שאלה א יבמה שנפלה לפני יבם שהמיר דתו אחר מות בעלה במקום שיש לנו רשות מן השררה לכופו לחלוץ באנו לשאול אם חליצתו כשרה או פסולה דהא משני צדדין יש לנו לפוסלה אם משום הכפיה ואם משום שכיון שהוא מומר אף אם מרצונו יחלוץ לה הנה כפי דין פשוט בש"ע אה"ע סי' קס"ט דין מ"ד הוציאו ממימרא דר"י מן הברייתא בגמרא כתב הוא ז"ל שצריך שיכוונו יבם ויבמה שתהיה מותרת לשוק בחליצה הזאת ואם היא או הוא לא נתכוונו לכך לא הותרה וכו'. א"כ עכשיו שזה האיש מומר הוא מהיכי תיתי שכוונה כזאת היתה לו ל"מ כשהוא כפוי אלא אף כשמרצונו חלץ לה. ולפי ששמעתי שיש מי שמתירה באתי לשאול חביבי וידידי ושכ"מה:
תשובה ראה ראיתי את דברי השאלה והנה אדניה הטבעו בדין מוסכם מן הגמרא ומכל הפוסקים ובכללם הרב בית יוסף בשלחנו הטהור כנזכר בדברי ה"ה שצריך שיכוונו יבם ויבמה שתהיה מותרת לשוק בחליצ' הזאת וכו' דאילו לענין מחלוקת אי מיתה עושה ניפול או נישואין עושה ניפול לא נפקא לן מידי לנ"ד דהא כבר הרגיש בזה ה"ה וכתב שהיבם המיר דתו אחר מיתת אחיו באופן שבשעת נפילה יבמה יבא עליה קרינן ביה וזיקתו זיקה לכ"ע ואף כי ה"ה הניח שני צדדין לפסול החליצה הא' משום כפיה והב' משום שהוא מומר ואין לו כוונה לעניות דעתי נראה דליכא אלא צד אחד דהיינו הכוונה דאילו משום כפיה ליכא למיחש מידי דאי לא תימא הכי כל אלו שאמרו חכמים כופין אותו לחלוץ ניחוש שמא לא נתכוון להתירה לשוק? אלא ודאי דמשום כפיה לחוד לא חיישינן לשמא לא נתכוון וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל לענין גירושין (בפרק ב' מהלכות גירושין הל' ב') שאין אומרים אנוס אלא למי שנלחץ לעשות דבר שאינו מחוייב מן התורה אבל מי שתקפו יצרו לבטל מצוה והוכה עד שתשש יצרו ואמר רוצה אני כבר גירש לרצונו ואף כי דין זה לא נאמר אלא בישראל העושה שאר מצות מ"מ מינה שמעינן דבמומר דלא איכפת ליה מן המצות אונס ורצון חדא מילתא היא. וכן נראה מסוף דברי ה"ה שכתב ז"ל עכשיו שזה האיש מומר הוא מהיכי תיתי שכונה כזאת היתה לו ל"מ כשהוא כפוי אלא אף כשמרצונו חלץ לה עכ"ל. הרי שבין באונס בין ברצון לא תלה חסרון הכוונה אלא להיותו מומר ואם כן לא נשאר לנו להשיב אלא על דין הכוונה:
ועל זה נאמר דהן אמת דכפי דינא דגמרא אין היבמה ניתרת לשוק עד שיתכוונו שניהם למצות חליצה אמנם מצאנו ראינו ביבמות פרק  מצות חליצה ד' ק"ו גבי ההוא דאתא לקמיה דר"ח  בר אבא ואמר ליה חלוץ לה ובכך אתה כונסה לבתר דחלץ להאמר ליה השתא מינך אפסלה לה חלוץ לה חליצה מעלייתא כי היכי דתשתרי לעלמא והשתא כיון דבעינן כוונה איך לא חייש ר"ח לשמ' לא נתכוון בחליצה שניה אלא ע"כ לומר דהא דלא חייש ר"ת אינו אלא משו' דכיון דאסורה עליו אנן סהדי דאיכוון וא"כ גבי מומר נמי כיון שיודע שאסורה עליו ל"מ כשחולץ ברצונו אלא אפילו על ידי כפיה מאן לימא דלא איכוון ואי משום דמומר הוא וחיישינן דאדעתא דנפשיה קא עביד א"כ מה נעשה ומה נענה לתשובת רש"י ז"ל הביאו ההג"מ בסי' כ"ט ז"ל יבמה שנפלה לפני יבם משומד צריכה חליצה דאיך לנו חלוק להתירה בין שקדש' הבעל ואחר כך נשתמד בין נשתמד לפני קדושיה שהמשומד הרי הוא כישראל לכל דבריו שנאמר חטא ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא ואין לנו לחלקו מדת ישראל אלא שאינו נאמן באיסורין הואיל ונחשד עליהן ויינו יין נסך הואיל וחשוד לע"ז דאבל קדושיו קדושין וגטו גט וחליצתו חליצה כללו של דבר הרי הוא כישראל חשוד וכו': וכן כתב נמי המרדכי בשם רש"י ובשם רבנו גרשון ברבי יאודה ובשם רבנו שרירה פרק החולץ ואיך לא חייש רש"י והנך רבוותא ז"ל לשמא לא נתכוון כיון דמומר הוא ואפשר דאדעתא דנפשיה. קא עביד:
וגדולה מזו מצאנו שאף החולקים על רש"י ז"ל אינם חולקים אלא לפוטרה בלא חליצה היכא דכדנסבא בעל הוה יבם מומר דסבירא להו דאז לא בעיא מיניה חליצה וליכא שום זיקה כלל אבל היכא דאיכא זיקא לכ"ע כנ"ד לא פליגי והתימא על ה"ה שכתב כמתמיה על דברי המתירין ולפי ששמעתי שיש מי שמתירה באתי לשאול הא בנדון כנ"ד כל אפיא שוין דזיקתו זיקא ואי משום חששא דשמא לא נתכוון מי לנו גדול מרש"י ז"ל המתירה בפירוש ולא כתב תשובתו אלא נגד המתירין בלי חליצה היכא דכדנסבא בעל הוה יבם מומר הא לאו הכי כלהו סבירא להו דזיקתו זיקה ומותרת על ידי חליצתו:
וכן נראה נמי מדברי מוהרד"ך בתשובותיו בית תשיעי שהאריך מעניתו בענין יבם שנשתמד בשעת השמד במלכות פורטוגאל בחיי אחיו ואף כשהי' יכול לצאת משם לא רצה. ונשא ונתן בדעת רש"י והגאונים ז"ל אי בעיא חליצה או לא ולא הזכיר כלל דין הכוונה להקשות נגד סברת רש"י ז"ל אלא ודאי נראה דלדעתו ז"ל האי כוונה דאמרינן בגמרא דצריך שיתכוונו שניהם לאו דוקא שיתכוונו בשעת מעשה להתירה אלא שהוא יודע שבחליצת מנעלו ניתרת לשוק וכמו שכתב בפירוש הרב יוסף טראני ז"ל איברא דלא אמרינן בגמרא עד שיכוונו שניהם אלא לאפוקי חליצה מוטעית וכו' אבל היכא דסברו ליה וסבר שבחליצה זו נפטרת ממנו אין צריך שיהיה בכוונת הלב באותה שעה וכו' והביא ראייה לדבריו עיין בח"ב סי' י"ו מח' א"ע:
הרי דלדעת כל הני רבוותא מאן דסבירא ליה דאיכא זיקה ליבם מומר סבירא להו נמי דחליצתו חליצה אף כי כייפינן ליה ולא חיישינן לשמא לא נתכוון ואף כי לפי דעתי הסברא מוכחת כן וסברא עדיפא מקרא ומלתא דפשיטא היא מ"מ כתבתי דברי המאורות הגדולים האלה לפי שראיתי בתשובת מוהר"ר צבי אשכנזי ז"ל שבחיים חיותו היה אב"ד ור"מ בק"ק אשכנזים פה העירה אמשטרדם יע"א שכתב בהיותו בק"ק אלטונה להרב מוהר"ש אאיליוון שהיה אב"ד פה העירה בהיותו בק"ק לונדון בתשובתו ראשונה) שחוכך בחליצת משומד אפילו במקום שאין שם אח אלא הוא דמטעם דכיון דמשומד הוא אפשר לומר דאדעתא דנפשיה קעביד ואינו פוטר בחליצתו והביא ראייה לדבריו ודחה סברת מוהר"י טראני ואחר המחילה מכ"ת נראה דהרכיב דבריו אתרי רכשי דבתחילה כתב דנלע"ד דהאי כוונה האמורה בענין חליצה אינה אלא מטעם הקנאה ואם כן אף אם לא כיון בשעת מעשה להתירה לשוק אלא שהוא יודע שבחליצת מנעלו ניתרת לשוק והוא חולץ לה בלי שום אונס אין אנו חוששים לדברים שבלבו אז באותו זמן דדברים שבלב בכל ההקנאות לאו דברים נינהו ואח"כ כשדחה דברי מוהר"י טראני כתב ז"ל אבל היכא דאשכחן דבעינן כוונה סתם היכי ידעינן אופן הכוונה וכיון דאיכא למימר לקולא ולחומרא לחומרא אמרינן וכנראה שאף הרב (ר"ל רי"ט) הרגיש בחולשות ראיות הללו ועיקר סמיכתו על השמטת הרמב"ם היא וכיון שהרמב"ם הביאה בביאור כמה שכתבנו ע"כ כוונה מעלייתא בעינן עכ"ל הרי שבתחלת דבריו נראה דסביר' ליה כמוהרי"ט ובסוף דבריו חולק עליו ועוד מ"ש בתחלת דבריו והוא חולץ לה בלי שום אונס דמשמע דהיכא דאנוס הוא חיישינן לדברים שבלב איך יעשה עם כל הני שאמרו חכמים כופין אותם לחלוץ הא כולם אנוסים נינהו והוא בעצמו כתב דבכל המצות כופין מלבד בגיטין וחליצות הוא דאין כופין אלא משום עיגון דידה או כל הנך שמנו חכמים בפירוש וכו' וכיון שכל עיקר הכפייה איננה אלא בשבילה כגון זו שלפנינו אין כופין שהרי אינה ראויה להנשא מטעם דהויא קטלנית דמשמע דבנדון כנ"ד דליכא האי טעמא ואדרבה עיגון דידה איכא אף כי אנוס הוא לא חיישינן לדברים שבלב ולפי דבריו הראשונים נראה דכל היכא דאיכא אונס חיישינן ועוד יש לי לדקדק כמה דיוקים בדבריו ז"ל אמנם כיון שמצאתי ראיתי שכבר עמד עליהם בנו יעקב בתשובתו הרמתה שאלת יעב"ץ סי' כ"ו ונתן טעם לשבח להעמיד דברי מוהרי"ט בענין הכוונה אמרתי אין לי פה להשיב אלא להעתיק דברי הרב בנו וזהו מה שהעלה מצודתו בסוף דבריו:
ואם כן הוא יצא לנו פירוש מה שאמרו עד שיתכוונו שניהם רוצה לומר לחלוץ בלבד להוציא אם מתעסקים בחליצה שחולצים בלי ידיעת חליצה כלל (כגון חליצת שוטה גמור וכההיא דבכך אתה כונסה או חליצת שימוש כיבמה הגדלה בין האחין ואין צריך לומר אם פרשו בהדיא שלא בכוונת חליצה המתרת הם חולצים שאינם כלום) אבל ביודעים שחליצה מתרת ואינן מתעסקין בה אפילו לא כוונו להתיר רוצה לומר לא פרשו כוונתם בפיהם חליצה מעלייתא הוא בסתמא וכל שכן במפרש דלא חיישינן למחשבה שבלב: כך נראה לעניות דעתי ולא שאני כדאי לומר דעתי אלא שכך דעתי הקלה נוטה להחזיק דעת הקודמין בגט וחליצת הבלתי מאמין. וממילא בענין הכוונה דברי הגאון מוהרי"ט ז"ל קיימין עכ"ל:
ואחריו החזיק מוהר"ר דוד מילדולה נר"ו בספרו הנכבד דברי דוד סימן ג' שאחר שנשא ונתן בדין כוונת החליצה כתב ז"ל והנני מוסיף לומר שמה שנלע"ד הוא כוותיה ולא מטעמיה דמה שקפיד קרא הוא דוקא לידע טובת המעשה ולא לכוונת המצוה והאי כוונה שאמרו ז"ל בענין זה הוא דוקא שידעו ויבינו טובת המעשה הזה שהוא כדי להפטר מזקיקת יבום כנז"ל דהרי אם התורה לא הקפידה על המעשה אלא על הכוונה לבד כאשר סובר מעכ"ת היה די לנו שיכוונו ברקיקה שרוקקת היבמה לפניו או באמירה שאומרת לו כמו שנאמר וענתה ואמרה ככה יעשה לאיש וגו' ואנו רואים שאדרבא הרקיקה והאמירה שבאו מפורשים בכתוב אינם לעיכובא דאפילו אם לא רקק ולא אמר אלא שחלצה בלבד החליצה כשרה דכל הראוי לבילה וכו'. אבל אם רקקה ואמרה ולא חלצה אינה כלום וכו'. א"כ אהא דוקא הוא דקפיד קרא דהיינו למעש' החליצה ושיכוונו לדעת מה היא טובתה וכמו שאמרו בגמרא ונקרא שמו בישראל בית חלוץ הנעל כיון דחלץ לה הנעל הותרה לכל ישראל וכו'. וא"כ איך תיסק אדעתין ואיך יעלה על הדעת דכונת המצוה דלא כתיבא בפרשה יהיה לעיכובא! זה אין הדעת סובלתו והדברים פשוטים לע"ד עכ"ל:
ולענין ההשגות שהשיג מוהר"ר צבי ז"ל נגד הראיו' שהביא מוהרי"ט מההיא דחולין (דף י"ב ול"א) ומההיא דקדושין (ד' כ"ד) וממה שלא הביא הרמב"ם דין הכונה כבר עמדו עליהם הרב חיים וינטורה והרב משה מורפורגו בש"ות שמש צדקה (סי' כ"ט מחא"ח) שהרב וינטורה יצא להליץ בעד מוהרימ"ט ופירש דבההיא דחולין כונת מוהרי טברורה דכיון שאמרו בגמרא מאן תנא דלא בעי כונה לשחיטה רבי נתן היא וכו' ואוקמוה דלרבי נתן לא בעי כונה כלל ולרבנן בעי שיתכון לחתיכה הרי בהדיא אפילו לרבנן דבעו כונה משום וזבחת לא בעו כונה מעליא אלא כל שמתכוין לחתיכה וכו'. ומה לנו אם הם אמרו בפירוש דפוסלים משוה כונה או אם חכמי הגמרא אמרו דכונתם הוא משום כונה כיון דלא מנינו בגמרא טעם אחד למחלוקותם וכן  נמי בההיא דקדושין כיון דלרבנן דהלכתא כוותיהו אינו צריך שיתכוון לשחת ממש אלא כל שנתכוון לעין קרינן ושיחתה הרי בהדיא דאפילו היכא דגלי קרא דבעינן כונה בכונה כל דהו סגי. ומ"ש שהרמב"ם ז"ל לא הביא דין שיכוונו ח"ו שנעלם מעיני חכמתו של מוהרי"ט דין הכתוב בסימן ט"ז שהרי סמוך ונראה הוא באותו פרק באותו מקום אלא שרצה להכריח ממה שלא הביא הרמב"ם ז"ל בפירוש דין זה דצריך שיכוונו שניהם שבחליצה זו ניתרת לעלמא כמ"ש הטור סימן קס"ט דודאי סובר הרמב"ם ז"ל דמה שאמרו בגמרא עד שיכוונו שניהם הוא לאפוקי חליצה מוטעית וכו' דאלת"ה אלא שנעלם מעיני מוהרי"ט דין זה בהרמב"ם איך לא הקשה עליו ולמה השמיטו מאחר שדין זה מוסכם הוא מן הגמרא ומכל הפוסקים אלא ודאי זו היא כונת הרב ודבריו נכונים הם בטעמן כאשר יראה המעיין: אלו הם תמצית דברי מוהרח"ו להליץ בעד מוהרי"ט ובדרך זה פירש נמי מ"ש הרמב"ם (דין ח' פרק ד') וצריך  שתתכוין היבמה שתחלוץ לו ויתכון הוא שיחלוץ לה  ויעשו פעשים אלו לשמן:
אמנם מוהר"ם מורפורגו רוח אחרת עמו שהרבה להשיב נגד פירוש מהורח"ו וכתב דאלו כדבריו כן הוא לא היה צריך הרמב"ם  להביא בדין ט"ז הא דנתכוון וכו' דכיון שהביא בדין כ"ג ההיא דחליצה מוטעית פסולה ובדין כ"ח ההיא דיבמה שגדלה בין האחין וכו' משם מובן שצריך שידעו שלא יהיה מוטעית ושלא יהיה לשם שמוש ושזו הוא כונתם דבעינן. ועוד דהוה ליה למיתני דין זה דנתכוון הוא ולא הוא וכו' בתר הנך תרי דיני דחליצה מוטעית ויבמה שגדלה וכו' כיון דלאפוקי הנך הוא דבעינן ליה ולא כונת מצוה מעלייתא ועוד מה יענו שפתי מוהרי"ט בדין ח' שכתב רבנו וצריך שתתכוון היבמה וכו' ויעשו מעשים אלו לשמן דמשמע שבשעת החליצה בעינן שיתכוונו לשם מצוה להיות ניתרת לשוק על ידי כך וכן מוכח ודאי מכל הפוסקים שהבינו כן דעת הרמב"ם דאל"כ לא לישתמיט שום אחד מהם מלהזכיר חילוק זה שבין הרמב"ם והטור וכו' אלא ודאי כוונת הרמב"ם ז"ל לומר דכוונה מעלייתא לשם מנות חליצה הוא  דבעינן:
ועל מה שהליץ בעד מוהרימ"ט גבי ההי' דחולין גם בזה תפס עליו וכתב דאין זו ראיה ואדרבא אפכא שמעינן מילה דהר בשחיטה לא בעו רבנן כונה כדאמרן בגמרא שם דבשחיטה אפילו רבי נתן מודה מדגלי קרא מתעסק בקדשים פסול מכלל דבחולין לא בעינן כונה ורבנן נהי דלא בעינן כונה לזביחה לחתיכה מיהא בעינן אלמא הכא לרבנן מקרא ילפינן דלא בעינן כונה מעלייתא לחולין וכו' ומכל זה מבואר דאין להוכיח מכאן דכיון דדי לן לרבנן בכונה גרועה כי הא שמכוון לחתיכה ואינו מתכוון להתירה בזביחה זו הכי נמי בכל מקום דאמרינן דבעינן כונה אינו רוצה לומר כונה מעלייתא ואם כן בחליצה נמי די שיתכוון שידע שבחליצה זו נפטרת ואף שבשעת החליצה הסיח דעתו וכמו שדייק מוהרי"ט ז"ל דליתא דהכא לא אמרינן דבעינן כונה לשחיטה לשנאמר כיון דאנן חזינן דבעי כונה ושדי בכונה גרועה כי הא ה"ה בעלמא כלומר בשלמא אלו מחלוקת רבי נתן ורבנן היה אי בעינן כונה בשחיטה או לא ורבנן יאמרו דבעינן ואנן חזינן בגמרא דכונה זו דבעו רבנן היא כונה גרועה היה מקום ללמוד ה"ה בעלמא כ"מ דאמרינן דבעי כונה בסתם ר"ל כונה קלה כי הכא דסבירא להו לרבנן דמן התורה בעינן כונה בשחיט' ועם כל זה אמרו דדי בכונה גרועה אבל אדרבא רבנן אף אינהו קאמרי דמן התורה לא בעינן כונה בשחיטה דהיינו הכונה ראויה ושלימה שהיא כונה סתמית אלא דמ"מ כונה במקצת לחתיכת סימנים בעינן א"כ אינם מכנסים תחת סוג סתמיות ענין כונה הך כונה גרועה אלא דקאמרי דאף אמנם דכונה ראויה ומעליא לא בעינן כונה חתיכת סימנים מיהא בעינן ואדרבא מכאן מוכח דהיכא דהוזכר כונה סתם ר"ל כונה מעלייתא והכא הכי קאמרינן מאן תנא דלא בעי כונה כלל בשחיטה אפילו לחתיכה ר' נתן היא אבל לרבנן אברא דכונה גמורה  לא בעינן אכן כונה במקצת לחתיכת סימנים בעינן וא"כ מהיכא תיתי דהיכא דאמרינן סתם כונה ר"ל כונה קלה:
גם על ראיה דקדושין הכריע כדברי מוהר"ר צבי ז"ל וכתב שהדין עמו דמה ענין מחלוק' רשב"ג ורבנן שם לפירוש ענין כונה דלאו בהכי מיירי כלל אלא דבלימוד הכתוב פליגי דרבנן ס"ל דושחתה בא לומר עד שיתכוון לשחתה ר"ל שיכוון לאותו אבר שהשחית אף שלא כיוין להשחיתו ולהזיקו כההיא דכחול לי עיני וסמאה. אמנם רשב"ג מפרש עד שיתכוון להזיק ומה ענין זה לסתם כונה דאמרינן בעלמא היכי הויא וכו'. סוף דבר העלה שדברי מוהר"ר צבי ז"ל נימוקה עמם ודברי מוהרי"ט  אינינו מובן אצלו והרבה להפליא על מוהר"חו שהחזיק בהם:
ומוהרד"ם בספרו דברי דוד סי' ד' חולק עליו בכתבו השנית שכתב לו ז"ל והנה לא נעלם מעיני מעכ"ת שכל מה שטרח מר להוכיח שכונה זו היא כונה מעלייתא מן התורה לסברת כמה פוסקים ז"ל ובפרט מדעת הסמ"ג והטור שאומרים שצריך שיתכוונו וכו' וממה שכתב הרמב"ם בדין ח' וצריך שיתכוין וכו' שכל זה עלה בדעתי מתחלה ועמדתי על כל הנ"ל אך חזרתי לאחורי מהסבר' הזאת מחמ' הספקות אשר נתעוררו לי וכפי מה שכתבתי למעכ"ת בתחילה מהא דכתב הרמב"ם ז"ל בהלכה כ"ו וכו' ע"ש ואף את"ל כמ"ש מעכ"ת אליבא דכמה רבוואתא דכל זה היינו שרבנן הוא שהחמירו לומר דהוי חליצתה לפוסלה על האחין ולפוסלה לכהונה וכו' מה יענה ומה ישיב לקושייתי שהקשיתי עליו בכתבי הראשון על מ"ש שם הרמב"ם ז"ל בהלכה כ"ו הנ"ל וז"ל שם וגדולה מזו איך תפסו הקדושין כשעברה ונשאת קודם שתחלוץ חליצה כשרה ואיך שוו כל הפוסקים דחולץ לה חליצה כשרה והיא תחת בעלה ושאין מוציאין אותה מתחת ידו ואם נפשך לומר דהקדושין תפסו בדיעבד משום דהיא כמחייבי לאוין דהקדושין תופסין בהם והיבמה מפקינן מלא תהיה אשת המת החוצה. סוף סוף כולם הסכימו דאינה מקודש' מספק ושאם קדשה דאסור לכונסה ושצריכה ממנו גט ואיך כתבו בנ"ד דאין מוציאין אותה מידו אלא שחולץ לה והיא תחת ידו אלא ודאי שקרא לא קפיד אהא אלא דוקא בכונת המעשה וכו' עד כאן לשוני שם והנה  מעכ"ת שיחיה בתשובתו הרמתה לא רצה להשגיח בשפלי' כמוני כלל ועיקר ולהתבונן בדבר ליתן אומר בקושייתי זאת איך ישיבנה אלא שלח לי קונטריסו הנ"ל שהוא העתק הויכוח שהי' לו על הענין הנזכר עם מוהרח"ו ה"י וסמך עליו בכתבו אלי דרך כלל ששם השיב כל הצורך ושמתוכו אראה איך גם כן עמד על כל אותם התשובות שרמזתי וכו' וששם העלה הפך דברי וכו' ע"כ. והנה עכשיו שקבלתי קונטריסו הנ"ל וראיתו וכו' עד והנה עמדתי על מה שתפס מעכ"ת על מוהר"ח וינטורה ה"י על מה שרצה להליץ בעד מוהרי"ט ולומר דבדין זה גם כן יפרש שכשכוונו המעשים לשמן ר"ל בתחילת המעשה ושלעולם דאין צריך עוד כונת הלב באותה שעה ממש וכו' ע"כ וכתב עליו מר ניהו רבה שיחיה וז"ל מלבד מה שהכרחתי לעיל מטעמים אחרים דלא זו הדרך אשר דרך בה הרמב"ם הנני יוסיף דדבר זה לא ניתן ליאמר אחר המחילה הראויה דמלבד דסתמיות הלשון אינו מורה כך וכת"ר בעצמו נרגש במה שישבו מהדוחק ועיסה זו נחתומה מעיד עליה בר מן דין אלו כן לא הוה ליה להרמב"ם לומר ויעשו מעשים אלו לשמן דמשמע ודאי דמעשה החליצה תהא לשם מצות חליצה ואילו לדעת מוהרימ"ט וכו' עד אלא ודאי כונת הרמב"ם ז"ל לומר דכונה מעלייתא לשם מצות חליצה הוא דבעינן וכו' עכ"ד והגה מלבד שכבר הרגשתי כל זה מתחילה ורמזתיהו בכתבי הראשון ונטו אשורי לדרך אחרת כנראה שם מ"מ יכולים לפרש גם כן דברים אלו שלהרמב"ם ז"ל ושאר הפוסקים כפי סברתי ובאופן הנמשך ויעשו מעשים אלו לשמן דהיינו לשם כונת מעשה החליצה דוקא לפוטרה לשוק ולהסיר ממנו זיקת יבום ואם בכל מקום אשר הוזכר האי מילת של כונה בנ"ד בכל דבריהם שלכל הפוסקים ז"ל אשר רשם מעכ"ת יפרשנה כן כדברי בעיניו יראה ובלבבו יבין שכל אחד על מקומו יבא בשלום ולא ידחוק עצמו בתר שינויי דחיקי דאפושי פלוגתא לא מפשינן וכך גם כן נוכל לפרש דברי הרב בצלאל ושיטת כולהו רבוותא דכונה זאת דקאמרו היינו שיתכוין לשם מעשה דחליצה והוא שידעו טיבת חליצה מה היא דהיינו שבחליצה זו תהא מותרת לזר עכ"ל:
אמנם על ההשגות שהשיג מוהר"ר צבי ז"ל על הראיות שהביא מוהרימ"ט מההיא דחולין וקדושין הודה לדבריו וכתב ז"ל שם ועל מה שכתב עוד מעכ"ת להליץ בעד מוהר"ר צבי ז"ל על מה שהשיג למוהרי"ט ז"ל טעמו ונימוקו עמו וראויים הדברים למי שאמרם ומעוצם הטרדות אין לי זמן לעת עתה לעמוד על פלפולו ולהשתעשע בדבריו הנעימים ולהרחיב בזה הדיבור וכבר הרגשתי בזה מתחילה בכתבי הראשון ולפיכך לא העליתי ראיותיו של מוהרי"ט על הספר כי לא רציתי להעמיק עיוני על דבריו אלא דוקא הזכרתיו לגלות סברתו על פירוש מילת כונה הנזכר לעיל לענין נ"ד כנז"ל עד כאן לשונו:
ואני בעניי עם שאין ידיעתי מכרעת אענה חלקי להליץ בעד מוהרי"ט לפרש ולומר דודאי לא נעלם מעיני מוהרי"ט דבין בההיא דחולין בין בההיא דקדושין ליכא פלוגת' בפירוש מילת כונה אלא דכונתו ז"ל לומר דאה"נ דכל היכא דאמרינן כונה סתם כונה מעלייתא בעינן ולא סגי בכונה כל דהו אמנם היכא דאיכא שום הוכחה נגדית דא"א לפרש האי מלת כונה על כונה מעליית' כנדון דחליצ' דא"א לפרש כן מכח הקושיות שהקשינו לעיל אזי מוכרחים אנו לומר דהאי כונה כונת כל דהו היא. ואם נפשך לומר דהאי מילת כונה א"א לפרש כן דכונת גרועה לאו כונה מיקרי כלך אצל מחלוקת חולין וקדושין ותמצא בשניהם שאף כונה גרועה כונה מיקרי וא"כ גבי חליצה נמי דא"א בלאו הכי אינו מן התימה לפרש האי מילת כונה אף כי סתם הוא לכונה גרועה והוי כאלו מפורש שם כונה גרועה כמו שמפורש גבי ההיא דחולין וקדושין. זה מצאתי להליץ בעד מוהרי"ט ואף כי יש בו קצת מן הדוחק אמרתי אבחר הרע במיעוטו וטוב לי לפרש דברי הרב בזה האופן מלומר דדבר קטון כזה נעלם מעיני הארי מריה דגמרא:
ואף גם זאת לכשתמ"ל דדברי הרב קשים להולמם מ"מ רובא דהני רבוותא שקדמנו זכרם שעמדו על דבריו מודים דלענין הדין מילת כונה בדין החליצה אינו אלא שצריך שידעו טיבת מעשה החליצה אף כי לא נתכוונו בשעת המעשה ונוסף גם הוא עליהם ה"ה הרשב"ץ ז"ל בח"ב סימן ב' על יבמה שנפלה לפני יבם וכו' ובקש ממנו שיחלוץ לה והוא לא רצה והלכו לביתה ג' אנשים והביאו עמהם היבם אולי יפותה ויחלוץ לה וכו' ובעודם מפייסים אותו עמדה היבמה והחזיקה ברגלו הימנית והגביאת' למעלה והיבם מוטה לארץ וחלצה נעלו וכו' ובזה נחלקו השלשה אנשים הנזכרים יש מהם מי שאמר שנפטרה היבמה בחליצה זו והותרה לשוק אלא דמשום למגדר מלתא שיכופו אותו לחלוץ חליצה אחרת. ויש מי שאמר שאין במעשה הזה כלום אפילו לאוסרה על האחים והרינו טענותיהם אל הרב ז"ל ועמד עליהם והאריך שם בלשונו הטהור להוכיח שלא מנא שום מפרש שיאמר שחליצה כזאת לא תהיה חליצה כלל דאי מפני צורת המנעל או מנות החליצה שנעשת שלא כתיקון חז"ל כל אותם הדברים לא נאמרו אלא למצוה וכל מה שאפשר להחמיר בזה הוא שתהיה החליצה פסולה ולא בטלה והשתא אי האי כונה דאמרינן גבי חליצה היינו כונה מעלייתא דוקא איך לא עלה על דעת הרב לבטל או לפסול חליצה כזאת מטעמא דידעינן בודאי שבנדון דידיה לא נתכוון היבם לחלוץ לה כלל ואיך כתב כל מה שאפשר להחמיר הא ודאי לאו חומרא היא דמן הדין פסולה כיון דנתכוונה היא ולא הוא ואנן כונה מעלייתא בעינן וליכא אלא ודאי דלדעת הרב כונת כל דהו סגי בחליצה והאי יבם ודאי ידע שבמעשה החליצה היא ניתרת כיון שבעודם מפייסים אותו נעשתה המעשה וא"כ ליכא שום צד לפוסלה מטעמא דכונה בעינן וליכא דכונה כל דהו סגי בחליצה והא מיהא איכא ולדברים שבלב לא חיישינן:
ועוד נראה לי שיש קצת ראיה על זה מההוא דאמרינן בגמרא יבמות פרק מצות חליצה (דף ק"ו) ת"ר חליצה מוטעית כשרה גט מוטעית פסול חליצה מעושי' פסולה גט מעושה כשר ופרכינן היכי דמי אילימא דאמר רוצה אני אפילו חליצה נמי אי דלא אמר רוצה אני אפילו גט נמי לא ומשנינן הכי קאמר חליצה מוטעית לעולם כשרה וגט מוטעית לעולם פסול חליצה מעושית וגט מעושה זמנין כשר וזמנין פסול ולא קשיא הא דאמר רוצה אני הא דלא אמר רוצה אני דתניא וכו' ע"כ. והשתא אי האי עד שיתכוונו שניהם דאמרינן לעיל מיניה שם בגמרא גבי חליצה מוטעית היינו שיתכוונו דוקא להתירה בחליצה זו ולא סגי בלאו הכי מאי משני הגמרא גבי חליצה מעושת הא דאמר רוצה אני הא דלא אמר רוצה אני וכי אמר נמי מאי הוי הא בעינן עד שיתכוונו שניהם שבחליצה זו תהיה מותרת לשוק וכיון דאנוס הוא ניחוש לשמא לא נתכוון הוא! אלא ודאי נראה דפירושא דהאי עד שיתכוונו שניהם אינו אלא כדאמרן דהיינו שידעו ויבינו טיבת מעשה החליצה שהוא כדי להפטר מזקיקת יבום ולדברים שבלב לא חיישינן היכא שבפנינו פירש ואמר רוצה אני:
העולה מכל האמור דכונה האמורה בחליצה לאו דוקא כונה מעלייתא היא אלא כל שידע בטיב מעשה החליצה כונה מקרי וחליצתו חליצה ואף כי אנוס הוא דכיון שאמר רוצה אני ידיעתו היינו כונתו וא"כ בנ"ד דיבם אנוס הוא מטע' דמומר הוא ובודאי נכנס תחת סוג אותם שאמרו חכמים שכופין אותם לחלוץ מלתא דפשיטא היא שחליצתו חליצה דאלת"ה לא שבקת חיי לכל הני דאמרו חכמים כופין אותם לחלוץ כיון שכולם אנוסים הם ואין לחלק בין ישראל אנוס למומר אנוס כיון דבמומר אונס ורצון חדא מלתא היא כמו שהוכחנו לעיל וכמו שהבנתו מדברי ה"ה שלא תלה ספקו אלא לענין הכונה בין באונס בין ברצון וכיון שהוכחנו דכונה האמורה בחליצה בכל דהוא סגי ממילא נשמע דכיון דאמר רוצה אני חליצתו חליצה והאי יבמה מותרת לינשא לכל מי שתרצה זהו מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
תם ונשלם באמשטררם עש"ק יט לחדש כסליו בסדר ובשנת והיא לא נתנה לו לאשה לפ"ק:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס