שאלה ראובן היה כ"כ עשיר וגרמו עוונותיו שחזר הגלגל עליו והעני מפני זה הוצרך לשום לדרך פעמיו לבקש טרף לביתו ומחמת שאין לאל ידו להכין צידה לדרכו הוצרך להוליך כליו למשכנם בידי גויים ונתנו לו עליהם סך אלף זהובים בעד ששה למאה רבית בכל שנה ושנה והכתב שנתנו לו מזה הניחו ביד שמעון חבירו וחילה פניו לשמרו עד שיהיה לאל ידו וישלח לו המעות לפדות משכונותיו מידי הגויים וכן עשה וכראות שמעון איחר מלשלוח והרבית אוכלת במשכונות ראובן נכמרו רחמיו והלך לחלות פני לוי שהיה איש חסד ועשיר גדול וסיפר לו כל המאורע ונתן לו ממון והוציא את המשכונות והביאם ללוי ונתנם בתיבתו עם שאר חפציו עד שיבוא ראובן לביתו לשלום וישלם לו וכשחזר ראובן הלך לוי אצלו לבקש מעותיו ויקח המשכונות והשיב שאין לו במה לשלם רק ימכרו המשכונות וישתלם מהם והשאר יחזור לו וכשהלכו למכרם מצאו שהיו מנחשת ושנתאנה בהם וחזר לוי אצל ראובן כדי שישלם לו מעותיו והשיב שאין אלו כליו ששלו היו של זהב שקנאם חדשים מבין אומן נאמן שבעיר וכשהפציר עמו כל כך השיב ראובן לאו בעל דברים דידי את והלך אצל שמעון והשיב גם כן איני מכיר אלו הכלים ולאו שלי הם ואין לי בזה כי אם מצוה שעשיתי כדי שלא תהיה רבית אוכלת בממון ישראל והכלים עצמם שקבלתי מידי הגויים הם עצמם שהבאתי ללוי ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לבית מדרשו של ש"ם שיורם כדת מה לעשות ויצא את משפטם לאור ומה"ת מ"ש:
ראיתי שאלת חכם ודיין שפתותיו מר עובר בתלמוד ובפוסקים שאלה רמה וגדולה ואדניה הוטבעו בין רבותנו גדולי עולם ומי מכניס ראשו בין עמודי ההוראה כאשר נבאר בגזירת השם וכל אחד בודק עד שידו מגעת וזה החילי לעשות ומ"ה אשאל עזר לעבודתו יתברך:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה בבא מציעא דף פ' הלוהו על המשכון שומר שכר ר' יהודה אומר הלוהו מעות שומר חנם הלוהו פירות שומר שכר אבא שאול אומר רשאי אדם להשכיר משכונו של עני להיות פוסק והולך עליו מפני שהוא כמשיב אבידה ע"כ במשנה ובגמרא לימא מתניתין דלא כר' אליעזר דתניא המלוה את חבירו על המשכון ואבד המשכון ישבע ויטול מעותיו דברי ר' אליעזר ר' עקיבא אומר יכול לומר לו כלום הלויתני אלא על המשכון אבד המשכון אבדו מעותיך אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליהם ד"ה אבד המשכון אבדו מעותיו אפי' תימא ר' אליעזר ולא קשיא כאן שמשכנו בשעת הלוואתו כאן שמשכנו שלא בשעת הלוואתו והא אידי ואידי הלוהו על המשכון קתני אלא לא קשיא כאן שהלוהו מעות כאן שהלוהו פירות והא מדקתני סיפא ר' יהודה אומר הלוהו מעות שומר חנם הלוהו פירות שומר שכר מכלל דלתנא קמא לא שני ליה כולה ר' יהודה היא וחסורי מחסרא והכי קתני הלוהו על המשכון שומר שכר במה דברים אומרים שהלוהו פירות אבל הלוהו מעות שומר חנם שר' יהודה אומר הלוהו מעות שומר חנם הלוהו פירות שומר שכר אי הכי קמה לה מתניתין דלא כר' עקיבא אלא מחוורתא מתניתין דלא כר' אליעזר וכו' וקא מיפלגי בדברי יצחק דאמר ר' יצחק מנין לבעל חוב שקונה משכון שנאמר ולך תהיה צדקה אם אינו קונה משכון צדקה מנא ליה מכאן לבעל חוב שקונה משכון ע"כ בגמרא לענינינו:
ופרש"י הלוהו מעות על המשכון שומר שכר שכר מצוה: הלוהו מעות שומר חנם דלית ליה לר' יהודה שכר מצוה לעניין דינא: הלוה פירות שומר שכר דדרך פירות להרקיב: מותר אדם להשכיר לאחרים: משכונות של עני שבידו: להיות פוסק עליו שכר: והילך תמיד ופוחת מן החוב ובגמרא מפרש אאיזה משכון קאמר: גמרא ישבע שלא פשע דשומר חנם הוא עליו דאין אדם נוטל משכונו לגוביינא אלא להיות בטוח במעותיו שלא יכול לכפור ולעולם שומר חנם עליו שאם אבד יגבה ממקום אחר: אבל הלוהו אלף זוז בשטר והניח לו משכון עליה דברי הכל אבדו מעותיו דהא משכון ודאי לגוביינא שקל לגבות הימנא דסתם שטר יש בו שעבוד קרקעות ויש לו מהיכן לגבות ובטוח הוא וגם לכפור אינו יכול דהא קאי שטרא הילכך לאו לזכרון דברים נקטיה: כאן שמשכנו בשעת הלואתו קאמר רבי אליעזר שומר חנם ומתניתין כשמשכנו שלא בשעת הלואתו אלא לאחר זמן כשתובעו מעותיו בב"ד ולא של ומשכנו ע"כ ב"ד דההוא ודאי לגוביינא שקליה: על המשכון בשעת הלואה משמע: ומתני' שהלוהו פירות: אי הכי קמא ליה מתניתין דלא כר' עקיבא דקתני אבל אם הלוהו מעות שומר חנם ואנן קימא לן במסכת סנהדרין בכולהו סתמי סתם משנה ר' מאיר סתם סיפרא ר' יהודה סתם סיפרי ר' שמעון וכולהו אליבא דר' עקיבא לימא ר' אליעזר ור' עקיבא שקונה משכון להתחייב לכל מילי באונסין עכ"ד:
וכתב הרא"ש וק"ל כסתם משנה וכר' עקיבא דר' אליעזר שמותי הוא הלכך הלוהו על המשכון ש"ש ל"ש הלוהו מעות ולא שנא הלוהו פירות ולא שנא משכנו בשעת הלואתו ולא שנא משכנו שלא בשעת הלואתו בכולהו ש"ש הוי מאי טעמא מצוה קעביד ובההיא הנאה דלא בעי למיתב ריפתא לעני משום דבמצוה קעסיק וקיימא לן העוסק במצוה פטור מן המצוה הוי עליה שומר שכר ומהאי טעמא נמי קאמר רב יוסף דשומר אבידה שומר שכר וק"ל כותיה והא דאמר שמואל האי מאן דאוזפיה אלפא זוזי לחבריה ואנח ליה קתא דמגלא עלויה אבד קתא דמגלא אבד אלפא זוזי ליתא אלא אם נגנב המשכון ונאבד כיון דש"ש חייב בגניבא ואבידה איהו נמי מחייב ומאי דפש ליה בתר דמי משכון שקיל ליה מניה דלוה ואם באונס אבד דש"ש פטור איהו נמי פטור ושקיל ליה לכוליה חוב דיליה מיניה דלוה עד גמירא וכו' והנה הרב העתיק דברי רבנו הגדול אות באות מלה במלה ולא כתב וכתב רב אלפי"ס כמנהגו בכל מקום ולא הוסיף הוא ז"ל כי אם רבי אליעזר שמותי הוא וכדי שלא להטריח לא הבאתי דברי רבנו הגדול כאשר יראה במקומו:
והרמב"ם ז"ל פסק כדברי רבו בפרק עשירי מהלכות שכירות המלוה את חבירו על המשכון בין שהלוהו מעות בין שהלוהו פירות בין שהשכנו בשעת הלואתו בין שמשכנו אחר שהלוהו ה"ז שומר שכר לפיכך אם אבד המשכון או נגנב חייב בדמיו ואם נאנס המשכון כגון שנלקח בלסטים מזויין וכיוצא בו משאר אונסין ישבע שנאנס וישלם בעל המשכון את חובו עד פרוטה אחרונה ע"כ והם דברי רי"ף דבחלוקה הראשונה אם אבד המשכון ק"ל כר' עקיבא שהמלוה חייב בדמיו ובחלוקה השנית אם נאנס ישלם בעל המשכון את חובו עד פרוטה אחרונה כתב רבנו הגדול ושקיל ליה לכוליה חוב דיליה מיניה דלוה עד גמירא והראב"ד השיג על זה וכתב א"א אין אנו מודי' לו ולרבותיו בזה שאם משכנו אחר הלואתו קונה אותו אף לאונסין כר' יצחק עכ"ל ומחילה מכ"ת שהרי מן הסוגיא שקרם זכרה נראה בבירור שאין הדין עם הראב"ד שהרי כשהקשו לימא מתניתין דלא כר' אליעזר דתניא המלוה את חבירו על המשכון ישבע ויטול מעותיו והשיבו כאן שמשכנו בשעת הלואתו כאן שמשכנו שלא בשעת הלואתו ר"ל דדברי ר' אליעזר יעמדו שהוא ש"ח בשעת הלואה ומשנתנו ד"ש שלא בשעת הלואה ואח"כ דחו זה והעמידו אלא מחוורתא דלא כרבי אליעזר יצא לנו מזה דגם לפי סברא הראשונה דמשנתנו דש"ש הוא שלא בשעת הלואה ומן השורש שבידנו דשומר שכר חיוב בגניבא ואבידה ופטור מאונסין וכ"ש אחר האמת דמשנתנו היא בכל עניין בין בשע' הלואה בין שלא בשעת הלואה בין מעות בין פירות וכר' עקיבא ולפי זה איך כתב הרב הראב"ד שלא בשעת הלואה חייב באונסין הפך הרמב"ם ורבותיו וצ"ע ומה שהרוחנו מכל המשא ומתן הוא שהמלוה את חבירו על המשכון בין בשעת הלואה בין שלא בשעת הלואה בין מעות בין פירות אם אבד המשכון או נגנב חייב בדמיו ואם נאנ' ישבע וזה לדע' הרי"ף והרא"ש והרמב"ם זולת ר"י והראב"ד שהם חולקים כאשר ביארנו והרב המגיד כתב על דברי הרמב"ם בקצרה ואם נאנס המשכון ג"ו כדעת הגאונים ז"ל דלא קי"ל כשמואל דאמר שאם אין המשכון קיים אין הלוה משלם כלום ובהשגות א"א אין אנו מודים לו ולרבותיו בזה וכו' ושיטת רבנו כשיטת הגאונים וההלכות וכבר האריכו להעמידה הרמב"ן והרשב"א ז"ל ועיקר:
ומעתה נבוא להשיב שולחו דבר ממה שנסתפק החכם השואל על ראובן ושמעון ולוי ומה שנראה לנו הוא ששמעון שהלך וקבל המשכונות מיד הגוי ונתן המעות הוא מלוה על המשכון בשעת הלואה ומה גם אם נאמר שהוא מלוה שלא בשעת הלואה שהרי כבר היו המשכונות ביד הגויים זמן רב ועתה בא הוא וקבלם וגם לוי שקבל המשכונות מיד שמעון בעד המעות שנתן לו הוא גם כן מלוה על המשכון שהרי נתנם בתיבתו עם שאר חפציו עד שיבא ראובן אלא שההפריש שיש בין שמעון ובין לוי הוא ששמעון טוען טענת שמא שהוא השיב ללוי שאינו מכיר אלו הכלים ר"ל שאין לו בהם טביעות עיין אם הם נחשת או זהב ולוי טוען אני גנזתי אותם בתיבתי עד היום הזה ולא נתתם לאחר כי אם לך עתה אחר שלא רצה ראובן לקבלם זו מצוה וזו שכרה ולפי זה חזר הדין לא ראי זה כראי זה שדין שמעון שישבע ראובן בעל הפקדון ויטול ודין לוי הוא שישבע שבועת היסת וישלם לו לוי מעותיו ויעשה דין עם ראובן כאשר נבאר בגזירת ה' וזה לך דברי הנשר הגדול זכות הרבים תלוי בו הרמב"ם בפרק ה' מהלכו' שאלה ופקדון הפקיד אצלו פירות שאינן מדודין ועירבן עם פירותיו ולא מדדן הרי זה פושע בעל הפקדון אומר כך וכך היו והשומר אומר איני יודע ישלם בלא שבועה שהרי חייב עצמו בתשלומין ואינו יודע כמה הוא חייב ונמצא חייב שבועה שאינו יכול להשבע וכזה הורו רבותי הרב ר' יוסף הלוי ורבו ז"ל וכן כל שומר שנתחייב לשלם ואמר איני יודע כמה דמים אני חייב לשלם והבעלים אומרים אנו יודעים וכך וכך היה שוה יטלו בלא שבועה והוא שיטענו דבר שהן אמודין בו ויש לשומר להחרים על מי שלקח ממנו יתר מן הראוי לו ומניין שהדין כן הוא הגע עצמך שהפקיד אצלו כיס מלא זהובים ופשע בו הבעלים אומרים מאתים דינרים היו והשומר אומר ודאי שהיה בו דינרים אבל איני יודע כמה היו נמצא זה כטוען מאתים והודה לו במקצת ואמר השאר איני יודע שהוא מחוייב שבועה ואינו יכול לישבע ומשלם כמו שיתבאר וכו ואח"כ מביא מעשה באחד שהפקיד שק צרור אצל חבירו ופשע בו המפקיד אומר חלי זהב ומקגלות היו בו והשומר אומר איני יודע שמא סיגים או חול היה בו ואמרו חכמים ישבע בעל הפקדון ויטול והוא שיטעון דבר שהוא אמוד בואו אמוד להפקידו אצלו ולמה נשבע כאן בעל הפקדון לפי שאין השומר מחוייב שבועה שאפי' הודה ואמר בריא לי שהיה מלא סיגים והמפקיד אומר מרגליות היו השומר נשבע היסת ונפטר כמו שטענו חטים והודה לו בשעורים וכן כל כיוצא בזה ובהלכות טוען ונטען יתבאר עיקרי הדברים ע"כ:
ולזה בנושא שלנו ישבע ראובן לשמעון שהכלים שעלו היו של זהב שהוא טוען טענת ודאי וישלם שמעון ללוי מה שהלוה על המשכונות והשאר נותן לראובן וגדולה מזאת אני אומר שאפי' שבועה אינו צריך ראובן שהרי הפקיד משכונותיו אצל הגוי ונתן לו מעות עליהם ודבר ידוע בערי אדום וכל ארץ איורופ'ה שאינם נותנים מעות על משכונות זהב וכסף עד שבודקים וחוקרים בשבע בדיקות ושבע חקירות על אבן אחת שבעה עינים שבודקים בה כסף וזהב ואח"כ נותנים המעות ודאי של זהב היו וגם לפי דין תורה היה לו ליטול בלא שבועה וזהו שכתב הרמב"ם ולמה נשבע כאן בעל הפקדון וכתב הרב המגיד פי' ולא אמרו יטול בלא שבועה כמו שנזכר למעלה לפי שאין השומר מחוייב שבועה זה ג"כ מדברי רבו אבן מג"ש ז"ל שכך כתב בפרק שבועת הדיינים ועוד הוסיף דברים ואמר אם תשאל כיון שאילו אמר בריא שסיגין היה מלא לא היה חייב אלא היסת כדין טענו חטים והודה לו בשעורים עכשיו שאמר שמא יהיה זה כמנה לי בידך והלה אומר איני יודע שנשבע היסת שאינו יודע ונפטר ותירץ הוא ז"ל כשאמרו מנה לי בידך והלה אומר איני יודע שפטור לא אמרו אלא דוקא כשאיני מודה לו בודאי משום דבר ולפיכך נשבע שאינו יודע ונפטר אבל כיון שהוא מודה שהוא חייב לו ואינו יודע מה הוא אין אומרים בכך ישבע שאינו יודע ויפטר אלא נשבע הלה ונוטל אלו דברי הרב ודברי תלמידו ז"ל כמותו ויש שיטה אחרת בדברי' אלו והיא שיטת ההשגות וקצת מן החכמים וכו' וכבר דחה הרמב"ן ז"ל טענה זו בטעם נכון וכו' זהו דין בין וראובן לשמעון בנושא שאנחנו בו:
והדין שבין שמעון ללוי הוא שלוי נשבע היסת שאלו הכלים שהביא שמעון לביתו ויטל את מעותיו וזהו שכתב הרמב"ם בפרק ששי מהלכות שאלה ופקדון בעל הפקדון שתבע פקדונו ונתן לו השומר ואמר המפקיד אין זה פקדוני אלא אחר הוא או שלם היה ואתה שברתו או חדש היה ונשתמש בו מאה סאין הפקדתי אצלך ואין אלו אלא חמשים ובעל הבית אומר זהו שהפקדת בעצמך ומה שנתת אתה נוטל הרי השומר נשבע היסת כשאר כל הנשבעין שאין כל השומר נשבע שבועת השומרים האמורה בתורה אלא בזמן שמודה בעצמו של פקדון כמו שהמפקיד אומר וטוען שנגנב אומת או נשבה כללו של דבר טוען לפטור את עצמו מן התשלומין נשבע שבועת שומרי' אבל אם אמר זהו שהשאלתני או שהשכרת לי או שנטלתי שכר על שמירתי והבעלים אומרים אינו זה אלא אחר או נשתנה מכמות שהיה השוכר נשבע היסת או שבועת התורה אם הודה במקצת כיצד מאה סאה הפקדתי אצלך והשומר אומר לא הפקדת אצלי אלא חמשים נשבע שבועת התורה מפני שהודה במקצת לא משום שבועת השומרי' מאה כור של חטים הפקדתי אצלך והוא אומר לא הפקדת אצלי אלא מאה של שעורים נשבע היסת כשאר כל הנשבעין בטענה כזו:
והעולה על רוחנו היו תהיה ממה שהורונו מן השמים מהתלמוד והפוסקים שקדם זכרם שראובן בעל המשכון ישבע לשמעון שכליו היו של זהב כאשר קנאם מאומן ידוע והראי' שבית המשכונות נתנו לו עליהם המעות והם בקיאים בטיב העניין וזהו דין שכתב הרמב"ם בפרק חמישי מהלכות שאלה ופקדון ישבע בעל הפקדון ויטול כיון שהוא טוען טענת ודאי ושמעון טוען טענת ספק שהרי טוען אינו מכיר באלו הכלים ולו ישבע לשמעון שאילו הם הכלים שהביא לו ונתנם בתוך תיבתו ולא מסרם לאחר אלא לו ויקבל מעותיו לוי וזה דין שכתב הרמב"ם בפרק ששי מהלכות שאלה ופקדון הרי השומר נשבע היסת כשאר כל הנשבעין ומ"ה יקבל שכרו שמעון אם אין ידו במעל זה מה שנראה לנו עד יבא לפני מורה צדק הרב והדן את דנינו ולפני בעלי תריסין במדרש עץ חיים יש"צ בשנת תקי"ו לפ"ק:
כה דברי טרוד בטרדי הזמן ממעט בעסק ועוסק בתורה
חייא הכהן די לאארה