שאלה חשים בן דן קדש אשה בשט' בפני שני עדים כשרים וכתבו בתלוש ולבסוף חברו ונתנו לה אשה זו תהיה מקודשת או לא נימא כיון דאתקש הויה ליציאה מה שטר דיציאה תלוש ולבסוף חברו פסול אף שטר הויה נמי פסול או דילמא לא דמי האי שטרא להאי שטרא דשאני גט דרחמנא אמר וכתב ונתן מי שאינו מחוסר מעשה אחר כתיבתו אלא נתינה יצא זה שמחוסר תלישה וא"תל דשטר קדושין בכ"הג פסול עדין תבעי לך תלוש ולבסוף חברו ואחר כך תלשו לימא כולי האי ודאי לא מחמירינן כיון דלא אישתמיט בש"ס בשום מקום למתני ולמימר פיסול מחובר בשטר קדושין או דלמא לא שנא דהא אתקשו להדדי ונימא לכל מילי אתקש ויהא האי שטרא חספא בעלמא לכן בחור מעם צבי תפארת יניק וחכים בפלפול וסברא יפוצו מעיינותיך חוצה מהרה חושה בתשובתך הרמתה והודיעני את הדרך אשר נעלה בה ואת ההור"ים אשר נבוא אליהם:
תשובה מאלהא רבא שלמא רבא לגברא רבא טוביינא דחכימי אהובי ודעי משכיל ואיש ידידות מה יקרין לי דבריך מה נמרצו אמרי יושר שאלתך מיוסדת על אדני פז בטענות חזקות כראי מוצק ובהיות שכל קווי מגמתי יוצאות על שעת האהבה שתחפץ לדעת בראיות מופתיות איזה דרך ישכון אור ולא אהיה ככותב דבר תלוש מעקרו ולבסוף חוברו בקנה רצוץ אשר יקוט כסלו ובית עכביש מבעתו גזרתי לבאר קודם אחוה דעי במה ששאלת דין פיסול מחובר בשטר קדושין כמושכל ראשון וכמקור אשר ממנו נובעים מים מי חפצ"ים להכרעת הדין ואח"כ אבוא להשתעשע באמרי פיך מפנינים נחמדים:
גרסינן בקדושין דף ה ומנין שאף בשטר ודין הוא וכו' אמר קרא ויצאה והיתה מקיש הויה ליציאה מה יציאה בשטר אף הויה בספר וכו ואיתא תו התם דף ט' אמר רב נחמן כתב לה על הנייר או על החרס אע"פ שאין בו שוה פרוטה בתך מקודשת לי וכו' מקודשת והר"מ כתב סתם האי מימרא דרב נחמן בפ"ג מהלכות אישות ואם קדש בשטר כותב על הנייר או על החרס וכו' ועל זה כתב הרב המגיד וז"ל ואם קדש בשטר וכו' שם כתב לה על הנייר או על החרם וכו' ושם נתבאר דדין השער הוא משום דמקשינ' הויה ליציאה ולזה כתבו מן המפרשים ז"ל שאף הוא פסול במחובר כמו הגט כמבואר פרק א' מהלכות גרושין וכן מוכיח הסוגיא שבפ"ק דגיטין שהגט והקדושין שוין לפסול המחובר, וכ"כ הרש"בא ז"ל ורבינו לא ביאר דבריו בדין הקדושין עכ"ד וכן נמי לא מצינו בהריף הראש מרדכי תוספות ואחריני שהוזכר' דין זה אלא הביאו סתם דברי הגמרא אבל הר"ן כתב בריש האשה בקנית וז"ל מיהו איכא מאן דאמר דאע"ג דשוה כסף ככסף לענין קדושין ה"מ מטלטלין אבל קרקעות לא דבגמ' אמרי' דמקשינן הויה ליציאה ומהך הקשה ילפינן קדושי שטר וכיון דמקשינן מה יציאה במחובר לא שאין כותבין את הגט במחובר לקרקע כדאיתא בהמביא וכו' אף הויה נמי במחובר לא והביא ראיה מהאי דאמרינן בפ"ק דגיטין דף א' גבי האי דתניא בג' דרכים שוו גיטי נשים לשחרורי עבדים דפרכינן עלה והא איכא מחובר ומשני מלתא דאיתא בקדושין לא קתני מלתא דליתא בקדושין קתני אלמא מחובר אף בקדושין פסולין וליתה דכי אמרינן התם דמחובר פסול בקדושין ה"מ בקדושי שטר שאם כתב לה על המחובר הרי את מקודשת לי ונתנו לה לא הוו קדושין דקדושי פטר הוא דמקשינן הויה ליציאה אבל אם ותן לה קרקע או מחובר בתורת כסף ודאי מהני דהויה דכסף לא בעינן דומיא דיציאה והכי מוכח בגמר' גבי בעיין דשט' אירוסין שכתבו שלא לשמה מהו דאמרינן עלה מה הויה דכסף לא בעינן לשמה אף הויה דשט' לא בעינן לשמה כלומר לא בעינן שתהא צורת הדינר טבועה לשמה ואע"פ שאפשר לדחות ראייה זו ולומר דאפי מקשינן הזיה דכסף ליציאה אפ"ה אינו בדין דנבעי' שיה' הדינר טבועו שהרי אינ' מקדש' מפני טבועו אלא מפני שויו ואע"ג דכי מקשינן נמי הוויות להדדי לגמרי מקשינן להו כיון דהאי דגטין לא מוכחא ובתוספת' דומכלתין מוכח בהדי' שאם קדש במחוב' מקודשת מסתבר' דהוו קדושין וכן דעת הרש"בא עכ"ד הרי קמן דסבר הר"ן ז"ל דמשום הקשא מייתינן פיסולא דמחובר כשטרי קדושין דומיא דגרושין אבל בקדושי כסף דלא ילפינן ליה וגירושין ליכא פיסולא במחובר לקרקע:
וכן בראה סברת רש"י שכתב על האי דגיטין (דף ט) בג' דרכים שוו וכו ותו ליכא והא איכא לשמה ותו בין לרבה בין לרבא הא איכא מחובר ותריץ אלא כי קתני מלתא דלתא בקדושין וכו' ופירש רשי ז"ל ז"ל כי פרכינן לעיל האיכא מחובר ולשמה לא חשבי פסולא דאוריי.תא לא קתני אלא אימא מילתא דאיתא בקדושין לא קתני כגון לשמה ומחובר איתה נמי בשערי קדושין כדכתיב ויצאה מביתו והיתה לאיש אחר איתקוש הויה ליציאה וכו' ומדכתב תונו אימיה נמי שטרי הקדושין ולא נקט קדושין סתם משמע דסבירא לרש"י כה"רן דדוקא בשטר פסלינן משום הקשא אבל לא בקדושי כסף:
אבל מדברי הרב בעל העיטור משמע שרוח אחרת עמו ופסל אפי' בקדושי כסף מדכתב התם (בדף קח) על וכי היכי דמקשינן הויה ליציאה לגבי לשמה הכי נמי לעניין תלוש כדמוכח בפ"ק דגיטין דמקשינין והאיכא מחובר ואסיקרא מלתא דאיתא בקדושין לא קתני ע"כ ולא ביאר אי איירי דווקא בקדושי שטר או אפילו בקדושי כסף וכן הבין הרש בא מדבריו ולפיכך כתב בחדושיו וכן כתב הרב בעל העיטור ובפסקיו סימן אלף רכ"ו על מה ששאלו ממנו אם המקדש אשה בקרקע מקודש' או לא השיב הרב בעל העיטו' כתב שאינה מקודש ע"כ: ולע"נד נרא' שגם בעל העיטור לא פסל אלא בקדשי שטר דשייך טפי כדמשמע מראיה שהביא מסוגיא דגיטין דיותר סברא יש לאוקמי בפטר מהאי דאקשי לעיל והאיכא לשמה וכו' ומה שלא ביאר יותר היינו משום דלא אצטריך דממילא משמע דקאי אקדושי שטר דכיון דילפינן לה מגרושין איכא הוכחה לומר תפסול נמי במחובר אבל בכסף והיכא תיסק אדעתין שגם הוא יפסל במחובר ולפיכך כתב סתם וכי היכי דאקשינן הויה וכו ועוד כי דייקינן לישנא דבעל העיטור מצינן דאיירי רוקא בשטר מדכתב כי היכי דהקשינן הויה ליציאה וכו' ואי בקדושי כסף לא מקשינן הויה ליציאה וגם כן לא מצינן לשמה בקדושי כסף אדרבה איפכא שמעינן בתלמודין בהאי בעייא דלשמה שאמרו התם או דילמא הוויות להדדי מקשינן וכי היכי דבקדושי כסף לא בעינן שיהיה לשמה הכי נמי נימא בשטר אם כן איכא הוחכא לומר דלא איירי בעל העיטור אלא בשטר אבל זה אעשה שמצינו להרש"בא שאבכא הבין מדבריו כמו שכתבתי ושמא נוסחא אחריני היה לו או מצא דברים אחרים ולא זכיתי שיבואו לידי:
ומה מאוד נפלאתי בראותי להרש"בא דעות שונות ומילי דסתרן הדדי מחידושיו לפסקיו ואילו משום האי לחודא בדוחק הוה מצינן למימר דבחידושיו לא דייק כל כך כיון דלא בחיש התם אלא לפרש הלכתא לפי פשיטותא אבל בפסקיו דקאי לענין דינא לא השיב עד דייק שעיר במיליה אלא דמצינן גם בתשובותיו דסתרי הדדי ולפיכך ראיתי לבאר כאן בקיצור מה שנמצא לו לידע איזו סברא מכרעת יותר מתלמודא דידן ומיושבת טפי לפי מה שכתב במקומות אחרות כתב בחדושי גיטין דף ת"ו מדאמרינן מילתא דאיתא בקדושין לא קתני משמע דמחובר נמי איתא בקדושין והמקדש במחובר לקרקע אינה מקודשת ולי נראה דלא אמרו כאן אלא לעניין שטר קדושין אבל המקדש בדבר המחובר לין לקרקע מקודשת ודייקנא מן התוספתא וכבר כתבתיה בארוכה עכ"ד ובפרק קמא דקדושין האריך הרבה ורוב דבריו נכללין במה שכתב הר"ן לפיכך לא אעתיק אלא תמצית דבריו עם איזה ראיות שהביא לחזק דעתו וז"ל והאי שוה דינר דקתני איכא למימר דדוקא מטלטלי אבל נתן לה קרקע בקדושיה אינה מקודשת וכן במחובר לקרקע וכדמוכח בריש פ"ק דגיטין וכו' אלא דאקשי לי הא דתניא בתוספתא מכילתין פ' ד' באשירה ופרותיה זכו וכל דבר שחל עליו איסור ע"ז אע"פ שמכרן וקדש בדמיהן אינה מקודשת קתני בעיר הנדחת ובאשרה שהם קרקע ומחובר לקרקע וטעמא משו' שחל איסור ע"ז עליו אינ' מקודש' הא בעלמ' מקודשת וי"ל דהתם לא אצטריך אלא משום מוכרן וקדש בדמיהן וכו' ואי נמי יש לומר דנתן לה קרקע בקדושיה בתורת כסף מקודשת וההיא דפרק קמא דגיטין בשטר אירוסין שאם כתבו על המחובר ונתנו לה אינ' מקודש' דומיא דגט דמקשינן הויה ליציאה: ועל קוטב זה סובר נוה שכתב בתשובותיו סימן אלף רכ"ו אחר שהבי' סבר' הרב בעל העיטור כתב אבל דעתי אני נוטה שמקודשת מדתניא בתוספתא אבל המקדש באשירה ובפרותיה וכו' ואע"פ דאפש' לדחות דהתם משום מכרן וכו' מ"מ כך נראה לי עיקר דמקודש' כדמשמע פשטא דתוספתא וכו'. וההיא דפ"ק דגיטין בשטר אירוסין קאמר שאם כתבו במחובר לקרקע אינה מקודשת דומיא דגט דמקשינן הויה ליציאה וזה נראה לי עיקר עכ"ל אמנם בסימן ת"ר פנה דרך אחרת ושם כתב השטר קדושין כשר במחובר דדוקא בגט פסילנא משום דכתב וכתב ונתן ובירושלמי מפקינן מדכתיב ספר וכן אמרינן בתוספתא וכו' דוקא הני דאיכא איסור הנאה הא לאו הכי מקודשת אפילו במחובר ונראה דאין כן דעת רש"י וכו' עד ויש לפרשה בענין אחר:
נקטינן מכל אלו הדברים דאשבחנא להרשב"א בתלת מקומות שדעתו נוטה לפסול בקדושי שטר אם כתבו למחובר מטעמא שהוקשו לגיטין ודמוכח מהאי סוגיא בשלשה דברים וכו' אבל בקדושי כסף ליכא האי דינא דמוחובר וכדמשמע מפשטא דתוספתא וכו' ולפי מה שכתב בסימן ת"ד משמע שחזר מסברא זו ונטה להכשיר אפילו בשטר מהאי טעמא שהביא וכו'
והדבר תמוה מאוד בעיני שאחר שמצינו להרש"בא במקורות הנזכרים שחזר לבקש טעמים וחלוקים לקיים סברא ראשונה תפס כאן אחרת בהני טעמי דקלישי טובא ובכל חדא וחדא איכא למישדי ביה נרגא כי טעם הראשון שהביא דדוקא בגט פסילנא משום דכתב ונתן ובירושלמי משום דכתיב ספר וכו' מבוטל מאיליו דכיון שכל עצמן של קדושי שטר ילפינן מגט יש סברא להביא כל מאי דמצינן מפורש בגיטין דאי לא תימא הכי שטר קדושין לא נצרוך למכתב ביה שם האיש והאשה שהרי טעמא שתקנוהו בגיטין הוא משום דכתב קרא ספר כריתות ובעינן לישנא שיוכרו דברי' שכורתים בין איש זה לאשתו זאת אבל בקדושין דליכא מילתא דא מנלן אלמא שמעינן  להרשב"א שכתב על מימרא דרב נחמן כתב לה על הנייר וכ' לישנא קייטא נקט הכא דבתך פלונית מקודשת לי אני פלוני כותב לו דהא שטר קידושין מגירושין ילפינן והתם הא בעינן שיכתבו שמותיהם בגט וכו' אלא מה אית לך למימר התם גלי רחמנא בהאי הקשא לדונו בגט לעניין הזכרת שמות הכא נמי נימא גלי רחמנא לעניין מחובר:
ועד השנייה אני בא והיא הראייה שהביא מהתוספתא וכו' וראייה זו אינה מוכרחת משום דיש לדחות ולומר דנקט רישא אגב סיפא היכא שמכרן וקדש בדמיהן וכו אבל בעלמא אם מכר קרקע או מחובר לקרקע וקדש בדמיהן מקודשת:
וא"ת דמלתא דא לא אצטריך תנא לאשמועינן דפשיטא שהיא מקודשת מכל מקום לא מצינו שהוזכרו בה קדושי שטר ואם כן ניחא דדוקא בהאי מקודשת כיון שקדשה בתורת כסף וכמו שפירש הוא ז"ל בחידושיו:
ועל השלישית יש להשיב כי אחר שהביא פירוש רש"י האי סוגיא דגיטין כתב ויש לפרשה בעניין אחר ולא הבנתי רצונו דאם דעתו ז"ל לפרשה כה"רן ז"ל נמצא דבענין זה מביא ראייה לסתור דהאי סוגיא לפי מה שכתב יש לאוקמא בקדושי שטר לפסול המחובר כדין גט ואם רצה בזה דאיכא לפרשה בע"א שלא פירש עדיין אכתי קשה יותר דלא אישתמיט בשום מקום לאשמועינן פירוש זה ועוד לפי מה דמשמע מצורת ההלכה אינה סובלת פירוש אחר כמו שיוכל המעיין לראות ואי לא דמסתפינא הוה אמינא תשובה זו אמרה שום תלמיד וכתבה בשמו אלא שלבי נוקפי דמצינא להרב בית יוסף שכתב בסימן ל"ב תשובה זו ולא חש למאי דכתב במקומות אחריני.
ולדחוקי נפשין ולומר דלעולם סבירא ליה להרש"בא שטר קדושין כשר במחובר ומה שכתב בסימן אלף רכ"ו היינו לפי סברת בעל העיטור כלומר לדידי לא שמיע לי שום פיסול מחובר בקדושין בין בכסף בין בשטר אלא לדידיה שרצה לחזור אחר פיסול מחובר בקדושין היינו דוקא בקדושי שטר וכו' א"א לאומרו משום דהאי לשנא דנפשיה היא מדכתב ומ"מ כך נראה לי עיקר וכו' ובסוף דבריו חזר וזה נראה לי עיקר ואם איתא היה לו לומר ויש לאקומי סברת בעל העיטור בקדושי שטר ועוד ומה שכתב הר"ן וכן דעת הרש"בא סתם ולא חילק בדבריו משמוע שהבין ומדברי הרש"בא כותיה: וכן נמי ממה שכתבו התוספות פרק קמא דקדושין דף ה ד"ה שכן פודין משמע דסבירא להו דקדושי שטר נפסלו במחובר מכח הקשא ולא ראיתי צורך לבאר דמבואר מאליו
נמצינו למדים לרעת בעל העיטור לפי מה שהבין הרש"בא איכא פיסול מחובר בכל גוונא וארבעה עמודי העולם אשר הבית נכון עליהם כולם נבאו בסגנון אחד ופסלי שטרא דקדושין שנכתב במחובר ולרבוותא אחריני לא אשכחן סברא מפורשת אלא כתבו בהחלט וזה שנמצא בהדיה בגמרא דידן ולעניות דעתי השמיטוהו משום דתלתא דא ברורא כשמש כיון דשמעינן קדושין מגיטין ממילא מאי דפסול בהא פסיל נמי בהא אם לא באיזה דבר שנתקן משום דאיכא טעמא בגירושין ולא אשכחנא דכוותא בקדושין:
ומה שהכריחני לחזק בכנפי זאת הסברא הוא משום שמצאתי כמה מילי בקדושי שטר דומיא דגירושין בין בתלמודא דידן ובירושלמי ובדברי הפוסקים חדא דאיתא בירושלמי בריש פרק האומר אמר ר' אבהו בשם רבי יוחנן הרי את מקודשת לי שלושים יום הרי זו מקודשת הרי זה גיטך שלושים יום אינה מגורשת אמר רבי יצחק בר אלעזר הדא דאת א' מקודשת בכסף אבל אם קדשה בשטר הואיל ולא למדו כתב קדושין אלא מגירושין מה בגירושין אינה מגורשת אף בקדושין אינה מקודשת ע"כ וכן פסק הרמ"בם ז"ל בגירושין ומשמע מדברי הרי"ף שהשמיט בעיא דרבא בפרק המגרש וכ"ו והביא מה שהתקין רב לכתוב בגיטא מן יומא דכן ולהלן ואע"ג דלדעת רש"י הר"אש והר"שבא שפסקו כפשוטא דרב נחמן על בעיא דרבא משום דסבירי להו דרב לא פליג אדרב נחמן בגירושין גם כן מגורשת מ"מ לא משמע כן מהירושלמי שכתב בפירוש אינה מגורשת.
ועוד יש השואה אחרת דכי הכי דפליגי רבי אלעזר ורבי מאיר בגיטין ולרבי אלעזר עדי מסירא כרתי ולפיכך הכשיר לכתוב על הנייר או על החרם וכו' ורבי מאיר סבר עדי חתימה. עיקר ואין כותבין אותו אלא על דבר שיוכל לעמוד ימים רבים הכי נמי לעניין קדושי שטר פליגי וכדמשמע פרק המגרש דמ"ח דפריך התם נימא כתנאי התקדשי לי בשטר רבי מאיר אומר אינה מקודשת וכו' ותריץ אמר רב נחמן בר יצחק הכא במאי עסיקינן כגון שקדשה בשטר שאין עליו עדים ואזלו לטעמייהו וכו אלמא דאלים הקשה לרבי מאיר לפסול אם נכתב השטר על דבר שאינו מתקיים וכן כתב הרש"בא בחדושיו והתוספות בד"ה כתב לה על הנייר וכו':
ועוד יש להביא ראייה מהאי דאמרינן בגמרא בעי ר"ל שטר אירוסין שכתבו שלא לשמה מהו הויות ליציאות מקשינן או דלמא הויות להדדי מקשינן ומסיק במר דבעיא הדר פשטא הויה ליציאה מקשינן ואע"ג דכתב הר"ן שיש לדחות ראיה זו דאפילו מקשינן הויה דכסף ליציאה בעלמא אינו בדין דנבעי שיהא הדינר טבוע וכ"ו לדידי ראיה חזק' היא דאם איתא דגם כסף בעליוא אתקש תאי קפובעי ליה לרבא פשיט דשטר קדושין שכתבו שלא לשמה פסול כיון דא חקשו הויות ליציאוח בעלמא וטעווא דמכשרינן בכסף משום דפוזיו עיקר מה שאין כן בקדושי שטר שהכתב הוא העיקר ואכילו אינו שוה פרוטה מקודשת שא ודאי קים ליה לרבא דה דהיה דכסף לא אתקש לגט וילפינן ליה ויקחה דעפרון ולפיכך וספקא ליה אם מקשינן שסר לצא להאי דינא או דלחא אמרינן שיהא דינו בכסף:
ועוד איכא אחרינא מהא דאתמר כתבו לשמה ושלא מדעתה (דהיינו שלא נמלך בה קודם הכתיבה ואחר כך הודיעה וקבלתה רבא ורבינא אמרי מקודשת רב פפא ורב שרביא אורי אינה מקודשה והביא רב פפא פעם לדבריו ולדברי רבא ובין למר ובין למר ילפינן מגט ופריך מתיבי אין כותבין וכ"ו לא בשטרי פסיקתא ופסקו רבנו חננאל הרי"ף והרמ"בם כרב פפא ואינה מקודשת כיון שבשעת הכתיבה לא היה מדעתה דומיא דגט דבעינן דעת מקנא ואע"ג דאמרינן בריש פירקין לכך תני האשה נקנית וכ"ו וממשמע דגם בכסף ובביאה בעינן דעתי שניהם היינו דוקא בשעת הכתיבה והכא לא די שנתרצה בשפת הנתינה אלא גם כן צריך בכתיבה: וא"ת והרי לא דמו שטרי להדדי דהתם מקנה כותב והכא קונה כותב כבר הרגיש הרשבא בזה והשי' דשפיר דמו להדדי דהת' והכא בעל כותב והיא מקבל ודייק זה ממה שכתבו בגמרא גבי עבד עברי וכ"ו יעויין שם:
ואכתי פש אחרינא הביאה הרב רבי משה מטראני וז"ל אמרו בשם הרמ"בן דאם כתב בכתב ידו השער ויוצא מתחת ידה אע"פ שאין עליו עדים מהני דכשהיא מוציאתו כאילו יש עדים בדבר דמי והכי נמי אמרינן בגט מדאורייתא ואתקש הויה ליציאה ע"כ:
ואחרון הגביר הלא הוא מה שנמצא לפוסקים לעניין איסורי הנאה דאם נכתב הגט באיסורי הנאה כפר וכשלחו מתם וכ"ו ואילו בקדושין אם קדש באיסורי הנאה אפילו בדבר שאינו אסור אלא מדרבנן כגון חמץ בשעת ו' וכ"ו אינה מקודשת ובשטר אם נכתב באיסורי הנאה משמע מהירושלמי דשוה לגט וכן היא סברת הר"ן בתשבותיו סימן כ"ז וכן נראה מדברי הרש בא בסימן תר"ב שאלה על מי שנדרה הנאה מפלוני וכ"ו:
המורם מכל מאי דכתיבנא כיין דשטר קדושין נלמד מגט כל מאי דאיכא לאיתויי מייתינן ואי אשכחנא מילי אחריני בגיטין וליכא דכותייהו בקדושין היינו משום דלא שייכי התם כגון מה שכתב רשי בפ"ק דגיטין שלא התקינו לומר בפני נכתב בקידושין דטעמא דגיטין הוא שמא אתי בעל ומערער ופסיל ליה והאי טעמא ליכא בקדושין וכן עד כותי וערכאות וכ"ו וכההיא דרבינו ירוחם בנתיב כ"ב כתב ועוד פשוט ביבמות פ"ד אחין אע"פ שאין בו זמן ר"ל שטר קדושין בשר הלכך הא דאמדינן בגט כתב בכת' ידו וכ"ו ואין בו זמן לקדושין כשר שהטע' הוא בגט שמא יחפה על בת אחותו או משום פרי וארוסה לית ליה פירות ומשום זנות אם הוא אצלה ימחוק הזמן ואם הוא אצלו יחפה על בת אחותו הלכך אין לתקן בו זמן ואפילו אין בו זמן כשר עכ"ד:
השתה נבוא לנ"ד דהיינו תלוש ולבסוף חברו בקדושין אם מקודשת או לא לכאור' היה נראה דפסול כיון דבגיטין בהאי גוונא פסול ה"ה בקדושין דהא לכולי עלמא אתקשו הדדי וכן משמע ממה שכתבו הטור והרב בית יוסף בשם הר"מה כל היכא דפסול מחובר אפי' תלוש ולבסוף חברו פסול ואפי כתבו וחתמו בתלוש ואח' חתימתו חזר וחוברו ואח"כ תלשו ונתנו לה פסול עכ"ד: אלא שקרוב אני לומר דסברא יחידאה היא ולא מצינו לפוסקים אחריני שיפסלו בתלוש ולבסוף חברו אפילו בגט אלא היכא שנכתב או נחתם במחובר אבל אם חתכו בקרקע אחר כתיבה וחתימה כשר דלא מתקרייא השתא מחוסר קציצה ואפילו נחתם בקרקע לא נחשב כמחובר אלא אם בטלו אבל לא בטלו דינו כתלוש ולהוכיח זה ראיתי לכתוב מאי דתנן בפ' שני דגיטין דמההיא יצא לנו מקור הדין:
תנן התם אין כותבין במחובר לקרקע כתבו במחובר תלשו וחתמו ונתנו לה כשר ר' יהודה פוסל עד שתהא כתיבתו וחתימתו בתלוש ובגמרא כתבו על המחובר והא אמרת רישא אין כותבין אמר ר' יהודה וכ"ו והוא ששייר מקום התורף ור' אלעז' היא דאמר עדי מסירה כרתי וכ"ו ר"ל אמר חתמו שנינו והכי קאמר אין כותבין וכ"ו והרשבא בחדושיו האריך הרבה בפירוש האי סוגיא ואין דעתי להעתיק כל הדברים אלא מאי דשייך לנ"ד:
מעיקרא רצה להכריח מדברי ר' יהודא שכתב עד שתהא כתיבתו וחתימתו בתלוש דלא הוה ליה למימר אלא עד שתהא כתיבתו בתלוש דכיון דכתיבתו בתלוש א"א לחתימתו במחובר אלא דמכאן יש לדקדק דתלוש ולבסוף חברו ובטלו הוה ליה כמחובר ופסול ואע"ג דלעניין שחיטה מבעיא ליה לרבא וכ"ו הכא פשיטא ליה דכמחובר דמי ולהכי קאמר ר' יהודה עד שתהא כתיבתו לומר שאם כתבו בתלוש וחברו ובטלו וא"כ חתמו פסול דסביר ליה לר' יהודה דכי כתב קרא וכתב ונתן קאי בין הכתיב בין החתימ' ומר' יהוד' נשמע לר' מאי' שאם כתבו חברו חתמו בטלו תלשו וכתבו לה פסול ולר' אלעזר חברו כתבו חתמו בטלו ונתנו לה פסול ומינה שמעינן דדוק' תלוש ולבסוף חברו וכתבו לרבנן א"נ כתבו או חתמו לר' יהודה פסול אבל כתבו בתלוש חברו ובטלו וחתמו לרבנן א"נ כתבו חתמו חברו בטלו ותלשו ונתנו לה לר' יהוד' כשר דלא אקפיד קרא מיהא בתלוש אלא בשעת כתיבה וחתימה למר כדאי' ליה ולמר כדאית ליה:
הרי בפירוש דלדעת הרש"בא ליכא פיסולא בתלוש ולבסוף חברו אלא כשנעשה בו שום מלאכה אחר שחברו אבל אם תתבו בקרקע אח' שנגמר ונתנו לה כשר אליבא דכ"ע
עוד כתב במקום הנזכר וא"ת מ"מ מחוסר תלישה הוא קוד' שיתננו לה לא היא דכי כתיב וכתב ונתן וכ ו אשעת כתיבה הוא דכתיב כלומ' כשיכתוב לא יהא מחוסר אלא כתיבה ונתינה והכא בשעת כתיבה לא היה מחוסר תלישה:
ואע"פ שלא היה בדעתי להאריך כ"כ בהני קושיות ופירוקין דמייתי הרשבא אלא לאתויי מדבריו מה שיש להוכיח לנדון דידן אמרתי לבעל כל עורר וטוען ומי שיש לו חשק להקשות ניחא לי לאטרוחי פורתא כדי שיתישבו דברי הרש"בא ולא ימצא בהם נפתל ועקש:
עוד כתב והלא כותב בעלה של עציץ נקוב בשעת כתיב' לא היה מחוסר קציצה שהרי לא היה דעתו לתלוש ואפ"ה גזר רבא שמא ימלך ויקטום הא ליתא דמ"מ כשיקטמנו הרי נתגלה דבשעת כתיב היה מה שכתבו בו מחוסר קציצה אבל כאן לא נתחדש דבר בגוף קלף זה דכמידתו בשעת כתיבתו הוא אחר תלישתו וכיון שכן נמצא דלאו מחוסר תלישה היה ולומר דלעולם אוסר ר' יהוד' תלוש ולבסוף חברו אם בטלו דכיון שבטלו מחוסר קציצה הוי אבל אם לא בטלו דינו כתלוש וכשר ליתא חדא דכשתמצא לומר דהפרש יש בלאחר כתיבתו וחתימתו בין תלוש ולבסוף חברו ולא בטלו לחברו ובטלו א"א אלא מאח' משני טעמים או שתאמר שלא בטלו כתלוש הוי או דלא הקפידה תורה אלא אשעת כתיבתו וחתימתו אי כתלוש דמי א"כ אפי חברו ולא בטלו ונתנו וחתמו כשר ואי כמחובר דמי אלא שלא הקפידה וכ"ו א"כ אפי חבירו ובטלו לאחר כתיבתו וחתימתו כשר ועוד דאין לך דבר שיהא בו תלוש ולבסוף חברו ולא בטלו כמחובר דאפי' גבי שחיטה לא איבעיא לן התם אלא בתלוש ולבסוף חברו ובטלו כדאית התם אבל בשלא בטלו פשיט' דכתלוש דמי והכ' נמי וכ"ו ואם נפשך לומ' נהי דמחוב' גמור לא מקרי מחוס' חפיר מיה' הוי וקרינן ביה מי שאינו מחוסר אלא כתיבה וכ"ו יצא זה שמחוסר חפירה ונתינה הא נמי ליתא דחפירה לאו כלום הוא כדאמרינן נגמר הדין כצד תולין וכ"ו ורבנן סברי משקעין את הקור' ור' יוסי סבר קור' מטה וכ"ו ופריך ורבנן ותרצו חפיר' לאו כלום הו' ומיהו בירושלמי איבעי' להו כתבו בתלוש חברו חתמו ותלשו ונתנו לה ואי אמרי ביה רבנן כתבו וחתמו בתלוש חברו ותלשו ונתנו לה מאי אמר ביה ר' יוס' ולא איפשיט' להו ומ"מ מדלא אבעי' להו לבעלי הגמר' דילן משמ' דמתניתין הוה שמיע להו כמו שפרשתי עכ"ד:
ממה שכתבנו למדנו דלא מבעי' לדעת הרי"ף הר"אש הרמ"בם בם הרש"בא והטור וכמה רבוות' אחרוני הפוסקי' כר' אלעזר היכא דנכת' התופס במחוב' כשר בדעבד אם כתב התורף בתלוש ומינה דאם נכתב כולהו תופש ותורף בתלוש ובתר חברו וחתמו כשר דקר' לא קפיד אלא אכתיבה דב"נד יהיה דינו כתלוש וכשר אלא אפי לדעת המחמירי' דפסקי כר' יהוד' ולפיכך בעו כתיב' ותתימה בתלוש בנ"ד כשר כיון שנכתב ונחתם בתלוש כדמשמע מלשון השאלה שלא הזכיר החנם השוא' האי חלוקה דחתימה אי הויה בתלוש או במחובר שא כתב סתם חי שקידש וכ"ו ואח"כ וכתבו בתלוש ולבסוף חברו דמשמע דלא אתעביד שום מעשה בעודו מחובר לקרקע אלא קודם שכתבו היה כתוב וחתום וג"כ שמעינן מהכא לפי דעת הרש"בא דבתלוש ולבסוף חברו לא שאני לן בין בטלו להיכא דלא בטלו כיון שנכתב ונחתם קודם שנחת' בקרקע מ"מ כשר:
