שאלה מו ראובן תושב נא אמון לקח סחורות בהקפה משמעון לזמן ו' חדשים לשלחם לויניציאה וכתב ראובן שטר חוב לשמעון בכל תקוני סופר ושעבד לו כל נכסיו מקרקעי ואגבן מטלטלי ויהי כמשלש חדשים נהפך על ראובן הגלגל ואבד כל נכסיו בענין רע ולא נשאר לו כי אם גויתו והבית אשר נתן לו אביו ביום חתונתו אשר כעת ראובן דר בו ושמעון בראותו כי אין לאל יד ראובן לפרוע  לו חובו חנה להוציאו מביתו בכח שטר חובו ששעבד לו כל נכסיו וראובן טוען כי הבית אינה שלו אלא של אביו העומד היום במדינת הים והאמת שאביו נתנו לו במתנה ביום חופתו ברם לא רצה לקבלו הימנו שמעולם היה שונא מתנות ושמעון טוען דלאו כל כמיניה דראובן לומר דלא רצה לקבלו וכיון שכן בחזקת ראובן עומד והבית משועבד לו עתה יאיר עינינו בתורתו  הדין עם מי ומת"מש:
תשובה תנו רבנן בפרק השולח דף ל"ב בטל הוא אי אפשי בו דבריו קיימים פסול הוא וכו' למימרא דבטל לישנא דליבטיל משמע והאמר רבה בר אבוה אמר רב ששת ואמרי לה אמר רבי אבהו אמר רב ששת מקבל מתנה שאמר לאחר שבאתה מתנה לידו מתנה זו מבוטל תבטל אי אפשי בה לא אמר כלום בטלה היא אינה מתנה דבריו קיימים אלמא בטל מעיקרא משמע וכו' ע"כ ובכריתות פרק המביא אשם תלוי גרסינן להפך הך מימרא דרבה בר אבוה וז"ל אמר ר"ל הנותן מתנה לחבירו ואמר הלה אי איפשי בהכל המחזיק בה זכה בה ומ"ש מהא דאמר רבה בר אבוה אמר רב ששת ואמרי לה אמר רבי אבהו אמר רב ששת מקבל מתנה שאמר לאחר שבאת המתנה לידו אתנה זו תיבטל מבוטלת אי אפשי בה דבריו קיימים בטלה ואינה מתנה לא אמר כלום מאי לאו דבריו קיימין דהדרא למריה (לא דבריו קיימין ולא הדרה אל מריה קמא) והוא נמי צא קני לה אלא כל המחזיק בה זכה בה עכ"ל הגמ': ופסק הרמב"ם וז"ל בפרק ד' מהלכות זכיה ומתנה וז"ל המקבל את המתנה וזכה בה ואחר שבאה לידו והוא שותק חזר בו ואמר איני רוצה בה או איני מקבלה או הרי היא בטלה או שאמר מום זה נראה לי בה לא אמר כלום וכשם שאין הנותן יכול לחזור בו כך המקבל אינו יכול לחזור בו אחר שזכה מתנה זו שאמר המקבל איני רוצה בה אחר שבאת לידו הרי היא הפקר וכל הקודם בה זכה בה שהרי הפקירה המקבל אחר שזכה בה עכ"ל:
וכתב הרב המגיד וז"ל ומתוך כך נראה שהמחבר לא רצה לכתוב אלא מימרא דריש לקיש איני רוצה אי איפשי וזהו שאמר שכתב ולא הכנים עצמו במחלוקת הסוגיות לבאר דין בטלה היא לגבי המחזיק בה מהו פשוט הוא שאינה חוזרת לבעלים מכיון שבאת ליד המקבל בשתיקה וזהו מה שכתב למעלה המחבר לא אמר כלום כלומר לענין שתחזור לבעלים וזה מוכרח לדעת כל הסוגיות דכיון שקבלה פעם אחת שוב אינה חוזרת לבעליה בלשון מהלשונות אלו ע"כ ול"עד נראה אחר המחילה מ' מ' כ' ת' ונפשו הקדושה דהרי הרמב"ם ז"ל בסוף אותו פרק כתב בהדיא דסובר דהדרא למריה אם אמר בטלה היתה וז"ל מקבל מתנה שטען ואמר זו שתחת ידי אינה מתנה בידי אלא שומר אני עליה וכיוצא בו או שאמר בטלה היתה מתחילתה לפי שלא קבלתיה או בעל כרחי באונס או בטעות וכיוצא בדברים אלו דבריו קיימים ונשבע על זה וכו' ותחזור לבעליה עכ"ל:
ואחר כך מצאתיה לרב לחם משנה בין הקושיו' שהקשה לרב המגיד ושמחתי שזכיתי לכוין לדעתו ז"ל והשיב הרב לחם משלה ז"ל הקושיא וז"ל הרב המגיד ז"ל סובר דמ"ש בגמרא בטלה היא אינה מתנה אין הכוונה לומר דכונתו לומר שמעולם לא קבלה דפשיטא דלא הוו פליגי סוגיי בהאי דודאי דהדרא למריה קמא דהודאת בעל דין כק' עדים דמי כמו שכתב הוא עצמו לקמן ופשוט הוא שאין דין זה דומה לדין הנז' וכו' ופשוט הוא שהודאתו הודאה וא"כ לא הוו פליגי סוגיי בהך לפי דעתו ז"ל שסובר שהסוגיות חולקות ולכך פירש הוא ז"ל דבטלה היא ואינה מתנה שהוזכר בדין זה ר"ל דאף על פי שהוא מודה שקבליה מ"מ רוצה עתה למיקרי מעיקרא ולומר הרי הוא כאלו לא קבלתיה ובטלה היא מתחילתה ואם כן דין זה לא הוזכר בדברי דבינו כצל ובדין זה סובר הרב המגיד דלא הדרא למדוה קמא כיון דהוא מודה שכבר קבלה אלא שאומר הרי היא כאלו לא קבלתיה עכ"ל של הרב לחם משנה:
הכלל העולה מדבריו דכיון דאתא לידו אע"פי דאחר כך יאמר דלאו מתנה גביה דלאו כלום אמר ויהיה של נותן ולע"ד נראה דזה אינו משום דהוא נגד פשטא דתלמודא דהתם כתב בהדיא דמאחר שאתא לידו אם אמר בלשון עבר דדבריו קיימיה ואם אמר בלשון עתיד לא אמר כלום ועוד דמוכרח לדעת כל הסוגיות דאם אמר דבריו קיימים דצ"ל דהדרא למריה קמא משום דבפרק המביא אמרינן אם אמר מבוטלת תבטל אי איפשי בו דבריו קיימים ומקשה לאו דבריו קיימים והדרא למריה לא דבריו קיימים ולמריה נמי לא הדרא צ"ל דהך תשובה דחיא היא ד' א' ל' ת' ה' גם כן דבטלה היא דאמר לא אמר כלום לאו דוקא הוא אלא דהויא הפקר ואם כן אין הפרש בין שיאמר בטלה היא לכשיאמר אי איפשי אלא ודאי דצ"ל דמ"ש באי אפשי בה דדבריו קיימים לאו דוקא אלא דחיא הוא אבל כשאמר דבריו קיימים בעלמא ודאי דהדרא למריה ואם כן איך כתב דה"ה יסבור הכי כיון דיש לו הקושיא ולע"ד נראה דהרמב"ם סובר דגם אמר בטלה היא ואתא לידו דהדרא משום דהוא כתב וז"ל המתנה שתחת ידי וכו' או שאמר בטלה מתחילתה לפי שלא קבלתיה וכו' ע"כ האי קבלתיה היכי דמי אי דלא קבלה ממש למה נקט מבוטלת היתה אפילו יאמר אי אפשי בה די כמו דכתוב בפרק י"נ דהיינו צווח מעיקרא אלא ודאי דאתא לידו והדאמר שקבלה ר"ל לא קבלה בתורת מתנה והנלע"ד דמה דפירש הרב לחם משנה אליביה דהוא עיקר וז"ל המקבל את המתנה וכו' או הרי היא בטלה וכו' והרב המגיד ז"ל והר"ן תמהו ועל הראב"ד שחילק בין הרי היא בטלה לבטלה היא שלא הוזכר חילוק זה בגמרא ולא ידעתי מה מקום שיש לתמיהתם שהרי בגיטין פרק השולח חילקו בין הרי הוא כחרס לחרס הוא דבגט חרס הוא לא מהני דלא משמע אלא לשון עבר אבל הרי הוא כחרס מהני דמשמע בלשון עתיד ומינה שמעינן במתנה דלשון עתיד לא מהני אלא לשון עבר דלשון הרי היא בטלה שהוא לעתיד לא מהני אלא דווקא בטלה היא דווקא מהני ומהא נפקא ליה לרבינו ולהראב"ד חילוק זה דהרי היא בטלה דלא מהני כלים ובזה מיושבי' דברי רבינו ודלא כמו שכתב הרב המגיד עכ"ל:
וגם הטור כתב וז"ל מקבל המתנה שאמר לאחר שבאת המתנה לידו מתנה זו מבוטלת היא תבטל אי אפשי בו אינה כלום אלא שלו היא ואם בא בעל חובו גובה ממנה אבל אם אמר בטלה הוא אינה מתנה דבריו קיימין אם קבלה הוא בעצמו שהרי זה מודה שהיתה בטלה מעיקרא ומעולם לא כיון לזכות בה והודאת בעל דין כמאה עדים דמו וחזרה לנותן עכ"ל:
אבל הראב"ד כתב דדוקא שאינו חב לאחרים אבל אם חב לאחרים כגון שיש לו בעל חוב שיש לו לגבות ממנה אינו נאמן ע"כ וגם הר"ן סובר דהדרא אם אמר בטלה היא וז"ל ואחרים מקיימין את שתיהן ואומרים שהכונה אחת אלא שהמלות מתחלפות דאנן מייתינן לה לענין דינא דנותן ומקבל ומ"ה אמר דמבוטלת תבטל אי איפשי בה לא אמר כלום כלומר דלא הדרא ומיהו הפקר מיהא הויא ולהא מילתא אמרינן התם דדבריו קיימים וכדמסיקנן התם ובסיפא דבטלה אינה מתנה אמרינן הכא דדבריו קיימין כלומר והדרא למריה והתם אמרינן בה לא אמר כלום כלומר לענין הפקר דהתם בהפקר עסקינן ולהאי גוונא מיתינן לה התם ובזה נמצא שתי סוגיות שוות עכ"ל הרי לן דהטור והרמב"ם והר"ן סבירו להו דהדין עם ראובן ולא כל כמיניה דשמעון כיון דראובן אמר דבטלה היתה ומעיקרא ואפילו דהראב"ד חולק יחיד ורבים הלכה כרבים עוד הביא הטור ז"ל בשם רש"י והרא"ש וז"ל ורש"י פירש שהוא נאמן אפילו יש לבעל חוב וטעמא דמילתא כיון שלא היתה בחזקתו עד עתה וכן דעת א"א הרא"ש ז"ל עכ"ל משמע מהכא דאליבא דאלו המורים צריך שיהיה החוב קודם למתנה דהתם אמרינן ליכא למיחש משום הברחה אבל אם המתנה קודם לחוב אפשר דלסברתם דלאו כל כמיניה יהיה ואם כן בנ"ד דנראה דהחוב קדם למתנה פשיטא דגם הם יודו דהדין עם ראובן מדא דכיון דלא פירש השאלה אימתי נתנה המתנה אמרינן דאחר החוב ניתנה ואפילו דאמרינן דהמתנה קדמ' בנ"ד מ"מ יודו דהדין עם ראובן משום דחזו וראו דבריו דראובן דישרים הם משום דכל ממונו אבד אבל בבית אביו לא רצה ליגע  בהיד כמו שכתוב בשאלה דלא נשאר לו כי אם  גויתו והבית מכלל דלעולם לא קבלה בתורת  מתנה וכיון דיש כל אלו דסוברים כוותיה לא אלימא כחו דהראב"ד ז"ל נגד כל אלו כיון דהוא יחיד ועוד יש טעם אחר לראובן לומר דמה שלא  צווח מעיקרא משום דהוה יום חתונתו ושמחת  לבו של אביו לא רצה לעצב לאביו לומר דלא  היה רוצה לקבל הבית כיון שהוא שמתה לאביו כמו שכתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות זכיה ומתנ' וז"ל המשיא בנו גדול בבתולה בבית קנה הבית וכו' ואמרו חכמים בדבר זה מאומדן הדעת שמרוב שמחתו ואהבתו גמר והקנהו הבית עד כאן לשונו:
וכיון דרצון אביו ושמחתו שיקנה הבית משום חסדי ה' שהיגיעו לזמן הזה פשיטא דכדין עשה ראובן לכבד את אביו ולקבל הבית דהוא סובר דאחר הנשואין היום או מחר יאמר  לו בדברים נחומים וימשוך לבו של אביו שיקבל הבית משום מדה טובה שיש לו והיא שהוא שונא מתנות אבל אם היה אומר לו באותו יום הנשואין ודאי שלא יהיה שומע לו ויהפך לאבל מחולו וא"ת דהטעם הזה אינו מספיק כיון דאווש' מילתא דהוה שלו והוא דר בה לזה י"ל דכיון דמהשאלה לא משמע דדר בה שני חזקה אלא אדרבא דנראה דדר בה זמן מעט כמו שכתוב ויהי כמשלש חדשים וכו' פשיטא דהדין עם ראובן והבית אינה שלו אלא של אביו כיון דיש כל אלו הטעמים ואפשר שגם הראב"ד יודה בנ"ד וילך שמעון ריקם והבית בחזקת אביו של  ראובן אבל אחר כל זאת ראיתי דהדין עם שמעון  ולאו כל כמיניה דראובן ואליבא דכולי עלמא  והוא כיון דראובן קיבל הנאה מהך מתנה ולא  מצי טעין דלא קיבלה דומיא דמה שכתב הרב משה טראני שאלה ל"ז וז"ל ראובן ושמעון לקח מסוחר גוי סך ידוע מסחורה בשליש יותר מכדי שוויה במעות בעין בהקפה לזמן קצוב וכתב עליהם הגוי וכו' וראובן ושמעון הנז' מכרו הסחורה והנזכרת במעות בעין והפסידו בה השליש הנזכר ובבוא מועד הגוי הנז' תפס את שניהם והאסיפם  במשמר עד שראובן הנז' הוציא הב' שלישים הנז' שהוא הקרן שנכנס לידו וחצי השלישי מהאחר ושמעון הוציא חצי השליש האחר של ההפסד הנז' ופרעו את הגוי הנז' ונפטרו ממנו ועתה תובע  שמעון את ראובן שיפרע לו החצי השליש הנז' שפרע  לגוי כי אומר שהוא לא היה שותף עם ראובן בסחורה הנז' רק ערב לבד דרך אהבה או קורבה וכו' תשובה אם הדבר ידוע מתחילה בעדות כשלקחו שניהם המעות מן הגוי שהיה לתועלת שניהם לשחר בהם השלטון כמו שכתוב בשאלה אף על פי שלא נכנס המעות כי אם ביד ראובן אינו נאמן שמעון אחר כך לומר דלא היה שותף ואפילו היה כתוב בשטר שלא היה אלא ערב אם הוא ידוע כי לתועלת שניהם נלקח המעות לשחר וכו' ע"כ:
השתא מכל שכן אם היו נתונים המעות לשלטון להנאת שניהם ואם כן נ"ד נמי כיון דדר בבית והיה משתכר בה שלא היה משלם שכר דירה פשיטא דלאו כל כמיניה לומר דלא קבלה דכשאמרו חכמים דחוזרת כגון דלא קביל הנאה אבל אם קבל הנאה גם הם יודו דהדין הוא דלא יחזור וז"ל ד' נראה מוכרח ממה שכתבו דזה הלשונות דמועילים אם אמר בטלה היא וכו' הוא משום דרגלים לדבר דלא חזר אבל אם אמר בלשון עתיד אמרינן דחזר בו ואין בדבריו כלום לחזור המתנה ומינה שמעינן דה"ה אם קבל הנאה מהמתנה דפשיטא דניחא ליה ומה שאומר אחר כך אפילו יאמר בלשון עבר לאו כלום הוא דאנן סהדי דחזר בו וזאת אי לא מסתפינא הוה אמינא דזה כתב הרמב"ם בדין הנז' לעיל וז"ל להמקבל את המתנה וכו' וחזר בה וכו' אמר דכל הלשונות אין מועילים כיון דחזר בו ומפני זה כתב דהרי היא בטלה גם כן אין מועיל אף על פי שהוא לשון עבר כיון דחזר בו  ואם כן בנ"ד כיון דהוא דר בבית ותקבל הנאה פשיטא דחזר בו ועוד דהוא לא גילה אזנו אלא  לפעם הזאת משום שבא הבעל חוב להוציאו  ועוד הטעמים דזכרתי לעיל בזכות ראובן לאו  כלום הם משום דהוא בשאלה לא כן דמה ולבו  לא וכן חשב ופתח פתח לרמאים לא פתחינן  לטעון בשבילם מה שהם לא אמרו ואם כן הדין עם שמעון ומוציא הבית מיד ראובן כדי שילוה חובו:
זהו הנראה לע"ד כתבתי עד שיבא דינא דמלכותא דינא תמימה מהרב רבינו שיחיה אוכי"ר:
תם ונשלם יום ו' עש"ק ראש חדש כסליו בשנת התקס"ב ליצירה
הצעיר שלמה ישורון ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס אין