שאלה ט ראובן אומן גדול לעשות מטבעות כסף והיו לו' ב' פועלים נאמנים. שמעון ולוי שכירי יום. שהיו עוסקים עמו. במלאכת הנז"ל ודרכו היה לילך אצל התגר וליקח הכסף ונותנה בידי שמעון ולוי לעשו' המטבעו' וגם הוא היה מתעס' עמהם. ויקר מקרהו שפעם א' היה טרוד. ושלח לשמעון וללוי ליקח הכסף בתורת שליחות מאת התגר והלכו ולקחו חמשים לטרין מכסף. והביאום לבית שעושים שם המטבעות וכשבא ראובן אצלם ושאל להם כמה כסף הביאו ומארו חמשים לטרין כנז'. והאמין להם כאשר הם בעלי אמונה אצלו ולא שקל הכסף פעם אחרת. ואחר שעשו המטבעות. חסר להם מהמשקל עשרה ליטרין מבעיא לן השתא. טל מי לשלם לתגר החיסרון הנ"ל. אם על ראובן שהוא העיקר. שהם לא הלכו כי אם בשליחותו. או על שמעון ולוי שהם הביאו הכסף ראובן טוען אני לא שקלתי ולא ראיתי. אתם חייבים לשלם. ושמעון ולוי טוענים. שכירי יום אנחנו ושליחותך עשינו אפשר שהאחרים המצויים עמנו גנבום. כי יש יותר ד' או ה' פועלים, אחרים כמנהג בבית המטבעות יורנו הדין עם מי ומה"תמ"ש:
תשובה עמדתי להתבונן על הנדון הנז"ל שנשאלתי על ראובן ששלח לשמעון וללוי ב' פועליו שכירי יום שהיו עוסקים עמו במלאכת המטבעות אצל התגר ליקח הכסף למלאכה. בתורת שליחות וכו' והם הלכו ולקחו חמשים לטרין מהכסף הנז' והביאום לבית שעושים המטבעות וכו'. ואחר זמן נמצא חסר מהכסף הנז' עשרה לטרין ונסתפק ה"ה. לידע מי יהיה חייב לשלם החיסרון הנ"ל אם ראובן שהוא העיקר כיון ששמעון ולוי לא הלכו ליקח הכסף מהתגר כי אם בשליחותו ולא שקל הכסף כשהביאוה בבות שעושים המטבעו' כי האמין להם במה שאמרו לו שחמשים לטרין היה משקלו או שמעון ולוי הנז"ל שהם לקחו הכסף מאת התגר שהביאוה לבית מלאכת המטבעות וכו' כי כל אחד מהם טוענים טוענים כדי להפטר עצמם. מההפסד הנז"ל כפי הצעת דברי השאלה הנז"ל:
וקודם שנבא לחזות דעתינו על הנדון הלז. צריכים אנו להתיישב בדברי ה"ה על שאלתו הנז"ל כדי לבא אל תכלית כונתו ולהודיעו מה שראוי להורות על הנדון כפי אשר ישיג קוצר דעתי כדי להפיק רצונו וזה החילי בעזרת גורי וגואלי:
ראשון לציון צריכין אנו לחקור ולידע. איך השמיט הנ"ל בשאלתו. לשאול ג"כ על התגר. אשר מס הכסף ביד השילוחים הנז"ל. אם הוא יהיה חייב להפסיד גירעון הכסף הנ"ל בהיות שיש לחוש ג"כ עליו, שמא לא מסר לשילוחים הנז"ל כי אם ארבעים ליטרין ושהשילוחים הביאו מה שמסר להם התגר בלי הסתכלות בדברי כי הנה בהצעת השאלה הנז"ל לא פורש שהתגר שקל לפניהם הכסף הנז"ל ושמסר להם החמשים אש אם לא שנאמר שהשילוחים הנז"ל מורים: שנשקלה הכסף בפניהם. ושהם קראו משקלה שהיו חמשים ליטרין ושכך הביאוה לבית שעושי' המטבעות ושעל זה לא בא ה"ה על החקירה הלז. אבל עכ"פ הנה צריך לפרש דבריו בשאלה הנז"ל: או שנאמר שהגם שהשלוחים הנז"ל. טוענים שלא נשקל הכסף בפניהם ושהם הביאו מה שנתן להם התגר. בלי הסתכלות בדבר שאעפ"י כן. לא חש ה"ה לשאול טל החלוק' הנז"ל. מרוב פשיטותה שדין פשוט הוא. שאילו היו טוענים השילוחין טענה כזאת. שישבע התגר כדין חנוני טל פנקסו ונוטל ערך הכסף דהיינו שיווי החמשין ליטרין. באופן שלא נסתפק כי אם על ראובן וטל השילוחין ולא חש לשאול טל דבר אחר וזה נ"ל פשוט:
אמנם מ"מ דברי השאלה הנז"ל הם  חתומים. כי לא פורש בה. אם השילוחים הגז"ל הודיעו לתגר כי באו בשליחות ראובן לקנות הכסף הנז' כמו שהיה רגיל לקנות ממנו כל יום ויום תמיד עד הנה או אם לקחו ממנו הכסף סתם. בלי הודיעו שבאו בשליחות ראובן שהרי אם לקחו הכסף סתם. בלתי הודיעו לתגר. שהיו קינים אותה בשליחות ראובן הדין נותן שהמקח הוא מקח קיים אצל התגר ומה שעשו עשוי ועליהם מוטל לתקן אח המעוות. ולשלם היתרון מכיסם. הנז"ל וכדמשמע מדברי הרמב"ם ז"ל במ"ש בפ"א מהלכות שילוחים ושותפין הלכה ה' גבי שליח שקנה שלא באחריות שהשליח מקיים המקח ביד משלחו ויתקן המעוות וכו' ע"כ:
והטעם מפורש בדברי הרא"ש ז"ל אשר הביאה ריב"ה ז"ל בטור חה"מ בסי' קפ"ב וז"ל דכל דקנה סתם. המקח קיים דכיון שלא אמר שקונה אותו לפלוני לעצמו הוא שקנה ע"כ:
ואם הודיעו לתגר. שבאו ליקח הכסף בשליחו' ראובן שמן הסתם כך משמע שלקחו הכסף בהקפה. בשם ראובן ובציוויו. כי אין דרך התגרים להקיף לאומנים ולשכירי יום סך כזה כי אם בציווי בעליו הדין נותן שהמקח בטל יען שעברו על שליחותם כי הוא היה צריך חמשים ליטרין. והם לא הביאו כי אם ארבעים ושני החלקים הללו הביאם הרמב"ם ז"ל בפ"ב מהלכות שילוחין ושותפין הלכה ד' וז"ל. השליח שקנה או מכר והודיע שהוא שליח בדבר הזה לפלוני אע"פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר טל דעת המשלח. בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין משלחו. וכו' עכ"ל:
ואע"ג שבענין כזה הדין נותן שיתבטל המקח ויחזיר שנראה מכאן לכאורה שאין לשילוחין דנ"ד שום הפסד. מ"מ כיון שבנ"ד. אי אפשר לבטל המקח ולהחזיר הכסף לתגר ינון שאינה עוד בעין שכבר נתעסקו בה ושינו אותה בכ"כ מטבעות שעשו ממנה יכול ראובן לטעון ולומר שעיוותו בשליחותם וכיון שהם הוציאו את הכסף חבית התגר. והם הביאוה בבית שעושים המטבעות והם נתעסקו בה עם שאר האומנים ושכירי יום. והם היו תמיד שם כשנתעסקו בה. ושם נמצאו ושם היו תמיד ולעת עתה לא נמצא כי אם ארבעים לטרין. נמצא שהם עוותו בשליחותם ובשמירת' באופן שהשילוחים הנז"ל. חייבים להפסיד גירעון הכסף הנז"ל ולשלם לתגר אלו העשרה ליטרין שחסרים. וראובן פטור לגמרי. כדהוכחנו מכל הני טעמי דכתיבנא:
ואם תאמר דהיינו טעמא שלא חש ה"ה. לפרש בשאלתו הנז"ל יען שעכ"פ השילוחים הנז' חייבים לשלם גירעון הכסף הנז"ל בין כשהודיעו לתגר שבאו ליקח הכסף הנ"ל בשליחות ראובן ובין כשקנו סתם. וכדכתיבנא:
מכל מקום. כיון שאנן איירינן בקנייה אשר אין לה שער קצוב כי לפעמים עולה מערכו ולפעמים יורד. היה לו לה"ה לפרש דבריו בשאלתו יען דאיכא נפקותא דדינא בין הודיעו לתגר שבאו לקנות בשליחות פלוני לכשבאו לקנות סתם דהגם שבעלמא. כשבאים לקנות סתם המקח קיים לעצמם. והשילוחים חייבים לתקן את אשר עוותו וכשהודיעו שבאים לקנות בשליחו' פלוני המקח בטל ומחזירה שאני הכא בנ"ד דכיון שהמקח הוא דבר שעולה ויורד מערכו שהדין נותן שאם קנו סתם. אינם צריכים לשלם לתגר. כי אם כפי הערך שהיה שוה הכסף בשטת המקח. ואם הודיעו לתגר שהיו קונים בשליחות פלו' כיון שבנ"ד אי אפשר להחזיר המקח. כי אינה עוד בעין כנז"ל אינם חייבים לשלם לתגר. כי אם כפי הערך ששוה לעת עתה כפי מה שעלה או ירד מערכה. וכיון שנמצא בנ"ד האי נפקותא דדינא בין הודיעו ללא הודיעו היה לו לה"ה נר"ו לפרש דבריו בשאלתו:
אם לא שנאמר דכיון דהאי נפקותא דדינא אינו אלא כי אם בין התגר והשילוחין. אם חייבים לשלם כפי הערך שהיה שוה בשעת המקח או כפי הערך ששוה לעת עתה ושעדין לא באו לידי מחלוקת זה. לא רצה ה"ה ליכנס בתגר זה שלא נחלקו עדין כי אם על מה שנוגע לראובן ולשילוחין הנז"ל ולכן גם אנו לא נבא להשיב כי אם דוקא על מה שנשאלנו עליו והלא כה דברי:
לכאורה היה נראה שעכ"פ השילוחין דנ"ד היו חייבים לשלם לתגר: חיסרון הכסף הנז"ל ולתקן את אשר עוותו ושראובן היה פטור לגמרי. מכח הטעמים שהקדמנו לעיל וכדכתיבנא:
אבל אחר העיון והחקירה כדקא חזי. תראה שלענין דינא יש להורות היפך מכל הנז"ל לפטור את השילוחים הנז"ל ולחייב לראובן. שהוא יפסיד מכיסו גירעון הכסף הנז' מהטעם שהוא עצמו הפסיד אנפשיה. ושהוא פשט בדבר. כי הוה לו לשקול את הכסף. תיכף ומיד כשהשילוחים הנז"ל הביאוה לביתו בבית שהיו עושים המטבעות. ולא היה לי להאמין לשום אדם דנמצא שהוא פשט בדבר ולא השילוחים. כי הנה השילוחים הנז"ל. טוענים ודאי שהביאו חמשים ליטרין בבית שעושים המטבעות כפי ציוויו. ושהם שכירי יום וששליחותו עשו. ושאחר שהביאו הכסף בביתו כנהוג וכפי ציוויו שאין עוד עליהם שום אחריות דכיון שיש שם פועלים ואומנים אחרים שכירי יום זולתם. שהם פטורים. לגמרי וראובן טוען טענת שמא יען כי הדבר בספק אצלו. אם הביאו מ' ליטרין או חמשים: או שמא עיכבו לעצמם. אנו העשרה ליטרין שחסרים. או שמא גנבו אותם. השכירים והפועלים האחרים שנמצאים שם. באופן שנמצא שהשילוחים הנז"ל טוענים ודאי וברי' וראובן הנז"ל טוען שמא וקי"ל דבריא ושמא ברי' עדיף וכגון דא אפילו שבועת היסת אין כח ביד ראובן הנז"ל להשביע לשילוחים הנז"ל: אם עיכבו בידם כלום משלו. או לא:
