שאלה ראובן עתיר נכסין היו לו שני בנים ושתי בנות ויהי כי קרבו ימיו למות כתב שטר צוואה לבניו שכל קרן ממונו לא יגעו בו כלל אלא דוקא מפירותיו יזונו ויפרנסו עד שבנותיו תנשאנה לגוברין ואחר כן יחלקו כל ממונו כל אחד לפי חלקו הכתוב בשטר צוואתו ומינה להם אפוטרופוס בשטר הצוואה על ענין זה בשביל שלא יבזבזו בניו אח נכסיו אלא יזונו כראוי לפי כבודו בלי שום ספק וימת ראובן נ"ע וחל"יש ויהי כי ארכו הימים ויראו בני ראובן נ"ע שאחיותיהם הגיעו לפרקן ותאמרנה שלא היתה דעתן להנשא כדי שישאר גוף הממון והקרן שלו שריר וקיים דניחא להן פרנסתן מפירות הקרן כולו משום ברכת הבית מרובה ויענו להן אחיהן כדבריכן לא תצלח אלא או גוד או איגוד כלומר תנשאו ונחלוק וממון כולו כפי צוואת אבינו בלי שום פקפוק או אנו רוצים שיחלק הממון כדי לישא אשה ולעשות כל אחד לביתו שכל זמן שגוף הממון קיים אין לנו דבר מה לעשות סחורה להרויח יותר אלא דוקא פירות הקצובין למזונותינו ומסתמא דעת אבינו לא היה אלא כדי שתנשאו בלי עיכוב ממנו כלל עכשיו שאין דעתכן להנשא אנו רוצים לישא אשה להקים שם אבינו שלא ימחה מישראל ועוד לא תהו בראה וכו' וכו' והאפוטרופוס מעכב נמי בדבר שאינו רוצה שיחלק הקרן מדין אנטרופיסות שאין לו כח לצאת כלל מן הצוואה מבעיא לן השתא מי אמרינן דברי ש"מ ככתובין כמסורין דמו וכ"ש כתובין ממש ואין לאפוטרופוס עשות אלא מה שכתוב בשטר הצוואה או דלמא אלימא טענת האחים משום דאמדינן דעת המצוה כמו שהזכרתי למעלה יורינו המורה הדין עם מי ועל איזה דרך ישכון אור:
תשובה בהיות שבמקום שאמרו לקצר אינו רשאי להאריך אומר דשאילתא דא ושט הוא לי יותר מביעתא בכותחא וקודם אבוא לעיקר הנדון שלפנינו אציגה לפניכם איזה דיני משפט הבנות השייכי לנ"ד כדי שבנקל נבין ונפשטה שאלתינו ותחילה אומר דמתנאי כתובה הוא שתהיינה הבנות נזונות מנכסי אביהן אחר מותו עד שיתארסו או עד שבגרו בגרה הבת אף על פי שלא נתארסה או נתארסה אע"פי שלא בגרה אין לה מזונות כמ"ש הרמב"ם פ' עשרים וכן איתא בכתובות בנן נוקבן וכ"ו ובגמרא רב תני עד דתלקחן לגוברין ולוי תני עד דתבגרן והקשו לרב אע"ג דבגר וללוי אע"ג דאנסיב ותרצו אלא בגר ולא אינסיב אינסיב ולא בגר דכ"ע לא פליגי וכ"ו וע"כ דשמעינן מינה בהדיא דכיון שבגרה הבת אין לה מזונות ואין האחים חייבים ליתן לה מזונותיה:
גם צוו חכמים שיתן אדם לבתו מעט מנכסיו כדי שתנשא ושיערו בו חכמים עישור נכסי כדכתב הרמב"ם בפרק עשרים מהלכות אישות ונלמד זה ממאי דאיתא בגמרא בפ' נערה שנתפתתה אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ומי איכא מידי דרחמנא אחר ברא לירות ברתא לא תירות ואתו רבנן ומתקני דתירות ברתא הא נמי דאורייתא היא דכתיב קחו נשים והולידו בנים ובנות וקחו לבניכם נשים ואת בנותיכם תתנו לאנשים בשלמא בני בידיה קיימי אלא בנתיה מי קיימי בידיה הא קמ"ל דנלבשה ונכסה וניתיב לה מידי כי היכי דקפצי עלה ואתו נסבי לה ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרוויהו עד לעישור נכסי ע"כ שמעינן נמי מהא שחייב האדם להשיא את בתו וליתן לה פרנסה כראוי לה דהיינו העישור נכסי והאי דינא צריך פנים לבאר כי אין דינם שוה לכולם דלפעמים אזלינן בתר אומדן דעת האב ובזה יש דיעות והספרים מלאים מכמה מחלוקות אי אמדינן דעתיה דאב דקאמרינן בין לאוסופי על עישור נכסי בין לאגרועי מעישור נכסי או אי הוי דווקא לאגרועי מעישור נכסי אבל לאיסופי לא ועיקרא דהאי מילתא איתא ככתובות פרק מציאת האשה:
תנן יתומה שהשיאתה אמה או אחיה מדעתה וכתבו לה במאה או בחמשים זוז יכולה היא משתגדיל להוציא מידן מה שראוי להנתן לה רבי יהודה אומר אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה וחכמים אומרים פעמים שאדם עני והעשיר או עשיר והעני אלא שמין את הנכסים ונותנין לה עכ"לה ופי' רש"י אם השיא האב בחייו את הבת הראשונה ינתן וכ"ו בין שהוא עישור בין שהוא פחות בין שהוא יותר ובגמרא פסק שמואל ורב חסדא כר' יהודה:
והרי"ף פירש האי הלכה באורך ולפיכך אעתיק דבריו וז"ל אמר שמואל לפרנסה שמין באב כלומר שמין ואומדין דעת ושל אב אילו היה האב קיים כמה היה נותן לבתו לפרנסת הבעל ונותנין לה ואותבינן עלה דשמואל ממתניתין דקתני פעמים שאדם עני והעשיר אלא שמין את הנכסין ונותנין לה מאי עני והעשיר אילימא עני עני בנכסים עשור עשיר בנכסים מכלל דתנא קמא אפילו עשור והעני כדמעיקרא יהבינן לה והא לית ליה אלא לאו עני עני בדעת עשיר עשיר בדעת וקתני שמין את הנכסין ונותנין לה אלמא לא אזלינן בתר אומדנא ופרקינן הוא דאמר כר יהודה דתנן רבי יהודה אומר אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה ולימא הלכה כרבי יהודה אי אמר הלכה כרבי יהודה הוה אמינא דווקא השיא דגלי דעתיה אבל לא השיא לא קמ"ל טעמא דרבי יהודה דאזלינן בתר אומדנא ל"ש השיא לא שנא לא השיא והאי דקתני השיא להודיעך כוחו דרבנן דאע"ג דהשיא וגלי דעתיה לא אזלין בתר אומדנא א"ל רבא דרשינן משמך הלכה כרבי יהודה א"ל יהא רעוא דכל כהני מילי מעלייתא דתדרשון מן  שמי ומי אמר רבא הכי והתניא רבי אומר בת הנזונת מן האחים נוטלת עישור נכסי ואמר רבא הלכה כרבי לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה כלומר אי ידעינן אומדן דעתיה יהבינן ליה כמה דאמיד ואי לא ידעינן אומדן דעתיה יהבינן ליה עישור נכסי הכי נמי מסתברא דאמר רב אדא בר אבא מעשה ונתן לה רבי אחד משנים עשר בנכסים ש"מ הא דאמידניה הא דלא אמידניה ש"מ עכ"ל וכן הלכתא כר יהודה דאזלי בתר אומדנא דאב אפילו לא השיא וכתב עוד הרי"ף שם ז"ל חזינן לגאון שכתב הא דאזלינן בתר אומדן דעתיה דאב לאגרועי מעישור נכסי הוא אבל לאוסופי על עישור לא דלא אשכחן בהדיא מאן דאמר מוסיף על העישור ובפרק נערה שנתפתתה אמרינן אמר ר' יוחנן משום ר' שמעון בן יוחאי מפני מה וכ"ו ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרווייהו עד עישור נכסי הילכך לית לן לאפוקי מנכסי יתומים טפי מעישור נכסים וגאון אחר אמר ר' יהודה אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה דאלמא בתר אומדן דעתיה דאב אזלינן סתמא קאמר לא שנא לפחות מן העישור ולא שנא להוסיף על העישור וכיון דאיפסיקא הלכתא כרבי יהודה בהדיא כוותיה עבדינן דהיכא דידעינן אומדן דעתיה דאב יהבינן לה כמה דאמיד בין לפחות מן העישור בון להוסיף על העישור ואי לא ידעינן דעתיה יהבינן לה עישור נכסי עכ"ל הרי"ף ז"ל ואע"פי שרוב דיעות מסכימים לדעת הגאון קמא דס"ל דלפחות מעישור נכסי דווקא אמדינן דעת האב אבל לא להוסיף כדאיתא במרדכי פ' מציאת האשה שכתב שכן פסקו ר"ת ורי"בא ורבינו חננאל וכדכתבו התוספות בשמו ומו"הרם וכן פסק הר"אש כמ"ש הטור בסי' קי"ג וכן פסק מוהר"יק בסו' ע"ח וכן כמה וכמה פוסקים אחרים ההולכים לשיטתם ובפרט הר"ן בהלכות הכריח שם כדעת ר"ח דלא אזלינן בתר אומדנא אלא לפחות מעישור נכסו אבל לא להוסיף ומייתי ראיה מהא דאמרינן בפ' נערה שנתפתתה וכ"ו ועד כמה אביי ורבא דאמר תרווייהו עד עישור נכסי וכיון שכן אין לנו כח להוציא היתומים אלא בראיה ברורה ואנן לא אשכחן דאזלינן בתר אומדנא אלא לפחות וכמעשה דרבי דנתן לה אחד מי"ב בנכסים ועוד הביאו לו ראיה בתוספות מדאמרינן בהניזקין והא פרנסה דמקייץ קייצא ואם איתא דשמין באב בין לפחות בין להוסיף הא לא קייצא כלל אבל אי אמרינן דאין שמין כלל באב אלא לפחות קרינן ליה קייצא לפי שאי אפשר להוסיף ובסוף לשונן כתב מההיא דפרק נערה הנ"ל ועד כמה אביי ורבא דאמרו תרווייהו עד עישור נכסי ואשמועינן ודאי דה"ק עד כמה מחייב ושרי דליכא אעבורי אחסנתא ומהדרינן עד עישור נכסי אבל טפי מהכי לא וכעובדא דרב פפא דאיעסק לוה לבריה בי אבא סוראה משמע בהדיא דלרבות בפרנסה אסור וכיון שכן אם האב עשה שלא כהוגן להוסיף על העישור בבת הראשונה היאך נכוף את היתומים בכך באחרות וכי זכה אותן האב מחיים או בשעת מותה אבל לר"ח ז"ל אתי שפיר דכיון דאמדוה מסך מועט עד עישור ראוי שילך אחר דעתו של אב ולפיכך נ"ל דברי ר"ח ז"ל עכ"ל עם כל זה כיון שלגאון בתרא יש לדחות כל הראיות אלו וכמ"ש שם הר"ן בעצמו במקצת הראיות אלו שהביא שהרי כתב וז"ל דההיא דנערה שנתפתתה אינה אלא לומר שמי שבא להמלך כמה יתן לבתו אין מזקיקין אותו לחת יותר מעישור נכסים דהתם בחייו קאמרינן ועובדא דרבי שפוחת מן העישור מעשה שהיה כך היה ואה"נ ששמין באב אפילו להוסיף וההיא דפ' הניזקין נמי לאו ראיה היא דכיון דהיכא דלא אמידניה יהבינן ליה עישור נכסי הא קייצא ואי אמדינן גם כן הא קייצא במאי אמידניה ויכולים הלקוחות לעמוד על אומד דעתו וכיון שדחינו ראיות הללו מסתברא דשמין באב בין לפחות בין להוסיף כפשטא דמימרא דשמואל וכן דעת הרמב"ם ז"ל בפרק עשרים מהלכות אישות ורש"י והראב"ד והרמב"ן ז"ל וכתב הרב המגיד על דברי הרמב"ם שבהלכות כתוב שנחלקו הגאונים וכ"ו שזהו דעת רבינו והרבה מן האחרונים ועיקר ע"כ:
ואעפ"י שהר"ן כתב בסוף לשונו דס"ל דדעת רבינו חננאל הוא העיקר מהטעם הנ"ל מההיא דפרק נערה דקאמר ועד כמה וכו ואשמועינן ודאי דהכי קאמר עד כמה מחייב ושרי דליכא אעבורי אחסנתא ומהדרינן עד עישור נכסי אבל טפי מהכי לא וכעובדא דרב פפא וכ"ו דמשמע בהדיא דלרבות בפרנסה אסור נלע"ד לדחות נמי האי טעמא משום דבדברי הגמרא דבעי עד כמה לאו למימרא ודאי דה"ק עד כמה מחייב ושרי וכ"ו אבל טפי לא אלא הא בעי הוא לומר שמי שבא לימלך כמה יתן לבתו אין מזקיקין אותו לתת יותר מעישור נכסי וכדהביא הר"ן עצמו כנ"ל אבל אם ירצה האב אם הוא ותרן ודאי שיכול יוכל לתת יותר מעישור נכסי אם ימצא לבתו אדם הגון וכשר כמו ת"ח דהכל לפי כבודו ולא אעבורי אחסנתא קרינן ליה כפשטא דמתניתין דקתני רבי יהודה אומר אם השיא את הבת הראשונה ונתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה דהלכתא כוותיה וכממרא דשמואל וההיא עובדא דרב פפא דאיעסק לבריה בי אבא סוראה וכ"ו לאו מילתא היא למילף מהתם דטפי מעישור נכסי אסור לתת לבתו משום דהוי כאעבורי אחסנתא דהתם דווקא היה אסור מתרי טעמי אי משום דהתם כתביה לכל מאי דהוה ליה ולא שביק מידי לנפשיה כדמוכח התם אי משום דהאי דכתביה לכל מאי דהוה ליה היה משום כבוד יהודה בר מרימר דהוה בהדיה ואשתיק וסבר איהו אבא סוראה דהאי דשתיק יהודה מירתח רתח שאין נדוניא הוגנת לפניו כדמשמע בהדיא מדברי הגמרא דקאמר יהודה מעלאי דידי היינו עשיי' ופי' רש"י מעלאי דידי היינו עשוי כניסתי עמך זה עשוי שירבה לפסוק בשביל כבודי ע"כ ולא היה פוסק כל כך מרצונו ומשום ותרנותו ובודאי זה הוה מחזי כאיעבורי אחסנתא שהרי היה כותב לבתו מה שהיה ראוי להוריש לבניו אבל בענין אחר כגון אם האב ותרן ולא יש לו כי אם בן א' בין בת א' או ב' בנות בנדון כזה בודאי דיוכל האב לתת לבת או לבנות טפי מעישור נכסי ולא מחזי כאיעבורי אחסנתא כיון שנשאר לבן כפלי כפלים ממה שנוטלות הבנות אשר על כל אלה הדברים כיון שכל אילין ארי ואתא ס"ל כגאון בתרא ובפרט הרמב"ם דגדול כבודו ומי כמוהו מורה פסק לתת לבת טפי מעישור נכסי וגם הרי"ף שהביא שתי הסברות משמע דס"ל דמאן דעבד כמר עבד ומאן דעב' כמר עבד אע"ג שיש מן הגאוני' דיעו' שכתבו דלא משערינן אומדן דעתו אלא לפחות מעישור אבל לא להוסיף אפי הכי לא פסקינן כוותייהו מאחר שהרב המגיד ז"ל כתב שדעתו של הרמב"ם בין להוסיף וכ"ו ועיקר ע כ דודאי ס"ל הכי דמי הוא אשר יערב את לבו לסתור דין שכב' נעש' על פי' הרמב"ם ז"ל ודעימיה וגם מוה"רי קארו ז"ל בשולחנו הטהור הביא לשון הרמב"ם בצורתו ולא חילק משים דס"ל הכי דבין להוסיף בין לגרוע אמדינן דעתו של אב הלכך הכי נקיטינן:
וכ"ש בזמנינו זה דכל מי שיש לו צרות הבת עושה יותר מכדי השגתו ויש כמה אנשים שפושטים בגדיהם להשיח את הבת בכבוד גם מוהר"יבל בח"א בסוף כלל י"ב דף צ"א כתב שהמנהג הוא באלו הגלילות כפי מה שראינו ושמענו דאומדין דעתו של אב בין להוסיף בין לגרוע וכמה יתומות נשאו על פי האפוטרופוסים או ע"פ ב"ד ונותנין להם יותר מעישור נכסי וא"כ נראה שמנהג הוא לפסוק כסברת הגאון שכתב דתלינן בין להוסיף בין לגרוע וכתב הרשב"א בתשובה שאם יש מנהג בעיר לפסוק על פי הרמב"ם ז"ל יעשו כמנהגם ואף מוהר"שדם שהוא מהכת הסוברים דלא משערינן אומדן דעתו אלא לפחות מעישור אבל לא להוסיף ף שהרי כתב בא"ה פי' קפ"ח אע"פי שנתפשטו המנהגים בזמנים בזמן הגאונים וחבריהם לתת לבת יותר מעישור נכסי מ"מ המנהג גרוע כזה אינו מנהג ואין לנו לילך אחריו והעלה דאין מוציאין מן היתומים יותר מעישור נכסי אפילו הכי בח"מ סי' ש"ך זיכה לבת מטעם המנהג דנראה דהדר ביה הרב מוהרש"דם ז"ל ממ"ש בא"ה והסכים בח"מ דתפשינן עיקר המנהג אפילו יהיה נגד הדין משים תקנת הבנות וז"ל אחר שזיכה ליתום אן הדין שחין ראוי לתת לבת כמ"ש הר"אש יע"ש כתב על פי המנהג ומי ישמע לדבר הזה כי קלקול הדור רב וצריך להשגיח בתקנת הבנות וכ"ו שאנו רואים שאבי הבת מתרושש בשביל תקנת הבת ודבר פשוט הוא עד שהוא פשוט כ"כ שחזר כמו דין גמור לכן יש לראות לעשות לפנים משורת הדין וכ"ו עכ"ל הרי קמן דאפי' למוהרש"דם שהוא מכת הסוברים דלא אמדינן דעת האב אלא לפחות מעישור נכסי ס"ל דהאידנא יכול יוכל האב לתת לבתו ואפילו האפוטרופוסים והב"ד יש להם יכולות להוציא מן היתומים יותר מעישור נכסי לתקנת הבת כדי שתנשא כראוי וכפי כבוד האב כיון שכבר נעשה זה מנהג קבוע ואמרינן בכל דוכתא מנהג מבטל הלכה וכ"ש בנדון דהוי פלוגתא דרבוותא ולדעת הנך רבוותא דסברי דשמין באב היינו בין להוסיף בין לגרוע לא מקרי מוציא מן היתומים ולא מנהג נגד הדין אלא מקרי מנהג שהוקבע על פי הדין ועוד דאמרינן בירושלמי דמסכת פאה כל הלכה שהיא רופפת בבית דין ואין אתה יודע מה טיבה צא וראה מה הציבור נוהג ונהוג בה ע"כ ואם זה במנהג שיש בו קצת איסור כל שכן בענין ממון וא"כ אין הלכה רופפת כמו בנדון שאנו עוסקים בו שנחלקו הפוסקים ז"ל אי שמין באב אי הוי להוסיף מעישור נכסי או לגרוע וכיון שהמנהג הוא להוסיף ראוי לנהוג כמנהגם וק"ל:
גם צריך שנדע דהאי עישור נכסים או אומדן דעת דאב שאמרו חכמים שתנתן לבת לנדוניא אינה נוטלת הבת מיד אחרי מות אביה אלא דווקא בנשואין שכן מצינו שדבר זה נשאל להרמב"ן סי' מ"ו שאלה בענין עישור נכסים שאמרו חכמים אם נוטלות אותו מיד או בנישואין עכ"לה תשובה עישור נכסים אחר מיתת האב אינו נגבה עד שעת נישואין שאין הבת נוטלת אלא מחמת נישואין ולפיכך אינה נוטלת עד נישואין וכדתנא התם הבנות בין בגרו עד שלא נשאו בין נשאו עד שלא בגרו אבדו מזונותיהן ולא אבדו פרנסתן רבן שמעון אומר אף אבדו פרנסתן כיצד עושות שוכרות להם בעלים ומוציאין להם מזונות ואמרינן נמי התם במי שהניח עשר בנות ובן א' אם באו להנשא כאחת חולקות בשוה אלמא אין נוטלת עד הנישואין וכ"ו עכ"ל והטעם שהעישור נכסי הוא חוב המוטל על האחין לגבותו דווקא בשעת הנישואין וכן נראה מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק עשרים מהלכות אישות סעיף ד' ז"ל הניח בנות רבות כל שתבוא להנשא נותנין לה עישור הנכסים וכ"ו וכתב עליו הרב המגיד ומתבאר מכאן שאין הבת נוטלת פרנסתה אלא לזמן נישואיה ע"כ ודבר פשוט הוא:
ומעתה נבוא בקיצור נמרץ על עיקר הנדון דידן מהאי ראובן עתיר נכסין שהיו לו שני בנים ושתי בנות וצוה מחמת מיתה שכל קרן ממונו לא יגעו בו כלל אלא דווקא מפירותיה יזונו ויפרנסו עד שבנותיו תנשאנה וכ"ו ועתה שהגיעו לפירקן אומרות שאינן רוצות להנשא וגם שלא תחלק הממון ויהיה כל הקרן קיימת כדי שיהיה פרנסתן ומזונותיהן בריוח ולא בצמצום וכ"ו ע"כ ודאי דדבריה' של אלו הבנות דברי הבאי ודברי רוח הן ולא כן דוברות שהרי הדבר ברור כשמש שלעולם אומדין דעת הנותן ובנ"ד איכא אומדנא דמוכח שכוונת האב במה שצוה שיהא הקרן קיימת ויזונו כולם מן הפירות כל זמן שלא תנשאנה בנותיו גילה דעתו דכוונתו היה שאע"פי שאין חיוב לזון הבנות אחר מיתת אביהן מנכסיו לאחר שבגרו הוא רצה שיזונו בנותיו מנכסיו אף לאחר שבגרו כל זמן דלא איזדמן להן זיווג הגון לפי כבודן גם באומרו שלא יגעו בקרן עד שבנותיו תנשאנה ואח"כ יחלקו הקרן כל אחד לפי חלקו הכתוב בשטר צוואתו ולא הזכיר סכום הנדוניא וכמה יתנו להן וגם במינוי האפוטרופוס הורה בזה שרצונו היה שינשאו מ"מ וינתנו להן לפי כבודו כפי הזמן וכפי הצורך אי עישור נכסי או יותר לפי ראות עיני האפוטרופוס דמסתמא האפוטרופוס יהיה מריעיו ומיודעיו ומכיריו ויודע בטיב דעת האב אם היה ותרן או קמצן לתן להן פרנסה כפי דעת אביהן וכל מה שעשה עשוי וכל כוונתו היה כדי שלא ישבו בנותיו עגונות כל ימיהן עד שתלבינו ראשם ועל זה אסר להם הממון שלא יגעו בקרן כלל כל זמן שלא ינשאו הבנות כדי שבניו יהיו זריזין ויעשו כל טצדקי דטצדקי למהר ולבקש להן מנוחה אשה לבית אישה וגם לא עלה על דעת אביהן שבנותיו לא ירבו להנשא ושטתי וחיפשתי בספרי הפוסקים זלה"ה ולא מצאתי שאלה אפילו רחוק מנדון זה שלא ירצו הבנות לינשא אלא אדרבא שמעינן בכל דוכתא טב למיתב טן דו מליתב ארמלו גם אמרו יותר ממה שהאיש רוצה לישא האשה רוצה להנשא וא"כ לא כל כמינייהו לומר שאינו רוצות להנשא לעכב שלא יחלקו הממון שהניח להם אביהם דוה לא עלה על דעת אביהם לעולם וטענתייהו דניחא להן פרנסתן מפירות הקרן כולו משום דברכת הבית מרובה לח אלימא כיון שהגיעו לפירקן להנשא ויש להן זיווג הגון כפי כבודם אם ירצו להנשא דהאי נחת רוח שעשה להם אביהן שיזונו בריוח כפי כבודו שהרי אין פוסקין לבנות אלא דבר המספיק בלבד כמ"ש הרמב"ם פרק י"ט מהלכות אישות סעיף י"א ז"ל פוסקין לבת מזונות וכ"ו אלא שהאשה פוסקין לה לפי כבודה וכבוד הבעל ולבנו' פוסקין להן דבר המספיק להן בלבד ע"כ וגם שיזונו בנותיו אף לאחר שבגרו דאין חיוב בדבר כדכתיבנא לעיל אין הדעת נותנת שיהיה זה ראוי וכדי להיות להם למוקש שלא יוכלו לחלק ממון אביהם כל ימי הבנות הן חיים על האדמה דודאי בזה היה להם פסידא גדולה מן הטעם שהזכיר החכם השואל שטוענים האחין שרוצים שיחלק ממון אביהם כדי לעשות בהם סחורה להרויח יותר ויהיו קופצים בהם לתת להם אשה עשירה והוגנת שכל זמן שאינן יכולים לחלק ממון אביהם לא ימצאו קופצים בהם ליתן להם אשה כפי כבודם וכפי עושרם וא"כ מה שטוענות הבנות שאינן רוצות להנשא ושלא יחלקו הממון וכ"ו לא אלימא טענתייהו דלח תליא האב החלוקה ברצון הבנות אלא עד אשר תנשאנה דהיינו סמוך לפירקן (או אחר פירקן זמן מועט עד אשר יזדמן להן זיווג מעלייא) דבזמן זה הוא החיוב להשיאן כדתניא המשיא בניו ובנותיו סמוך לפירקן עליו הכתוב אומר ופקדת נוך ולא תחטא ואז אמרו חכמים בתך בגרה שחרר עבדך ותן לו וכיון שהבנות אל הגיעו לפירקן והאחים רוצים שינשאו עם אנשים מהוגנים כפי כבודם כדי לקיים צוואת אביהם בכל מכל כל דבלי ספק זה היה דעתו וכונתו בודאי שהאחין יצאו ידי חובתם ואין לבנות כח לעכב לאחין שלא יחלקו ממון אביהם:
גם מה שהאפוטרופוס רובה לעכב בדבר שלא יחלקו הקרן מדין אפוטרופוסות באומרו שאין לו כח לצאת כלל מן הצוואה דאמרינן דברי ש"מ ככתובים וכמסורים דמו וכ"ש כתובים ממש ודאי דדברי האפוטרופוס זה אין בהם ממשות כדכתיבנא שהרי האחין רוצים לקיים כל דברי אביהן שהיה שינשאו אבל הבנות הן אינן רוצות לקיים מחמר אביהן שאינן רוצות להנשא וא"כ יכולים הבנים להכריח לאפוטרופוס שינתן להם ממון אביהם לחלקם כפי מה שצוה וגם לאפוטרופוס חל עליו חובה לפייסן באומרו להן מצוה לקיים דברי המת אביהן שרצונו היה שינשאו ואם לא ירצו לקיים מצות אביהם להכריחם באומרו להן גוד או איגוד כמו שטוענים האחין וכמו שהזכיר החכם השואל שהרי לא תלה האב החלוקה אלא עד אשר תנשאנה לגוברין וכיון שהאחין עושים מצד עצמם כל האפשר ממה שיש לאל ידם לעשות ורוצים לקיים כל דברי אביהם והמניעה לא בא מחמת האחין אלא מחמת הבנות שהן אינן רוצות להנשא ודאי דכנשואות חשבינן להו לחלק הממון כפי מה מצוה אביהם דטענת האחין אלימא וטענה מעלייתא היא דבכל מקום אנו הולכים בתר האומדנא וכ שאומדנא דמוכח כנ"ד דודאי אמדינן דעת המצוה שהיה כוונתו שינשאו ולא עלה על דעתו שלא ירצו להנשא שדבר זה רחוק הוא מאוד דאי הוה אסיק אדעתיה שלא ירבו להנשא ולא יהיו יכולים לחלק אז לא היה מניח כל ממונו יחד שמן הפירות יזונו כל זמן שלא תנשאנה הבנות ואח"כ יחלקו דאין אדם רוצה בקלקולו של בניו היורשים מן התורה והמצויים בקיום מצות פריה ורביה בשביל תקנת הבנות שהוא מדרבנן ואינן מנות במנות פ"ו להיות ידן על העליונה שאם לא ירצו להנשא לא יחלקו האחין הממון ויפסידו שלא יוכלו לעשות סחורה ולהרויח במעות שהניח להם אביהם וגם שלא ימצאו אשה ראויה להם לפי כבודם אלא היה מצוה שיוציאו איזה סכום מעות עישור או יותר כפי רצונו וכפי ותרנותו שמפירותיהן יזונו כ"ז שלא ינשאו והקרן יתנום למי שינשא עמהם אשר על כן נלע"ד דדבר פשוט הוא שהאפוטרופוס חייב ליתן הקרן לאחין לחלק אותו כפי מה שצוה לו האב ואם אינו רוצה האפוטרופוס ליתן הממון לחלקה מה שהדעת נותנת ועדיין מעכב הב"ד חייבים לכופו:
אבל אכתי פש גבן לידע בנדון דידן היכי עבדינן להן אם האחין יחלקו כל ממון אביהם ואם באורך הזמן יתחרט וירבו להנשא האחין יתנו להן הפרנסה דהיינו הנדוניא כפי מה ששמו בחב כיון שהוא חוב המוטל על האחין ואינו לגבה אלא בשעת נישואין כדהוכחתי לעיל או אם לפחות יכול יוכל האפוטרופוס לעכב הפרנסה שלהן מיראת שלא ובזבזו האחין הנכסים כדי שבכל עת וזמן שירצו להנשא יהיה הנדוניא מזומנת וביני ביני מן הפירות יזונו ובזה יכול להתקיים צוואת אביהן בכל עת וזמן:
גם לזה אשיב בקצרה ובדעתי הקלושה שאע"פי שכבר הוכחתי לעיל מדברי הרמב"ן והרמב"ם זל"הה שהפרנסה אינה נגבת אלא בשעת נישואין עכ"ז בנדון כנ"ד שהאב צוה שבכל קרן ממונו לא יגעו בו כלל אלא דווקא מפירותיו יזונו וכ"ו אשר הורה בזה שדעתו היה שיזונו אף לאחר שבגרו כל זמן שלא נשאו בנדון כזה נ"ל שלפחות יוציא האפוטרופוס מן הנכסי' לב' הבנות שני עישורים אם אין יודעים אומדן דעת דאב ואם יודעים אומדן דעת דאב דהיינו מריעיו ומיודעיו אזי יוציאו כפי ותרנותו או קמצנותו ומן הפירות יזונו כל זמן שלא נשאו וזה ראוי להעשות כן אע"פי שהוא לפנים משורת הדין משום ועשית הטוב והישר כדי שלא יבזבזו האחין הנכסים ובכל עת וזמן יוכלו להתפרנס מהן ויתקיים צוואת אביהם ואם יותיר מן הפירות ממה שהן צריכות (שהרי אין לבנות אלא דבר המספיק להן בלבד כדהוכחתי לעיל) מחמת שהשני עישורים הוא סך גדול והפירות הם רבים (כגון אם הוא עתיר נכסין כנז' בשאלה) המותר יהיה לאחין דממון שלהם הוא והנכסים בחזקת הבנים קיימי וכשיתחרטו וירצו לינשא יקחו מה שראוי להן ודבר זה למדתי ממה שמצאתי קרוב לזה כתוב בספר שו"ת שלמה הכהן חיא שאלה קצ"א:
שאלה ראובן הניח בנים גדולים וקטנים ובת ק א' קטנה ושבשביל מזונות הבת הוציאו עישור נכסי ראובן כדי שיזון מן הריוח והמותר שיעלו עם הקרן ופסקו ב"ד כך למזוני והותירו עד שעלו כפלי כפלים וכו' עכ"לה:
והעלה בתשובתו וכתב וז"ל כיון דמצינו בדברי הרמ"בן בתשובותיו סי מ"ו שהעישור נכסים שאמרו חכמים אינה נגבה עד שעת נישואין וכמו שהכריח זה שם בראיות א"כ יראה דעישור נכסים שחייבו חכמים לחת לפרנסת הבת אע"פי שהאחים החייבים והיא חשובה כבעלת חוב של האחים לגבותו בשעת נישואיה מ"מ הנכסים בחזקת האחים קיימו עד שעת נישואין וא כ בריך לבאר ולברר אם] יש עדים שמעידים עליהם שבשעה שהוציאו הנכסים כוונתו היתה לסלק עצמם מזכות אותם המעות ושיעשו מהם כל מה שיעלו לריוח ולתועלת הנערה  באופן זה תזכה הנערה מזה הטעם בכל הריוח והיא רשאה ושלטאה בהם לעשות מה שתרצה לתתם כולם שינשא עמה ואם אין עדים שיעידו עליהם שכשהוציאו המעות מרשותם סלקו זכותם ורשותם מהם כיון שהנכסים בחזקתם כמו שכתבתי נאמנים לומר לא הוצינו המעות הנז' רק לתועלת שתזון מהם אמנם לשאר הריוח ותועלת שיעשו במעות הנז' יהיה לנו כי אין לה כי אם זכות העישור שחייבו חכמים לתת לה ונשבעים שבועת היסת ויקחו כל הריוח שעלה מהמעות ואינם מחוייבי' לתת לה כי אם העישור נכסים ומתבאר זה דמייתי תלמודא פרק אלמנת ניזונת דבעי ר' יוחנן יתומים אומרים נתננו והיא אמרה לא נטלתי וכ"ו יעו"ש ולזה דעתי נוטה:
הכלל העולה שהאחין אלו יזכו בנכסי אביהם לחלקם כפי מה שצוה אביהם אע"פי שהבנות אינן רוצות לינשא אין לאל ידן לעכב שלא יחלקו כיון שהגיעו לפירקן להנשא והאחים רוצים לבקש וליתן להן זיווג כראוי לפי כבודם אלא דמשום ועשית הטוב והישר מסלקים ומוציאין להן עישור נכסי או יותר כפי מה שישומ ב"ד דעתו של אביהן על פי מריעיו ומיודעיו וגם הב"ד חייבים לפסוק להן המזון דבר המספיק להן לבד כדינן והמותר יהיה לאחין דבחזקת הבנים קיימי זהו מה שהעלה מצודתי היום י"ד מנחם שנת ובסדר והיה עקב תשמעון את המשפטים האלה לפ"ק:
משה גומיש די מישקטה ס"ט: