שאלה מח ראובן היה נשוי אשה ומת בלא בנים ונשארה אשתו זקוקה לשמעון אחיו ובא שמעון ויבם את אשת אחיו ורוצה לזכות בכל ההלואות שהניח שהיו רבות. ושאר אחיו מעכבים לומר שאינו זוכה בהן לבדו. כי אם בנכסי אחיו שמת ומבעיא לן השתא הדין עם מי אי נימא שזוכה בכל ההלואות כשם שזוכה בכל נכסי אחיו או נימא דדוקא בנכסי אחיו זוכה שהן מוחזקים אבל לא בהלואות שהן ראויין וחולק בהן עם אחיו יורנו המורה הדין ושכ"מה:
תשובה יראה לי דזכה יבם בכל נכסי אחיו אפילו בהלואות שחייבין לאחיו כי מאי זה טעם לא יזכה בהם אי משום שלא באו עדיין ברשות אחיו והא הוא זוכה בחלק ירושת אחיו ואע"פ שלא בא עדיין ברשות אחיו שהרי כתב הרב בעל הטורים בטור אבן העזר סי' קס"ג ז"ל המייבם זוכה בנכסי המת ועומד במקומו ליטול חלקו בנכסי אביהם ודווקא במוחזק כגון שמת אביהם ואח"כ מת אחיו קודם שחלקו אבל לא בראוי כגון אם מת אחיו ואח"כ אביהם לא יטול חלק אחיו ע"כ הא קמן כי אע"פ שמת אחיו קודם שחלקו דנקראו עדיין הנכסים על שם אביהם אפילו הכי חשוב מוחזק ונוטל חלק אחיו ומה גם ההלואות שהן ממון אחיו ונקראו על שמו דזוכה המייבם מיד בהלואות אחיו לבדו עם כל שאר נכסיו:
ואין להקשות דא"כ דסבירא ליה לבעל הטור דלא מיקרו הלואות ראוי לבא לגבי יבם היאך מדברי בטל הטור עצמו שם סי' ס' בדיני שושבינות נראה שסובר היפך זה שהרי שם בדיני שושבינות כתב ז"ל ואין היבם נוטל בה כגון אחד שנעשה שושבין לחבירו וחוזר חבירו לעשות לו שושבין ואכל ושמח עמו ולא הספיק לפורעו עד שמת החתן ויבם אחיו את אשתו אין היבם זוכה בו דהוה ליה ראוי וכו' ע"כ. הרי לן כי נראה מלשון הטור שאפילו ששושבינות זה עשאו האח ממעותיו אין היבם זוכה בו שאם הוא דוקא כשעשאו האב ממעותיו ונתנו לבן למה כתב כגון אחד שנעשה שושבין לחבירו לא היה לו לומר אלא אחד ששלח לו האב שושבינות על ידו אלא ודאי דסבירא ליה לטור דאין לחלק וא"כ נראה דסבירא ליה דה"ה בשאר הלואות אחיו אין היבם זוכה שהרי השושבינות היא כמלוה כאשר כתב הוא בעל הטור עצמו והכי נמי אמרינן התם בגמרא ואפילו הכי קאמר אין היבם זוכה בו דהווה ליה ראוי:
אכן לאו מלתא היא כי אפילו נאמר שסובר בעל הטור דמלוה לא הוי ראוי לגבי יבם שושבינות מיהא הוי ראוי כי שמא לא יפרט לו לעולם והתנאים הצריכים להתחייב לפרוט לו השושבינות יוכיחו על זה שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בהלכו' זכיה ומתנה פ"ג ואין יכול לתובעו עד שישא כדרך שנשא הוא כיצד ראובן שנשא בתולה ושלח לו שמעון שושבינות ואח"כ נשא שמעון אלמנה אינו יכול לתבוע ראובן להחזיר לו השושבינות שהרי אומר לו איני מחזיר לך אלא בבתולה כמו שנתת לי וכן אם שלח לו בנשואי אלמנה אינו יכול לתובעו להחזיר לו בנשואי בתולה עשה ראובן משתה בגלוי ובפרהסיא ועשה שמעון בצנעה או שעשה ראובן בצנעה ושמעון בפרהסיא אינו יכול לתובעו שהרי אומר לו איני עושה עמך אלא כדרך שעשית עמי עכ"ל וכיון שכן שמא לא יתחייב לו שמעון לעולם ומהאי טעמא הוי השושבינות יותר ראוי ממלוה וכמו שכתבו התוספות פ' מי שמת למאן דאמר דהבכור נוטל במלוה מטעם דלא הוי ראוי כי היכי דלא תקשי ליה מהך דינא דשושבינות דקאמר בגמרא דאין הבכור נוטל בה פי שנים משום דהוה ליה ראוי ותרצו דשושבינות הוי טפי ראוי ממלוה יעויין שם באופן כי אין להביא ראיה משושבינות שאין היבם זוכה לומר דה"ה במלוה שאינו זוכה כי מה ענין זה לזה יען אשר השושבינות הוי חיוב אפשרי אפשר שיתחייב לשלוח לחבירו השושבינות אם ישא כדרך שנשא הוא ואפשר שלא יתחייב לו לעולם אם לא ישא חבירו כדרך שנשא הוא מה שאין כן המלוה שהוא חיוב הכרחי ומיד נתחייב לו וא"כ מאי זה טעם לא יזכה בהלואות אחיו:
ואי משום דבפרק כיצד משמע דבכור קריא רחמנא ליבם לגריעותא דאי לאו בכור הוה אמינא דזוכה בכל משום דקרא קאמר יקום על שם אחיו המת אפילו בראוי ואתא קרא דבכור לגריעותא דאינו נוטל בראוי אי משום הא לא איריא כי לעולם דבנכסי אחיו נוטל הכל אפילו הלואות משום דכי קריא רחמנא בכור ליבם לגריעותא לא הוי אלא למה שיורש בנכסי אביו כמו הבכור דאמרינן דבנכסי אביו אינו נוטל בראוי אלא במוחזק וזה קראו רחמנא בכור שנוטל שני חלקים חלקו וחלק אחיו שמת בנכסי אביו אבל בנכסי אחיו שמת בהא לא אקשייה רחמנא לבכור ונוטל אפילו בראוי שהיא מלוה ומסתייע סברא הדין ממאי דכתב רש"י בפ' כיצד מה בכור אינו נוטל בראוי כבמוחזק אף האי אינו נוטל בראוי כבמוחזק ופירש רש"י אף היבם הנוטל פי שנים בנכסי אביו חלקו וחלק אחיו שמת אינו נוטל בראוי כבמוחזק:
ואם תאמר כיון דקריא רחמנא ליבם בכור למה לא יהי' ממש כבכור שאינו נוטל בהלואו' ולמה גרע כח הבכור מכח היבם שאמרנו דנו על כל הלואות אחיו דיש לומר שאני בכור דכתב רחמנא בכל אשר ימצא לו דמשמע דווקא אשר ימצא לו לאב ממש ולפיכך בעינן שכבר באו ברשות האב למעט הלואות שעדין לא באו ברשותו אבל גבי יבם לא בעינן שכבר באו ההלואות ברשות אחיו שמת דהא לא כתב רחמנא הכי לגביה וכיון דמעיקרא הוו ברשותו והוא היה מוחזק במעות והלוה אותם משום הכי מקרי שפיר מוחזק נמי בתר הכי והכי דייק לישנא דהרמב"ם ז"ל דגבי בכור כתב המוחזקין לאביו שבאו לרשותו שנ' בכל אשר ימצא לו וביבם לא כתב אלא המוחזקין לאחין בלבד דמשמע דווקא בבכור משום דקפיד קרא וקאמר בכל אשר ימצא לו אתא למעט מלוה ודומה לה שעתה אינה מצויה ברשותו מה שאין כן גבי יבם כדכתיבנא והכי דייק נמי לשון הטור דלא ממעטינן ביבם אלא מאי דלא הוה מעולם ברשותו מה שאין כן מלוה דמעיקרא הות ברשותיה דכתב וז"ל זוכה היבם בנכסי המת ועומד במקומו ליטול חלקו בנכסי אביהן ודוקא במוחזק כגון שמת אביהן ואח"כ מת אחיו קודם שחלקו אז נוטל חלק אחיו בנכסי אביהן אבל לא בראוי כגון אם מת אחיו ואח"כ אביהן לא יטול חלק אביו וכ"ו משמע דלא מפרש ראוי בענין דאח כלל אלא במה שהיה ראוי לאחיו כגון שמת אחיו קודם שמת אביהן שלא היה לאחיו בירושה שום זכות בעולם אבל מה שהיה מוחזק לאחיו אע"ג שהלוה אותו לאו ראוי מקרי דבמקום אחיו ממש הוא דאי לא תימא הכי אמאי מהדר לפרושי ראוי על האב שמת אחר הבן ולא מפרש לה בבן גופיה אלא משמט כדכתיבנא וכן כתבו התוספות בפירוש בפ' האשה שנפלו וז"ל אבל הכא הרי היבם מוחזק מאותה מלוה שהרי הוא החייב ואפילו היו אחרים חייבים הוה חשיב יבם מוחזק דבמקום אחיו קאי עכ"ל ונראה כי הטעם שנתנו הוא משום דביבם כתיב יקום על שם אחיו המת ובא הקבלה יקום לנחלה וא"כ כמו שהבן יורש הלואות אביו ג"כ היבם יורש הלואות אחיו המת כאילו היה בנו וזה דקדקו התוספות בלשונם שאמרו ואפילו היו אחרים חייבין יבם מוחזק דבמקום אחיו קאי ודו"ק הנראה לע"ד ברור כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמדי מו"ר הכהן די אזיוידו היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר ד' אדר שנת התקמ"ז באמשטרדם:
הצעיר משה בן לא"א דוד רודריגיש לופש מ"כ:
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב פינקי ביהרט פר בייא עש צווייאטי ווייאי גאט