ועיקרא דהאי מלתא איתא במסכת שבועו' (בפ' כל הנשבעין דף מ"ה ע"א) דתנן התם ואלו נשבעין שלא בטענה השותפין. והאריסין. והאפוטרופוסין. והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית. ובן הבית וכו' והקשו שם בגמ' (בדף מ"ה ע"ב וז"ל) אטו בשפטני עסקינן ותירצו. הכי קאמר ואלו נשבעין שלא בטענת בריא אלא בטענת שמא ע"כ: עוד הקשו שם. ומאי שנא הנו ותירצו משום דמורים בו היתירא ע"כ: כלומר שמורים היתר לעצמם לפי שטרחו בנכסים וכן פירש"י ז"ל שם וז"ל בטענת שמא שטוענו שמא ניכרת משלי מאי שנא הני. שהטיל עליהם שבועה בטענת שמא. משום דמורים היתירא לעצמם. לפי שטרחו בנכסים ע"כ: וכן פסק הרחב ם ז"ל. בריש פ"ט מהלכות שילוחין ושותפין וז"ל השותפין והאריסין והאפוטרופוסין וכו' כל א' מאלו נשבע מדבריהם בטענת ספק. שמא גזל לחבירו וכו' ולמה תיקנו חכמים שבועה זו. מפני שאלו מורים היתר לעצמם. שכל מה שיקחו מנכסי בעל המעות. שראוי הוא להם חפני שנושאים ונותנים וטורחין. לפיכך תיקנו להם חכמים שחייבים שבועה בטענת ספק. כרי שיעשו כל מעשיהם בצדק ואמונה ע"ש: וכן פסקו לענין דינא הריב"ה ומרן ז"ל בחה"מ בסי' נ"ג ע"ש: ומדקאמרו ואלו נשבעין בטענת שמא משמע דאלו דוקא הנז' במשנה. דשייך בהם הטעם הנז"ל דמורים היתר לעצמם מפני שנושאים ונותנים וטורחין בנכסים. ליקח מהממון בשביל טרחם. בלי ידיעת הבעלים. ולכן התקינו להם רז"ל. שבועה זו טל טענת הספק. וכדכתב הסמ"ע ז"ל בח"מ סי' נ"ב ע"ש: מה שאין כן בשילוחין דנ"ד שכיון שהם שכירי יום. וחייבים להתעסק במלאכת בעל הממון. ולוקחים ממנו שכר טרחם בעד שכירותם. אין להסתפק בזה. שהרי כבר הם יודעים. שאילו עיכבו אצלם דבר מה. שהוא גזל גמור ואינם מורים היתר עליו. ולכן לא נדון בהם דין זה ופטורים הם אפילו משבועה, וכדכתבו רבותינו בטלי התוספות ז"ל בשם ר"ח ז"ל שם במסכת שבועו' גבי המלוה למחצית שכר שאינו יכול להשביעו משום דכיון דלוקח שכר עמלו. אינו מורה היתר לעצמו וכו' ע"ש ומכאן דקדקו כל כפוסקים ז"ל דדוקא על טענת ודאי הוא אשר משביעין אותו אבל לא טל טענת ספק או שמא וכדתנן התם (בדף מ' ע"ב וז"ל) מנה לי בידך אין לך בידי וכו' פטור ובגמ' אחר רב נחמן ומשביעין אותו שבועת היסת מאי טעמא חזקה שאין אדם תובע. אלא אם כן יש לו עליו וכו' עכ"ל ובפירוש כתב כן הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות טוען ונטען וז"ל אין משביעין שבועת היסת הלא על נושליז וצאי אבל טל טענת ספק פטור כיצד כמדומה לי שיש לי אצלך מנה או שאמר מנה הלויתיך וכמדומה לי שלא פרעתני אמר לי אבא שיש לי אצלך מנה או ציוה לי בפני שנים שיש לי אצלך מנה דבר פלוני נגנב מביתי ולא היה שם אלא אתה וקרוב בעיני שאתה גנבתו חשבתי מעות ומצאתי חסר. שמא אתה הטעיתני בחשבון והנתבע אומר אין לך בידי כלום הרי זה פטור אף משבועת היסת וכן כל כיוצא בזה וכו' עכ"ל: וכן פסקו בפשיטות הריב"ה ומרן ז"ל בח"מ סי' ע"ה ע"ש ושאר כל הפוסקים ז"ל כדכתב הרב המגיד ז"ל שם טל דין זה וז"ל ודבר זה מוסכם מכל הפוסקים ז"ל שדקדקו כן ממה שאמרו. גבי ההיא לרב נחמן דאמר ומשביעין אותו היסת דחזקה: שאין אדם טוען אלא אם כן יש לו עליו. אלמא דבטענת בריא הוא בדוקא וכן הוא הדין שהרי אף מודה במקצת ששבועתו מן התורה אינו נשבע בטענת שמא וכמו  שנתבאר בפ"ד כו' עכ"ל:
וכן כתב הרב בעל התרומות ז"ל בסוף: שער ל"ח וז"ל. וכן אם התובע תובע בשמא. כגון שאמר לו. כמדומה לו שיש לי: אצלך מנה או חנה הלויתיך וכמדומה לי שלא פרעתני והנתבע משיבו אין לך בידי כלום הרי זה פטור אף בהיסת שאין שבועה באה בשמא. אלא על השנויים במשנתינו וכו' עכ"ל ע"ש:
וגדולה מזו כתב הריב"ש ז"ל בסי' מ"ה שיש מי שהוכיח. שהגם שירצה הנתבע לישבע. שלא יכול לישבע טל טענת שמא והגם שמוהר"ש יונה ז"ל בתשובותיו בסי' כ"ז כתב שאינו כן אלא שאינו מחוייב לישבע אבל שאם רצה הנתבע לישבע שהרשו' בידו וכו' ע"ש וכן יש להוכיח מדברי מוהרש"ך ז"ל ממ"ש בח"א מתשובותיו בסי' ק' וממ"ש מוהר"א ששון ז"ל בסי' ע"ב ע"ש: מ"מ הרב בעל כנה"ג בח"מ סי' ע"ה בהגהת הטור בסוף אות ס"ז כתב דכיון דהוי שבועה שאינה צריכה הוי מוציא שם שמים לבטלה. ושראוי למנוע שלא ישבע וכו' עכ"ל ע"ש:
ונחזור לעניינינו הראשון במה שכתבנו שהרב המגיד ז"ל כתב שכן הוא הדין. שהרי אף במודה במקצת ששבועתו מן התורה. שאינו נשבע בטענת שמא וכו' ע"כ: שהנני רואה שהרב בעל גידולי תרומה תפס עליו וכתב וז"ל: וה"ה כתב וז"ל שכן הוא הדין וכו' דמשמע דהוי כעין דאם במודה במקצת שנתחייב שבועת התורה איני נשבע בשמא כ"ש מדר בכן וכו'. ואין נראה ק"ו. שהרי טפי אשכחן. דתקינו רבנן שבוע' במה שאין משביעין מן התור' וכל הנשבעין בטענת שמא. השנויים במשנה יוכיחו ולא שייך הכא לומר דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון וכו' ע"כ:
והנם שהוא עצמו רצה לתרץ דיוקו הנ"ל. באמרו שאולי כונתו ז"ל לומר דאין בטענת מודה במקצת ששבועתו מתחייבת מצד הנתבע בעצמו חפני שמודה במקצת ונא מצד טענת התובע. מ"מ אם התובע טוען טענת שמא לא סגיא הודאתו. של נתבע במקצת לחייבו שבועה כ"ש בהיסת דכל עיקר חיוב השבועה אינו מפני טענת הנתבע דבכל מה שישיב חייב שבועה אלא מצד התובע דודאי צריך שיהיה כח בתביעה לחייב השבועה. דהיינו בריא ולא בשמא וכו' ע"כ:
באמת שאינני רואה שום קושיא כלל על דברי תרב המגיד הנז"ל. שהרי הדבר ידוע. שהכופר בכל פטור משבועת התורה ורז"ל הוא שתיקנו לו שבועת היסת וכל שלא גזרו בפירוש שנשבעין בטענת שמא צריכין אנו להעמיד הדבר דין תורה כי אין לנו להוסיף תקנות מדעתינו כי אין לנו בו אלא חידושו ואדרבא הנשבעין בטענת שמא. השנויים במשנתינו יוכיחו כי על אלו דוקא אמרו שנשבעין עליהם. מן הטעם האמור שם וכדכתיבנא:
וכיון שכן צדקו דברי ה"ה ז"ל במ"ש וכן הדין שאף במודה במקצת ששבועתו מן התורה אינו נשבע על טענת שמא כלומר כיון שלא מצינו בשום מקום. תקנת ח"ל על זו אין לנו להוציאו מדינו ולהחמיר עליו: יותר משבועת התורה ודוק שק"ל:
איברא שיש לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל. במ"ש בפ"ה מהלכות שילוחין ושותפין שמשביעין לשליח בטענת ספק. שכ"כ שם בהלכה ה' וז"ל המשלח ביד חבירו חפץ לחברו או ששלח מעות בידו לקנות לו פירות או סחורה אע"פי מלא נתן לו שכר על זה. ואין לו חלק ולא הנאת בשליחות זו הואיל ונשא ונתן בממון חבירו הרי זה כבן בית ויש לו להשביעו על ספק. שלא גזל לו כלום בעת שהביא לו הסחורה או מקצתה. או המעות שמכר לו מהן וכו' ע"כ:
והנה לפי הדברים הנז"ל נראה לכאורה. שסותר לכל מאי דכתיבנא לעיל. והגם שהרש"בא ז"ל בתשובותיו בסי' תתנ"ד. דחה סברת הרמב"ם הנז"ל והקשה עליו. ודייק לה דאם כדברי הרמב"ם ליתני השליח דהוי ריבותא טפי וכו' והביא כמה ראיות נגדו: וכדהביא דבריו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ וסי' נ"ג ובכסף משנה. ובשלחנו הטהור בסי' הנ"ל הביא הב' סברות הנז"ל ולא הכריע. מ"מ הנני רואה שרעב"ה ז"ל קיבל סברת הרמב"ם ז"ל הנז'. והסכים עליה לענין דינא בסי' הנז"ל וגם מוהרמ"ע מפאנו ז"ל בסי' כ"ד כתב שדברי הרמב"ם ז"ל עיקר ושממנו לא נזיע. ע"כ ע"ש. ומוהרש"ך בח"א מתשובותיו בסי' קצ"ז והרב בעל משפט צדק בח"א סי' קט"ז כתבו דמאחר שאיכא פלוגתא בדבר שהמוציא מחבירו עליו הראיה וכו' ע"כ:
וכיון שכן יש לנו לחוש לסברתו של הרמב"ם וסיעתיה הנז"ל. לחייב לשילוחין. לישבע על טענת שמא נגד כל מאי דכתיבנא לעיל:
אמנם אחרי העיון נראה שבנ"ד אפילו הרמב"ם וסיעתיה ז"ל יודו שפטורים לגמרי מכל וכל ושראובן הוא החייב וכדבעינן להוכיח לקמן בע"ה:
ברם טרם שנבא להוכיח דברינו הנז"ל: יש לנו לחקור בדברי הרמב"ם הנז"ל על מה שכתב וז"ל ואעפ"י שלא נתן לו שכר על זה וכו' שנראה מדבריו ז"ל שאם נתן לו שכר טרחו שיכול להשביעו:
וזה הוא היפך מה שאמרו בגמ' שהרי אמרו שם שכל אלו נשבעין לטענת שמא. מפני שמורים היתר לעצמם וכדכתב הוא ז"ל עצמו בתחילת הפרק הנז"ל וכדכתיבנא: ומסתמא דשליח כיון שנוטל שכר עמלו אינו מורה היתר לעצמו וכיון שכן איך פסק כאן שיש להשביעו על ספק. אלא ודאי שמוכרחים אנו לומר שלדעתו ז"ל. שאעפ"י שהשליח נוטל שכר שמ"מ מורה היתר לעצמו. מהטעם שחושב בדעתו שלא נטל כראוי לו לפי טרחו. וכדכתב הסמ"ע ז"ל בח"מ בסי' צ"ג ס' ק"י וז"ל אעפ"י שלא נתן שכר על זה וכו' מלשון אעפ"י שכתב מוכח מיניה דס"ל דכ"ש כשמקבל שכר על זה. שמשביעו והיינו טעמא. דכשאינו מקבל שכר הוה אמינא דאין להשביעו כדי שלא לנעול דלת בפני גומלי חסדים עם חבירו בחינם. מה שאין כן כשקיבל שכר דלא ימנעו מחמת השבועה כיון שמקבלים שכר טל טרחתם להורות היתר לעצמם. שמעלים על דעתם שאון נותנים להם שכר כראוי להם לפי טרחם וכו' ע"כ: ע"ש:
וגם הרב בעל ב"ח ז"ל בסי' הנ"ל ס"ק וי' דכת' וז"ל אעפ"י שאינו נותן לו שכר וכו'. כן כתב הרמב"ם ז"ל ונראה דקא סבר דהיכא דנותן לו שכר איכא למימר טפי דמורה היתר לעצמו לעצמו לפי שעולה על דעתו שאינו מקבל שכר כראוי לפי טרחו. דמתחילה משקצב לו כך וכך עלה בדעתו. שלא יהיה לו טורח כ"כ אבל אם מתחילה. קיבל על עצמו לעשות בחינם. הוה אמינא דלית ליה. להורות היתר לעצמו. ליקח לידו שכר טרחו כיון דמעיקרא לא ביקש שום שכר ולזה קאמר אעפ"י שאינו נותן לו שכר וכו' ע"כ:
ומעתה נבא להשיב על הדיוק שדייקנו לעיל. שמדברי הרמב"ם ז"ל נראה שסותר כל בניינינו והיסוד אשר יסדנו לזכות השלוחים דנ"ד. שהוכחנו שהם פטורים מכל וכל ואפילו משבועת היסת ואען ואומר שבשילוחי דנ"ד דנ"ד אף הרמב"ם וסיעתיה ז"ל יודו שפטורים אפילו מהשבועה וכדכתיבנא משום דשאני שילוחי דנ"ד לשאר שילוחי דעלמא. שהרי הני שילוחי דנ"ד כפי הצעת השאלה: אינם נכנסים תחת סוג שאר שילוחי דעלמא. שהרי הם לא נשאו ולא נתנו במעות ראובן כנ"ל. כי הם לא הוליכו בידם המעות ליקח הכסף מן התגר. כי אם בהקפה בשם ראובן המשלחם. כשכיריו וכפועליו. והתגר אינו גובה את חובו משיווי הכסף. כי אם מראובן שנמצא שלא נשאו ולא נתנו כלל במעות המשלח מה שאין כן בשליח שמחייב הרמב"ם שבועה על הספק. שהטעם הוא כמו שפירש הוא עצמו ז"ל שם. שהואיל שנשא ונתן בממון חבירו דהרי זה כבן בית דיש לו להשביעו על הספק וכדכתיבנא:.
זאת ועוד שאף אם תאמר ששילוחי דצ"ד קנו הכסף מיד התגר במעות ראובן באופן שהיה מקום לומר שנשאו ונתנו במעות ראובן מ"מ בנ"ר יודו הרמב"ם וסיעתיה ז"ל שהם פטורים מהשבועה יען כי ראובן הנז"ל לא דיבר מאומה ביום שהביאו לו את הכסף בביתו ולא נמצא החיסרון מהעשרה ליטרין הנ"ל כי אם אחר זמן עשיית המטבעות. וכדתנן במסכת שבועות (בדף מ"ה ע"א) וז"ל חלקו השותפין והאריסין וכו' אינו יכול להשביעם וכו' ע"כ: והרי"ף ז"ל כתב שה"ה לכל השאר שאם נסתלקו כבר. ולא אשתייר לגבייהו מידי שאינו יכול להשביעם וכו' ע"כ ע"כ: וכן פסק הרמב"ם ז"ל עצמו שם בהלכה ז' וז"ל חלקו השותפין והאריסין ונתגרשה האשה. ונפטר מעליו בן הבית והביא לו השליח סחורה שקנה לו או המעות שמכר לו בהן. ושתק והלכו להם ולא תבעם מידי. אינו יכול לחזור ולהשביעם בטענת ספק וכו' עכ"ל וכן כתב הרא"ם ז"ל לענין דינא וכן הסכימו ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ בסי' צ"ג ע"ש:
נמצא לפי זה שראובן דנ"ד הוא חי שפשע בדבר יען שלא דיבר מאומה כשהביאו לו את הכסף והוא גרם לעצמו לאב דממונו בהאמינו לשילוחיו כנז"ל וכדכתיבנא:
הנך הראת לדעת מכל הני טעמי דכתיבנא שאין כח ביד ראובן דנ"ד להשביע לשילוחים הנז"ל בטענת ספק אמנם מ"מ יכול להחרים סתם מכח תקנת הגאונים ז"ל על כל מי שעיכב בידו כלום ממנו. ואינו מחזירו: וגורם לו להפסיד ממונו וכדפסק הריב"ה ז"ל בח"מ סי' ע"ה אחר שהביא דין זה שאין משביעין על טענת שמא שכן כתב וז"ל ואין חילוק לענין טענת ספק. בין תובע עצמו ליורשו. אע"ג שלגבי נתבע יש חילוק בינו ליורשיו. לענין שבועת ספק כדפרישית לענין תובע אין חילוק דכמו שאין נשבעין על טענת ספק של תובע כך אין נשבעין על טענת ספק ש יורשו. שאם טוען אני סובר שיש לאבא מנה בידך לא שנא תובעו ללוה בעצמו ולא שנא תובעו ליורשו אין לו עליהם שבועה כלל. אלא חרם סתם עכ"ל: וכן פסק קרן ז"ל בשלחנו הטהור בסי' הנז"ל. ובכמה מקומות מצאנו חרם סתם. כי דבר פשוט הוא וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנ"ל שראובן דנ"ד הוא שנקרא הפושע ושחייב הוא לשלם לתגר אלו העשרה ליטרי כסף החסרים. כיון שלא שקל הכסף תיכף ומיד כשהביאוה אצלו ולא דיבר להם מאומה עד עתה. ולכן אין כח בידו. להשביע לשילוחים הנ"ל על טענת הספק וכו'. אבל יכול להחרים סתם על כל מי שעיכב בידו כלום משלו ואינו מחזירו לו.  זה הוא מה שנלע"ד להורות בנדון הלז. להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר. הרב היושב על כסא ההוראה נר"ו. וה' יצילנו משגיאות. ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו:
כ"ד הצעיר יעקב די טובר
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף כן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט