שאלה סז ראובן הוציא בפני בית דין כתב יד שמעון שחייב לו מנה: טען שמעון כתב יד זה לא נתתיו מידי לידך רק שלחתיו ליד לוי בעיר שהיית יושב שם שימסרהו לידך אחר אשר ישלח לי סחורה בשווי המנה ושינה ומסרו לידך מבלי ששלח לי מאומה השיב ראובן לאו כל כמינך לומר שעל תנאי שלחתו אביו דחזקת שליח עושה שליחותו ושמעון טוען לא כי על תנאי שלחתיו אליו ולא קיים התנאי נמצא שלא חל חיובי. יורנו מורה צדק הדין עם מי ושכרו כפול מן השמים:
תשובה גרסינן בפרק התקבל (גיטין דף ס"ד) איתמר בעל אומר לפקדון ושליש אומר לגירושין מי נאמן רב הונא אחר בעל נאמן ורב חסדא אחר שליש נאמן רב הונא אמר בעל נאמן דאם איתא דלגירושין יהביה ניהליה לדידה הוה יהיב לה ניהלה ורב חסדא אמר שליש נאמן דהא המניה מותיב ר' אבא הודאת בעל דין כמאה עדים דמי ושליש נאמן משניהם כיצד זה אומר כך וזה אומר כך שליש נאמן שאני ממון דאיתיהיב למחילה והא תניא וכן לגיטין גיטי ממון וכו' ע"כ:
ופירש"י ז"ל בעל אומר לפיקדון. גט שנתון ביד שליח בעל אומר לפיקדון נתתיו בידך ושליש אומר לגירושין נתתו לי שהייתי שלוחה לקבלה ונתגרשה בקבלתי והאיש והאשה יחד בעיר: דהא המניה כשמסרו בידו: דאיתיהיב למחילה שאם מחלו מחול הילכך שליש נאמן דכיון שהאמינו ומסר בידו נתרצה בהבטחתו עליו למחול על ממונו ולהאמין כל מה שיאמר אבל במלתא דאסורא אין בידו להאמין: גיטי ממון שאין גט אלא לשון שטר ע"כ:
והרשב"א ז"ל כתב בתשובה וז"ל אע"פ שכל גט שלא ניתן לגירושין אינו מועיל היינו טעמא שכל שהבטל דעתו להשלישו ביד אחד ויודע שהשליש יכול ליתנו לאשה אף הוא מכתיבו לשמה מתחלה ונותנו ביד שליש על דעת שאם ירצה שליש ליתנו לה שיהא שליש זה שלוחו ושמא אף במקום עדים נאמן ומן הטעם הזה וכמדומה שכן דעת בעלי התוספות ז"ל ע"כ:
והתוספות בד"ה ושליש אומר לגירושין כתבו פי' שאומר שהי' שליח לקבלה ומיירי כשיש שנים שמעידים בפנינו אמרה דשויתיה האשה שליח לקבלה כדתנן במתני' ע"כ והר"ן ז"ל תפס דברי רש"י כפשטן דבאין עדים שהוא שליח קבלה מיירי והרב"י באה"ט סי' קמ"א העתיק דברי הרשב"א שכתב וז"ל ואין כוונת הרב (רש"י ז"ל) לומר שהוא נאמן לומר שליח קבלה אני דע"כ שנים שיאמרו בפנינו אמרה צריכה אלא כוונת הרב לומר דרב הונא ורב חסדא בשהגט יוצא מתחת ידו ובשליח קבלה ושליח אומר שליח קבלה אני ואלו עדי ולגירושין קבלתיו ע"כ ומרן ז"ל כתב שכ"כ תוספות והרא"ש ז"ל ושכן משמע מדברי הטור דביש עדים שהוא שליח קבלה עסקינן ושכ"כ רבינו ירוחם ז"ל עי"ש ודרכי משה כתב ז"ל ובתשובות ריב"ש סי' נ"ג משמע כדברי הר"ן וע"ש דה"ה כשאומר שליח ב"ד אני כו' ע"כ. ומרן ז"ל בכסף משנה כתב על דברי הרמב"ם ז"ל בפ"ו מה' גירושין הלכה ב' שאם הגט יוצא מתחת שליח קבלה א"צ עדים וז"ל דדוקא עדי קבלה אבל עדי אמירה צריך וכן כתבו רש"י ותוס' בפ' התקבל וכן משמעות דברי רבינו וכו' יעו"ש:
עוד כתבו התוספות בד"ה מתיב ר' אבא הודאת בעל דין כמאה עדים דמי ושליש נאמן משמע דנאמן אפילו כולן בעיר אחת אע"ג דאיכא למימר דאם איתא דלאו לפיקדון יהביה הוה יהיב לה ע"כ ועל זה משני הגמרא שאני ממון דאיתיהיב למחילה וכיון שהאמינו ומסר בידו המניה בכל ענין שיאמר דמטעם דאם איתא כדברי השליח לדידה הוה יהיב לה לא מרענא הימנותיה דשליש וכן כתב הרא"ש בתוספותיו:
והר"ן ז"ל בפירושיו על ההלכות כתב וז"ל אי נמי דכי קאמר רב הונא בעל נאמן דוקא שהוא עדיין ביד שליש ורב הונא הכי קאמר אם איתא דלגירושין יהביה בעל לשליש לדידה הוה יהיב ליה השליש ולא היה מעכבו בידו הילכך כיון שלא מסרו לה מוכח דלפיקדון יהביה לשליש ולצעורא קא מכוין אבל משהגיע גט לידה שוב אין הבעל נאמן ע"כ והרמב"ן ז"ל בחידושיו כתב כדברי הר"ן ז"ל ומיהו רש"י ז"ל והרשב"א ז"ל לא פירשו כן:
ומ"מ משמע דלדידן דקי"ל כרב חסדא דלא שנא יוצא מתחת ידי שליש לא שנא יוצא מתחת ידה אינו נאמן הבעל לומר לפקדון ואע"פ שאינה טוענת בריא וכן כתב הרשב"א ז"ל בחידושיו וז"ל ולפי מה שפירשנו דהא המניה כשמסרו בידו ועל דעת כן מסרו בידו שיהא נאמן בכל מה שיאמר הואיל ובידו למוסרו לה קודם ערעורו של בעל ותלך ותנשא בו משמע דאפילו אין הגט יוצא מתחת ידו אלא מתחת ידה נאמן שהרי האמינו על זה כשמסרו לו וכו' עד ודוקא במקיימתו יעו"ש באורך:
והריטב"א ז"ל כתב כן וז"ל דאפילו נפיק מתותי ידי אשה ואמרה דשליח קבלה מסריה ניהלה ואמר לה דבטל מסריה ניהלה לקבלה או להולכה מהימנא וכו' וה"מ היכא דמודה בעל דכתביה מיהו טעין דלפקדון מסריה דאיכא טעמא דהא המניה וכן אי טעין דלא מסריה כלל דאי לאו דמסריה איהו ניהליה מאי בעי גבי דשליש ולנפילה לא חיישינן אבל אי טעין בעל מזוייף אפי' נפיק מתותי ידי איתתא גופא לא משתריא ביה אלא או בעדי מסירה או עד דמקיים גיטא בחותמיו וכו' עכ"ל:
הא קמן להדיא דלשיטת הרמב"ן והר"ן ז"ל לכ"ט כל שהגט יוצא מתחת ידה אע"פ שאינה טוענת בריא אין הבעל נאמן ולשיטת רש"י והרשב"א ז"ל לרב חסדא מיהת כל שהגט יוצא מתחת ידה ואומרת לדידי אמר לי שליש דלגירושין יהביה ניהליה מהימנא ואפילו שאין השליש לפנינו דתפישתה מוכחת ולכך קיימא במקום השליש ולא פליג רב הונא אלא בשלשתן בעיר אחת דאיכא טעמא דאם איתא לדידה הוה יהיב לה וכן כתבו המפרשים ז"ל לשיטת רש"י והרשב"א ז"ל ובממונא אפילו שלשתן בעיר אחת ובעל הממון קאמר דנתנו בידו לפיקדון והשליש קאמר שנתנו בידו כדי לזכות בו לכשנגדו שליש נאמן וכדכתבינן לעיל:
מעתה בנ"ד הדין פשוט לפניך שהדין עם ראובן לכ"ע ואפילו לשיטת רש"י והרשב"א ז"ל שהרי לא היו שלשתן בעיר אחת וגם דהיינו ממונא והילכך פשיטא ודאי דהשליש דהיינו לוי פיה נאמן אי אמר שניתן לו מבלי שום תנאי וראובן דיוצא הכתב יד מתחת ידו הרי הוא נאמן כשליש ואע"פ שאין השליש לפנינו הא כל דאחר לדידי אמר לי שליש דאתה נתתן לו בלי שום תנאי נאמן וכדכתיבנא ואפי' שלא אמר כן ראובן בפירוש סתמו כפירושו דתפישתו מוכחת טל זה ואנן סהדי דהכי הוה או שקיים לוי השליש תנאו ושוב נתן לראובן הכתב יד של שמעון דבענין אחר לא היה נותן השליש הכתב יד לראובן:
ואם תאמר הרי מדברי הרמב"ם בפרק י"ב מהלכות גירושין מהלכה י"א ואילך שכתב וז"ל שליח קבלה שהוציא גט מתחת ידו והבעל אומר מזוייף הוא יתקיים בתותמיו או בעדי מסירה כמו שביארנו אמר הבעל פקדון נתתיו לו והשליח אומר לגירושין נתנו לי השליח נאמן וכן אם היה הגט יוצא מתחת ידי האשה והי' אומרת שליח זה נתנו לי והשליח אומר כן נתתיו לה ולגירושין נתנו לי והבעל אומר לא נתתיו לו אלא לפיקדון השליח נאמן והיא מגורשת ע"כ משמע דאפי' יוצא הגט מתחת ידה לא סגי במאי דנימא איהי דשליח אמר לה לגירושין אלא דבעינן שהשליח עצמו יאמר כן:
ויש לומר דעד כאן לא קאמר הרמב"ם ז"ל אלא בגירושין ומשום דכל גט שלא ניתן לגירושין אינו מועיל ומשום הכי בעינן שיאמר השליח כן נתתיו לה ולגירושין נתנו לי אבל בנ"ד כל שכתב בכתב ידו הריני חייב לך מנה הרי זה חייב לו אע"פ שלא היה חייב לו כלום וכמו שכתב הרמב"ם בפי"א מה' מכירה הלכה ט"ו ולא מיחסרא אלא שתגיע ליד הלה שנתחייב לו וכיון דכתב יד זה יוצא מתחת יד ראובן תפישתו מוכחת עליו דאיהו יהביה ניהליה והרי הוא במקום השליש ותו לא צריכינן לעדותו של שליש:
ועוד יש לומר אחר שנדקדק בלשון הרמב"ם ז"ל דלעיל בהלכה ג' כתב וז"ל הוציאה גט מתחת ידה אם אמר הבעל על תנאי היה פקדון היה מעולם לא כתבתיו מזוייף הוא יתקיים בחותמיו וכו' וקשיא מאי שנא דכשהגט יוצא מתחת ידה אם אמר הבעל לפקדון היה בעינן שיתקיים בחותמיו וגבי שליח קבלה אם אמר הבטל פקדון נתתיו לו השליח נאמן ולא בעינן שיתקיים בחותמיו ונראה דשניא שליח דהא המניה כדאמר רב חסדא וכיון דמודה הבעל שכתבו והמניה לשליח תו אינו צריך לקיימו ומיהו אי טעין מזוייף הוא צריך לקיימו:
ואין להקשות אם הבטל אומר לפקדון נתתי גט זה לשליח אמאי לא צריך לקיימו מגו דאי בעי אמר מזוייף הוא וכדאמרינן בשאר שטרות מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו דאנן אהמנותיה דשליש סמכינן ואמרינן כיון דמודה דמסריה ניהליה בתורת פקדון הויא ליה כמאן דשוייה שליש וכבר כתב הרשב"א בתשובה דהיינו שליש היינו נפקד שכל המפקיד על אמונתו של נפקד הוא מפקיד והילכך כיון דהשליש מעיד דניתן לגירושין תו לא צריך לקיומי וליכא למימר מיגו דמיגו במקום עדים לא אמרינן ונאמנותו של שליש כעדים דמיא. אבל כי טעין מזוייף הרי מכחיש עיקר השלישות ולכך צריך לקיימו ומיהו כשהגט יוצא מתחת ידה מבלי יד שליש באמצע דליכא הימנותיה דשליש אפילו בעל אומר פיקדון צריך לקיימו מיגו דאי בעי טעין מזוייף דהא לית כאן שליש:
מעתה היינו דהצריך הרמב"ם ז"ל בשיד שליח באמצע וגט יוצא מתחת ידה ובעל אומר לפיקדון והיא אומרת שליח נתנו לי דהשליח ג"כ יאמר לגירושין נתנו לי. דאי לאו הכי היה צריך לקיימו דמשום הימנותיה דשליח הוא דלא מצרכינן קיום כדכתיבנא אמנם במקיימתו כמ"ש הרשב"א ז"ל בחידושיו פשיטא ודאי דהיא במקום שליש קיימא וכל שאמרה לדידי אמר לי שליש דלגירושין יהביה ניהליה מהימנא:
ומיהו הרמ"ה ז"ל מקל עוד דלטעמיה דרב חסדא אפילו אמרה לדידי אמר לי שליש דלגירושין יהביה ניהליה מהימנא דכיון דכי אמר שליש מהימן איהי נמי מהימנא ואף על גב דלא נתקיים הגט בחותמיו ולא מפומיה דשליח כיון דמודי בעל דכתביה אתקיים ליה ע"כ:
ודע שרוב הפוסקים פסקו כרב חסדא: ומ"מ בנדון שלפנינו אי כתב יד שמעון מתקיים בחותמו שלא על פי הודאתו הרי ראובן נאמן כשליש ואע"פ שאינו טוען בריא דתפישתו מוכחת עליו דהשליש יהביה ניהליה ולא הים שום תנאי בדבר ואם היה בתנאי קיים התנאי ושוב נתן הכתב יד לראובן ואע"ג דפליגי אמוראי אי אמרינן חזקת שליח עושה שליחותו אי לא היינו כי מספקא לן בעיקר השליחות אי עשאו השליח אי לא אבל היכא דודאי נעשה השליחות דאנן סהדי בהם אלא דמספקא לן אי שינה השליח אי לא בהא ודאי לכ"ע לא אמרינן דשינה השליח אלא חזקת שליח דאינו משנה בשליחותו וכיון דהא קמן הכתב יד יוצא מתחת יד ראובן לא חשדינן ללוי השליש דשינה וראובן במקום לוי השליש קאי וכדכתיבנא:
ודע שמה"רמ ז"ל בתשובה חילק בענין אחר בהא דתניא אין שלישותו בידו אינו נאמן וכתב ז"ל דלא אמרו כן אלא כגון שלאחר זמן נחלקו הבעלי דינין בתנאים שהיו ביניהם ושואלים לשליש איך היו התנאים מעיקרא בהכי ודאי לא מהימן טפי משניהם מכיון שאין שלישותו בידו אבל היכא שבעל דבר חלוק על השליש אמאי דעבד כבר בעוד שלישותו בידו אע"ג דאין שלישותו עכשו בידו נאמן אמאי דעבד כבר בעוד שלישותו בידו ונימא דבדינא עבד מאי דעבד ואהדר ליה מינייהו ערבונו דחזקת שליח עושה שליחותו והביא ראיה מהא דאמרי' בפ' התקבל בעל אומר לגירושין ושליש אומר לגירושין וכו' דפריך גמרא ונימא חזקת שליח עושה שליחותו וכו' ומשני ה"מ לחומרא אבל לקולא לא וכתב הרב ז"ל דמאחר דלחומרא אמרינן חזקת שליח עושה שליחותו נוקי ממונא אחזקיה ולא נפיק לא משליש ולא מבעל דבר אשר החזיר לו השליש ערבונו דאין להוציא מן השליש ולימא שפשע ולא עשה שליחותו דאפוקי ממונא חומרא הוא ע"כ: מעתה לפי שיטה זו יש לדון ולומר דמאחר דאתה בא להוציא בכתב יד זה ממונא משמעון היינו לקולא והילכך לא נימא כלל חזקת שליח עושה שליחותו כדי לאפוקי ממונא משמעון וזה נגד מה שכתבנו:
אמנם כדמעיינינן שפיר נראה דליתא. דדוקא כגון בטל אומר לגירושין ושליש אומר לגירושין והיא אומרת נתן לי ואבד דליתיה לגיטא בעיניה הוא דאתינן עלה מטעם חזקת שליח עושה שליחותו ומחלקינן לחומרא מן לקולא. וההיא דמה"רם נמי דאהדר לחד מינייהו ערבונו להא דמיא דלאומר חתים על הערבון ולא ידיע דבר הערבון של מי הוא כי אם מפי השליש והודאת הלה שמודה שהחזיר לו הערבון. אבל כשיוצא הגט מתחת יד האשה ומקיימתו לא צריכינן לעדותו של שליש והרי היא קיימא במקום השליש וכדדייק הרש"בא ז"ל בלשונו וכדכתיבנא לעיל ולהכי כתב הרש"בא ז"ל דלא אמרו דכל שאין השלישות יוצא מתחת ידו לא מהימן כשליש אלא לחובת מי שיוצא עכשו מתחת ידו דאילו לזכותו איהו גופיה במקום שליש קאי ולא צריכינן להימנותיה דשליש דתפישתה מוכחת על זה:
והכי נמי בנ"ד כתיבת ידו של שמעון שיוצאה מתחת יד ראובן מוכחת: ואפי' אם יבא לוי השליש ויאמר דשינה ומסר לא מהמנינן ליה דכל שאין השלישות יוצא מתחת ידו לא מסימן השליש לחובת מי שיוצא עכשו מתחת ידו וכמ"ש הרש"בא ז"ל וכדכתבי' לעיל וכן נר' מדברי הריב"ש ז"ל בתשובה סי' תנ"ב. וכן כל טענה שיטעון לוי השליש נגד ראובן שהכתב יד יוצא מתחת ידו לא מהימנינן ליה כשליש אלא הרי הוא כעד אחד דעלמא:
מעתה הרי שמעון חייב ליתן לראובן המנה שנתחייב לו בכתב ידו אי מתקיים בחותמו ואם יבא לוי השליש ויעיד נגד ראובן יהיה הדין ביניהם כדין עד אחד דעלמא. ולא יעלה על דעתך לומר דשמעון נאמן במגו דאי בעי אמר פרעתי. דאין אומרים מיגו אלא בטענות שקולות וכמ"ש הר"ן ז"ל בריש מציעא. ועוד דהוה ליה מיגו במקום עדים דמשום נאמנותו על שליש קא אתינא עליה וכמו שכתבנו:
זהו מה שהעלינו והעתקנו מיסודם של גדולי הפוסקים ז"ל להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב הגאון הגדול מו"ר הכהן די אזיוידו נר"ו כי לו משפט ההוראה כסאו נכון יהיה אכי"ר:
אמשטרדם כ"ד שבט שנת התקמ"ח לפ"ג:
נאם הצעיר יוסף פיזא
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק