שאלה ע ראובן מת והיה עליו בעל חב ואשה בכתובתה ומתה האשה תוך שלשה ימים אחריו ולא נשבעה על כתובתה ועתה בטל חוב טוען שרוצה לגבות חובו כי הואיל ולא נשבעה אם כן שמא צררי תפסה ואין הירושה רק מהאב והוא חייב לו והיתומים טוענים אבינו לא הים לו מאומה להתפיס שהרי נשבע לבעל חובו שאין לו שום מטלטלין בעולם רק הבית שהוא דר בו ועוד הלא אמינו חלתה חולי כבד מאד קודם שחלה הוא וגם הוא מת ואחר כך היא תוך שלשה ימים ואם כן מובן שלא היה זמן להתפסה וגם אנו כולנו גדולים ומחלנו לאמינו השבועה כי אין כאן מקום שנחשוד אותה. והבעל חוב טוען שמא קודם שחלתה תפסה. וגם אם אתם מוחלים על השבועה אני לא אמחול כי איך תקח היא כתובתה ותקח שעבודי ואולי גבתה בהתפסת צררי. ויקריבו את משפטם לביץ מדרשו של מלכי צדק מלך שלם:
תשובה עיקרא דהאי מילתא ר"ל אלמנה שמתה ולא נשבעה אין יורשיה יורשין כתובתה. נלמד מהא דאיתא במסכת שבועות פרק כל הנשבעין (דף מ"ח) על לשון המשנה וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה גרסינן התם ממאן אילמא מלוה אבוהון שקיל בלא שבועה ואינהו בשבועה. הכי קאמר וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה רב ושמואל דאמרי תרוייהו לא שנו אלא שמת מלוה בחיי לוה. אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו שלחוה קמיה דרבי אלעזר (אמר להם) שבועה זו מה טיבה שלח להו יורשין נשבעין שבועת יורשין ונוטלין וכו'. עוד שם (ע"ב) איקלע רב נחמן לסורא עול לגביה רב חסדא ורבא בר רב הונא אחרו ליה ליתי מר נעקרא להא דרב ושמואל אמר להו איכפלי ואתאי כל הני פרסי למעקרא להא דרב ושמואל אלא הבו דלא לוסיף עלה וכו'. עוד שם אמר רב חמא השתא דלא איתמר הילכתא לא כרב ושמואל ולא כרבי אלעזר האי דיינא דעבד כרב ושמואל עבד דעבד כרבי אלעזר עבד אחר רב פפא האי שטרא דיתמי לא מקרע קרעינן ליה ולא אגבויי מגבינן ליה. אגבויי לא מגבינן ביה דילמא סבירא לן כרב ושמואל ומקרע לא קרעינן ליה דהאי דיינא דעבד כרבי אלעזר עבד וכו' ע"כ:
ופירש"י ז"ל. לא שנו דבשבועה מיהא שקלי יתומים מן היתומים אלא שמת מלוה וכו': נתחייב מלוה שבועה שלא התקבל כלום שהנפרע מן היתומין אפילו בשטר צריך שבועה ואין אדם מוריש חתון שהוא מחוייב עליו שבועה לבניו לפי שאין הבנים יכולים לישבע שבועה זו שנתחייב אביהם: מה טיבה. להפקיע ממונם אם אין יכולין לישבע אותה שבועה ממש ישבעו שבועת יורשין כגון שבועה שלא פקדנו אבא ונוטלין: איכפלי ואתאי. כל הני פרסי טרחתי ובאתי לבוא ממקומי לכאן לעקור לדרב ושמואל: הבו דלא להוסיף עלה הזמינו עצמיכם שלא ללמוד מחנה במקום אחר הם אמרוה בשבועה הבא ליפרע בנכסי יתומים שאינו מוריש אותה לבניו אם מת לוה בחיי מלוה אל תלמדו ממנה במחוייב שבועה אחרת ומפרש התלמוד כגון הא דאמר רב פפא הפוגם שטרו שהודה בבית דין שנתקבל קצת ותנן לא יפרט את השאר אלא בשבועה ואם חת יורשין נשבעין שבועת יורשין ונוטלין ולא עבדינן בה כרב ושמואל דאמרי אין אדם מוריש שבועה לבניו: האי שטרא דיתמי. דמת לוה בחיי מלוה: לא מקרע קרעינן ליה. שמא יבאו לפני דיין שידון כרבי אלעזר דאמר לעיל יורשין נשבעין וניטלין:
ודע שאף על פי שאמר רב חמא דדיינא דעבד כרב ושמואל עבד ודעבד כרבי אלעזר עבד אינו ברשות הדיין לפסוק הדין לכתחלה כרבי אלעזר אלא אי עבד מה שעשה עשוי. אבל לכתחילה צריך לדון כרב ושמואל. כמו שכתב הרא"ש ז"ל בפסקיו ז"ל אף טל גב דאית זר בהאי לישנא אין הדין בפניהם שוה. אלא מדאמר רב נחמן הבו דלא לוסיף עלה וכן רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ורמי בר חמא דאמוראי בתראי נינהו וסברי הכי הבו דלא לוסיף עלה שמעינן דסברי אף טל גב דלית הילכתא כרב ושמואל ללמוד מדין זה דבר אחר הדומה לו מכל מקום בדין זה לא רצו לבטל דבריהם ולכתחילה עבדינן כוותייהו וכרבי אלעזר לא עבדינן לכתחילה ודיינא דעבד כרבי אלעזר עבד ולא מהדרינן עובדא. אמר רב פפא האי שטרא דיתמי לא מקרע קרעינן ליה עד דגדלי יתמי דילמא משכחי דיינא דעבד כרבי אלעזר פירוש בית דין או אפוטרופוס שלהן [כל זמן שלא בא לידי דין] אין מחוייבין לקורעו הואיל ובתחילה עבדינן כרב ושמואל כל זמן שלא בא לידי דין דודאי אם בא לפני הדיין צריך לפסוק לכתחילה כרב ושמואל ואם כן מחוייב לקורעו אבל בית דין שהן אביהן של יתומים או אפוטרופוס מניחין השטר ברשות היתומים וכשיגדלו ויכולין לישבע שמא יזדמן להם דיין שישביעם ויגבנו להם חובו ע"כ. הרי לך בהדיא מדברי הרא"ש ז"ל שלכתחילה צריך לפסוק הדין כרב ושמואל. ואף שיש מן הפוסקים האחרונים שפילפלו בהאי סוגיא ופירשוה בעניין אחר לענ"ד נראה שזה הפירוש שכתבנו משם הרא"ש ז"ל הוא דרך ישר ונכון ובו דרכו עמודי ההוראה (כמו שנבאר בע"ה) אשר כל בית ישראל נשען עליהם והוא שלכתחילה צרך הדיין לפסוק הדין כרב ושמואל:
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל במקום הנזכר אחר שהביא הסוגיא שקדמנו זכרה כתב ז"ל מדאמר רב נחמן הבו דלא לוסיף טלה ואשכחן לרב פפא ולרב הונא בריה דרב יהושע ולרמי בר חמא ולרבא דכולהו בתראי נינהו וסברי הכין דלא לוסיף עלה שמעינן דבהא מילתא כרב ושמואל דיינינן ואף טל גב דאמר רב חמא השתא דלא איתמר הילכתא לא כרב ושמואל ולא כרבי אלעזר האי דיינא דעבד כרב ושמואל עבד כרבי אלעזר עבד לא עבדינן לכתחילה אלא כרב ושמואל ודיינא דעבד כרבי אלעזר עבד ולא מהדרינן לעובדא מניה דמאי דעבד עבד ע"כ:
ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פרק י"ז הלכה ג' ז"ל מת הלוה תחילה ואחר כך מת המלוה אין יורשי מלוה נוטלין מיורשי לוה כלום שבשעה שמת הלוה נתחייב המלוה להשבע ואחר כך יטול כמו שבארנו. וכבר מת ואין אדם מוריש שבועה לבניו: שאינן יכולים להשבע שלא נפרע אביהם כלום. ואם עבר הדיין והשביע יורשי מלוה וגבו את חובן אין מוציאין מידם. לפיכך שטר חוב של יתומים הבאים להפרע מן היתומים שמת הלום תחילה אין קורעין אותו ואען מגבין בו. אין גובין בו שאין אדם מוריש שבועה לבניו כמו שבארנו. ואין קורעין אותו שמא יבא דיין שידון ויוציא בו ע"כ: וכתב עליו הרב המגיד ז"ל מת הלוה תחילה ואחר כך מת המלוה וכו'. מימרא דרב ושמואל שם ופסקוה כל המפרשים זכרונם לברכה וכו' ע"כ. הרי בהדיא שכל המפרשים פסקו כרב ושמואל:
והרא"ש ז"ל גם הוא פסק כן כמו שכתוב למעלה. וכן פסק רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חשן המשפט סימן ק"ח סעיף כ"ה ז"ל ואף על פי שלכתחילה דנין ליורשו המלוה שלא ליפרע מיורשי הלוה כשמת לוה בחיי מלוה. אם עבר הדיין והשביען וגבו את חובן אין מוציאין מידם ע"כ. גם הרב בית יוסף כן פסק ובשלחנו הטהור בסימן הנזכר:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת. נבוא לחוות דעתנו על העניין שנשאלנו עליו והוא שאלמנת ראובן מתה תוך שלשה ומים אחר מיתת בעלה קודם שנשבעה על כתובתה. ובא בעל חוב של בטלה לגבות חובו מהיתומים בני האלמנה והם גם כן בני ראובן וטוען שכיון שמתה האלמנה בלא שבועה חיישינן שמא צררי תפסה ונמצא שהירושה באה להם מחמת אביהם והוא חייב לפרוט לבטל חובו. והיתומים טוענים שלא היה לאביהם אלא הבית שהיה דר בו ואם כן אין כאן חשש להתפסה ועוד שלא היה זמן להתפסה להיות שאמם חלתה חולי כבד מאוד קודם שחלה אביהם ומתו שניהם תוך שלשה ימים. ועוד טוענים שהם כולם גדולים ומחלו לאמם השבועה וכו' נראה שדבר פשוט הוא שהדין עם הבעל חוב. כיון שמתה האלמנה קודם שתשבע על כתובתה אין יורשים יורשין כתובתה לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו כרב ושמואל וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ו מהלכות אישות הלכה י"ב ז"ל מתה האלמנה קודם שתשבע אין יורשיה יורשין מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע ע"כ. וכתב הרב המגיד ז"ל מתה האלמנה וכו'. בשבועות פרק כל הנשבעין העמידו המשנה שאמרו מתה יורשיה מזכירין כתובתה דווקא בשנשבעה ומתה הא לאו הכי אין יורשים מזכירין כתובתה אליבא דרב ושמואל דאמרי שכשמת הלוה בחיי מלוה ואחר כך מת מלוה שאין בני מלוה נשבעין ונוטלין לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו. ובהלכות פרק הנושא כתבו כן דדוקא נשבעה הא לאו הכי לא עד כאן לשון הרב המגיד ז"ל. הרי הדבר ברור כפי היסוד שיסדנו בתחילת דברינו שלכתחילה צריך הדיין לפסוק הדין כרב ושמואל אם כן בנדון דידן אין היתומים יורשין מכח כתובת אמם שהרי לא נשבעה ואין אדם מוריש שבועה לבניו. אלא הירושה באה להם מחמת אביהם והוא החייב לבעל החוב אם כן חייבים הם לפרוע לו חובו ממה שירשו מאביהם:
ומעתה צריכין אנו לחת לב אל טענות היתומים ולחקור אם יש ממש בדבריהם. והנראה לענ"ד שאין להם יסוד לא מינה ולא מקצתה. ונאמר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון. מה שטוענים שלא היה לאביהם מאומה להתפיס. אינה טענה כלל מי הוא המעיד על זה לאו מר בר רב אשי חתים עלה. והם אין עדותן עדות. שהרי הם נוגעין בדבר, ומה שטוענים עוד שאמם חלתה חולי כבד מאד וכו' ואם כן מובן שלא היתה זמן להתפסה. מי יתן ונדע מאין בא להם זאת הבינה. וכי לא היתה יכולת להתפיס שנה או שנתים קודם שמתו. אם כן הדבר מובן מעצמו שטענה זאת מהבל ומעט. ומה שטוענים שהם כולם גדולים ומחלו לאמם השבועה גם כן אין בה ממש. שאם היה הדבר כן ר"ל שיורשי אלמנה שמתה קודם שתשבע יהיה יכולת בידם למחול שבועתה.. נמצא שדין אלמנה שמתה אין יורשים יורשין כתובתה בטל לגמרי שכולם יאמרו כן לירש כתובתה וזהו דבר שאין השכל סובלתו. ואף שהרב מהר"י באסן ז"ל בסימן ע"ח נשאל על עניין דומה לנדון דידן. ופסק הרב הנ"ל בזכות יורשים ואחד מן הטעמים הוא שמחילתן מועלת. מכל מקום נראה מדבריו שכתב כן כמסתפק שבסוף דבריו כתב ז"ל וגם מספקא לי אם המוחלים חייבים לפרוע לבטל חוב אה שהזיקו ע"כ. וכבר סתרו כל דבריו וראיותיו הרב רבי משה הכהן ז"ל שם סימן ע"ו והרב מוהר"י מטראני ז"ל בחלק חשן המשפט סימן י' ולהיות שהרחיבו הדיבור על זה העניין לא נעתיק אותם והרוצה לעמוד על דבריהם יקחהו משם. הרי הדבר ברור כשמש בצהרים שאון קייום והעמדה בטענת היתומים וחייבים לפרוט לבעל החוב את חובו שהירושה באה להם מחמת אביהם והוא החייב לא מצד אמם:
ועדיין יש לאומר שיאמר שיש לנו להפך בזכות היתומים והוא ממה שכתב הר"ן ז"ל בפירוש ההלכות במקום הנזכר ז"ל ודיינא דעבד כרבי אלעזר עבד. ונראה דהוא הדין דאם קדמו היתומים ותפסו אין מוציאין מידם וכן כתבו קצת מרבותינו הצרפתים ז"ל וכו' עכ"ל אם כן הוא הדין בנדון דידן כיון שהם מוחזקים הוי כמו שתפסו ואין מוציאין מידם. לזה נאמר דאין הנדון דומה לראיה שיש הפרש והבדל ביניהם כרחוק מזרח ממערב. דהתם בני המלוה תופסים מידי בני הלוה וכהאי גוונא הויא תפיסה שהוציאו הממון מיד מי שהיה מוחזק בו. אבל בנדון דידן אין כאן תפיסה כלל שמה שהם מוחזקים בו הוא מחמת אביהם כדקיימא לן כיון שמת המוריש כל הממון הוא בחזקת יורשיו. ומצד אמם אין להם ירושה כלל. דכיון שחתם קודם שתשבע אין לה כתובה. ונראה לנו שזהו חילוק אמיתי ואין בו פיקפוק ועוד שיש מי שחולק על זה כמו שכתב הר"ן שם ע"ש:
עוד מצאנו סיוע לדברינו קמה שכתב הרשב"א ז"ל בתשובה סימן אלף צ"ג. ובהיות שתשובה זאת היא ממש כמו שכתבנו נעתיק כל לשון השאלה והתשובה ז"ל שאלת על הגרושה אם ישנה בדין הבא ליפרע מן היתומים לא יפרע אלא בשבועה אם לאו ואם לא נשבעה ומתה אם אבדו היורשין את כתובתה מדרב ושמואל דאמרו פרק כל הנשבעין כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואמרת מתוך התשובה שכתבתי בשם הרב אלפסי ז"ל שאין חוששין לגרושה לצררי וסבור אתה דכיון שאין חוששין שמא התפיסה צררי לעולם היא נפרעה מן היתומים לאחר מיתת הבעל ואפילו מת לאחר זמן: תשובה דבר ברור בין גרושה בין אלמנה לא תפרע מן היתומים אלא בשבועה וכל שמת הבעל לאחר זמן שנתגרשה נתחייבה היא שבועה ליתומים מדין הבא ליפרע מנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה ואם מתה היא לאחר מכן ולא נשבעה אבדו היתומים כתובתה לרב ושמואל ולא ראיתי חולק ומפקפק בזה ואותה הלכה שבסוף כל הנשבעין שהיתה מביאה אתכם לכלל דברים אלו כבר פירשתי אותה לך פירוש רחב ודברי הרב אלפסי ז"ל שהשיב בתשובה לא מן השם הוא זה אלא בתובעת מן הבעל והוא טוען שהתפיסה צררי קודם גירושין ובזו כתב הרב ז"ל באותה תשובה שאינה טענה לפי שלא נתנה כתובה לגבות מחיים אלו דברי הרב ז"ל וכתב הרב ז"ל בגרושה מה שאין כן באלמנה דבאלמנה אף טל פי שהוא תוך זמן שלא נתנה כתובה לגבות מחיים אפילו הכי חיישי שמא התפיסה צררי סמוך למיתתו לפי שהוא אינו רוצה שתתבזה אשתו בבית דין הא גרושה שמת בעלה לאחר מכן ובאה ליפרע מן היתומים לא תפרע אלא בשבועה ולא משום צררי אלא שמא פרטה לאחר גירושין כחוב דעלמא ואם לא נשבעה ומתה אין היורשין נוטלין כלום מכתובתה שאינה מורשת שבועה לבנים וישנה כדין רב ושמואל וזה גם דעת הר"ם ז"ל ע"כ. הרי לנו בבירור מדברי הרב הנ"ל ז"ל דבין גרושה בין אלמנה שמתו קודם שבועה אין יורשיה יורשין כתובתן ואפילו השואל לא נסתפק באלמנה אלא בגרושה אם כן בנושא שאלתינו אין הבנים יורשין מחמת כתובת אמם שהרי אין לה כתובה מאחר שמתה ולא נשבעה. אלא הירושה באה להם מאביהם ולכן הבטל חוב יגבה את חובו מהם:
ובתשובות הרא"ש ז"ל כלל נ' סימן י"א גם כן מצאנו ראיה לדברינו ז"ל וששאלת ראובן שמת והניח בנים ואלמנה ומתה האלמנה קודם שנשבעה על כתובתה אם יש לבכור פי שנים דמספקא לן אם קרויין נכסי האם כיון שלא נשבעה עדיין: וכל זמן [נראה שנפל טעות בספרים וכך צריך להגיה תשובה כל זמן וכו' וכן העתיק הטור ז"ל בח"מ סימן רע"ח דו"ק ותשכח] שלא נשבעה על כתובתה ולא הגבוה בית דין כתובתה כל הנכסים הם בחזקת בעלה ולא זכתה בהם כלום והבנים את אביהם הם יורשים ויש בהם דין בכורה ע"כ הנה דבריו ברור חיללו שכיון שמתה האלמנה קודם שתשבע כל הנכסים בחזקת אביהם והבכור נוטל בהם פי שנים. ומהאי טעמא נמי בנדון שלנו חייבים הם לפרוע לבעל חוב אביהם דמאי שנא:
והמרדכי ז"ל בפרק כל הנשבעין כתב כן ז"ל אין אדם מוריש שבועה לבניו מכאן פסק בס"המ דאם מתה האלמנה קודם שתשבע אין יורשים יורשין מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע ואינה יכולה להוריש שבועה לבני' וליורשין ע"כ. אם כן הדבר פשוט שיורשי בטלה הם שיורשין כתובתה וכיון שכן כשיש בעל חוב על מורישן כמו בנדון דידן חייבים הם לפרוע לו שהנכסים שירשו מאביהם ירשו והוא דבר פשוט:
גם הריב"ש ז"ל בסימן תצ"ב נשאל טל אלמנה שמתה קודם שנשבעה אם יורשיה יורשין כתובתה אם לאו. והשיב דאין יורשיה יורשין כתובתה זולת אם יש נאמנות בכתובתם בין ממנו בין מיורשיו דאז יורשיה יורשין כתובתה אף על פי שלא נשבעה שהרי לא היתה צריכה לישבע כיון שהאמינה אפילו מיורשיו. אם כן בנ"ד שאין בכתובתה נאמנות אפילו ממנו (שהרי לא נזכר בשאלה) דבר ברור הוא שאין ליורשיה כלום מכתובתה מחמתה. אלא הכל ירושה מאביהם. ולפיכך חייבים לפרוע בעל חוב אביהם:
ומהרדב"ז ז"ל סימן פ"ח נשאל על אלמנת ראובן שמתה קודם שתשבע ונשארו מטלטליה ועזבונה ביד יורשיה. ויורשי ראובן טוענים דאין אדם מוריש לבניו ממון שחייב לישבע עליו וכו'. ויורשיה אומרים שמעשה ידיה הוא או מציאה או נכסים נפלו לה מבית אביה וכו' והשיב דהדין עם יורשי האלמנה. משום שאשה זו חלוקה בעיסתה ולא היתה אוכלת עם יורשי הבעל אימור מעיסתה קימצה וכו'. אם כן בנ"ד שלא נזכר דבר מזה ועוד שבניה הם בני בעלה. ודאי שאין יורשיה יורשין כתובתה מחמתה אלא מאביהם. תדע שהרב הנ"ל ז"ל עצמו כתב בתחילת דבריו שלכאורה היה נראה דכל הנכסים בחזקת יורשי הבעל מהא דקי"ל אין אדם מוריש שבועה לבניו וכו' מתשובת הרא"ש ז"ל סוף כלל ל' שקדמנו זכרה. אלא משום דבנדון דידיה אשה זו היתה חלוקה בעיסתה וכו' משום הכי פסק דיורשיה יורשין כתובתה אחור מעתה דבנ"ד שאינה חלוקה בעיסתה יודה שהלכאורה שכתב בתחילת דבריו הוא האמת. וכיון שכן חייבים הם לפרוע לבעל חוב אביהם:
ומוהר"ם אלאשקר ז"ל סי' ל"ג נשאל על עניין דומה לנ"ד. והוא אלמנה שהיתה מוחזקת בנכסי בעלה אחר מיתתו ומתה ולא נשבעה על כתובתה והניחה אותן נכסים ביד בניה ובני בניה יורשיה ויורשי בטלה והחזיקו בהן מחמת כתובת אמם מה יהא דינם לגבי בעל חוב של בעלה. אם יכול להוציא אותן הנכסים מידם לפרעון חובו כיון שמתה קודם שנשבעה או לא. והשיב הרב הנ"ל ז"ל דאין יורשיה יורשין כתובתה מדין אלמנה שמתה וכו' כדין יתומים מן היתומים וכתב עוד דאפילו כתב לה נאמנות כתבו גדולי המורים דלא מהני לגבי בעל חוב (אבל לא נאריך על זה שאינו עניין לנ"ד) ובסוף דבריו כתב ומ"מ אפילו יש עדים שהנכסים היו של הבעל ואפילו לא היו יורשיה מוחזקים בהן ועברו ב"ד והגבו אותן להן בכתובת אמם מה שעשו עשוי ואין מוציאין מידן וכדרבי אלעזר דפליג התם פרק כל הנשבעין אדרב ושמואל דקאמרי אין אדם מוריש שבועה לבניו וכו' ואוקימנא התם דהאי דיינא דעבד כר"א עבד וכו' ע"כ אם כן בנ"ד לפי דעת הרב הנ"ל ז"ל כ"ש שאין יורשיה יורשין כתובתה שהרי אין בכתובתה נאמנות. נמצינו למדין לפי דעת רוב הפוסקים רוב בניין ורוב מניין שלכתחילה צריך הדיין לפסוק הדין כרב ושמואל דאין אדם מוריש ממון לבניו שצריך לישבע עליו אם כן בנ"ד שהאלמנה מתה קודם שתשבע אין יורשיה יורשין כתובתה מפני שהם אין יכולין לישבע אותה שבועה שהיתה נשבעת אמם. נמצא שמה שירשו הוא מאביהם וכיון שכן חייבים הם לפרוע לבעל חוב אביהם: אבל אם עברו הדיינים והשביעו אותם שבועת היורשין והוא שלא פקדנו אמנו. מה שעשו עשוי. ואין מוציאין מידם דדיינא דעבד כר"א עבד. ואף שרבינו האיי גאון והרב ן' מגאש ורבינו יונה ז"ל כתבו שאם עבר הדיין והשביע יורשי מלוה וגבו את חובם מוציאין מידם. מ"מ רוב הפוסקים לא סבירא להו הכי. וכן מוכחת הסוגיא שכתבנו בתחילת דברינו:
כללא דמילתא בהא סלקינן ובהא נחתינן דהבעל חוב יצא זכאי בדינו. ובני האלמנה חייבים לפרוט לו חובו. כיון שאמם מתה קודם שתשבע אין לה כתובה. נמצא שמא שירשו הוא מאביהם אם כן מן הדין שיפרעו חוב אביהם כמו שביארנו בבירור מן הסוגיא כפי דעת רוב הפוסקים רוב בניין ורוב מניין שלכתחילה צריך הדיין לפסוק הדין כרב ושמואל דקאמרי אין אדם מוריש שבועה לבניו ולא מצאנו שום צד להפוך בזכותם שמזלם גרם להם שאמם מתה קודם שתשבע. זולת אם יעבור הדיין ויפסוק הדין כר"א וישביעם שבועת היורשין דינו קיים ואין מוציאין מידם כמו שמסיק התלמוד דעבד כר"א עבד. וכפי מסקנת רוב הפוסקים כמו שהוכחנו: הנראה לענ"ד כתבנו להלכה. ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
נגמר ונשלם ביום ראשון ל"ה למב"י
בשנת ובסדר אלה המצות אשר צוה ה' את משה אל בני ישראל בהר סיני ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