שאלה לד בעיר אחת תקנו שכל מי שיקנה יין ושכר או כל משקה אשר ישתה מידי דמשכר בבת אחת כדי למוכרו חייב לתת סך מה על כל מידה ומידה לכללות העיר בין שיקנהו בתוך עירו בין שיקנהו חוץ לעיר ומביאו תוך עירו למוכרו ומנהיגי העיר ההיא מכרו את ההטלה הזאת לראובן ונתחייב לשלם סך קצוב לשנה לכללות העיר ועליו מוטל לגבות אותו המח הקצוב מן הקונים בתוך השנה ואם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו. ויקר מקרה שיששכר היה חייב לו ערל אחד סוחר גדול בערי הלועזים סך מה ובהגיע תור הפירעון נשבר אותו הסוחר הנז' והסחורות שנשארו אצלו לא היו מספיקים לשלם הסך הגדול שהיה חייב לכל הנושים בו אפילו רביע והערכאות של גוים עשו כמנהגם לקחת כל הסחורות בידם כדי לחלק לנושים בו לפי ערך הממון כל כך למאה ועל פי הגורל חלקו הסחורות שהיו ממינים שונים ונפל הגורל על יששכר בעד חלקו כל כך יין שרוף הנקרא בלשונם רוזו"לין וכמציל מידם לקחו והביאו לעירו למוכרו שם לגוים ויבוא ראובן הנז' וגבה ממנו הדבר הקצוב שתקנו על כל מידה ומידה ונשתהה היין שרוף הנז' ביד יששכר כי אין קונה. ויהי כי הגיעו ימי הפסח חשש יששכר שמא עירבו בתוך היין שרוף שכר העשוי מחיטים שהוא חמץ גמור ואם יעכבנו בידו בתוך הפסח יעבור עליו על בל יראה ובל ימצא ויהיה אסור בהנאה ויפסיד הכלי אשר על כן עשה כפי דין חז"ל ומכרו קודם הפסח לגוי אוהבו בזול ואמר לו אם ישאר בידך אחר הפסח לא תפסיד כלום שאני אקננו ממך ואתן לך ריוח ויהי כי עברו ימי הפסח הלך יששכר אצל הגוי הנז' וראה והנה היין שרוף עדיין הוא בידו וחזר וקנהו ממנו ונתן לו איזה ריוח ויהי כשמוע ראובן הנז' שיש שכ' חזר וקנ' היין שרוף בא אצלו ותבע ממנו שישלם לו פעם שנית הדבר הקצוב על כל מידה ומידה ויששכר מאן ימאן לתת לכסף מוצא ובא מחמת טענה שכבר פרע פעם אחת בעד זה היין שרוף הנז' ואם כן אינו מן הראוי לשלם שני פעמים ועוד טוען שהמכירה שעשה לא היה מלבו כי אנוס היה למוכרו על פי הדין משום חשש חמץ ובדעתו היה לחזור ולקחת אותו ממנו אחר הפסח ואם כן לאו שמה קנייה וראובן טוען שכיון שמכירתו היתה מכירה גמורה אף שהיה על צד האונס כשחזר ולקחו ממנו אחר הפסח קנייה גמורה היא שפנים חדשות באו לכאן וצריך לשלם פטם שנית אשר על כן באו לשאול ולדרוש בבית מדרשו של ש"ם שיורה המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה קודם שנבוא להשיב אם חייב יששכר לשלם לראובן פעם אחרת אותו המס הקצוב על כל מידה ומידה צריך לחקור ולדרוש אם המכירה שעשה יששכר לגוי אוהבו בדבר מועט מהיין שרוף קודם הפסח משום חשש חמץ אם נקראת מכירה כדי שלא יעבור עליו על בל יראה ובל ימצא או לא דכיון שלא מכרו לו בשיוויו אלא בדבר מועט וגם שמכרו לגוי אוהבו ומכירו נראה כמי שמערים בדבר לפי שמאמין בדעתו שהגוי יחזירנו לו ונמצא שאינו מוציאו מרשותו לגמרי וכיון שכן עובר עליו על בל יראה ובל ימצא כשיגיע פסח ואם כן נראה דמכירה כזאת אינה נקראת מכירה. אשר על כן בקשנו וחפשנו בספרי הפוסקים ז"ל עד מקום שידינו יד כהה מגעת ומצאנו בתשובות הרב בעל תרומת הדשן בסי' ק"ך שנשאל על מכירה כזאת אם נקראת מכירה כה"ג ושרי או לא והשיב דשרי שכתב שם וז"ל שאלה מי שיש בידו ענייני חמץ סמוך לפסח וקשה עליו לבערם ורוצה לתתם לגוי חוץ לבית במתנה גמורה ואותו גוי הישראל מכירו ויודע בו שלא יגע בהן כלל אלא ישמרם לו עד לאחר הפסח ויחזור ויתנם לו שרי כה"ג או לאו. תשובה יראה דשרי רק שיתנם לו במתנה גמורה בלי שום תנאי או שימכרם לו מכירה גמורה בדבר מועט וכו' עכ"ל וכתשובה זו פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור אורח חיים סי' תמ"ח סעיף ג' ע"ש ועתה שכבר הוכחנו שמכירה כזאת נקראת מכירה אלא שצריך שימכרנו לו במכירה גמורה כדי שלא לעבור עליו על בל יראה ובל ימצא חל עלינו חובת ביאור על מה שעשה יששכר שאחר הפסח הלך ולקחו ממנו אם נקראת קנייה כיון שמכרו לגוי במכירה גמורה אף שהיה מצד האונס כמו שטוען ראובן ואם כן חייב יששכר לשלם לראובן פעם אחרת על אותו היין שרוף הדבר הקצוב על כל מידה ומידה או נאמר דכיון שמכירתו היתה מצד האונס כדי שלא יעבור עליו על יראה ובל ימצא אף שמכרו לו במכירה גמורה אינה נקראת קנייה מה שחזר ולקחו ממנו אחר הפסח אותו היין שרוף מטעם דלא נתייאש ממנו כלל ומאמין היה בדעתו ומובטח היה שהגוי יחזירנו לו אחר הפסח כיון שהוא אוהבו ומכירו וכמו שעשה ואם כן הדין עם יששכר ואינו חייב לשלם לו לראובן פעם אחרת אותו המס הקצוב על כל מידה ומידה מטעם דאין כאן קנייה אלא חזרה אשר על כן בקשנו וחפשנו בספרי הפוסקים ז"ל עד מקום שידינו יד כהה מגעת למצוא ראייה ולדעת הדין עם מי עם יששכר או עם ראובן ולא מצאנו בספרי הפוסקים ז"ל אשר ראינו דבריהם ראייה ברורה לנדון דידן אך מצאנו בתשובות הרב בעל משאת בנימן בסי' מ"ג רמז ודמיון שנוכל ללמוד משם לנושא שלנו . שכתוב שם בזה הלשון:
נשאל נשאלתי על פי שלוחים המגידים מפי מורה אחד במעשה שאירע באחד שהיה לו יין שרף בעיר אחת והבעלים היו דרים בעיר אחרת וכשהגיע זמן הפסח בקשו הבעלים מיהודי אחד באותו עיר שהיין שרף שם שכשיגיע ערב פסח קודם זמן איסורו שימכור היין שרף לגוי בדבר מועט טל דרך שכתב והתיר מהרא"י ז"ל בתרומת הדשן סי' ק"ך וכן עשה היהודי ומכר היין שרף לגוי אחד בערב פסח קודם זמן איסורו ואחר חג הפסח חזר אותו היהודי ולקח היין שרף מן הגוי תחת ידו ורשותו. ועכשיו טוען אותו היהודי שמה שהציל מן הגוי לעצמו הציל כי כבר נסתלקו הבעלים מהיין שרף במה שנמכר היין שרף להגוי קודם הפסח במכירה גמורה כדין תורתינו הקדושה ובשום פנים אינו רוצה להחזיר היין שרף להבעלים והבעלים צועקים לפני רבותינו לעיין בדיניה אולי יש תקוה להציל אותן מיד עושקיהן כי הפסד מרובה הוא. וכפי הנשמע שלא היה כח ביד הדיינים להוציא מהיהודי היין שרף על פי הדין עד שהוכרחו הבעלים לרצות אותו היהודי ברצות בכסף ולמלאות אמתחתו בסך חשוב על דרך הפשרה כדי דימעי להן לפחות שיבא מכשורא על זאת יסתעף לבי בקרבי אם העולה על רוח בני אדם היה תהיה כזה וכיוצא בזה יחרוך רעות צידו לא שבקת חיי לכל בריה בארץ הזאת שרוב בני אדם מחייתן תמיד באורנ"דות במלצן וביין שרף ואי איפשר בשום פנים לבער קודם פסח כי רב הוא ואין להם שום תקנה אחרת ובית מנוס אחר להנצל מהפסד מיני חמץ רק על דרך שהתיר מהרא"י ז"ל למכור לגוים קודם הפסח בדבר מועט על סמך שהגוים הללו יודעיהם ומכיריהם יחזירו להם אחר הפסח ומעכשיו כי יצא דבר הרמאות הזה ויתפרסם בעיני הבריות כל אחד ואחד יתן עינו בשל חבירו ויקדימנו לחזור ולקנות מן הגוי ועל דא על משכבי רעיוני סליקו כדת מה לעשות לקצץ רגלי הרמאים למען לא ישלחו בעולתה ידיהם גם בלילה לא שכב לבי עד שיגעתי ומצאתי שהדין עם הבעלים ואין רשות לשום אדם בעולם לקנות אותו חמץ מן הגוי ואף אם קנה אותו חייב להחזיר אותו לבעליו ואע"גב דמכר במכירה גמורה לגוי כיון דעינינו רואות שלא מתייאש ממנו ומאמין הוא בדעתו שיחזיר לו הגוי בלי ספק שהוא קודם לכל אדם ואף אם קדם אחר וקנה מן הגוי יוצא בדיינים עכ"ל ואחד מן הראיות שהביא הרב הנז' לחזק את דבריו הוא מההיא דתנן בפ' הניזקין דלא היה פקריקון ביהודה וכו' זו משנה ראשונה ב"ד של אחריהם אמרו הלוקח מסקריקון נותן לבעלים רביע. אימתי בזמן שאין בידן ליקח אבל יש בידן ליקח הן קודמין לכל אדם רבי הושיב ב"ד ונמנו שאם שהתה לפני סקריקון י"ב חודש כל הקודם ליקח זוכה ע"כ לשון המשנה, וכתב שם הרב הנז' דמשמע שם בגמרא דכל זמן שיש ביד הבעלים לחזור וליקח מן הסקריקון דהיינו תוך י"ב חודש אם בא אחר וקדם ולקח מן הסקריקון מקחו בטל והבעלים חוזרים ונותנים ללוקח הדמים שנתן בעד הקרקע ולוקחין הקרקע מיד הלוקח ושכן כתוב בהדיא בטור ח"מ סי' רל"ו ע"ש ומשם למד הרב הנז' לנדון שלו שכתב וז"ל אלמא גבי סקריקון אע"ג דאגב אונסיה גמר ומקני כדאמרינן התם בגמ' וקיימא לן נמי תלוהו וזבין זביניה זביני ואפי' הכי כל זמן שלא נתייאשו הבעלים הן קודמין לכל אדם והלוקח מן הסקריקון תוך י"ב חודש חייב להחזיר קרקע לבעלים אלא שהבעלים צריכין להחזיר ללוקח הדמי' שנתן בעד הקרקע א"כ הוא הדין והוא הענין בעצמו בנדון דידן אע"פי שמכר החמץ במכירה גמורה וגמר ומקני מ"מ כיון שלא נתייאש ממנו ובטוח הוא בלבו שהגוי יחזיר לו החמץ ודאי הוא קודם לכל אדם ואין רשות לשום אדם לקנות החמץ מן הגוי ואף אם קנה צריך להחזיר לבעלים כמו גבי סקריקון וכו' ע"כ עוד כתב שם הרב הנז' וז"ל ואין להקשות אמ"ש המרדכי פרק הכונס דהא דהלוקח מן האנס שצריך להחזיר לבעלים מיירי דוקא בקרקע דלא מייאשי מיניה אבל מטלטלי דמייאשי אינשי מנייהו אין צריך להחזיר לבעלים ובנ"ד מטלטלי הוא הא לא דמי כלל דהתם לגבי גזלן שפיר קאמר דבמטלטלין מייאש דכל לגבי גזלן מסתמא מייאש אלא משום דקרקע אינה נגזלת אמרינן דבקרקע לא מייאשי. אבל בנ"ד אנן סהדי שלהכי מכר קודם איסורו בדבר מועט כדי לזכות בו מיד הגוי אחר הפסח הרי חזינן דלא מייאשי כלל ומה לי מקרקעי ומה לי מטלטלי. וראיה ממ"ש שם במרדכי דספרים אף על גב דמטלטלי נינהו לא שייך בהו יאוש וצריך להחזירם לבעלים אלמא דלאו במטלטלי תליא מילתא אלא ביאוש וכיון דחזינן דלא מייאש צריך להחזיר לו אפילו מטלטלי ע"כ והראיות אחרות שהביא הרב הנז' שם אין צורך להעתיקם כי די במה שכתבנו והרוצה לעיין עליהן יעיין שם בספרו אלא נעתיק לבד כ"ש שם בגמר דבריו שכתב וז"ל סוף דבר בנ"ד דעינינו רואות שהבעלים נותנים עיניהם ומצפים עד אחר הפסח וסמכא דעתייהו שהגוי יחזיר להם החמץ ויד הבעלים שייך יותר לקנות החמץ מאיש אחר הוי שפיר אומנותו בכך ויוצא בדיינין עכ"ל:
באופן דממה שכתב הרב הנז' בנדון דידיה נראה דנוכל ללמוד משם לנדון דידן שאף על פי שמכר יששכר היין שרוף לגוי קודם הפסח במכירה גמורה וגמר ומקני אפילו הכי כשחזר אחר הפסח ולקחו ממנו אינה נקראת קנייה שכיון שאין רשות לשום אדם בעולם לקנות אותו היין שרוף מאותו הגוי אחר הפסח ואם קנהו צריך להחזירו לבעלים מטעם שלא נתייאשו הבעלים ממנו וכו' כמו שפסק הרב הנז' בנדון דידיה הוא הדין והוא הטעם עצמו בנדון דידן שלא נתייאש יששכר ובטוח היה בדעתו שיחזיר לו הגוי היין שרוף אחר הפסח וכמו שעשה דלא צריך קנייה מה שחזר ולקחו ממנו אחר הפסח. וכיון שכן נראה דהדין עם יששכר ואינו חייב לשלם לו לראובן פעם אחרת הדבר הקצוב על כל מידה ומידה כיון שאין כאן קנייה וכמו שכתבנו:
אמנם רוח אחרת מצאנו בתשובות הרב בעל עדות ביעקב סי' קי"ו דס"ל דכיון שמכר היהודי היין שרוף קודם הפסח במכיר' גמורה גמר ומקני והוה ליה נכסי גוי ונכסי גוי הרי הם כמדבר ואם כן היהודי האחר שהלך וקנה אותו היין שרוף אחר הפסח מאותו הגוי קנה לעצמו דמהפקרא קא זכי ואין צריך להחזירו ליהודי הראשון ותמה על הרב בעל משאת בנימן שפסק שאין רשות לשום אדם לקנות אותו היין שרוף אחר הפסח מאותו הגוי ושאם קנהו צריך להחזירו לו ויסד תמיהתו ממאו דגרסינן בירושלמי בפ' ט' דשביעית והביאו רבינו שמשון בפירוש המשניות שלו משנה ח' וז"ל ר' יצחק בר רדיפא אתא ושאל לר' יאשיה א"ל חמי לך תלתא רחמין ואפקר קדמיהון וכו' ע"כ ופירש שם ר"ש וז"ל פירוש שיש בני אדם כשמפקירין בפניהם חוזרים וזוכים בכל ואין בטלים יכולים לחזור ולהכניסם בביתם ולכך הורה ר' יאשיה לר' יצחק שיראה שלשה אוהביו ויפקיר בפניהם ולא בפני כל אדם וכו' עכ"ל:
וכתב על זה הרב בעל עדות ביעקב בסי' הנז' וז"ל שמעינן מהאי ירושלמי תרתי שמעינן דהפקרא בכה"ג שהמפקיר מפקירו בפני אנשים אוהבים ומכיר ויודע בהם שהם לא יגעו לזכות בכל מה שהוא מפקיר בפניהם כלל דאפ"ה חשיב שפיר הפקר ובו ניצול מדין ביעור שביעית הכתוב בתורה ביערתי הקודש מן הבית ומינה נשמע לההוא דינא דשאלו מקמיה דהר"י בעת"ה סי' ק"ך במי שיש בידו ענייני חמץ סמוך לפסח וקשה עליו לבערם ורוצה לתתם לגוי חוץ לבית במ"ג ואותו הגוי הישראל מכירו ויודע בו שלא יגע בהם כלל אלא ישמרם לו עד לאחר הפסח ויחזור ויתנם לו שרי כה"ג או לא והנה הרב הנז' השיב דשרי רק שיתננו לו במתנה גמורה וכו' וראיה מפ"ב דגיטין וכו' והנה מלבד הנרגא דשדי בראיה הלזו הרב הנז' בעצמו דבאמת יש לחלק וכו' משא"כ גבי חמץ וכו' הנה כי כן איכא למשדי בה נרגא וכו' אך ודאי אי איכא למילף שרייותא דהאי עניינא מהאי ירושלמי דכתיבנא הוא דאיכא למילף לה באשר אמנה גבי דין חמץ נמי כי אפקריה לחמץ קודם זמן איסורו פשיטא ודאי דמהני ביה דין הפקר דהא ענין בטול חמץ מוכח בגמרא דמדין הפקר הוא כמ"ש הר"ן הביאו הרב"י ריש סי' תל"ו וההיא דהירושלמי דרבי יוחנן שכתב הריב"ה סי' תמ"ח היינו דחייש שמא לא יפקיר כלל אבל בודאי הפקיר שרי וכמ"ש בפסקי הרב ריקנטי סי' קנ"ז וכן נראה דברי הרא"ש ושאר הפוסקים כמ"ש הר"ב שכ"ה סי' הנז' אות ז' י"ש וא"כ דכי הדדי נינהו לענין הפקרא וכבר אשכחן דהפקר דכה"ג חשיב הפקר וניצול בו מן איסור דין חמץ מידי דהוה כדין איסור שביעית מינה ה"ה והוא הטעם במכירה או מתנה שיתנם לגוי והוא יודע בו ומכירו דהגוי אינו נוגע בו כלל דהפ"ה שפיר דמי וכו' ע"כ עוד כתב שם הרב הנז' וז"ל ושמעינן נמי מהאי ירושלמי דכתיבנא דר' יצחק המפקיר נכסיו שם עינינו הרואות שלא היה מתייאש מכל אותן נכסים כלל ומאמין היה בדעתו שסיעת מרחמוהי שהפקיר הוא בפניהם הנה הם לא יגעו בכל אשר לו כלל הנה ודאי אפ"ה אם היה תהיה לאיש הזה דהנה אוהביו וריעיו בגדו בו היו לו לאויבים וחזרו לזכות בכל אשר הפקיר דשוב אין כח ביד בעלים לחזור ולהכניסם בביתם אלא אותם האחרים שהופקר בפניהם וקדמו וזכו בו הם הם הזוכים בכל דמהפקרא קא זכו ואין לנו לילך שוב בתר אומדן דעתו שהיה מאמין שהם לא יגעו בכל אשר לו דאל"כ מאי האי הפקרא דקא עבד ותו אם איתא דמהני לישנא דהפקרא לחוד שיאמר אע"פי שלא יפקרנו בלבו מכל וכל לשום איניש מעלמא א"כ ל"ל לר' יאשיה לאטרוחי כולי האי לר' יצחק שיבקש תלתא דירחמו ליה וכו' לימא ליה דלימא לישנא דהפקרא אפילו באפי כל אדם ולדילמא יחזרו לקפוץ לזכות בולא תצטער דלא תיהני להו זכייתם כיון דדעתך הוא לעולם עליהם ואין אתה מתייאש מהם אם לא כאמור דהוא הדבר דלא חשיב הפקרא כל שאינו מפקירו מכל וכל לפחות לגבי תלתא שיוכלו הם לזכות בו הם אם ירצו הילכך כדי לימלט מזה צוה לו לבקש לו אנשים אוהבים ורעים לו שמסתמא הם לא יגעו כלל בכל מה שהוא מפקיר בפניהם ואם באולי ירצו לזכות הרשות נתונה בידם לזכות עכ"ל:
ואחר שכתב הרב הנז' הירושלמי הזה ולמד ממנו שני דברים כמו שכבר כתבנו תמה על הר"ב משאת בנימן וכתב וזה לשונו מכאן יש להשיב ולהפליא הפלא ופלא על הר"ב משאת בנימן ז"ל בתשובה סי' מ"ג שנשאל קמיה דמר באחד שקודם זמן איסורו מכר יין שרוף לגוי בדבר מועט וכו' ועל זה איזן וחקר הרב הנז' וכתב שיגע ומצא שהדין עם הבעלים ואין רשות לשום אדם בעולם לקנות אותו חמץ מן הגוי ואף אם קנאו חייב להחזיר לבעליו ואע"גב דמכר במכירה גמורה לגוי כיון דעינינו הרואות שלא מתייאש ממנו ומאמין הוא בדעתו שיחזיר לו הגוי בלי ספק שהוא קודם לכל אדם ואף אם קדם אחר וקנה מן הגוי יוצא בדיינין וכו' והנה ע"פ יסוד זה בנה עולם בראיותיו א' לא' הכל כאשר לכל אם יגזור השי"ת בחיים אעמוד בהן בס"ד והנה טרם כל לכל מראה עיני המעיין עיניו יראו ולבבו יבין אשר הנה הרב הנז' אחר המחילה בנה יסודו על עפר תיחוח לא בחיל ולא בכח כי אם לכח אמיץ הנה מהירושלמי הזה זה מורה באצבע כי אע"פי שבדעת המפקיר שלא להתייאש ממה שהפקיר ומאמין היה בדעתו שאוהביו וריעיו הם לא יגעו בכל אשר הפקיר הנה הם אם קמו לזכות מההפקר דאין הבעלים יכולים להוציא אותן מידם כיון דמהפקרא קא זכו דלא כהרב הנזכר ז"ל עכ"ל:
הנה אחר שעמד הרב הנז' על כל ראיותיו ולא ישרו בעיניו כי אין הנדון דומה לראיה כמו שיוכל המעיין לראות בספרו כתב שם בגמר דבריו וז"ל ועל כל אלה דדרכיו של ראובן הלזה דל ורזה אשר בידו ענייני חמץ סמוך לפסח וקשה עליו לבערם הנה במה שפעל ועשה ע"פ דרך ישר לפני איש מהרא"י ז"ל אם הגוי העיקש העביר עליו את הדרך וחזר ומכר אותו ליהודי אחר ועכשיו היהודי האחר אינו רוצה ליתן לו וכו' הנה כי כן דדרכיו גדורים בגזית ונתיבותיו הם עוותים ואין בידו של הר"ב משאת בנימן ז"ל כדי להציל עשוק מיד עושקו הכל כאשר לכל לעיל כתבינן עכ"ל: באופן דממ' שכתב הר' הנז' בתשוב' זו דאם יהודי אחר קנה אותו היין שרוף מאותו הגוי אחר הפסח דזכה בו מטעם דמהפקרא קא זכי כיון שהבעלים מכרוהו קודם הפסח במכירה גמורה וגמרי ומקנו נוכל ללמוד מזה לנדון דידן שיששכ' מכר היין שרוף קודם הפסח לגוי במכירה גמורה וגמר ומקני אם כן כשהלך יששכר בעצמו אחר הפסח ולקח אותו היין שרוף מהגוי דמקרי קנייה כיון דאם קדם ישראל אחר והלך וקנהו מאותו הגוי אחר הפסח דאין יששכר יכול להוציאו מידו דמהפקרא קא זכי כמו שפסק הרב הנז' ואם כן נראה דהדין עם ראובן וחייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחרת אותו המס הקצוב על כל מידה ומידה כיון שיש כאן קנייה:
נמצינו למדין מכל מה שכתבנו שהדבר אשר נשאלנו עליו אם חייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחרת הדבר הקצוב על כל מידה ומידה או לא הוי דבר השנוי במחלוקת שכפי דעת הר"ב משאת בנימן נראה דאינו חייב לשלם לו פעם אחרת מטעם דאין כאן קנייה כמו שכתבנו וכפי דעת הר"ב עדות ביעקב נראה דחייב לשלם לו פעם אחרת כיון שיש כאן קנייה מן הטעם שכבר כתבנו וכיון שכן נראה דהדין עם יששכר ופטור לשלם לו לראובן פעם אחרת אותו המס הקצוב על כל מידה ומידה משום דהוי ספק בדבר שבממון וכלל גדול בידינו המוציא מחבירו עליו להביא ראיה ואין מוצאין ממון אלא בראיה ברורה אבל אם כבר אירע שראובן תפס מיששכר אותו הממון אין מוציאין אותו מידו שזהו גם כן כלל גדול בידינו דכל ספק בדבר שבממון אם תפס אין מוציאין אותו מידו זהו מה שהיה נראה לנו לומר לכאורה:
אמנם כד דייקינן שפיר נראה דבנ"ד חייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחרת אליבא דכ"ע דעד כאן לא פליגי הני רבוותא אלא בענין אם הבעלים קודמין לכל אדם או לא שלפי דעת הר"ב עדות ביעקב כל הקודם לקנותו זכה בו ואין הבעלים יכולים להוציאו מידו מן הטעם דנכסי גוי הם ומהפקרא קא זכו כמו שכבר כתבנו ולפי דעת הר"ב משאת בנימן הבעלים קודמין לכל אדם ואין רשות לשום אדם בעולם לקנותו ואף אם קנאו חייב להחזירו לבעלים מטעם דאינו מתייאש ממנו ומאמין בדעתו שהגוי יחזיר לו חמצו אחר הפסח אבל לענין אם חזר בעל החמץ בעצמו אצל הגוי אחר הפסח ולקח ממנו חמצו נראה דבהא לא פליגי הני רבוותא אלא דלכ"ע קנייה מקרי דכיון דבמכירה גמורה מכר לו קודם הפסח נמצא שהגוי קנה אותו בקנין גמור וא"כ כשחזר ולקחו ממנו אחר הפסח קנייה מקרי דכיון דמכירה יש כאן קנייה נמי יש כאן ומ"ש הרב בעל משאת בנימן דהבעלים קודמין וכו' ואף אם קנאו יהודי אחר חייב להחזירו לבעלים משום דאינו מתייאש וכו' אין לדייק מזה דאם לקחו היהודי הראשון דלאו קנייה מקרי אלא רוצה לומר דהבעלים קודמין לכל אדם לקנותו מהגוי ומשום הכי אם קנה אותו יהודי אחר חייב להחזירו לו מהטעם שכתב הרב הנז' וכמו שהביא ראיה מההיא דסקריקון דתוך י"ב חודש הבעלים קודמין לכל אדם והתם ודאי רוצה לומר דהבעלים קודמין לכל אדם לקנותו מהסקריקון וא"כ מ"ש הרב ז"ל בנדון דידיה גבי החמץ דהבעלים נמי קודמין לכל אדם קודמין לקנותו קאמר ומצאנו זה יותר מבואר בדברי הרב הנז' שכתב שם בשני מקומות וז"ל ונ"ד נמי מאחר שהחמץ היה שלו ודרך הבעלים לחזור ולקנות החמץ אחר הפסח שייך לומר וכו' ע"כ. עוד כתב שם וז"ל סוף דבר וכו' ויד הבעלים שייך יותר לקנות החמץ מאיש אחר הוי שפיר וכו' ע"כ נראה מזה שדעתו ז"ל שאם בעל החמץ בעצמו היה לוקח חמצו מהגוי אחר הפסח כמו שהוא בנ"ד דבשם קנייה יקרא ובשם קנייה יכנה וא"כ חייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחרת הדבר הקצוב על כל מידה ומידה אליבא דכ"ע כיון שיש כאן קנייה וכמו שכתבנו:
ועוד נראה לנו הוכחה ממה שכתוב בשאלה שמה שלקח יששכר מאותו הגוי היין שרוף אחר הפסח דקנייה הוי שכן כתוב בה ואחר הפסח הלך יששכר אצל הגוי הנז' וראה שעדיין היין שרוף בידו וחזר וקנהו ממנו וכו' מדברים אלו נראה בבירור שיששכר לא היה יודע אם היין שרוף עדיין הוא ביד הגוי או שמא מכרו בתוך ימי הפסח לגוים אחרים וכיון שאחר הפסח ראה שעדיין הוא בידו חזר וקנהו ממנו א"כ נראה מפורש בדברי השאלה דבשם קנייה יקרא ובשם קנייה יזכר וזה נראה נמי בטענה הראשונה שטוען יששכר שאינו מן הראוי לשלם שני פעמים דנראה דרוצה לומר שאף שלפי תקנת אותה העיר חייב לשלם פעם אחרת מ"מ אינו מן הראוי לשלם שני פעמים על דבר אחד מכל זה נראה דקנייה מקרי ואע"פי שבטענה השניה טוען שכיון שמכירתו היתה על צד האונס ובדעתו היה לחזור וכו' ואם כן לא שמה קנייה פיטומי מילי בעלמא הוא דאנן סהדי דמכירתו היתה מכירה גמורה וגמר ומקני כדי שלא יעבור עליו על לא יראה ולא ימצא. והגע עצמך שאחר שהלך יששכר אצל הגוי אחר הפסח וראה שעדיין היה החמץ בידו ואותו הגוי לא היה רוצה להחזירו לו אלא רוצה לעכבו לעצמו האם נאמר שיששכר היה יכול לתובעו בדינינו או בדיניהם ודאי דאינו יכול להוציאו מידו דהרי הוא צריך להודות האמת שמכרו לו קודם הפסח במכירה גמורה דאם יאמר שלא מכרו לו אלא להפקיע מעליו איסור החמץ אבל לא הפקיעו מרשותו לגמרי אם כן עבר עליו על לא יראה ולא ימצא ונמצא דהוי חמץ שעבר עליו הפסח ואסור בהנאה דשלו הוא אלא ודאי נראה בבירור שאף שמכירתו היתה על צד האונס מ"מ כיון שמכרו במכירה גמורה וגמר ומקני וביד הגוי היה לעכבו לעצמו א"כ כשחזר ולקחו ממנו אחר הפסח קנייה גמורה מקרי אפילו לדעת הר"ב משאת בנימן אלא שדעתו ז"ל דאם קנה אותו ישראל אחר אחר הפסח מאותו הגוי שחייב להחזירו לבעלים הראשונים מן הטעם דהבעלים קודמין לקנותו לכל אדם מן הראיה שהביא מההיא דסקריקון כמו שכבר כתבנו או מטעם אחר שכתוב שם מדין מערופייא ע"ש:
ומצאנו ראיה לדברינו ממה שכתוב בספר מגיני ארץ בסי' תמ"ח שכתב שם הרב בעל מגן אברהם בסוף אות ד' וז"ל ובסי' מ"ג כתב (ר"ל בעל משאת בנימן) שאם קנה ישראל אחר החמץ מן העכו"ם אחר הפסח צריך להחזיר לבעלים וכו' ע"כ והטעם דאמרינן אדעתא דעכו"ם אפקריה אדעתא דכ"ע לא אפקריה אבל אם העכו"ם אינו רוצה להחזירו לו אסור לתבוע אותו בדיניהם עכ"ל. והרב בעל מגן דוד כתב שם באות ו' וז"ל ולא יתן לו על תנאי נראה פירושו על תנאי שיחזירנו לו אחר הפסח דאם כן לא הוי מכירה ולא מתנה אבל אם אמר ליה טל תנאי שתחזיקהו לעצמך ותעשה בו כרצונך רק שלא תמכרם לשום אדם אחר דזה הוי מכירה גמורה אפילו בכל השנה ונראה שכל אדם יאמר כן להעכו"ם בפירו' ויועיל בזה ששום אדם לא יכול לקנות מהעכו"ם אותו חמץ כי על מנת כן לא מכר לו ונמצא חוזר המקח להעכו"ם ויוכל ישראל בעל החמץ לחזור ולקנותו אלא דלפ"ז יש איסור לבעל החמץ לתבוע את ישראל הקונה מהעכו"ם ולומר תן לי החמץ באותו המקח כי בזה יגלה דעתו שבטלה המכירה וממילא חוזר החמץ לבעליו הראשונים וה"ל חמץ של ישראל שעבר עליו הפסח אלא שהוא יכוף אותו שקנה שלא כדין כי הוא לא: מכר להעכו"ם אלא בתנאי שישאר להעכ"ום וממילא יחזור וימכרנו לו ויאמר לו זכות זה יש לי בחמץ זה ששום אדם לא יכול לקנותו מהעכו"ם אם ירצה רק אני ואפילו אם לא התנה בפירוש כן עם העכו"ם שלא יוכל למוכרו לאחר מ"מ אנן סהדי שאדעתא דהכי יצא חמץ מרשותו ואין בזה איסור ודבר זה דומה למי שמוכר כחבירו חמץ קודם פסח ומתנה עמו שאחר פסח יהיה חייב זה הלוקח שיהיה לו בעת ההיא איזה חמץ למוכרו דוקא לזה הישראל דאין בזה איסור כלל ה"נ כן הוא כנלע"ד בזה דאם קנה ישראל אחר מן זה העכו"ם החמץ הזה חייב לחזור ולמוכרו לבעליו ואין לומר דטעם אחר יש בדבר שחייב ליתן לבעל החמץ דלא מכר לעכו"ם רק כדי להפקיע איסור החמץ ולא להפקיענו מרשותו דזה אינו דא"כ הוה ליה חמץ של ישראל וכו' אלא ודאי הא לאו מילתא וכבר כתבנו בסי' רמ"ו בסופו דגם לענין שבת כשמפקיר בהמתו אין ללמד משם היתר ובספר משאת בנימן כתב טעם כאן שחייב להחזיר הקונה מגוי לבעל החמץ מצד שהוא קודם לקנותו מדין מערופי"א עכ"ל הרי מבואר בדברי הני רבוותא שאם הגוי אינו רוצה להחזיר לו החמץ דאסור לתבוע אותו בדיניהם כמ"ש הר"ב מגן אברה' ואין ספק שהטעם הוא שאם היהודי תובע לגוי בדיניהם נמצא שמכירתו אינה מכירה ועבר עליו על לא יראה ולא ימצא וגם למדנו שאם בעל החמץ חזר ולקח מן הגוי חמצו אחר הפסח מה שכבר מכר לו קודם הפסח במכירה גמורה דקנייה מקרי כמ"ש הרב בעל מגן דוד בלשונו בארבעה מקומות דוק ותשכח:
באופן דבהא סלקינן ובהא נחתינן דבנ"ד חייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחר' אותו המס הקצוב על כל מידה ומידה כשחזר ולקח היין שרוף מן הגוי אחר הפסח אליבא דכולי עלמא דכיון דמכירתו היתה מכירה גמורה אף שהיה מצד האונס אנן סהדי דגמר ומקני כדי שלא יעבור עליו על לא יראה ולא ימצא וכיון שהגוי היה יכול לעכבו לעצמו או למוכרו בימי הפסח לגוים אחרים ואין ביד יששכר לתבוע אותו לא בדינינו ולא בדיניהם שהרי קנהו הגוי בקניין גמור אם כן כשחזר ולקחו ממנו אחר הפסח נקראת קנייה גמורה וזהו אפילו לדעת הר"ב משאת בנימן שמ"ש הוא ז"ל שאם יהודי אחר קנאו מאותו הגוי דחייב להחזירו לבעלים הראשונים היינו מטעם דס"ל שהבעלים קודמין לקנותו לכל אדם כמו גבי ההיא דסקריקון או מטעם אחר מדין מערופי"א כמו שכתוב שם. אבל אם היהודי בעל החמץ חזר ולקח חמצו מאותו הגוי אחר הפסח כמו שהוא נדון דידן מודה הרב הנז' דבשם קנייה יקרא ובשם קנייה יאמר כמו שכתבנו והוכחנו מדבריו ז"ל וכיון שכן חייב יששכר לשלם לו לראובן פעם אחרת אותו הדבר הקצוב על כל מידה ומידה אף על פי שכבר פרע בראשונה כיון שנראה שהתקנה היא לכל מי שיקנה יין ושכר וכו' דמשמע דאין הפרש בין אם קנה אותו הדבר פעם אחד או אפילו קנהו כמה פעמים חייב לשלם כל פעם שיקנהו אף שמשלם על דבר אחד כמה פעמים: זהו מה שנראה לנו לומר להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם כי לו נאה להורות ונשאל מהאל יתן לו חיים ארוכים בחברת נות ביתו וכל בני ביתו וכסאו יהיה נכון עד כי יבוא ינון אכ"יר. תם ונשלם ביום רביעי ז"ך לחודש סיון בשנת ובסדר
והרמתם ממנו תרומת ה' מעשר מן המעשר ליצירה:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט