שאלה ראובן היה סוחר ודרכו לילך ליריד ולסבב בספרים הסמוכים לעירו למכור סחורתו ובהיות שלפעמים היה מתאחר שם ד' או ה' ימים היתה אשתו שולח' לו בשר לפעמי' אחר הדחה ומליחה ולפעמים בלא הדחה ומליח ובכל פעם היתה מודיעתו על ידי כתב ויהי היום קבל ראובן קופה מלאה בשר חתומה כדת וכראוי רק האגרת שהיתה אשתו רגילה לשלוח לו עם הבשר לא קבל אלא חתיכת נייר בעלמא דבוק בפי הקופה וכתוב בה תמסר ותנתן ביד פלוני בעלי במקום ובית פלוני ומשקל הבשר כך וכך לטראות ולא השגיח ראובן הטב בדבר והיה ערב שבת קדש ובשל הבשר כמות שהוא ועתה ביום שבת נסתפק לו אם הודח ונמלח הבשר או לא ובא לבית מדרשו של שם לשאול כדת מה לעשות כיון שאין לו מה יאכל בשבת כ"א פת חרבה ויבטל מעונג שבת אם יוכל לאכול בשר זה או לא יוציא דין זה לאור ומה' תמ"ש אכי"ר ע"כ:
תשובה תחלה צריכין אנו לעמוד על דין מלוחה שהצריכונו ז"ל לעשות קודם בשול הבשר אי הוי מדבריהם או מדאורייתא ומינה נבוא לספק נדון שלפנינו: גרסינן בפרק כל הבשר בחוליו (דף קי"ג) אמר שמואל אין הבשר יוצא מידי דמו אלא א"כ מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה אתמר רב הונא א' מולח ומדיח במתניתא תנא מדיח ומולח ומדיח ולא פליגי הא דחללי בי טבחא הא דלא חללי בי טבחא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל רב הונא דלא בעי הדחה ברישא בדחלליה בי טבחא כל רחיצת הבשר מתרגמינן חילול ע"כ:
והביא דין זה הרמב"ם ז"ל ביד החזקה שלו בח' ב' בה' מ"א פ' ו' אין הבשר יוצא מידי דמו וכו' וכיצד הוא עושה מדיח הבשר תחלה ואח"כ מולחו וכו' ואחר מליחה והדחה יפה עד שיצאו ממנו מים זכים משליכו לתוך מים רותחים אבל לא לפושרין כדי שיתלבן ולא יצא ממנו דם ע"כ:
וכתב ה"ה שמוצא הדין הוא מהסוגיא שקדם לנו זכרה אלא מ"ש רבינו ומשליכו מיד לתוך מים רותחין נחלקו עליו ז"ל ואמרו שלאחר מליחה אין צריך דבר אחר וכבר השיגו בזה הראב"ד ז"ל וא' שכל אדמומי' שיצא ממנו אחר מליחה אינו אלא חמר בשר והמחמיר יותר מכאן עליו להביא ראיה וזה דעת כל האחרונים ז"ל ואיני מוצא בזה סמך ברור לדברי רבינו עכ"ד: ולע"ד נראה שכיון שראה רבינו דברי שמואל בלשון שלילה אין הבשר יוצא מידי דמו וכו' חייש דילמא לא מלחי ליה יפה יפה ויצא דם הנשאר בו בקדרה וס"ל ז"ל דם האיברים הפורש איסורו ד"ת כאשר אבאר לקמן בס"ד ולכן מצריך לתתו תוך מים רותחין שאף את"ל שנשאר בו איזה דם שלא יבא על ידי מליחה יהיה נחלט ונשאר בתוכו ודם האיברי' שלא פירש מותר אבל עדיין לא אתפרש בדברי שמואל ז"ל אי איסור דם האיברים הפורש ע"י בשול הוי איסורו דאורייתא או דרבנן וכדי לעמוד על זה צריכין אנו עדיין למאי דתנן בפרק כ"ה הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו ע"כ ופירשוה ז"ל בכריתות (דף כ"א):
תנן התם הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו א"ר זירא אמר רב ל"ש אלא בלב עוף הואיל ואין בו כזית אבל לב בהמה שיש בו כזיית אסור וחייבין עליו כרת: מתיבי דם הטחול דם הלב וכו' דם האיברים הרי אלו בל"ת ומשני כי קתני בריית' אין חייבין עליו בדם דיליה כי קא' רב בדם דאתי ליה מעלמא ופריך דם דיליה היינו דם האיברים וליטעמיך מי לא קתני דם הכליות וקתני דם האיברים אלא תני והדר תני ה"נ תני והדר תני ומעלמא מהיכא קאתי ליה א"ר זירא בשעה שהנשמה יוצאה מצרף צריף וכו' ואיתא תו התם תנא לא קרעו קורעו לאחר בשולו ומותר ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל ל"ש שאין עובר עליו אלא בלב עוף שאין בדמו כזית וכו' דם דיליה הנבלע בבשר הלב כשאר דם הבלוע באיברים: דאתי ליד מעלמא אותו הנמצא בחלל הלב משרף שריף ליה והוא דם הנפש ועל דם הנפש אמרינן בריש פרקין שחייבין עליו כרת ע"כ בפ' דם שחיטה ובפרק כ"ה על הא מתני כ' רש"י ז"ל בכריתות מוקי לה בלב עוף אבל בלב בהמה חייב עליו כרת אם לא קרעו לאחר בשולו הרי דס"ל ז"ל דדם מבושל במלתיה קאי אם דם הנפש הוא ואכלו וחייב עליו כרת ואי דם האיברים קאי עליו בל"ת:
ולישנא דגרסי התם בגמ' בפ' כ"ה (דף קי"ג) הוי סייעת' לרש"י ז"ל דאתמר רב דימי מנהר דעה מתני איפכא כחלא עילוי בשרא שרי כבדא עילוי בשרא אסור מ"ט חלב שחוטה דרבנן דם דאורייתא וכו' וזה דם האיברים הפורש על ידי צליה הוא כמו דם הפורש ע"י בשול דהוי נמי דאורייתא ואע"פ שראיתי מי שפירש שבתחיל' פירישתו קודם שיתבשל הוא דהוי דאורייתא וכו' זה הפירוש אינו נכון בעיני דסתם קא' ודוק:
ובעלי התוספות ז"ל חלקו על רש"י ז"ל וא' שדם שבשלו אינו אלא מדבריהם מהא דא"ר זירא במנחות (דף כ"א) דם שמלחו או שבשלו אינו עובר עליו אם אכלו והא דמוקי לה בפרק דם שחיטה בלב עוף משום דבכל ענין קתני מתני' אינו עובר עליו בין חי בין מבושל וכו' ע"כ: והר"ן ואיזה מהאחרונים צ"ל נטו אחר סברא זו אע"פ שבקדש מיירי ר' זירא ז"ל עכ"ז רצו ללמוד ממנה לחולין ואע"ג דאמרינן בכמה דוכתי חולין מקדשים לא גמרינן וכו':
אבל הרמב"ם ז"ל שפתיו ברור מללו כדעת רש"י ז"ל שדם מבושל במלתיה קאי ללאו ולכרת כדמעיקרא ואין בניהם כ"א איזה חילוף בגירסת הגמרא וז"ל בפרק ו' מה' מ"א דם הכנוס בלב חייבין עליו כרת אבל דם האיברים כגון דם המתכנס ללב בשעת שחיטה וכו אין חייבין עליו כרת והאוכל ממנו כזית לוקה שנאמר וכל דם לא תאכלו ובחיוב כרת הוא אומר כי נפש הבשר בדם היא ואינו חייב כרת אלא על דם שהנפש יוצאה בו וכו' הלב בין לצלי בין לקדרה קורעו ומוציא את דמו ואח"כ מולחו ואם בשל הלב ולא קרעו קורעו לאחר שבשלו ומותר ואם לא קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת בד"א בלב העוף שאין בו כזית דם אבל אם היה לב בהמה חייב עליו כרת שהרי יש בו כזית מדם שבתוך הלב שחייבין עליו כרת ע"כ: הרי שדעתו ז"ל כדעת רש"י שדם מבושל במלתיה קאי ואיו הפרש בניהם אלא בתירוץ מתיבי שהקשה סתמא דתלמודא נגד רב שגירס' רש"י ז"ל היתה כגירסא שלפנינו שהבריות שא' דם הלב בל"ת מיירי בדם דידיה הבלוע בתוכו כשאר דם האיברים ורב שא' מדם הלב בכרת מיירי בדם המתכנס בתוכו מעלמא בשעת שחיטה שהוא דם הנפש וכו' והרמב"ם ז"ל הית' גירסתו שרב איירי בדם דידי' הכנוס בתוכו וברייתא מיירי בדם המתכנס ללב בשעת שחיטה שהוא בל"ת שאינו דם הנפש כ"א דם האיברים זה הוא ההפרש שבניהם אבל לענין דם מבושל שוים שבמלתיה כדמעיקרא קאי ודוק וגרסת הרי"ף והרא"ש ז"ל ג"כ היתה כגירסת הרמב"ם ז"ל:
וכתב ה"ה הלב קורעו וכו' ובגמרא לא קרעו קורעו לאחר בשולו ומותר ופי' רבינו בין לצלי בין לקדרה דהא סתם בשול בקדרה משמע ואע"פכ קתני קורעו לאחר בשולו ומותר והראב"ד השיג עליו שלא א' אלא לצלי דכבולעו כך פולטו וכן דעת קצת מפרשי ויש מהם סוברים כדעת רבינו וטעמא משו דלב שיע הוא ולא בלע וכן הכריע הרשב"א ז"ל וכ' שדוק' הוא עצמו אינו נאסר אבל מה שנתבשל עמו נאסר שהדם יוצא ממנו ואוסר ומשערין בכל הלב שמה שיצא ממנו לא ידעינן כמה הוא וכו' ומ"ש אבל אם היה לב בהמה וכו בפ' דם שחיטה והובאה בהלכות ויש מי שכתב כשאמר ובלב בהמה חייב כרת דוקא אכלו קודם בשול אבל לאחר בשול לא דדם שבשלו אינו חייב עליו כדאיתא במנחות בפרק הקומץ רבה ולא נתבאר זה בדברי רבינו ע"כ:
ונראה לי שמ"ש ה"ה שלא נתבאר זה בדברי ונראה רבינו קאי למ"ש כדאיתא בהקומץ רבה ר"ל שלא כת' רבינו בשו' מקום בספריו מימרת רבי זירא דם שמלחו או בשלו אינו עובר עליו דסבר אינה הלכה לפי שנדחית שם וכן נמי לא כתבוה' לא הרי"ף ולא הרא"ש ז"ל בשום מקום מכלל דאינה הלכה.
אבל הרב לחם משנה הבין דברי ה"ה כפשטן שלא הוזכר בדברי רבינו אי סבר כיש מי שכ' או לא שכ' בפרק ו' מה מ"א הלב בין לצלי וכו' מ"ש רבינו אינו חייב כרת ה"ה אפילו מלקות ליכא כיון דאין בו כזית אלא משום דבבהמה שייך לומר שחייב כרת נקט נמי הכא הכי והרב רבי לוי בן חביב בתשובותיו תירץ כן וכו' וכ' שם שמ"ש ה"ה בדין דם מבושל שלא נתבאר בדברי רבינו וכו' לשון רבינו משמע בהפך שאפילו על דם מבושל חייב מדלא כתב רבינו אבל אם היה לב בהמה חייב כרת אם אכלו קודם בשול והעד שלא כ' בשום מקום בספריו המימרא של פרק הקומץ רבה דם שבשלו אינו עובר עליו משמע דאינה הלכה ותמה על ה"ה איך כתב שלא נתבאר בדברי רבינו וכו' עכ"ד יע"ש:
ואני אומר שכוונת דברי ה"ה כמו שכתבתי לעיל ומוכרח הוא בדבריו כיון שהו' נאמן ביתו של רבינו ז"ל שאף אם נאמר שלא הבין כן מדבריו כאן מ"מ איך נעלם ממנו מ"ש רבינו בפ' ט' בה' ו' שז"ל שם המעוש' וכו' אין לוקין עליו וכן המבשל במי חלב וכו' או שבשל דם בחלב פטור ואינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב וכו' דמשמע דמשום דם לוקה אע"פ שהוא מבושל כמו חלוקת בשר מתה וכו' כאש' יבין מדבריו כל מעיין בספרו וכ"ש נאמן ביתו ה"ה ז"ל: וכן נמי הבינם הרב כסף משנה בטור י"ד סימן פ"ז שתמה על הטור ז"ל שהביא שם דברי הרמב"ם שלא כסדר שכתבם הוא ז"ל והקש' עליו למה העתיק דם שבשלו מחלוק' שכתבה הרמב"ם ז"ל וקבעה בחלוקה ראשונה ועוד שם הוא המקום הראוי לשנות פטורין ואין לוקין על אכילתן ושום בשר בחלב דמשמ' דלוקה הוא משום דבר אחד ובחלוקה שכתבם הרמב"ם ז"ל קאי למבשל בשר מתה בחלב ולדם שבשלו בחלב ולוקה על זה משום נבלה ועל זה משום דם אבל בסדר שכתבם רבינו לא קאי אלא לדם שבשלו לחודיה ואח"כ כשכתב בשר מתה מבשלו כ' סתם פטור וכו' והיה לו לצרף שתיהם דם ובשר מתה בבבא אחת ולגזור בהם פטור ואין לוקין על אכילתן משו' בשר בחלב וכו' ועל דם שבשלו בחלב דמשמ' מדברי הרמב"ם ז"ל שלוקין עליו משום דם יש לתמוה מדאמרינן בפרק הקומץ (דף כ"א) דם שבשלו אינו עובר עליו ומיהו רש"י ז"ל בפ' כל הבשר (דף ק"ט) אמתני' דהלב קורעו כ' שדם שבשלו חייב עליו כרת וצ"ל דס"ל ז"ל דההיא דהקומץ אתיא דלא כהלכתא ונראה ג"כ שזו היא דעת הרמב"ם ז"ל ע"כ הרי בהדיא שהבין מדברי הרמב"ם ז"ל שאין לוקה על אכילתו משום בשר בחלב אבל לוקה הוא משו' דם אף שהוא מבושל דומיא דבשר מתה בחלב וכו' שאינו לוקה על אכילתו משום בשר בחלב אבל לוקה הוא משום איסור בשר מתה ומלתא בסברא היא שאיך יתכן שהבישול המכשיר לאכילה יסיר ממנו איסורו ובשלמא אי אמרה רבי זירא בקדשים משום דמצת זריקתו בקודש היא כשהוא חי וכו' מש"כ בחולין וכו':
ודע שגירסת הרשב"א ז"ל בגמר' היתה כגרסתנו שהיא גירסת רש"י ז"ל שכתב בת"ה ס"ח דם האיברים שנינו בברייתא בפרק דם שחיטה הוא בלא תעשה דמוקמינן התם דם הלב דקתני התם שהוא בל"ת בדם דיליה דאלו דם הכנוס בתוכו דאתי ליה מעלמא בשעה שהנשמה יוצאה אם יש בו כזית חייבין עליו כרת אקשינן דם דיליה היינו דם האיברים ומשני תני והדר תני וכו' וה"מ כשפירש אבל אם לא פירש מותר ואפי' מצות פרוש אין בו דאמר רב ששת וכו' ע"כ:
והרב בעל העיטור כ' בדם מבושל ב' דיעות הראשון שלא דבר רבי זירא בהקומץ כ"א בקדשים דוקא וחולין מקדשים לא גמרינן אף להקל: והב' אף אם נאמר שג"כ דבר בחולין לא שלל כ"א חיוב המלקות או הכרת וכו' ואולם איסור תורה יש בו כחצי שיעור דקי"ל בו כרבי יוחנן וכו' יע"ש:
ובש"ות עץ חיים ח"ב עמוד שע"ח הוכח ג"כ לדעת הרא"ש שדם שמלחו או בשלו אסור מן התורה שכתב בביאוריו (דף קע"ה) אחר שהקשה היאך נהגו העולם למלוח הרבה חתיכות זו על גב זו וכו' ורשב"ם נשאל על זה והשיב כיון דדם האיברים דרבנן אין לטרוח וכו' וכתב עליו הרא"ש ז"ל ומה שהקל משום דדם האיברים דרבנן הא ליתא שקודם שפירש אפילו איסור דרבנן לית ביה ואחר שפירש אסור מדאורייתא ואין למצוא טעם שדם דרבנן אם לא שנפרש דהא דאמרינן בפרק הקומץ דם שמלחו או שבשלו אינו עובר עליו היינו שאין עובר עליו אפילו בלאו כמו שאין עובר עליו בכרת דנפק ליה לגמרי מתורת דם ואין זה ראוי לספר ע"כ: הרי שהחליט הדבר שדם הנפלט ע"י מליחה וכו' אסור מן התורה ושלא מצא טעם הגון להליץ בעד רשב"ם ודחה דבריו ושם הוכיח במישור שדעת זאת מוסכמת מרוב הפוסקים רוב מניין ורוב בניין יע"ש:
יצא מן האמור לנ"ד שהמליחה והדחה שהצריכנו שמואל ז"ל כשנרצ' לבשל הבשר היא מן התורה כדי שלא נכשל בדם הנפלט בקדרה קודם בשול שהוא מן התורה שאף שנניח שמימרת זעירי קיימת ג"כ בחולין מ"מ לא פטרו אלא מכרת לדעת הרא"ש או מלאו וכרת לדעת בעל העיטור אבל איסור תורה הוא וכ"ש לדע' הרי"ף והרמב"ם שלא העלו מימרא זו על ספריהם כלל שג"כ כרת ולאו אית ביה וכו' ודברי הש"ס בפ' כ"ה (דף קי"א) מסייע להאי סברא דגרסינן התם רב דימי מנהרעא מתני איפכא כחלא עילוי בשרא שרי כבדא עילוי בשרא אסיר מ"ט חלב שחוטה דרבנן דם דאורייתא וכו' וזה הדם היוצא יל ידי צליה הוא כדם היוצא ע"י בשול וא שהוא דאורייתא וכו' ולדברי התוספות ושאר אחרונים ההולכים בשיטתם נצטריך לפרש כך עיקר איסור חלב שחוט מדרבנן אבל עיקר איסור דם הוא מן התורה ולהכי מחמירינן ביה כנדון זה אע"פי שהוא דרבנן וכו וזה דוחק בעצמו הוא שדם דאוריית' קאמר סתם דמשמע אף בנידון שאנו בו דהיינו דם הפורש ע"י צליה קא' וכן נמי לשון הברייתא שקדם זכרה דקתני דם האיברי' בל"ת משמע בין פורש ע"י צליה או ע"י בישול הוי בלא תעשה: ומאמר שמואל ג"כ שא' אין הבשר יוצא מידי דמן אלא א"כ מדיחו יפה יפה ומולחו יפה ופה משמע נמי דמשום דאסור מדאורייתא קא הכי ודוק:
ובזה נבוא לנ"ד שנסתפק החכם השואל בדין ראובן שבא לבית מדרשו של שם לשאול כדת מה לעשות בבשר זה שבשלו כמות שנשתלח לו בלי ידיעה אם הוכשר כדת או לא והשתא בשבת נסתפק לו ואין לו לו מא יאכל כ"א פת חריבה ויבטל מעונג שבת וכו' נראה שנדון זה מיירי שאין כאן ס' נגד כל הבשר דאי דהוי ס' כנגדו אפילו ידעינן שנתבשל בודאי בלא מליחה הכל שרי כמו שפסק הרא"ש ז"ל בפרק כ"ה וז"ל בשר שנתבשל בלא מליחה צריך ס' לבטל כל החתיכה דלא ידעינן כמה דמה נפק מיניה ואם יש ס' בתבשיל התבשיל מותר והבשר יש אוסרי' אותו כיון שנתבשל בדמו ויש מתירים לפי שהדם שנפלט נתבטל בם ואם נשאר בו מקצת הוי דם האיברים שלא פורש וכן מסתבר דלא שייך הכא אפשר לסוחטו אסור דלא נאסר הבשר מעולם ודמי לצלי בלא מליחה דמה שנפלט האש שואבו ומה שנשאר בתוכו הוי דם האיברים שלא פירש ע"כ: וכן נמי פסק הרב בש"ע י"ד בסימן ס"ט בשר שנתבשל בלא מליחה צריך שיהיה ס' בתבשיל כנגד כל הבשר ואז מותר הכל ע"כ ובעל ההג"ה אסר עכ"ז הבשר יע"ש: אלא הכא מיירי שאין כאן ס' נגד כל הבשר כדאמרן ומספקא ליה לח"ה כיון שהדבר בספק אצל ראובן ועונג שבת מי יאכל האי בשר וחדי או לא וכו דע לך שהספק שיוכל להתברר לא הוי ספק לסמוך עליו להתיר כמו שהאריך בזה הרב פרי חדש בי"ד בסימן קי"א בדיני ס"ס שלו בס"קט וז"ל אע"ג דכל ספק רחמנה שרייה ה"מ כי לא מצי מתבריר אבל אי סמיה בידיה לברורי ולבדוק אי איכא איסורא או לא בכה"ג אף מן התורה מחייב לברורי ולבדוק ע"כ: ובנ"ד ג"כ יכול לבר' הספק אם הודח ונמלח זה הבשר או לא ע"י שישלח לשאול לאשתו לאחר השבת שהרי סמוך לעירו הוא וכו' ואם בנ"ד ראובן הנ"ל רגיל להשליך הבשר במים רותחי' כדע' הרמב"ם נתיר לו ספק זה מפני עונג שבת דאמרי' ספק הודח ונמלח האי בשר כדת או לא ואת"ל שלא נמלח הרי נחלט ברותחין ולא יצא דם בקדר' ונשא' בתוך התתיכ' ודם האיברי' שלא פי' מותר כמו שהביא הרב בב"י בס' ס"ט בשם אורחות חיים שמעשה באשה אחת שבשלה בשר בערב שבת בלא מליחה ושאלוה על המים וא' שהיו רותחים והתירוהו לה כמה חכמים מפני כן דהוה ליה כחליטה ע"כ הרי שאף שהיה ערב שבת אם לא היתה משליכתו לתוך מים רותחים לא היו מתירים לה ואף שהרמב"ם ז"ל הצריך מים רותחים אף לבשר שהודח ונמלח כהלכתו מ"מ בנ"ד שהוא דעבד ועונג שבת יודה שמותר וכו' אבל אם לא השליכו למים רותחים אין סברא להתיר לו בספק כזה שהוא שקול שפעמי' היתה שולחתו קודם הדחה ומליחה ופעמים לאחר הדחה ומליחה ואין כאן רוב שנלך אחריו ואי משום סברת התוספות וקצת אחרונים שסוברים שדם היוצא ע"י מליחה ובשול הוי מדרבנן כבר הוכחנו שרוב מנין ורוב בניין סוברי' שהוא איסור תורה ואי משום סברת הר' טורי זהב שהביאה בסימן ס"ט סעיף קטן כ"ד שמעשה בא לידו באשה אחת שבשלה בשר ושכחה אם מלחה אותו תחילה או לא והתירו לה משום דלא הוי אלא ספיקא דרבנן וכו' כבר השיגו הש"ך בספר נקודות הכסף ואסר יע"ש:
ואי אפושי סברות בעינן ראה מ"ש המרדכי בפרק כ"ה (דף שי"ד) שמצא בספר הרוקח מעשה באשה שמלחה תרנגול' מבחוץ ולא מבפני' ונתבשלה ושאלו לרבי יהודה ברבי קלונימוס ואסר להם מהא דאמרינן בפרק הקומץ רבה תניא במלח יכול תבוננו ת"ל תמלח עד כיצד הוא עושה מניח אבר ונותן עליו מלח והופכו וחוזר ומולחו ומעלה אמר אביי וכן לקדרה אלמא דבעי שיהפכנו וימלחנו מכל צד הילכך הך תרנגולת שלא נמלחה בפנים אסורה וכו' ואף לדעת הטורי זהב שהתיר לעיל בספק עלו אפשר דדוקא הספק ההוא שלא היה יכול להתברר אבל בספק נ"ד שיכול להתברר ע"י אגרת לא זהו מה שנראה לע"ד:
כלל העולה לנ"ד אם הוא בענין שיש ס' נגד כל הבשר הכל מותר ואי ג"כ ראובן לשום הבשר ברותחי' אין כאן ספק שמותר והואיל וטרח בע"ש לשומו ברותחים יאכל בשבת אבל אם לא שמו ברותחי' מאחר שהוכחנו שדם הפורש ע"י מליחה ובישול הוי אסו' מדאוריית' ספקו נמי אסו' ועוד אף שנא' שאין איסור כ"א מדבריהם ז"ל עכ"ז ספק שיכול להתברר הוא והואיל וסמיה בידיה לא יאכל עד שישאל את אשתו אם הכשרתו או לאו דהא דבר שיש בו דעת לישאל הוא דאזלינן בספקו להחמיר זה מה שנרא' לע"ד וה' יאיר עינינו לכוין אל האמת
נגמר בסדר ובשנת אלה פקודי משה ואלעזר הכהן אשר פקדו את בני ישראל וגומר:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן יצו סי"ט אכי"ר