שאלה ראובן היה סוחר גדול ובקי בסחורות להטיב למשלחם והרבה סוחרים הדרים כאן היו שולחים לו הרבה מיני סחורות כי הוא היה דר באחד מאיי הים ושם הסחורות נמכרות ביוקר והיו משלחים לו הקומיסיון ומלבד זה היה לוקח שנים למאה בשביל שהיה הוא ערב קבלן לשלם בעד כל קוני הסחורות במעות מזומנות ולא היו צריכים להמתין בשביל מעותיהם ואירע פעם אחת שלחו לו כמה מיני סחורות ישראלים וגויים והוא מכרם שם בהקפה לגויים והוא שלח להם מעותיהם ואחר עבור זמן מה חזרו על ראובן שם. הגויים שקרו ממנו הסחורות באמרם שהרבה מאלו הסחורות היה בהם מקח טעות שנמצאו נפסדים לפי שהיו מספינות שכבר טבעו בים ונשארו בים זמן מה ואח"כ תיקנו אותם לרמות בהם את הבריות ועמדו עמו שם בערכאות אות של גויים וחייבוהו לשלם ועתה בא ראובן לתבוע זה ההפסד משמעון באמרו שהסחורות הנפסדות היו שלו וספר לו כל מה שקרהו עם הקונים ולכן רוצה שיחזיר לו מעותיו ושמעון משיב דלאו כל כמיניה מכמה טעמי חדא מי יאחר שאלו הסחורות שלו הם הלוא מכמה אנשים קבל סחורות ממון זה ועוד שהוא יודע בעדות סרסורי העיר הנאמנים שהסחורות ששלח לו היו מובחרים שעל ידיהם קנה אותם בשווים וכל הקונה על ידם אין לקונה שים תביעת הונאה על המוכר בשום ערכאות שלהם ועוד היוך לא ראו עיניך ההפסד שבהם קודם מכירתם הלוא אתה בקי בהם ואפשר תגרים שקנו אותם החליפום ושמום טוב ברע ועוד שאני משלם לך ב' למאה לערבות והגע עצמך שלא ישלם הקונה אתה היית חייב לשלם ומה לי הפסד זה ומה לי הפסד אחר ונסתחפה שדך ומזלך גרם והוא י"ת ימלא חסרונך ממקום אחר ורבתה הקטטה ביניהם אשר על כן באו לבית מדרשו של שם יוצא משפטם לאור ומהת"מש:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה בבא מציע' דף פ"ב פרק האומנין המעביר חבית ממקום למקום ושברה בין שימר חנם בין שומר שכר ישבע ר' אלעזר אומר זה וזה ישבע ותמה אני אם יכולין זה וזה לישבע ע"כ במשנה ובגמרא. ת"ר המעביר חבית לחברו ממקום למקום ושברה בין שומר חנם בין שומר שכר ישבע ד"ר מאיר ר יהודה אומר שומר חנם ישבע נושא שכר ישלם ר אלעזר אומר זה וזה ישבע ותמיה אני אם יכולין זה וזה לישבע למימרא דסבר ר' מאיר נתקל לאו פושע הוא והתניא נשברה כדו ולא סליקה נפלה גמלו ולא העמידה ר' מאיר מחייב בהזיקן וחכמים אומרים פטור מדיני אדם וחייב בדיני שתים וקיימא לן דבנתקל פושע פליגי אמר ר אלעזר תברה מ ששנה זו לא שנה זו ואתה ר' יהודה למימר שומר חנם ישבע נושא שכר ישלם האי כי דיניה והאי כי דיניה ואתה רבי אלעזר למימר אין גמרא כר' מאיר ומיהו תמיה אני אם יכולין זה וזה לישבע בשלמא שומר חנם משתבע דלא פשע בה אלא שומר שכר אמאי משתבע כי לא פשע נמי שלומי בעי ואפי' שומר חנם נמי התינח במקום מדרון שלא במקום מדרון מי מני משתבע דלא פשע ואפי' במקום מדרון נמי התינח היכא דליכא ראיה אבל היכא דאיכא ראיה ניתי ראיה ונפטר דתניא איסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה תהיה בין שניהם הא יש רואה יביא ראיה ויפטר ור' חייא בר אבא אמר ר' יוחנן שבועה זו תקנת חכמים היא שאם אי אתה אומר כן אין לך אדם המעביר חבית לחברו ממקום למקום היכי משתבע אמר רבא שבועה שלא בכוונה שברתיה ואתה ר' יהודה למימר שומר חנם ישבע נושא שכר ישלם הא כי דיניה והא כי דיניה ואתה ר' אלעזר למימר אין גמרא כר מאיר ומיהו תמיה אני אם יכולי' זה וזה לישבע בשלמ' שומר חנם משתבע שלא פשע בה אלא שומר שכר אמאי משתבע כי לא פשע נמי בעי שלוחי ואפי שומר חנם נמי הא תינח במקום מדרון שלא במקום מדרון מי מצי משתבע שלא פשע ואפי במקו' מדרון נמי הא תינח היכא דליכא ראיה היכא דאיכה ראיה ניתי ראיה ויפטר דתניא איסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם הא יש רואה יביא ראיה ויפטר ההוא גברא דהוא קא מעבר חביתה דחמרא בריסתקא דמחוזא ותברה בזיזא דמחוזא אתה לקמיה דרבא א"ל רסתקא דמחוזא שכיחי בה אינשי זיל אייתי ראיה ואיפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה ההוא גברא דאמר ליה לחבריה זיל זבן לי ארבע מאה דני חמרא אזל זבן ליה לסוף אתה לקמיה א"ל זבני לך ארבע מאה דני חמרא ותקיפו להו אתא לקמיה דרבא א"ל ארבע מאה דני חמרא תקיפי קלא אית לה למילתא זיל אייתי ראיה דמעיקרא כי מזבנת להו חמרא מעליא הוה ואפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה:
ופר"שי מתני' ישבע שלא פשט ויפטר ובגמרא מפרש טעמא אמאי פטור שומר שכר בשבועה הא בלאו פשיטה נמי חייב שאין זה אונס אלא כגניבה ואבידה שהן קרובין לאונס ופשיעה ר' אלעזר אומר זה וזה ישבע ותמיה אני וכו' כלומר אף אני שמעתי מרבותי כר"מ אבל תמיה אני על זה ועל זה היאך נפטרין בשבועה ובגמרא מפרש תמיהה:
גמרא נתקל לאו פושע הוא דקאמר ישבע שלא פשע פשיעה אחרת דהא ודאי בבציר מנתקל לא הוי ועוד פוטר דהא לנושא שכרא אלמא אונס חשיב ליה וק"ל בבא קמא בהמניח את הבד האי כדיניה דודאי נתקל לאו פושע הוא ונושא שכר ישלם דאי נמי לא הוי פושט דיניה לשלם: התינח במקום מדרון דאיכא למימר קרוב לאונס הוא: שלא במקום מדרון ודאי פושע הוא. ואפי' במקום מדרון נמי היאך נפטר בשבועה במקום שבני אדם רגילין להלך אלא אם כן מביא עדים: היכא דאיכא ראיה במקום שעדים מצויין נייתי ראיה ולא יפטר בשבועה דאיסי ור' מאיר אית ליה נתקל אנוס הוא הילכך שומר שכר נמי פטור ודאיסי לית ליה ה"ג ודבי חייא בר אבא וכו' ולא גרסינן אלא ומלתא באפי נפשה מתרץ הא דרמינן לעיל דר' מאיר אדרבי מאיר בנתקלי ואמר ר אלעזר תברא וכו ורבי חייא בר אבא פליג אדר' אלעזר ואמר לעולם חד תנא הוא ונתקל ודאי פושע הוא והכא היינו טעמא דמיפטר בשבועה שבועה זו תקנת חכמים להיפטר בה ולקמיה מפרש מאי משתבע הא פשע': שאם אי אתה פוטרו מן התשלומין כשנתקל אין לך אדם וכו' שדואג שלא אכשל ותשבר: היכי מישתבע לר' חייא בר אבא אליבא דר' מאיר הא ודאי פושע הוא: ואתא יהודה לאיפלוגי ולמימר נתקל לאו פושע הוא אלא קרוב לאונס ולפשיעה ודמי לגניבה ואבידה ותקנת חכמים אין כאן אלא האי כי דיניה והאי כי דיניה: אין גמרא כר' מאיר דשניהן פטורין בשבוע' שמעתי אף אני ומיהו תמיה אני דבשלמא שומר חנם משתבע דלאו פשע דאנא בעלמא כר' יהודה סבירא לי דבנתקל לאו פושע הוא ולאו אנוס אלא שומר שכר וכו': בריסתקא רחבה: זיזא קורה היוצאה מן הכותל ובולטת לרשות הרבים. אייתי ראיה ואינו נאמן בשבועה אלא בעדים: זבינת לך קניתי לך: ותקיפו להו החמיצו: קלא אית להו אימת החמיצו ואבל מי היו שמא שלך היו או קנית חומץ בדמים פחותים ולא אצלך החמיצו: ע"כ לשון רשי' לעניינינו:
וכתב רבנו הגדול וז"ל מתניתין המעביר חבית ממקום למקום ושברה בין שומר חנם בין שומר שכר ישבע דברי ר' מאיר ר' יהודה אומר שומר חנם ישבע שומר שכר ישלם אמר ר' אלעזר תמיה אני אם יכולין זה וזה לישבע גמר' אמר ר' יוחנן שבועה זו תקנת חכמים היא שאם אי אתה אומר כן אין לך אדם שמעביר חבית לחברו ממקו' למקום היכי משתבע אמר רבא שבועה שלא בכוונה שברתיה ומסתבר לן דהא דרבא אליבא דר' מאיר היא דסבירא ליה נתקל פושע הוא ובדין הוא דלישלם אלא תקינו רבנן דמשתב' שלא שברה בכוונה ומיפטר דלא מצי לאשתבועי דלא פשע בה דפושע איהו גבה אבל לרבנן דסברי נתקל לאו פושע הוא הכי משבעין ליה שלא בפשיעה נשברה בין שומר שכר בין שומר חנם וליתא לדר' יהודה דאמר שומר שכר משלם דק"כ סתם דמתני ומחלוק' בבריתא הלכה כסתם מתני' ועוד תקנת חכמים הוא שאם אי אתה אומר כן אין לך אדם שמעביר חבית לחבירו ממקום למקום ואי איכא סהדי דמסהדי דשלא בפשיעה נשברה מיפטר אפי' משבועה דתניא איסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם הא יש רואה יבא ראיה ויפטר. ההוא גברא דהוה קא מעבר חביתא דחמרא לחבריה בריסתקא דמחוזא ותבריה בזוזא דמחוזא אתא לקמיה דרבא א"ל ריסקתא דמחוזא דשכיחי בה אינשי אייתי ראיה דלא פשעת בה ואיפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה. מדאצטריך לאתויי ראיה דלא פשע בה שמע נן דהיכא דליכא סהדי דלא פשע לא משביעינן ליה דשלא בכוונה תברה והאך דאמר רבא שבועה שלא בכוונה שברתיה לטעמיה דר' מאיר קאמר כדפרשינן וליה לא סבירא ליה דהא רבא גופיה הוא דאמר הך קמייתא והוא דאמר האי בתריתא. ההוא גברא דאמר ליה לחבריה זבון לי דמאה דני דחמרא ותקפי להו אתא לקמיה דרבא א"ל ד' מאה דני חמרא כי תקיפו קלא אית לה למילתא זיל איתי ראיה דכי זבנת ליה חמרא הוי ואיפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה הא דתני איסי חזינא ביה תרי טעמי איכא מאן דאמר לפטור נתבע משבועה היא דתני איסי הכי כפשוטן של דברים ואי ליכא ראיה משבע ומפטר. ואיכא מאן דאמר אטו אנן לא ידעינן דמאן דאית ליה ראיה דמיתי ראיה ומיפטר וא"כ מאי אתי איסי לאשמועינן אלא הא אתא איסי לאישמועינן דהיכא דאית ראיה ליכא שבועה אלא או יביא ראיה ויפטר או ישלם אבל שבועה ליכא ואכרע רבנו חננאל ז"ל האי טעמא בתרא וכו' וכוותיה מסתברא דאי לא תימא הכי למאי אצטריך רב יוסף בריה דרבא אתמוהי עליה דרבא כמאן כאיסי וא"ל רבא אין כאיסי וסבירא לן כוותיה אלא משום דאית בה במילת' דחיקא בדעתי' משום הכי אתמה רב יוסף עליה דאבוה וא"ל אבוה אין אע"ג דתמיה מילתא הכי סבירא לן ע"כ דבריו ז"ל:
ונשתוממתי על המראה שהרי"ף ז"ל לא הביא משנתנו ולא הביא כי אם דברי הבריתא ועוד כתב מתני' במקום הברייתא ואין לאומר שיאמר שדחה משנתנו מהלכה ופסק כבריתא כי כן דרך הרב ז"ל שכל שאינו פסק הלכה הוא משמטו אדרבא הוא ז"ל כתב וליתא לדר' יהודה דאמר שומר שכר משלם דק"ל סתם במתני' ומחלוקת דבריתא הלכה כסתם מתני' וכו' ור' יהודה הוא דשנוי בבריתא ומשנתנו סתמא וחפשתי בכל הדיפוסים שנתפסו בביניזיא ובאמשטרדם וכלם חסר מהם המשנה ברבנו הגדול ובודאי הוא טעות סופר שהרי הרב עצמו פסק כמשנתנו והיאך לא הביא המשנה אלא ודאי כמ"ש וזכינו מדברי הרב דהלכה כסתם משנה בין שומר שכר בין שומר חנם ישבע ושבוע' זאת מתקנ' חכמים וק"ל כרבנן דסברי נתקל לאו פושע הוא הכי משביענן ליה שלא בפשיעה נשברה ולא קיימא לן כרבי יהודה והם ג"כ דברי הרא"ש שכתב המעביר חבית ממקום למקום ושברה בין ש"ח בין ש"ש ישבע אמר ר' אלעזר תמהני אם יכולין זה וזה לישבע וסתם משנה כר' מאיר כדמוכח בבריתא דמייתי בגמר' ופריך מדר מאיר אדר' מאיר דהכא אית ליה דנתקל לאו פושע הוא והתניא נשבר הכד ולא סלקה נפלה גמלו ולא העמידה ר' מאיר מחייב בהזיקו וחכמים אומרים פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים וק"ל דבנתקל פושע פליגי ופני ליה ר' יוחנן אע"ג דסבר ר' מאיר נתקל פושע ומדינא מחייב האי דמפטר הכא בשבועה תקנת חכמים היא דאי מחייב אין לך אדם שמעביר חבית ממקום למקום לא בחנם ולא בשכר היכי משתבע דכיון דפושע הוא ואפילו הכי פטרת ליה אמר רבי אבא באומר שבועה שלא בכוונה שברתיה ודוקא לר' מאיר דסברא ליה נתקל פושע הוא דמשתבע הכי אבל לרבנן דסברי נתקל לאו פושע הוא וק"ל כוותייהו משבעינן ליה שבוע' שלא בפשיעה נשברה בין ש"ח בין ש"ש וליתא לדר' יהודה דאמר נושא שכר משלם דקימ"ל סתם במתני' ומחלוק' בבריתא הלכה כסתם דמתני ועוד תקנת חכמים היא שאם אתה אומר כן אין לך מעביר חבית ממקום למקום בשכר אבל בחנם לא בעי תקנה כיון דק"ל דנתקל לאו פושע הוא וכו':
פקח עיניך שאעפ"י שדברי הרב אלפסי הם סתומים וחתומי' הרא"ש ז"ל פירשם בטוב טעם דקיימא לן כר מאיר ולא קיימא לן כר' מאי' קיימ"לן כר' מאי' דסתם לן תנא כוותי' במתני' דבין ש"ש בין ש"ח ישבע ולא קמיא לן כר' מאיר דסבר נתקל פושע הוא וקימא לן כרבנן דנתקל לאו פושע הוא ומשבעינן ליה שבועה שלא בפשיעה נשברה בין שומר חנם בין ש"ש ולא קיימא לן כר' יהודה דאמר נושא שכר משלם וכך הם דברי הרמב"ם שנמשך אחר דברי הרי"ף ורבנו חננאל בפרק ב' מהלכות שלוחין ושותפין כל שליח שטען שארעו אונס פלוני והפסד כך וכך ה"ז נשבע שבועת השומרין על טענתו ויפטר ואם היה האונס במקום שאפשר להביא עליו עדים או דבר שהוא גלוי וידוע שהרי ימצא עדים ה"ז בריך להביא ראיה על טענתו ואם לא הביא עדים אינו נאמן ומשלם מעשה באחד שאמר לשולחו קנה לי"ד מאות גרבי יין ממעות שהיו לו בידו וקנה לו ונמצאו חומץ אמרו חכמים מניין גדול כזה שהחמיץ קול יש לו הואיל ואפשר להביא ראיה יביא ראיה שלא היה היין חומץ בשעה שלקח ויפטר ואם לא יביא ראיה ישלם וכן כל כיוצא בזה מדברים שהראיה מצויה בהם אבל דבר הנעלם שאין ראיתו מצויה ישבע עליו וכן הדין בכל טענה שיטעון השותף וכיוצא בו וכן הדין בטענת השומרי' אם הראיה יכולה להיות או יביא ראיה על טענתו או ישלם כמו שיתבאר:
הרי שהרמ"בם ז"ל החלט הדברים כאיסי בן יהודה וכהכרעת רבנו חננאל והרי"ף רבותיו דבמקום שיכול להביא ראיה ישלם אם לא הביא ובמקום שאין יכול להביא ראיה ישבע וכן כתב הרב כסף משנה כל שליח וכו' ואם היה האונס במקום שאפשר להביא עליו עדים וכו' ס"פ האומנים הביאו מעשים משומרים ושלוחים ופסקו כאיסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם הא יש רואה יביא ראיה ויפטר ופי' ר' חננאל דחידושא דאיסי היינו דכי יש רוא' ליכא שבועה אלא או יביא ראיה ויפטר או ישלם והכריע הרי"ף כדבריו וכן כתב הרא"ש ז"ל והרן ז"ל וזה דעת רבנו מעשה באחד שאמר לשלוחו וכו' מעשה שם ואמרו כמאן כאיסי ומכאן למדו המפרשים דלאו דווקא בשבועת השומרים אמרה איסי אלא אפי' בעלמא בין בשליחות או שותפות ויש לדקדק במה שכתב רבנו ממעות שהיו נו בידו משמע הא לאו הכי אלא שאמר לו קנה ואני אשלם לך יכול לומר לו איני רוצה המקח ואין לו עליו אלא תרעומת וצ"ע:
ומחילה מכבוד תורתו שאדרבא הרמ"בם כתב בדיוקא אין צריכים אנו לומר אם נתן לו מעות לקנות לו וקנה לו חומץ במקום יין שצריך להביא ראיה ואם לאו ישלם ואינו נפטר בשבועה אלא אפילו היו לו מעות מקודם בידו ואמר לו קנה לי במה שאתה חייב לי וקא ס"ד אשרי שיאחז ויפטר בשבועה קמ"ל הרב במעות שבידו ועוד דגופא דעובדא היה כמ"ש הרמב"ם שהרי בגמר' אמרו ההוא גברא דאמר לחבריה זיל זבין לי ד' מאה דני דחמרא אזל זבין ליה ולא אמר התלמוד שנתן לו מעות עוד כתב התלמוד לסוף אתא לקמיה א"ל זבני לך ד' מאה דני חמרא ותקיפו להו ממה שאמר התלמוד לסוף הוא לאחר זמן רב ועכ"ז לא זכר מן המעות כלל וכלל ודאי שהיו לו מעות בידו כדברי הרב והשמיענו התלמוד לא וו אף זו כן נראה לע"ד:
ומעתה נבוא למשפט שאלתנו להשיב שולחי דבר יצא לנו מן הסוגיא שקדם זכרה ומכל הפוסקים שהלכה כאיסי וכהכרעת ר"ח והרי"ף והרא"ש והרמב"ם שנמשכו אחריהם ולפי זה ראובן צריך להביא ראיה אם הוא במקום שיכול להביא ראיה ואם לאו ישבע שהסחורות שנמצאו נפסדות ביד התגרים הם של שמעון ושמעון צריך להחזיר לו מעותיו ששלח לו בעד הסחורות ועל הטענות שטוען שמעון אין בהם ממש ואנו משיבין עליהם אחת לאחת מה שטען ראשונה מי יאמר שאלו הסחורות שלו הם אינה טענה שהרי דרך התגרים כותבים שחם בר"ת וגם החשבון של שלכל אחד לא ראה זה כראה זה וזה פשוט לכל מי שנתעסק במשא ומתן ועוד שהוא נשבע שהם שלו ויש לו בהם טביעות עין ועל הטענה השנית שהוא יודע בעדות סרסורי העיר הנאמנים שהסחורות ששלח לו היו מובחרים שעל ידיהם קנה אותם וכל הקונה על ידם אין לקונה שום תביעת אונאה על המוכר בשום ערכאות שלהם זהו דוקא לעניין סכום המקח אם אחד אומר בכך נקנה המקח והאחר אומר בכך נקנה המקח הסרסור נאמן לומר שכך וכך מעות נקנה המקח אבל לעניין אם הסחורות נפסדות מעשים בכל יום לחזור המקח כולו או יתן ריפא"קטי הנקרא בלשון אולאנדייה ואפי יהיה המקח ע"י סרסורי העיר שהם ממונים מן השררה ועל טענה ה"ג היאך לא ראו עיניך ההפסד שבהם אינה טענה ממה נפשך לא ימנע מחלוקה שאם ידע מקודם שהיו נפסדות א"כ הלך לטובתו ולא רצה לגלות ערותן ואם לא ראה קודם מכרם אין עליו שום אשם בזה ועל טענה הרביעית שאני משלם לך ב' למאה היא הפחותה שבטענות שהרי ראובן קבל עליו אחריות בעד ב' למאה הוא אם התגרים ירדו מנכסי' ואינם יכולים לשלם לזה קבל אחריות וצריך לשלם מביתו אמנם אם הסחורות הם נפסדות זה לא קבל עליו ולפי זה ראובן ישבע שהסחורות אשר חזרו עליו התגרים הם של שמעון במקום שאינו יכיל להביא ראיה ושמעון יחזור לו מעותיו אמנם אם הוא במקום שיכול להביא ראיה לא דאי בשבועה זה הוא לעניין דין תורתנו הקדושה כאשר יצא לנו מן הסוגיא אשר קדם זכרה וכל הפוסקים אבל אם יש מנהג בעיר בין התגרים יעשו ביניהם מה שהוא נה ג בין התגרים כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בהרבה מקומות ומהם בפרק כ"ז מהלכות מכירה אל ילוז מעיניך העיקר הגדול בדברים אלו שהוא מנהג המדינה והשמות הידועים ביחוד לכל דבר ודבר ובמקום שאין מנהג ולא שם שהכל אומרים לו ביחוד ולא שיתוף הולכין אחר אלו הכללות שבארו חכמים כמו שביארנו ופרק כ"ח כתב וכל הדברים האלו במקום שאין שם מנהג כמו שבארנו:
ודין ההוא גברא דהוא קא מעבר חביתא דחמרא בריסתק' דמחוזא שהזכרנו בסוגייתנו הביא הרמב"ם ז"ל בפרק שלישי דהלכות שכירות שומר שטען שנאנס אונס גדול כגון שבורה ומתה אם נאנס במקום שהעדים מצויין שם מצריכין אותו ראיה על טענתו שנאנס ויפטר אף משבועת שומרים ואם לא הביא ראיה ישלם שנאמר אין רואה שבועת ה תהיה בין שניהם הא במקום שאפשר להביא ראיה אין שם שבועה אלא או יביא ראיה או ישלם אבל אם טען שנאנס במקום שאין העדים מצויין שם אין מצריכין אותו ראיה אלא ישבע שנאנס ויפטר ואם הביא עדים שלא פשע בה נפטר אף חן השבועה מעשה באחד שהביא חבית של יין בשכר ושברה בשוק של מחוזא ובאו לפני חכמים ואמרו שוק זה שטענת שנשברה בו חבית בני אדם מצויין שם או תביא ראיה שלא פשעת אלא נתקלתא ונפלת או תשלם דמיה וכן כל כיוצא בזה כתב הרב ובאו: לפני חכמים והתלמוד אמר אתה לקמיה דרבא לפי שאמר ליה רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה וזהו שכתב הרחבים ובאו לפני חכמים רבא ורב יוסף בני ועל מה שכתב הרב תביא ראיה שלא פשעת הוא כרבנן דנתקל לאו פושע הוא ודלא כר' מאיר דאמר נתקל פושע הוא לא קיימא לן כוותיה כאשר הוכחנו הכלל העולה שראובן הנ"ל אם יכול להביא ראיה יביא ראיה ויפטר ולא דאי לו בשבוע ואם אין יכול להביא ראיה יפטר בשבועה ושמעון יחזיר לו מעותיו זה הוא דין תורתנו הקדושה ואם יש מנהג בעיר בין התגרים יעשו כפי הוראת גדר התגרים כמו שהוכחנו מלשון הרמב"ם בכמה מקומות זה הוא מה שהורונו מן השמים ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות בסדר ובשנת נהלת בעזך אל נוה קדשך לפ"ק:
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן ודוחק הפרנסה: חייא הכהן די לאארה