שאלה ו יששכר עתיר נכסין שלח מעירו  סחורות לזבולן היושב על צידון למוכרם שם בעדו ולשלוח לו תמורתם בסחורות אחרות כמנהג כל התגרים. ויהי כאשר הגיעו הסחורות של יששכר ביד זבולן מכרם ונעשו מעות בידו אבל לא שלח ליששכר חשבון המכירה ואין צריך לומר תמורת הסחורות אלא הלביש המעות בסחורות אחרות ומסתחר בהם ומרויח בממון חברו שלא ברשותו וכל עוד שיששכר שלח לו על ידי כתב ישלח לו חשבונו וממונו כי צריך מהם להרויח בהם לא אבה שמוע עד שהוצרך לצאת ממקומו ולילך עד צידון ומצא לזבולון איש מצליח וכל העם עונים ואומרי' שממעות יששכר עשה את כל הכבוד הזה ועתה טוען יששכר שחייב זבולון לתת לו כל הריוח או לפחות מחציתו כיון שבמעותיו הרויח ועתה יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בהגוזל קמא (ב"ק דף ק"ב ע"א וב') ת"ר הנותן מעות לשלוחו ליקח לו חיטין ולקח מהם שעורין שעורין ולקח מהם חיטין תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע א"ר יוחנן לא קשיא הא ר"מ  והא ר"י. ע"כ:
וכתב הרי"ף ז"ל שם ז"ל וכיון דקי"ל כר"י חזינן אם לסחורה נתן לו בתורת שותפות אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה באם הותירו הותירו לאמצע דאפילו לר"מ כיון דלסחורה יהבינהו ניהליה לא קני לה בשינוי ואם  לא נתן לו בתורת שותפות אלא לקנות בהם חיטין לסחור' ולא יטול ממנה כלום אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנ' ואם הותירו הותירו לבעל המעו'. וכן אם נתן לו מעות לקנות לו בהן חיטין לאכילה וקנה לו שעורים אם פחתו פחתו לשליח ואם הותירו הותירו לבעל המעות דלא אמרינן הותירו לאמצע אלא שנתן לו מעות בתורת שותפות ליקח בהן חיטין ולקח בהן שעורין שעורין ולקח בהן חיטין. אבל שלא בתורת שותפות בין לסחורה בין לאכילה אליבא דר"י חד דינא הוא אם הותירו הותירו לבעל המעו' ואם פחתו פחתו לשליח וכן הלכתא. עכ"ל: וכן כתב הרא"ש ז"ל שם:
והרמב"ם זל (בפ"א מהל' שלוחין ושותפין הל' ה') כתב ז"ל נתן לו מעות ליקח בהן חיטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהן שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה. ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעו'. עכ"ל: וע"כ נ"ל דמיירי שנתנם לו בתורת שליחות ולא לשותפות דהא בפ"ה שם הל' ב' כתב ז"ל לפיכך הנותן מעות לחבירו בתורת שותפות ליקח בהן חיטים לסחורה והלך וקנה שעורי' או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה חיטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל:
הרי שהסכים בפירוש לדעת הרי"ף והרא"ש ז"ל וכן הסכימו נמי רוב הפוסקים ז"ל. וא"כ בנדון דידן שזבולון הלך ושנה וקנה סחורות במעות חבירו להרויח בהם ולא עשה כאשר צוהו לשלוח לו תמורתם נלע"ד שחייב לכל הפחות לתת ליששכר חלק במה שהרויח במעותיו דמה לי שינוי זה מזה שקנה שעורים שלא צוהו משלחו ולא הזכירם  לו כלל? ואפילו לדעת הרא"ה ז"ל שחולק על הרי"ף במה שכתב שהכל לבעל המעות מודה שחולקין כמו שכתב הר"ן ז"ל שם בהגוזל. ועוד דאין לך מבטל כיסו של חבירו גדול מזה ואף על פי שאמרו שאין לו עליו אלא תרעומת היינו דוקא כשלא הרויח אבל כשהרויח מוציאין ממנו ממנו בע"כ וכן כתב הרמב"ם (בפ"ז מהל' שלוחין ושותפין הל' ו') ז"ל הנותן מעות לחבירו ליקח בהם פירו' למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו: אלא תרעומ' ואם נודע בראייה ברורה שלקח ומכר הרי זה מוציא ממנו השכר בע"כ עכ"ל. וא"כ בנ"ד שכל העם קול אחד אומרים שממעות יששכר עשה זבולון והצליח וגם זבולון אינו חולק עליהם כפי הנראה מדברי השאלה נראה לי דודאי לד"ה זכה יששכר במחצית הריוח:
איברא דלכאורה יש לחלק ולומר דההיא דהגוזל שאני משום שנתן מעות לקנות וזה קנה ואע"ג ששנה סוף סוף גמר שליחותו ואינו טוען שקנאם לעצמו ומסתמא אמרינן דזכו מעותיו לנותן ואפי' שיצא זה מכלל שליח לא חשבינן  ליה גזלן. אבל בנ"ד שזה נתן לו סחורותיו למכר וכבר מכרם לו ונעשו מעות ונגמר צוויו בזה ומה שחזר והלבישם פנים חדשות באו לכאן ואם כן מסתמא זה כיון לעצמו ולא לחבירו המשלחו לא אמרינן הכי שיש לו חלק בריוח דהא בדידיה קטרח ולעצמו כיון לקנות ואם כן במה יזכה זה ומי כיון לזכות לו. ואפילו לדעת הרמב"ם ז"ל בפ"ז מהל' מכירה שכתב ז"ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותן המעות על עצמי במלוה. ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלחו כמו שיתבאר בדין העסק עכ"ל. אפשר לחלק ולומר דהיינו דוקא כשזה נתן לו לקנות לו הסחורה ואף על פי שכיון לעצמו מכל מקום בתחילה נתנו לו המעות לקנות  לו סחורה זאת אבל בנ"ד דלא הוי הכי כמ"ש לעיל מי יאמר שזכה המשלח בריוח ובמה יזכה? תדע דהא התם פריך עלה מי הודיע לבעל החיטים שיקנה לו דמשמע שצריך דעת מקנה ומזכה וכשזה שנה שליחותו במה יקנה? ואם כן נראה לכאורה דשאני נ"ד מההיא דהגוזל ובנדון דידן כ"ע יודו דזכה זבולון בכל הריוח:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה נראה לי לומר שע"כ אנו צריכין לומר בההיא דהגוזל דאף על גב דשנה ומוכח שכיון לעצמו מ"מ אנן סהדי דכיון נמי לתת חלק למשלח אי הוי למחצי' שכר או הכל כשאינו מחצית שכר ומהיכא תיתי לן לומר שכיון לעצמו הא אפילו כשיאמר שכיון לעצמו לא מהימנינן ליה כיון שאין אדם נאמן לשוויי נפשיה רשע ולחוב לחבירו. וע"כ לומר כן בדברי הרי"ף הרא"ש והרמב"ם ולההיא פרכא דפריך בהגוזל על  רבי יוחנן מי הודיעו לבעל החיטים וכו' דמשמע מינה דבעינן דעת מקנה לו וכשאין דעת מקנה לא קני משלח. ר"י לא חייש להכלל וכן כתב הרא"ש שם בהגוזל. וכן משמע נמי מדברי הרי"ף ז"ל שאחר שכתב שהכל לבעל המעות כתב וכן הלכה. ואי הוי חיישינן להאי פרכא לא נפקא לן מידי בהאי פסק הלכה. ואם כן זכינו לדין דע"כ לומר סברא זו בההי' דהגוזל דאע"ג ששנה מ"מ שליחותי' קעביד לעולם וזכו לו מעותיו מכת האי סברא דאמרן דמסתמא לא משוי נפשיה גזלן גמור לקנות לעצמו. וא"כ מכח האי טעמא נמי בנ"ד נאמר דאע"ג דמתחילה לא נתנו לו המעות הללו להלבישם בזה כמו הני דלעיל מ"מ מסברא אמרינן דכיון לתת חלק לחבירו בריוח ושלא לגזול לו ולבטל כיסו בפרהסיא וכ"ש השתא שכפי דברי השאלה לא מצינו  שיטעון זבולון בפירוש שכיון לעצמו אלא בסתמא משיב דודאי זכה יששכר בחלק הריוח לפחות. ואפילו הרשב"א ז"ל שחולק על הרמב"ם כשיש עדים ששלח יד לעצמו או שאמר בפניהם שחוזר משליחותו מודה בסתמא שאינו נאמן (עיין במ"מ פ"ז מהל' מכירה הל' י"ב):
ותדע דמוכרחים אנו לומר ולחלק כמו שחלקנו וגם שהדין שלנו דין אמת שהרי כמה גדולים פסקו בפירוש בענין הפקדון שמי שהפקיד מעות ביד חבירו ונשתמש הנפקד במעות חבירו והרויח שחייב לתת לו חלק הריוח. ומסתמא הנפקד לעצמו כיון כי המפקיד בתור' פקדון נתנם לו לשומרם לו להיות מופקדות בידו ובטוחים ולא להשתמש בהם דאע"ג דחיוב באחריותם מ"מ לא ניחא ליה למפקיד למיקם עליה בדינא ואולי לא יהי' לנפקד לפרוע לו פקדונו ואם כן דעתו ודאי להיות מעותיו בידו ולא להסתחר בהם וזה שנשתמש לעצמו כיון בלי ספק ואפילו הכי כתבו הגדולים שנותן לו חלק בריוח ואם כן נראה דבנ"ד משעה שנעשו סחורות יששכר מעות ביד זבולון הוו להו פקדון גביה עד שישלח לו וזבולון שנשתמש בהם והרויח כיון שכל באי שער עירו מעידים שממעות יששכר עשה את כל הכבוד הזה ודאי שצריך ליתן לו חלק הריוח לפי דעת הגדולים האלה:
ולמען תהיה לי לעדה אביא דברי המאורות הגדולים האלה כפי מה שהביאם המרדכי בהגוזל ז"ל כתב רבנו האי גאון ז"ל ז"ל המפקיד מעות לחבירו אסור להשתמש בהן בלא רשות בעל הפקדון ואם עבר ושלח בהן יד חייב באחריותן ואם הרויח בהן נותן לו מחצית שכר עכ"ל: והקשה עליו רשב"ם דכיון ששלח בהן יד הוה ליה כגזלן ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזל' ואמאי יתן לו מחצית הריוח? ולא תרץ כלל: אמנם המרדכי כתב ז"ל ואני אומר דבמה שעבר קודם שתבעו לא עלה על לב הגאון לחייבו בריוח והיינו כמו שהוכחנו לעיל (ר"ל בתשובה שהביא לעיל מזה והיינו ההיא שאביא לקמן) ולא משוינן לגאון טועה בזה אך בכה"ג קאמר שזה תובע להחזיר לו פקדונו ששלח בו יד כדי להרויח ואינו רוצה להיו'  עמו קרוב לשכר ולהפסד דהתם אי מסרב ודחי ליה מיחייב נמי בריוח למפלג בהדדי ותו לא מידי עכ"ל הרי דכפי התירוץ שתירץ המרדכי כ"ע מודו דכל  הריוח הבא אחר ההתרא' שצריך לחלק ואם כן בנ"ד שיששכר התרה לזבולון שישלח לו מעותיו ולא שלח מלתא דפשיטא היא שיששכר זכה בחלקו המגיע לו מיום התראתו ואילך:
ואחר המחילה רבה מכ"ת נראה לי לתרץ קושית הרשב"ם באופן אחר ולחייב לזבולון לדעת הגאון ז"ל אף משעה שנעשו מעות בידו בלתי שנשים לגאון ז"ל שוגג בזה וזה כשנאמר דאעפ"י דדבר פשוט הוא בהמפקיד דהשולח יד בפקדון הוי גזלן כדכתב רשב"ם מ"מ סבירא ליה לגאון דדוקא במטלטלין או בהמה אמרו ולא דבמעו' אנן סהדי דאי מתרמי ליה סחורה קני ליה כדקאמר התם בהמפקיד גבי שלחני ולא חשיב גזלן בכך כדי שנאמר דלעצמו כיון ובדידיה קטרח דהא ודאי כשנשתמש בהן לא נשתמש אלא משום שחושב דכיון שלא צררן יש לו רשות בהן. ואע"ג דהתם אמרינן דבעל הבית לא ישתמש אפילו במותרין אולי סבירא ליה לגאון ז"ל דכל אדם בזמן הזה חשיב כשולחני וברשות שלח יד ואע"פי שהוא כתב שהוא אסור היינו לפי דינא דגמר' אבל להחשב גזלן שיקנה  לו הריוח בזה ידין הגאון על פי סברא זו שאמרנו. ואם כן זכינו לדין דלפי דעתו ז"ל בנ"ד זכה יששכר בחלקו דדל מהכא דין שליחות נדונהו כדין פקדון והני סחורות כשנעשו מעות ביד זבולון פקדון הוו להו גביה וכיון שהרויח בהם חיי' ליתן ליששכר חלקו מהריוח דלאו כל כמיניה לבטל כיסו של חבירו ולהשים עצמו רשע לומר שנעש' גזלן ולעצמו כיון זהו הנראה לענ"ד לתרץ בעד קושית רשב"ם ואם שגיתי אבטל דעתי מפני דעת המרדכי ז"ל כי רבה היא:
עוד הביא המרדכי שם תשובה אחרת סתם ז"ל בפנינו חתומי מטה תקף ראובן לשמעון וטען שלחתי על ידך עשרה זקוקים מאיי הים בארנקי קשורים אבל לא היה קשר משונה וכשחזרתי משם תבעתי מעותי ואמרת שהלויתם  לכותי מפני אחריות הדרך והריוח המגיע לחלקי תתן לי ופרעת לי עד הריוח והריוח אני תובע. ושמעון השיב לא נדרתי לך שום ריוח אבל בחזירתך דחיתיך בדברים והראוני מן השמים ששמעון חייב לראובן לשלם חלקו בריוח שמסתמא לא היה דעתו של שמעון לשלוח בו יד ולהיות גזלן דלא משוי נפשי' רשיעא. ועוד שהגאוני' פסקו שמה ששנינו המבטל כיסו של חבירו אין לו עליו אלא תרעומת זהו במקום שאין מרויח בו אבל אם מרויח בו חייב ליתן לו וכן הורה לנו רבנו אליעזר בר יהודה. וגם רבנו משה כהן שלח פעם אחת כסף על ידי יהודי ועכב כספו כשנתים וגבה ממנו בעל כרחו ריוח י"ב זקוקים ואם שגינו הורונו:
תשובה אמנם כן הוא המבטל כיסו של חבירו והרויח בו שנותן הריוח לבעל המעות דוקא אם נותנו לו מתחלה לקנות בו דבר להרויח וחזר ואמר לא קניתי לך אן לא הרוחתי אלא לעצמי אבל בתורת פקדון לא. משו' דכשאמר חכמים מותרין ישתמש בהן לפיכך אם אבדו חייב באחריותן לא דברו אלא לשלם הפקדון אבל בריוח אי מתרמי ליה לנפקד זבינה למזבן לא חיובו לתת למפקיד. ותו דהוי כמו זה נהנה וזה אינו חסר אם מותרין הן ואם צרורין פטור נמי מן הריוח אף על פי שחטא ועבר על דעת ב"ה והכי משמע לישנא דברייתא דתניא בתוספתא פרק איזהו נשך ובירושלמי נמי אתמר ובספר חפץ הביאו הנותן מעות לחבירו ולקח בהן פירות למחצית שכר ובאחרון אמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם יש עדים שלקח ומכר מוציאין ממנו בע"כ. אבל דרך פקדון לא שכל זמן שהוא פקדון אין לו הפסד וביטול כיס. ונראה דגבי פקדון נמי אם תובע פקדונו מפני שיאמר אני רוצה להרויח בואו להלוות והלה מעכב ומרויח בו וגם את זה מבטל כיסו הוא ואם ידוע שמרויח בו חייב לתת לו מכאן ולהבא שהרי הוא מזומן להלוותן וקרוב הדבר בעיני שאפילו אם תבע פקדונו מפני שזה אומר אני רוצה להלוותו וזה אומר הלויתיו או עכבתיו כדי להרויח אם תקבל להיות קרוב להפסד ולשכר אתן לך חלקך וזה אומר לו לא. אך שלי תתן לי כי בידי להלוותו על משכון טוב שאין ספק בדבר אע"פי שמבטל כיסו של חבירו ויודע לבסוף שנפרע החוב והרויח בו דפטור ולא דמי לאם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע משום דהתם מתחלה נעשה שלוחו ושנה בשליחותו. הלכך ידו על התחתונה. ע"כ:
הרי לך דבין לפי דברי השואל ובין לפי דברי המשיב בנ"ד זכינו לדין דאי לפי דברי השואל מצאנו ראינו שהוא וכל המסכימים עמו הורו שחייב לשלם חלקו מהריוח ואי לפי דברי המשיב אי נדון דידן נדונהו כמו שהו' האמת ששלחם לו לקנות לו סחורה וקנאם לעצמו סוף סוף ביטול כיס איכא בזה וחייב לשלם. ואי כפקדון דיינינן ליה הרי בנ"ד התרה לו לפי השאלה לשלוח לו מעותיו שרוצה להרויח בהם. והיינו כמו שהשיב המשיב שכשהתרה לו שרוצה להרויח אפילו בפקדון חייב לתת לו חלקו ואם כן מכל הני גדולים זכינו בנ"ד:
גם מצאתי בתשובה ת"ש לרבנו שמחה ז"ל שהסכים עם רבנו האי גאון ז"ל וז"ל אם הפקיד אדם לחבירו מעות והלך הנפקד והרויח באותם המעות יכול המפקיד לתבוע לו חלקו המגיעו ואין כאן משום ריבית דאם היה הקרן נפחת  היה עליו לשלם וראייה מהא דאמרינן בהגוזל הנותן מעות לשלוחו לקנות בו חטים וקנה שעורים וכו' תני חדה וכו' ותניא אידך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע משמע דכיון ששנה שליחותו תו לא הוי שליח והכא נמי לא שויה שליח דלאו ברשותו עשה עכ"ל: הרי לך שכתב בפירוש שיכול לתבוע חלקו מהריוח:
הא קמן כמה גדולים חקרי לב שמסכימים לדעת זו ואפילו למה שהביא בהגהה סביב האשרי משם הא"ז שכתבו שם משם הריב"ם מעשה בפרגא ראובן שנתן מעות לשלוחו לקנות לו סחור' ידועה והלך וקנה סחור' אחרת וטוען שקנה לעצמו ולכך שנה ודן הריב"ם שכל הריוח לשליח ונשבע שלכך נתכוון. ויתיישב לפי דברי רבנו שאומר דלמפטר נפשיה מממונא אדם משים עצמו רשע כמו הכא שאומר ששנה וקנה לעצמו ומשוי נפשיה גזלן. ואבא מורי אומר דאין אדם משים עצמו רשע כלל והכא משום הכי נאמן שלפי דעתו שרצה לשלם לראובן מעותיו היתירא עבד עכ"ל. מ"מ אפילו להני היינו דוקא שטוען כך בפירוש שלעצמו קנה והיינו כסברת המורים שכתב הרמב"ם ז"ל אבל בסתם לא אמרינן הכי לשוויי נפשיה רשע. וכ"ש שרבו כמה גדולים קמאי ובתראי על אלו והוו להו אלו יחיד לגבי רבים ולגבי כל הני גדולים לא מצי השליח לומר קים לי כהנו דהא גדולים הם ועיין  במוהרי"ק ז"ל בענין זה:
ואם כן עלה בידינו שבנ"ד שיששכר שלח סחורתו ביד זבולון כדי למכרם ולהלביש תמורתם בסחורות אחרות וגם אחר שראה שעכב מעותיו התרה בו כמה פעמים בכתבו ולא עשה כאשר צוהו דודאי כ"ע יודו שלכל הפחות חייב זבולון לית ליששכר חצי ההנאה שעשה במעותיו. ואע"ג דלפי דעתינו דמדמינן לה לההיא דהגוזל הוו הכל לבעל המעות כדהוכחתי מ"מ איני רוצה לסמוך על זה לעשות מעשה אלא לנטות אחרי רבים ולסמוך על העמודים האלה המסכימים לעשו' מעש' ליקח מחצית השכר אחר שכל הנמצאים בעיר זבולון מעידים שממעות יששכר עשה זבולון והצליח. וגם שזבולון עצמו אינו טוען בפירוש שלעצמו קנה. וכיון שסתם תשובתו סתמו כפירושו ובודאי שלכל הפחות לאמצע כיון דאין אדם משים עצמו רשע:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה הכהן הגדול ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
תם ונשלם בראש חדש אלול שנת התקנח ליצירה:
נאום הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאיגאס