שאלה ראובן מסר סך מעות ליד שמעון שיוליכם עמו למדינת הים ויוציאם בסחורה סכום כך מסחורה פלונית וסכום כך מסחורה פלונית וישלחם לו על יד איש נאמן ונתרבה שמעון והרחיק נדוד לארץ מרחקים ובהיותו משתדל בכל חריצותו תועלת ראובן לא נראה לשמעון לקנות כי אם הכל מסחורה אחרת וקנה לו מאותה סחורה שנראה לו שיהיה בה יותר ריוח לראובן ושלחה לו על יד איש נאמן ויהי בדרך במלון קפצו עליו לסטים מזויינים ושללו כל הסחורות ונכסים שהיה מביא עמו ולקצת ימים שחזר שמעון תבעו ראובן לדין וטוען ששמעון פשע וששינה שליחותו במה שלא צוהו ולא עלתה על לבו ושהאחריות עליו כדין מי שאמר לשלוחו שיקנה לו חטים וקנה לו שעורים שאם פחתו פחתו לו וכו' ושמעון טוען שכיון שקנה לו ממין סחורה שהריוח היה מרובה וגם ההפסד לא בא מחמת השנוי אלא מחמת האונס לא נקרא פושע ואינו חייב לשלם יורנו מורינו הדין עם מי:
בראותי בספרי הפוסקים זלה"ה מצאתי גם ראיתי שני מלכים מדינים זה עם זה החכמים השלמים כמוהר"ר שלמה גאבי"זון ז"ל ומוהר"ר אברהם מונסון ז"ל כי מוהר"ש גאביזון ז"ל פוטר השליח מן האונסין ומוהר"א מונסון פוטר המשלח ומחייב השליח וכל א' מתנשא לאמר האמת אתו ודבריהם הובאו בפסקי מוהר"ר שלמה הכהן ז"ל חלק ג' סי' ד ס"ה ס"ו בארוכה וגם מוהר"ר שלמה הכהן הנ"ל מסכים לסברת מוהר"א מונסון לחייב השליח:. ובפסקי מוהרר"י הלוי כלל י' סי' ע"ו מצאתי שנשאל לו בנדון עצמו בדמותו בצלמו הנ"ל והסכים לסברת מוהר"ש גאבי"זון ז"ל ופוטר השליח מאונסין וגם בפסקי מוהר"ר משה מטראני סי' קע"ט הובא לפניו נדון כנ"ד ופסק לפטור את השליח לכן אמרתי אסורה נא ואראה דבר אי יקום ואע"פי שיודע אני ערכי ומצבי השפל הקלוש והאפל ואיני כדאי להכריע ההלכה כדברי מי כי אין סברתי מכרעת עכ"ז אצא ממחיצתי ואחוה דעי כי מוכרח אנו לצאת ידי חובתי ולכן את קסתי נתתי בענין ואבא כמלקט בשבלים אחרי אלו הגדולים ומדבריהם אבחר מה שדעתי נוטה ובפרט בדברי מוהר"ר הלוי אשר דבריו ברור מללו והוכיח במישור שהשליח פטור מאונסין כל שלא באו מחמת השינוי וכמו שאבאר וזה החלי בשם עזרת חילי:
קודם אבוא לעיקר פסקא דדינא דהך מילתא אציג הסוגיא אשר בה אדני השאלה הוטבעו והיא הא דגרסינן בפרק הגוזל קמא דף ק"ב תנו רבנן הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטין ולקח בהם שעורים שעורין ולקח בהם חטים תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני' חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע א"ר יוחנן לא קשי' הא ר"מ הא ר' יהודה הא ר"מ דאמ' שינוי קונה לר"מ קננהו בשינוי הילכך כל פחת ויתרון כוליה דידיה הוי) והא ר' יהודה דאמר שינוי אינו קונה (הילכך לענין שבח הוי כאילו לא שינה ומיהו אם פחתו פחתו לו דלא לעוותי שדריה) מתקיף לה רבי אלעזר ממאי דילמא ע"כ לא אמר ר"מ אלא במידי דחזי לגופיה אבל לסחורה לא אמר אלא אמר ר' אלעזר הא והא ר"מ ולא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה וכ"ו עכ"ל ופירש"י ז"ל ליקח בהם חטין למחצית שכר וכן כתבו התוספות נראה דמיירי שנותן למחצית שכר אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע והוכרחו לפרש כן משום דהוקשה להם מה טעם אמרינן בברייתא דלר' יהודה כששינה הותירו לאמצע דמ"ל לשליח בריוח זה וכן כתב הרי"ף וז"ל וכיון דק ל כר יהודה חזינן אם לסחורה נתן לו בתורת שותפות אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה: ואם הותירו הותירו לאמצע דאפי' לר"מ כיון דלסחורה יהבינהו ניהליה לא קני להו בשינוי ואם לא נתן לו בתורת שותפות אלא לקנות בהן חטים לסחורה ולא יטול ממנו כלום אם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הותירו הותירו לבעל המעות וכן אם נתן לו מעות לקנות בהן חטים לאכילה וקנה לו שעורים אם פחתו פחתו לשליח ואם הותירו הותירו לבעל המעות דלא אמרינן הותירו לאמצע אלא שנתן לו מעות בתורת שותפות ליקח בהן חטים ולקח בהן שעורים שעירים ולקח בהן חטים אבל שלא בתורת שותפות בין לסחורה בין לאכילה אליבא דר"י חד דינא הוא אם הותירו הותירו לבעל המעות ואם פחתו פחתו לשליח וכן הלכתא עכ"ל וכן כתב הרא"ש ז"ל תנו רבנן הנותן וכ"ו אמר ר' יוחנן לא קשיא הא ר"מ הא ר' יהודה לר"מ קננהו בשינוי הלכך פחת ויתרון כוליה דידיה הוי ולר' יהודה לא קני להו בשינוי הלכך לענין שבח הוי כאילו לא שינה ואי לעסק שותפות יהבינן ניהליה השבח לאמצע ואי בשליחות בעלמא כל השבח לבעל המעות ומיהו לענין פחת אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ור' אלעזר אמר הא והא ר"מ כאן לאכילה כאן לסחורה כיון דק"ל כר' יהודה אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצה שכר אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע וכ"ו עכ"ל וגם הר"מבם בפ"א מהלכות שילוחין ושותפין פסק כן שהרי כתב נתן לו מעות ליקח בהן חיטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהן שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות ע"כ ובפרק ה' כתב וז"ל הנותן מעות לחברו בתורת שותפות ליקח בהן חטים לסחורה והלך וקנה שעורין או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל ובשני המקומות כתב הרב כ"מ שכך העלה הרי"ף בפ' הגוזל קמא וכ"ו עכ"ל ומה שכתבו דלרבי יהודה לא שני ליה בין לאכילה בין לסחורה יצא להם ממה שנדחק ר' אלעזר לאוקומי תרווייהו כר"מ דלא כהלכתא ולא מוקי תרווייהו כר' יהודה דהילכתא כוותיה וכאן לאכילה כאן לסחורה שמעינן דלרבי יהודה בין לאכילה בין לסחורה חד דינא אית להו:
איברא שבעל העיטור כתב בשלישות ממון דהרי"ף ז"ל מפרש לסחורה דקתני למחצית שכר ולא נהירא מדקתני לשלוחו שליחות הוא ולח שותפות ותו לא לישתמיט תנא וליתני הותירו לבעל המעות ותו דקתני אימור דשמעת לר"מ וכ"ו משמע הא מידי דלא חזי לגופיה מתרצא מתניתין הא ר"מ הא ר' יהודה אלמא אע"ג דלאו למחצית שכר דומיא דאומן השכר לאמצע עכ"ל והביאו מר"ן ז"ל בח"מ סי' קפ"ב והביא עוד שם דהרב בעל מתיבות משמע דסובר כן שכתב הנותן מעות לשלוחו וכ"ו ע"כ לא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה אבל חיטי בחיטי הכל לבעל המעות ירושלמי אמר רבי דוסא כשקיים שליחותו נתכוון כוון המוכר לזכות לבעל המעות לא קיים שליחותו נתכוון כוון לזכות ללוקח ולמה חולק עמו הואיל ובאת הנאה על ידו עכ"ל וכן הביא הנמקי יוסף משם הר"אה ז"ל שמן הירושלמי נראה דאפי' לא נתן למחצית שכר חולק עמו השליח לפי שהשליח טרח בזה הריוח ובעל הבית נתן המעות הילכך יחלוקו יעוין שם מ"מ כיון דהג' עמודי ההוראה שהם הר"ף הרמב"ם והר"אש כולם שוין לטובה מסכימין כדעת רש"י והתוס' דהכא מיירי שנותן למחצית שכר ומטעם זה היתרון לאמצע וכשהוא שליח לחודיה כל היתרון הוא לבעל המעות הכי נקטינן:
ואיכא למידק לכל הפירושים דהכא אמרינן אם פחתו פחתו לשליח בשני הברייתות ובקידושין אמרינן גבי מימרא דרב נחמן אמר רבא הא דאמרת פחות משתות נקנה לא אמרן אלא דלא שוי שליח אבל שוו שליח מצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ובטל מקח והכא נמי מאחר שהעביר על דבריו למה נחייב השליח בפחת הוה לן למימר בטל מקח וכ"ת שאני התם דמ"מ טעה בפחות משתנת הא ליתא דבפרק אלמנה ניזונת איבעיא לן אמר ליה זבין לי ליתכא וזבין ליה כורא מאי או דילמא מעביר על דבריו וליתכא נמי לא קני ע"כ אלמא דכשעובר על דברי המשלח בטל מקח אע"פי שלא טעה בגוף הקנין וכן כתב הרמב"ם פ' א' מהלכות שלוחין וז"ל שליח שעבר על דברי משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא וכ"ו ע"כ דהרי לך בהדיא דבין טעה בגוף הקנין או לא טעה אלא שעבר על דברי המשלח דאפילו הכי המקח בטל מהטעם דלתקוני שדריה ולא לעוותיה:
ועוד דכפי מה שהשיג הראב"ד על דין שכתב הרמב"ם מפ"א מהלכות שילוחין וז"ל נתן מעות לשלוחו לקנו' לו קרקע וקנאה לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותה לעצמו שלא באחריות כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות וכ"ו על זה כתב הראב"ד ז"ל באמת כך הוא דרך הגמרא אלא דקשה לי כיון שאנו אומרים כל שינוי שהשליח משנה לעוות מקחו וממכרו בטל בכל שהוא למה חייבו רב נחמן לאותו שליח לקנותו לעצמו וכ"ו הרי דמשמע בהדיא דבכל מיני שינוי השליחות בטל וא"כ בנ"ד מחטים לשעורים או איפכא אין לך שינוי גדול מזה והו"לל שליחותו בטל וגם נקשה על הראב"ד למה לא הקשה קושיא זו בההיא דא"ל לקנות חטים וקנה שעורים אמאי אם פחתו פחתו לו יבטל המקח ויחזירם למוכר וי"ל שהרמב"ם עצמו חילק בהדיא בפ' שני מהילכות שילוחין בין הודיע שהוא שליח ללא הודיע שהרי כתב ז"ל השליח שקנה ומכר והודיע שהוא שליח בדבר זה אע"פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת המשלח בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהא הדין בינו ובין משלחו הרי דמפליג בין הודיעו שהוא קונה לפ' ללא הודיע שאני הכא דבנ"ד מחטים לשעורי' מיירי שלא הודיע שהוא שליח וכמו שהקשו שם בגמר' מחכו עלה במערבא מי הודיעו לבעל החטים שיקנה חטים וכ"ו ולפיכך אם פחתו פחתו לו אבל התם דאמרינן כל שינוי שהשליח משנה לעוות מקחו וממכרו בטל מיירי כשהודיע שהוא שליח ומעשה דרב נחמן שחייבו לאותו שליח לקנותו לעצמו י"ל כמו שכת' הראב"ד ז"ל ונ"ל כל מה דאמרי' דטעות משהו בשליח מבטל מעשה ה"מ בזמן שהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל המשלח ההוא רוצה היה המקח ורוצה שיתקן לו השליח העוות וחייבו רב נחמן וכן הדין לכל שליחות וכ"ו ע"כ:
והטעם דכשלא הודיעו שהוא שליח דאמרינן שהמקח קיים אלא דהפחת לשליח הוא מטעם שהמוכר סבר שהשליח הוא הקונה ואינו שליח והוי כמפרש שקונה חותה לעצמו ואינו רוצה המוכר לחזור ולבטל המקח ועוד דאי אף בשלא הודיעו יבטל המקח חיישינן שמא יעשו קנוניא לבטל המקח מה שאין לחוש בשהודיעו שהוא שליח של פ' וזהו שכת' הרמב"ם אם פחתו מדמי זה שלקח פחת לשליח לו' שלא יקבלם כלל המוכר אלא ימכרם השליח ויתן לבעל המעות מעותיו ואע"ג דקי"ל כר' יהודה דלא קני שנוי בהך מילתא לחוד אם פחתו קני דלא לעוותי שדריה אבל אם הותירו הותירו למשלח דלהך מילתא ודאי הוא דלא קני שהרי כל כוונתו לזכות לבעל המעות וזה ברור:
ואכתי קשה שהתוספות כתבו שם בההיא דנתן מעות לשלוחו לקנות חטים וקנה שעורים וכ"ו בין הודיעו בין לא הודיעו יעויין שם וא"כ אם הודיעו למה לא יהא המקח בטל והתירוץ המחוור בזה הוא כדעת רש"י והתוס' דהכא מיירי שיש לשליח שותפות בקנייה ואינו שליח גרידא דהשתא לא שני לן בין הודיע בין לא הודיע דאז השליח הוא גם כן קונה לפי שיש לו חלק ושותפות במקח הילכך מה שעשה עשוי ואין מקום הכח לבטל המקח ומ"ה לא שקלינן וטרינן הכא בענין ביטול מקח כלל:
הכלל העולה מדברי אלה דבהא סלקינן ובהא נחתינן דהלכתא כרבי יהודה דשינוי לא קני הילכך כשלא נתן לו בתורת שותפות לענין שבח הוי כאלו לא שינה והכל לבעל המעות ולענין פחת הפחת לשליח דלתקוני שדריה ולא לעוותי:
ומעתה אסורה נא ואראה לעיקר שאלתינו לענין אם השליח ששינה מדעת משלחו אם מתחייב אף באונסין כמו שמתחייב ביוקרא וזולא דמאחר ששינה ידו על התחתונה בכל האחריות או דילמא לענין פחת לחוד הוא דאמרינן דהפחת לשליח כדמשמע לישנא דברייתא דקתני אם פחתו פחתו לו דווקא פחת דאתי מחמתיה אבל אונס דלא אתי מחמת השינוי לא ומאחר שקי"ל כר"י דשינוי לא קני שהרי אם הותירו הותירו לבעל המעות וברשות דמרייהו קיימי נימא נמי דברשות דבעל המעות קיימי להתחייב באונסין כדינו ולא השליח לזה אתחיל ואדון ואומר:
דלכאורה הוה מסתבר לומר דשליח ששינה מדעת משלחו לחייבו בכל האחריות בין לענין פחת דיוקרא וזולא בין לענין אונסין ופחתו דבריית' פחת לגמרי קאמר דיגיד עליו רעו דבריית' קמיית' דאוקימתא כר"מ דקני להו בשינוי הילכך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו מוכרח הוא לו' אפי' פיחות דאונסין דקמה לי' ברשותיה דשליח וא"כ פחתו דברייתא בתרייתא נמי נימא דהוי כפחתו דברייתא קמייתא לומר דחייב אף באונסין ומספר כתובה נלמוד דכותב כנצ"ב אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו והתם ודאי בכל מיני פחת קאמרינן לא שני לן בין אונסין לא שני לן כל מילי וכן נראה שהוא דעת רש"י שכתב גבי מי הודיעו למוכר החטים שיקנה חיטים וכ"ו ז"ל אלא לר' יוחנן דאמר משנה הוא ולא הוי שליחות ומיהו שינוי לא קני קשיא דממאן קא בעי למקני וכ"ו מדקאמר משנה הוי ולא הוי שליחות משמע דבטל השליחות וא"כ נחייב השליח בכל דבר בין בפחת בין באונסין:
גם מדברי התוספות משמע בהדיא שהשליח חייב אפילו באונסין שהרי כתב בד"ה הנותן מעות לשלוחו נר' דמיירי שנותן למחצית שכר וכ"ו מכאן יש להביא ראיה אם אדם נותן מעות לחבירו למחצית שכר ואמר ע"מ שלא תלוום אלא על משכונות של כסף וזהב ותשמרם בקרקע ואם תשנה יהא ברשותך לחיוב בכל דבר ואם פחתו פחתו לך שאין זה רבית דהא הכא אם שינה מדעתו אמר אם פחתו פחתו לו אפילו הכי אם הותירו הותירו לאמצע לא הוי רבית כיון דאם לא היה משנה לא היה כולם ברשותו אלא השכר וההפסד לאמצע כדין פלגא מלוה ופלגא פקדון עכל"ה דוק מינה במה שכתב יהיו ברשותך להתחייב עליהם בכל דבר לכלול גם האונס ומלבד מה שכתב בכל דבר הוסיף עוד יהיו ברשותך ללמדנו שהם כמלוה ממש ומעות הם שהוא חייב לו וא"כ ודאי שהשליח חייב בכל אף באונסין וגם מדברי הרא"ש נראה שפסק כן בפ' הגוזל קמא כדעת התוספות שהרי כתב ג"כ דשליח ששינה מחטים לשעורי' בכל האחריות והוקשה לו דא"כ הוא רבית משום דהכ' מיירי שנתן לשליח למחצית שכר ואם שינה נמצא המשלח קרוב לשכר ורחוק להפסד וכתב דמהא שמעינן שאין בזה איסור רבית וכ"ו ע"כ ומהרר"א מונסון הכריח עוד מכאן שהמשלח פטור אף מן האונסין מטעמא אחרינא דאם איתא שהמשלח חייב באונסין מה זה שכתב ואם שינה נמצא המשלח קרוב לשכר ורחוק להפסד דהא אפילו שינה השליח הרי המשלח קרוב לשכר ולהפסד שהרי לענין אונסין הם שוין אלא ודאי דכששינה כל האחריות הוא על השליח ואף האונסין עכ"ל וכן פסק הטור והמרדכי ומהר"ם בספר המשפטי סי' כ"ט גם מהרי קולון כתב בשורש ו' וגם בשורש כז וז"ל והרי לך דבשינוי כל דהו פקע תורת שליחו' מהשליח ע"כ וכן פסק הרב מוהר"ר דוד ן' זמרא ז"ל הדבר ברור כי משעה ששינה שמעון בשליחות נתבטל השליחות ושוב אינו שילוחו של ראובן ודמי סחורתו הוא חייב לו שהאי הסחורה הזאת היא לאחריות שמעון ויד ראובן על העליונה עכ"ל ולזה הסכים מוה"ררא מונסון והרב שלמה הכהן והרב יום טוב צהלון שאלה קכ"ט יעויין שם:
וא"כ מאחר שכל הני רברוותא כולם מסכימים לדעת אחד לפטור המשלח ולחייב השליח אפילו מן האונסין כששינה תפקידו וחלל נאמנותו א"כ בנ"ד נמי הוה מצינא למימר ולגזור אומר ששמעון זה השליח ששינה וקנה סחורה אחרת אשר לא צוה יהיה חייב לשלם לראובן המשלח האי אונס שאירע שקפצו עליו לסטים מזויינים ושללו ובזזו כל הסחורות דמאחר ששינה נתבטל שליחותו לענין פחת בין פחת דאתי מחמתיה בין מהאונסין זהו מה שהיה נ"ל לפום ריהטא:
אמנם אחר עיון וההשקפה לטובה מצאתי וגם ראיתי גדולים שלמים וגם רבים להקת נביאי' מתנבאים בסגנון אחר דפוטרין השליח מן האונסין ומחייבין את המשלח מן הטעם הנ"ל דכיון דקי"ל כר יהודה דשינוי לא קני וברשות מרייהו קיימי אינו חייב אלא כל ההפסד דאתי מחמת השינוי דווקא דהיינו יוקרא וזולא כפשטא דלישנא אם פחתו פחתו לו ור' דווקא מה שגרם הוא על ידו דומיא דאם הותירו הותירו לו דהיינו ריוח דאתי מחמת שינוייו אבל אונס דלא אתי מחמת השינוי אלא שנאנסו אינו חייב לשלם והראשון שבקדושה הוא הרב הגדול הרשב"א שכן מצינו בחידושיו בפ' הגוזל קמא דבהדיא פטר את השליח מענין האונסין בלי שום פקפוק ז"ל ת"ר הנותן מעות וכו' ופחתו דקתני בברייתא בתרייתא אינו כמו פחתו דברייתא קמייתא דבברייתא קמייתא כיון דאוקימנא כר"מ וקני להו בשינוי א"כ אפי' פחתו באונס פחתו לו דברשותיה אתניס ופחתו דברייתא בתרייתא דאוקימנא כר' יהודה דלא קני להו בשינוי אלא כשנוי דצבע אם פחתו באונס לא פחתו לו ואין מטילין עליו אלא פחת דידו על התחתונה וכו' דמשמע בהדיא דשליח ששינה מדעת משלחו אינו חייב באונסין ופחתו דברייתא בתרייתא מיירי דווקא ביוקרא וזולא:
גם מדברי משמע שדעתו כדעת הרשב"א ז"ל שהרי כתב בהלכות שילוחין הנ"ל וז"ל נתן לו מעות ליקח בהן חיטין בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הותירו דמיהן הוסיפו לבעל המעות דמדיוק לשונו שכתב וביאר ענין הפחת שהוא בדמים ולא כתב בסתם אם פחת פחתו לשליח כלשון הבריית' וגם כמו שכת בפי"ו מה' אישות גבי נצ"ב שאם פחת ופחתו לבעל וכו' נרא' מזה שדעתו ז"ל שכתב כאן אם פחתו דמי זה וכו' הוא לו' דהאי פחתו אינו אלא בפחת דמים דווקא ולזה הוצרך לבארו כדי שלא נטעה לו' שהוא כעין פחתו דנצ"ב דמיירי אפי' באונסין:
וכן יש להוכיח מדברי הר"ן שהבין כן בדברי הרמב"ם ז"ל שהרי כתב בתשובה סי' ע"ב  אחר שכתב דברי התוספ' הנ"ל וזה לשונו וזו הראיה איני רואה אותה מכרעת לפי פי' המפרשים ז"ל דפחתו דקתני בברייתא בתרייתא אינו כפחתו דברייתא קמייתא דפחתו דברייתא קמייתא כיון דלאוקמת' דר' יוחנן מתוקמא כר"מ וקני להו בשינוי א"כ אפי' פחתו באונס פחתו לו דברשותיה אתניסו ופחתו דברייתא בתרייתא דאוקימנא כר' יהודה דלא קני להו בהאי שינוי הוי להו האי שינוי כשינוי דצבע דאם פחתו באונס לא פחתו לו ואין מטילין עליו אלא פחת דידו על התחתונה וכן הדין לאוקמתא דר"א דמוקי להו תרווייהו כר"מ דאילו לאכילה הוי שינוי גמור וקני להו אבל לסחורה לא הוי שינוי גמור ולא מפסיד אלא שידו על התחתונה ומעתה לפי זה אין כאן ראיה למי שמקבל עליו אחריות כל הקרן שיהא מותר לתת מן הריוח מפקיד כלום אלא שהוא ז"ל נקט ברייתא כפשטא ואם פחתו פחתו לו לגמרי דמשום טעמא דלתקוני שדרתיך ולא לעוותיה חייב לגמרי באחריות הקרן לפי זה יפה דן עכ"ל וכתב יעקב הלוי ובודאי שמה שכתב הר"ן דאין ראית התוספו' ראיה מפני פי' המפרשים שפירשו דהאי פחתו לא מיירי בכל מין אחריות רק בפחת הדמים לא כיון על הרשב"א לחוד אלא על הרמב"ם והרשב"א ז"ל ודעמהון כי לא יצדק לשון פירשו המפרשים שהוא לשון רבים על א' בלבד (כדכתב מוהררא מונסון בדברי הר"ן ז"ל וכבר גליתי סודו שהמפרש' שפירשו שלא כדברי ר"י הוא הרשב"א בלבד) ואע"ג דמצינו בלשון המקרא ובני דן חושי' ובני פלוא אליאב מ"מ אין זה דרך הר"ן ז"ל והמחברי' כולם ועוד איך יצוייר לומ' שהר ז"ל הוא דוחה דברי התו' בשביל פי' הרשב"א בלבד זה לא נתן להאמת אלא ודאי דיש ויש מפרשי' אחרי' זולת הרשב"א ז"ל וכן יש להוכיח זה מדברי הרמב"ם ג"כ שכתב בפ"ב מה' שילוחין ז"ל הסרסור שליח הוא אלא שהוא נוטל שכר על שליחותו לפיכך אם שינה דעת הבעלים משלם מה שהפסיד שמשמע מתוך דבריו שכתב משלם מה שהפסיד ולא כתב בסתם אם פחתו פחתו לו יר' דדווקא מה שגרם הוא על ידו משלם אבל אם נאנסו המעות על ידו אינו חייב לשלם דאע"ג דשנה במכר אינו חייב אלא בהפסד הוא מה שפחת מן הקצבה שנתן לו לא באונסין וזה מוכרח הוא שם מתוך לשונו ז"ל וא כ כ"ש לגבי שליח שהרי הסרסור הוא ש"ש וחיוב בגניב' ואבידה מה שאין כן השליח שהוא ש"ת ואינו חייב אלא בפשיעה ע"כ וגם הרב משה מטראני ז"ל בנדון דומה לזה כתב כן יעויין שם עכ"ל:
ואעפ"י שלדעתי זאת הראיה איני רואה אותה מכרעת דשאני שינוי דסרסור משנוי דחטים לשעורים דלא דמי משום דשינוי דסרסור לא הוי שינוי כל כך שאינו אלא מכר בפחות הילכך לא מחייב באונסין אבל הכא בשינוי מחטים לשעורים או משעורים לחטים דהוי שינוי רב וגדול לא אמרינן הכי ונחייב את השליח אף באונסין וא"כ מאי דקאמר הרב הנ"ל וכ"ש הכא בשליח דהוי ש"ח לאו כ"ש היא דאע"ג דש ח הוי מ"מ שאני הכא דהוי השינוי רב מאי דלא הוי בסרסור כששינה מ"מ כיון שיצאו הדברים מפי שני אלו הרבנים הנ"ל וסוף סוף שינוי הוי ולא שאני לן בפירוש בין שינוי רב למעט אבטל דעתי מפני דעתם:
וכתב עוד מוהר"ר יעקב הלוי שמצא הוכחה גדולה בדברי הרמב"ם במקום שלישי דסובר דהאי פחתו לאו לאונסין אתמר ואעתיק דבריו בקצרה והוא בפ"ה מה' שלוחין וז"ל א' מהשותפים שעבר ומכר בהקפה וכו' או שנשא ונתן בסחור' אחרת וכל כיוצא באלו הדברי' כל פחת שיבוא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו ואם היה שם שכר השכר לאמצע כמו שהתנו ביניהם לפיכך הנותן מעות לחבירו בתורת שותפות ליקח בהן חטים והלך וקנה שעורים או שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל הרי לך בהדיא שאחר שביאר בא' מן השותפין ששינה שאם פחתו דוקא בפח' שיבא מחמת ששינה חייב השותף המשנה אבל לא באונסין כתב אחר כך לפיכך הנותן מעות ליקח בהן חטים וקנה שעורי' אם פחתו פחתו לו דמשמע דהאי פחתו הוי דומיא דפחת הנז' בתחלת דבריו בדין זה שהוא דווקא בפחת הבא מחמת השינוי ומשום הכי לא הוזקק כאן לפרשו ולומר אם פחתו דמי זה שלקח דומיא שכתב בפ"א דהכא כבר ביארו בפירוש בתחיל' דין זה וזה הדין הוא סיומיה דמילתיה ונמשך מהדין הקודם וכמו שמוכיח לשון לפיכך וכו' ובהכי אזלא לה ממילא קושית מוהר"א מונסון שהרגיש שכאן הסיר מלת דמי זה שלקח שדקדק וכתב למעלה למימרא דלא נכתב למעלה אלא לאפוקי הוסיפו במדה וכמו שביאר דבריו יותר בפסקו וז"ל ויש לתרץ דלהכי בלבד נקט הרמב"ם אם הותירו דמי לאפוקי ממה שכתב בתר הכי היה השער קצוב והוסיפו לשליח במנין במשקל כל שהוסיפו הוא של שניהם לזה כתב למעל' אם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות לומר דווקא שהיה התוספת בדמים אבל אם היה במנין כל התו' של שניהם עכ"ל וכתב הרב הנ"ל דבמחילה מכ"ת לא צדק בזה כל עיקר כי מה שלא נכתב בכאן מילת דמי הוא מהטע' שכתבתי דהכא לא שייך לפרשו דהיינו לומר אם פחתו דמי דומיא דלעיל בפ"א דהכא כבר בארו בבירור בתחילת דבריו בדין זה דלא מיירי אל בפחת הבא מחמת השינוי דווקא ובפ"א כל עיקר ההוכחה היא מרישא שכתב אם פחתו דמי זה שלקח דמשמע דווקא ביוקרא וזולא מדלא כתב בסתם אם פחתו פחתו לו ולא מסיפא שכת' הוסיפו דמיהן וא"כ מה יתן ומה יוסיף לתרץ דמשום לאפוקי מדה ומנין נקטיה דאם איתא לפי דרכו אם פחתו פחתו לו ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות ואם לא שנאמר דאגב סיפא נקט רישא וזה לא נתן להאמת כאן ועוד שלשון רבינו ירוחם שכתב בנתיב כ"ח מוכח שבענין פחתו פירש ואמר דימיהן ובהוסיפו לא ביאר כלל רק כתב בסתם ואם הוסיפו הוסיפו לבעל המעו' שכן כתב שם אמר לשלוחו קנה לי חטים וקנה שעורי' או בהפך אם פחתו פירוש בדמים פחתו לשליח ואם הותירו הותירו לבעל המעות עכ"ל:
וא"כ מה שכתב מוהר"שך ובמחילה מכבודו אומר אני שבל יראה ובל ימצא שהרמב"ם יסבור כך אומר הרב הנ"ל במחילה מכ"ת אינו בבל יראה ובל ימצא שהרי מצינו להרמב"ם שלא במקום א' בלבד כתב אלא בג' מקומות ועוד הרבה הרב הנ"ל להפריך כל ההשגות שהשיג הרב מוהרר"א מונסון ולקיים סברת הרב מוהר"ש גאביזון גם מה שרצה להכריח מדברי הרא"ש ומדברי רבינו ירוחם שאפי' התוספות ז"ל מפרשים האי פחתו דברייתא דווקא ביוקרא וזולא ובפחת דאתי מחמתיה והדין שכתבו שם התוספות לאו משו דסברי דפחתו דברויתא מיירי אפי' באונסין הוא אלא הדין ההוא עולה יפה אפי' שנפרש דפחת הוי ביוקרא וזולא דווקא (ודלא כהר"ן ז"ל ואיני רוצה להעתיק כל דבריו ואפי' מקצתם כי רבים הם ובמקו' שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר וחושש אני להוצאת הדפוס ובפרט בדברים שהמה בכתובים הרוצ' לידע ולעמוד על דבריו יעויין שם:
העולה מכל האמור למעלה דאע"ג דמדברי הרא"ש נראה שפסק כדעת רש"י והתו' שכל האחריות על השליח כששינה וגם הטור המרדכי ומהר"ם וכו' פסקו כן שהרי הביאו האי דין שכתבו התוס' בשם ר"י מ"מ כיון שהרשב"א דגדול כבודו פטר את השליח בהדיא בענין האונסין וגם הר"ן דחה האי דין שכתבו התוס' וגם רבינו ירוחם וכו' פסק כן וסוגי' דתלמוד משתמע כוותיה ומסתבר טעמיה דהילכתא כבתראי וכ"ש שדברי הרמב"ם מטין לדבריו כדפרישי' לעיל ומי לנו גדול כמוהו מורה לכן דעתי נוטה דפסקינן כוותייהו דהיינו דשליח ששינה אינו חיוב אלא בפחת דיוקרא וזולא דאתי מחמת ששינה אבל לענין אונסין דלא אתי מחמתיה פטור דהא פסקינן כר יהודה דלא קני והמעות ברשות המשלח קיימי להתחייב באונסין כדינו:
ומעתה נבוא ונפשטה שאלתינו כי מה שטען ראובן באומרו שכיון ששמעון שינה שליחותו שקנה לו סחור' אשר לא צוה שאחריותו עליו כדין מי שאמר לשלוחו שיקנה לו חטים וקנה לו שעורי' שאם פחתו פחתו לו אינה טענה אלימתא דהא כיון דקי"ל כר יהודה דשינוי לא קני נמצא שהמעות ברשות בעל המעו' קיומי ומה שאמרו אם פחתו פחתו לו לא אתמר אלא לענין פחת דאתי מחמתיה או אונס דאתו מחמתיה דומיא דפחת מהטעם דלתקו' שדרי' ולא לעוותי אבל לענין אונסין דלא אתי מחמתיה כנ"ד לא וגם מה שטוען שמעון לפטור מהאי אונס מהטעם שאעפ"י ששינה שקנה סחורה אחרת סוף סוף קנה לו ממין סחורה שהריוח היה מרובה ולטובתו נתכוון בהאי נמי מודינא דודאי אין ממשות בטענה זאת להפטר מהאונס שא"כ כל שליח יאמר כך ולא יהיה הפחת עליו וכיון דתניא סתמא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו וכו' משמע דאפי' היה איפשר דלהוי בה ריוח כמו אם נראה לו שהיה ריוח וקנאה ולבסוף לא היה אלא פחת הוא עליו אבל מה שטען כי ההפסד לא בא מחמת השינוי אלא מחמת האונס בהא ודאי יש זכות בטענה זאת דכיון דס"ל להרמב"ם הרשב"א הר"ן ורבינו ירוחם מסכימי' לדעת זה דהשליח פטור מהאונסין כל דלא אתי מחמתיה ובנ"ד נמי אונס זה לא אתא מחמ' השינוי ששינה דאפי' קנה הסחור' אשר צוה לו ראובן ושלחה היו הגנבים שוללין אותה בודאי ואין האחריות זה עליו וא"כ מהאי טעמא נ"ל ששמעון זה השליח פטור מלשלם ולזה הסכים מוה"רר יעקב הלוי ומוהר"ר משה מטראני ז"ל:
ואחרון אחרון חביב אעתיק דברי מוהר"י הלוי מ"ש בסוף פסקו וז"ל ומעתה נבו' לנ"ד דאין ספק דשמעון פטור מאונסין אליבא דכולהו רבוואתא דמאי דכתבו מוהר שך ומוהר"א מונסון היה יען לקחו הבעלי דינין ונתחייבו בשבועה חמורה לעשות כפי אשר יגזור להם ופסק הדיין לחייב השליח ורצה מוהר"ש גאביזון לומר דטעה הדין בדבר משנה חוזר הדין ואפי' שנשבעו והרבנים הנ"ל כתבו דלא טעה הדיין וכמו שנראה כל זה בדבריהם ז"ל יע"ש אמנם כל היכא שהשליח הוא מוחזק ובאים לדין השליח והמשלח בודאי דיכול השליח לומ' קים לי כהרשב"א ורמב"ם ורבינו ירוחם ז"ל ולפי סברת מוהר"ר משהז מטראני וכו' וכפי לשון הר"ן בתשובה שדחה פי' ר"י ובזה לא יסתפק אדם כלל ואם היות הדב' ברור מאוד אעתיק לשון מוהר"א מונסון שכתב שם וז"ל הילכך אע"ג דהר שבא פטר השליח בהדיא מאונסין בלי שום פקפוק ומי כמוהו מורה וסוגייא דתלמודא משמע כוותיה וקי"ל כבתראי וכ"ש שדברי הרמב"ם מטין לדבריו מ"מ מאחר שהרא"ש פסק כדברי רש"י והתו' וכו' ומי שני ליה למוהר"א מונסון משנה שלמה ששנינו כלל גדול אמרו בדין המ"טה ואמרי' מאי כלל גדול דאפי ניזק אמר בריא ומזיק אמר שמא המע"ה אומי אישתמיטיתיה מרגלא בפומיה דכל הפוסקים דהמוחזק יכול לומר קים לי ודאי כדכתבינן וכו' וסיים סוף דבר כיון שהשליח הוא המוחזק לית דין ולית דיין שיוצאים מידו נגד סברת כל הני רבוואתא דלעיל ולא נחלקו בזה מעולם הרבנים הנז' וכמו שכתבנו ע"כ:
וא"כ בנ"ד נמי שהוא קרוב לנד"ז גס אני עולה ומסכים לדעת מוהרר"י הלוי דודאי ליכא לספוקי כלל דשמעון זה השליח פטור מלשלם האי אונס שאירע שבאו לסטי' ושללו הסחורות כיון דאונס זה לא בא מחמתו שהרי אפי' לא שינה ויקנה הסחורה אשר אשר צוה היו הלסטים שוללין אותה דמלבד דהרמב"ם הרשב"א ורבינו ירוחם וכו' כולם מסכימים לדעת זה דהשליח פטור מהאונסין כל דלא אתי מחמתיה נוסף גם הוא דהשליח מוחזק וכיון שהוא מוחזק לית דין ולית דיין שיוציא מידו נגד סברת כל הני רבוואתא הנ"ל זהו מה שנלע"ד היום יום ראשון לחדש שבט בשנת ובסדר אם כסף תלוה את עמי
משה גומיש די מישקיטה ס"ט