שאלה ז רחל בת לוי היתה חייבת  לראובן דודה חמשים פרחים בשטר למשך חצי שנה ולאחר שעבר הזמן בא ראובן ותבע חובו ולא היו המעות ביד הנערה להחזירם לאלתר וכיון שראה ראובן הדבר אמר לה בזה הלשון התקדשי לי בהנאת מלוה שיש לי בידך שארחיב לך עוד זמן שנה אחת ונתרצתה העלמה ונתקדשה לראובן בפני שני עדים כשרים כדת משה וישראל והשתא איבעיא להו הא דקיימא לן המקדש בהנאת מלוה מקודשת דוקא שהלוה אותה המעות בשעת הקדושין אבל נדון דידה כבר היתה המלוה בידה ומעות להוצאה נתנו ואין כאן הנאה כלל וקידושין אין כאן וצריכא קדושין אחרים או דלמה הא דקיימא לן המקדש במלוה אינה מקודשת דוקא אם אמר לה הרי את מקודשת לי בדינר שיש לי בידך אבל אם אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מלוה שיש לי בידך להרחיב לך הזמן יותר הוי מקודשת ואינה צריכא קדושין אחרים עתה יורנו המורה להיכן הדין נוטה אם להתירה בהני קדושין או להצריכה קדושין אחרים: ונפקא מינה נמי לענין הגט היכא ששניהם אינם רוצים  בנישואין הללו ומהתמ"ש:
תשובה בפרק האשה נקנית (קדושין דף ו' ע"ב) גרסינן אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודשת בהנאת מלוה מקודשת ואסור לעשות כן מפני הערמה ריבית האי הנאת מלוה היכי דמי אילימא דאזקפה דאמר לה ארבעה בחמשה. הא רבית מעלייתא הואי ועוד היינו מלוה לא צריכא דארווח לה זימנא ע"כ: ופרש"י שם ז"ל המקדש במלוה דאמר התקדשי לי במנה שהלויתיך אינה מקודשת דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קדושין ומלוה להוצאה נתנה וכבר הם שלה ומעות אחרים היא חייבת לו: בהנאת מלוה מפרש לה ואזיל אילימא דאזקפה מעיקרא ארבעה בחמשה והשתא אמר לה התקדשי לי בזוז חמשי: ריבית מעלייתא הוא. ואמאי קרי ליה הערמת ריבית: ה"ג ועוד היינו מלוה שאף הזוז הזה כבר מחויובת ועומדת: לא צריכא דארוח לה זימנא זמן הלואתו ואמר לה התקדשי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך אולי ואפילו לאגר נטר דמי כלל ואם פירש לה כך מקודשת והערמת ריבית הוא דהויא ולא ריבית גמור דלא קץ לה מידי ולא מידי שקיל מינה וכל שכן אם מחל לה כל המלוה ואמר לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנאת מלוה. אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה עכ"ל:
ועל האי פירושא הקשו התוספות שם וכתב ז"ל ומה שפרש"י דריבית קצוצה לא הויו כיון שאין האשה נותנת לאיש כלום לא נהירא כיון שהוא נותן לה זה הפרוטה בקדושין ולא נתן לה כלום הוי כאילו נתנה לו פרוטה ממש והוי ריבית גמור: וכי ההיא דמנה אין לי חטים במנה יש לי שייך לקרות הערמת ריבית שמערים דלא הוי אגר נטר לי והם פירשו בשם ר"ת דאיירי הכא שהיתה חייבת מעות לאדם אחר והגיע זמנו לפרוע ובא זה ונותן למלוה פרוטה לארווחי לה זימנא וקדשה באותה הנאה
ולעניות דעתי נראה כי קושיתם זו איננה ממה שיקשה כי יש לתרץ לדעת רש"י דכיון שלא התנה שום דבר בשעת ההלואה גם בעת הרווחת הזמן לא קצץ על דבר מסויים ולא בא לו מידה שום דבר אלא אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך אינו נקרא ריבית קצוצה: כי לדעתו ז"ל ריבית גמור הוא כשקצץ בשעת ההלואה או בעת אריכת הזמן וגם הגיע איזה דבר למלוה מיד הלוה:
והרי"ף ז"ל הסכים לפירוש רש"י וכתב ז"ל הנאת מלוה היכי דמיא: כגון דמטא זימניה למיגבא מנה וארווח לה זימנא ואמר לה בההיא הנאה דמרווחנא ליך עד זמן פלוני מיקדשא לי ואי קשיא לך היכי אלימא הנאת מלוה ממלוה גופה: לא קשיא הנאת מלוה איתא ולהכי מתקדשת בה ומלוה גופה ליתא דתתקדיש בה דקיימא לן מלות להוצאה נתנה עכ"ל וכן העתיק הרא"ש ז"ל ולזה הסכים הרשב"א ז"ל בחידושיו:
וקשה לי על פירוש זה כי איך יתכן שתהיה כח הנאת מלוה גדול ועדיף ממלוה עצמה ואם אמרנו שהמקדש במלוה אינה מקודשת כיון שאינו נותן לה שום דבר דילפינן קיחה קיחה משדה עפרון שצריך ליתן לה איזה דבר שתתקדש בו גם המקדש בהנאת מלוה אינו נותן לה שום דבר לכשתתקדש בו. ומה שכתב הרי"ף ז"ל דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתא אני שמעתי ולא אבין שאם מחילת החוב כולו לא חשבנו למתנה למה נחשוב אם כן הנאת מלוה למתנה שהיא גם כן מחילת חוב שהרי הוא מקדשה באותה פרוטה שהיתה ראויה ליתן לו או לאחר בשביל הרווחת הזמן והוא לא קבלה ממנה:
ואפשר שמפני זה לא בחר הרמב"ם ז"ל בפירוש הלז שכתב (בפרק חמישי מהלכות אישות הלכה ט"ו) ז"ל. המקדש בהנאת מלוה הרי זו מקודשת כיצד כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז ואמה לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארוויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום ואיני תובעה ממך עד זמן פלוני הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה ועד סוף זמן שקבע ואסור לעשות כן מפני שהיא כרבית ופרשו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשומען עכ"ל. וכתב הרב המגיד שם ז"ל המקדש בהנאת מלוה וכו' שם אמר אביי וכו' ובהלכות פירשו וכו' ורבנו ז"ל לא ישרו בעיניו דברי ההלכות דאי אפשר שתועיל יותר הנאת מלוה ממלוה עצמה וכיון דבשעת הקדושין אינו נותן לה דבר לא עדיף הרווחת זמן ממלוה גופה וכן דעת רבנו חננאל ז"ל ולזה הפירוש הנאת מלוה שעתה נותן לה מעות בהלואה ומרויח לה זמן שקובע לה זמן לפירעון והרמב"ן והרשב"א ז"ל מסכימין לדעת ההלכות וראוי לחוש לדבריהם וכו' עכ"ל:
אמנם גם לפירוש הזה יש להקשות ראשונה שאם התנה כן בשעת ההלואה הנה הוא ריבית קצוצה ולא הערמת רבית. ועוד מה הרוחנו באמרנו שהתנה כן בשעת ההלואה שאף על פיו שהוא נותן לה ההלואה עתה הנה הוא אינו מקדשה בהלואה אלא בהרוחת הזמן ועדין לא הגיע לה ממנו שום הנאה כי אם שמחל לה אותה פרוטה שהיה לה ליתן לו או לאחר בשביל אריכת הזמן: ונראה לי לתרץ כי ריבית קצוצה לדעתו ז"ל אינו אלא כי אם כשקצץ בזמן ההלואה להוסיף איזה דבר על עיקר הלואתו כאילו תאמר שהלוהו ארבעה דינרים בחמשה או סאתים חטים בשלש אבל אם לא הוסיף שום דבר על עיקר ההלואה אלא שהוסיף זמן על הזמן הראשון ונוטל איזה דבר בשביל הרווחת הזמן זה אינו אלא אבק ריבית וזה פירוש ההלכה לפי דעתו ז"ל. שהלוה לה דרך משל מאתים זהובים לחודש אחד ואחר כך באותו מעמד קודם נתינת המעות האריך לה הזמן עד שלשה חדשים על מנת שתתקדש לו באותה פרוטה שהיא היתה רוצה ליתנה לו עבור אריכת הזמן וקדשה בה הרי זו מקודשת והמדקדק בלשונו יראה שזה הוא דעתו שהרי כתב כגון שהלוה אותה עתה מאתים  זוז הנה כבר אמר שהלוה אותה לאיזה זמן בלי שום תנאי וכתב עוד ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארוויח לה במלוה זו שתהיה בידך כך  וכך יום וכו' הנה בהכרח צריך שנאמר שהרוחת זה הזמן הוי תוספת הזמן הראשון ובודאי שבתחלת דבריו קבע לו איזה זמן וזו היא הוראת דבריו דאי לא תימא הכי היה לו להשמיט תיבת ארווח ולכתוב בלשון הזה ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הזמן שתהיה הלואה זו בידך כך וכך יום אלא ודאי נראה שזהו דעתו ז"ל בלי ספק:
ועל הקושיא השנית נראה לי לומר לפי דרכנו זה כיון שקודם שקבלה המעות האריך לה הזמן והיא היתה רוצה ליתן לו איזה דבר בשביל הרוחת הזמן כאשר כתבנו הנה היכולת בידו לעכב אותה פרוטה אצלו שהיא שלו והוא לא עשה כן אלא נתן לה כל מעות ההלואה ואותה פרוטה שהוא נותן  לה עתה משלו. זהו מה שנראה לי להליץ בעד הרמב"ם ז"ל והנה הרב בעל העיטור הסכים לדעת הרמב"ם ו"ל וכפי עדות הרב המגיד זה הוא גם כן דעת רבנו חננאל ז"ל ועם הביאור הזה השיכותי את תלונות קצת מן המפרשים עליו והראב"ד בהשגותיו פירש בדרך אחרת וכך כתב שם אמר אברהם הראשונים פירשו כגון שהגיע זמן המלוה ליפרע ומעותיו בידו מזומנים לפרוע והיא היתה נותנת מיד ברצון דינר למי שמאריך לה הזמן חדש אחד והאריך לה בשכר הקדושין מתקדשת וזהו דארוח לה זימנא וכל שכן מה שכתב הוא עכ"ל:
והנה אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא לחקור על ההפרש שבין הסברות האלה לענין הדין ונאמר כי המקדש בהנאת מלוה כפי דעת הרמב"ם ז"ל הנה היא מקודשת לכל הסברות ואולם כי רש"י ז"ל והעומדים בשיטתו יודו בזה הוא דבר ברור ואין בו ספק שהרי הם פירשו שהאריך לה הזמן אחר נתינת המעות ובשעת הקדושין לא נתן לה שום דבר אלא שקדשה באותה הנאה שהיא היתה נותנת לו או לאחר בשביל אריכת הזמן ואף על פי כן אמרו שהיא מקודשת וכל שכן אם האריך לה הזמן קודם נתינת המעות וקדשה באותה הנאה שהיא מקודשת שהרי היא נהנית באותה הלואה מיד עד סוף הזמן שהתנה עמה. והראב"ד ז"ל בביאור הודה בנושא של הרמב"ם ז"ל שהרי אחר שאביא פירושו כתב בסוף דבריו וכל שכן מה שכתב הוא וכן כתב הרב בית יוסף וכמו שיתבאר במה שיבא:
אמנם המקדש במלוה כפי דעת הרי"ף ז"ל וסיעתו אין ספק אצלי שאינה מקודשת לדעת הרמב"ם ז"ל כי לא חלק עליהם בפירוש ההלכה לבד. אלא גם בענין הדין שהרי כתב הלוה אותה עתה וכו' הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף הזמן שקבע נראה בביאור מדבריו שקדם הקדושין למסירת המלוה. וזהו מה שכתב שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו. דמשמע שבשעת הקידושין יש לה הנאה וכן כתב הרב בעל הטורים בשם רבנו חננאל ז"ל ולא כפירוש הרי"ף וסיעתו שקדמה מלוה לקדושין שבשעת הקדושין כבר עברה הנאת המלוה אמנם דעת הרב בעל העיטור כפי מה שכתב דבריו הרב בעל הטורים צריכים תלמוד אם חולק על רש"י ז"ל וסיעתו גם בענין הדין כי יש לאומר שיאמר שלא נחלק עליהם אלא בפירוש ההלכה לבד שכך כתב הטור אחר שהביא דעת רש"י ז"ל ובעל העיטור כתב שאין בו איסור אלא אם כן אמר לה הריני מלוה לך מנה עד זמן פלוני על מנת שהתקדשי לי בההיא הנאה וכיון דלא קץ לאו ריבית הוא אלא אבק ריבית עד דאמר לה ארבעה בחמשה ונראה כי לא ישרו בעיניו דברי רש"י ז"ל מפני שאביי אמר בסוף דבריו ואסור עשות כן מפני הערמת ריבית וכיון שכפי פירוש רש"י אין כאן איסור ריבית לדעתו לכן פירש שבתחילת ההלואה התנה עמה שתתקדש לו ומפני שלא קצץ עמה כמה יקח ממנה אין כאן ריבית אלא אבק ריבית אבל לענין הדין אפשר שיודה לרש"י ואין בידי להכריע אלא שכפי דברי הרב בעל הטורים ראה שגם לענין הדין נחלק על רש"י שהרי אחר שהביא דברי הרב בעל העיטור כתב וכן כתב רבנו חננאל שאם היה לו מלוה בידה ומרויח לה הזמן ומקדשה אינה מקודשת אלא שמלוה לה עתה עד זמן פלוני הנה השוה דעת הרב בעל העיטור לדעת רבנו חננאל ורבנו חננאל כתב בפירוש שהרוחת זמן אחר המלוה אינה מקודשת ובביאור כתב כן הרב בית יוסף שעל דברי הר"מ שכתב הטור כיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה, בארוחת זמן מלוה דמעיקרא הוי ספק קדושין כתב ז"ל כלומר היכא דבשעה שהלוה לה אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הרוחת זמן שארו לך במלוה זו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל פשיטא שהיא מקודשת בודאי לדברי הכל אבל היכא דקודם לכן היה לו מלוה בודה ועכשיו אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הרוחת זמן שאני מרויח לך באותה מלוה שאת חייבת לי וכדברי רש"י והרי"ף ז"ל דבהא פליגי רבנו חננאל והעיטור הוי ספק מקודשת עכ"ל: למדנו מדבריו שדינו של הרמב"ם אמת לדעת כולם וכמו כן למדנו שדעת ר"ח והעיטור שוים ושניהם חולקין על רש"י ומעתה מבואר למה הרב בשלחנו בסעיף ט' הביא הדין סתם בלי מחלוק' ובסעיף שלאחריו הביאו במחלוקת מפני שהדין הראשון הוא דעת הרמב"ם ז"ל וכלם מודים בו כאשר כתבנו אבל הדין השני הוא דעת רש"י וסיעתו ולכן כתב בו ויש אומרים שאינה מקודשת מפני שהרמב"ם ורבנו חננאל ובעל העיטור נחלקו עליו:
ומעתה נבוא להשיב לשואלנו דבר אשר נשאלנו על ראובן שהלוה לרחל בת לוי חמישים פרחים בשטר למשך חצי שנה ובתשלום הזמן האריך לה עוד שנה אחת על מנת שתתקדש לו באותה הנאה ונתרצתה הנערה בדבר הזה: לזה אשיב ואומר שכפי אשר כבר כתבנו ודאי של דעת הרמב"ם וסיעתו אינה מקודשת יען שהמלוה קדמה לקדושין וצריכא קדושין אחרים אם רוצה לקיימה ואם לאו אינה צריכא הימינו גט ומותרת היא לכל אדם ואף לכהונה אבל לדעת הרי"ף וסיעתו קדושיה קדושין גמורים ואם רוצה לשלחה צריכא ממנו גט ואין צריך לומר שאסורה לכהונה: ואם כן אנו בעניותנו ידענו שקצר שכלנו לפעמים מלהבין דבריהם כל שכן להתחכם ולהכריע בין החכמים הגדולים האלה שהם עמודי ההוראה ולכן נאמר עם הר"ם שכתב הרב בעל הטורים בשמו ז"ל וכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה בהרוחת זמן דמעיקרא הוי ספק קדושין:
ומה מאד נפלאנו על הרב בית יוסף איך פסק כהרי"ף וסיעתו בחומרת אשת איש בלי ראיה ברורה ואין לומר שהוא פוסק בזה להחמיר  כיון דלהרמב"ם ז"ל אינם קדושין יען כי חומרא זו אתי לידי קולא כי לדעת הרי"ף ז"ל וסיעתו אם בא אחר וקדשה אחר אלו הקדושין אין הקדושין תופסין בה שאשת איש גמורה היא ולהרמב"ם וסיעתו קדושי השני קדושין ודאי ואין לומר שכבר נשמר מזה במה שכתב בסוף דבריו ויש אומרים שאינה מקודשת. כי כבר למדונו אבותינו והוא האמת בעצמו שכל מקום שהרב ז"ל פוסק סתם ואחר כך הביא סברת היש אומרים שדעתו לפסוק כסברא הראשונה ולא כתב היש אומרים אלא להודיע שיש חולקין בדבר לכן אני אומר שהפסק המחוור הוא שנפסוק בענין זה וכל כיוצא בזה שהיא ספק מקודשת וכן נראה מדברי הרב המגיד ז"ל שכתב וראוי לחוש לדבריהם [ר"ל לדברי הרי"ף וסיעתו] וכן כתבו רוב האחרונים ז"ל וכזה ראוי לדון ולהורות:
הכלל העולה מדברינו הוא שהאשה הזאת מקודשת מספק לראובן הנ"ל כיון שהדבר תלוי במחלוקת הפוסקים המפורסמים אנשי השם ואין בידינו ראיה להכריע ביניהם. לכן ראוי לנו להחמיר בדבר בין לענין קדושים בין לענין גיטין כדי לצאת מכל הספקות: זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה שיחיה:
תם ונשלם בשלהי אדר ראשון דהאי שתא התקס"ז ליצירה
נאם הצעיר חיים בנימן די אברהם הכהן ס"ט