אבל איכא למידק במאי דכתב דסבר ר' אלעזר דכי היכי כשנכתב התופס במחובר והתורף בתלוש כשר ה"ה נמי אם נכתב תופס ותורף בתלוש ואח"כ חברו כשר והא לא דמו להדדי דהתם כל זמן שלא נכתב התורף לא חל עליו שם גט שהרי עיקר הגט לר' אלעזר הוא התורף אבל כשנכתב ונתתם שכבר חל עליו שם גט וחברו אח"כ יהא פסול לר' אלעזר ויש לתרץ שכבר הרגיש הוא ז"ל בזה עצמו במה שכתב וא"ת והרי מחוסר קציצה ר"ל ואם תרצה לחלק בין האי לדר' אלעזר משוה דהתם אינו מחוסר קציצה שבשעת שנתלש עדיין לא חלה עליו שהגט והכ' שנתלש אחר גמירתו אשכחנ' שבעת שנתחב היה מחוסר קציצה אין זו קושיא דכי כתיב וכתב ונתן אשעת כתיבה כתיב כמו שכתבנו למעלה:
ואם תאמר הניחא לדעת רש"י וסיעתו המכשירים לחתוך מן הקלף אחר שנכתב הגט אבל לבה"ג וסיעתו דפסלי גט שנתתך ממנו אחר שכתבו מהאי טעמא דמחוסר קציצה מאי איכא למימר הרי התם כבר נכתב ונחתם ולא היה מחוסר מעשה בין כתיבה לנתינה שהרי היה ראוי ליתנו לה קודם שחתך ממנו איזה דבר דומיא דנ"ד תלוש כתבו חתמו ונתנו לה ואפ"ה פסלי וסברות אלו שמעינן לפוסקים כגון סמ"ג שכתב וז"ל וכתב ונתן מי שאינו מחוסר וכ"ו לפיכך אם כתבו במחובר לקרקע אע"פי שחתמו עדים אחר שנתלש ונתנו לה אינו גט וכן פסק בה"ג לזה הטעם צריך שיחתוך הקלף כשיעור הגט מן היריע' ואח"כ יכתוב הגט שאם כתב הגט תחילה ואח"כ חתך ממנו פסול וכן פסקו רבינו יצחק בר' מנחם ור"ת הלכה למעשה בחותך גט מקלף גדול דהא לא גרע חותך מקלף גדול מעפר עיר הנידחת וכ"ו ואע"ג שרבנו שמואל ור' שלמה היו מחלקים שלא מצינו טעם זה אלא בקוצץ מן המחובר או בבעלי חיים כגון כתב הגט על קרן הפרה אבל בחותך גט מקלף גדול אין לחוש מ"מ נכון להחמי' בדבר עכ"ל סמ"ג ובעל העיטור כתב כתבו על חרס של עציץ נקוב כשר בשקיל ליה ויהיב ניהליה על עלה על עציץ נקוב וכו וכתב ר"ת מדגזרינן בעלה של עציץ נקוב ש"מ בנייר כי האי גיטא אפילו קצץ כשר ומשמע מדבריו דוקא נקוב אבל שאינו נקוב לא ש"מ לא אסרינן מחוסר קציצה אלא במחובר וכן כתב הרג המחב' בשתו לא שכת' גבי קרן של פרה ש"מ אפי' נייר כהאי גוונ' פסול וכ"ו ובתשובו' שניי' פרה ממיגילת' דאי פיישא ממגלתא אמרינן אוירא דמגילתא ואי פגים בגיטא דפרה ודאי אי כתיב אגבה הוה ליה דבר שיש בו רוח חיים ואי שחיט הוה ליה אוכלים על הקרן מחוסר קציצה אבל מגילתא אי כתבה על איותה דמגלתה מאי מחסר וכן הלכתא. ורבנו ירוחם בנתיב כ"ד כתב אין כותבים לכתחילה תופס וכ"ו ודקדקו המפרשים אם כתבו בתלוש ולבסוף חברו בטלו וחתמו כמחובר דינו כמחובר ופסול ועל האי דכותב על קרן של פרה כתב רש"בם פרש דוקא כהני אבל אהנתזך מן הקלף וכ"ו כשר וכן הורה רש"י ז"ל אבל ר' יצחק בר מנחם בה"ג ר' האיי ור"ת היו מן המחמירים ולזה הסכים הר"אש ודוקא שנחתך דבר גדול אבל מועט כדי ליפותו בזה מודו כל הפוסקים דכשר עכ"ד: והשתא שמעינן דאיכ' פלוגתא בן הני רבוות' הפוסיים הפוסלים יפסלו בעלום ולבסוף חברו כנ"ל ולישב קושי' זו ראיתי לחלק בין האי לנ"ד דהא טעמ' דפסלי הוא משו' דאתי לאחלופי בעלי של עציץ נקוב ובקרן של פרה ביון שנעשה מלאכה בגט עצמו אחר שנכתב ויתירו ב"כ לקצוץ בדינן האי יתירו ג"כ לקצוץ הקרן אבל נ"ד למאי גזרינן למחוב' מעיקרו ליכ' דהת' נכתב ונחת' במחוב' וכיון דליכ' לתב' כשר וראי' לזה מה שכת' סמ"ג לפיכך אם כתבו במחוב' וכ"ו וכן פוסק דכת' במחוב' דאיכ' שום רעות' ואם אית' דסביר' ליה פיפיל כנ"ד דלשמועינן ומכ"ש אידך אלא ודאי ס"ל דוקא כהאי דנכת' במחובר איכא טעמ' למיפסליה אבל בנ"ד דלא
ואם תאמר ואו דמייתינן לא שמעינן אלא בתלוש חברו ותלשו שהיא החלוקה אחרונה משאלתין דכיון שבשעת א היה בתלוש כשר ולזה נקט הרש בא בדיוקא כתבו חברו בעלו תלשו ונתנו אבל אם כתבו בתלוש וחברו יודה דפסול א"א לומר כן דזיל בתר טעמא וטעם פיסול מחובר משום דא"א ליתנו בלי הפסק מעשה והכא קוד' שחברו היה יכול ליתנו לה ועוד אם לא הותר' אלא היכ' שתלשו א"כ ופשיט' ליה או מספק' ליה אלא מאי האי דקאמ' והיינו דלא בעי ליה הכא וכ"ו אכתי מבעי תלוש ולבסוף חברו אחד כתיב וחתימ' מאי כדבעי בשחיטה וכו' ומר' יהוד' ליכא למיפשט דלא איירי ר' יהוד' אלא היכא שנחתם במחובר ועוד הכרח גדול ממה שכתב והרי מחוסר חפיר' ומשני חפיר' לאו כלום הוא ובהא לא הוה פ"ד למפסיליה אלא משום מחוסר חפירה ואי לאו כלום הוא היה בתלוש והאי דלא נקט כפירוש כתבו בתלוש חברו ונתנו לה במחובר לע"ד הוא משום דמציאות זה לא שכיח אלא בדוחק דאם נאמר שתחב הגט בקרקע ואמר לה טלי גיטך וכ"ו והיא עקרה אותו אינה מגורשת דאחר קרא ונתן בידה ולא שיקח היא ואם סייע לה שעקרתו עד שנפל דבהאי גוונא מגורשת דומיא דהירכין לה בגופו או הפה יד' וכ"ו אכתי בעינן רשותה והכ' לא נפל ברשותה ודוחק לומר שהקנה לה מקום שהגט תחוב שם או שעקרוהו בעניין שיפול בידה ובבגדים ולזה הביא מציאות אחר דשכיח טובא דאי הוה מצינן למימר ביה איסורא לא הוה אלא משום מחובר והא נמי ליכא:
ודע דלעניין שחיט' כתב הר' משה מטראני והוא שיהיה תלוש אבל מחובר מעקרו כלומ' שלעולם לא נתלש פסול הלכתא וקרא דכתיב ויקח את המאכלת דהוי דבר תלוש ואמרינן מיניה נמי לחולין דכתיב לשחוט את בנו ולא לשחוט העולה ור' ירוחם בנתיב ט"ו ח"ג כתב דמחוב' מעקרו פסול אפילו בדיעבד תלש ולבסוף חברו אם לא בטלו כשר לכ"ע בדיעבד ואם בטלו לדעת הר"יף הרמ"בם הרש"בא דפסקו כלישנא דגמרא בחולין ולא חששו לבעיא דרבא כשר בדיעבד ולדעת הר"אש ואחריני פסול אף בדיעבד דדינו כמחובר וב"הג כתב סתם כמחובר שחיטתו פס לה בתלש ולבסוף חברו בפרה דמשמע שפסק כהר"יף וסיעתו וכן הר' נעל העיטור והרש"בא בתור' הבית הפליג בקושיות ופירוקין ולבסוף כתב וכיון שכן אע"ג דהא דרבא לא איפשיט וכ"ו לישנא דגמרא עיקר וכיון דללישנא דגמרא תלוש ולבסוף חברו ובטולו כתלוש דמי לא שבקינן מאי דאיפשיטא לגמרא ותפסינן מאי דמספיקא ליה לרבא הילכך כתלוש דמי בין בטלו בין לא בטלו לא ישחוט ואם שחט כשר וכן פסק הר"אה מטעם אחר דהיינו דלא מבעיא ליה לרבא אלא משום דאשכח פלוגתא בדין הבשר ורעים אבל אי הוה שמיע ליה לרבא דרב פפא מוקי כחד תנא פשיטא דהוה הדר ביה וכיון דלעניין ע"א ולעניין הכפר זרעים דינו כתלוש אף לעניין שחיטה כן וכן פסק ה"ר ב"י מפום דהוה ליה הר אש יחידאה בסברא זו אלמא שמעינן מהכא דאע"ג דהקפיד קרא בשחיטה שיהא בתלוש מדכתיב ויקח וג"ו אפילו הכי לדעת רוב הפוסקים בדיעבד בתלוש ולבסוף חברו אפילו בטלו כשר ולכתחילה לא משום מחובר מעקרו ושמא משום זה השמיטו הרמ"בם והר"יף דין זה דתלוש ולבסוף חברו לעניין גיטין משו' דנלמד ממה שכתבו בשחיט' דכתלוש דמי וכן כתב הרמ"בם פי"ב מהלכות טומאת אוכלין דבתלוש ולבסוף חברו לעניין הכשר דינו כתלוש וחיבה לנ"ד אע"ג שלא הוזכר חלוק זה דבטלו ונרצה לומר דאיירי בבטלו וסתמו כפירושו אפילו הכי כשר:
והעולה מכל אלו הדברים הוא דכיון דלא מצינא בפירוש דאיכ' פיסולא בגט בנדון בזה ואדרבא יש להוכיח לפי דעת כל הני רבוותא וכדמשמע מדברי הגמר' להכשיר וגם כן בשחיטה דקפיד רחמנא שלא יהא במחובר תלוש ולבסוף חברו בכל עניין כשר בדיעבד ובלבד שלא השריש בנדון דידן דאיירי ג"כ בדיעבד לא מבעיא אם כתבו חברו ותלשו ונתנו לה שיהא מקודשת בהאי שטרא אלא אפילו כתבו וחברו ונתנו לה כמות שהוא תחוב בקרקע הרי זו מקודשת דאלימא האי שטרא כדין כל שטר בעלמא כיון שהיה ראוי ליתנו לה בלי הפסק מעשה:
בסדר ובשנת על פני כל אחיו ישכן לפ"ק נאם הצעיר אהרן לידיישמה