הממון נוטל שכר חצי מעותיו שהן פיקדון ואינו עושה כלום אלא זה המתעסק טורח לו בחצי של פיקדון מפני מעותיו שהלוהו ונמצא באין לידי אבק ריבית והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל כטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך לו להעלות שכר של כל יום ויום אלא אפילו העלה לו דינר בכל יום השותפות דיו ואם פחתו או הותירו יהיה לאמצע בשוה עכ"ל הרי דעת שפתיו ברור מללו ואזיל לשיטתיה דרש"י ז"ל בפירושה דמתניתין ברם במאי דקאמר אביי אלא א"כ נותן לו שכרו כפועל בטל דבריו סתומים וחתומים דלא ידעינן אי סבירא ליה כרש"י ז"ל אי לא אמנם בעלי התוספות הקשו על פירוש רש"י ודחו אותו ופירשו פירוש אחר ובפירוש דבריהם נאמרו שני פירושים הא להרי"בה בי"ד סימן קע"ז וז"ל רואין אדם בטל שאין לו שום מלאכה כמה רוצה ליטול להתעסק בזה העסק ואפי' היה לו מלאכ' שנותנין עליה שכר טוב ומתבטל ממנה אין אומרים כמה היה זה רוצה ליטול ולהתבטל ממלאכתו ולהתעסק בזה שודאי זה נוטל הרבה אלא אדם בטל וכו' הב' להרב ב"י שם שפי' כדברי התוספות אומדין כמה אדם רוצה ליטול ר"ל פועל אחד שהיה בעל מלאכ' אחת כמה רוצה ליטול וליבטל ממלאכתו לגמרי ויהא יושב ובטל ובין נותנין לו עתה מלאכה קלה ובין נותנין לו מלאכה כבדה שיעורו שזה אותו שיעור נותנין לו הודאה פירוש הרב בעל הטורים מאותו הטעם שדחו התוספות פירוש רש"י והיינו ממאי דאמר בגמרא אבל סיפא דנפיש טירחיה אימא לא סגיא ליה כפועל בטל ואם כדברי רש"י הלא לפי מה שהיא כבין נוטל יותר ואמאי ס"ד דלא תיסגי כפועל בטל:
עוד תקנו חכמים וכמו שכתבו עמודי ההוראה הרי"ף והרא"ש והרמב"ם אי לא בעי למיהב ליה כל יומא ויומא כפועל בטל תיקנו למיהב ליה כל ימ דשתפותא כדרבא אי שקיל מלוה פלגא באגר דרי חרי תלת בהפסד ואי שקיל תלתא כאגר דרי פלגא בהפסד וההיא פוביאנו דשקיל ליה מן מנתיה הוי לשכר עמלו ומזונו ודין וה נלמד מההיא דאמר שם (בדף ס"ח) בני רב עיליש נפק עלייהו ההוא שטר דהוה כתיב ביה פלגא באגר פלגא בהפסד אמר רבא רב עילין גברא רבא הוא ואיסורא לאינשי לא הוה ספי מה נפשך אי פלגו באגר וכו' פירש רש"י אלא ודאי שטרא הכי מפרש ללישנא שיקבל עליו איזו מהם שירצה אי פלגא יקבל עליו הנותן באגרא וכו' והקשו כתוספות וכי שוטה הנותן לעשות כזה למקבל ולתלות בדעתו כשיראה הפסד יאמר אני רוצה פלגא באגר ועליך תרי תלתי בהפסד ואם יהיה ריוח יאמר אני רוצה פלגא הפסד ושני שלישי ריוח והרי כאילו התנה שמקבל הנותן עליו תלתא באגר ושני תלתא בהפסד וי"ל דשמא ומן קבוע היה להם שתוך אותו זמן יברור רב עיליש אי נמי רבא היה תמיה על לשון השטר דאי פלגא באגר הוה ליה לכתוב תלתא בהפסד ע"כ:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל ואת נרא' דפשוט לפום ריהטא דליכא למיחש במאי דנסתפק ראובן הנ"ל באומרו שזה דומה ממש כאילו הלוה לו י' אלפים זהובים וקבץ עמו שיתן לו בכל שנה בשביל ביטול מעותיו סך תתק"ע זהובים אי משום הא לא ארייא וליכא סברא למימר הכי בנדון הלז מכיון ששמעון הנ"ל אסיק אדעתיה להשתתף עמו ובתורת שותפות מבקש ממני שיתן לו זה הסך ולא כתורת הלואה וכפי זה יש הכרח לומר דואת ההבטחה שמבטיח שמעון לראובן על ריוחו אינה סותרת השותפות אשר הסכימו שניהם לעשות מעיקרא והראיה דכל הני שמעתתיה יוכיחו דכל הנותן מעות לחבירו למחצית שכר פלגא מלוה ופלגא פיקדון א"כ אף שאחר כך יבטיח לו ריוחו מה בכך הלא על כל פנים חצי הסך הנזכר לעיל הם בתורת פיקדון והאחריות על בעל המעות מוטל ומהמתס נוטל חצי הריוח וכדי שיהיה בהתר גמור ושלא יהיה המתעסק טורח בחצי של פיקדון מפני מעותיו שהלוהו מבקש ממנו שיתן לו תשורה מה בכל שנה כפי אותה תקנה שתקנו חכמים ולפי זה אין לחלק אם המתעסק גופיה הוא המבטיח הריוח או איש אחר אמנם אי איכא לספוקי בנ"ד הוא כענין שכר טורחו שנותן לו דמבעיא לן אי סגי בהכי שיתן לו תשורה שה ובזה אנו צריכים לחקור ומדי עברי ספרי הפוסקים אחר העיון מצאתי לדעת הרי"ף והרא"ש והריבה זה החילוק והיינו אם בתחילת העסק התנה הנותן עם המקבל ליתן לו כשכר טורחו דינר אחד רשאי ושאר תיקוני חכמים ז"ל דהיינו ונותן לו כפועל בטל או שיטול המקבל תרי תילתי באגר ותלתא בהפסד היינו דמתחילה כשהתחילו להתעסק לא אמרו אלא שיעשו תיקון אחד מתיקוני חכמים לסלק מהם איסור הרבית ולא פירשו דבריהם איזה תיקון יעשו ואחר כך אם לזמן המוגרל ביניהם והוא באמצע השותפות אם ביכרו שיהיה אי תרי תילתי באגר ופלגא בהפסד או פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד וביררו אחד מהם יחלקו לבסוף העסק על פי אותו הבירור ואם לא ביררו עד סוף העסק הרשות ביד המקבל לברר משום דתפיש או שירצה ליטול שכר טורחו כפועל בטל לפי ואת הקצבה דכך הוא שכר טורחו כמו תרי תילתי באגר וכיוצא וכך הוא לשון הריב"ה אחר שכתב דין שכר טורחו כפועל בטל כתב והני מילי שלא פסק עוזו אלא נתן לו למחצית שכר אבל אם רוצה לפסוק על כל העסק בדבר ידוע אפילו כדינר אחד רשאי אחר כך כתב ותקנת חכמים למי שנותן עסק לחבירו סתם ואינו פוסק שיטול המקבל חצי הריוח ולא יקבל עלין אלא שליש האחריות ונמצא שחות כל העסק שלוקח ממנו ריוח ואינו מקבל עליו האחריות הוא שכר טורחו או שלוקח שני חלקי הריוח ואינו מקבל עליו אלא חצי האחריות או כיוצא בזה שנותן לו דינר כל ימי משך העסק והיינו כמו שהוכחתי שיעשה אותו תיקון ויפסוק עמו בתחילת העסק וככי זה החילוק זכינו לדין דבתשורה מה שיתן לו שותפו בשכר טורחו סגי מכיון שכך התנו ביניהם בתחילת השותפות ודכוותה נראה להוכיח מדברי סמ"ג בסימן פ"ב וכדי שיהא נקל לכל מעיין למצוא הדין ראיתי לכותבו כאן כדי שיהיה סעד לדברי:
והא לך לשון סמ"ג שם ויש שיתוף שני שכל הממון משל אחד ונותנו לחבירו להתעסק בו להיות הריוח לשניהם הרי זה השותפות נקרא עסק וכו' והאריך בענין השותפות ומסכים לדעת הרמב"ם בהלכות שותפין ולבסוף כתב ולפיכך אינו מתקיים שיתוף זה עד שיקבל עליו בעל המעות א' מג' תנאים ואלו הם התנאי הראשון שאם ירצה ליטול החצי מה שירויח צריך שיקבל עליו שאם יארע הפסד בעסק שיהיה האחריות עליו משני שלישי העסק שיהיו כדין פיקדון שליש העסק שיהיה כדין מלוה להיות באחריות המתעסק ואם ירויח יטול המתעסק החצי השכר ומה שהוא נוטל השכר יותר מן השליש בוא לשכר עמלו שטרח כשני שלישי העסק שהם פיקדון התנאי השני שאם ירצה בעל הממון שיהא לפניו ההפסד כדיני חצי מלוה וחצי פיקדון צריך שלא יטול בריות כי אם השליש והמתעסק יטול שני שלישי הריוח ומה שמתעסק נוטל שכר יותר ממחצה הוא לשכר עמלו שטרח בחצי שהוא פיקדון ונראין הדברים שתנאי שני זה אפילו בלא שוש מנאי כך הדין כדאמרי נהרדעי דברים בסתם הפסק חצי מלוה וחצי פיקדון אלא א"כ שינו הדברים על פי תנאים וכדפי' רש"י בפרק ה' ושני תנאים הללו פירשם רבא בכ"מ בפרק א"נ התנאי הג' הוא שיתן בעל הממון למתעסק שכר טורחו בכל יום מן החצי שהוא פיקדון כפועל כטל של אותה מלאכה שביטל ממנו כמו ששנינו במשנת א"נ ומפרש לה בגמרא שאומדין כמה אדם רוצה ליטול שיבטל ממלאכה שהוא עושה ולעשות מלאכה קלה כזאת וכשיתן אח השכר אז יהיה העסק שוה לשניהם בין בריוח בין בהפסד אלו הם התנאים השנויים בתלמוד כמו שקבצם סמ"ג מלבד שראינו להקת הפוסקים המתנבאים בסגנון אחד כולם נקבצו באו ביתה יוסף בטור י"ד סימן קע"ז ושם תוכיח הרב בבירור דדעת סמ"ג הוא דכל זה לא איירי אלא כשלא פסק עם המתעסק מתחילה אבל אם פסק עמו על כל העסק בדבר ידוע דמצינן למימר דריוח המתעסק יותר על הפסדו ליכא למיחש למידי:
מעתה חל עלינו חובת ביאור דמאי דמספקא לן אי סגי בתשורה מה שיתן למתעסק אי לא וכפי זאת המונח שהוכחנו משם רוב הפוסקים נתברר לנו שהשותפות נעשה כתיקון חכמים וממילא שמעינן שמה שחושש ראובן אם הותר לשמעון לעשות כן ולהיות הוא המבטיח בעצמו נראה שוו חששא רחוקה ומהאי טעמא דכתיבנא איכא סברא להתיר בנ"ד ואין לפקפק בדבר מאחר שראינו כל הני רבוותא שמסכימים לדעת א' וא"כ מה איכפת לן השתא שיעשו ראובן ושמעון הנ"ל תנאים אחרים כל ומנין דנעש' השיתוף כהוגן במחילת העסק ואף אם בהעדר ההבטחה יעדר השיתוף ומשום הכי היה חושש ראובן דילמא אתי לידי אבק רבית האי חששא היא חלושא עד מאד ולא אלימא לסתור היסוד והמונח קיים אשר כל בנינינו תלי ביה ונוסף גם הוא כי הדעת נוטה לזה מלבד שאין לנו רשות לגזור גזרות מדעתינו ופשיטא דכל כי האי הוה להו לחכמי התלמוד לפרושי ולא לסתומי ובפרט בדבר שנוהג תדיד בין הסוחרים שמבטיחים ממונם בערך ג' למאה וכדי להסיר המכשול לא הוה להו לשתוקי במידי דאתי לידי תקלה אלא ודאי דליכא למגזר ולספוקי דאילו באת לאסור השיתוף משום דנראה לו כאילו הלוהו והוי אבק רבית תקשי נמי אעיקר השותפות למה התירו חכמים דבר דאתי לידי מכשול הלא הנותן מעות לחבירו להתעסק למחצית שכר נראה כאילו הלוהו אלא מא אית לך למימר דכיון שנוטל המתעסק שכר עמלו ליכא שום חששא בדבר הוא הדין נמי כשהשותף בעצמו מבטיח הרין לחבירו לאו משום הכי אימור דנראה כאילו הלוהו דמל שנא ואגב חדא נתפשט לנו החלק השני של השאלה דאתיא כמכ"ש:
כל זה היה עולה בדעתי לפום מאי דסלקא אדעתין דהשיתוף נעשה כדין וכהלכה וגם התנאים הם מיוסדים על אותה החלוקים דכתיבנא ברם כד חזינא דבעיקר העסק אתיליד ביה רעותא ונמצא הדבר מתליע מתוכו יצא לנו הדין להפך משום דאיכא למשדי ביה נרגא ואמינא דאדרבה איפכא מסתברא והוא מכמה טעמי חדא משום דהוה ליה ראובן הנ"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד וזה אסור גמור לכולי עלמא כמו שכתב הרמב"ם בהדיא בהלכות מלוה ולוה דאסור ליתן מעותיו קרוב לשכר ורחוק להפסד וכמו שפסק נמי הרב ב"י והביאו בש"ע בסי' והכי העלו כל הפוסקים דלא התירו חז"ל אבק ריבית אלא ליתומים כדפירש רש"י בפרק א"נ דביתמי לא גזור רבנן שלא יכלו מעותיהן לאוכלם פרוטה אחר פרוטה אכל בנ"ד דאיכא אומדנא דמוכח דכל תכלית כוונתו של ראובן הנ"ל בזה השיתוף הוא לאהבת התועלת כמו שיתבאר משטחיות השאלה דקאמר ראובן אבל מי יאמר שירויח אפשר שיפסיד וא"כ אין לו שום תועלת בשותפות פשיטא דאסור לו לראובן ליתן מעותיו אדעתא דהכי ותו יש להביא ראיה במאי דספק צרכינו במד'בר ה"ה ביסודי השאלה דהיינו ההבטחה שמבטיח לו שמעון לראובן ריוחו ולפום קושטא דמלתא אמינא דאיכא למיחש טפי השתא דלמא והא ספי ליה איסורא הואיל שלא נתרצה ראובן להשתתף וליתן הי' אלפים זהובים לשמעון אלא א"כ ימצא הריוח והיינו סיבת השיתוף ובהבטל הסיבה דהיינו ההבטחה ממילא בטל המסובב דהיינו השיתוף כמו שמובן בפירוש מתוך דברי השאלה בחלק הראשון ואם לחשך אדם לומר שזה אינו טעם מספיק לאסור זה העסק דסוף סוף לאו ברשיעי עסיקינן ואם באת למיחש להאי לא שבקת חיי לכל בריה מ"מ מדי הערמת רבית לא יצאנו שאין כל הדורות שוין ואין כל האנשי' שוין ולרווחא דמלתא אעתיק מה שכתב הרב ר"ד ן' זמרא בתשובותיו על ענין הערמת רבית וז"ל שאלה ילמדנו רבינו על ענין שראינו לאחד מן בעלי ההוראה שהלוה מעות לראובן והתנה עמו אם לא תמן לי המעות עד יום פלוני תתחייב לי כך וכך בכל חדש והיה הדבר זר בעינינו משום חשש רבית תשובה גם בעיני יפלא שאע"פ שנמצא במרדכי בפרק א"נ טופס שטר כלשון הוה בעצמו בשם הרי מאורליונש ומשם למד אותו המורה בעצמו מ"ט אין ראוי לסמוך על ההוראות כאלו שאין כל הדורות שוין ואין כל האנשים שוין כי שמא בדור של אותו חכם אינם פרוצים ברבית אבל בזמנינו זה רבו המתפרצים בהלואת הריבית ומבקשים דרכים והערמות לתת מעותם בריבית ושמא גם הלוה חכם היה ויודע שרבית אסורה ונותן לשם מתנה ואפילו בדבר מרובה כי האי גוונא מותר אבל לעשות כן לפני עמי הארץ או להלוות לעמי הארץ ככי האי גוונא ודאי אסור משום הערמת רבית ומה אאריך עוד והנה נשאל להרשב"א בכנדון והעלה דלגביה הדין ולהלכה מותר הוא אבל אסור לעשו' כן מפני הערמ' רבית ע"כ ועליו ראוי לסמוך שלא לתת מכשול לפני העם דאמרי אי לאו דקי' ליה לא הוה עביד עובדא בנפשי' וכמה דברים אסרו חכמי' מפני הערמ' רבית שהם יותר רפוקים מוה והמחמיר תבא עליו ברכת טוב עכ"ל:
והרי הצבתי לפניך האי תשובה של הרב ז"ל ואז שאין אותו נדון דומה לענין שלפנינו מ"מ משערי תשובתו לא ננעלו ושפיר מצינן למילף מיניה הוכחה גמורה דאסור לו לשמעון הנ"ל להבטיח לראובן ריוחו והיינו מהאי טעמא גופיה דכתב הוא דלא כל הדורות שוות ולא כל האנשים שוים וכמדומ' לי שלזה נתכוון רבא במאי דקאמר בההיא עובדא דרב עיליש דכתיבנא לעיל רב עיליש גברא רבא הוה ואיסורא לאינשי לא הוה טפי והפוסקים דקדקו מכאן דלא כל אפיא שוין אלא יש הפרש גדול בין האנשים בענין איסור רבית וכמו שהובא בש"ע דקאמר הכי אם היה הנותן או המקבל אדם גדול וידוע שלא היה עושה איסור רבית דנין אותו להתר וכו' אבל באיניש אחרינא דלא אתחזק בהכי דיינין לשטרא כפשטיה ובנ"ד נמי איכא למימר כהאי גוונא והראיה ששמעון הנ"ל בקש להבטיח דבר שאינו בעולם וגם אינו ברשותו דאינו חל השעבוד היכא דאינו משתעבד גוף הממון ודבר שיש לו מציאות וכמו שהוא מוסכם בגמרא ובפוסקים וא"כ מאן לימא לן שלא נתכוון שמעון להערמ' ולהסתיר הדבר המציא תחבול' כמו שהוא דרך השוטפים בהערמות שמבקשים דרכים לתת מעותם בריבית וכדי שיתרצה ראובן ליתן לו י' אלפים זהובים הבטיח לו בערך ג' למאה אלף זהובים לשנ' וזהוא דבר זר מרחוק מאד שהשכל לא יאמינהו יען הוא מפורסם וידוע שדרך הסוחרים הוא שמבטיחים סחורותם בדבר מחוייב המציאות מאחריות ים ושוללים וההבטחה הוא על הקרן אבל לא על הריוח שלא בא עדין לעולם ונקיטינן השתא דלא שייך לעשות הבטח' כלל ועיקר בדבר שאינו בעולם דהיינו שעתיד להשתכ' הריוח וגם אינו ברשותו להבטיח השכר אשר בדרך אפשרות יפול ההעדר כאשר הניסיון יוכיח שבכל השתדלות שיעשה האדם להרויח יארע בו ההפסד וכפי זה זכינו לדין דודאי אסור לשמעון הנ"ל להבטיח הריוח לראובן משום דלמא אתי לידי אבק ריבית דהא במקצת התבוננות שמעינן דאין בדברי שמעון אלא פיטומי מילי בעלמא ואיכא למיחש לרמאות וכבר השרשונו חכמים עד דרוש אחיך אותו דרשהו אם רמאי הוא או אינו רמאי וכיון דאיכא למיחש להערמה לא צייתינן לשמעון במאי דמגזים שבדוק ומנוסה אצלו להשתכר הון רב וגם ההבטחה שעושה לשותפו הנ"ל אינה בר סמכא והרי היא בנויה כל אדני תוהו והבל אשר אין בו מחר אלא הערמות ותחבולות להוציא ממון מיד שותפו ובדבר דנפיק מיניה חורבה ולזות שפתים יש לנו ליזהר הרבה מאד ולהחמיר בדבר דאתי לידי תקלה ובפרט במידי דאיכא דררא דממונא וכבר הוכחנו דאפילו בדברים המותרים החמירו חכמים משום הערמת רבית וכ"ש בנ"ד דאיכא למיחש לאבק רבית וכ והלא שני לן בין היכא שיתלה השותפות בהבטחה כפי החלק הראשון של השאלה בין יעשה מעיקרא השותפות לחלוטין ואחר כך יבטיח כפי החלק השני הכל אחד הוא וממילא שמעינן נמי דמאי דנסתפק ראובן הנ"ל כי נ"ל דאסור לעשות כן משום דמחזי כרבית וכאילו הלוהו י' אלפים זהובים וקצץ עמו שיתן לו בכל שנה בשביל ביטול מעותיו סך תתק"ע זהובים לפי עניות דעתי הדין עמו וקושטא קאמר ומאי דמספקא ליה הדין עמו דאסור לו לעשות כן אך לא מטעמיה ועוד יש להביא ראיה מההיא דכתב הרב בעל הטורים משם ר' ישעיא בלי שום חולק וז"ל כתב הר' ישעיא שלא התירו אלא עסקא למחצית שכר בלא קציצה אבל אם קצץ בדבר ידוע אפילו אם כל האחריות על הנותן אסור משום דמחזי במלוה בריבית ואתי לאיחלופיה ברבית גמורה והשתא דנתברר לנו דכל היכא דאתי לאיחלופא אסור בנ"ד דאתי לאיחלופיה בריבית גמורה יש להחמיר וזיל בתר טעמא עסקא דשרו דבנן קמאי היינו דוקא היכא שאין המקבל מקבל עליו שום דבר קצוב לא ליתן לנותן המעות חצי הריוח אם יהיה שם ריוח ואם לא יהיה לא יתן לו כלום ואפילו הקרן אשר כנגדו נוטל הנותן הריוח דהיינו פלגא דפיקדון אם יאבד באונס יפסיד הנותן אבל שיקבל עליו המקבל לתת שום דבר קצוב פשיטא ופשיטא דאיסודה איכא והכי נמי פסקו בעלי התוספות על ההיא דמתני' בפא"נ דאין מקבלין צאן ברזל מישראל והביאו הרב ב"י וז"ל ופי' רבינו בה כפירוש רש"י והרמב"ם בפ"ח דהיינו שחולקין הריוח וא"כ הוי רבית דרבנן אבל התוספות כתבו מפרש דמתני' איירי בריבית דאוריתא שפסק דמים על הצאן וגם פסק דמי השבח וקבל עליו לתת בכל שנה דבר קצוב בין יהיה שם שכח בין לא יהיה כלומר וקמ"ל דחשבינן להו כאילו יצאו מרשות בעלים לגמרי כשאר מלוה ומשמע לי דגם לרש"י והרמב"ם כל כי האי גוונא דפירש ר"ת רבית דאורייתא הוי דהא קציצה ולר"ת פשיטא דבגוונא דפירש רש"י דאסור במכ"ש דאין מושיבין חנווני:
וגדולה מזו כתב הרב מהרי"קו בשרש קי"ט והביא לשון המרדכי בתשובות השייכות לסדר נשים כתוב שם וז"ל ועל דבר הכסף אשר קבל ראובן למחצית שכר שנתים או שלוש ושוב נמלכו ועשו קצב' להיות הזקוק ברביעי לשנה דומה לי כמו שפוסק ר"ת דרבית קצוצה היא ויוצאה בדיינין וכו' עד ואמנם כיון שמתחילה נמסר הכסף בלא רבית רק כתיקון חכמים למחצית שכר ואחרי כן אסיקו אדעתייהו ליטול המלוה קצבה לשנה ואותו תנאי אינו שוה כלום וכמאן דליתיה הוא ואין לפקפק שאם הלוה הוציא הכסף בהוצאותיו ונתן הרבית למלוה שיש למלוה להחזיר לו ועוד האריך הרב הנ"ל ובסיום דבריו העתיק ההיא דה"ר ישעיא להוכיח האיסור ומינה שמעינן לענין שלפנינו כשם שהתם אלו אשלי רברבי אסרו בדבר דאיכא קצבה בנ"ד נמי דאיכא קצב' ליתן בכל שנה לראובן הנ"ל משום חלקו אלף זהובים איכא הוכחה לאסור וכי תימא דהכא שאני משום שבהתר גמור נעש' השותפות מ"מ לא סגי בהכי מכיון שמתחילה קצץ שמעון הנ"ל ליתן לראובן בעד חלקו אלף זהובים ככל שנה חיישינן דלמא אתי לאוחלופיה ומ"מ מידי הערמת רבית לא יצאנו:
כלל הדברים בנדון שלפנינו דאין להתיר כלל ועיקר מלתא דא ואין לסמוך על ההבטחה שמבטיח שמעון לראובן שותפו משום דאיכא תרתי לרעותא חדא כמו שאמרנו דאין מנהג הסוחרים להבטיח דבר שאינו ברשותו אלא דבר שיש לו מציאו' והריוח יכול להיות שיעדר ועוד דלמא אתי לאיחלופיה בדבר שיש בו אבק ריבית כמו קרוב לשכר ורחוק להפסד או אפילו ברבית דאוריתא דהיינו כשקצץ לו הלוה למלו' דבר קצוב בכל שנה ושנה אשים יד על ק"ץ ולאפס פנאי לא אוכל להאריך אע"פ שדין זה ענפיו מרובין שרשיו מעטין והרוח רוח היא באנוש באה ועוקרתו והופכתו על פניו מאסור להיתר ומהיתר לאיסור כך דין זה יש לו פנים ומשתמע לתרי או לתלת אנפין וכל אחד יאמר אני מצאתיה ויחלוקו המחלוקות ומי כהחכם מורינו הרב אשר חכמתו תאיר פניו יכריע לנו הדין לאמיתו ויגן האל ית' בעדם וירבה חכמתם ויגדיל ויאדיר תורתם ויצו אתם את הברכה באסמיהם ובכל משלח ידיהם כנפשם שבעם וכנפש השש והשמח בשלוותם אכי"ר:
בשנת ובסדר ויאמר אליו משה כצאתי את את העיר אפרש את כפי אל ה' לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצו"א