שאלה ראובן שלוה אלף זהובים ברבית מגוי לשלם לו חמשה למחה בכל שנה ושנה שישארו ביד וכשלא הוצרכו לו מעות אלו יותר ורצה להחזירם היה הגוי במ"הי אתרמי מילתא שרצ' שמעון לילך למ"הי לבקש טרף לביתו אמר לו ראובן בבקשה ממך עשה עמי חסד והולך עמך אלו אלף זהובים והרבית שאני חייב לגוי פלוני וקח לי מידו ש"ח שיש לי בידו עלי ותשלחהו לי עם ציר נאמן לקח שמעון הסך הנ"ז מידו ואמר לו אנכי אעשה כדבריך אחר שהגיע למה"י הוצרך לאלו המעות ועכבם בידו ולא נתן לגוי כי אם הרבית וא"ל הילך רבית מעותיך ששלח לך ראובן והאלף זהובי' נשארו בידו כי נתירא להגיד לגוי האמת שמא לא ירצה להניח' בידו שהוא ישלם הרבית במו שהיה משלם ראובן מפני שאין לו הכר ונאמנות עם הגוי אחר עבור ה' שנים באו ממה"י שמעון והגוי הלך ראובן להקביל פניו אחר דש'ו א"ל איה שטר חוב שקיבלת מהגוי והשיב מה אדבר ומה אצטדק עדיין ש"ח ביד הגוי כי לא פרעתי לו כי אם הרבית שנתת לי והאלף זהובים עדיין הם בידי ועכשיו הילך במטבע זהב כמו שקבלתים ממך ועכשיו לשאול הגיעו מי ישלם הר"ן זהובים של החמש שנים רבית העולה מיום שהגיע שמעון למה"י ועד עכשיו מי נימא ראובן ישלם מאחר שכל זמן שהש"ח ביד הגוי הם באחריותו ואינו תובע כי אם לו וק"ל ערב שלוף דוץ בשביל ישראל הוא כמו רבית מישראל לישראל ואסור כ"ש בנדון דידן שאינו תובע כי אם לראובן בלבד ושמעון יכול לומר לו לגוי לאו ב"ד דידי את. או דילמא שמעון ישלם כדין מזיק ממון חבירו וראובן יכול לטעון אני לא ידעתי מכל זה כדי להשמר. ואת"ל שמעון פטור מהרבית עדיין צריכין אנו למועדי לעניין האלף זהובים מפני שהוזלו מחמת רבוי הזהב שבא מצפון מי מני למימר אלף בזהב קיבלתי כך אני מחזיר ולא יותר שהוא רבית או דילמא מצי למימר זה לא מקרי רבית שאין רבית אלא דרך הלואה ואם היה נשאר בידי לא הייתי מעכבו עד עכשיו שהוזל הזהב עכל"ה ויקרב שמואל את משפטם לפני איש עמיתו סיני ועוקר הרים כה"ר אברהם אשר שלחן לו ערוך יוציא לאור את משפטם ומ"ה תמ"ש:
תשובה ויעף אלי אחד מן השרפים בין אמות הסיפים ובידו עוגת רצפים קול לו קול אליו קול מבשר ואומר זאת תורת העולה מנחה בלולה מכל טוב כלולה מגילת ספר אמתי' ארכה לא ידע אנוש ערכה ואשמע קול מדבר בחיילים יגבר: ואשא עיני וארא והנה עולה מן האר'ש מלאך א' עושה שתי שליחייות גולות עלייות בנוייות לתלפיות שאלות עמוקות שבעתיים מזוקקות פיתוחי חותם מפותחות על יסודי הג"מ מגבלות מעשה אבו"ת הפוסקים הראשונים מוסבות משבצות כי אלו הן הנשק"לין בשקלי הקדש ונצ"רפין לדעת גדול שמחתי ובירכתי על הראיה ברוך שככה לו בעולמו טעמו ונמוקו עמו ה"ה הרב השואל מר שמואל הוא הק"טן ושם לו בגדולי' פלפלא חריפא כאבימי ועיפא אמרתי ונתון אל לבי דלינא חספא ואשכחנא מרגניתא דטשי בעליי"תא ושאל שאילתא אשר עליה תטוף מילתי בעזרת האל סלעי ומצודתי:
ראשית בכורי כל אביא בית מדרשו של ש"ם הני תרי שמעתתא דלריש אנפין מחזי דסתרי אהדדי ואבארם עד מקום שידי מגעת תנן בפרק לא יחפור דכ"ב ע"ב מרחיקין את הסולם מן השובך ארבע אמות כדי שלא תקפוץ הנמייה וכו' פי' מן הסולם לשובך ותהרוג את היונים וכו' ופרכינן בגמ' לימא מתני' דלא כר' יוסי דפליג בסוף פרקין גבי נטע אילן סמוך לבור שאע"פי שהבור קדם לאילן לא יקוץ שזה חופר בתוך שלו וזה נוטע בתוך שלו ואיפסיקא הלכתא בגמ' כר' יוסי א"כ אם האי מתנ"י דמרחיקין את הסולם דלא כר' יוסי קשיא הלכתא אהלכתא דהכא סתם לן תנא דלא כוותיה דאסור לגרום נזק לחבירו ובההיא דהנוטע אילן קיימא לן כר' יוסי דמותר ופרקינן אפילו תימא ר' יוסי דהא אמר רב אשי כי הוינן בי רב כהנא הוה אמר מודה ר"י בגירי דידיה פירוש דמפי הזיקא מתוך ידיו של מזיק ממש הכא נמי זימנין דבהדי דמנח ליה יתבה הנמייה בחור וקפצה דהוי ברי היזקא ופריך והא גרמא הוא אמר רב טובי בר מתנא זאת אומרת גרמא בנזיקין אסור עכל"ה הא קמן דגרמא בנזיקין פטור מדפריך והא גרמא הוא כלומר וגרמא בנזיקין קי"ל בכל הש"ס דפטור כההיא דשולח את הבערה ביד חש"ו ונותן סם המות לפני בהמת חבירו וכדומה להם ואפילו בדיני נפשות גרמא פטור כדאמרינן בפרק הנשרפין ד' ע"ז שיסה בו את הכלב שיסה בו את הנחש פטו' וקס"ד דמקשן דכשם שפטור כך יהיה מותר לכתחילה ומתרץ דפטור מלשלם אבל אסור לגרום הזיק לחבירו לכתחילה:
ובכתובות פרק הכותב דפ"ו ע"א ובפרק הגוזל עצים דצ"ח ע"ב ז"ל גופא אמר שמואל המוכר ש"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול וכו' אמ' אמימר מאן דדאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי שטרא מעליא מאן דלא דאין דינא דגרמי מגבי בי דימי ניירא בעלמא הוה עובדא וכפייה רפרם לרב אשי ואגבי ביה כי כשורא לצלמי ופרש"י מאן דדאין וכו' המחייב את הגורם הספד לחבירו ופלוגתא בב"ק בפ"ב ור"מ אית ליה דינא דגרמי וכו' וק"ל כוותיה וכו' כלו' גבוי גמור כל ההפסד דקדק בו כאשר ידקדק הלוקח קורה לצור בה צורות שלוקח ישרה וחלקה ע"כ הנה ברור כשמש דאיפסיקא הלכתא כר מאיר דדאין דינא דגרמי וא"כ כסתרי אהדדי ואי תימא לא קשה מידי דההיא דפרק לא יחפור אתיא כרבנן דר"מ דלית ליה דינא דגרמי כמ"ש הרי"ף גבי האי מימרא דרבא בפ' כיצד הרגל דכ"ו ע"ב ודחה החי שמעתא מהלכתא באומרו דרבה לית ליה דינא דגרמי הכא נמי אמרינן הכי וההיא דכתובות כר"מ שתי חשובות בדבר דלא אפשר חדא דכי פריך תלמודא לימא דלא כר' יוסי לימא דאתיא כרבנן ותהוי קושיא לרפרם איך שביק רבנן דרבים נינהו ועוד דסתם ר"הק כותייהו ופסק כר"מ ותו מאי תירץ אפילו תימא וכו' ודחיק לאוקמא כר"י לוקמי אפי' כר' מאיר דדאין דינא דגרמי ולכן אסור לגרום ומרחיקין את הסולם וכו'. ועוד אם איתא דרבנן היא למה פסקו הרי"ף והרמב"ם וכל הגאונים כהאי מתני' כיון דקיימא לן כר"מ אלא ודאי דלא היא והדרא קושייא לדוכתיה:
אכן עמודי שמיים ירופפו מהאי סחורה ובעייא צלותא כיומא דאסתנא לבארה ותו קשייא טובא דלעיל אמרינן קריבתיה דרב נחמן זבינתיה לכתובתה בטובת הנאה כלומר בדבר מועט איגרשה ושכיבה אתו קא תבעי לה לברתה אמר להו ר"נ ליכא דליסבא לה עיצה תיזיל ותיחל לה לכתובתה דאימא לגבי אבוה ותירתה מיניה שמעה אזלא אחילתה ע"כ קשיא הלכתא אהלכתא דקיימא לן כרב נחמן בדיני וקיימא לן כר"מ דדאין דינא דגרמי א"כ מאי אהני לה עצתו דר"נ שתמחול הכתובה דהלקוחות לא יפסידו. ואגב אורחין שקול ישקל בפלס דברי הרמב"ם ז"ל דסתרי אהדדי הלא זאת היא הסתירה בקשתיה ומצאתיה דבפרק ד מהל' נזקי ממון כתב ז"ל הפורץ גדר לפני בהמת חבירו וכו' ואם היה כוחל רעוע פטור בדיני אדם וחייב בדיני שמים ע"כ הרי דפסק דגרמ' בנזיקין פטור ולפיכך כשהכותל רעוע דאין הבה זה משתמרת בתוכה פטור בדיני אדם שאינו אלא ג גרמא דגרם לחבירו לשלם נזקי בהמתו וכן הנותן סם המות לפני בהמתו של חבירו פטור מהאי טעמא דגרמא דלא נתן בפיה אלא הניח לפניה דבכה"ג אמרינן בגמ' בפ' הפרה דמ"ז ע"ב הוה לה שלא תאכל כלומר הוא לא נתן בפיה ועוד מדכתב וחייב בדיני שמים נראה דאסור לגרום נזק לחבירו. ברם בפ"ז מהלכות חובל ומזיק הלכה ז' פסק איפכא דכתב כל הגורם להזיק ממון חבירו חיוב לשלם נזק שלם מן היפה שבנכסיו כשאר מזיקין וכו' וכתב ה"ה כל הגורם וכו' זה מבואר בכמה מקומות דאית לן דד"ג עכ"ל ובפרק ז' מה"ל שכנים ה"ז כתב דמותר לגרום לכתחילה יע"ש ובפ"ט הלכה ז' כתב דמרחיקין את הסולם אלמא אסור לגרום היזק:
אמנם אחר הפלגת החקירה נסקל המסילה מכל אבן נגף ונבער הקושיות ונבאר הסוגיות וכל אחד על מקומו יבוא בשלום: דעכי יש שלשה חילוקי אופנ"ים בין גרמא לנזיקין ובין דינא דגרמי כמו שחילקו הראשונים הלא המה תוס' והר"אש והר"מבן ז"ל. ה"א כשהנזק נעשה בגוף הנושא הניזוק הן ע"י עצמו הן ע"י ממונו. ה"ב כשההזיק נעשה בשעת מעשה להוציא בא לאחר זמן מה. הג' כשברי היזקא פי' שבודאי יבוא ההיזק ולח יפול בו מן הספק אם יהיה או לא יהיה ואם של אלה לא יהיה בו גרמא בעלמא הוא ופטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים:
לקול האות הראשון ההיא דשורף שטרותיו של חבירו דמזיק ממש שעבודו של חבירו חייב לשלם כל החוב שהיה בשטר שאעפ"י שאין גוף השטר ממון הרי גרם לאבד הממון ונמצא עושה מעשה בגוף הדבר ההוא וכן ההיא דמראה דינר לשולחני וא' להשולחני מעליא הוא וא"חכ נמצא רע דחייב השולחני דא"ל אידך עלך קא סמיכנא והיינו טעמא דעשה מעשה שלקח הדינר בידו לראות מה טיבו ולכך בכל אלו חייב משום דינא דגרמי. וגרמא בנזיקין דפטור היינו שאינו עושה מעשה בגוף הדבר כגון השולח חת הבעירה ביד חש"ו פטור דמשלח אינו עושה מעשה וכן ההיא דליבה וליבתו הרוח דאם יש בליבויו כדי ללבותה חייב ואם לאו פטור ומסיק בג"מ דגרמא בעלמא הוא וג"ב פטור דאינו עושה מעשה אלא הרוח עשהו. ופורץ גדר לפני בהמת חבירו תרתי איתנהו ביה דחינו עושה מעשה בדבר הניזוק שהבהמה יצאת והזיקה ונוסף גם הוא שלא נעשה ההיזק מיד אלא אחר זמן מועט:
גם את השני כשההיזק נעשה בשעת מעשה כההיא דפרק הגוזל קמא ד"ק מחיצת הכרם שנפרצ' א"ל גדור שלא יוסיף התבואה א' ממאתים בעוד המחיצה פרוצה ותאסר נתיאש ממנה ולא גדרה ובתוך כך הוציא הזרע א' ממאתים שהיו בה בהיתר הרי זה קידש ואין בטל אלא בא' ומאתים וכאן יש קצ"ט מן ההיתר וא' מן האיסור. לכן חייב באחריותו שהוא גרם שהיה לו לגדור ולא גדר ואסר ממונו של חבירו וחייב משום דינא ד"ג ואעג"ב דלא עשה מעשה בגוף הדבר הניזוק מ"מ נעשה ההיזק מיד דהוסיף במאתים ומשום חומרא דכלאי' הנאסר מיד חשיב' כעושה מעשה. וכן ההיא דתנן דן את הדין זכה את החייב וחייב את הזכאי טימא את הטהור וטיהר את הטמא מה שעשה עשוי וישלם מביתו הנה מאן דדאין דינא דג' מוקי האי מתני' אפי' לא נתן ונשא ביד וטעמא דחייב כיון דבהאי שעתא דטיהר את הטמא היו מזומנים פירות אלו לערבם בפירות אחרות הרי נעשה מיד ההיזק דלכך טיהרם הדיין לערבם בפירות אחרות ומכ"ש היכא דהדיין עצמו נתנם וערבם בפרותיו של בעל הבית דהיינו נשא ונתן ביד דודאי חייב משום דינא דג':
ולקול האות האחרון ההיא דנותן סם המות לפני בהמת חבירו דפטור דלא נעשית מיד דאפש' שלא תאכל א"כ לא ברי היזקא ואפי בדיני נפשו' נמי גרמא כה"ג פטיר כההיא דשיס' בו את הכלב או את הנחש דפטור דלא ברי היזקא שאפשר שיברח ולא יזיקנו כי לקלי' המרוץ וא"כ איהו דאפסיד אנפשיה:
ומעתה מכל מאי דכתיבנא יתלבנו ויצרפו הסוגיו' באר היטב. דע כי שלש מחלוקו' בדבר כי רבנן דר"מ לית להו דינא דג' ואפילו הכי ס"ל דאסור לגרום היזקא לכתחילה ור"מ אית ליה דינא דג' ור' יוסי סבר דמותר לגרום אם אינו מכוין להזיק ומודה בגיריה דיליה א"כ האי מתני דמרחיקין את הסולם יכילנ' לאוקמא ככ"ע אי כר"מ דאית ליה דינא דג' ולפיכך אסו' לגרום נזק לחבירו לכתחילה ומשום הכי מרחיקין את הסולם. אי רבנן דלית להו דינא דג' א"ה מודו דאסור לגרום ולכך מרחיקין וכו' אי ר' יוסי דמודה בגירי דידיה והא דשקיל וטרי תלמודא לאוקמא כר' יוסי לאשמועינן חידושא רבא דאפילו ר' יוסי דמקיל טפי מרבנן דר"מ דמתיר לגרו' הכא מודה דאסור כי חיציו של מזיק הם דלפעמים יושב' הנמייה בחור וקפצה כדאמרינן בגמר' נקטינן מהכא דפטו' לשלם היכא דלא ברי היזקא או אינו עושה מעשה בגוף הנושא עצמו או אינו נעשה בשעת מעשה מיד דגרמא בעלמ' הוא כ"ש היכא דלית ביה חד מהנך דודאי פטו' דומי' דמרחיקין את הסולם מן השובך דברי היזקא לא הוי מדקאמר זמנין דיתבה משמע דלאו כל שעתא איכא נמייה ואינו עושה מעשה בדבר הניזוק דלא נגע ולא פגע ביונים ולא נעשה מיד כי אם לאחר זמן מועט ברם אסו' לגרו' היזק לכתחיל' ולכן מרחיקין וכו' לא כן ההיא דהכותב דכולהו הני תלתא אבות נזיקין איתנהו ביה דבשעה שחזר ומחלו מיד נעשה ההיזק דהזיק שעבודו של חבירו ונעשה ההיזק בגוף הנושא עצמו והוא השטר שהוא דבר הניזוק שנעשה חספ' בעלמא וברי היזקא דכיון דמחול אין הלוקח יכול לגבות בו ולפיכך כפייה רפרם לרב אשי ואגבי ביה כי כשור' לצלמי מכח דינא דג' דהוי כמו ששרפו כמו שכתב הרמב"ם בפ"ז מה' חובל ומזיק הלכה ה' והאי דנתן ר' נחמן עצה לקריבתי' שתמחול הכתובה ה"מ לעניין מה שמעדיף דמי הכתוב' למה שנתנו הלקוחות דאותו מעט מזער דנתנו בשביל הכתוב' ודאי לא יפסידו דדיינינן להו דינא דג' וס"ל לר' נחמן דהאי כי כשור' לצלמי לאו גיבוי גמור אלא כפי הדמים שנתנו ולא כפי מה שיפסידו כך פירש רצב"א ולי נראה דאף אם נאמר כפי' רש"י דגיבוי גמור הוא לא קשה מידי דס"ל לר' נחמן דלעול' אית לן דינא דג' ושאני כתובה משאר ש"ח דהת' משלם גבוי גמור כי כשורא לצלמי אמנם בכתובה לא תשל' ללוקח אלא מה שנתן בעבורה וטעמא שמה שנתן הלוקח ברי היזקא ובדבר הניזוק ונעשה מיד ברם היתרון לא ברי היזק דהיינו טעמא דמכרה בדבר מועט לפי שהלוקח מטיל מעותיו בספק שמא תמות בחיי בעלה וירשנה השתא נמי אפשר שתמו' הבת בחיי אביה וירש אם אין לה בני' א"כ במחילתה לאו מידי עבדה מה שאין כן ש"ח שאם מחלו יורש המלוה דקי"ל שהוא מחול א"ה משל' היורש לקונה מן היפה שבנכסיו כל מה שבשטר כמו שכתב הרמב"ם בפ"ז מהלכות חובל. וזה החילוק נראה לי מוכרח מההיא דפרק כיצד העדים נעשים זוממין ד"ג תנן מעידין אנו את איש פלוני שגירש את אשתו ולא נתן לה כתובה והלא בין היום ובין למחר סופו ליתן לה כתובה אומדין כמה אדם רוצה ליתן בכתובתה של זו שאם נתאלמנה או נתגרש' מתה ירשנה בעל' ואמרינ' בגמרא כיצד שמין א"ר חסדא בבעל רב נתן בר הושעיא אומר באשה אמר רב פפא באשה ובכתובתה ע"כ ופסק הרמב"ם פ' כ"א מהלכות עדות כרב פפא דשמין באשה אם היתה חולה או זקנה או שהיה שלום בינה לבין בעלה כי אין דמי כתובה כשתמכר שוה כמו אם היתה בריא או ילדה או אם יש קטטה בינה לבין בעלה שזו קרובה לגירושין ורחוקה מן המיתה וכן שמין בכתובתה לפי מה שהיא שאם היתה מרובה טובת הנאה שלה מרובה ואם מצער היא טובת הנאה שלה מועטת הרי דעדים זוממין אינם משלמין כל הכתובה אלא אותו דבר מועט כל טובת הנאה כפי מה שהיא:
אמנם בש"ח לאו הכי הוא דהגע עצמך שבאו העדים והעידו שראובן המלוה אחר שמכר ש"ח ללוי מחלו לשמעון הלוה ונמצאו זוממין על המחילה ודאי דמשלמין כל השטר שהיו מפסידין בעדותן לראובן שהיה חיוב לשלם ללוי ולא אמרינן שישלמו דוקא מה שנתן לוי דהוא פחות משיוויו כדרך התגרים שמוכרים ש"ח בדבר מועט פחות משיווים דק"ל דעדים זוממין יעשה בהם מה שרצו לעשות בנידון הן מיתה הן מלקות הן ממון כאשר עיניך תחזינה משרים בה עדות פ' י"ח הכא נמי לעניין דינא דג' יש הפרש בין כתובה לשט"ח דהתם משלם בל ההפסד שגרם במחילתו אמנם בכתובה אינה משלמת אלא מה שנתן הלוקח וזאת העצה היעוצה שנתן ר' נחמן לקריבתיה היה כדי שלא תפסיד את העודף:
ובזה יתבררו דברי הרמב"ם ז"ל דמאי דכתב בפ"ד מהלכות נזקי מממון דפטור מדיני אדם כמה דברים שמביא באות ופרק אם תעיין היטב כולם נכנסים בסוג גרמא בנזיקין דאינו עושה מעשה בדבר הניזוק ולאו ברי היזקא ואפילו הכי כיון דעבד מעשה בפריצת הגדר ובנתינת סם המות חיוב בדיני שמים כגיריה דיליה ומ"ש בהלכות חובל דכל הגורם להזיק ממון חבירו חייב לשלם וכו' כל הדברים שמביא באותו מקום כולם נכנסים תחת סוג דינא דג' כגון השורף שטרותיו של חבירו וכן המוחל שטר חוב וכדומה לאלו. ומ"ש בפ"י מהלכות שכנים מי שהיה אילן בתוך שדהו או קרוב לבור חבירו אין בעל הבור יכול לעכב עליו וכו' ונתן תרי טעמי חדא שזה הנזק הבא מאליו הוא לאחר זמן דבעת שנטע אינו מזיקו ועוד שכשם שזה חופר בתוך שלו כך זה נוטע בתוך שלו: וקשיא לי למה לא נקט לישנא דמתניתין כדרכו ולשתוק מטעם הראשון אלא דרצה לכלול טעמא דגיריה דיליה ולכך כתב שזה נזק הבא מאליו הוא ולאו גיריה דיליה הוא ברם גבי מרחיקין את הסולם מן השובך גיריה דידיה ולפיכך כתב בפ"ז מהלכות אלו דמרחיקין את הסולם מן השובך:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבואה למסכנו"תיו של הרב השואל לדעת בנ"ד להיכן הדין נוטה כי לפום ריהטא שמעון חייב לשלם הר"ן זהובים של רבית כגורם להזיק ממון חבירו כי מאחר שהזכיר לו את השטר הוי ליה שמעון פושע וחייב דמצי למימר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ודמיא הא מילתא לההיא דפרק הכותב ד' פ"ה גבי האי עובדא דאבימי דהוו מסקי ביה זוזי בי חוזאי שדרינהו ביד חמא בריה דרבה בר אבוה אזל פרענהו אמר להו הבו לי שטרא אמרו ליה שטראי נינהו אתא לקמיה דר' אבהו א"ל אית לך סהדי דפריעתניה א"ל לא א"ל מגו דיכולים לומר לך להד"מ יכולים נמי לומר שטראי נינהו לענין שלומי שליח מאי אמר רב אשי חזינן אי אמר ליה שקול שטרא והב זוזי משלם הב זוזי ושקול שטרא לא משלם ולא היא בין כך ובין כך משלם דיכול לומר לו לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם פ"ח מהלכות שילוחין ומהרי"ק בשולחנו סי' נ"ח א"כ בנ"ד נמי שהזכיר לו שישלח לו את השטר יהיה חייב לשלם:
ברם במאי דכתיבנא לעיל אמינא דשמעון לאו מזיק הוא אלא גרמא בעלמא ופטור דלא עבד מעשה בממונו של חבירו דאלף זהובי' קיבל וכך מחזיר לו:
ואף שהוזלו מחמת ריבוי הזהב כפי הנחת השאלה השנית לאו מידי עבד דמצי אמר ליה לך והוציאם במקום אחר דלא הוזל הזהב כדאמרינן בפרק הגוזל קמא דצ"ו וגבי גזל מטבע ונפסל אומר לו הרי שלך לפניך ומפרש בגמרא דהאי נפסל שפסלתו מדינה ויוצאת במדינה אחרת ופרש רש"י הטעם דכיון שיוצאת במקום אחר יכול לומר לו לך והוציאם שם: וכן פסקו הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות גזלה הלכה ג' והטור והב' ובח"ה סי' שס"ג:
והשתא נידון ונימא אם במקום שעבר על לאו דלא תגזול דעבד איסורא א"ה אמרינן שיכול לומר הרי שלך לפניך אע"פי דניזוק גוף הדבר שהרי פסלתו מדינה מכ"ש בנ"ד דלא עבד איסורא כי לא גזלם ממנו אלא בכבודו ובעצמו נתנם לו. ועוד דלא פסלם המדינה אלא שהוזלו מרוב זהב שנשפע להם דבכ"הג יכול לומר לו הרי שלך לפניך קח ולך להוציאם במקום אחר:
ואם על הרבית שגורם לו לשלם לאו כלום הוא דלא עשה מעשה באותו ממון שלא היה בידו וגם לא נעשה מיד ההיזק בשעה שעכבם לעצמו אלא הנזק בא מאליו לאחר זמן כי לפחות צריך שיעבור חדש אחד כדי שיעלה ח"א מי"ב לשנה:
ואי תימא ברי היזקא הוא דבודאי לא יתפשר הגוי למחול לראובן כי הגוים אינם מוחלים אפילו על פחות מש"פ מ"מ לא נכנס תחת סוג דינה דגרמי כי דינא ד"ג צריך שיחוברו אליו שלשה פרטים כדכתיבנא ובנ"ד ליכא אלא חדא ולאו דינא דגרמי מקרי אלא גרמא בנזיקין מקרי ופטור:
וההיא דפרק הכותב שהבאתי דמשמע מינה דכיון שהזכיר לו השטר יכול לומר לו לתקוני שדרתיך ולא לעוותי. אמינא אדרבא משם ראייה דדוקא חייב השליח כשהזכיר לו המשלח את השטר הא אם לא הזכירו אינו חייב לשלם דהמשלח הוא דאפסיד אנפשיה. וכן פסק הרמב"ן בתשובותיו סי' נ"ה הא קמן דאם יכול השליח לטעון טענת דאפסיד אנפשיה פטור ובנ"ד נמי יכול לטעון האי טענה דכיון שאמ' לו ראובן ותשלחהו לי עם ציר נאמן ועברו ה' שנים כפי הנחת השאלה ושתק ולא שלח לו שיחזיר לו את השטר כאשר דבר לו ודאי דסבר וקיבל כל מאי דאתי מחמתיה א"כ יטעון שמעון את הוא דאפסדת אנפשך:
ועוד טעמא אחרינא דמלשון הגמרא משמע דהתם מיירי בעשהו שליח מדקאמ' שדרתיך דהאי לישנ' שייך דווקא בשליח וכן אמר בריש לישניה לעניין שלומי שליח משים הכי יכול לומר לו לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ברם בנ"ד לא עשהו שליח אלא אמר לו בלשון תחנונים שיעשה לו חסד שיוליך עמו האלף זהובים כיון דאתרמי דרצה לילך שמעון למדינת הים דמשמע הא לאו הכי לא היה אומר לו להוליכם דאם עשהו שליח היה לו לומר הוי שלוחי ובפני עדים לגלות הדבר אם באולי יכפור א' מהם כדכתב הרמב"ם פ"א מהלכו' שילוחין והבית יוסף ס' קפ"ב אלא ודאי לאו שילוחו היה ולא יכול ראובן לטעון לתקוני שדרתיך ולא לעוותי:
איברא דאמר האי לישנא והולך עמך אילו אלף זהובים דק"ל דהולך כזכי דמי א"כ נר' דשילוחו הוא מ"מ לאו מילתא היא דעיקרן של דברים כך היא דגרסי' פ' המביא גט ממה"י די"ד ע"א איתמר הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו ופרש"י חייב המשלח הזה באחריותו אם יאנסו מיד שליח זה ואם בא לחזור ולומר החזירם לי שמא יאנסו ממך בדרך אינו חוזר עוד בגמרא ושמואל אמר מתוך שחייב באחריותו. אם בא לחזור חוזר ופריך לימא וכו' ומסיק דכ"ע הולך כזכי דמי והכא בק"מ פליגי דמ"ס לא אמרינן מגו ומ"ס אמרינן מגו תניא כוותיה דרב הולך מנה וכו' ע"כ ופסקו הפוסקים הרי הרי"ף והרמב"ם בהלכו' מ"ו פרק י"ו והרא"ש בפסקיו והטור והב"י ח"ה סי' קכ"ה כרב דתניא כוותיה דמשלח אינו יכול לחזור בו וליקח המעות מהשליח ומ"מ אם נאנסו ביד השלי' קודם הגיעם ליד המלוה פטור השליח דבאחריות המשלח הם א"כ בנ"ד אפי' נימא דשילוחו הוא מטע' הולך כזכי דמי ה"מ לעניין שאין המשלח יכול לחזור בו אבל לעניין שנאנסו הם באחריות הלוה המשלח לכן אמינא ולא מסתפינא דאפי' אם נאבדו המעו' הללו היה שמעון פטור כיון שהם באחריו' ראובן מכ"ש השתא דמחזירם לו אלף באלף אלא שגרם להפסיד הר"ן זהובים:
ותו ראיה אחרת לפטור את שמעון מטעם היזק שאינו ניכר לאו שמיה היזק דהלכה רווחת בישראל כר' יוחנן דאמר הכי בפרק הנזקין דנ"ג ע"א אלא דבמזיד קנסו לשלם כדי שלא יהא כל א' הולך להזיק ממון חבירו בשאט בנפש אבל בשוגג פטור ובנ"ד אינו ניכר ההיזק דאלף קיבל ואלף מחזיר והרבית שגרם לו לשלם אינו ניכר בעין דאפי' המנסך יינו של חבירו והמטמא טהרותיו דהיזק בידי' בדבר הניזק אפי' הכי פטור כיון שאינו ניכר מכ"ש בנ"ד דבגוף הממון הנמסר בידו ליכא היזיקא ובשוגג דקרוב לאונס הוא כדמשמע מתשובתו של שמעון שבלשון רכה ותחנוני' דבר כאשר יראה הרואה בשאלה דמראה לכל אונסו דוודאי פטור מהאי טעמא. ועוד משום טענת מגו פטור שמעון כיון שנתן לו המעות בינו לבין עצמו כפי הנחת השאלה מיגו דיכול להכחיש ולומר לו להד"מ נאמן לומר דמתוך אונס עכבם בידו:
ארוצה נא עד איש האלהים קדוש יאמ' לו הרשב"א ז"ל ואביא עוד ראייה לנ"ד ז"ל בסי' אלף נ"ב שאלת מי שפרע מקבת חובו והשליש את השטר עד שיפרע השאר והלך השליש והחזירו למלוה וחזר וגבה בו כל החוב והשליש מוד' בכך פטור מדיני אדם שאין זה אלא גרמא בנזיקין והאי שאלה הביאה הב"י בח"ה סי' נ"ה גבי מי שפרע מקצת חובו והשליש את השטר ואמר לו אם לא נתתי לך עד יום פלוני תן לו שטרו וגבה בוכל חובו הגיע הזמן ולא פרע את השאר לא יתן השליש את השטר דאסמכתא היא ולא קניא והכי הלכתא דכן פסקו הרי"ף והרמב"ם בהלכות מכירה פי"ז ה"ה ומוהרי"ק בשולחנו סי' נ"ח ור"ז ועל עניין זה שאלו להרשב"א כיון דקי"ל דהשליש לא יחזיר את השטר אם החזירו שלא כדין ישלם השליש או לא והשיב דפטור. והשתא נידון ונימא אם שליש שעשה מעשה בחזרת השטר א"ה פטור מטעם גרמא בנזיקין בנ"ד ששב ואל תעש' הוא דלא החזיר המעות לא כ"ש שיהיה פטור מהאי טעמא. ובר מן דין אביא ראיה חזקה מהאי טינרא תקיפא הרא"ש בתשובותיו כלל ק"א פרט י' על ראובן שעשה ש"ח על עצמו לגוי בעבור הקהל ובא הגוי ומשכן משכונים ושטרי חובות שהיו לו על גויים ובא ראובן ותבע לקהל שיפדו מהגוי המשכונים וגם השטרות כי ירא שיהודי' אחרים שיש להם חובות על אותם גויים עצמם שילכו הם בעוד שטרותיו ביד הגוי ויגבו ואח"כ לא ימצא הוא מה לגבות וכו' והקהל לא הטו אזן וכו' והלך הוא ופדה שטרותיו והלך לגבות מהם ולא מצא מה לגבות משום העברת זמן ועכשיו תובע מן הקהל לפרוע לו סך השטרות באומרו שזה דומה לשורף שטרותיו של חבירו והוי דינא דגרמי והם אומרים דגרמא בנזיקים הוא ופטורים וכו' והשיב שהדין עם הקהל דלא דמי לשורף שטרותיו של חבירו דהתם עושה מעשה בגופו אבל הכא לא עשו הקהל מעשה בגוף אלא גרמא בעלמא שהיה להם לפדות שטרותיו כפי פסק הדיין שבאו לדון לפניו כאשר יראה הרואה בשאלה הנז' ולא פדו הקהל השטרות ובגלל הדבר הזה נתגלגל לו היזק גדול דהוי ג"ב הא קמן דבעשיית מעשה תלוי הדבר ובנ"ד לא עשה שום מעשה ופטור שמעון לשלם הר"ן זהובים של רבית:
המורם מכל מאי דכתיבנא דשמעון פטור מלשלם הר"ן זהובים של רבית מכח ג"ב כאשר לא מראש בסתר דברתי דנכנס תחת סוג גרמא בנזיקין דפטור מד"א וחייב בד"ש ועוד משו' דלאו שילוחו היה ואפי' נימא דשילוחו היה מטעם דהולך כזכי דמי לאו מילתא היא דלא מצינו תשלומי נזק אלא בנזקי עצמו או בנזקי ממונו האי כדאיתא והאי כדאיתא אמנם בנזק שהגיע למשלח מחמת השליח פטור משום ג"ב דכן מצינו שהביא מהרי"ק בש"ע סי' קפ"ח ס"ד ז"ל מי שהגיע לו היזק בממונו מחמת שליחות שולחו או שהעללו עליו מחמת השליחות והפסידוהו ממון אין המשלח חייב לשלם נזקו ע"כ. הוא הדין נמי אם למשלח הגיע לו נזק מחמת השליח פטור דראי זה כראי זה. וגם על עניין הזהב שהוזל אומר לו הרי שלך לפניך משום האי טעמא:
אעברה נא ואראה אם שמעון רצה לצאת ידי שמי' לשלם הר"ן זהובים של רבית שהרי גרם להפסיד לראובן אם אית ביה משו' רבית או לא ואען ואומר דסלקין לעילא ודנחתין לתתא ידעין האי סוגיא דפ' איזהו נשך דע"א ע"ב גרסינן התם ת"ר מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי אבל לא מדעת ישראל כיצד ישראל שלוה מעות מן הנכרי ברבית וביקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר ואחר לו תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור העמידו אצל נכרי מותר. וכן נכרי שלוה מעות מישראל ברבית ובקש להחזירם לו מצאו ישראל אחר ואמר תנם לי ואני מעלה לך כדרך שאתה מעלה לישראל מותר ואם העמידו אצל ישראל אסור ע"כ. ונחלקו הפוסקים בפי' הרי"ף והרמב"ם פ"ה מה"ל מ"ו הלכה ג' וד' פירשו כפי פשט הברייתא דברישא כשאמר לו תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור כשלא העמידו אצל נכרי דכיון שלא מדעת הנכרי הוא נמצא שהגוי אינו מכיר כי אם לישראל ראשון והאי ישראל מלוה לישראל שני מעותיו ברבית ואם העמידו אצלו מותר אפילו שנותנו לחבירו דשליח הגוי הוא. אמנם אם אמר לו ואני אעלה לו כדרך שאתה מעלה לו אפילו אם אינו מעמידו אבלו מותר לפי שהרבית בא ליד הגוי מישראל שני ולהפך בנכרי שלוה מעות מישראל ברבית וביקש להחזירם לו ומצאו ישראל אחר ואמר לו תנם לי ואני מעלה לך כדרך שאתה מעלה לו מותר דישראל ראשון אינו מכיר כי אם לגוי והישראל שני נותן הרבית לגוי אבל כשאמר לו ואני אעלה לו כדרך שאתה מעלה לו אסור דנותן רבית לישראל ואם העמידו אצל הישראל אסור משום דנכרי שליח דישראל הוא ואע"גב דאמרינן מה אתם בני ברית ואין שליחות לגוי הא אמרינן בגמ' דמשום חומרא דרבית חשבינן כאלו הוא שליח ישראל וברישא אע"גב דאין שליחות לגוי מן התורה והוה אמינא דאפי' העמידו אצלו דהיה אסור דישראל מישראל לוקח רבית הא אוקמינן בגמ' או דאמר הגוי הניחם על גבי קרקע והפטר ומשם נטלם ישראל שני או כדאמר רב פפא שנטל ונתן ביד שקבלם מהראשון ונתנם לשני:
לאיי דכפי האי פירושא קשיא טובא דאם אעלה לו מותר בישראל שלוה מן הנכרי לפלוג ולתני בדידה ולימא דוקא אעלה לך אסור אבל אעלה לו מותר אפילו בלא העמידו אצלו דרבותא אשמועינן אלא ודאי מדנקט היתרא דוקא בהעמידו אבלו משמע בהדיא דבעניין אחר לא. ובנכרי שלוה מישראל נמי אם אעלה לו אסור לשמעינן הא ומכ"ש העמידו אצלו דודאי אסור. ברם צריך לפרש אליבייהו דברישא מעלה לו מותר דנעשה כהעמידו אבלו ובסיפא אעלה לו אסור דנעשה כהעמידו אבלו דכ"הג מפרשינן בש"ס בכמה דוכתין:
ברם התוס' והראש בפסקיו ובתשובות כלל ק"ח פ' י"ג והטור והב"י סי קס"ט פירשו האי ברייתא באופן אחר דבר שח בין אעלה לך ובין אעלה לו אסור דכיון שלא נפטר ישראל הראשון מהגוי הוה ליה רבית לישראל שפורע לגוי מה שחייב יש אל ראשון ולא אשכחו היתרא אלא בהעמידו אכל נכרי ואי תימא למה נקט אעלה לך דמשמע דווקא רבותא אשמעינן להיתרא דאפילו נותן הרבית לישראל בהעמידו מותר דשליח קבלה לנכרי הוא ונכרי שמה מישראל בין אעלה לך בין אעלה לו הם שוים לטובה ומותרין נינהו כשלא העמידו ומשום רבותא דאיסורא נקטיה דאפילו אעלה לך אסור דבשביל ישראל מקבלם דהרי העמידו אצלו. ונראה לי להביא ראיה לפי' הרא"ש מן הירושלמי פרק איזהו נשך על האי מתני' ישראל שלוה מגוי וביקש להחזירם לו וכו' ואני נותן כדרך שאתה נותן לו אסור ואם העמידו עם הגוי מותר. גוי שלוה מישראל וכו' ובקש וכו' ואמר לו תנם לי וכו' ואני מעלה לו רבית מותר ואם העמידו אצל ישראל אסור. אמר רי' והוא שהעמידו אבל ישראל ע"כ הרי לך פי' הרא"ש דברישא נקט ואני נותן סתם דכלל תרוייהו לאיסורא ובסיפא נקט ואני מעלה לו ומכ"ש מעלה לך דמותר דדוקא העמידו אצלו אסור והא ראייה דבא ר' יוסי ואמר והא שהעימידו אצלו. דמה בא לאשמועינן היינו ת"ק אלא לומר לך דוקא בכ"הג אסור הא מעלה לך ולו בלא העמידו מותר ומינה נשמע לרישא דוקא העמידו מותר הא מעלה לך ולו אסור בלא העמידו:
ואי תימא איך יפרש הרמב"ם האי ירושלמי אי נימא דפסק כתלמודא דידן דהלכה כוותיה מ"מ אין לדחות הירושלמי בגילא דחיטתא אכן נוכל לומר דמאחר דתלמודא דידן לא פירש והרמב"ם נקט לישנא דברייתא כדרכו מאי דפירשנו בברייתא אליבא דהרא"ש נפרש בדברי הרמב"ם ונימא דהא דנקט בישראל שלוה מן הגוי אעלה לך לומר דבכ"הג דווקא הוי רבית קצוצה אבל במעלה לו קצוצה לא הוי אלא איסורא מיהא איכא משום אבק רבית ובגוי שלוה מישראל נמי נקט אעלה לך לאשמועינן דאפילו הכי בהעמידו אצלו אסור ומכ"ש אעלה לו ובלא העמידו אפילו אעלה לו מותר וא"כ יחדיו יהיו תמים תלמודא דידן והירושלמי דבכל מקום שנוכל לקרב הסברות נבקש כל טצדקי דטצדקי להשוותם דהלכה רווחת בישראל אפושי מחלוקת לא מפשינן:
איברא דהרב בית יוסף בסי' קס"ט מביא הבריייתא על דברי הטור שפירש כהרא"ש וכתב דכך כתבו התו' והר"אש בלי הזכיר שמו של הרמב"ם לא כחולק ולא כמסכי' וגם ה"ה בפי' על הרמב"ם לא עלה על זכרונו אם אית ליה אעלה לך דווקא או אם שניהם שוים לאיסורא דמשמע דס"ל דהרמב"ם חולק על התו' והרא"ש ונקט פשטא דתלמודא כמנהגו. אבל מה אעשה כיון דבירושלמי מפורש כדברי התוספות וסיעתו ותלמודא דידן סתם דבריו נפרש כירושלמי. דמפורש דכלל גדול בידינו ילמד סתום מן המפורש. ובודאי הגמור דהרמב"ם ראה הירושלמי דמי לנו גדול ממשה בנא מלא דספרי ומלתא דפשיטא דפסק כוותיה מאחר דהתלמוד בבלי אינו חולק בפירוש והאי דלא פירש הרמב"ם בחיבורו טעמא הוא דכיון דסבר בין ברישא בין בסיפא דרבית קצוצה הוי נקט דווקא אעלה לך דבהא פשיטא דחולק על הרא"ש ותו' דהם סוברים דבשניהם בין אעלה לך בין אעלה לו איסורא דרבנן הוא. ויהי מה לכל הפירושים אם לא נפטר הישראל מן הגוי וישראל שני קבלם בהלואה ליתן רבית והראשון נתנם לשם כך ודאי אסור כדמשמע מפשטא דתלמודא. ואם חיסר אחת משתים אלה או נפטר ישראל מן הגוי או הישראל הראשון לא נתנם לשם כך גם השני לא קבלם לשם הלואה מותר גמור בלי שום ערעור דנכרי מקבל הרבית ואין לישראל בו הנאה של כלום:
ומעתה אשיב ידי על השאלה ואומר דאם רוצה לצאת שמעון ידי שמים כאשר כתבתי ראשונה ישלם הר"ן זהובים של רבית לגוי ולית ביה צד איסור כי ראובן הגם שלא נפטר מהגוי כיון ששטר חוב ביד הגוי כפי הנחת השאלה מ"מ לא הלוה אותם הדינרים לשמעון כדי שישלם הוא הרבית לגוי וגם הוא לא קבלם לשם כך אלא נתנם לו ע"מ שיחזיר הקרן ורבית לגוי. וככרוזא קרי בחיל דלא רבה לפרוע רבית יותר לגוי ונזדמן לו מלאך לשלחם ואח"כ נעשה לשטן לו שעכבם בידו מחמת איזה אונס שאירע לו כאשר הוכיח סופו על תחילתו ומאחר שגרם לו ההפסד ישלם: והרבה נוראות נפלאתי מ"ה השואל שנסתפק משום חשש רבית מטעם דהמעות באחריות ראובן: דאדרבא היא הנותנת דיהא מותר דהרי כתב הטור י"ד סי קס"ט בשם הרמ"ה ומהרי"ק העלהו על שולחנו סי"ו ז"ל ישראל שאמר לחבירו טול מעות הללו והלווה אותם לגוי ברבית חם אחריות המעות על השליח בהולכה או בהובאה חסור למלוה ליקח הרבית מהשליח וכו' ואם אין אחריות עליו אלא כשאר שלוחים וכו' מותר והשתא אם כה"ג דנתנם להלוות ברבית ח"ה אם אחריות על המשלח מותר ליקח הרבית מיד השליח מכ"ש בנ"ד דלא נתנם לו בהלואה אלא להחזירם לגוי דמותר כיון דאחריותן עליו כמו שהוכחתי לעיל מההיא דהולך מנה לפלוני וכו':
וגדולה מזו כתב הב"י באותו סימן בשם תלמידי הרש בא גבי ההיא דכתב הטור ואפילו העמידו אצל הגוי ואמר לו וכו' דאם אמר הגוי לישראל תנם לישראל זה בתורת פקדון והיפטר ואח"כ יהיו הלואה אצלו דמותר אע"גב דלא זכה בהם הגוי דכיון שלא נתנם לו תחילה לשם הלואה אלא לשם פקדון אינו נראה כמי שהלווה לו ע"ד להעלות לו רבית לגוי כיון דאפסיקי' פקדון ומכ"ש בנ"ד דלא הזכיר לו בהלואה כלל אלא כוונתו היה להפטר מן הגוי וגדלה התמיהא הפלא ופלא על ה"ח השואל איך רצה לדמות ענין זה לערב שלוף דוץ ואפילו ערב לחוד לא הוי דעיקרן של דברים כך היא דתניא בת"כ פרשת בהר סיני אל תקח מאתו נשך ותרבית אבל אתה נעשה לו ערב ע"כ: והובאה האי ברייתא בפרק א"נ דע"ח ואוקמוה דנעשה ערב למלוה נכרי עבור ישראל הלוה ופריך כיון דדין הנכרי שתובע את הערב ערב זה לוה מן הנכרי וחזר והלוה לישראל ופרקינן שקיבל עליו הגוי לדון בדיני ישראל ויתבע מלוה תחילה וכשלא ימצא אצלו יגבה מן הערב והשתא אין הערב לוה מתחילה הילכך כי פרע לנכרי האי שעתא הוא דאוזפיה לחבריה ומאי דמוזיף ליה שקיל מיניה כן פי' רש"י ובזה אתיא שפיר האי תוספתא דבבא מציעא פה ישראל הלווה מן הנכרי וגוי הלוה מישראל ישראל אחר נעשה לו ערב ואינו חושש ע"כ וע"כ צריך לפרש כדפרשו בג"מ ההיא דת"כ כשקיבל עליו לדון בדיני ישראל ואז מותר מהטעם שכתבנו חבל כשלא קובל עליו לדון בדיני ישראל אלא תובע את הערב תחילה אסור. אבל הרש"בא כתב דווקא ערב שלוף דוץ אסור ופירוש שלוף דוץ ד"ל שאין דין המלוה עם הלוה כלל שהוא יכול לדחותו אבל הערב בכ"הג הוא דאסור אבל אם קבל עליו לתבוע מאיזה מהם שירצה מותר ויהיה דינו כערב קבלן שלנו ופסק הבית יוסף כרש"י ז"ל וכן העלה על שולחנו סימן ק"ע דכל זמן שיכול לתבוע הערב תחילה אסור עד שיקבל עליו שלא לתובעו עד שיתבע ללווה ולא ימצא לגבות ממנו ומעתה מאי ס"ד ד"ה השואל אם שמעון נקרא ערב כשישלם רבית לגוי בשביל ראובן א"כ היה צריך להיות שם בשעת שהלווה הגוי את ראובן ויאמר לגוי אנכי אערבנו ומאחר דלא כך היה המעשה כי שמעון לא ראה את הגוי ולא ידעו לא שייך שם ערב עליו ואם ראובן יהיה נקרא ערב כיון שהגוי תובע ממנו והוא את שמעון לא תהא כזאת בישראל כי ראובן לוה מקרי שלוה המעות מהגוי בינו לבין עצמו ואף שנתן המעות אח"כ לשמעון לא הלוה אותם אלא נתנם לו להחזירם לגוי וכיון דלא נעשה לא ערב ולא קבלן ואין צ"ל שלוף דוץ ודאי דלית ביה משום רביתא כלל. ואף שיונח ששמעון שם ערב עליו כיון שהגוי אינו מכיר כי אם לראובן ותובעו ואין לו עסק עם שמעון הוה ליה כקיבל עליו הגוי לדון בדיני ישראל דק"ל דמותר: וזאת התרומה דאם בא שמעון לצאת ידי שמים לשלם הר"ן זהובים לגוי לית ביה איסורא כלל ואדרבא תע"ב כי סוף סוף גרם להפסיד ממון חבירו:
ברם על השנית אם שמעון ישלם הפחת שפחתו הדינרים מחמת רבוי הזהב או לאו אמינא דמילתא דא אינה צריכה לפנים דודאי אסור דאמרינן בגמ' פרק הזהב דמ"ד הזהב קונה את הכסף וכו ובגמרא מתני ליה ר' לר"ש בריה הזהב קונה את הכסף וכו' א"ל בילדותיך שנית לנו הכסף קונה את הזהב ותחזור ותשנה לנו בזקנותיך הזהב קונה את הכסף וכו' בילדותיה סבר דהבא דחשיב הוו טבעא כספא דלא חשיב הוי פירא וקנו ליה פירא לטבעא בזקנותיה סבר כספא דחריף הוי טבעא דהכא דלא חריף הוי פירא. ופסקו הגאונים והרי"ף והרמ"בם ז"ל כבזקנותיה דר' פרק ו' מהלכות מכירה הלכה ג' הא קמן דזהב פירא הוי ובמשיכת הזהב ללוקח קנה המוכר את הכסף ומאחר דפירא הוו אסור להלוות דינר זהב בדינר זהב דהוה ליה סאה בסאה דאסור שמא יוקרו החיטין ונמצא דהוא רבית וזהב נמי חיישינן להכי והא ראיה דבפ' הזהב הוה ס"ד מעיקרא דר' חייא סבר דהבא טבעא הוי דמעשה בא לפניו דרב אוזיף דינרי מברתיה דר"ח ולבסוף נתייקרו הדינרים וא"ל ר' חנינא זיל שלים טבין ותקלין א"ב טיבעא הוי שפיר דמי דאין היוקר והזול תלוי בהם אלא מעות הכסף הם שהוזלו להנתן הרבה בדינר וזה מטבע הלוה ומטבע יקבל אלא אי אמרת פירא הוי הוי ליה סאה בסאה ואסיר ומשני לעולם פירא הוי ורב דינרי הוה ליה וכיון שכן נעשה כאומר לה הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דאז אפי סאה בסאה מותר דאלו שבידו. ברשותו דמלוה הוקרו ובדף מ"ה אמר ר' יוחנן אע"פי שאמרו אסור ללוות דינר בדינר מחללין עליו מ"ש דלענין מעשר טיבעא הוי דבצורה תלה רחמנא כדכתיב וצרתה הכסף וכו' והרי יש עליו צורה ומפרש בג"מ דבדינר של זהב עסיקינן וכו' וכן פסק הטור ומהרי"ק י"ד סי' קס"ב והעלהו' על שולחנו ס' ח' ז"ל אסור ללות סאה בסאה חוץ ממטבע של כסף היוצא בהוצאה ע"כ ומדפרט שכסף ונתן הטעם דיוצא בהוצאה משמע בהדיא דשל זהב דאינו יוצא בהוצאה אסור כדאמרינן בהזהב דהבא דלא חריף הוי פירא כספא דחריף הוי טבעא ופי' רש"י דחריף יוצא בהוצאה ועובר לסוחר ע"כ א"כ בנ"ד דנעשו הני דינרי למפרע הלואה גביה אסור דרבית מישראל לישראל הוא דהוי ליה סאה בסאה וכשם דסאה בסאה אם לא עשהו דמים ונתייקרו חטים נותן לו דמים שהיו שוים בשעת הלואה ואם הוזלו נותן לו חטים כמו שהם שוים עתה ה"ה בזהב כיון שהוזלו נותן לו הזהב כפי מה ששוה עכשיו והטעם שאם היה להפך שנתייקרו היה צריך ליתן לו כפי הדמים שהיו שוים בשעת הלואה דאפילו במטבע של כסף אם אינו יוצא בהוצאה כגון שנפסל הוי ליה כשאר פירי ואסור ללוות זה בזה כן כתב הבית יוסף בשם הרי"ף והרא"ש מכ"ש בנ"ד דזהב הוא דלעולם פירא הוי דלא חריף:
וגדולה מזו אמרו דבני חבורה המקפידין זה על זה בסעודה כמו שפי' רש"י דע"ה שאין מוחלין זה לזה אלא מקפידין אמרינן וכדברי ב"ה אף משום רבית כדאמרינן במשנה לא תלוה אשה ככר לחברתה ונמצאו באות לידי רבית וכתב הב"י דהרי"ף והרמב"ם ס"ל דסתם בני אדם מקפידים הם ואי תימא למה נקט בני חבורה נ"ל דלרבותא נקט לאשמועינן דאפילו הני בני אדם דאוכלים ושותים זה עם זה כל הימים מ"מ מקפידים כ"ש סתם בני אדם ואע"גב דאמרינן בגמ' אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרי' לווים סתם ופורעים סתם דמשמע דלית הלכתא כוותיה כמו שכתב הרא"ש הרי כתב מהר"יק דכפי דעת הרי"ף והרמב"ם דלא חילקו בין סאה בסאה לדבר אחר צריך לפרש דחכמים אסרי ככר בככר אלא א"כ יצא השער או יש לו מאותו המין והלל פליג דאפילו ככר בככר דדבר מועט הוא אפילו יצא השער או יש לו מאותו המין אסור כיון דמקפידין ובההיא לית הלכתא כהלל דאפילו סאה בסאה נמי אינו אלא מדרבנן ודיו להיות כמוהו ולא להוסיף עלה דאם לא יצא השער או לא יש לו מאותו המין אז אסור כמו סאה בסאה הרי לך כמה גדול כח האיסור דאפילו דבר מועט כזה כיון דסתם בני אדם מקפידין זה על זה אסור כ"ש בנ"ד דבאלף דינרי זהב עולה הסכום הרבה מאוד דוודאי דמקפידין זה על זה ואפי' דהרב מהרי"ק לא הכריע בההיא דככר מ"מ מצינו למימר כיון דהרב ז"ל כלל לנו כלל גדול דכל היכא דאיכא שני עמודי ההוראה המסכימים לדעת אחד הכי נקטינינן ודבר זה אינו צריך לאומרו בכל מקום. ועוד בשולחנו מדלא פרט להיתרא אלא מטבע ש"כ באומרו חוץ משמע הא כל כל דבר אסור:
איברא דבא"ח סי' ת"ן נר' דפסק איפכא דכתב ישראל שלוה מחבירו ככר קודם הפסח צריך לפורעו אחר הפסח ויש בו משום גזל אם אינו פורעו הרי דמותר ללות ככר בככר אמנם לא קשה מידי דמקור הדין הוא ההיא עובדא דבי ר' ינאי יזפי פירי שביעית מעניים ופרעו להו בשמינית אתו א"ל לר"י אמר להו יאות הן עבדין ופרש"י כיון דההיא שעתא לא הוו בעין לאו חליפין נינהו ולאו חיילא עלייהו קדושת שביעית הכא נמי לענין חמץ בפסח כיון דאותה שעה אינו בעין שכבר נאכל אותו ככר לאו חליפי דככר נינהו ולית בה משום חמץ שעבר עליו הפסח וכתבו התו' בע"ז דף ס"ב ומטעם רבית לא היה לאסור דאותן דבי ר' ינאי היה להם תבואה בביתם וסאה בסאה מותר אם יש לו הכא נמי בפסח אע"גב דלא נוכל לומר שהיה לו ככר דבתוך הפסח היה עובר עליו מ"מ נוכל לומר דמיירי דיצא השער דאו אפי' אין לו כלל מותר כמו סאה בסאה ומעתה פרחה לה סתירת הרב ולעולם ככר בככר אסור אם הוא באתרא דאין לו שער קבוע וא"כ זהב נמי אין שער קבוע ודבר שמקפידין הוא ודאי אסור ולכן בנ"ד שמעון ישלם הזהב לראובן כמו שהוא שוה עתה אע"ג דגרם לו היזק כבר כתבנו דגרמא בנזיקין פטור ולא כמו שהיה שוה בשעה שנתנם לו דכיון דדינרים הללו כבר נעשו הלואה גבי' הוה ליה רבית מישראל לישראל ואסור ואל תשיבני דכתבתי לעיל דשמעון ישלם הרבית לגוי ואם איתא להאי טעמא דנעשו הלואה גבי' היה אסור שאני התם דבשעה שנתנם לו רצה להחזירם לגוי ולא רצה לשלם לו רבית יותר ושמעון לא קבלם לא לשם הלואה לא מינה ולא מקצתה ולא עוד אלא דהרבית לגוי ואין הישראל בו הנאה של כלם אמנם לענין הזהב שפיחת שוויו כיון שהרע בעיניו על הפחת ובפה מלא אמר שאילו היה נשאר הזהב ביד ולא היה מעכבם עד זמן שהוזל. מראה לכל שרוצה שישלם לו שלם כל שוויו בשביל המעות שעכבם שמעון בידו ונמצאו שהם הלואה גבי' מה שאין כן לעניין הר"ן זהובים של רבית שלא ערער עליו אלא מטעם מזיק ממון חבירו וכבר הוכחתי דפטור ועוד דהכא מיד ליד הוא ומקבל ראובן ההנאה והארכתי במקום שאמרו לקבר כי בעו"ה בזמנינו זה ראיתי שערוריה באלו הלהוטים אחר הממון ומקילים בדיני איסור רבית החמור ומתירים ללות זהוב בזהוב על סמך סברא יחידה הביאה בעל המפה בשם יש אומרים ונותנים טעם דכיון דבזמנינו רוב בני אדם יש להם מטלטלין ברשותן דשוה זהוב הוי כמו סאה בסאה דשרי אם יש לו מאותו המין דבאמת טענה חלושה היא מאוד כקורי עכביש דא"כ סאה בסאה נמי אפילו אין לו מאותו המין ולא יצא השער יהיה מותר כיון דיש לו מטלטלין ברשותו דשוה שיעור האי סאה והא ודאי ליתא דדוקא בא' משתים אלה או יש לו מאותו המין או דיצא השער כדמוכח באיזהו נשך דלא התירו אלא בהאי גוונא דאי לאו הכי עדיפא הוה לאשמועינן אלא ודאי כדכתיבנא. ועוד דאם איתא להאי סברא בהאי עובדא דרב דאוזיף דינרי מברתי' דר"ח ומסיק דרב דינרי הוה ליה למה דחיק תלמודא לאוקמי הכי נימא הכי לעול' פירא הוי מטלטלי הוו ליה דשוו זהוב. ועוד דהרי הביא מוהרי"ק בסי' קס"ד בשם סמ"ק וכלבו והרא"ש דאם אין לו ללוה שו' דבר ממין שרוצה ללוות שיתן לו המלוה כל שהוא במתנה או יקנה לו ואח"כ יוכל ללוות עליו כמה סאין וכן העלה בשולחנו ס"ב. ואם איתא להאי סברא למה החמירו כולי הא שיתן לו המלוה מעט מאותו המין והרי אין לך עני שבעניים דאין לו שום מטלטל דשוה זהוב ויהיה חשיב מאותו המין. ועוד מה הועיל בתקנתו אם מהזהובים שהלוה לית ליה מידי ונתייקר וצריך הלוה לקנותם בשער היוקר נמצא דנותן לו יותר ממה שהיו שוים בשעת ההלואה ועדיפא מינה כתבו תלמידי הרשב"א ז"ל דאפי' אותו מעט שהתרנו שיתן לו המלוה במתנה דוקא בכ"הג אבל שילוה לו סאה כדי שיחשב זה יש לו מאותו המין ואח"כ ילוה עליה סאה בסאה אסור דפאה זו להוצאה לוה אותה הרי לך כמה החמירו באיסור זה וטעמ' דסחור סחור לחרמ"א דרביתא לא תקרב דנכית כחוי"א דלית ביה אסותא ועוד מה לנו לבקש טעמים כיון דכל הגאונים פסקו דזהב הרי הוא כפירי כאותה סוגיא דפ' הזהב וגם הרי"ף והרמב"ם והטו' והב"י כל אלה הנביאי' נבאו בסגנון אחד דהוי סאה בסאה מי הוא אשר ירים ידו למעול מעל ולפסוק נגד הרים גדולי' כאלה על סמך סברא יחידה ולא ירא שלא ירוצו את גולגלתו. והתימא על אותו י"א שהוא הרב מהר"ר ישראל דכתב בסי' נ"ד אע"ג דהגאוני' פסקו לאיסור וכו' הוא ז"ל פסק להתיר ובסי' רמ"א כתב דאין לנו לחלוק על הגאוני' להתיר דבר שהם אסרו מסבר' עצמינו אף שיש לנו ראיה להפך מכ"ש בנ"ד דאית לן כמה ראיות לאיסור כאשר כתבתי לכן אמינא ולא מסתפינא דכל המתיהר בפני ע"ה להתיר ללוות זהוב בזהוב על סמך האי סברא חוששני לו מחטאת דכבר מחינ' לה באלותא דחקיקו עלה הני תקיפי גאוני ארץ והרי"ף והרמב"ם הרא"ש והרשב"א ומוהרי"ק דדהבא פירא הוי ולפיכך בנ"ד ישלם שמעון דינרי' כפי שהם שוים עתה ולא יותר וטעמא דהגע עצמך שהיה להפך שנתייקרו הדינרים פשיטא דראובן לא היה פוצ' פה ומצפצף וא"כ את הטוב יקבל ואת הרע לא יקבל ישתקע הדבר ולא יאמר דאסור גמור הוא לכן יצדיק עליו את הדין שמזלו גרם לו וישב בדד וידום ויקבל שכר על שתיקותו:
זה הדבר שהעלה מצודתי היום ששמעון פטור לשלם הר"ן זהובים של רבית לגוי משום גרמא בנזיקין דנכנס תחת סוג הני דפרק הכונס דנ"ה דפטור בדיני אדם וחייב לצאת י"ש ואינו יכול לפטור את עצמו בטענת שהוא רבית דלית ביה משום איסור כאשר כתבתי לעיל וגם על הפחת שפחתו הדינרים פטור מתרי טעמי חדא דאומר לו הרי שלך לפניך לך והוציאן במקום אחר דהוי דומיא למ"ש הר"מבם פ"ו מה"ל מלוה ולוה הלכה י"ב וז"ל המלוה את חבירו וכו' עד לך והוציאן במקום אחר וכו' ועוד משום רבית דדהבא פירא הוי והוה ליה סאה בסאה דאסור גמור הנרא' לע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה בעזרת צור מחסה ב"ר ד"ס מריש ועד כען:
נחתם ונגמר ביום ששי כ"ג לחדש ניסן ענף עץ אבו"ת אברהם בן לא"א כמוהר"ר יעקוב די שלמה די מיזה נר"ו:
בסדר ושנת את משפטי תעשו לפ"ק