שאלה עז ראובן סוחר עשיר מינה את שמעון אפוטרופוס על נכסיו לישא וליתן בעדו ולגבות חובתיו ולפורעם ועשה לו הרשאה כהוגן שכל מה שישא ויתן בעדו וכל מה שיגבה בעדו ויחתום בחתימת ידו של שמעון יהיה חשוב כאלו עשאה וגבה אותו וחתם אותו רא בכבודו ובעצמו והדבר הזה מפורסם וגלוי לכל לכל אנשי עירו אחר זמנם טובא שמעון נתן עיניו בממון ראובן וברח משם עם ממון הרבה שגבה מבעלי חובות ראובן וכמה שטרי חובות שנשארו ביד ראובן לגבות מנא אותן פרועין כי שמעון כתב שובר עליהן והנה לוי אחד מבעלי חובתיו פרע לשמעון איזה פעמים ולקח ממנו שובה ופעמים פרע ולא לקח שובר אך תיכף ומיד היה כותב על פנקסו מה ששלם לשמעון ויהי היום בבואו לעשות חשבון עם ראובן מנא לפי הכתוב על פנקסו שהוא נשאר חייב מעט מזער לראובן אך ראובן טוען שכל מה שפרע לוי ולקח שובר עליו מקובל עליו לנכות מן החוב אבל כל שאין שוברו מוכיח עליו אינו רוצה לנכותו עתה יורה המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בבבא מציעא דף צ"ח ע"ב השואל את הפרה ושלחה לו ביד בנו ביד עבדו ביד שלוחו או ביד בנו ביד עבדו ביד שלוחו של שואל ומתה פטור אמר ליה השואל שלח לי ביד בני ביד עבדי ביד שלוחו או ביד בנך ביד עבדך ביד שלוחך ואמר ליה שואל שלח ושלחה חייב וכן בשעת שהחזירה ע"כ:
ופרש"י ז"ל ביד בנו המשאיל שלחה לו לשואל ביד בנו של משאיל: או ביד בנו או ביד בנו או ביד שלוחו של שואל: פטור אם מתה בדרך פליגי בה רבה ורב חסדא בהגוזל קמא רב חסדא מתרץ לה להאי שלוחו דשואל דמתני' בשכירו ולקיטו שדר בביתו אבל אין עדים שהוא שלוחו דאי איכא עדים הוי שליח וחייב השואל באונסין משמסרו לו רבה אומר אפילו עשאו שליח בעדים לאו שליח הוא להתחייב ע"י באונסין דה"ק ליה איניש מהימנ' אי באית לשדורי בידיה שדר: וכן בשעת שמחזיר אם שלח השואל ביד בנו ועבדו או שלוחו או ביד עבדו ושלוחו של משאיל לא יצא מרשותו של שואל עד שתבא ליד המשאיל ואם עתה בדרך חייב אמר לו המשאיל שלחה לי או שאומר לו השואל הרני משלחה וכו' וא"ל המשאיל שלח ושלחה ומתה פטור ע"כ לשון רש"י ז"ל:
והרי"ף ז"ל כתב בפרק הגוזל עצים וז"ל  והיכא דשדר לחבריה כתבא ואמר ליה ההוא מידי דאית לי גבך שדריה ניהלי בהדי פלניא ושדריה ניהליה לא מחוייב באחריותייהו דהכי נהיגי האידנא תגרי וקיימא לן בכי הא דמנהגא מילתא היא והכי שדרו ממתיבתא וכו':
וכן פסק הש"ע בסי' קפ"א סעיף א' וז"ל אפילו לא אמר לו פה אל פה אלא ששלח לו בכתב שלח לי ע"י פלוני ושילחה על ידו ונאבדה פטור:
והרב בעל הלבוש מסיים בזה וז"ל פטור מילתא היא עכ"ל:
והרמב"ם בפ"ג מהל' שאלה כתב וז"ל  השואל את הפרה מחבירו ושלחה לו המשאיל ביד בנו או ביד שלוחו או ביד עבדו אפילו שלחה לו ביד בנו או ביד עבדו או ביד שלוחו של שואל ומתה קודם שתכנס לרשות השואל הרי זה פטור ואם אמר לו השואל שלחה לי ביד בני ביד עבדי ביד שלוחי או ביד עבדך העברי או ביד שלוחך או שאמר לו המשאיל הרני משלחה ביד בנך ביד עבדך ביד שלוחך ביד בני ביד עבדי העברי ביד שלוחי ואמר לו השואל שלח ושלחה ומתה בדרך הרי זה חייב שלחה לו המשאיל ביד עבדו הכנעני אף על פי שאמר לו השואל שלח ומתה פטור מפני שידו כיד רבו ועדיין לא יצאה מרשות השואל:
ומר"ן כתב ז"ל השואל את הפרה מיד כשנסתלקו הבעלים משמירתה חייב הוא בשמירתה ובזמנותיה אעפ"י שעדיין לא משכה ואם שלח לו המשאיל על ידי עבדו או על ידי בנו או על ידי שלוחו או על ידי עבדו או בנו או שלוחו של השואל ומתה בדרך פטור והך שליח מוקמי' ליה בשכירו ולקיטו שאינו שליח ממש אבל עם עשאו השואל שליח בעדים ושלח לו בידו נתחייב בה השואל משעת הגעה ליד שלוחו ואם אמר לו השואל שלח ביד אחד מאלו או שאמר לו המשאיל הרני משלח לך ביד אחד מאלו ואמר לו הן ושלחה ומתה חייב השואל בד"א ביד עבד כנעני ומתה בדרך פטור שידיו כיד רבו ועדיין לא יצאה מרשותו ע"כ:
והרב בית יוסף כתב ז"ל השואל את הפרה וכו' נתבאר בסימן רצ"א ובסימן ש"ז שזה דעת הר"י והרא"ש ושהרמב"ם חולק עליהם ומ"ש לענין מזונותי' לר' שטעמו משום דס"ל דחיוב מזונותיה תלוי בחיוב שמירתה וכיון דלהרא"ש זמן חיוב שמירתה הוא משעה שנסתלקו הבעלים משמירתה ממילא הוי זמן חיוב מזונותיה מאותה שעה:
והרמב"ם ז"ל כתב פ"א מה' שאלה השואל בהמה חייב במזונותיה משעה שמשכה וכך מפורש בגמ' פ' הפועלים ופ' אלו נערות אמר רב פפא משעת משיכה איחייב במזונותיה: ואם שלחה לו המשאיל ע"י עבדו או ע"י בנו וכו' עד ומתה בדרך פטור משנה בפ' השואל ומש' והך שליח שליח מוקמי' ליה בשכירו ולקיטו וכו' בפ' הגוזל עצים איתמר שליח שעשאו בעדים רב חסדא אמר הוי שליח רבה אמר לא הוי שליח תנן השואל את הפרה ושלחה לו ביד בנו או ביד עבדו או ביד שלוחו וכו' האי שלוחו ה"ד אי דלא עשה בעדים מנא ידעי' אלא דעשה בעדים וקתני פטור קשיא לרב חסדא הב"ע בשכירו ולקיטו ופסקו הפוסקים הלכה כרב חסדא: ומש' ואם א"ל השואל שלח ביד א' מאלו או שא"ל המשאיל הרני משלח לך ביד א' מאלו וא"ל הן ושלחה ומת חייב השואל במשנה פ' השואל ומש' בד"א ביד ע"ע אבל אם שלחה לו ביד עבד כנעני ומתה בדרך פטור וכו' בפ' השואל אהא דתנן השואל את הפרה ושלחה לו ביד בנו או ביד עבדו או ביד שלוחו וכו' א"ל שלחה לי ביד בני או ביד עבדי או ביד שלוחי וכו' או שאמר לו המשאיל הרני משלח לך ביד בני או ביד עבדי או ביד שלוחי וכו' וא"ל השואל שלח ושלחה ומתה חייב קאמר בגמ' ביד עבדו חייב יד עבד כיד רבו אמר שמואל בע"ע דלא קניה ליה גופיה:
ופרש"י ז"ל ביד עבדו חייב בתמיה קתני אמר לו השואל שלחה לי ביד עבדך ושלחה לו חייב השואל באונסיה בדרך והרי לא יצא מרשות משאיל דיד עבד כיד רבו דמיא והרי הוא כאלו הוליכה הוא:
אם כן בנ"ד שנתייחד שמעון בפירוש מאת ראובן להיות שלוחו ודאי דכל בעלי חובו' של ראובן אשר פרעו בידו פטורים הם מלשלם עוד אם נאנסו אח"כ המעות ומשמע דעדיף ייחוד דנ"ד שהיה ע"י אמירה ומפי ראובן יותר מאילו היה ע"י כתב שכן דייק לישנא דריבה ז"ל שכתב אפילו לא אמר ליה פה אל פה אלא ששלח לו בכתב וכו':
באופן דאמירה פה אל פה עדיף מכתב ואפילו לא ייחד שום אדם ואעפ"י שכתב רבנו בתחילת סי' זה אפילו לא אמר ליה פה אל פה אלא ששלח לו כתב שלח לי ע"י פלוני או ע"י מי שתרצה ושלחו על ידו ונאבדו פטור הוצרך לכתוב דברים אלו שכתב הרי"ף ז"ל מפני שיש חידוש בדברי הרי"ף לא כתב לו שלח לי ע"י פלוני אלא סתם כתב לו שדרינהו ניהלי ולא פירש לו ע"י מי וגם לא כתב לו ע"י מי שתרצה וזהו שכתב ומשמע מדבריו אפילו לא ייחד לו שום אדם באופן שמועיל הכתב כאלו הוא נאמר פה אל פה וכו' עכ"ל:
אם כן מה שכתב כאן אפילו לא ייחד לו שום אדם לזה נתכוון אעפ"י שלא הוסיף מילת ידוע נראה דאינו דומה כתב ליה בסתם שדריה ניהלי לכותב בהדיא שלח ביד מי שתרצה דנהי דהיכא דכתב ליה סתם לא קאמר ליה שישלחהו באויר ונמי לא קאמר ליה שישלחהו ביד מי שהוא יבחר כפי רצונו וראות עיניו אלא כוונתו לומר לו שדרינהו ניהלי באופן שיגיעו לידי לבטח עכ"ל:
ומעתה נחזור לעניינו הראשון שכל ששלח חובו או פקדונו ע"י שליח אם אמר לו המלוה לשלחם על ידו ונאבדו פטור וכן כתב הרמב"ם בפרק ב' מה' שלוחין ושותפין הל' ג' והוסיף עוד שאפילו היה השליח קטן ושלחם על ידו ונאבדו פטור וכתב עוד שאפילו כפר כו השליח שהמשלח פטור שכל תנאי שבממון קיים ע"כ:
איברא קושטא הוא שהראב"ד ז"ל מצריך למשלח שבועת היסת והטור בח"מ בסי' קכ"א מסכים עמו שכן כתב וז"ל ואם הוא כופר בנפקד או בלוה שאומר לא נתתם לי והוא אומר נתתים לך נשבע השליח ללוה או לנפקד שבועת היסת ונפטר ויש אומרים שאין על הלנה או על הנפקד אלא חרם סתם וקמא מסתבר עכ"ל:
וכן פסק מר"ן שם בש"ע מטעם דכיון שהשליח מסייע למלוה אעפ"י שהוא נוגע בעדות הוה ליה טענת ודאי ונשבע היסת ודמיא קצת לטענו עד א' אמר לי שנטלת ממוני הובא שם בב"י ע"ש:
אבל אחר העיון מצאתי דכל זה אינו שייך לנ"ד דאנן לא קיימינן הכא כשכופר השליא וטוען שלא קבל מיד המשלח כי אינינו ולא נודע מקומו איה אלא אנן אמרינן בנדון שהמלוה אינו מאמין ללוה שנתנם לשליח:
והגם דיש חולקים ואומרים שאין צריך שבועת היסת אלא דוקא שמקבל חרם סתם מ"מ האמת הוא שכל שהשליח מכחישו בפנינו צריך לשבועה מהטעמי' שכתב שם הב"י:
וכל זה הוא דוקא כשהשליח הוא בפנינו ומסייע למלוה באומרו שהלוה לא נתן ולא פרע אבל כשאין השליח בפנינו להכחיש דברי הלוה ודאי שאין עליו שבועה אלא דוקא חרם סתם:
וצריך אני להודיע שכל זה הוא דוקא כשפרע הלוה בהגיע זמן הפירעון אבל אם פרע לשליח קודם הגיע זמן הפירעון אז ישבע המלוה שלא שלחו לגבות חובו הנ"ל וכדי להוכיח עוד בראיות שבנ"ד אינו חייב הלוה לשבוע שבועת היסת אלא דוקא לקבל עליו חרם סתם ראיתי להעתיק פה שאלה ותשובה של מוהר"ם אלשיך בסי' כ"א וז"ל:
שאלה ראובן חייב לשמעון סך ידוע בשטר ושלח לו לומר עפ"י כתבו תן ללוי חמשים מנים וכשבאו לחשבון אמר שמעון שנתן ללוי עפ"י כתבו ס' מנים וראובן אומר כמדומה לי שלא כתבתי לך ליתן ללוי אלא ן' מנים לבד ואם הוא כדברך הראני לי הכתב ששלחתי לך ומשיב שמעון שנאבד הכתב ההוא ממנו אם חייב שמעון להראות הכתב על כל פנים לפטור עצמו או על מי חלה השבועה:
תשובה בפירוש כתב הרמב"ם ז"ל בפרק א' מהל' שלוחין ושותפין ע גדולה מזו דנשבע הנותן ונפטר שכתב וז"ל טען המלוה ואמר לא כתבתי ולא שלחתי לך ישבע הלוה היסת שכתב ידו בא אליו ולפיכך שלח ויפטר וכזה הורו רבותי עכ"ל:
הרי שאפילו בטוען בריא ומכחישו לגמרי שלא כתב לו כלל נשבע לוה ונפטר ולא מחייבינן ליה להראות הכתב כ"ש בנדון זה שהיא טענת ספק שאומר כמדומה לי שלא כתבתי אלא ן' מנים ומודה בעיקר השליחות שנאמן ראובן בשבועת היסת והכי נמי קי"ל שיש לו שטר על חבירו ואומר איני יודע אם פרעתני דמחזיר השטר ללוה ואינו גובה בו כלום:
אבל ק"ל שנדון של הרמב"ם ז"ל הוי כטוען טענת בריא אבל נדון של הר"ם אלשיך הוא טענת ספק ואין נשבעין על טענת ספק אלא חרם סתם:
אבל מ"ש מהרמ"א ז"ל שנשבע שבועת היסת ונפטר אינה גזרה לנדון שלו אלא נמשך למעלה למה שסיים דין הרמב"ם ז"ל דנאמן בשבועה ועל זה סיים כ"ש בכאן שאינו מכחיש והיא טענת ספק שנאמן בשבועת היסת כלומר אם היה טענת בריא אבל עכשיו שהיא טענת ספק בחרם סתם סגי ומינה תלמוד לנ"ד שהמלוה אינו טוען טענת בריא וכאשר עינינו הראות שלא ידע ונעלם ממנו אפילו אותן הגביות שגבה שילוחו הנ"ל וכתב עליהם שובר:
ומעתה אין ספק שאין כח בידו לחייב ללוה לשבועת היסת כיון שהוא טוען טענת בריא והגם שעתה עיות השליח הלוה אינו חייב באחריותו אלא כל אחריות השליח דנ"ד הוא על המלוה וק"ל:
ואין להפסיד זכותו שלזה הלוה הפורע בשביל אשר פרע סך מה מבלי קבלת שובר נגד הנהוג בין התגרים לפי דקבלת שובר מעל' ומוריד לפורע כנגד הגיזבר והשליח אבל לא כנגד המלוה והמפקיד ועכשיו אברר שיחותי דבר ידוע ומפורסם הוא שהשובר נתקן להבטחת הפורע ולא להבטחת הנושה וא"כ המלוה אשר מינה שליח וגיזבר ודאי אשר סומך עליו ונאמן הוא בעיניו ובטוח הוא על גביותו אשר גובה וכך עולה לו שיתן שלוחו שובר או שיתן:
ולא אמרינן שהמלוה מקפיד ששלוחו יתן שובר לידע מה הוא גובה דבר יום ביומו ולא יעשה דברים בצינעא וישתמש השליח במעות ההם לצרכיו דאם איתא דסליק אדעתיה לחוש עליו כך לא היה לו לעשות בחירה ממנו ולמנותו אפוטרופוס על נכסיו ועל כל אשר לו ומה היא הבטחתו של זה ע"י השובר והרי כל השוברים אית להו קלא והראיה שבנ"ד הגזבר גבה כמה חובות ונתן עליהם שובר ונעלם מעיני בעליו:
ובר מן דין אם היה חושדו שישלח יד להשתמש במעות שמקבל בסתר בודאי שלא יהיה מאמינו במעות שמקבל בפרהסיא אלא ודאי אנו מוכרחים להודות ולומר שהממנה והמפקיד שליח וגזבר לקבל חובתיו יש לו עליו הבטחה ונאמן הוא לפי דעתו ואינו חושדו כלל ועיקר ולפיכך אינו מקפיד שיגבה החוב בלי נתינת שובר אבל לגבי הפורע הוא דאיכא קפידא לפי שאם השליח הוא נאמן לגבי המשלח אינו נאמן מיהא לגבי הפורע ולפיכך נוטל שובר להבטתתו כי חושש שמא למחר יבא השליח ויכפור ויאמר שלא קיבל כלום ויכריחנו לבא לדין ויחייבוהו לשבועה כנז"ל ועם השובר הוא בטוח מכל אלו החששות באופן שבנ"ד אשר פרע הלוה מבלי נטילת שובר גדיע זכותו לגבי השליח והגזבר ואם בשום זמן יבא לפנינו ויעיז פניו לכפור ולומר שלא גבה כלום יכריחנו לעמוד בדין ולהשביעו שבועת היסת כאשר הוכחנו לעיל אבל עם המלוה מעולם לא הפסיד זכותו הלוה בשביל שלא נטל השובר לפי שמ"מ תביעת המלוה היא לעולם על הספק ועל הספק אין אנו משביעים אותו אלא יקבל עליו חרם סתם כפי אשר אמרנו ומכ"ש שזה הפורע מאמת טענותיו ע"י פנקסו ושם כתוב מה שפרע פעם בפעם דבר יום ביומו ורם איתרע חזקתו של שליח שמעשיו מוכיחים עליו שהו' אדם בליעל ורע מעללים לא בשביל זה יתרע חזקתיה של זה הלוה אשר מעולם היה מוחזק לאיש נאמן ויש רגלים לדבר שהאמת אתו שכן מודה מה שנשאר חייב כשהיה אפשר לו לפטור את עצמו ולומר שפרע הכל ביד השליח אשר על כן ראוי להיות נאמן בטענת מיגו:
זה מה שעלה מצודתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסאו ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי'ר:
ראש חדש תמוז שנת תקס"ד לפ"ק
ע"י הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט