שאלה מי שהיה לו כיס של תפילין מרוקם בזהב שבלה והכניסו עם כיסים אחרים של חול בכור לשרפם כמעשה הצורפי' להוציא הזהב מה דינו בדמיהן מי אמרינן כיון שעירבן יחד נתבטל קדושתו ויכול לקנות בדמיהן דברים של חול א"ד הכל קודש ואין יכול לקנות בכל דמיהן אלא לתשמיש של קדושה: או נאמר משערין הזהב שיצא מהאי כיס של תפילין וזה לחוד לקודש יהיה וכל הנשאר חול: גם אם לכתחילה יכולים לשרוף כיס של תפילין להוציא הזהב ולקנות בדמיו כיס אחר לקדושה עצמה אי אמרינן הא דתניא תשמישי קדושה נגנזין א"נ כדאמר מר זוטרא מטפחות ספרים שבלו עושין אותן תכריכין למ' מ' וזו היא גניזתן גניזה דוקא ולא שריפה א"ד לא שנא ואת"ל לא שנא עדיין מבעיא לן אם יכולים גם לפדות אותו כיס להוציאו לחולין מי אמרינן כי היכי דברימוני כסף וזהב של ס"ת יכולין בעליהם למוכרם והלוקח יכול לעשות מהם כל מה שירצה ובלבד שיקנו בדמיהן ס"ת או חומש כמו כן כיס זה יהיה דינו כך ולא שנא א"ד שנא ושנא כל זה נשאל בבית מדרשו של אב"י והבנים נתחבטו בדבר זה אומר בכה וזה אומר בכה ע"כ אתה אחי שמואל אחד המיוחד שבעדר הודיעני נא סברתך להיכן הדין נוטה ועל הכל יבוא דברך הטוב וכיבדנוך ושכ"מה:
תשובה שלמך ישג' ארי שבחבורה פני משה כפני חמה נר לרגלי דבריך ולי מה יקרו אמריך ששאלת' ג' ספיקי הספק הא אם נתבטל האי כיס שנתערב והכל חול א"ד הכל קודש או משערים וכו' והב' אם לכתחילה יכולים לשרוף כיס של תפילין וכו' לקנות כיס אחר לקדושה עצמה וכו' והג' אם יכולים גם לפדות אותו כיס להוציאו לחולין וכו' דע לך אחי דאליבא דהר אש והנמשכים אחריו שהם רבים ז"ל ליכא ספיקא כלל ודבר ברור שאלת' דסבירא ליהו דכל תשמישי קדושה דיחיד יכול לעשות מהם כל רצונו ואף ס"ת יכול למוכרו ולקנות בדמיו כל מה שירצה ולית ביה אלא דלא חזי סימן ברכה ולידידהו יכול למכור כיס דנ"ד ולהוציאו לחולין ולקנות בדמיו אפי מידי דחול וכ"ש לקנות בדמיו כיס לקדושה עצמה או אם נתערב שבודאי נתבטל דמסתמא כיס דנ"ד תשמיש קדושה דיחיד הוא וא כ אין לנו שאלה כי אם לדעת הרמב"ם והנמשכים אחריו ולדעת מהרי"ק בש"ע שלא פסק הדין שכתב יש אוסרין ויש מתירין ולדעתם אדבר בו ואם כיס דנ"ד הוא דרבים דהיינו של ב"ה אדבר בו לדעת הכל ולקמן אשיג סברת כל א וא' בע"ה ומוצא הדין אבל לכאורה אדבר על הביטול תחילה דהנראה כפום ריהטא הוא דבטיל דהא קיימא לן מדאוריית' חד בתרי בטיל כדכתיב אחרי רבים להטות וכדאיתא בפ' הנזקין ד' נ"ד דהא דאמרינן דכל מידי דחשיב לא בטיל כגון ברי' וחה"ל וכן בעלי חיים אינן אלא מדרבנן וכן מבואר בדברי הר"ן ז"ל בפ' ג"ה דהא דברי' לא בטלה דרבנן היא וכן כת' הר"אש ז"ל שם דמדאוריית' לא שנא דבר חשוב ולא שנא שאינו חשוב חד בתרי בטיל וכן כת' הרשב"א בת"ה ד' ק"ד ובתשובה סי' רע"א וסי' רפ"ה דשעורי ק' ור' ודבר שבמנין ואה"ל וברי' דרבנן הם וכך מבוא' בדברי הרמב"ם בפ' י"ו מה' א' שכו איסורין האילו מדבריהם וכמו שהאריך הרב פ"ח ז"ל בי"ד סי ק' וקב' ולכאור' נראה דוקא במידי דעיקרו אסיר מדאוריית' החמירו ביה רבנן אבל כיס דנ"ד  דתשמישי קדושה מדרבנן בעלמא הוא איכא למימר דבטיל ואע"פ שפירש רשי ז"ל בפ' ב"ה על תשמישי קדושה מעלין בקודש דכתיב ויקם משה את המשכן בצלאל עשה ומשה שהיה גדול ממנו הקימו ולא מורידין דכתיב את מחתות החטאים האלה בנפשותם ועשו אותם רקועי פתים ציפוי למזבח פי הקריבום לפני ה' ויקדשו וגו' כיון שהוקדשו הוקדשו כל זה אסמכתא בעלמא הוא ואף אם נאמר דלאו אסמכת' הוא הא אשכחן בפ' ו' דמעילא בפרוטה של קודש דשייך בה ביטול וה"ה לנ"ד:
דתנן פרוטה של קודש שנפלה לתוך הכיס או שאמר פרוטה בכיס זה הקדש כיון שהוציא את הראשונה מעל דברי ר"ע וחכמים אומרי' לא מעל עד שיוציא אח כל הכיס וכו':
וכתבו רבותינו בע"ה ז"ל בד"ה פרוטה של הקדש שנפלה לתוך הכיס וכו' כיון שהוציא את הא' מעל דבריר ע' ואע"ג דספיקא הוא אם נהנה בשל הקדש ר' ע' לטעמיה דמחייב על ספק מעילות אשם תלוי בכריתות ד' כ"כ ותימא וליבטיל האי פרוטה של הקדש שנפלה ברובא וכו' ונ"ל דליכא אלא חד בכיס דליכא ביטול א"נ מטבע חשיב ולא בטיל ע"כ הרי לך בהדיא דטעמא דלא בטלה האי פרוטה לפי שלא היה בכיס כ"א אחת לפי זה בנ"ד דאיכא כיסים טובה בטיל ואף לטעמא דמטבע חשוב ולא בטיל נמי אפשר לומר דבנ"ד דמיירי בכיס שבלה דלא חשיב כולי האי כמו מטבע דבטיל הוא וראיה נמי מתרומה דקרייה רחמנא קודש דכתיב וכל זר לא יאכל קדש וכתיב נמי ואיש כי יאכל קדש בשגגה וגו' וקיימא לן דבטילה בקא' ואין צריך להרים אלא מפני גזל השבט וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ' טו' מה' מ"א שכתב ולמה צריך להרים התרומה ולא ירים ערלה וכלאי הכרם שהתרומה ממון כהנים היא לפיכך כל תרומה שאין הכהנים מקפידין עליהא כגון תרומת הכליסין והחרובין ושעורים שבאדום אינו צריך להרים א"כ בנ"ד בכיס זה של תשמישי קדושה דדידיה הוא בטיל ואינו צריך להרים זהו הנראה לע"ד לכאורא:
ברם כד דייקינן שפיר לא מצינא למימר הכי דלא יהיה האי כיס דתשמישי קדושה אלא איסורא דרבנן אפ"ה כיון דדבר שיש לו מתירין הוא על ידי פדיון לא בטיל ומשערין כמה שוה ויקנה בו קדושה מעליא והשאר חולין דהקדש אשכיחן דאקרי דש"למ דתניא בפ' הנודר מן הירק ד' נ"ח כל דבר שיש לו מתירין כגון טבל ומעשר שני והקדש וחדש לא נתנו בהן חכמים שיעור וכל דבר שאין לו מתירין כגון תרומה ותרומת מעשר וחלה וערל' וכלאי הכרם נתנו בהם חכמים שיעור וכו' ופי' רשי ז"ל הטבל ישל"מ ומתקינו וניתר ומעשר והקדש יש להם מתירין על ידי פדייה וחדש עומר מתירו להכי אפי' באלף לא בטלי דהא אפשר ליהו בתקנתא אבל אינך נתנו בהם חכמים שיעור התרומה בטלה בק' וערלה בר' ע"כ:
ולא תימא דוקא בהני דהא אף במידי דרבנן נמי אשכיחן הכי כגון מוקצה ונולד וכדאיתא במסכת ביצה ביצה שנולדה ביום טוב בש"א תאכל וב"הא לא תאכל ובעו בגמרא במאי עסקינן וכו' ואוקמה רבה בתרנגולת העומדת לאכילה וביום טוב אחר השבת עסיקינן ומשום הכנה וקסבר רבה כל ביצה דמתילדא האידנא מאיתמול גמר לה וכו ופריך אלא מעתה יום טוב בעלמא תשתרי גזרה משום יום טוב אחר השבת וכו' ואפי' לטלטלה אסור דתניא א' ביצה שנולדה בשבת וא' ביצה שנולדה ביום טוב אין מטלטלין אותה לא לכסות בה את הכלי ולא לסמוך בה כרעי המטה אבל כופה עליה את הכלי בשביל שלא תשבר וספקא אסורא ואם נתערבה באלף כולן אסורות בשלמא לרבה דאמר משום הכנה שפיר הוי ספיקא דאורייתא ולחומרא אלא וכו' ואוקמה רב אשי לעולם ספק יום טוב ספק חול והוי ליה דבר שיש לו מתירין וכל דבר שי"למ אפי' בדרבנן לא בטיל ופריך ולר' אשי דאמר כל דשי"למ אפי' באלף לא בטיל ואפי' במידי דרבנן אמאי עצים שנשרו מן הדקל לתוך התנור ביום טוב אמאי מרבה עליהן עצים מוכנים ומסיקן ותריץ ה"מ היכא דאיתיה לאסורא בעיניה הכא מקלא קלי אסורא ופסקו כל הפוסקים רוב בנין ורב מנין כהאי סוגיא וא"ת הא אמרי' במסכת מנחות ד' סח' רב פפא ורב הונ' בריה דרב יהושע אכלי חדש באורתא דשיתסר נגהי שבסר וקסברי חדש בחוצה לארץ דרבנן ולספיקא לא חיישינן והשתא הא הוי דשי"למ דהא למחר יהיה מותר וא"כ הוה ליהו לאסור כמו בביצה קושיא זו כבר תריץ המורדכי ז"ל פ"ק דביצה דשאני התם דמיירי בספק קיבועא דירחא ואנן בקיאינן בקיבועא דירחא ועל כן מקילינן וממה שנ' הרכ"מ על דברי הרמב"ם תמצא תירוץ למה תרומה הויה דשי"למ והלא מתשיל עלה:
דבפרק טו' מ"א אחר שדב' בכל איסורין שבטלים כל א' בשיעורו כת' חמץ בפסח אע"פ שהוא מאיסורי תורה אינו בכללות אלו לפי שאין התערובת אסורה לעולם שהרי לאחר הפסח תהיה כל התערובת מותרת כמו שבארנו לפיכך אוסר בכל שהוא בין במינו ובין שלא במינו וה"ה לתבואה חדשה שנתערבה בישנה מלפני העומר אוסרת בכ"ש שהרי יש ל"מ שלאחר העומר יותר הכל וכן כל דבר שי"למ אפי' היה איסורו מדבריהם כגון איסור מוקצה ונולד ביום טוב לא נתנו בו חכמים שיעור אלא אפי' א' בכמה אלפים אינו בטל שהרי יש דרך שיותר בה כגון הקדש ומ"ש וכיוצא בהן אבל הערלה וכלאי הכרם וחלב ודם וכיוצא בהן וכל תרומות נתנו חכמים בהן שיעור שאין בהן דרך התר לכל אדם ע"כ:
וכתב הכ"מ ומ"ש וכן כל דבר שי"למ ואפי' היה איסורו מדבריהם במסכת ביצה הוא ומ"ש אבל הערלה וכלאי הכרם נראה שכ' כן משם דאיכא לאקשויי כיון דאפי' באיסורים דרבנן מפני שי"למ אמרו שאסרו בכ"ש ק"ו שהיה ראוי לאסור בערלה וכלאי הכרם שהם איסורי הנאה וכן בחלב ודם שחייבים עליהם כרת וניחא לי משום דיהוי דבר שאין לו מתירין אע"פ דחמירי לא ראו חכמים שיאסרו בכ"ש ונתנו חכמים שיעור וכן תרומות נראה שכ' כן משום דאיכא לאקשויי דהוו כדבר שיל"מ כיון שמותרים לכהנים ואפי' הכי נתנו בהם שיעור וניחא ליה דלא מקרי דב' שיל"מ אלא כשיש ל"מ לכל אדם אפשר עוד לומר שכ' כן משום דאיכא לאקשויי הרי תרומה יש לה מתירין דאי בעי מתשיל עלה וניחא ליה ולא מקרי דבר שי"למ אלא בדבר שיש לו דרך התיר לכל אדם מה שאין כן בתרומה שאין לה דרך התיר אלא כשקר' מקרה שרצה להשאל עליה וזה פירוש מ"ש לכל אדם כלומר שמאחר שאין כל האנשים נשאלים עליה לא הוי דבר שי"למ ע"כ:
הרי בהדיא דכל מידי שבידו לתקנו מקרי דשי"למ ולא בטיל אפי' במדי דרבנן ובנ"ד יש בידו לתקנו דהיינו לשער כמה היה שוה ולחללו על אחר וכמו שכ' הרשב"א ז"ל והוב' בש"ע י"ד סי קב דלא מקרי דשי"למ אלא כשהמתיר עתיד לבוא עכ"פ או אם המתיר בידו לעשותו בלי הפסד וא"ת כפי זה איך נתרץ דברי רבותי' בע"ה שכתבו דטעמא דלא בטלה הפרוטה לפי שלא היה בכיס זה כ"א חדא הא אי הוה ביה יותר מ"א היית' בטילה דע שלא תרצו זה התירוץ נ"א לענין קורבן דמן התורה אי הוה בכיס זה יותר מא' לא מייתי עליה קורבן דכיון דמן התורה בטילה ברובא אי מייתי עליה קורבן הוי חולין בעזרה אבל להיות התיר להשתמש בכל מה שבכיס ודאי שאסור הוא מדרבנן וצריך לחללה ואח"כ ישתמש וזה הפירוש מוכרח הוא:
וראיה לפי זה מדברי הרמב"ם שכ' בפ' ו' דמעילא השוליח פרוטה ביד שלוחו לקנות לו בה חפץ ונזכר בע"ה שהיא של קדש קודם שתגיע ליד חנווני השליח מעל ובע' ה' כבר נזכר ואין המזיד חייב בקרבן מעילא כמו שבארנו נזכר אף השליח וידע שהיא הקדש קודם שתגיע לחנווני שניהם פטורים מקרבן מעילא והחנוני חייב כשיוציא אותה פרוטה שנתערבה במעותיו שהרי הוא שוגג הודיעו ונתפס המקח להקדש וכיצד יעשה כדי להציל החנווני זן החטא עד שיהיה מותר להשתמש בכל המעות לחנווני שפרוטה שנתנו לו הקדש שלשתן פטורין נוטל פרוטה של חולין או הכלי כל שהוא ואומר פרוטה של הקדש בכ"מ שהיא מחוללת על זה ותעשה אותה פרוטה או הכלי הקדש ויותר החנווני להשתמש בכל המעות וכן פרוטה של הקדש שנתערבה בכל הכיס או שא' פרוטה בכיס זה הקדש מחלל אותה ואח"כ ישתמש בכיס ואם הוציא ולא חלל ל"מ עד שיוציא את כל הכיס וכו' וכ' הכ"מ ולבטיל האי פרוטה ברובא ויש לומר דדבר שי"למ הוא א"נ מטבע חשיב ולא בטיל וכו':
והר"בע פ"ח בי"ד סי' ק' תמה על דברי הכסף משנה והוכיח מכמה סוגיות נגד דבריו שכל שני הטעמים בין דשי"למ ובין מידי דחשוב דלא בטיל אינן אלא מדרבנן דמן התור' חד בתרי בטיל וגם תרוץ שני של תוספות כ' שהוא דחוי מעיקרו דהא דאמרי' כל מידי דחשיב לא בטיל דרבנן הוא וא"כ אין לנו בתרוץ קושיא זו אלא תירוץ ראשון של תוספות וכ' ומיהו מלשון הרמב"ם שכ' שנתערבה בכל הכיס וכו מוכח דאיכא טפי מחדא וא"כ קשה דאיך סיים שאם הוציא כל הכיס מעל והלא מן התורה נתבטלה וצ"ל לדע' הר' דמתני' מיירי כשאותה פרוטה של הקדש היא נכרת בין אותם פרוטות של חולין שנתערבו עמה ולא שייך ביטול לאיסור הניכר וידוע אלא דאיהו לא קידע לה שהיא של הקדש ומשו' הכי אין לה ביטול ואם הוציאה ודאי מעל ע"כ הרי לך בהדי' דאף כשנתערב' עם כיס מלא וידעו שלשתן דליכא קורבן עכ"ז צריך לחלל הפרוטה תחילה ואח"כ יותר החנווני להשתמש בכל הכיס ה"ה בנ"ד כיון שיש בידו לתקן דהיינו לשער כמה היה שוה האי כיס מרוקם ולחללו יתקן ואז יותר לו להשתמש בכל הזהב דכיון דהוי דבר שיש לו מתירין לא בטיל דמה לי איסור דרבנן ומה לי תשמישי קדושה שגם הם אסורים ליהנות בהם מדרבנן דהיינו שלא ישתמש בהם לצרכו וכשם שאפי' בספק איסור דרבנן כגון ביצה דהוי דשי"למ אם נתערבה אפי' באלף לא בטלה הכי נמי בנ"ד זהו הנ' לע"ד לענין הביטול:
ולענין הספק השני שנסתפק הח"ה אם לכתחילה יכולים לשרוף כיס של תפילין ולקנות בדמיו כיס אחר לקדושה עצמה וכו' ואם יכולים לפדות אותו כיס להוציאו לחולין אשיג לפניך סוגיית הגמרא וגרסת הפוסקים בה:
תנן בפ' בני העיר בני העיר שמכרו ב"ה לוקחין בדמיו תיבה וכו' אבל אם מכרו תורה לא יקחו בדמיו ספרים וכו' וכן במותריהם ובגמרא ב"ה לוקחין תיבה א"ר שמואל בר נחמני אר"י ל"ש אלא ב"ה של כפרים אבל ב"ה של כרבים כיון דמעלמא אתו לה לא מצו מזבני לה דהוה ליה דרבים א' רב אשי האי כנישתא דמת' מחסיא אע"ג דמעלמא אתו לה כיון דאדעתא דידי קאתו אי בעינא מצינא לזבונה ע"כ והרב"י האריך בטעמים יש מפרשים דטעמא הוא משום שהיה ב"ה ז של כפרים תחילה וכשבא רב אשי לשם באו מכל המקומות לשם ולכך היה יכול למוכרו ויש מפרשים דוקא רב אשי משום דמימות ר' ועד רב אשי לא מצינו תורה וגדולה במקום אחד ולכך אפי' מן הסתם כל העולם היו סומכין עליו אבל איניש אחרינא אם סמכו עליו בפירוש כשבנו ב"ה אפילו לשל כרבים מהני:
אמר רבא לש אלא שלא מכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אבל אם מכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אפי' למשתי ביה שיכרא ש"ד עכ"לה ודע שה' כ"מ כת' שגרסת הרמב"ם בדברי רבא היית' למשתי ביה שיברא ולאשטח ביה פירי כן נמי הובאה בפי' הר"ן על הריף וכ"נ כתב הריב"ש ז"ל שגרסת הריף והרמב"ם היית' ולמשטח ביה פירי כאשר אכתוב דבריו:
רבינא הוה ליה ההוא תילא דבי כניסתא אתא לקמיה דרב אשי א"ל מהו למזרעה א"ל זיל זבנה מז' טובי העיר וזרעה:
אמר רבא האי בי כנישתא חלופה וזבונה שרי אגורה ומשכנה אסיר מ"ט בקדושתה קאי לבני נמי חלופינהו וזבונינהו שרי אוזופינהו אסיר וה"מ בעתיקתא אבל בחדתא לית לן בה וכו' מתנה פליגי בה רב אחא ורבינא חד אסר וחד שרי מאן דאסר בהי תפקע קדושתה ומאן דשרי אי לאו דהוה ליה הנאה מיניה לא הוה יהיב ליה הדר הוה ליה מתנה כזביני וכו':
וכן במותריהן: אמר רבא ל"ש אלא שמכרו והותירו אבל גבו והותירו מותר איתביה אביי בד"א שלא התנו אבל התנו אפי' לדוכסוסיא מותר ה"ד אלימא שמכרו והותירו כי התנו מאי הוי אלא שגבו והותירו וטעמא שהתנו הא לא התנו לא לעולם שמכרו והותירו דהכי קאמר בד"א שלא התנו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר חבל התנו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אפי' לדוכסוסיא נמי מותר ע"כ:
ופירש רשי ל"ש דאין מורידין דמים מקדושתן ואף ב"ה בחשיבותו עומד ביד לוקח דומיא דספרים לוקחין בהן ס"ת והלה מנהיג ספרים בהוייתן אלא שלא מכרו הטובים ברשות העם אבל מכרו וכו' פקעה הקדושה מן החפץ ומן הדמים ומותר לעשות בהם כל רצונם והיינו דבעא מיניה רבינא מרב אשי על תילא דבי כנישתא מהו למזרעה אלמא במכר כל דהו הבית והמעות בקדושתייהו קיימי: ואפי' למשתי ביה שיכרא לקנות בדמים ולעשות שכר לשתות ע"כ:
ובמימרא שנייה דרבא פי' חלופה וזבונה שרי וחלה קדושתו על החלוף או על הדמים והוא יצא מן הקדושה להשתמש וכו' ודבריו ז"ל תמוהים בעני שהרי פי' לעיל דבשלא מכרו ז' טובי העיר וכו אין מורידין דמים מקדושתן ואף ב"ה בחשיבות עומד ביד לוקח דומיא דספרים לוקחין בהם ס"ת והלה מנהיג ספרים בהוייתן וכשמכרו הז' טובי העיר וכו' אז פרחה הקדושה מן החפץ ומן הדמים והכא בחלופה וזבונה היכי עסקינן אי במכרו הטובים עמהם אמאי לא פרחה הקדושה מן הכל ואי עסקינן שלא מכרו הטובים עמהם אמאי יצא ב"ה מן הקדושה להשתמש בו הלוקח וצ"ע:
ובמה שפיר' רשי ז"ל דבשמכרו הטובים עמהם פרחה הקדושה מן החפץ ומן הדמים גם רבותינו בע"ה סבירה ליהו הכי שכתבו בד"ה אבל התנו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר וכו' קשה דכין שהתנו וכו' מה לי מכרו והותירו ואמאי נקטיה והא אפילו בכל הדמים יכולים הם לעשות מה שירצו כדאמר לעיל אפי' למשתי ביה שיכרא ופי' רש"י לקנות מן הדמים שכר לשתות דנקט והותירו לאשמועינן דאף במותר בעי תנאי דסלקה דעתך אמי' דאם קנו מן הדמים דבר קדושה והותירו דמותר לעשות מן המותר כל מה שירצו ואפי' בלא תנאי קמ"ל דלא וזה התירו' דחוק הוא דלא ס"ד למימר דכשמכרו והותירו והיה המותר מותר להשתמש בו בלא תנאי דהא כבו תנן במתני' וכן במותריהן דהיינו אע"פ שקנו קדושה מעולא מן העיקר לא די בזה שגם המותר קודש הוא ויותר היה להם לומר דברייתא אתיא לדיוקא לאשמועינן דרבא דלגבו והותירו לא צרך תנאי דאי ממתני' הוה אמי הוא הדין לגבו והותירו דסיפא דמתני' סבירה ליה להרמב"ם ז"ל דלא אתיא לדיוק' כמו שכ' הכ"מ אבל השתה דתנא נמי בברייתא תרי זמני למה לי ש"מ לדיוק' את' ולאשמועינן דרבא:
והרא"ש בהאי מילתא אזיל בשטת רש"י שכ' וז"ל אמר רבא ל"ש אלא שלא מכרו כו' בב"ה של כפרים איירי אבל של כרבים לא מהני מידי טובי העיר ואכל הני דמתני קאי הילכך יחיד שמכר ש"ת שנו יכול להשתמש בדמיו כי לדעתו הוא מוכרו ודינו כמו שמכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר ואפי' למשתי ביה שיכרא ופי' רש"י בדמים והדין עמו משום דבהכי איירי מתני' כדקתני לוקחין בדמיו ומיהו ה"ה בב"ה יכול הלוקח לעשות בה כל צורכו אפי' הארבעה דברים שאסרו חכמים דכולה מתני איירי בשלא מכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר וכן ההיא חילא דבי כנישת' רצה לקנות לזורעו וא"ל רב אשי שלא יאכל לזרוע בו אם לא יקנה אותה מטובי העיר אבל אחר שיקנה אותו יכול לזורעו וזריעא תשמיש של גנאי וכו' ע"כ:
והטור ז"ל נמי אזיל בשיטת אביו שהשיג על דברי הרמב"ם שכ' והא דב"ה נמכר ק"מ של כפרים שאין באין שם אנשים ומקומות אחרים שלא נעשית אלא לבני הכפר לבדם אבל של כרכים שבאין שם אנשים ממקומות אחרים אפי בנו אותה משלהם אינה נמכרת אא"כ תלו אותה בדעת היחיד אז יעשה בה היחיד מה שירצה וכו' וכשמוכרין אנשי הכפר ב"ה שלהם יכולים למוכרה ממכר עולם והלוקח יעשה בה מה שירצה חוץ מד דברים והא דאמרינן שהמעות נשארין בקדושת ואין הלוקח יכול לעשות בו אלו הד' דברים ה"מ בשלא מכרו ז טובים וכו' ע"כ ובדבר זה הוא כדעת הרמב"ם דכשבני הכפר לבד מכרו הדמים לבד קודש ובב"ה יכול הלוקח להשתמש בו לצורכו חוץ מד' דברים ובזה הוא דלא כרשי אבל כשמכרו גם הטובים הוא כרשי וחולק על הרמב"ם שאם מכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר אז הכל חולין בין הדמים ובין ב"ה שיכול הלוקח לעשות גם הד' דברים ולהרמב"ם הב"ה חולין כוותיה אבל הקדושה חלא על המעות דאל"כ הקדושה שבהן להיכן הלכה:
ודע שיחיד בשלו לא דבר' בו הגמרא אלא שהם מדמים אותו למכרו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר ולדברי הראש שסב' כדעת רש"י דכשמכרו ז' טובי העיר בא"ה יצא הכל לחולין גם יחיד בשלו אפי ס"ת אם מכרו הדמים חולין ולית ביה אלא דלא חזי סי' בר' שלדעתו הוא מוכרו ואע"פי שהיה אפשר לחלק ולומר דוקא בס"ת הוא דסבירא ליה הכי שהדמים שלו חולין משום שהס"ת נשאר תמיד בקדושתו בבית לוקח כמו בבית מוכר אבל שאר תשמישי קדושה דיחיד לא מ"מ פשט דבריו לא משמע הכי וכן בנו הטור ז"ל פי' דבריו שכ' וכן יחיד בשלו אפי' ס"ת יכול למוכרו ולעשות בדמיו כל מה שירצה ואפי' ס"ת והשיג על הרמב"ם בי"ד בסי' רפ"ב וז"ל כתב הרמב"ם תפוחי זהב שעושין לס"ת לנוי תשמישי קדוש' הן ואסור להוציאן לחולין אם לא לקנות בדמיהן ס"ת או חומש ומיהו בפ' בני העיר קאמר על כל הנך דקתני בהן שאסור לשנותם לקדושה קלה אמר רבא ל"ש אלא שלא מכרוהו ז' טובי העיר וכו' וכ' א"א הר"אש ז"ל הילכך יחיד שמכר ס"ת שלו מותר להשתמש בדמיו דדמי למכרוהו ז' טובי העיר ולפי זה התפוחים יכולים בעליהם למוכרם והלוקח יכול לעשות בו כל מה שירצה ע"כ:
ורוב האחרונים ז"ל הלכו בשיטה זו וסבירא להו דכל תשמישי קדושה דיחיד יכול למוכרם ולעשות מהם כל מה שירצה והדמים חולין ואפי' אלא שבס"ת אינו רואה סי' ברכ' ולדידהו כיס מרוקם דנ"ד שהוא של יחיד יכול למוכרו ולהשתמש במעותיו והכל חולין וכ"ש שמותר לשורפו ולהוציא הזהב לקנות בו כיס לקדוש' עצמה ואם נתערב ודאי בטיל וכל הני ברייתו' שאוסרות למכור ס"ת והם בלשון יחיד הם מפרשים אותם בדרבים או יחיד שהקדיש לקרות ברבים:
וכן כ' המורדכי בשם רביה דהא דתניא אין מוכרין ס"ת ישן ליקח בו חדש קאי אמתני' דאוקמנא בכפרים וכו' אבל כל הני דמתני אם היו של יחיד יכול לעשות בהם כל מה שירצה דאדעתא דידיה עבדינהו כדחזינא דאמר רב אשי כיון דאדעתא דידי קאתו מזביננא לה ובס"ת דיחיד ליכא איסורא אבל אינו רואה סי' ברכה כדאמר רשב"ג ע"כ ובב' יוס' בסי' קנ"ג הביא כל סברות המתירים בשל יחיד בארוכא ולדידהו ליכא איסורא אלא כשהקדישו לקרות ברבים כמו שכתבתי אבל בשלא הקדישו לקרות בו רבים יכול למכור ויפה כוחו יותר מב"ה לפי שס"ת עומד בקדושתו בבית הלוקח מש"כ בב"ה והשכים לסבר' זו גם נמוקי יוסף ורבינו משולם וכו' ע"כ:
והמעיין יר' בעין שכלו כמה שנויי דחיקי איכא הכא דכול הני מימרי דרבא למה לי כיון דבל"ש קמייתא אשמועינן דאם מכרו הטובים עם בני הכפר הכל חולין דהז' טובי העיר יכולים לסלק הקדושה מכל וכול בלי שתחול על שום דבר למה משכונה וחלופה אסיר מטעמא דבקדושתה קאי אא"ב כפירוש הרמב"ם שלעולם הטובים אינם מסלקים הקדושה מן הכול כי אם מב"ה א"ש אבל לפירושם קשי ועוד ממה שאמרו ז"ל במתנה משמע דבעינן מידי שתחול הקדושה עליו דאית התם מתנה פליגי בה רב אחא ורבינא א' אסר וכו מאן דאסר בהי תפקע קדושתה ומאן דשרי אי לאו דהוה ליהו הנאה מוניה וכו' ודוחק לומר שמיירי שלא מכרו כי אם בני הכפר לבדם דהנראה הוא דקאי אמאי דסלק מיניה ועוד כל דברי התנאי' ואמוראים השנויים בלשון יחיד ובסתם בס"ת איך נפרש אותם בשל רבים או ביחיד שהקדיש לקרות ברבים דהיינו הך:
דאבעיא ליהו מהו למכור ס"ת ישן ליקח בו חדש כיון דלא מעלי ליה אסור א"ד כיון דליכא לעלויי עלויא אחרינא ש"ד ולא אפשיטה ועבדינן בה לחומרא ובכאן סתם קתני כ"ש דרבים ול"ש דיחיד ותו איתא התם א' רבה בב"ח אמ' ר"י משום ר"ג לא ימכור אדם ס"ת ישן כדי ליקח בו חדש ואמר ר יוחנן משום ר"מ אין מוכרין ס"ת אלא ללמוד בו תורה ולישא אשה שהלמוד מביא לידי מעשה אשה נמי לא תוהו בראה לשבת יצרה ועוד ת"ר לא ימכור אדם ס"ת אע"פי שאינו צריך לו יתר על כן אמר רשב"ג אפי' אין לו מה יאכל ומכר ס"ת או ביתו אינו רואה סי' ברכה ולדידהו צריך לדחוק כל זה:
והר' ב"י בא"ח סי' קנ"ג כתב מה שהקשה הרמב"ן על פירושם וז"ל משמע מדברי רבינו שכשמכרו ז' טובי העיר וכו' עושין בכל המעות מה שירצו וכן נראה שהוא דעת הר"אש שכ' אה' דא' רבא ל"ש וכו' אכל הני דמתני' קאי הילכך יחיד שמכר ס"ת שלו יכול להשתמש בדמיו וכו' והקשה הרמב"ן איך יכולין למכור דבר שקדוש קדושת הגוף כמו שכתבו ז"ל שאסור למשכן וכשמכרו הטובי' התירו לעשות בדמים מה שירצו והלא הדמים נתפסים הן בקדושתן ותירץ הוא ז"ל דב"ה עשאוהו כתשמישי מצוה כסוכה וכלולב שנזרקין אחר מצותן ובזמן מצותן אסור להסתפק מנויי סוכה כל ז' וכו ולפיכך ב"ה כ"ז שבני העיר רוצים נוהגים בו קדושה וכו הילכך כשמכרוהו ז טובים שלא במעמד א"ה אין בני העיר מן הסתם רוצים שתכחש מצותן לגמרי אלא שתחול קדושת ב"ה על הדמים וכשנמלכו כולם למוכרם אפי' למשתי שיכרא שרי שכבר עבר ומן מצותו ונפקעה ממנו קדושתו כסוכה וכלולב אחר מצותן עכ"ד:
והתירו' לפי ע"ד הוא דחוק דהא ברייתא אמרה שאפי' אחר מצותן תשמישי מצוה נזרקין תשמישי קדושה נגגזין ואלו הן תשמישי מצוה סוכה ולולב וציצית ושופר ואלו הן תשמיש קדושה דלוסקמי ספרים ומטפחותיהם ותיק של תפילין וכו' ועוד לדבריו מאי אתא מר זוטרא לאשמועינן במאי דאמר מטפחות ספרים שבלו עושין אותן תכריכין למ"מ פשיטא שיכולין כיון שאם ירצו בדעתם תליא מילתא להוציאו לחולין למה לא יעשו אותן תכריכין למ"מ שהיא מצוה גדולה כל כך ועוד מימרא דרב חסדא בפ' מי שמתו ד' כ"ג ובפ' נגמר הדין ד' מ"ח שפסקו כל הפוסקים כוותיה איסורא קאמר דאמר רב חסדא האי סודרא דאזמיניה למיצר ביה תפילין וצר ביה אסיר למיצר ביה זוזי ואם איתא דבדעתיה תליא מילתא למה לא יכול לסלק הקדושה מן הסודר:
ועוד לדבריהם ז"ל דאמרי שספר תורה של יחיד נכסיה הוא ויכול לעשות ממנו כל מה שירצה מאי בעי סתמא דתלמודא בב' בת בפ' מ"ש ד' קנ"א גבי מוכר כל נכסיו או נותנן במתנה אי בכלל או לא דאבעיא ליהו ס"ת מאי כיון דלא מיזדבן דאסיר לזבוניה לאו נכסיה הוא א"ד כיון דמזדבן ללמוד תורה ולישא אשה נכסיה הוא וסלקא בתיקו ופסקו כל הפוסקים כוותה לחומרא דכיון דלא אפשיטא עבדינן לחומרא ומאן דתפס לא מפקינן מיניה והכא בדידי' איירי ולדידהו כיון דיכול למוכרו למה ליהו לספוקי פשיטה דנכסיה הוא:
אכן כהרמב"ם אתי שפיר ולא קשי מידי דמתני' הכי פי' בני העיר שמכרו ב"ה יש להם ליקח בדמיו תיבה וכו' ורישא דוקא עילוייה וסיפ' דקתני אבל אם מכרו תורה לא יקחו ספרי' דמשמע גריעות' הוא דלא הא שוה בשוה מותר סיפא לאו דוקא ומשום ס"ת הוא דנקט הכי דאם בדיעבד מכרו ס"ת לא יורידוהו מקדושתו הא שוה בשוה מות' משום דלא שייך עלויא אחרינא אבל באינך דשייך קדושה מעולה אסור לקנות קדושה שוה וכמו שכ' הכ"מ ול"ש דרבא הכי פירושה לא קאי אלא אב"ה שיכול הלוקח לעשות בה כל רצונו חוץ מד' דברים שהם של ביזוי דתנן בסופה דמתני' ואתא רבא למימר דכשמכרו גם הטובי' יכול הלוקח לעשות כל מה שירצה אפי' הד' דברים אבל הדמים חלה עליהם קדושת ב"ה ויצא ב"ה מן הקדושה ונכנסו הדמים והיינו טעמא דחלופה וזבונה שרי שחלה קדושת ביה על החלוף או על הדמים ומתנה נמי דשרי תריץ הריב"ש אליבא דהרמב"ם דמיירי דצריך לפרש דאי לאו דיהיב ליהו מידי דבר של עילוי נגון תיבה ומטפחת וכמו שפירש הרמב"ן וכו' ואח"כ אשמועינן רבא שגם תנאי הטובים מהני על המותר אחר שיקנו מן העיקר קדושה מעולא אז יכולים לשנות המותר כפי תנאם אבל אם גבו והותירו אפילו בלא תנאי שרי לשנות המותר ויחיד בשלו כמו שבעה טובי העיר שאם ירצה לשנות המותר אחר שיקנה קדוש' מעולא מן העיקר אז מותר לו להשתמש במותר אבל בלאו הכי צריך אם מכר תשמישי קדושה שלו לקנות בדמיהן הקדש עילוי וכמו שכתב וכן רמוני כסף וזהב וכיוצי' בהן שעושין לס"ת לנוי תשמישי קדוש' הן ואסור להוציאן לחול אא"כ מכר אותן לקנות בדמיהן ס"ת או חומש וזה ביחיד מיירי כמו שהבין דברין הטור ז"ל ובספר תורה דיחיד סבי' ליה שאסור גמור למוכרו שכתב ס"ת כשר נוהגין בו קדושה יתירה וכבוד גדול ואסור לאדם למכור ס"ת אפי' אין לו מה יאכל ואפילו היו לו ספרים רבים ואפי' ישן ליקח בו חדש לעולם אין מוכרין ס"ת אלא לשני דברים שילמוד תורה בדמיו או שישא אשה בדמיו והוא שלא יהיה לו דבר אחר למכור וגם דברי רבינו ירוחם נוטים כהרמב"ם ז"ל שכך כ' הר' ב"י בסי' קנ"ג יע"ש:
והר' כ"מ בפירושו על הרמב"ם כ' שגירסת רבינו בדברי רבא היא אבל מכרו ז' טובי העיר וכו' אפי' למשתי ביה שיכרא ולמשטח ביה פירי ש"ד ובד"ה וכן אם התנו ז' טובי על המותר שיהיו חולין הרי הן חולין שם אהא דתנן וכן במותריהן אמר רבא ל"ש אלא שמכרו והותירו אבל גבו והותירו מותר וכת רבינו וכן כלומר לא תימא תנאי מהני לחלל הבית וכו' קמ"ל דהוא הדין אם התנו על מותר הדמים וכו' ומשמע דדוקא למות מהני תנאי אבל לא לכל הדמים דא"כ על מה נתחללה קדושת הבית ורש"יו והר"אש חולקים וסוברים דלכל הדמים מהני תנאי וכן דעת התוספות ומכאן הכרע למ"ש רבינו לעיל בסמוך שהרי רבא הוא האומר אבל מכרו טובי העיר במעמד אנשי העיר אפי למשתי ביה שיכרא ש"ד ואם כדבריה' דהיינו להוציא דמים לחולין היכי הדר קאמר דלמכרו והותירו מהני תנאי ז' טובי העיר במא"ה דמשמע דוק' למותר הוא דמהני אבל לא לכול הדמים ועוד מ"ש דכי אמר רבא ההיא דלמשתי ביה שיכרא ש"ד ליכא מאן דפליג עליה וכ קאמר דמהני תנאי למותריהן אותביה אביי ועוד שלדבריהם אין ענין לההיא דרבינא דהוא ליה תילא דבי כנישתא בההוא מימרא דרבא אבל לדברי רבינו שייכן אהדדי ע"כ הרואה אח דבריו בפירושו על הרמב"ם שמקשה על פי' החלקים עליו משמע דסבר כוותיה ובש"ע א"ח סי' קנ"ג חזר בו ופסק דלא כוותיה שכ' והא דב"ה נמכר המ' של כפרים שאין באין אנשים ממקומות אחרים שלא נעשית אלא לבני הכפרים לבדם ולכן יכולים למכרו ומ"מ המעות נשארים בקדושתן ואינם רשאין להורידן מקדושתן והיינו כשמכרו בני העיר שלא מדעת פרנסים וה"ה אם מכרו ז' ט"ה שלא במעמד א"ה אבל אם הסכימו ז' טובי העיר באותו מכר והיו במעמד א"ה רשאים להוציא המעות לכל מה שירצו וכו' ע"כ ולא חש לסברת הרמב"ם ולא הביאו אפי' ביש אומרים ופסק הדין כאלו אין חולק בו וזו היא סברת הרא"ש דלא כהרמב"ם ובאותו סי' עצמו כתב יש אומרים דיחיד בשלו אפי' ס"ת מותר למוכרו ולעשות בדמיו כל מה שירבה כל שלא הקדישו לקרות בו ברבי' ויש מי שאוסר אלא א"כ ללמוד תורה ולישא אשה ע"כ ובסי' רפ"ב כ' יחיד שמכר ס"ת שלו ותשמישו יש מי שמתיר להשתמש בדמיו ויש מי שאוסר ע"כ וזו היא סברת הר"אש והרמב"ם משמע דסבירה ליה דלא פליגי אלא בס"ת ובדין רמוני כסף שכ' הרמב"ם שאסור להוציאן לחולין אא"כ מכר אותם לקנות בדמיהן ס"ת או חומש פסק כוותיה ושנא לשון הרמב"ם שהיה משמע שדבר בשל יחיד ובמקום אא"כ מכר אותם כתב אם לא לקנות וכו' משמע שמפרש דברי הרמב"ם בשל כפרים וכמו שפירש בכ"מ בפירושו על הרמב"ם ולכך הביאו בלי חולק וא"כ מנא ליה דפליגי בתשמישי ס"ת שכתב בו מחלוקת והרבה אחרונים הבינו דברי הרמב"ם כפשטן וכמו שהבין הטור בדברי הרמב"ם:
והרב ב"ח בי"ד סי' רפ"ב כ' וז"ל כתב הרמב"ם תפוחי כסף וזהב בפ' י' מה' ס"ת ולפי שהרמב"ם כ' בסתם משמע דאף ביחיד שמכר ס"ת שלי קאמר דאסור להוציאן לחולין והכי משמע מלשון ספרי הרמב"ם שבידינו שכ' בהן ואסור להוציאן לחולין אא"כ מכר חותם לקנות בדמיהן ס"ת או חומש אלמא דאף ביחיד שמכר ס"ת שלו קאמר ולכך השיג עליו ואמר ומיהו בפ' בני העיר וכו' דמדבר הר"אש דמתיר ביחיד נשמע דלא כהרמב"ם דאוסר אפי' ביחיד ובש"ע לא הכריע ומשמע דנקטינן לחומרא וכו' מיהו נהגו העם להקל ואין להחמיר להם כיון שתולין עצמן בהוראת הרא"ש וכו' ע"כ:
ולענין הלכה בס"ת שלא פסק הרב ז"ל הלכה כמאן וגם כל הברייתות שנויות בלשון יחיד ומסייעות להרמב"ם עבדינן לחומרא ואסור למוכרו אם לא ללמוד תורה ולישא אשה בין דרבים ובין דיחיד:
ומדברי הריב"ש בסי' רפ"ה אבי ראיה שהשיב בתשובה אני חוכך להחמר בס"ח אפי' של כפרים ואפי' בז' טהב"אה דמאי דאמר בגמרא ל"ש אלא שלא מכרו וכו' אבל מכרו וכו' נראה לי דהיינו אב"ה וכן משמע לישנא דלמשתי בי' שיכרא בב"ה עצמו והוי דומיא דעובדא דבסמוך דרבינא וכו' ואע"ג דאף הדמים בכלל לומר שיכולין למכור ולשתות שיכרא מן הדמים דלא עדיפי הדמים מב"ה עצמו מ"מ לישנא משמע דבב"ה איירי וכ"ש לגרסת הרי"ף ז"ל דגריס אפי' למשתי ביה שיכרא ולמשטח ביה פירי אבל ס"ת כמו שאין ז' טהב"אה יכולין להתנות בס"ת עצמו להורידו מקדושתו כך אין יכולין להתנות בדמיו להורידן מקדושה חמורה לקדושה קלה וכ"נ מדברי הרמב"ם פי א מה' תפלה בענין ב"ה ופ"י מה' ס"ת כת' לעולם אין מוכרין ס"ת אלא לשני דברים והיינו מדאבעיא לן בגמרא מהו למכור ס"ת וכו' ולא אפשיטא ונקטי לה רבותינו לחומרא דלכתיחלה אין למכור ס"ת כ"א לישא אשה וללמוד תורה אבל אם מכרוהו בדיעבד לוקחין בדמיו ס"ת ומשמע שאפי' ז' ט"ה בא ה אין יכולין להתנות כן שהרי אין כח ז' ט"ה בא"ה בשל צבור גדול מכח היחיד בשלו כיון שאין היחיד יכול להתנות להוריד דמי ס"ת לקדושה קלה ממנה שאם היה לו יכולת בזה היה מותר ליחיד למכור ס"ת לדברים אחרים דהא לא אבעיא לן בגמרא למיסר לכתחילה אלא משום שצריך לעלות בדמיו ובס"ת לא אפשר לעלויי וכו' ואף בה' נר' כדעת הרמב"ם שאין ז' טהב"אה יכולין להתנות על הדמים להורידן לקדושה קלה אלא על המותר לבד לאחר שלקחו מין הדמים דבר של עילויי אבל מכל הדמים לא וכו ע"כ:
וא"ת מהאי דתנן במסכת בכורים ולמה אמרו הבכורים כנכסי כהן וכו' ואשה בכתובת' כס"ת דע שהרמב"ם גור' וס"ת ור"ל בבכורים יכול לקנות בהם ס"ת וכן כתב בפרק ו' דבכורים וכמו שהאריך הר' תוס' י"ט ואף על פי שהביא בש"ע ח"ק סימן צ"ז שב' ח נוטל ס"ת בחובו דהיינו סברת הרי' ברצילוני וא"כ היכי אבעיא לן בגמרא לענין מוכר כל נכסיו או נותנן במתנה אי אקרי נכסי או לא וסלקא בתיקו כבר תירץ הר' גדולי תרומה בחלק א' דשאני ב"ח דשעבודיה דאורייתא ואע"פ שתפילין מנחין לו משום מצוה דגופו היא ס"ת נוטלו ב"ח דאע"פ דלא אקרי נכסי מ"מ הוא נתחייב לו בכל אשר ימצ' לו והאריך הרבה יע"ש:
כלל העולה מכל מה שכתבתי למעלה הוא שלדעת הר"אש וכל הנמשכים אחריו שהם רבים כיס של תפילין של נ"ד שהוא תשמישו קדושה של יחיד יכול היחיד לעשות בו כל מה שירצה שכשם שז' ט"ה בא"ה יכולים למכור כל תשמישי קדושה של ציבור ולעשות מן הדמים כל רצונם נן היחיד בשלו כן דיחיד בשלו דומה להם ומה שכתבתי להחמיר הוא דוקא לדעת הרמב"ם ורבינו ירוחם כמו שכ' הרב"י שדעתו נוטה לדעת הרמב"ם שכתב שז' ט"ה וכו' אינם יכולים להתנות כ"א על מוחו הדמים לאחר שקנו קדושה מעולה ומאחר שמוצא הדין ליחיד בשלו הוא מז' ט"ה דינם שוה אבל להר' בש"ע שפסק כהר"אש דהיכא שמכרו ז' ט"ה יכולים להוציא הדמים בכל מה שירצו גם ביחיד כן ומ"מ מצינא לאפוכי בזכות מה שנוהגים בזמנינו זה שכלם נהני' מתשמישי קדושה שלהן דחזינא שכל מי שנושא אשה עושה לו הכלה כיס של תפילין של כסף או של זהב ולא חזינא שמביאו לגניזה כשבלא דלת גנזי אלא מידי דלא שוה אפי' פרוטה א' דלא מבעיא לתירוץ שני שכתב ב"י בשם הריב"ש וז"ל או אפשר דאף בכל דמי ב"ה יכולין להתנות ז' ט"ה וכ"ו אלא שהרמב"ם ז"ל אשמועינן ריבותא דאע"פי שלא התנו בשעת מכירה על כל הדמים ונשארו בקדושה והוצרכו לעלות בהן אפי' הכי כשהעלו והותירו יכולים להתנות על המותר ע"כ דמותרים הם אפי' להרמב"ם אלא אף מטעמא אחרינא מצינא לאפוכי בזכותייהו דיש לומר שהם מתנים עליהם בתחילת הקדישן להשתמש בהן כשיבלו לכ"מ שירצו ואע"פ שלא התנו בפי' כיון שהמנהג כן הוה ליה כאלו התנו וכמו שכתב הר' ב' ת"ה והוב' בא"ח סי' קנ"ג וז"ל ונהגו ליהנות בכמה הנאות מדברי קדושה וכו' ונתנו טעם משום שכיון שנהגו כן וא"א להזהר לב ב"ד מתני עליהם מעיקרא כדי שלא יבאו לידי מכשול ואע"ג דלא התנו כמו שהתנו דמי ע"כ עם כל זה אני חוכך להחמיר להתיר ליהנות לכתחילה מתשמישי קדושה אם לא התנה בתחילת הקדישו שיוכל להשתמש בו כשיבל' דאם התנה עליו תחילה כבר אמרו בירושלמי דמהני תנאיה ופסק הר' כוותיה וכ"נ כתב הר' ב"ח בס' מב' סודר דאזמיניה וכו' ולפי מה שכתב' בסמוך דמהני תנאה ה"נ מהני אפי' אזמניה למיצר ביה לעולם וצר ביה נמי אלא שהתנה עליו מעיקרא לחזור ולצור ביה זוזי כשיצטרך לכך מהני ביה תנאה ושרי למיצר ביה זוזי וכ"כ ב"י בשם מהרי אבואב ובי"ד סי' רפ"ב פסק נמי בירושלמי שכתבו הר"אש והמרדכי ז"ל וכו' זהו הנ' לע"ד:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן:
בסדר ובשנת תמים תהיה עם ה' אלדיך הוא בה' יזכנו לכוון האמת: