שאלה נח ראובן אפוטרופוס דיתומים הוציא שטר שאינו מקויים מנכסי יתומים על שמעון וכבר עבר זמן הפירעון מכמה שנים ושמעון טען פרעתיו כולו שהדין עם שמעון שישבע היסת שכדבריו כן הוא אלא דשמעון טוען שאינו רוצה לישבע עד שיניח אפוטרופוס השטר ביד בית דין כדי שיקרעוהו אחר שנשבע. ואפוטרופוס טוען שהוא אינו רוצה להוציא להוציא את השטר מידו שמא יוכל לקיימו אחר כך אלא שעתה ישבע שמעון לפטור עצמו לשעה. מבעיא לן הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא (בפרק שני דכתובות דף י"ח ע"ב) תנו רבנן אין נאמנים לפוסלו דברי רבי מאיר וחכמים אומרים נאמנים בשלמא לרבנן כי טעמייהו שהפה שאסר הוא הפה שהתיר אלא לרבי מאיר מאי טעמיה בשלמא פסולי עדות מלוה גופיה מעיקרא מידק דייק ומחתם קטנים נמי כדרבי שמעון בן לקיש דאמר ריש לקיש חזקה אין העדים חותמין על השטר אלא אם כן נעשה בגדול אלא אנוסין מאי טעמא אמר רב חסדא קסבר רבי מאיר עדים שאמרו להם חיתמו שקר ואל תהרגו יהרגו ואל יחתמו שקר אמר ליה רבא השתא אילו אתו לקמן לאמלוכי אמרינן להו זילו חתומו ולא תתקטלון דאמר מר אין לך דבר שעומד בפני פיקוח נפש אלא עבודת אלילים וגילוי עריות ושפיכות דמים בלבד השתא דחתמו אמרינן להו אמאי חתמיתו אלא טעמא דרבי מאיר כדרב הונא אמר רב דאמר רב הונא אמר רב מודה שטר שכתבו אין צריך לקיימו גופא אמר רב הונא אמר רב מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו אמר ליה רב נחמן גנובא גנובי למה לך אי סבירא לך כרבי מאיר אימא הלכה כרבי מאיר אמר ליה זר היכי סבירא ליה אמר ליה כי אתו לקמן לדינא אמרינן להו זילו קיימו שטרייכו וחותו לדינא אמר רב יהודה אמר רב האומר שטר אמנה הוא זה אינו נאמן דקאמר מאן אילימא דקאמר לזה פשיטא כל כמיניה ואלא דקאמר מלוה תבוא עליו ברכה ואלא דקאמרי עדים אי דכתב ידם יוצא ממקום אחר פשיטא דלא מהימנו ואי דאין כתב ידם יוצא ממקום אחר אמאי לא מהימני אמר רבא לעולם דקאמר לוה וכדאמר רב הונא וכו':
ופרש"י אין נאמנין לפוסלו. ארישא דמתניתין פליג העדים שאמרו כתב ידינו הוא אבל אנוסים היינו וכו': הפה שהתיר וכיון דמחמת נפשות קאמרי נאנסנו לא משוו נפשייהו רשעים ופסולי עדות דקאמרי היינו טעמא דלאו בעדותן משוו נפשייהו רשעים אלא דאמרי קרובים או עבדים היינו ועכשיו אנו משוחררים בשלמא פסולי עדות או קטנים כיון דמודים הם שהשטר בדין נכתב שהלוואה או המקח אמת אבל אנחנו לא היינו ראויים והויא לה כמלוה טל פה או אי מכירה היא לא נקנית הקרקע בשטר זה אמר רבי מאיר דלא מהימני דאם כן מלוה לא שדי זוזי בכדי וכי מחתים עדים טל שטרו מידק דייק שיהו כשרים: אלא אם כן נעשה בגדול כל מעשה השטר בגדולים הלוקח והמוכר וגבי עדים נמי אמרינן חזקה אין הלוקח מחתים בו קטנים: אלא אנוסים מאי טעמא. לא נימא הפה שאסר הוא שהתיר: יהרגו ואל יחתמו שקר. הילכך כי אמרי נמי אנוסים היינו מחמת נפשות משוו נפשייהו רשעים: מודה בשטר שכתבו. לוה שהודה בשטר שכתבו ועל פיו נחתמו העדים: אין המלוה צריך לקיימו בעדים החתומים בו שאין הלוה שוב נאמן לומר פרעתיו ולא אמרינן בהאי הפה שאסר הוא שהתיר דמכיון שאמר כשר היה הרי הוחזק השטר וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד המלוה הוא ורבי מאיר נמי דאמר אין נאמנים לפוסלו במודה לוה שכתבו קאמר וקסבר לא צריכינן תו לעדים ולאו אפומייהו מקיים שטרא: גנבא. מתגנב אתה לומר דבריך בלשון שלא נחלקו בו היחיד והמרובים כדי שלא יבטלו את דבריך דאמרת כיחידאה: אי סבירא לך כרבי מאיר אימא הלכה כרבי מאיר. ולא תנקוט לה כמילתא באנפי נפשה: ומר היכי סבירא ליה. במודה בשטר שכתבו: כי אתו לקמן. מלוין מביאין שטרות: קיימו שטרייכו. כך אני רגיל לומר למלוים המביאים שטרותיהם לפני ואין עידיהם עמהם אני אומר להם לכו ובקשו עדיכם וקיימוהו דאי לאו הכי אף על גב דמודה לוה שכתבו מצי למימר פרעתיו: שטר אמנה. לא לוה כלום אלא כתבו ומסרו למלוה שאם יצטרך ללוות ילוה והאמינו שלא יתבענו אלא אם כן מלווהו: כל כמיניה. והלא עדים חתומים בו פשיטא דיתקיים בחותמיו: כדרב הונא. ואשמעינן רב יהודה גמי הכי דלוה שאמר כתבתיו ומסרתיו לו אבל שטר אמנה הוא אין צריך המלוה לחזר ולהביא להעיד על החתימה דאין נאמן לוה לפוסלו דלא עביד איניש דכתב ומסר בלא הלוואה:
ופסקו כל עמודי ההוראה כרב נחמן וכחכמים דמודה בשטר שכתבו צריך לקיימו הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל בריש בבא מציעא דאיתא התם מחלוקת רבי ורבן שמעון בן גמליאל דרבי סבר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו ורבן שמעון בן גמליאל סבר אין צריך לקיימו ופסק כרבי:
ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פרק י"ד הלכה ה' ז"ל הוציא עליו שטר חוב שאינו יכול לקיימו ואמר הלוה אמת שאני כתבתי שטר זה אבל פרעתיו או אמנה הוא או כתבתי ללוות ועדיין לא לויתי וכל כיוצא בזה הואיל ואם רצה אמר לא היו דברים מעולם והרי מפיו נתקיי' הרי זה נאמן וישבע הסת ויפטר ואם קיימו (הלוה) אחר כך בבית דין הרי הוא כשאר השטרות ע"כ וכתב הרב המגיד ז"ל מחלוקת תנאים ואמוראים בהרבה מקומות ומהם פרק מי שמת (דף קנ"ד) ושם פסקו רוב המפרשים ז"ל כמאן דאמר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו וכדברי רבינו וכן דעת הרמב"ן ז"ל והרשב"א וכן דעת ההלכות ע"כ לשון הרב המגיד ז"ל:
והרא"ש ז"ל גם הוא פסק כן בפסקיו בפרק שנים אוחזין: גם רבינו יעקב בעל הטורים כן פסק בטור חושן משפט סימן מ"ו ופ"ב ז"ל מלוה שהוציא שטר שאינו מקויים ואינו מוצא עדים לקיימו והלוה מודה שכתבו אלא שטוען פרעתי נאמן שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואפילו אם כתבו בו נאמנות אינו מועיל לו כלום והוא הדין נמי לכל מה שיטעון בו דבר שמבטל השטר כגון אמנה או כתבתי ללוות ולא לויתי או על תנאי נעשה ולא נתקיים נאמן דהאי שטרא חספא בעלמא הוא אמאי קא סמכת אלוה ואיהו מבטל ליה כתב הרמב"ם ואם אחר כך מצא המלוה עדים לקיום השטר בבית דין הרי הוא כשאר השטרות וגובה בו ע"כ: גם הרב בית יוסף ז"ל מאסף לכל המחנות פסק כן ובשולחנו הטהור בשני הסימנים הנזכרים:
הרי לנו מכל האמור שמסקנת הפוסקים לפסוק כרב נחמן וכחכמים וכרבי דמודה בשטר שכתבו ואמר פרעתי נאמן ונשבע הסת ונפטר דהפה שאסר הוא הפה שהתיר. אבל באומר שטר אמנה הוא יש מי שסובר שאינו נאמן והוא הרב בטל גידולי תרומה ז"ל שער י"ז ח"א אבל כבר דחה דבריו הרג בעל שפתי כהן ז"ל בסימן פ"ב ז"ל והוא הדין לכל וכו' כגון אמנה וכו' כתב בית יוסף שכן הוא בפרק שני דכתובות ויפה כיון שכן הוא שם אמאי דקאמר רב יהודה האומר שטר אמנה אינו נאמן אמר רבא לעולם דקאמר לוה וכדרב הונא דאמר מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו אלמא דלמאן דאמר צרין לקיימו נאמן הלוה ודלא כסברת גידולי תרומה שהאריך להקשות על הבית יוסף בזה גם כתב שם שהתוספות חולקים של זה וסבירא להו דאמנה לא דמי לפרוע וכו' ומאי דקאמר הר"ן ומסקנא דש"ס נמי דמודה בשטר שכתבו נאמן לומר פרוע או אמנה וכו' הם דברים מגומגמים עכ"ל הכל דברי שגגה למעיין שם והדבר פשוט שדין זה הוא מוכרח בש"ס דאמנה שוה לפרוע בזה ואין חולק על זה ואין כאן מקום להאריך בזה עכ"ל: ומאחר שאין דבר זה מעלה ומוריד לנדון שלפנינו לא נאריך בחקירת' אבל נאמר שכפי פשט דברי הגמרא הוא כסברת הרב בעל שפתי כהן ז"ל לפענ"ד:
גם יש לחקור אם כתוב בשטר נאמנות אם נאמן הלוה לומר פרעתי. דבר זה הוא מחלוקת בין בעל העיטור ובעל התרומות זכרונם לברכה כמו שכתב הטור בסימן מ"ו ז"ל וכתב בעל העיטור דוקא כשאין בו נאמנות אבל אם יש בו נאמנות לאו כל כמיניה ובעל התרומות כתב דאפילו אם יש בו נאמנות נאמן משום מגו והכי נמי מסתברא לכן תקנו חכמים לקיימו ושוב אין הלוה יכול לומר שום דבר ע"כ והרב בית יוסף ז"ל נתן טעם לשתי הסברות ז"ל וכתב בעל העיטור דוקא כשאין בו נאמנות כלומר שאם יש בו נאמנות אין הלוה יכול לומר אמנה הוא או פרוע הוא הוא שהרי האמין את המלוה עליו ואף על גב דאיכא מגו כיון שבטענה שטוען אינו נאמן הוה ליה כאילו יש עדים שמעידים כדברי המלוה ומגו במקום עדים לא אמרינן ובעל התרומות סוגר דכיון דהוה מצי למיטען מזוייף הוא והיה נאמן השתא נמי מהימן דלאו מגו במקום עדים הוא דלא אלים נאמנות כעדים ע"כ ולפי ענ"ד נראה דמסתבר הוא כמו שכתב הטור שהרי הלוה מודה בשטר ובנאמנותו ובאומרו פרעתי או אמנה וכו' שובר השטר והנאמנות:
ועדיין צריכין אנו לחקור ולדרוש במה שכתב הרב בעל בית חדש ז"ל על דברי הרמב"ם ז"ל והוא שעל מה שכתב הרמב"ם ז"ל ואם קיימו המלוה אחר כך בבית דין הרי הוא נשאר השטרות כתב הרב בטל שפתי כהן ז"ל הרי הוא כשאר השטרות וגובה בו כתב הבית חדש דקמשמע לן דגובה בו מן המשועבדים למפרע אבל אין לפרש דלאחר שנשבע פרעתי גובה בו דאם כן היאך בית דין משביעים אותו תחלה ולא חישינן דשמא ימצא אחר כך לקיימו ותהיה השבועה לבטלה וכדכתב הרמב"ם גופיה בסוף פרק י"ד כשטוען פרעתי וכשמבקשין ממנו השבועה אמר לו הלא יש לך שטר עלי דצריך לבטל השטר וכדלעיל סוף סימן ע"ה ותו הלא מדינא אין להשביע אותו ואכתי לינקוט מלוה שטרא עילויה כמו שכתב הר"ן להדיא בפרק הדיינים גבי שטרא דלא מקריעינן ליה ולא מגבינן ביה ומביאו בית יוסף לעיל בסימן נ"ח בד"ה ור"ח כתב אלא ודאי דלא אמר הרמב"ם דהרי הוא כשאר השטרות אלא היכא דלא נשבע מיהו ודאי בטוען מזוייף ונשבע על כך אין צריך זה להחזיר שטרו וכו' עכ"ל ואין דבריו נכונים עיני דנראה ברור דאף לאחר שנשבע פרעתי אין צריך זה להחזיר שטרו וכן משמע להדיא מדברי הרמב"ם פרק י"ד מהלכות מלוה דין ה' וז"ל הוציא עליו שטר חוב שאינו יכול לקיימו ואחר פרעתי או אמנה וכו' הרי זה נאמן וישבע הסת ויפטר ואם קיימו המלוה אחר כך הרי הוא כשאר השטרות עכ"ל וכן כתב הבעל התרומות שער י"ז ח"א וגם נראה דאפילו אומר הלוה לא אשבע עד שתחזיר לי שטרי אין שומעים לו דודאי יכול המלוה לומר השבט לי עתה בלא שטר שמא לא אוכל לקיימו ואחזיק השטר חוב אצלי אולי אוכל לקיימו ולא שייך כלל כאן שבועה לבטלה דאם לא יוכל לקיימו תועיל לו שבועתו תדע דאם לא כן היאך כתב הרמב"ם והבעל התרומות דישבע הסת וכו' שאם היה הלוה יכול ליפטר משבועה מטעם זה היאך בית דין משביעים אותו ולמה לא ניחוש לתקנת הלוה שלא ישבע אלא ודאי אפילו הלוה אומר כן אין שומעין לו ומה שהביא הבית חדש ראייה מדברי הרמב"ם דסוף פרק י"ד מהלכות מלוה והטור לעיל סוף סימן ע"ה לא דמי כלל דהתם תובעו מתחלה בטל פה ואומר הלוה הלא ידעתי שיש לי אצלך שטר מקויים ותוציא אחר כך שטרך עלי ואהיה מוכרח לשלם לך בודאי ולמה אשבע לך עתה בחנם לבטלה מה שאין כן הכא ואדרבא הכא דמי למה שכתב הטור שם דאם יש לו עדים למלוה יוכל להשביעו מיד כי אולי אינו יכול להביאם עתה והוא הדין הכא יוכל לומר אולי לא אוכל לקיימו ותשבע לי מיד ואחזיק השטר אצלי אולי אוכל לקיימו גם מה שהביא הבית חדש ראייה מדברי הר"ן שמביא הב"י לעיל סימן נ"ח אינו ראייה דהתם כיון דאינו רוצה להחזיק השטר אלא כדי שיוכל לתפוס ויועיל לו תפיסתו אף בעדים אינו בדין שנשביע לזה הסת ואכתי לינקוט שטרא עילויה לתפוס ממונו אף בעדים ועוד דהא ודאי דיכול הלוה למיעבד כל טצדקי דאפשרי שלא יוכל זה לתפסו ואם כן יוכל לומר כשם שאתה מוחזק בשטרך כך אני רוצה להחזיק בשבועתי ולא לישבע עד שתחזיר לי שטרי כדי שלא תוכל לתופסני ולכך אין הבית דין משביעים אותו הסת עד שיחזיר לו שטרו מה שאין כן הכא דאם יקיים זה שטרו יתחייב לשלם לו אף בלא תפיסה אם כן פשיטא דאין הלוה מוחזק בשבועתו אלא צריך לישבע לו הסת וזה מחזיק בשטרו ואם יקיימו אחר כך גובה בו כן נראה לי ברור ודלא כהבית חדש ודוק עכ"ל: גם הרב בעל טורי זהב ז"ל בסימן ע"ה ס' כ"ה החזיק כסברת הרב בעל שפתי כהן ז"ל יע"ש: והנראה לנו בזה שהיא סברא נכונה עד מאד ולא ידענא איך הרב בית חדש כתב פירוש זה בדברי הרמב"ם ז"ל שהרי דבריו ברור מללו שאחר שכתב וישבע הסת ויפטר. כתב ואם קיימו המלוה אחר כך וכו'. שאחר כך רוצה לומר אחר שנשבע הסת כפי משפט הלשון שא נא עיניך וראה איך הרגיש הרב הנ"ל ז"ל בעצמו בזה שבסוף דבריו כתב ז"ל ולפי זה ניחא נמי דמצינן לפרושי דאף על גב דלכתחילה ודאי אם אינו רוצה לישבע עד דמבטל לשטרא אין בית דין משביעין אותו אפילו הכי כתב הרמב"ם היכא דנשבע הלוה מעצמו ואחר כך מצא המלוה לקיימו הרי הוא כשאר שטרות וגובה בו והכי נקיטינן ע"כ. וגם זה הפירוש דחוק עד מאד דלשון וישבע הסת אין במשמעו דנשבע מעצמו בלי צווי הדיין אלא הוראה לבית דין מה לעשות בעניין כזה: ועוד שכפי דברי הרב ז"ל שפירש שאם נשבע מעצמו היה צריך לומר נפטר בשבועתו לא ויפטר אלא ודאי שכוונת הרמב"ם ז"ל כמו שכתבנו דלכתחילה נשבע בהוראת הבית דין ויפטר והמלוה יחזיק בשטרו אולי ימצא דרך לקיימו והאמת יורה דרכו ולית דין צריך בשש:
העולה לנו מכל מה שכתבנו שסברת כל הפוסקים שקדמנו זכרם דלוה שמודה בשטר שכתבו ואמר פרעתי הרי זה נאמן וישבע הסת ויפטר ואין המלוה צריך להחזיר השטר כדי שיקרעוהו אלא מעכבו אצלו אולי ימצא לקיימו אחר כך ואם יקיימו גובה בו. זולת הרב בעל בית חדש ז"ל שכתב שאין המלוה יכול להחזיק בשטר אחר שנשבע הלוה מפני חשש שבועה לבטלה למפרע ודבר ידוע ומפורסם כפי תורתינו הקדושה שאחרי רבים להטות:
ומעתה נבוא להשיב לשואלינו דבר על העניין שנשאלנו עליו והוא שראובן אפוטרופוס של יתומים הוציא שטר חוב שאינו מקויים מנכסי יתומים על שמעון וכו' ושמעון טוען פרעתי שהדין נותן שישבע שמעון הסת שכן הוא אלא ששמעון אינו רוצה לישבע עד שיניח האפוטרופוס השטר ביד בית דין כדי שיקרעוהו לאחר שנשבע וראובן אזמר שאינו רוצה להוציא השטר מידו אולי יכול לקיימו וכו' נראה לנו דבר ברור שהדין עם האפוטרופוס כמו שהוכחנו מכל החכמים השלמים האלו שזכרנו לעיל זולת הרב בעל בית חדש שאפילו מלוה עצמו יכול לעכב השטר בידו אחר שנשבע הלוה אולי ימצא לקיימו כל שכן וקל וחומר שהאפוטרופוס יכול להחזיק בידו שטר של יתומים שהרי מצאנו בהרבה מקומות שיפה כח יתומים כמו שידוע ומפורסם ליודעי ספר ונראה לנו שדבר זה אין בו ספק והאריכות בו אך למותר:
אמנם עדיין נשאר לנו לחקור ולדרוש על מה שכתוב בשאלה שכבר עבר זמן הפירעון מכמה שנים ואם כן יש לחוש שתא ישבו צד רמאות כיון שלא תבעו כל זה הזמן שעבר ואם כן בנדון כזה שהשטר ישן נושן היה ראוי לקרוע השטר אחר שנשבע שמעון כדי שלא ימצא מקום לקיימו לזה נאמר שאין זה כדאי לפסול השטר ולקרעו כמו שכתב הרב בעל דברי ריבות ז"ל בתוך תשובת שאלה סימן ק"ט ז"ל וכי תימא הרי שטר חוב זה הוא ישן נושן שהרי נעשה שנת הר"צב ועתה אנו יושבים שנת הש"כג ויש לחוש אם יש בו נד רמאות כיון שלא תבעוהו כל זה הזמן שעבר וכו'. יש לומר שלא בשביל היות השטר ישן הוחזק בו צד רמאות שהרי כתב הטור סימן צ"ח כשהמלוה מוציא שטרות מקויימים כראוי אומרים ללוה שלם אפילו שהא כמה שנים ולא תבעו. וכן נראה מלשון הרא"ש שאחר היות השטר ישן אפשר להיות מרומה ואפשר שאינו מרומה ולכן היה חוקר ודורש כמו שכתב וכו' ע"כ ועוד הביא הרב הנ"ל ז"ל ראיה ממה ששנינו רבי יוחנן אומר אפילו נולד הבן אחר מיתת האב הרי זה נשבע ונוטל וודאי שנדון כזה אי אפשר להיות בפחות מי"ד שנה. הרי ששטר זה ישן נושן ועם כל זה לא בשביל זה מחזקינן לה לדין מרומה. ועוד שאפילו במלוה עצמו כתב הרא"ש בתשובה על מלוה שעבר עלית כחה שנים והגיע לתכלית העוני ולא הוציא שטר זה השיב מה שרצית לפסול השטר מפני שלא הוציאו בחיי אביהם ועוד מפני שבא לתכלית העוני אין זה טענה לפסול גם הרי"בש סימן ח"ד כתב שאר טענות צריך שביניה' כגון מה שטוען שמעון איך שתק ראובן מלתבעו כל הזמן הרב טענות של הבל המה ואפס ותהו ואינם כדאי להוסיף בקיום החוב ולא לגרוע עכ"ל: אם כן בנדון דידן אם אחר כך יקיימו הרי הוא כשאר השטרות ואף שהוא ישן נושן ודי בזה:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו כראוי שיש לאומר שיאמר שה"ה לא נטלם ממנו שרוב הפוסקים סוברים שיש לו למלוה לעכב השטר חוב בידו אחר שנשבע הלוה הסת אולי ימצא לקיימו אחר כך אבל כוונת ה"ה הוא לפי סברת הרב בעל בית חדש שסובר שאין המלוה יכול להחזיק בשטרו אחר שנשבע הלוה (אף כי לא פורש) ונסתפק אם השטר חוב של יתומים מה דינו כפי דעת הרב הנ"ל ז"ל מי נימא דה"ה או דילמא יפה כח יתומי' והאפוטרופוס יהיה לו רשות לעכב בידו השטר. לזה נאמר הן אמת שאין זה במשמע דברי השאלה עם כל זה נשיב עליה והוא שאם זאת היתה כוונת ה"ה הדבר ברור כשמש בצהרים שאין הפרש והבדל בין אם השטר של מלוה עצמו או של יתומים לסברת הרב הנ"ל ז"ל זיל בתר טעמא שבפירוש כתב שהטעם הוא משום חשש שבועה לבטלה למפרע ובודאי דאין משום יפה כח יתומי' נביא לזה לידי חשש שבועה לבטלה למפרע. אם כן כפי סברא זו הדין עם שמעון ואינו צריך לישבע עד שיניח האפוטרופוס השט' ביד ב"ד כדי שיקרעוהו אחר שישבע כדי שלא ימצא לקיימו אחר כך ותהיה שבועתו לבטלה למפרע. יהיה איך שיהיה אנו לא נזוז אחור דברנו ממה שכתבנו למעלה שבין המלוה עצמו וכל שכן היתומים יכולים לעכב שטרותיהם בידם אחר שנשבע הלוה ואם יקיימו אחר כך שטרותיהם הרי הם כשאר השטרות וגובים בהם כיון שכן דעת רוב חכמי ישראל כמו שכתבנו:
כללא דמילתא דבנ"ד הדין עם ראובן שאחר שנשבע שמעון הסת כדינו רשאי הוא להחזיק בשטרו ואם אחר כך יקיימו הרי הוא כשאר השטרות ויכול לגבות בו כחו שהוכחנו בבירור שכן הסכמת כל הפוסקים שקדמנו זכרם שאפילו מלוה עצמו יכול לעכב השטר בידו אחר שנשבע הלוה כל שכן בנ"ד שהוא של יתומים כחו שכתבנו. ואף שהשטר ישן נושן לא בשביל זה הוא גרוע כמו שביררנו: זהו מה שהעלה מצודתנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר: נשלם ונגמר עש"ק שמנה ימים למט"מונים
בשנת ובסדר ולהורת את בני ישראל ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
**(אף על פי שבכל ספרי הדפוס של הרמב"ם כתוב הלוה עם כל זה נראה לנו שהוא טעות שנפל בכל הספרים וצריך להיות המלוה שכן העתיקו כל הפוסקים לשונו ועוד שמענינו תבין שכן הוא האמת והוא דבר שאין בו ספק דוק ותשכח וק"ל)**