שאלה סו קדירה של איסור שבשלו בה היתר ולא היתה בת יומא ונצטנן התבשיל מבעיא לן השתא אם מותר להחם אותו תבשיל באותה קדירה עצמה של איסור מי אמרינן כיון שנתבשל באותה קדירה בדיעב' ונותן טע' לפג' בדיעבד מות'. או דילמא כיון כשמחממין התבשיל חוזר ונותן טעם האיסור ואף שהוא לפג' אסור לכתחילה ואת"ל שהוא אסור עדיין תבעי לך אם מותר להחם אותו תבשיל בקדירה אחרת של היתר מי אמרינן הגם שמחממין התבשיל לא נתוסף בו טעם איסור ומותר און דילמא כיון שאותו טעם של איסור שהיה בו חוזר ונעור כשמחממים אותו והוי כמו לכתחילה ויהיה אסור. על הכל יבא דברך וכבדנוך ושכ"מה:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במסכ' עבודה זרה בסוף פרק השוכר את הפועל (דף ע"ה ע"ב) דגרסינן התם תנו רבנן הלוקח כלי תשמיש מן הגוי' דברי' שלא נשתמש בהן מטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי צונן כגון כוסות וקיתוניו' וצלוחיו' מדיחן ומטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי חמין כגון היורות הקומקמוסין ומחמי חמין מגעילן ומטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי האור כגון השפודין והאסכלאות מלבנן ומטבילן והן טהורין וכולן שנשתמש בהן עד שלא יטביל ושלא יגעיל ושלא ילבין תני חדא אסור ותניא אידך מותר לא קשיא הא כמאן דאמ' נותן טע' לפג' אסור הא כמאן דאמר נותן טע' לפגם מותר ולמאן דאמר נותן טע' לפגם מותר גיעולי גוי' דאסר רחמנא היכי משכח' לה אמר רב חייא בריה דרב הונא לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלאו נותן טעם לפגם הוא מכאן ואילך לישתרי גזירה קדירה שאינה בת יומא משום קדירה בת יומא ואידך קדירה בת יומא נמי מפגם פגמה:
ופירש רש"י ז"ל גיעולי גוים דאסר רחמנא. במדין דכתיב תעבירו באש וטהר דבעי הגעלה היכי משכחת לה: בת יומא. שבישל בה גוי היום אבל בישל בה אתמול כבר הפיג בה טעמו בלינת לילה ושוב כשפולטו בתבשי' אחר אינו אלא לפגם: מכאן ואילך לישתרי אף לכתחילה:
ופסקו בגמרא בהאי פלוגתא ר"ל אם נותן טעם לפגם מותר או אסור דהילכתא כמאן דאמר מותר במסכתא הנזכרת על המשנה שבד' ס"ה ע"ב ז"ל זה הכלל כל שהנאתו בנותן טעם אסור כל שאין בהנאתו בנותן טעם מותר ע"כ. שפירושה כל שהנאתו בנותן טעם ר"ל נותן טעם לשבח ולפיכך אסור. וכל שאין בהנאתו בנותן טע' ר"ל שנותן טעם לפגם ולזה מותר. וכך פירשוה רש"י והרמב"ם זכרונם לברכה ועל זאת הפיסקא אמרו בגמרא (דף ס"ז) אמר רב יהודה אמר שמואל הכי הילכתא ופירש רש"י ז"ל הכי הילכתא. דנותן טע' לפג' מותר: וכיון שכן אם בישל בקדירה שאינה בת יומא התבשיל מותר דנותן טעם לפגם הוא:
וכן פסקו כל עמודי ההוראה זכרונם לברכה הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל שאחר שכתב הברייתא שקדמנו זכרה כתב ז"ל דקיימא לן נותן טע' לפגם מותר שלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק שבעת עשר מהלכות מאכלות אסורות הלכה א' וב' ז"ל קדירה של חרס שנתבשל בה בשר נבלה או בשר שקצים ורמשים לא יבשל בה בשר שחוטה באותו היום ואם בשל בה מין בשר התבשיל אסור בשל בה מין אחר בנותן טעם: ולא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא בלבד הואיל ועדיין לא נפגם השומן שנבלע בקדירה ומדברי סופרי' לא ובשל בה לעולם. לפיכך אין לוקחין כלי חרס ישנים מן הגוים שנשתמשו בהן בחמין כגון קדרות וקערות לעולם. ואפילו היו שועין באבר ואם לקח ובשל בהן מיו' שני והלאה התבשיל מותר:
וכתב הרב בעל כסף משנה ז"ל קדירה של חרס שנתבשל בה בשר נבלה וכו' בשלהי עבודת כוכבים ומזלות אמרינן למאן דאמר נותן טעם לפגם מותר גיעולי גוים דאסר רחמנא (במדין) היכי משכחת לה אמר רב חייא בריה דרב הונא לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא דלאו נותן טעם לפגם הוא מכאן ואילך לישתרי גזירה שאינה בת יומא אטו בת יומא ודברי רבינו סתומים בפירוש בת יומא ומנהג העולם כר"י שפירש שכל שלא שהה מעת לעת הויא בת יומא ודין זה נוהג בכל הכלי' ויש לתמוה למה כת' רבינו של חרס ושמא  משום דבעא לסייומי שאין לוקחין מן הגוים לעולם כלים שנשתמשו בהן וזה לא שייך אלא בכלי חרס שאינו יוצא מדי דופיו לעולם:
הר"אש ז"ל בפסקיו גם הוא כן פסק: גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור יורה דעה סימן צ"ג ז"ל קדירה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בה בתוך מעת לעת אסור אבל אם שהה מעת לעת קוד' שבשל בה הוה ליה נותן טעם לפגם ומותר ע"כ. וכתב הרב בית יוסף ז"ל קדירה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בתוך מעת לעת אסור אם שהה וכו' בסו' מסכ' עבודה זרה איפליגו תנאי בנותן טעם לפגם אם הוא מותר או אסור ופסקו הפוסקים כמאן דשרי ואמרינן בגמרא ולמאן דאמר נותן טעם לפגם מותר גיעולי גוי' דאסר רחמנא היכי משכחת לה אמר רב חייא בריה דרב הונא לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלאו נותן טעם לפגם הוא ופריך מכאן ואילך לישתרי פירוש אפילו לכתחילה ומשני גזירה שאינה בת יומא אטו בת יומא ע"כ: עוד כתב הטור ז"ל בסימן ק"ג ז"ל כל קדירה שאינה בת יומא חשיבא טעמא לפגם ואינ' אוסרת ומקרי בת יומא כל זמן שלא שהתה מעת לעת אחר שנתבשל בה האיסור וכו' ע"כ עוד שילש הטור ז"ל עניין זה בסימן קכ"ב ז"ל כל נותן טעם לפגם מותר וכל קדירה שאינה בת יומא חשיבא טעם לפגם ומיהו חכמי' אסרו לבשל בה לכתחילה גדרה אטו בת יומא ואין חילוק בין אם היתה בלועה מאיסור נבלה ובין אם היא בלועה מחלב ובא לבשל בה בשר או איפכא שאף על פי שנפגמ' הקדירה קודם שבא לידי בשר בחלב אסור לבשל בה לכתחילה ע"כ: וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטהור בסימן צ"ג ס' א' ובסי' ק"ג ס"ה ובסימן קכ"ב ס' א' וב':
הא קמן שכל עמודי ההוראה ז"ל פסקו כמאן דאמר נותן טעם לפגם מותר ואם בשלו בקדירה שאינה בת יומא התבשיל מותר משום שנותן טעם לפגם הוא מיהו יש מחלוקת בין המפרשים מה מקרי בת יומא. מדברי רש"י ז"ל נראה שאם עבר עליה לילה אחת מקרי שאינה בת יומא. שכך כתב אבל בשל בה אתמול כבר הפיג בה טעמו בלינת לילה וכו' ע"כ. וכן כתבו התוספות ז"ל בשם רבינו תם ז"ל דלינת לילה פוגמת כי לא היה דרך בימים קדמונים לבשל בלילה וכו' וזכר לדבר דלינת לילה מקרי עבור צורה והוי דברים ק"ו אם אוכל שהוא בעין מעבר צורתו בלילה כ"ש איסור הנבלע בקדירה ולישנא דבת יומא משמע שבישל בה היום מדלא קאמר לא אסרה אלא קדירה מעת לעת וכו' ע"כ ולפי זה אם בשלו בה איסור סמוך לחשיכה למחורת בהשכמה לא מקרי בת יומא:
אבל ר"י ז"ל פירש שכל שלא שהה מעת לעת מקרי בת יומא כמו שכתבו הר"אש והרב כסף משנה ז"ל בשמו גם רבינו יעקב בעל הטורי' ז"ל בסימן ק"ג ז"ל כל קדירה שאינה בת יומא חשיבא טעמא לפגם ואינה אוסרת ומיקרי' בת יומא כל שלא שהתה מעת לעת אחר שנתבשל בה האיסור וכו' ע"כ. וכתב הרב בית יוסף ז"ל ומ"ש ומיקריא בת יומא כל שלא שהתה מעת לעת וכו' התוספות כתבו שם דמשמע מדברי רש"י דלינת לילה פוגמת ולא בעינן מעת לעת ודוקא שעמדה כל הלילה בלא בישול שאין ידוע מה גורם להפיג הטעם תחילת הלילה או סופו או כולו אבל מעת לעת לא בעינן וכן נראה שהוא דעת הר"ן והגהות אשירי כתבו בשם רשב"ם דשאינה בת יומה היינו ששהתה מעת לעת והרא"ש האריך לישא וליתן על דברי ר"ת וכתב בסוף כל דחקים הללו צריכין אנו לומר לפי רבותינו שאינם מצריכים מעת לעת אבל אם באנו להצריך מעת לעת אתי שפיר טפי נראה שדעתו לומר שצריך מעת לעת וכן נראה מדברי בעל התרומה ורבינו כתב בסימן קכ"א וז"ל אי זהו שאינו בן יומו פר"ת כל שעבר עליו לילה אחת בלא תבשיל אפילו בשלו בו אתמול בערב מיד בבקר אינו בן יומו ור"י פירש שצריך שישהא מעת לעת וכן עיקר עכ"ל והכי הוי סוגיין דעלמא ע"כ. סמ"ג גם כן סובר שבתוך מעת לעת מיקרי בת יומא כמו שכתב בלאוין ק"מ וקמ"א בעל ספר איסור והיתר ז"ל גם הוא סובר כן כמו שכתב בכלל ל"ג אות א'. הריף ז"ל לא זכינו לפירושו שלא כתב אלא דקיימא לן נותן טעם לפגם מותר שלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא כלשון הגמרא שהוא בת יומא הרמב"ם ז"ל דבריו סתומי' והרב בעל לחם משנה ז"ל כתב שדבריו מטין יותר לפירוש רש"י ז"ל. ולעד"נ שאנו יכולים לפרש דבריו באופן שיהיו חטין לפירוש רוב הפוסקים והמפרשים שהוא מעת לעת שמ"ש לא יבשל בה בשר שחוטה באותו היו' פירושו בתוך מעת לעת. כי מלת יום פעמים הוא זמן היות השמש על הארץ ופעמים כולל היום והלילה כמו שכתב רד"ק ז"ל בספר השרשים בשורש יום ז"ל מלת יום ידוע פעמים היא זמן היות השמש על הארץ לבד כמו ויקרא אלהים לאור יום. כל היום ההוא וכל הלילה וכן רבים ופעמים כולל היום והלילה. ויהי ערב ויהי בוקר יום אחד שמור את יום השבת לקדשו. וכמוהם רבים. ובהכפל המ"ם יורה על זמן השמש לבדו או יומם ולילה. יומם יצוה ה' חסדו. לא ימיש עמוד הענן יומם. וכן כולם עכ"ל וכן מצינו גם כן מלת היום לפעמי' כולל היום והלילה כמו וכל מלאכה לא תעשו בעצם היום הזה כי יום כפרים הוא. כי כל הנפש אשר לא תענה בעצם היום הזה וכן רבי'. וכיון שכן נפרש מלת היום שכתב רבינו שכולל היום והלילה שהוא מעת לעת כדי להשוות דעתו לדעת הרוב וכן מה שכתב בסוף דבריו ואם לקח ובשל בהן מיום שני והלאה התבשיל מותר פירוש יום שני אחר שעבר היום הראשון מעת לעת זה נראה לנו דבר ברור והבוחר יבחר. ומאחר שרוב הפוסקים והמפרשים מסכימים בפירוש בת יומא שהוא שלא שהתה מעת לעת כך ראוי להורות. וכמו שכתב ריב"ה ז"ל על פירוש ר"י וכן עוקר וגם הרב בית יוסף ז"ל כתב על זה והכי הוי סוגיין דעלמא. וכן פסק בשלחנו הטהור בסימן ק"ג ס' ה':
וכן נמי יש מחלוקת בין הפוסקי' ז"ל על קדירה שאינה בת יומא שאסו' לבשל בה לכתחילה יש מי שסובר בין שהיתה בלועה מאיסו' ובא לבשל בה הית' או אם היא בלועה מחלב ובא לבשל בה בשר או איפכא הדין שוה. ויש מי שסובר דדוקא כשהיא בלועה מאיסור אבל אם בלועה מהיתר כגון שבשלו בה בשר מותר לבשל בה חלב לכתחילה או איפכא כיון שהיתרא בלע. וז"ל הרב המגיד ז"ל בפ' ט' מהלכות מאכלות אסורות. קדירה שבשל בה בשר וכו' בריתא פרק גיד הנשה כלשונה ויתבאר פי"ז שאפילו בשל בה בשר נבלה וביום השני בשל בה בשר שחוטה שמותר בדיעבד שלא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא וכן הדין כאן והרי דין הכלים הבלועים מבשר אצל בשול חלב כדין כלים הבלועים מאיסו' אצל בישול היתר ויתבאר דינן פי"ז וי"מ שהיו מקילין בבשר בחלב מפני שבל אחד בפני עצמו (מותר) וכשבלע היתר בלע והראשון עיקר וכדע' רבינו עכ"ל. ונראה לנו שיפה כיון הר' המ' לומר דהראשון עיקר מהא דגרסינן בפ' כל הבשר דף קי"א ע"ב יתי' רב כהנא אחוה דרב יהוד' קמיה דרב הונא ויתיב וקאמ' קערה שמלח בה בשר אסו' לאכול בה רותח וצנון שחתכו בסכין מותר לאכלו בכותח מאי טעמא אמ' אביי האי היתרא בלע והאי איסורא בלע א"ל רבא כי בלע היתרא מאי הוי סוף סוף האי היתרא דאתי לידי איסורא הוא דאיסורא קאכיל וכו' ע"כ וידוע דהלכה כרבא. ואם כן הוי תיובתא ליש מפרשים וסייעתא לרב המ' ז"ל ואע"ג שהרב לחם משנה הליץ בעד היש מפרשי' ותירץ דשאני גבי צנון דודאי אתי לידי איסורא כיון שהו' חריף ובלוע נמי איסור אבל שאר כלים בלועים לא אנן לא ניחא לן בהאי תירוצא דדי לנו שנאמר שדבר חריף הוא כרותח כמו מליח שהוא כרותח אבל שיהיה חמור יותר מרותח לא מסתבר כלל ומצאנו סיוע לדברנו ממה שכתב הר"ן ז"ל בשם הראב"ד ז"ל בהאי דינא דצנון ז"ל וכתב הראב"ד ז"ל מדקאמר אסור סתמא משמע דלא סגי בקליפה דמשום חריפותו ולחותו בולע ונאסר יותר מכדי קליפה וצריך נטילת מקום ומיהו משמט דבנטיל' מקו' שהוא יותר מקליפה סגי דלא חמיר צנון משום חורפיה מחם לתוך חם דכשהן מסולקין מן האור אמרינן לקמן דסגי בנטילת מקום מיהת וכן דעת הרא"ה וכו' ע"כ והרב ב"י ז"ל בסימן צ"ו אחר שפלפל בסברת הפוסקים שזה אומר בכה וזה אומר בכה כתב בסוף דבריו ז"ל ועם כל זה מאחר שאותה ראיה של קורט של חלתית וישבה הר"אש בטוב טע' ודעת נראה שיש לסמוך על דברי סמ"ג והראב"ד והרא"ה ז"ל להתיר בנטילת מקום ע"כ הרי לנו בהדיא שדבר חריף אין בו חומר יותר מחם לתוך חם כשהן מסולקין מן האור וכ"ש שאין בו חומר יותר מבישול כשהוא על האש ולפי זה האי סוגיא דפרק כל הבשר שכתבנו הוי תיובתא ליש מפרשי' שכתב הר"המ' ז"ל כן נראה לענ"ד אם כן זכינו לדין דשוה דין כלים הבלועים מבשר אבל בשול חלב או איפכא לדין כלים הבלועים מאיסור אצל בשול היתר וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם והר"אש וריב"ה והרב ב"י זכרונ' לברכה כרבא דצנון שחתכו בסכין של בשר אסור לאכלו בכותח וכן נמי פסקו דבקדירה שאינה בת יומא אסור לבשל בה לכתחילה בין אם היתה בלועה מאיסור נבלה בון אם היא בלועה מחלב ובא לבשל בה בשר או איפכא יעויין בחבוריהם ולית דין צריך בשש:
וטרם שנבוא להשיב על הספק הראשון של נושא שאלתינו שנסתפק ה"ה צריכין אנו לחקור בדין זה שכתבנו וביררנו שאם בשלו בקדירה שלאיסור שאינה בת יומא שהתבשיל מותר כפי מסקנת כל הפוסקים ז"ל אין בזה חולק יש לנו לשאול אם זה דוקא כשלא נודע הדבר אלא אחר שנגמר הבשול דאז הוי בדיעבד מתחילתו ועד סופו אבל אם נזכרו באמצע הבשול יהיה אסור לגמור הבשול דמשעת זכירה ואילך הוי לכתחילה וזה אסור כמו שהוכחנו או דילמא אין חילוק בזה אלא בין אם נזכרו אחר שנגמר הבשול בין אם נזכרו באמצע הבשול התבשיל מותר ומותר לגמור הבשול כיון שתחילתו היה בדיעב' וחפשנו בכ' מאמצי כחנו  בים התלמו' ובאמתחו' מפתחו' ספרי הפוסקי' ז"ל עד היכן שידינו יד כהה מגעת ולא מצאנו שו' גילוי בדב' זה אפילו ברמז. והנראה לנו בזה שודאי אין בזה חילוק אלא אפילו אם נודע הדב' באמצע הבשול מות' לגמו' בשולו כיון שתחילתו היה בדיעבד דאם לא כן לא אשתמיט לאחד מן הפוסקי' ז"ל לגלות דבר זה כדי להפריש מן האיסור וכן נמי בכל תערובת איסור אחר שנתבטל כדינו. דהיינו מין בשאינו מינו בנותן טעם מין במינו שאי איפשר לעמוד על הטעם בששים או במאה או במאתים כלום איפשר לומר שיהיה אסור לבשל או לאפות התערובת הוה אחר שנתבטל כדינו. הגע עצמך שנתערב סאה חטים של תרומה במאה סאה חטים של חולין או סאה חטים של כלאי הכרם במאתים סאה חטים של היתר אם יהיה צריך לאכול אלו החטים חיים בלי בישול ובלי אפייה. זה ודאי דבר שאין השכל סובלתו וגם לא מצאנו איסור זה לא בתלמוד ולא בשו' פוסק וזה נראת לנו דב' פשוט ואין בו ספק:
