שאלה אל ראובן השכרראת שמעון ללמר  את בנו אומנות שלש שנים  רצופות ושלא יניחנו עד מלאת הימים ושמעון  נתחייב לראובן בשבועה לעשות הדבר ויהי כאשר  תמו שתי שנים הלך שמעון לחלות פני ראובן  שימחול לו השנה הנשארת ושישים את בנו אצל  אומן אחר שילמדנו יען שאין לאל ידו ללמדו כהוגן  כי הוא טרוד וראובן שמע בקול שמעון ומחל לו  הנה בעתה נסתפק שמעון אם צריך לשאול התרה  על שבועתו או אין צריך ודי לו במחילת ראובן  יורנו המורה ומהתמ"ש:  תשובה לכאורה היה נראה לי שיש לכל  קמא אחד מן הצדדים על מה לסמוך  דגרסינן במסכת נדרים פ' קונם ז"ל האומר  לחבירו קונם שאתה נהנה לי אם אין אתה נותן  לבני כור אחד של חטים ושתי חביות שליין רבי  מאיר אומר אסור עד שיתן וחכ"א אף זהיכול  להפר את נדחו שלא על פי חכם ויאמר לו הרי  אני כאילו התקבלתי ע"כ:  ובפירוש זאת המשנה נחלקו המפרשים  ש והביא סברותיהם הר ן זל בפ'  ד' דנדרים וז"ל כתב הרשב"א דדוקא בקיום  מעשה שייך למימר הרני כאילו התקבלתי דכיון  שאפילו היה מקבל ממנו היה יכול להחזיר לו אף  מעכשיו יכול לומר לו הרני כאילו התקבלתי  והחזרתים דאפוכי מטרתא למה ללאבל בביטול  מעשה כגון שאמר נכסי אסורים עליך אם תלך  למקום פלוני לא שייך למימר הכי לומר לך והרי  הוא כאילו לא הלכת שאי אפשר ואיכא מאן דפליג  שאפילו בענין זה יכול לומר כן שאותו תנאי עצמו  לאאמרו תחלה אלא להשלים רנונו שהיה רונה  שלא ילך ועכשיו כיון שאינו חושש אם ילך אם לא  ילך כבר נשלם רנונו לומר עכ"ד: ד:
ובין הרשב"א ובין ההוא גדול שחולק עליו  כלאתד מפרש לפי שיטתיה אותה סוגיא  האמורה בפ' המדיר דקאמר התם קידשה על  תנאי וכנסה סתם רב אמר נריכה ממנו גטו שמואל  אמר אינה נריכה ממנו גט אמר אביי לא תימא  מעמיה דרב כיון דכנסה סתם אחולי אחליה  לתנאיה אלא טעמא דרב משום דקסבר אין אדם  עושה בעילתו בעילת זנות והשתא למאן דסבר  דאפילו במידי דכוי ביטול מעשה שייך ביה מחילה  מדקאמר לא אימא כיון שכנסה סתם אחולי אחליה  לתנאיה משמע שאם חזר ומחל תנאו דמהניא  מחילתו ומקודשת ולהרשב א דסבר שבתנאים  כאלו לא שייך בהו מחילה מפרש דה"ק ק לא תימא  טעמיה דרב דכיון שכנסה סתם ולא הקפיד  להזכיר תנאו בשעת כניסה לחופה אחולי אחליה  לתנאיה הראשון לגמרי וגמר ובעל לשם קדושין  גמורין בין ישנן בין אינם ואילו רצה לגרשה כתובה  בעי למיתב לה אלא טעמיה דרב לעניו גט משום  שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ובעל לשם  קדושין אף עלפי שיש עליה נדרים אבל לענין  כתובה בתנאיה קאי שאם ימצאו עליה גדרים תצא  שלא בכתובה עכ"ד באופן של כלאחל מן הצדדים  ע ישל על עלמה לסמוך:  אבל אחר העיון וההשקפה הנכונה כראה ר  לע"ד שלא צדקו דברי האומר שצריך  התרת חכם ואע"פ שמדברי הרשב"א הכי משמע  בהדיא הנה גדולי הפוסקים עומדים כנגדו ותר"ן  בפ' המדיר אחר שכתב דבריו הקשה עליהן והר]  עצמו כתב שם כדעת הסובר דמחילה מהניא אפי'  במידי דהוהביטול מעשה והנה ז"ל שם ואם תאמר  והיכי מני מחיל לתנאיה בשלמא במתנה ואומר  ע"מ שתתנו ליק ק זון מצי מחיל דה"ל כאילו א"ל  הרני כאילו התקבלתי וכאילו מתקיים התאאי דמי  אבל הכא כי מחיל מאי הוה ואם היו עליה נדרים  נתבטלו הק הקדושין מיד י"ל כיון שלהגאתו התנה  אין דעתו שיתבטל הקדושין מיד אלא הדבר תלוי  עד שידע בגדרים או עד שיראה במומין וכל שלא  הקפיד בהם מקודשת כדאמר' גבי מומין ראם  ונתפיים הוא ומיהו אם הקפיד בהן אינה מקודשת  ואפילו שחזר אח"כ ומחל וא"ת והתנן בפרק האיש  מקדש ע"מ שאני עני ונמנאעשיר עשיר עשיר ונמנת  עני כהן ונמצא לו בכולן אע"פ פ שאמרה בלבי היה  להתקדש לו אע"פ כן אינה מקודשת ואם איתא  דיכולה היא למחל בתנאי שאינו של ממון אמאי  אינה מקודשת וכו' והוא ז"ל תירץ דזו מפני שאמרה  דבלבה היה להתקדש לו הורע כחה ואינה יכולה  למחול ולומ' הרי אתה לי כאלו הוית עשיר  שהקדושין היו חלויום משעה ראשונה עד שתראה  אם הקפיד אם לא אבל זו שמשעה ראשונה לא  קח א8 גנה היתה היתה מקפדת ואעפ"כ התנית כיון דדברים שבלב  אינם דברים נתבטלו קדושין לאתר שצא להנאתה  התנית אלא תנאוגרידא הוה ובטלו הקדושין מיד  אבל במתנה להנאתו יכול הוא שיאמר הרי את עלי  כאילו און עליך נדרים ואע"ג דאמרינן לגבי גט  הדיזה גיטך ע"מ שתתן לי מאתים זוז וחזר ואמר  לה מחולים לך אינה מגורשת עד שתתן התם הוא  משום דלצעורא קמכוין והא לא נעדא אבל הכא  אעא מני מחל: אאאא  ובן דעת הראב"ד והיינו טעמא משום דבכל  תנאי שאינו מתכוין להנאתו אלא לצער  את חבירו בדוקא מתנה אותו אבל תנאי שהוא  להנאתו אין דעתו שיתקיים אלא אם הוא מקפיד  אבל כל שאינו מקפיד שיהא המעשה קיים עכ"ל:  ובנ"ד נמי ה"ה דשייך מחילה שהרי לא בב.  השביעו כדי שילמדהו אומנו' אלא  מפני הנאתו של משביע עצמו וזה שהיה שמעון  אדם לאמן שאי אפשר לו ללמד את בנו האומר ת  מפני טרד תווכיון שנתפייס ראובן מן הטעם שנתן  לו שמעון אין נריך התרה על שבועתו מן הטעם  שכתבנו דכל תנאי שאדם מתנה להנאתו אין דעתו  שיתקיים בדוקא א אם הוא מקפיד והכא הא ראובן  אינו מקפיד אם כן אין שמעון צריך התרתחכם:  אבל עדיין י"ל שבנ"ד אפילו החולקים על  הרשב"א מודו שלא הותרה השבועה  וזה דע"כ לא אמרי דאף בענין ביטול מעשה שייך  מחילה אלא כשהוא מפאת רצון עצמו נתרנה ואינו  מקפיד ונמצא שכבר נשלם רצונו אבל הכא ראובן  לא נתרצה מפאת רנון עצמו אלא בע"כ מפני  הטעם שנתן לו שמעון שאין לאל ידו ללמד את בנו  כהוגן מפני טרדתו אבל אה"נ ל דניחא ליה לראובן  ששמעון מלמד את בנו השנה הנשארת משלש שנים  א כן לא נמצאזה שנשלם רצונו:
הא ודי ליתא שאין אומרים בע"כ אלא למי  שנלחץ עד שמכר אועד שנת וכיוצא  באלו הדברים מה שאין כן זה שלא נלחץ עד  שפטרו מן השבועה בתוך זמנו אלא ע"י שאמר  לו שאין לא ידו ללמדו ועל זה נתפייס ונתרצה  ואין זה בע"כ אלא לרצונו הגמור ועם היות זה  דברברור אצלי לא אחדל מלעשות לי סמך שישבו בו  אמשעמה שמצאתי לא' מן האחרונים הלא הוא ב  בעל ספר תרומת הדשן בסי' שי"א מספר  תשובותיו ששאלו ממנו על דבר ראובן ושמעון  שהיו מתקוטטין יחד לפני הקהל אמר ראובן  לשמעון אני נותן מס מממוני יותר שאתה נותן  מממוניך לפי הערך וכן אנו נותן יותר מלוי לפי  הערך והנני אני נותן נגדכם תקיעת כף ובקנם  מאה זהובים לצדקה שהחליף עמכם ואתן כל אשר  לי מקרקעי ומטלטלי כסף ושוה כסף עבור כ'  אשר לכם ג"ככל נכסים ושוה כסף והשיב שמעו  אני מרוצה וקרא ללוי ואמר ללוי עשה כמוני וכן  תקעו כף ראובן עם שמעון ולוי וגם קבלו עליהם  קנס לנדקה מ"ב הנדדים לקיים עליהם החילוף  והתמורה וכמו לאחר יום או יומים ביקש ראובן  לאזור כי נתחרט והפניר על ידי רעים ואהובים  משמעון ולוי שיתרצו גם הה לחזור ונתפייס  שמעון אבל לוו לא רצה להתפייס ונותן טעמים  ואמתלות לדבריו מפני מה אין רנונו להתפייס  ולחזור השיב ראובן אחר שנתרצה לי שמעון לחזור  מעתה איני מקושר ללוי כלום שהרי לא קיימתי  להחליף דק עם שניהם ושמעון כבר חזר וכו' גס  גבאי צדקה תובעין את כולם מחמת קנס שקבלו  עליהם לנדקה ואף אם יתפייסו כולם ומחלו זה לזה  עלהחילוף מכל מקום לא יוצאין ידי חובת נדרם:
ולהשיב לזה הביא הוא ז"ל תשובה אחרת  מגדול א' מן מהראשונים ששטו  ממנו על דבר איש ואשה שקבלו עליהם חרם  לעשות גרושין והעמידו קנסות להקדש על ככה  ונתפייסו אח"כ להיות ביחד ותובעין הקהל  הקנסות השיב דפטורים משום דלא העמידו  הקנסות אלא משום דלא יעכבו זה את זה וכיון שאין  אחד תובע את חבירו מה לקהל עליהם שהרי  נתקיימו דבריהם וראיה ממתני' פ' ה' דנדרים  קונם שאתה נהנה לי אם איאתה נותן לבני כור  חטים וכו' ע"כ דבר הרב המשיב ופירש בעל  הספר הנזכר ראיתו ואמר דהך מתניתין מייתי  לה בפ' מי שאחזו וכו' וסיום המשנה רבי מאיר  אוסר וחכ"א יכול זה להתיר נדרו שלא על פי  חכם שיאמר הרני כאלו התקבלתי ופריך התם  מהך מתניתא דדברי חכמים אמילתא דגייטן ודחי  דלגבי גיטין לצערא קמכיון ולכך צריך להתקיים  התנאי אבל בכל מילי דמכוין בתנאי להחויח  הואיל הואיל ונתפייס הרי הוא כאלו נתקיים לו התנאי ממש דמחילה כקבלה היא והוסיף עוד זה הרב ואמר דדוקא הכי איבעי לן לפרש לדעת הרב האחד אבל אי הוה אמרינן דטעמא הוא משום דאי בעי מקבל הוא ממנו כור חטים וחוזר ונתנו לו וכיון דמני למעבד הרי הפוכי מטרתא למה היא בנדון ההוא דגרושין ליכא ראיה דאם היה כהן ליכא למימר איבעי יעשו גרושין ואח"כ יחזרו וינשאו דכהן אסור בגרושה אלא הטעם הוא משום דכל תנאים כהאי גוונא אין הכוונה רק שלא יעכב אישות חבירו נגד רצונם אבל כשנעשה רצונם או שהתנאים הם לצורכו ולטובתו נתבטל התנאי עכ"ד ומהם לדין ההוא הפרטי ששאלו ממנו ואמר דטענת ראובן דטעין הואיל ונתפייס שמעון לא מחייב ללוי מידי כיון דמתחילה לא קיבל להחליף רק עם שניהם טענתיה טענה בהך סברא כיון דאמרינן דמתחילה לא קיימו עליהם רק שלא יעכב אחד את חבירו שלא מרצונו אבל כשיתרצה למחול בטל הקיום א"כ כשנתרצה שמעון נתבטל הקיום כנגדו ותו נתבטל גם נגד לוי שהרי לא קיים עליו להחליף רק עם שניהם וכו':
הרי לך בהדיא דהתם נתרצה שמעון על ידי רעים ואהובים ואפילו הכי כתב דטענת ראובן טענה היא בהך סברא ואם איתא דאין זה לרצונו אדרבא מסתברא דלא מבעיא כחו דלוי דלא פקע אלא אפילו כח דשמעון גופיה לא פקע דכיון שהוזקק ראובן להרבות עליו רעים לפייסו שיחזור בו לא נשלם רצונו אלא ודאי כדאמרן וכיון שכן הכא בנ"ד כשנתפייס ראובן הנה שמעון פטור משבועתו שהרי מתחילה לא השביעו רק כדי שלא יוכל שמעון לפטור את עצמו מללמד  את בנו אומנות שלא מרצונו אבל כשיתרצה ראובן המשביעו למחול מהטעם שנתן שמעון שאי אפשר לו ללמד את בנו אומנותו מפני טרדתו השנה הנשארת הוי כאלו נתקיימה השבועה א"כ מיד כשנתרצה ראובן נתבטלה השבועה:
באופן דבנ"ד מחילח ראובן מחילה היא ואינו צריך התרת חכם ואפילו להרשב"א אף שהוא מידי דביטול מעשה דעד כאן לא קאמר הרשב"א דלא מהני ביה מחילה אלא כשאינו תולה הדבר ברשות חבירו אבל כשתולה הדבר ברשות חבירו בידו להתירו שהרי הובא בבי' י"ד קכ"ח דף ר"י ע"ב תשובה להרשב"א שנשאל על מי שנשבע לחמיו שלא יוציא בתו מטולטולא שלא ברשותו והשיב מסתברא שאם נתן לו חמיו רשות בכתב ידו שיוציא בתו לכשירצה הרי זה מותר ופטור משבועתו כל שהוא מכיר חותם יד חמיו דנתינת רשות אינה צריכה פה אל פה עכ"ל:
ומהר"אש בסי' רכ"ח כתב שיש להקשות על התשובה הזאת קושיא עצומה והיא שהיאך התיר פה הרשב"א שלא על פי חכם והרי סברתו היא דדוקא בקיום מעשה שייך למימר הרני כאילו התקבלתי אבל בביטול מעשה לא שייך למימר הכי וכמו שכתב הר"ן ז"ל א"כ הרי שבועה שלא יוציא את בתו היא בביטול מעשה וא"כ היאך יכול להתירה מדעתו בלתי התרת חכם ואפילו שיאמר התקבלתי כיון דהוי ביטול מעשה ותירץ הוא ז"ל דס"ל להרשב"א ז"ל דאפילו בביטול מעשה כיון שתולה הדבר ברשות חבירו הנה חבירו יכול להתירו בלתי התרת חכם כשיאמר התקבלתי ובנ"ד ששמעון נשבע לראובן להנאתו ולתועלתו אומדנא דדעתא יש. והוי כאלו פירש שלא יעבור על שבועתו בלתי רשות חבירו וכיון שהרשהו ראובן למחול לו השנה הנשארת לשמעון מן הטעם שנתן לו שאי אפשר לו ללמד את בנו מפני טרדתו הותרה השבועה:
ויש לנו ראיה על זה ממשה רבינו דכתיב ביה ויואל וכו' שהוא לשון אלה נשבע לו שלא יזוז ממדין כי אם ברשותו ואחר כך כתיב וישב אל חתנו ליטול רשות שהרי נשבע לו משמע דבנטילת רשות סגי וכדכתיבנא:
קנצי למילין דמכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא דעתי נוטה דשבועה זו אינה צריכא התרת חכם מעיקר הדין כיון שנתפייס ראובן בטענת שמעון שאי אפשר ללמד את בנו אומנותו מפני טרדתו השנה הנשארת והויא מחילה אם לא ששמעון רוצה להחמיר על עצמו תע"ב:
זהו מה שאמר לבי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה השם יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
נשלם ונגמר בחדש אייר שנת התקסו לפ"ק
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט