שאלה ראובן היה חכם ודורש בישיבה והרבה חכמים היו באים אל ביתו ללמוד תורם ויהי היום בא שמעון אחד מבני החבורה לכלל כעס בסכת המחלוקת שנפל בינו ובין ראובן ואמר אני נשבע לדעת חכמי טבריה שלא אבא אל ביתך עוד שאול שאלנו אם זאת היא שבועה אם לא כיון שלא הזכיר לא שם ולא כנוי ואם דעתך לומר דנקראת שבועה יש להסתפק אם היא שבועה על דעת רבים ואין לו הפרה או נאמר כיון שאמר סתם איננה נקראת על דעת רבים ואם תמצא לומר דהוא שבועה על דעת רבים יש להסתפק אם יש לו התרה אם לא כי יש לזה פנים מהתראות כי מצד אחד נראה שיש לו התרה בעבור שהוא דכר מצוה לבא וללמוד תורה ומצד אחד נראה שאין לו התרה כיון שהוא יכול ללכת וללמוד אל מקום אחר יורנו המודה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה מאמר התנא בשבועות פ"ד (דף ל"ה) משביעני אני עליכם מצוה אני עליכם אוסרכם אני הרי אלו חייבין בשמים ובארץ הרי אלו פטורין באלף דלית ביוד הי בשדי בצבאות בחנון ורחום בארך אפים ברב תסד ובכל הכנויים הרי אלו חייבין המקלל בכולן חייב דר"מ וחכמים פוטרין המקלל אביו ואמו בכולן חייב דר"מ וחכמים פוטרין המקלל עצמו וחבירו ככולן עובר בלא תעשה יככה ה' אלהים וכן יככה אלהים זו היא אלה הכתובה בתורה אל יככה ויברכך וייטב לך ר"מ מחייב וחכמים פוטרים ע"כ במשנה ובגמרא משביעני עליכם מאי קאמר אמר רב יהודה הכי קאמר משביע אני עליכם בשבועה האמורה בתורה מצווה אני עליכם בצוואה האמורה בתורה אוסרכם אני באיסור האמור בתורה א"ל אביי אלא הא דתני רבי חייא כובלכם אני הרי אלו חייבין כובל באורייתא מי כתיב אלא אמר אביי הכי קאמר משביע אני עליכם בשבועה מצווה אני עליכם בשבועה אוסרכם אני בשבועה כובלכם אני בשבועה: באלף דלית ביוד הי בשדי בצבאות בחנון ברחום בארך אפים ברב חסד למימרא דחנון ורחום שמות נינהו ורמינהי יש שמות שנמחקין ויש שמות שאין נמחקין אלו הן שמות שאין נמחקין כגון אל אלהיך אלהים אלהיכם אהיה אשר אהיה אלף דלית ויוד הי שדי צבאות הרי אלו אין נמחקין אבל הגדול הגבור הנורא האדיר והחזק והאמיץ העיזוז חנון ורחום ארך אפים ורב חסד הרי אלו נמחקין אמר אביי מתניתין במי שהוא חנון במי שהוא רחום קאמר א"ל רבא אי הכי בשמים ובארץ נמי במי שהשמים והארץ שלו קאמר הכי השתא התם כיון דליכא מידי אחרינא דאיקרי רחום וחנון ודאי כמי שהוא חנון ודאי במי שהוא רחום קאמר הכא ביון דאיכא שמים וארץ בשמים ובארץ קאמר ע"כ:
ופרש"י מתני' מצוה אני עליכם בגמרא מפרש: באלף דלית שם הכתוב באלף דלית: ביוד היא שם הכתוב ד' אותיות ביוד היא: המקלל בכולן חברך את השם באחד מהן כגון יכה פלוני את פלוני שזה הוא חיובו כשמקלל שם בשם: חייב מיתה: המקלל עצמו מפרש בגמרא: יככה אלהים וכן יככה אלהים גרסינן במתני' כתוב ונקוד בסדר משנה מוגהת ודווקנית: זו היא אלה אם אמר לעדים אחד מן המקראות שבקללות יככה השם בשחפת וגומר אם לא תעידוני וכן יככה ה' כגון שהיה אחד קורא קללות שבתורה ואמר לעדים כן יכבה אם לא תעידוני זו היא אלה דהא כתיב בהם ככל אלות הברית: אל יככה אם תעידוני או יברכך אם תעידוני וכפר: ר"מ מחייב מכלל לאו אתה שומיע הן אל יככה אם תעידוני ואם לא תעידוני יככה: גמ' בצוואה האמורה בתורה אלה המצות כתיב בפרשת נדרים: כובלכם לשון אסירה בכבלי ברזל: אוסרכם אני בשבועה מזכיר את השם באחד מכל הלשונות הללו: במי שהוא חנון ולאו דחנון שם הוא אלא בשה מי שהוא חנון עכ"ד ז"ל:
ראשית כל בכורי כל צריכים אנו לעמוד על דברי הגמרא מה כוונת קושית רבא ומה היא תשובת אביי ובהכרח שיעור דבריהם כך הוא כי התנא חייב בחנון ורחום ופטר בשמים ובארץ והקשו מהבריתא והרי חנון ורחום שמות שהן נמחקין ולמה יתחייב עליהם והשיב אביי במי שהוא חנון במי שהוא רחום הגם שלא הזכיר במי שהוא דחום ולא במי שהוא חנון אלא אמר בחנון ורחום כוונתו היא במי שהוא חנון והקשה עליו רבא אי הכי בשמים ובארץ נמי במי שהשמים והארץ שלו קאמר וכוונת רבא היא אף כי אמר בשמים ובארץ יתחייב שכוונתו היא במי שהשמים שלו כמו שאנו אומרים בחנון במי שהוא חנון שאם ביאר דבריו ואמר במי שהשמים שלו ודאי יתחייב בהחלט לדברי הכל והראיה והמופת על זה תשובת אביי הכי השתא התם כיון דליכא מידי אחרינא דאיקרי רחום וחנון ודאי במי שהוא חנון ודאי במי שהוא רחום קאמר הכא כיון דאיכא שמים וארץ בשמים ובארץ קאמר וכו' ואם חיוב התנא בחנון ורחום הוא שיפריש דבריו במי שהוא חנון למה לו לאביו לומר קאמר אדרבא אם לא אמר בפירוש אינו חייב גם בחלוקת שמים וארץ בשמים ובארץ קאמר הדין נותן שלא אמר משביכם אני במי שהשמים והארץ שלו אלא אמר בשמים ובארץ ואנו מעמידים דבריו על שמים וארץ ממש ולא חלה השבועה ומה נעמו דברי רש"י ז"ל שכתב במי שהוא חנון ולאו דחנון שם הוא אלא בשם מי שהוא חנון ר"ל הגם שאמר בחנון יתחייב ואין חנון שם אלא כוונתו במי שהוא חנון שאם אמר בבירור כמי שהוא רחום במי שהוא חנון ודאי אין חנון ולא רחום שם והתועלת מזה הוא דברי המשנה כפשטם שאם אמר בחנון ורחום חייב ואם אמר בשמים ובארץ פטור והמופת על זה דברי רבינו הגדול שהביא המשנה בצורתה ולא הביא דברי אביי ורבא להורות לנו שדברי התנא נכוחים למבין וישרים למוצאי דעת:
והפלאתי הפלא ופלא על דברי נר מערבי הנשר הגדול והמאור הגדול הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק שני מהלכות שבועות הלכה ב' אחד הנשבע או שהשביעו אחד בשם המיוחד או באחד מן הכינויין כגון שנשבע במי ששמו חנון ובמי ששמו רחום ובמי ששמו ארך אפים וכיוצא בהן בכל לשון הרי זו שבועה גמורה וכן אלה וארור הרי הן שבועה והוא שיזכור שם מן השמות או כינוי מן הכינויין כיצד כגון שאמר באלה או בארור לה' או למי ששמו חנון או למי ששמו רחום מי שיאכל דבר זה ואכלו הרי זה נשבע לשקר וכן בשאר מיני שבועות וכו' והנה הרב הבין דברי המקשן והתרצן שהחיוב אם נשבע בחנון ורחום הוא שיפרש דבריו במי שהוא חנון כמי שהוא רחום אבל אם אמר בחנון סתם פטור ואני עפר תחת כפות רגליו לפי דברי הרב למה לו לתנא לתפוס בחלוקה אחרת בשמים ובארץ הוה לו לחלק במאמר הקודם בחנון ורחום פטור במי שהוא דחום חיוב ומלבד הקושי שיש על דברי הרב פשטן של דברים בתלמוד הוא כמו שבארנו ואתה המעיין תבחר ולא אני ובאמת מקום הניחו לנו מן השמים:
וראיתי להראב"ד שהשיג על הרמב"ם ז"ל השגה אחת וז"ל אמר אברהם לא נתחוור אצלי דבר זה שלא מצאתי שם מן השמות ולא כינוי מן הכינויין בשבועת ביטוי ולא מצינו שם אלא בעדות ובפקדון לפי שנאמר בעדות אלה וקול וילפינן אלה אלה מסוטה ופקדון תחטא תחטא מעדות אבל בשבועת ביטוי אפילו מבטא או איסר שבועה אם אמר מבטא לא אוכל לך שבועה וכן איסר אע"פי שלא הזכיר שם שבועה הוא וכן לאו לאו והן הן אם נתכוון ללאו והן שאמר הבורא שבועה הוא וכן ימין ושמאל אם נתכוון לימין ושמאל הבורא שבועה היא והני מילי לקרבן וכן נמי לבל יחל אבל למלקות בעינן שם דכתיב לא תשא את שם ה' אלהיך לשוא ושבועת שקר נמי נאמר לא תשבעו בשמי לשקר וגומר עכ"ד ההשבה והנה הרב כסף משנה הביא דברי הראב"ד ולא ביאר כוונת ההשגה גם לא השיב והליץ בעד הרמב"ם ז"ל כמנהגו בכל מקום ולפי תחילת העיון נראה שדברי הרמב"ם והראב"ד עולים בקנה אחד שהרי הרמב"ם כתב בהלכה ד אמר אלה או ארור או שבועה ולא הזכיר שם ולא כינוי הרי זה אסור בדבר שנשבע עליו אבל אינו לוקה ואינו מביא קרבן אם עבר על שבועתו עד שיהיה בה שם מן השמות המיוחדים או כינוי מן הכינויים כמו שבארנו והם הם דברי הראב"ד אחר שכתב לא מצאתי שם מן השמות ולא כינוי מן הכינויים בשבועת ביטוי כתב בסוף דבריו והני מילי לקרבן וכן נמי לבל יחל אבל למלקות בעינן שם דכתיב לא תשא את שם וכו' אבל האמת הוא שהם חולקים בשני ענינים האחד הוא שהרמב"ם סובר שאם לא הזכיר לא שם ולא כינוי אינו עובר על בל יחל גם אינו מביא קרבן ואינו לוקה שהרי כתב הרי זה אסור בדבר שנשבע וכו' ולדעת הראב"ד אף כי לא הזכיר בשבועת ביטוי לא שם ולא כינוי עובר בל יחל ומביא קרבן והשני לרעת הרמב"ם ז"ל אפילו אם הזכיר כינוי לוקה ואינו פוטר כי אם שבועה סתם ולדעת הראב"ד אינו לוקה כי אם על שם ולא על הכינוי כמו שהביא ראיה מפסוק לא תשא את שם וכו וכן פסוק ולא תשבעו בשמי לשקר זו היא כונתם לדעתי:
ותמהני מהראב"ד ז"ל שחייב קרבן ולא חייב מלקות דבכל התלמוד זה תלוי בזה ואם הדבר בהפך אין בכך כלום אכל אם לא היה חייב קרבן מביא חולין לעזרה ואת ועוד אחרת ממה שהביא רבינו הגדול על דברי הגמרא וז"ל המקלל עצמו בכלן עובר בלא תעשה דכתיב השמר לך ושמור נפשך ובכל מקום מאמר השמר פן ואל אינו אלא לא תעשה חבירו דכתיב לא תקלל חרש ירושלמי הא דתנן עובר בלא תעשה מהו ללקות חבריא אמרי אינו לוקה אמר רבי יוסי משום דהוה ליה לאו שאין בו מעשה וחזינן לגאון דאמר לוקה דאמרי' מר רבי יוחנן משום ר' יוסי הגלילי כל מצות לא תעשה שבתורה לאו שיש בו מעשה לוקין עליו ושאין בו מעשה אין לוקין עליו חוץ מנשבע ומימר ומקלל את חבירו בשם עכ"ד ומעתה הראב"ד ז"ל לא ימנע מחלוקה שאם הוא סובר כדברי הירושלמי דלאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו אפי' נשבע בשם המיוחד אינו לוקה והוא ז"ל כתב אבל למלקות בעינן שם ואם יסבור כדעת הגאון שלוקין על השבועה בלאו שיש בו מעשה א"כ אפילו על הכינויים יהיה מחוייב ולא יעלה על הדעת לומר שהגאון לא חייב מלקות אלא על שם אבל לא על הכינוי שהרי רבינו הגדול הביא דברי המשנה המקלל בכלן דהיינו שם וכינוי ועל החלוקה הזאת סובב דברי הירושלמי ואחר דברי הירושלמי הביא דברי הבבלי ופסק הלכה כרבי יוחנן וכדעת הגאון וצ"ע בדברי הראב"ד:
העולה על רוחנו מזה המשא ומתן מדברי עולה הגמרא והפוסקים שאין אנו צריכים לשם או לכינוי אלא לענין קרבן ומלקות לדעת הרמב"ם ולדעת הראב"ד אינו חייב מלקות אלא על שם אבל לענין שבועה אפילו לא הזכיר לא שם ולא כינוי חייב לקיים שבועתו ולדעת הראב"ד עובר בל יחל ולדעת הרמב"ם עובר באיסור מדרבנן ובזה הותר הספק הראשון שנסתפק החכם השואל אם זאת שבועה היא אם לא כיון שלא הזכיר לא שם ולא כינוי וכו' ודאי אינה צריכה לפנים שאין מי שחולק בדבר שהיא שבועה גמורה וצריך התרה עליה ויפה עשה ה"ה שהחלט הדבר ואמר בגזר אומר ואם דעתך לומר דנקראת שבועה וכו':
ועל הספק השני אשיב ידי להשב שולחי דבר והוא שכתב ה"ה יש להסתפק אם היא שבועה על דעת רבים ואין לו הפרה או נאמר כיון שאמר סתם איננה נקראת על דעת רבים וכו' בעי בגמרא וכמה רבים רב נחמן אמר ג רבי יצחק אמר עשרה וכתבו התוספות והרא"ש והר"ן דהלכה כרב נחמן וכן כתב בתשובה הגם שיש מן הפוסקים שסוברים דעל דעת שנים מיקרי עד"ר ואין הדין עמם כמו שדרשו דז"ל ימים שנים רבים ג' והרי"ף והרמב"ם לא פירשו דעתם בזה ומסתמא כדעת הרא"ש והרשב"א והנה אבאר עניין נדר על דעת רבים איך הוא מהותו שרבו הדעות בדבר הטור ור"ת כתבו והוא שיפרוט אותם ע"ד פלוני ופלוני ופלוני ואז אפילו שלא בפניהם אבל עד"ר סתם לאו כלום הוא ורש"י ז"ל ביאר עד"ר כך יאמרו הרי אנו מדירים אותך על דעתינו וכן כתב רבינו האיי בתשובה אבל הר"ן והרשב"א כתבו דעת רבים אין לו הפרה וטעמא משום דכל שנשבע עד"ר אלימא מילתא וא"א לה שתהי ניתרת ואע"פי שכתבו בשם ד"ת שאין דעת רבים אלא בפורטם אין אנו עושים מעשה על זה והם דברי הרי"ף והרמב"ם שכתבו סתם ואולם הרא"ש כתב בתשובה כלל י' דברי ר"ת הלכה למעשה דלא מיקרי על דעת רבים אלא כשמפרט אותם אבל אם אמר עד"ר ולא פרט אותם יש לו התרה וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור אע"פי שהוא הפך הקדמתו זכינו לדין למשפט שאלתנו דלדעת הרמב"ם והרי"ף והרשב"א והר"ן ששמעון שנדר על דעת חכמי טבריה הוא דעת רבים ואין לו התרה לדבר הרשות ולדעת ר"ת והרא"ש והטור אינו נקרא דעת רבים הואיל ולא פירש אותם זהו שנראה תחלת העיון אבל לדעתי אפילו ר"ת יודה לעניין שאלתנו שהוא ז"ל החלט הדברים שאין דעת רבים מעלה ומוריד אלא כשהזכיר הרבים שנשבע על דעתם אין כוונת הרב ד"ת שצריך לבאר שמותם כשם וכינוי אלא כוונתו שיבאר מי הם הרבים שנשבע על דעתם ולא בא להוציא אלא כשיאמר אני נשבע על דעת רבים אבל כל שביאר מי הם הרבים הגם שלא הזכיר שמותם דאי ובנושא שאלתנו שאמר על דעת חכמי טבריא יודה ר"ת שהוא דעת רבים הנזכר בתלמוד אף שלא הזכיר שם העצם הרי הזכירם בשם התאר ובשם מקומם ודאי בזה ואינו צריך להזכיר התאר והמתאר וכן כתב הריב"ש כתשובה על מי שנשבע על דעת ב' רבני טליטולה וכו ובזה הותר הספק הב' שכתב החכם השואל שכתב יש להסתפק אם היא שבועה על דעת רבים ואין לו הפרה או נאמר כיון שאמר סתם איכנה נקראת על דעת רבים גזרנו אומר לכל הפוסקים נקראת ד"ר הואיל והזכיר שם התאר ושם המקום ויפה כיוין ה"ה שהחלט הדבר ואמר ואם תמצא לומר דהיא שבועה עד"ר:
מצאתי שכתב הרטב"א בפרק הלוקין על דעת רבים אין לו הפרה פי' הרמ"ה כגון שנדר לרבים ואמר על דעתכם אני נודר וכ"כ רש"י בגיטין כגון שמדיר על דעת רבים ואמרו על דעתנו אנו מדירים אותך וכתב הרמב"ן משמע מדבריו שאין נדר על דעת רבים על דעת שיהא ע"ד רבים ודרבים שם אכל אם אינם שם אינו בלום וכן כתב רבינו האיי בתשובה וכ"נ דעת רבינו אלפסי והרמב"ם אבל יש מרבותי שהחמירו שכל נדר עד"ר אפילו שלא בפניהם אין לו התרה לדבר הרשות ומורי הרא"ה היה חושש לפי זה להחמיר אבל רוב רבותינו כפי' הראשון והוא הנראה עיקר עכ"ד ולא מצאתי להרי"ף שכתב שמוכרח שהרבים יהיו שם ולא הרמב"ם ז"ל וז"ל הרמב"ם בפ"ו מהלכות שבועות בשבע על דעת רבים או שנדר על דעת רבים אין מתירין לו לעולם אלא לדבר מצוה הרי לפניך דברי הרב שלא אמר שצריך שיהיו לפניו ושיהיו שם בשעת הנדר והיאך כתב הרמב"ן בשם הרמב"ם ודרבים שם ואפשר שגירסא אחרת היתה לו:
ועל הספק הג' שכתב החכם השואל יש להסתפק אם יש לו התרה אם לו כי יש לזה פנים מהתראות כי מצד אחד נראה שיש לו התרה בעבור שהוא דבר מצוה וכו' בהתר ספק זה ראוי שנחקור בעיון השכל חקירה מפורסמת וידועה לבעלי המחקר אחר שהשם יתברך ויתעלה המציא כל הנמצאים חשק להטיב להם ולהגיע אותם ממציאות החסד אל מציאות השלם וזהו במין האנושי מלכד שהכין אותו בחכמה נפלאה באבריו ותנועותיו וכמותיהם שנתן כו לשמור מציאותו לא נמנע מהשגיח בו במה שידריכהו אל השלמות האמתי והישר אשר הוא פרי מעללי איש אשר בעבורו נתן בו החומר אשר קורץ ממנו בעולם השפל אמנם היה ממנו ית' בנתינת התורה האלהית ועל ידי שהוגה בה יומם ולילה יגיע אל השלמות וההצלחה האמתית עם היות שאין מגיע לו ית' מזה לא יתרון ולא חסרון כמאמר איוב אם צדקת מה תתן לו ורבו פשעיך מה תעשה לו ועל זה נקרא אל שדי במציאותו להמציא שאר הנמצאים מה שאין כן באחד משאר הנמצאים כי כל אחד מהם יצטרך במציאותו אל זולתו קודם לו כאשר קבע בו מבריאת העולם והוא ית' לא יצטרך לזולתו ואחר שנתיישב לנו זאת ההקדמה במונח קיים לפי זה שמעון שנשבע שלא יבוא אל בית הרב ראובן ועבור זה יתבטל מדברי תורה ודאי יש לו התרה ואף שלא נחם אנו פותחים לו פתח עד שיתנחם כדי שלא להרבות קטטה ומריבה בעולם ובפרט בין הרב והתלמידים וגורם לשכינה שיסתלק מישראל הגם שיכול שמעון לילך למקום אחר ללמוד אין לך מצוה גדולה מזה שלא להחזיק במחלוקת ונוקם ונוטר כנחש ואין ראוי שיקל האדם בשנאה שישנאו מי שיהיה אבל ראוי שיהיה מפחד ממנו וישתדל לברוח מפניו או להשלם עמו שלמות שלם הלא תראה נביא ה' בציוי השם פחד ואמר ושמע שאול והרגני והעיר ה' את רוחינו במה שכתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות שבועות מי שנשבע ולא נחם על שבועתו ובא לב"ד לקיים שבועתו אם ראו הדיינים שהתר שבועה זו גורם למצוה ולשלום בין איש לאשתו בין אדם לחבירו ושקיום שבועה זו גורם לעבירה ולקטטה פותחין לו פתח ונושאין ונותנין עמו בדבר ומודיעין לו דברים שגורמת שבועתו עד שיתנחם אם נחם בדבריהם מתירין לו ואם לא נחם ועמד במריו הרי זה יקיים שבועתו וככר כתב הוא ז"ל דאפילו נשבע עד"ר יש לו התרה לדבר מצוה ואין לך מצוה גדולה מזו שאפילו לעשות שלום בין אדם לחבירו ולא נחם אנו פותחין לו פתח ומתירין ומה גם עתה ששמעון נחם ודבר מצוה ללמוד תורה כאשר היה נהוג בחברת החכם ראובן בחבורת ת"ח ובזה הותר הספק השלשי:
הכלל העולה מדברנו הוא בספק הראשון נסתפק ה"ה ששמעון נשבע ולא הזכיר לא שם ולא כינוי אם היא שבועה היא שבועה לדברי הכל אלא שלדעת הראב"ד היא שבועה מן התורה ועובר על כל יחל ומביא קרבן ואינו חייב מלקות אלא על שם ולדעת הרמב"ם היא שבועה מדרבנן ואינו חיים קרבן וכ"ש מלקות ובספק השני שאמר לדעת חכמי טבריה אם היא שבועה על דעת רבים אני אומר דלא דאי לדעת הרמב"ם שהיא שבועה על דעת רבים אלא אף לדברי ר"ת היא עד"ר הואיל והזכיר שם התואר ושם המקום ואין צריך לנקוב אותם בשם כל אחד ועל הספק השלישי דכר מפורסם שאין מצוה גדולה מזו לעשות שלום בין אדם לחבירו וכ"ש רבו כאשר הוכחנו מדרכי המחקר ומדברי הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל ולא מצה הקב"ה כלי מחזיק ברכה לישראל אלא השלום שנאמר ה' עוז לעמו יתן ה' יברך את עמו בשלום:
בסדר ובשנת כי אתה ה' בקרב העם הזה אשר עין בעין נראה אתה ה' לפ"ק:
הצעיר חייא הכהן די לאארה