שאלה צא לוו היה איש ירא אלקים  ובעל נדקה ונדר ליתן איזה  מתנה לעני ולא הספיק ליתנה לו עד שמת ונכנס  לוי לפקפק בדבר איחייב ליתנה ליורשיו או לא  דיש צדדים לכאן ולכאן אי אמרינן דחייב מהטעם  דכל הנודר מתנה לעני זכה בה העני מיד באמירה  דאמירתו לעני כאמירתו לגבוה וחייה ליתנה  ליורשין או דילמא דפטור דכיון שאין העני זכה  באותו ממון עדיין אין יורשיו ירתי לה ובהיותי  מסופק להיכן הדין נוטה אמרתי אעלה אל בית  מדרשו של שם שמשם תצא תורה אל אחד מן הכתה  הראשונה ה"ה אהובי ורעי החכם הנעלה ר' שלמה  דיוצחק סרוק שבעוצם פלפולו וחריפותו יוציא  לאור משפט הדין ומהת"מש:.  שובה הן כל יקר ראתה עיני וישמקלבי א  ו אש חד מן קמויא דשאיל שאלתא  בדעתו הצלולה ה"ה החכס הנעלה רבי עמנואל  אוהבו' דנא לא אגיד תהלותיו כי בין רעים אהובים  כמונו הם בלתי צריכים אך אחלה פני ה' יאריך  ימיו ושנותיו בנעימים אכי"ר ולמלאת תאוותו  ורצונו על התשובה שבקש ממני לשאלתו אחווה דעי  כפו קוצר שכלי וזה החלי בעזרת צורי קאא א  רסינן במסכת ר"ה דף ו' על פסוק כי  כר ן תדור נדר לה' וכו' בפיך זו צדקה  אמר רבא וצדקה מחייב עליה לאלתר מאי טעמא  דהא קיימי עניים פשיטא מהו דתימא כיון  דבעניינא דקרבנות כתיבא עד דעברי עליה ג'  רגלים בקרבנות קמ"ל התם הוא דתלנהו רחמנא  ברגלים אבל הכא לא דהא שכיחי עניים עכל ה  רבנות  ופירש רש"י ז"ל כיון דבעניינא דק .  כתיבא לבל יאחר קמ"ל דמחייב לאלחר  וכו' עד כאן לשון רש"י ז"ל  והרמב"ם  מתהתנות עניים ז"ל הצדקה הרי  היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי סלע  לצדקה או הרי הסלע זו צדק החייב ליתנה לעניים  מיד ואם איחר עובר בבל תאחר שהרי בידו ליתן  פ ועניים מצויין הם ע"כ:
והטור כתב בסימן רנ"ז הצדקה היא כמו נדר  לעבור עליה משום בל תאחר לפיכך  האומר הרי עלי סלע לנדקה או הלע מלעזולצדקה  והרב  ז"ל כתב בפרק ח' מהלכות  חייב ליתנו מיד לעניים ועובר משום בל תאחר אם  לא יתנו מיד שהרי עניים מצויין לו בכל שעה ע"כ:
בית יוסף כתב בסי' הנזכר הצדקה  היא כמו נדר לעבור עליה משום בל  תאחר בפ"ק דר"ה על פסוק מוצא שפתיך וכו' בפיך  זו צדקה אמר רבא וצדקה מחייב עליה לאלתר  דהא קיימי עניים כלו' ולא בעי ג' רגלים לעבור  בבל תאחר כדבעי' בקרבנות וכן העלה הרב  בשולחנו הטהור בסי' הנזכר סעיף ג' ז"ל הצדקה  הרי היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי  סלע לצדקה או הרי הסלע זו לצדקה חייב ליתנה  לעניי' מיד ואם איחר עובר בבל תאחר שהרי בידו  ליתן מיד ועניים מצויין הם ע"כ:.
הנזכר כתב החולקים ודחה דבריהם  שכתב בשם הר"ן ז"ל דאהא דאמר  רבא וצדקה מחייב עליה לאלתר הקשו עליו  התוספות ז"ל מדתניא חייב חרמין וכו' וצדקות  ומעשרות כיון שעברו עליהם ג' רגלים עובר בבל  תאחר ותירנו דההיא בדליכא עניים ולא מחייב  לאהדורי בתרייהו עד ג' רגלים ומדבריהם אתה  למד דכל שעברו ג' רגלים עליו אפילו לא קיימי  עניים גביה מחייב לא לאהדורי אבתרייהו ושהרשב"א  הקשה עליהם ופירש דכי אמרינן דצדקה מחייב  עליה לאלתר בעשה הוא דאמרינן אבל בבל תאחר  בג' רגלים תליא מילתא אפילו היכא דקיימי עניים  וכן פי' ר' מטראני ז"ל ואני אומר לא כדברי זה  ולא כדברי זה דמידי רלא תלי במקדש כצדקה לא  תלי ברגלים כלל ומאי דתנינן נדקה בהדי הנך  היינולומר דבצדקה נמי קאי עלה בבל תאחר  ומשוה דרובא דמיתנו בברייתא תלוי במקדש  ובעי לבל תאחר דידהו ג' רגלים קאמר בכולהו  כיון שעב רוג' רגלים דבצדקה נמי קושטא דמילתא  היא דכיון שעברו עליו ג' רגלים עובר בבל תאחר  אבל אה"נ דלאלתר נמי מחייב עליו דהא קיימו  עניים ולא תליא מקדש כלל:
העולה לנו מן האמור הוא שמי שנדר  שיתן מתנה לעני שהוא חייב ליתנה  לו מיד כדי שלא לעבור בלאו ועשה האמורים בה  אם ישנה מזומנת אצלה ומאחרה שכך אמר רבא  וצדקה מחייב עליה לאלתר באיוב הנזכר בברייתא  דהיינו העשה ולא תעשה שנאמר מוצא שפתיך זן  קח א ל אסנ עצות מצות עשה תשמר זו מצות לא תעשה וכו' ופשוט הוא שמחייב עליה כמו שהקשה סתמא דתלמודא פשיטא ותירצו שרבא חידושא אתא לאשמועינן כדאמרן ועוד אשמועינן רבא דבקרבן עובר בעשה ברגל א' שנאמר ובאת שמה:
ובזה נבוא לנ"ד שנשאלנו עליו בלוי שנדר מתנה זו לעני שנראה מלשון השאלה שדבר עם העני עצמו שיקבל המתנה ממה שכתב מי אמרינן דחייב ליתנה ליורשיו מהטעם דכל הנודר מתנה לעני זכה בה העני מיד באמירה ואמירתו לעני כאמירתו לגבוה וכו' וא"כ נצטריך לומר שמיירי שלוי הנ"ל כשנדר מתנה זו לעני זה לא היתה מזומנת בידו כדי ליתנה מיד שלא לעבור עליה כדאמרן אלא שנדר לו ונשאר הנדר חוב עליו עד שיזדמנו לו מעות וישלם לו וכיון שלא הספיק לשלם לו עד שמת למה לא יתן ליורשיו מאחר שכבר זכה בו העני מיד כשאר חובות שהרי סמכה דעתו של מורישם על מתנה זו שהובטח עליה בנדר זה ועוד סתם דעת הנותן צדקה לעני הוא על דעת שיהנו בה הוא והמוטלים עליו ולענין השכר כבר זכה לוי במצות צדקה משעה שנדר ליתנה לעני זה ודי לנו שהיה עני באותה שעה כדתנן בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול לקט שכחה וכו' יטול וכשיחזור לביתו אף שיש לו במה לשלם הדין הוא שלא ישלם שעני היה באותה שעה ומשעה שנדר לוי ליתן לזה העני נתרצה לו הש"ית שהנדרים שמותר האדם לעשות לכתחילה הם הנעשים בעת צרה שכל זה למדנו מיעקב שנאמר וידר יעקב נדר לאמר וכו' ואם לא יוכל לשלם נדרו עתה ישלם כשיוכל וכן נמי אמרינן במסכת תענית דף ח' ז"ל בימי ר' זירא גזור גזרה וגזור דלא למית' בתעניתא אמר להו ר' זירא נקבליה עילוון ולכי בטיל הגזרה ליתיביה אמרי ליה מנא לך הא אמרן להו דכתיב ויאמר אלי אל תירא דניאל כי מן היום אשר נתת לבך להבין ולהתענות לפני אלקיך נשמעו דבריך:
ופירש רש"י ז"ל דלא ליתבו תעניתא דלא בעו דליתיה ברכה לעולם בשבילן: ניקבל עילוון יומי תעניתא דמשום קבליה מהני לן כתעניתא וכי בטיל גזרה עבדין להו: ומנלן דעבדתן הכי כלו' דמהני אי עבדינן הכי אשר נתת לבך להתענות לפני אלקיך נשמעו דבריך אלמא משקיבל עליו נשמע דבריו ע"כ:
אכתי פש גבן להוכיח שבאמירה לחוד לעני מחייב וכ"ש בלשון נדר גרסינן בפ' הזהב דף מ"ט אמר רב בב"ח אמר ר' יוחנן האומר לחבירו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ופריך יכול פשיטא אלא אימא מותר לחזור בו אמר רב פפא ומודה ר' יוחנן במתנה מועטת דסמכה דעתיה ה"נ מסתברא דאמר ר' אבהו אמר רבי יוחנן ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר יש לך בידי בן לוי רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר ובירושלמי אמרו הדא דתימא בעשיר אבל בעני נעשה נדר וחייב עכל"ה:
וכן העלה הרב בשולחנו הטהור י"ד סימן רנ"ח ז"ל אמר ליתן לחבירו מתנה אם הוא עני הוי הנודר לצדקה ואסור לחזור בו דמשמע סתם בין שתהיה מתנה מרובה או מועטת שהם דברי המרדכי ז"ל בשם הירושלמי שמפרש דברי יוחנן הדא דתימא בעשיר אבל בעני אפילו מתנה מרובה אינו יכול לחזור בו דהוי כנדר ושם כתב גם כן דרב הוה מפקיד לשמעיה אי אמרי לך הולך מתנה לגבר פלן אם עני הוא הב ליה מיד ולא תמליך בי ואם עשיר הוא תא אמליך בו תניינות ע"כ באופן שבאמירה לחוד אינו יכול לחזור בו וכ"ש בנדר כנדון דידן:
אכתי קשיא לן הא דגרסינן בב"ק דף ל"ו שנראה שמנגד לזה ההיא כבר פירשה הרי"ף ז"ל דגרסינן התם ז"ל ההוא גברא דתקע לחבריה שלחיה רב טוביה בר מתנה לקמיה דרב יוסף סלע צורי תנן או סלע מדינה תנן ופשט ליה מהא דאמר רב יאודה אמר רב כל כסף האמורה בתורה כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה אמר ליה ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא הוא לא בעינ' ניתביה לעניים הדר אמר ליה נתביה ניהלי איזיל ואברי ביה נפשאי אמר רב יוסף כבר זכו ביה עניים ואף על גב דליכא עניים אנן יד עניים אנן דאמר רב יאודה אמר רב שמואל יתומים אינן צריכים פרוזבול וכו' ור"ג ובית דינו אביהם של יתומים הוא וכו' כפי פי' רש"י ז"ל שרב יוסף הוה גבאי של צדקה כדאיתא בשלהי החובל עכ"לה:
ופירש רש"י ז"ל ההוא דתקע ליה והיה זה תפוס משלו דאי לאו הכי לא מגבינן ליה בבבל  סלע צורי ד' זוזים סלע מדינה שמיני' שבסלע  גורי והוא חני דינר וכל מקום ששינו שום כסף  מדינה בין סלע בין שקל הוי שמינית לצורי הואיל  ופלגא דזוזא הוא דמחייב לי ותו לא הסיפא לי  מילתא למשקליה נתביה לעניים: אנן יד עניים  אנן רב יוסף הוהגבאי כדמוכח בשלהי החובל ע"כ  א אל אל צם ק  ובד רב אלפס עלזה בדף ך' דפרק שור  זהיא שנגח דנ"ד איכח דפשט מהא דמאן  דיהיב לעני באמירה ובעא למיהדר ביה מצי הדר  ביה ואמר הכי מדא' רב יוסף ואע"ג דליכא עניים  הכא דליזקו ביה אנן יד עניי אנן שמעינן מינה  דדינא דעני כדינא דהדיוט דמי ואנן לא אמרינן  הכי דליכא למשמע הכי דבהדיא אמרינן בפיך זו  צדקהאלמא בדיבור מיחייב והאי דאצטריך רב  יוסף הכא למימ' ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו  ביה אנן יד ענייאנן דאי לאו הכי הוה מצי הדר  ביה לאו משום דדין עניים כדין הדיוט דמי אלא  משום דההוא פלגא דזוזא לאו ברשותיה הוה קאי  להא לא אתה לידיה עדיין וזכה רב יוסף מדין  ש א"י לי אהא הנאאאאנאה ז  ארי לך בהדיא לדעת רב אלפס ז"ל שבאמיר'  בעצעא שאמר לעני אתן לך מתנה  כך וכך זכה בה העני מיד ואינו יכול לחזור בו  וכ"ש בנ"ד שאמר לעני זה בלשון נדר שיהיה חייב  ליתנה ואם מצאו שמת יתנה ליורשיו כיון שזכה בה  ר ב אה ות ז  אבתי פש גבן דקדוק אחד בדברי ה"ה  להשתעשע בדבריו שכתב בבד  המחייב מן אמרינן דחייב מן הטעם דכל הנודר  מתנה לעני ואמירתו לעני כאמירתו לגבוה היכן  היא אמירתו לעניבנ"ד שהרי בתחילת השוה האמר  לוי נדר מתנה לעני וכאן נדר הוא לגבוה  כדאמרינן לעיל בפיך זו בדקה ועליה קאי לעבור  בבל תאחר מיד אם היא ברשותו ומעכבה  כדאמרינן בגמ' מוצא שפתיך זו מצות עשה תשמר  זו מנות לא תעשה ועשית אזהרה לב"ד שיעשוך  כאשר נדרת זה נדר בפיך זו לדקה וכו' כד לעיל  אלא הנכון הוא לומר שכוונת ה"ה הוא לומר בנ"ד  כנד המחייב ללוי הנ"ל ע' אמרינן אמירת אדם  לגבוה כמסירתו להדיוט כלשון כל הפוסקים ז"ל  כמו שכתב הטור ז"ל בי"ד סימן רצ"ח ז"ל האומר  תנוק"ק זוז לעניים יתנו לעניי עירו וכו' דאמירת  אדם לגבוה כמסירתו להדיוט לפיכך מי שנודר  צדקה איאפשר לחזור בו עד כאן לשון הטור ז"ל:
והרב בית יוסף כתב עלזה אמירת אדם  לגבוה כמסירתו להדיוט משנה בפ'  קמא דקדושין דף כ"א ומ"ש לפיכך מי שנודר  לצדקה אינו יכול לחזור בו כן העלה הרי"ף ז"ל  בפרק ד' וה' דהא אמרינן בפיך זו צדקה אלמא  בדיבור מחוייב הוא ולאפוקי ממאן דבעא למימר  דאי יהיב מידי לעניים באמירה ובעא למהדר ביה  מצי הדר ביה וכן דעת התוספו' והרא"ש והמרדכי  כדעת הרי"ף ף וגם המרדכי כתב בשם אבי העזרי  דנראה כדברי הרי"ף וגם ר"י כתב אם נדר  לעשות צדקה אפי' למ"ד דנדר בלשון שבועה אינו  כלום כשאוסר עצמו על החפץ לענין צדקה מועיל  דפיך זו צדקה כך פשוט ומוכח בכמה דוכתי עכ"ל:
ובתב הרשב"א בתשובה על דברי הרי"ף  דאע"ג דממון שאין לו תובעין הוא  דכי תבע ליה האי עני עליאמר לעני אחר יהיבנא  מ"מ חיובי מחייב לשמים ליתן משום בפיך זו  בדקה ע"כ לשון הבית יוסף ז"ל:
באופן דלדעת כל הפוסקום כהרי"ף  דבאמירה דתחוד לצדקה אינו יכול  לחזור בו וכיון שאינו יכול לחזור בו והוא נדר  ליתנו לזה העני וזכה בו מיד ולא הספיק ליתנו  לועד עד שמת ינתן ליורשיו שאפילו החולקים על פי'  הסוגיא דפ' ד' וה' שפי' הרי"ף ז"ל שכתב הרב  בית יוסף שהם הרשב"א ז"ל ורי"טז"ל ז"ל אפשר  שבנ"ד שיש כאן נדד ליתן לעני פלוני יודו דזכהבו  מיד וינתן ליורשיו שהרי הרשב אז"ל כתב  בתשובותיו בסי' תע"ג דלא אמרינן בהקדש דש עניים  אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט שאינם אלא  כמקבל מתנה ויכול לחזור בו כדאמרינן בסוף פ'  שור שנח ד וה' הדר אמר הבו ליה ניהליאיזיל  איברי ביה נפשאי א"ל דב יוסף כבר זכו ביה  עניים וכו' אלמא הקדשו אין לו קיום ע"כ דשאני  התם דמיירי כשאמר לא בעינא ליה יהיה לעניים  וע"כ הוצרך רב יוסף לומראע"ג דלית עניי הני  דליזכו ביה אנן יד עניי אנן אבל איהוה אמך מעיקרא בלשון נדר יהיה לעני פלוני אין ספק שזכה בו אותו עני מיד וינתן ליורשיו דממון שיש תובעין הוא דאינו יכול לומר לעני אחר יהיבנא דהא לעני זה הוא שנדר ליתן ודע דאין נכון להשאל על נדר כזה כמו שכתב רדב"ז ז"ל בתשובתו בסימן קנ"ד ז"ל שאלת ממני אדיעך דעתי בראובן שאמר לשמעון העני אתן לך צדקה כך וכך אם יכול ראובן לחזור בו או אם יכול לומר שאלתי על נדרי או לעני אחר אני רוצה ליתן תשובה לדעת הרשב"א ז"ל לא תבעי לך דודאי יכול לחזור בו שכתב כבר כתבתי בתשובה אחרת שאין סברתו בזה מחוורת דקי"ל אמירה לגבוה כמסירה להדיוט וכל גאוני עולם ראשונים ואחרונים חולקים עליו הילכך הדבר ברור שאין יכול לחזור בו ולענין אם יכול להשא' על נדרו הדבר ברור שאם נשאל על נדרו והתיר לו שהוא מותר דלא עדיף מכל קונמות והקדשות אבל חכם המתיר לו נדרו חייב נדוי שכן כתבו המפרשים וטעמא משום דמפסיד העניים ומ"מ הנדר הותר ולענין אם יכול לומר לעני אחר אני נותן בנדון זה שאמר לעני אתן לך צדקה כבר זכה אותו עני דאמירתו כמסירתו לו וכיון דאילו מסר לו אינו יכול לשנותה באמירה גמי אינו יכול לשנותה וכופין אותו בעל כרחו ע"כ:
ודע שגם הרב מוהר"ם טראני בחלק א' מתשובותיו בסימן קצ"ה השיב הלכה למעשה על ענין ראובן וחביריו נתנו סחורה לשמעון ואמרו לו תתן מן המעות שתקח מן הסחורה כך וכך ללוי בתורת מתנה דרך חסד וצדקה וכשבא למקום לוי התחיל לתת לו ולא השלים הסך שאמרו לו מפני שלא נמכרה הסחורה עדיין ונפטר לוי ואח"כ שלח שמעון לראובן וחביריו כתב שיכתבו לו מה יעשה ממעות שנשארו בידו שלא השלים לתתם והשיבו לו שיתנם לפלוני אחר ועתה בא אלמנת לוי ותובעת משמעון שיתן לה מה שנשאר בידו וכו' תשובה אף על גב דבמתנה הולך לאו כזכי דמי דקי"ל השליח מתנה כשליח הגט דהולך לאו כזכי כדא' ספ"ק דגיטין ובס"פ השולח אמר אביי נקטינן שליח מתנה כשליח הגט למאי נפקא מינה להול' לאו כזכי דמי אפילו הכי תן במתנה כתב הרמב"ם דהוי כזכי וכיון דתן הוי כזכי אינו יכול לחזור בו ואפילו מת המקבל זכו יורשיו כמו אם אמר זכי דזכין לאדם שלא בפניו וכיון דזכה הוא מחייב זכו יורשיו אחריו דתניא התם סוף פרק קמא דגיטין הולך מנה לפלוני והלך ולא מצאו יחזרו למשלח וכתב הר"ן ז"ל משום דהולך במתנה לאו כזכי דמיו משמע דאי כזכי דמי לא יחזרו למשלח אלא ינתנו ליורשי מקבל ואפילו למאן דסבר דתן לא כזכי דמי הכא דהמקבל הוא ב"ת ומשום מצוה דעץ חיים למחזיקים בה אינו יכול לחזור בו והולך נמי כזכי לכ"ע אם הוא עני כמו שכתב הטור שם דאפילו בהולך מנה לפלוני ואם המקבל הוא עני אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט אינו יכול לחזור בו וכיון דאינו יכול לחזור בו אם מת מקבל יתנו ליורשיו וכל שכן בתן דהוי כזכי לדעת הרמב"ם והרמ"ה ז"ל ואפילו בעשיר וכיון דזכו יורשיו הוי ממון למגבי מיניה חוב או כתובה שהיה על המקבל דכל שבא ברשותו משתעבד לחוב לא שנא קרקע או מטלטלין שקנה לא שנא שניתנו לו במתנה הכל הוי בכלל דקנאי ודאקנה ומה שטוען שמעון שחזרו וכתבו לו שיתן לעני אחר הא אמרינן דאינו יכול לחזור בו וכל שכן אחר שהגיע למקום לוי ואמר לו שהיו בידו סך מעות מפלוני מראובן לתת לו והתחיל לתת ומפני שלא נמכרה הסחורה שבידו לא השלים לתת לו דנראה דאפילו למאן דסבר דתן לאו כזכי הכא בנ"ד הוי כזכי כיון שבא אצלו ואמר לו שיתן לו סך מעות ואם היה רוצה לוי לקחת מן הסחורה הרי המעות היה נותנו לו שמעון ואם כן הוי כמי שהניח' עתה לוי בידו והוא זוכה בה ללוי מכח לוי:
באופן דמכל הני ראיות שהוכחנו דעתי נוטה דבנ"ד שאמר לעני בלשון נדר שיהיה חייב ליתנה ליורשיו מכח שהוכחנו שבאמירה בעלמא שאמר לעני אתן לך מתנה כך וכך זכה בה העני מיד ואינו יכול לחזור בו וכ"ש בלשון נדר דהוא נ"ד:
זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
נשלם ונגמר בראש חדש סיון בשנת מוצא שפתיך תשמר ועשית לפ"ק
צעיר דחבריא שלמה בל"א יצחק סרוק ס"ט