ואחר ההצעה הזאת נבוא להשיב לשואלינו דבר לאמר על חלק הראשון שנשאלנו עליו והוא שאם נצטנן התבשיל שנתבשל בקדירה שלאיסור שאינה בת יומא אם מותר להחם זה התבשיל באותה קדירה עצמה מי אמרינן כיון שנתבשל באותה קדירה בדיעבד ונותן טעם לפגם מותר להחם באותה קדירה עצמה או דילמא כיון שמחממין התבשיל חוזר ונותן טעם האיסור ואף שהוא לפגם אסור לכתחילה לענ"ד נראה דבר פשוט שמותר להחם זה התבשיל באותה קדירה עצמה. מאחר שלא מצינו לא בתלמוד ולא בשום פוסק חילוק בין אם נודע לנו הדבר אחר שנגמר בשולו או נתגלה הדבר באמצע הבשול ואפילו הכי מותר לגמור הבשול ולא אמרינן דגמר הבשול הוי לכתחילה ואסור כמו שכתבנו לעול דלא אשתמיט לשום פוסק להזכיר זה החילוק לאפרושי מאיסורא א"כ ה"ה בנ"ד שמותר לחממו באותה קדירה דלא יהיה כח החימום חמור מכח גמר הבשול:
ומהטענה השנייה שכתבנו למעלה בתערובת איסור שנתבטל כדינו וכו' אתי נ"ד במכ"ש. השתא ומה אם בתערובת איסו' שגוף האיסור בעין אלא שנתבטל בשיעור שנתנו בו חכמים ז"ל מותר לאכלו כמו שירצה בין חי בין מבושל בין אפוי כמו שהוכחנו כיון שלא צוו רבותינו שלא לאכלו כי אם חי בנ"ד שאין האיסור בעין אלא מה שנבלע בקדירה וכבר נפגם ואפילו מדרבנן אין אסור לבשל בה לכתחילה אלא משום גזירת ב"י כ"ש שמותר להחם בה התבשיל:
ועדיין נשאר לנו לחקור חקירה אחרת והוא  שלא מצאנו מפורש בתלמו' דין הקדירה שאינה ב"י אחר שבשלו בה היתר אם היא אסורה מותרת אלא סתם אמרו הא כמאן דאמר נותן טעם לפגם מותר דמשמע שאף הקדירה מותרת מאחר שמה שבלע מהאיסור כבר נפגם בה. גם בהלכות לא כתבו אלא לשון הגמרא נותן טעם לפגם מותר. גם הרמב"ם ז"ל לח הזכור דין הקדירה ואם יאמר אומר הרי הרמב"ם כתב התבשיל מותר מכלל שהקדירה אסורה. אף אנו נאמר לו דרבותא אשמועינן דאפילו התבשיל שבלע מה שפלט הקדירה מהאיסור מותר שמה שבלע הוא נט"לפ. וכ"ש הקדירה שכבר פלט האיסור המובלע בה. ואל יהיה פירוש זה זר בעיניך דיגיד עליו רעו. שבקדירת ב"י כתב ואם בשל בה מין בשר התבשיל אסור שודאי רצה בזה אפילו התבשי' אסור ואין צריך לומר הקדירה כיון שהיא בת יומא:
וגדולה מזו כתב הטור ז"ל בש' בעל העיטור ז"ל בסי' צ"ג ז"ל כתב בעל העיטור אם בשל חלב בקדירה של בשר והיא ב"י ויש בה ששים איכא מאן דאמר מבשל בה ממין שבשל בה עכשיו כיון שהתבשיל מותר טעם הראשון בטל וקדירה נמי מותרת ואיכא מאן דאמר כיון דק"ל כלי חרס אינו יוצא מידי דופיו לעולם טעם הראשון אינו יוצא לעולם ואינו יכול לבשל בה ממין שבשל בה עכשיו וממין הראשון אינו יכול לבשל בה שהרי האחרון אינו בטל ואין לה תקנה אלא שבירה וכתב הוא שיכול לבשל בה מאיזה מין שירצה ע"כ הרי דסברת בעל העיטור ז"ל והאיכא דאמר קמא שהקדירה מותרת למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה והנה דבר פשוט הוא דכלי ב"י שבשל בו ויש בו ששים או כלי שאינו ב"י שבשל בו אף שאין בו ששים הכל אחד שזה מותר משום שנתבטל בששים וזה מותר מפני שנותן טעם לפגם אם כן לפי דבריה' שמות' לבשל  בו תבשיל אחר לכתחילה כ"ש בנ"ד שמותר להחם זה התבשיל באותה קדירה עצמה לכתחילה דהוי כמו גמר הבשול שהתחיל בדיעבד:
זה היה נראה לנו מכח העיון והסבר' אבל מה נעשה אחר שאנו רואים עומדים כנגדנו עמודי עולם הלוא הם בטלי התוספות ז"ל במסכ' ע"ז ד' ע"ו ד"ה מכאן ואילך ז"ל ויש לתת טעם מה ראו להתיר המאכל ולאסור הקדירה וכו' יעו"ש. והרא"ש ז"ל כתב ז"ל ואם בשל בדיעב' בכלי שאין ב"י הקדירה אסורה והתבשיל מותרת וכו' ריב"ה ז"ל תמה על בעל העיטור ז"ל בסי' צ"ג יעו"ש הרב ב"י ז"ל כתב בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל ס' א' ז"ל אבל אם שהה מעת לעת קודם שבשל בה הוה ליה נותן טע' לפגם ומותר התבשיל אבל הקדיר' אסור לבשל בה לא בשר ולא חלב ע"כ גם המרדכי ז"ל כתב בפ' אין מעמידין בשם תשוב' רשי ז"ל זה לשונו קדירה שאינ' ב"י שנתבשל בה היתר מותרת התבשיל משום נט"לפ אפילו חזר ובשל בו היתר בו ביו' בשוגג דכש' וכו' ע"כ. נראה מדבריו דדוקא בשוגג הוא דכשר אבל לכתחילה אסור וכיון שראינו החכמי' השלמים האלו שפסקו שהקדירה אסורה ואסור לבשל בה לכתחילה אע"פי שדעתינו נוטה להיתר כמו שהוכחנו לעיל מי ירים ראשו לעמוד כנגדם ולסתור דבריהם אלא נבטל דעתינו החלושה מפני דעתם הרחבה ולהיות סניף להם ולגמור עמהם שאם בשלו בדיעב' בכלי שאינו ב"י שהתבשיל מות' שאסו' לבשל בו לכתחילה עד שיכשיר הכלי כדינו. וכיון שכן בנ"ד אסור להחם זה התבשיל באותה קדירה עצמה דהוי כלכתחילה:
ועתה הגיע זמן הביאור של חלק השני ששאל ה"ה אם מותר להחם אותו תבשיל בקדירה אחרת וכו' זה נראה לנו ודאי דמותר דכיון שהמאכל מות' למאי ניחוש לשמא יוסיף איסור מאין יבוא מאחר שהתבשיל מותר חוזר ונעור נמי ליכא שלא מצינו חומרא זו אלא בחמץ בפסח אבל נדון זה דומה לדגים שנתבשלו בקערה של בשר שמותר לאכלם בכותח לכתחילה אעפ"י שאסור לבשלם לכתחילה בקדירה של בשר כדי לאכלם בכותח כמו שאסור לבשל בקדיר' שאינו ב"י לכתחילה וכשם שהדגים שנתבשלו בדיעבד בכלי של בשר מות' לאכל' לכתחילה בכותח ה"ה בנ"ד שהבשול היה בדיעבד שהתבשיל מותר ודאי שמותר לחממו לי היתר. שלא חייבו לנו רבותינו ז"ל לאכלו ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
כללא דמילתא דבחלוקה הראשונה ששאל ה"ה אע"ג שדעתינו היה נוטה להתי' כמו שביררנו בתחילת דבורינו. חזרנו לאחורינו מפני הני אשלי רברבי שפסקו שקדירה שאינה ב"י שבשלו בה בדיעבד אע"פי שהתבשיל מותר הקדירה אסורה ואסור לבשל בה לכתחילה עד שיעשו לה תיקון המועיל כמו שכתבנו ומזה נולד לנו שאסור להחם אותו תבשיל באותה קדירה עצמה דהוי כמבשל לכתחילה אבל בחלוקה השנייה דבר פשוט הוא שמותר להחם זה התבשיל בכלי של היתר דליכא למיחש למידי ודומה לדגים שעלו בקערה וכו' כמו שביארנו זהו מה שנראה לענ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד שיבא ינון. ונשאל מהאל ירפאהו רפואה שלימה בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו אכי"ר: נשלם ונגמר כ"ד לחדש טבת בסדר ובשנת ונתתי אתה לכם מורשה וגו' ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל