שאלה נא חולה שהרופאים אמדוהו למיתה מה דינו להשקותו או להאכילו תרופה ספק תרפאהו רפוא' שלימה ספק תקרב מיתתו אם נאמר טוב שימות ודאי בידי שמים וידנו אל תהי בו כיון שהממית את הגוסס חייב מיתה או דילמא מוטב לבחור הרע במיעוטו וכיון שזה ברי וזה שמא אין משגיחין בשמא במקום ברי ואם ימות מחמת אותה תרופה אין בזה עון אשר חטא כיון שסופו למות וגברא קטילא קטיל יורה המורה ומהתמ"ש:
תשובה רעי אהובי וידידות נפשי ראה  ראיתי את דברי שאלתך ונועם אמרתך וצחות לשונך ומה נמלצו לחכי דבריך ובאמ' שנפלא נפלאתי ותמה תמהתי בראותי את עומק השאלה וכובד העניין בחשבי מי אני לתרץ קושיות ובעייות ולהשיב תשובות והוייות אין זה נמסר אלא לחכמים ולרבנים ולא לצעירים ותלמודי' וכל שכן בנדון כזה שלא מצאנו לה ראייה מפורשת לא בגמרא ולא בשום פוסק ולכן הייתי פוסח על שתי הסעיפים אם אשיב אם לא אשיב אבל כיון שלא אוכל להשיב פניו ריקם ולשלח אותו בלתי תשובה מוכרח אני לבטל רצוני מפני רצונו הטוב ולעזוב דעתי החלושה מפני דעתו הרחבה ואם כן אשאל מאל עליון יפתח רוחי ושכלי להשיב לשואלי:
קודם כל דברו וראשית כל בכורי כל נטה  לבי ודעתי בתחילת העייון לאסור ממה שכתב הרמב"ן ז"ל בפירו' התורה של פרשת אם בחקותי ז"ל והכלל כי בהיות ישראל שלמים לא יתנהג ענינם בטבע כלל וכו' עד שלא יצטרכו לרופ' ולא להשתמר בדרך מדרכי הרפואו' כלל כמו שאמר כי אני רופאך והאריך עוד לשונו שם ואמר דמה חלק לרופאים בבית עושה רצון ה' וכו' ושלפיכך נחשב לאשמה דרישת הרופאים לאסא המלך וחתם דבריו שזו היא כונת' ז"ל באומרם ורפא ירפא מכאן שנתנה רשות לרופא לרפאות לא אמרו שנתנה רשו' לחולה להתרפאות אלא כיון שחלה החולה והוא לא היה מעדת ה' שחלקם בחיים ובא להתרפאות אין לרופא לאסור עצמו ברפואתו לא מפני חשש שמא ימות בידו אחרי שהוא בקי במלאכה ההיא ולא בעבור שיאחר כי ה' לבדו הוא רופא כל בשר שכבר נהגו וכו':
הרי בהדיא מתוך דבריו בנ"ד אעיקרא דדינא פרכא דהשתא ומה אפילו לרפואת סתם בדליכא שום חשש ידוע היה אסור אם לא דכתב רחמנא ורפא ירפא ונתנה רשות לרופא לרפאת בחשש קירוב מיתה מבעיא ואם בדוחק התירה תורה לרופא לרפאת דהא על כל פנים אסור לחולה להתרפאות מי הוא זה אשר ימלאנו לבו לגזור אומר דכשהתירה בכל עניין התירה אפילו בדאיכא חשש קירוב מיתה הבו דלא להוסיף לעלות ב' מדרגות דתפס' מועט תפסת תפסת מרובה לא תפסת:
ועוד דסברא הוא דטוב שימות מחמת חליו משימות מחמת תרופה אע"פ שזה ודאי וזה ספק וזה מטעמי טובא חדא דכשהוא מת מחמת חליו אין אנו ממיתים אותו בידים אלא הוא מת מעצמו והוי כמי שטובע בנהר שמי שיכול להציל ואינו מציל אינו חייב מיתה משום רוצח אלא עובר על לאו דלא תעמוד בלבד ומי שאינו יכול להציל פטור מכלום דאין אדם מצווה לעשו' יותר מיכולתו והשתא בנדון שלפנינו הואיל שמחמת אותה תרופה אפשר שנמיתהו בידים ונהיה ממש רוצחים ויחול עלינו חייוב מית' הוי כמי שאינו יכול להציל שפטור מכלום תדע דהא כל אדם חייב להטיב ולהועיל את חברו כפי יכולתו משום ואהבת לרעך כמוך ומכ"ש לאביו ולאמו שהם הוריו ואע"פ כן אסיקנ' בפרק הנחנקים דף פ"ד עמוד ב' רב פפא לא שביק לבריה למשקל סילוא מר בריה דרבינא לא שביק לבריה למפתח כוותא ומדברי הרי"ף והרא"ש משמע דאפי' בדליכא אחריני דלעבדו להו אסור דלא כהרמב"ם בפ"ה מהלכות ממרים שחילק בין איכא אחר לליכא אחר אבל הרב בית יוסף נטה אחרי הרי"ף והרא"ש שכן נראה מלשונו שכתב בי"ד סימן רמ"א סעיף ג' ז"ל וכן אם הוא מקיז דם או רופא לא יקיז לאביו ולא יחתוך לו אבר אע"פ שמכוין לרפואה עד כאן ואם תאמר והלא בטל המפה כתב בהגהותיו בד"א כשיש שם אחר לעשות אבל אם אין שם אחר לעשות והוא מצטער הרי הוא מקיז וחותך לו כפי מה שירשוהו לעשות אין זה קשיא כי הרב הנ"ל הלך בשיטתיה דהרמב"ם ולפלוגי על הרב בית יוסף אתא ולא לפרושי דבריו אם כן כשם שאסור לבן להקיז לאב אע"פ שמכוין לרפואה ולטובתו משום חשש דילמא מזיק ליה ואתי לידי חייוב מיתה כמו כן בנ"ד יהיה אסור להשקות לחולה תרופה כזאת דילמא קטיל ליה בהדה ואתי לידי חייוב מיתה אע"פ שהוא מכוין לטובתו כ"ש שמי מהרופאי' יהיה ערב שזה החולה שאמדוהו למיתה ודאי ימות כיון שכל חכמת הרפואה אינה מיוסדת אלא על אדני תוהו ואבני יסודה אבני בהו סברות חלושות אומדנות בעלמא ואומדנות לאו מילתא היא כדאמרינן בכמה דוכתי וטעות שכיח ומעשי' בכל יום יוכיחו עד שלפעמי' אנשים שאמדום למית' חיו והאריכו ימים והולידו בנים ואף כי סמכינן אאומדנא דרופא לחלל שבת בשביל חולה ולהאכילו ביום הכפורים מהתם ליכא למשמע מידי דשני התם דאפילו איכא ספקי טובא מחללים את השבת ואפילו לחיי שעה שוחי בהם אמר רחמנא ולא שימות בהם ואם יחללו את השבת   או יאכילוהו ביום הכפורים לא יבוא מפני זה שום רע לחולה ולעולם הוא לטובתו ולפיכך אזלינן לקולא אפילו בדאיכא ספק כל דהו ולא סמכינן אאומדנא דרופא משום דחשבינן לה בוודאות אלא משום שהיא מולידה ספק ודי באותו ספק לחלל שבת ולהאכילו ביום הכפורים אבל בנ"ד אינו כן דמאי דחשבינן שהוא לטובתו אפשר שיהיה לרעתו ומאי ספק נפשות להקל שייך הכא כיון דאפשר שיהיה קולא דאתי לידי חומרא כ"ש דמה ענין שבת אצל נ"ד ואין לדמות זה לזה כיון דבכל מתרפאין פי' במקום סכנה חוץ מעכו"ם וג"ע וש"ד כדאיתא בפסחים פרק כל שעה דף כ"ה ולא מבעיא דאין מתרפאין בגופה של עבירה אלא אפילו באבק של שלוש אלה אין מתרפאין כלל דהא אסרו למי שנתן עיניו באשה והעלה לבו טינא ואמרו הרופאי' שאם לא תבעל לו שימות שלא ידבר עמה אפילו שיהיה פנויה כדאיתא בסנהדרין פ' בן סורר ומורה דף ע"ה ובעצי אשרה גם כן אין מתרפאין אפי' במקום סכנה אע"ג דאי אכיל מנייהו או שאיף בהו לא פלח ע"ז אם כן בנ"ד דאיכא למיחש דילמא יבוא לאכשולי בגופה של עבירה דהיינו ש"ד בידים נראה דעל אחת כמה וכמה דאין מתרפאין כלל ועוד אפילו אם נודה שמותר להביא את האדם לידי סכנת קירוב מיתה כדי להצילו ממיתה ודאי אפשר שיהיה זה בענינים אחרים וכגון ההוא עובדא דארבעה מצורעים ודדמי ליה אבל בענין חולי כיון שמשמיא רדפי ליה אפשר דאיכא לפלוגי תדע דבפרק בן סורר ומורה דף ע"ב עמוד ב' על הא דאמר רב הונא קטן הרודף ניתן להצילו בנפשו פריך יצא ראשו אין נוגעין בו שאין דוחין נפש מפני נפש ומשני שאנו התם דמשמיא קא רדפו ליה הרי בהדי' דכל היכא שוש לתלות המיתה ברצון הבורא אין להשתדל כל כך בהצלתו עד שנדחה נפש מפני נפש ואם ימות רצונו יתעלה הוא ומי יאמר לו מה תעש' הכא נמי בנ"ד נאמר כיון שכל חולי טבעו של עולם הוא ואם ימות זה האיש יש לחלות שכן רצונו יתעל' ואדרבא חייוב הוא לחלות ברצונו ולא בקרי והזמן מה לנו ולצרה להכניס עצמנו בסכנת רציחה כדי להצילו דמוסכם הוא שההורג את הגוסס בידי שמים נהרג עליו דהרי הוא כחי לכל דבריו וכדאית' בסנהדרין פ' הנשרפין דף ע"א ומות ודאי בידי שמים ולא ימות ספק בידי אדם דהאי ודאי עדיף  מהאי ספק:
עוד ראיתי לאסור ממה שכתב הרמב"ן בתורת האדם בשער הסכנה ז"ל הרופא כדיין מצוה לדון ואם טעה בלא הודע אין עליו עונש כלל כדאמרינן שמא יאמר הדיין מה לי בצער הזה ת"ל ועמכם בדבר המשעט אין לדיין אלא מה שעיניו רואות ואע"פ כן אם טעה ונודע לב"ד שטעה משלם מביתו על הדרכים הידועים ואע"ג דהתם אם דן ברשות ב"ד פטור מן התשלומין אלא שאינו פטור מדיני שמים עד שישלם הנזק ויגלה על המיתה הואיל ונודע שטעה והזיק או המית בידים וכן אמרו בתוספתא דב"ק וכו' והשתא כיון דרופא כדיין ניחא דמחייבינן ליה לרפאת אע"פ שאפשר שיטעה כל היכא שהוא אינו רוא' שום חובה לעצמו דאין לדיין אלא מה שעיניו רואות ואם יטעה לביה אנסיה ואין בכך כלום כיון שהוא בקי באומנותו ואינו רואה שום טעות ואם אחר כך יגלה מלתא למפרע דטעה ישלם מביתו ויגלה ואינו יכול להמנע עצמו מלרפאת בשביל זאת החששה ואם עשה כן הרי זה שופך דמים כמו הדיין שהגיע להוראה וחושך עצמו מן הדין דנאמר עליו ועצומים כל הרוגיה אבל כשהדיין רואה חובה לעצמו ואינו יודע להיכן הדין נוטה מי מחייבינן ליה לפסוק הדין כדי שאחר כך אם נמצא שטעה ישלם מביתו בודאי זה הדבר שאין הדעת סובלתו ופשיטא דלא מבעיא דיכול הדיין להמנע עצמו אלא אפילו אם ירצה לפסוק הדין אינו יכול ואסור ואם כן בנ"ד גם כן נראה דכיון שהרופא רואה חובה לעצמו שהוא מסופק אם ירפאהו או אם ימיתהו ויהיה חייב לשלם מביתו ולהגלות דאינו חייב לרפאתו אדרבא נראה דאסור:
ומה נדבר ומה נצטדק אם נשמע לדברי הראב"ע והרב רבינו בחיי ז"ל שהסכימו כאחד לאסור רפואות מכל וכל כשהחולי הוא מבפנים ופירשו דורפא ירפא דקאמר קרא היינו דווק' במכ' חוץ וזהו לשון הראב"ע ורפא ירפא לאות שניתן רשות לרופאים לרפא המכות והפצעים שיראו בחוץ רק כל חולי שהוא בפנים בגוף ביד השם לרפאתו ופירש עליו בעל מקור חיים ז"ל ולהתיר דבר הרופאים דברי יחיד הם כי האמת להאמין ולהשען ישר דרך על בוראו ולא טל בינתו וכן בדרך המזלות ובדרך הרפואות כי הכתוב אמר כי אני ה' רופאך ואין צורך לעשות רופא אחר שותף עמו וכן אמר והסירותי מחלה מקרבך וברך את לחמך ואת מימיך והפך זה אשר לא תוכל להרפא גם כחוב באסא גם בחוליו לא דרש את ה' כי אם ברופאים גם כתוב מחצתי ואני ארפא עד כאן לשון הראב"ע ז"ל וזה לשון רבינו בחיי ז"ל ומה שאמרו חז"ל מכאן שניתנה רשות לרופא לרפאת לא אמרו אלא במכה שבחוץ שהכתוב מדבר בה אבל חולי בפנים אין זה תלוי ביד הרופא אלא ביד רופא כל בשר אשר בידו נפש כל חי עד כאן:
אבל באמת אין להשגיח בזה בדברי שני הרבנים האלה כיון שאינם פוסקים ולא מצינו שום פוסק שיעשה זה החילוק וכמו שכתב בטל מטה משה אם כדבריהם כן הוא למה הורו לנו חכמים ז"ל בכמה דוכתי בתלמוד עניני רפואות בפרק המוציא במסכת שבת ובפ' מי שאחזו במסכת גטין ובפי אין מעמידין במסכ' ע"ז ובפ' אין בין המוד' בנדרי' ורובם על עניני מכות פנימיות ואם לא ניתן רשות לרפאת מכות הללו וכי עשו תקנה לעוברה עבירה גם מה דאיתא בב"ח פרק הפועלים שמואל ירחינאה אסייה דר' הוי חלש ר' בעיניה וכו' והתם במכות פנימיות שבאות על ידי  ה' מיירי וחלילה להו לשני המאורו' הגדולים לעשו' מה שלא ניתן רשות לעשותו אלא מה שאמרו שניתן רשות לרופא לרפאת בכל עניני רפואות קמיירי הן פנימיות הן חצוניות עד כאן לשון בעל מטה משה  לענינינו:
וכן משמעות דברי הרמב"ן ז"ל אלא שאסר לחולה להתרפא' ולפי האמת האידנא כשם שמותר לרופא לרפאת ומצוה קא עביד כמו שכתב הרמב"ן עצמו בשטר הסכנה דהאי רשות רשות דמצוה היא לרפאת ובכלל פקוח נפש הוא כך מותר לחולה להתרפאת ומצוה קעביד וחיי' לעשות כל השתדלותו ואם הוא מתרפ' מתחייב בנפשו דהיאך יעלה על הדעת דלחולה יהיה אסור להתרפאת ולרופא מותר לרפאת ושזה יעשה אסור וזה יעשה מצוה בענין אחד בעצמו דודאי אם לחולה אסור לרופא גם כן צריך שיהי' אסור בהכרח משום ולפני עיור לא תתן מכשול ודברי הרמב"ן אינן סותרים דעתינו זה אדרבא הם מורים אותו באצבע שכתב בריש דבריו והכלל כי בהיות ישראל שלמים וכן רבים לא יתנהג ענינם בטבע כלל וכו' הרי בהדיא שלא דבר הרמב"ן ז"ל אלא בזמן שהיו ישראל יושבים על אדמתם ורובם ככולם היו צדיקים והיתה השגחתו ית' פרושה על הכלל ועל הפרט ולא היה ענינם מתנהג בטבע כלל ולפיכך משכחת שפיר באותו זמן שהחולה יהיה חוטא כיון שהוציא עצמו מן הכלל וכאילו כפר בהשגחתו ית' ואע"פכ הרופא יעשה מצוה שאע"פ שחטא ישראל הוא וחייב לעשות הרופא כל השתדלותו להצילו דרך טבע כיון שהוא בעונו מנע ממנו הטוב שיזכה להתרפאת בדרך השגחיי אבל בזמן הזה בעונותנו הרבים דיש מזל לישראל והכל תלוי במזל ונסתלקה שכינה למדור העליון ועונותינו מבדילים בינינו ובין אלדנו ועולם כמנהגו נוהג לא מבעי' דאינו חוטא מי שמשתדל להתרפאת דרך טבע אלא מצוה קעבי' ואדרבא זד יהיר לץ שמו אם סומך על הנס דמי יאמר בזמן הזה זכיתי לבבי טיהרתי מחטאתי כדי שיתנהג ענינו דרך נס עד יראה וישקיף ה' מן שמים וישיב בנים לגבולם ושארית ישראל לא יעשו טולה וכימי צאתנו ממצרים יראנו נפלאות:
באופן דבעיקר הדין ליכא לאסתפוקי כלל  דמותר גמור בין לרופא לרפאת בין לחולה להתרפאות דתרוייהו כהדדי ננהו ותרוויהו מצוה קעבדי וזה לך האות תנינן בברכות פ' הרוא'  דף ס' אמר ר' אחא הנכנס להקיז דם אומר יהי רצון מלפניך שיהא עסק זה לי לרפואה ותרפאני כי אל רופא נאמן אתה ורפואתך אמת לפי שאין דרכן של בני אדם ברפואות אלא שנהגו אמר אביי לא לימא איניש הכי דתנא דבי ר' ישמעאל ורפא ירפא מכאן שניתנה רשות לרופא לרפאת ופירש רש"י וז"ל שאין דרכן של בני אדם ברפואות כלומר לא היה להם לעסוק ברפואות אלא לבקש רחמים והנה לפי הנראה בהא פליגי דר' אחא סבר אין החולה רשאי להתרפאת אלא שכן נהגו ולפיכך כמתנצל על מה שהוא מקיז דם להתרפאת דרך טבע מם שאין ראוי לעשות כן אלא רחמים למבעי מן קודם אלדא דשמיא אמר כי אל רופא נאמן אתה ורפואתך אמת לפי שאין דרכן של בנו אדם ברפואות כלומר אע"פ שאני מתעסק ברפוא' זאת לא חס ושלום אני עושה זה מפני שאני מאמין אמונה שלימה שיש כח ברפואות להבריא את החולה דרך טבע ובזאת אני בוטח ולא ברחמיך אל כי יודע אני כי אל רופא נאמן אתה ואתה הוא הממית והמחיה לא הרפואות כי הכל הבל בלתך ומה שאני מתעסק לא משום שראוי לעשות כן אלא משום שכן נהגו וזיל בקרתא זיל בנימוסא ואביי רוח אחרת עמו וסובר דאין צריך שום התנצלות דחובה הוא לעשות כל השתדלותו דרך טבע ושלא לסמוך על הנס ושניהם כאחד טובים להיות עיניו תלויות אל ה' מאין יבוא עזרי וגם להשתדל בכל מאמצי כחו ברפואות הנאותות להנצל מרעתו דרך טבע דאחוז בזה וגם מזה אל תנח ידיך ואז יברכך ה' אלדך בכל מעשי ידיך אשר תעשה ולפיכך הקשה ואמר לא לימא איניש הכי דתנא דבי ר' ישמעאל וכו' כלומר לאו משום מנהג הוא דישראל מאמינים בני מאמינים מתעסקים, ברפואות אלא משום שנתנה רשות והאי רשות רשות דמצוה ובכלל פקוח נפש הוא והזריז הרי זה משובח:
הרי קמן ברור כשמש בצהרים דחייב בין הרופא לרפאת בין החולה להתרפאת ואם קשיא לך היאך שמעינן חייובא מלשון נתנה רשות וכו' אגלה לך דעתי בזה ואולי יכשר בעיניך והוא דאילו לא נתנה תורה רשות לרופא לרפאת היה אסור לו לרפאת מדאג' מדבר פן יטעה ונמצא הורג בשוגג לפיכך בא הכתוב והבטיחו שאם באולי יטעה לא יחשוב ה' לו עון דכיון שהוא בקי באומנותו אין לדיין אלא מה שעיניו רואות והשתא כיון שהוסרה זאת החחשה מלבו ואין שום מונע שיעכבנו ממילא מצוה הוא עליו משום לא תעמוד על דם רעך ואם מתעצל הרי זה שופך דמים והנה לפי זה כמדומה לי שיש להביא קצת ראיה להתיר בנ"ד דיש לומר שכשם שהכתוב באומרו ורפא ירפא הוציא מלבן של רופאים חששת שגגה כמו כן הוציא חששת קירוב מיתה דתרוויהו כהדדי ננהו וכשם שלטובתו של חולה לא חיישינן למיתת החולה מחמת שגגת הרופא כמו כן לטובתו לא נחוש לקירוב מיתה וכשם שאם טעה הרופא פטור מכלום כיון שלא כיון להמיתו אלא להחיותו גם בנ"ד יהיה פטור כיון שכל כוונתו אינה אלא להציל נפשו מני שחת ולא עוד אלא דמסתברא טפי להתיר בנ"ד מלהתיר לרפאת סתם דהא כשחולה בעלמא מת מחמת שגגת הרופא הרופא הוא סבת מיתתו ממש דאפשר שאילו לא שגג לא היה מת והוא ממש רוצח אלא שפטור משום שלא כיון והוא מצווה שלא להמנע מלרפאת בשביל חששת שגגה אבל בנ"ד אפילו אם ימות מחמת אותה תרופה דיש לו דין רוצח סוף סוף לא דמי האי רוצח להאי רוצח דהראשון המיתו ממש ומנעו מלחייות חיים ארוכים וזה לא קירב אלא מיתתו וגברא קטילא קטיל דעל כל פנים היה מת לפי האומדנות מה שאין כן כשטועה הרופא ברפואתו דלפי האומדנות אילו לא טעה לא היה  מת החולה כיון דרוב חולים לחיים לכן נראה לי  ברור לענייות דעתי דמותר:
אלא שלא ראיתי בענין חמור כזה של פיקוח נפש לסמוך על סברא בלבד ולא נחה ולא שקטה נפשי עד שדרשתי וחקרתי קצת ראיות מקיימות ומכריחות סברתי זאת ובכללם מה שכתב בעל הגהות מימוניות בשם הירושלמי הביאו הכ"מ סוף פ"א מהלכות רוצח ז"ל בירושלמי מסיק אפילו להכניס עצמו בספק סכנה חייב וכתב עליו הטעם הכ"מ שהלה ודאי והוא ספק וכמדומה לי דק"ו דלא פריכא הוא לנ"ד דהשתא ומה כדי להציל את חבירו מסכנת ודאי חייב אדם להכניס עצמו בספק סכנה כדי להציל האדם עצמו מודאי מיתה לא כ"ש שחייב להכנס בספק קירוב מיתה אלא שקשה לי דלכאור' נראה דהירושלמי הזה חולק על תלמוד שלנו וזה דאיתא בבבא מציעא פ' איזהו נשך דף ס"ב תניא שנים שהיו מהלכים בדרך וביד אחד מהם קיתון של מים אם שותים שניהם מתים ואם שותה אחד מהם מגיע לישוב דרש בן פטורא מוטב שישתו שניהם וימותו ואל יראה אחד מהם במיתתו של חבירו עד שבא ר' עקיבא ולימד וחי אחיך עמך חייך קודמים לחיי חבירך נראה דסברת בן פטורא היא היא סברת הירושלמי שחייב אדם להסתכן כדי שלא יראה ברעת חבירו וכיון דר' עקיבא דקי"ל כוותיה חולק עליו אתיא ההיא מימרא דירושלמי דלא כהלכתא אלא דיש לומר דלעולם אתיא ככולי עלמא ועד כאן לא פליג ר' עקיבא אלא היכא דכשהוא מסתכן לא ניצול מפני זה חבירו אדרבא שניהם מתים וטוב שימות אחד ואל ימותו שנים אבל היכא שאם יסתכן אפשר שיעלו שניהם בהא  לא פליג ר' עקיב' ומודה דחייב להסתכן כיון דהלה ודאי והוא ספק ואם כן הדר הק"ו שדיקדקנו מדברי הירושלמי לחזקתו והוא שריר וקים:
עוד יש לי ראיה מפ"א דיבמות דף י"ב עמוד בכ' מאיתא התם אני רב ביבי קמיה דרב  נחמן שלוש נשים משמשות במוך קטנה מעוברת ומניקה קטנה שמא תתעבר ושמא תמות וכו' דברי ר' מאיר וחכמים אומרים אחת זו ואחת זו משמשת כדרכה והולכת ומן השמים ירוחמו שנא' שומר פתאים ה' והנה לפי קוצר שכלי פלוגתייהו דר' מאיר וחכמים בהא תליא דר' מאיר סבר מותר לעשות דבר שיש בו קצת אסור דהיינו הוצאת זרע לבטלה על המוך כיון שהוא דרך תשמיש כדי שלא תבוא הקטנה לידי סכנה ורבנן סברי מוטב שתבוא לידי סכנה ואל יחלל שם שמים בדבר אסור אבל יש לתמוה על רבנן היאך סבלו שתביא הקטנה עצמה לידי סכנה ולא סבלו שתעביד אסורא זוטא דגדולה סכנתא מאסורא וטוב יותר שיאסרו תשמיש לקטנה כל זמן דאיכא סכנתא וטל כרחין צריך לומר דבדבר מצוה כל היכא דהסכנ' אינא מבוארת ויש לחלות ברחמי ה' תלינן דומיא דהכא דמצוה שלא להפרד מתשמיש מטתו כדי להתיש כח יצרו ודומיא דמיל' דלא חיישינן האידנא ליומא דשותא ולא יש רוח צפונית מנשבת ובאלו ובדדמי להו אמרינן מן השמי' ירוחמו שומר פתאים ה' אם כן בנ"ד דהחולה כבר מסוכן והולך וכשהרופא מאכילו או משקהו אותה תרופה הוא עסוק במצוה שאין כמוהו בכל המצות דהיינו הצלת נפשות למה נחוש לסכנת קירוב מיתה נתלה ברחמי ה' שכיון שבזאת התרופה שני צדדי האפשר הם שוים הוא ית' יכריע לצד המועיל ואם אולי אירע הפך נדע נאמנה כי לא ידינו היו במעל אלא כך היה רצונו ית' והוא פעל כל זאת דאילו הי' חפץ בחייו היה מוציא הכח שיש באותה תרופה להועיל אל הפועל דכיון שהאפשרות שוה צריך מכריע מחוץ לצד מהצדדים ואם כן הוא הוא הפועל האמיתי והוא הממית והמחייה לא התרופה:
אחר כתבי כל זה עוד מצאתי און לי מהא  דשנינן בפ' אין מעמידין דף כ"ו עמוד ב' דאיתא התם אמר ר' יוחנן ספק חי ספק מת אין מתרפאין מהם ודאי מת מתרפאין מהם והא איכא חיי שעה לחיי שעה לא חיישינן פי' לספקא דחיי שעה מקמי אפשר דחיי טובא לא חיישינן ומנא תימרא דלחיי שעה לא חיישינן דכתיב אם אמרנו נבוא העיר והרעב בעיר ומתנו שם והא איכא חיי שעה אלא לאו לחיי שעה לא חיישינן ופרש"י ודאי מת מתרפאין היכא דידעינן שאם לא ירפאנו ודאי ימות ואין כאן ישראל לרפאתו מתרפאים מהם דגוי מאי עביד ליה הא בלאו הכי מיית ושמא ירפאנו הגוי ואין ספק דהאי ודאי מת לאו ודאי ממש קאמר אלא ודאי לפי האומדנות קאמר מדהביא ראיה ממעשה דד' מצורעים דאין לומר שכשאמרו אם אמרנו נבוא העיר ומתנו שם רצונם שודאי בלי שום ספק ימותו דמי אמר להם דודאי ימותו הרבה דרכים למקום אפשר שיזמין להם השם די מחסורם בדרך שלא עלה על לבם ושימצאו חן בעיני אחד מאנשי העיר שעדיין יש לו אוצרות תבואה טמונים והוא יכלכלם בלחם ובמים דבני ישראל רחמנים בני רחמנים ובין כך ובין כך או יכבשו האויבים את העיר והם ימלטו את נפשם דאינו מוכרח שיחרימו את כל העיר לפי חרב או שמועו' יבהלוהו ממזרח ומצפון ובפחי נפש יעלה מן הארץ ופחס ישבר ואין מרפא וליהודים יהיה אורה ושמחה אלא טל כרחין האי ומתנו שם לאו ודאי ודאי קאמר אלא כוונתם ודאי נמות לפי כל האומדנו' ונמצינו למדים דאפלו בכהאי גוונא דאין ודאות גמור בדבר אלא אומדנא קרובה לודאי אמרינן דלא חיישינן לחיי שעה וקרינן חיי שטה כל היכא שלפי אומדנותא ודאי ימו' ואם כן זכינו לדין וברור הוא בנ"ד שמותר לרופא להשקות או להאכיל לחולה תרופה ספק תקרב מיתתו ספק ירפאהו רפואה שלימה כל היכא שלפי אומדנותו ודאי ימות אע"פ שאין ודאות גמור בדבר אלא קרוב לודאי דעל הרוב אותם האומדנות הן אמיתיות ושפיר אמרינן רופא מאי עביד ליה הא בלאו הכי מת ושמא ירפאהו ולחיי שעה שמיהר להמיתו דשמא יחיה יום או יומים לא חיישינן ואי קשיא לך היאך אמרינן כאן דלא חיישינן לחיי שעה וביומא אמרינן דמפקחין עליו את הגל לחיי שעה כבר תירצו זה בעלי התוספות ז"ל באומרם דאיכא למימר דהכא והתם עבדינן לטובתו דהתם אם לא תחוש ימות והכא אם תחוש ולא יתרפא ודאי ימות וכאן וכאן שבקינן הודאי למעבד הספק הרי בהדיא דכל היכא דעבדינן לטובתו אין לנו לחוש ולא שבקינן הספק שהוא לפי כל האומדנות לטובתו בשביל חששת תקלה:
זהו מה שעלתה מצודתי היום ומה שנראה לענייות דעתי ולקוצר שכלי אם יסכים עמי המורה לצדקה היושב על כסא ההוראה שיחיה ויאריך ימים על ממשלתו אמן:
תם ונשלם ביום שלשה עשר לחדש אדר שני בשנת ליהודים היתה אורה ושמחה וששן ויקר:
אלה דברי הצעיר יעקב רי שלמה די מיזה
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאדיק עש זבנטי הויז פון דיא נייאי גאס