שאלה ראובן היה חפץ לקנות פילפלין ואין לו לאל ידו והלך לו אצל שמעון ואמר לו אתה שהאל ברכך בממון קנה פילפלין ואני אחזור ואקנה ממך בהמתנה ותרויח וילך שמעון אצל לוי ויקן ממנו פילפלין כחפצו ואח"כ נתפשר עם ראובן ומכרם לו בהמתנה ויהי אחרי כן שלח לוי אל שמעון שיקבל מקחו ויתן לו את מעותיו ויצו שמעון שישלחו הפילפלין לבית ראובן וכן עשו וקבל פרעונו משמעון השתא מספקא לן אם יש חשש איסור רבית בדבר או לא דילמא שיהא מותר כיון דלא קאמר ליה אם מעכשיו אתן לך בפחות ואם בהמתנה תשלם יותר או דילמא שיהא אסור כיון שלא היתה הסחורה ביד שמעון והוא קנאה על מנת למוכרה לראובן בהמתנה ביותר משוויה דאילו היו לראובן מעות מזומנים היה קונה אותם בשוק בפחות ממה שקנאם משמעון נמצא שהעלה שיווים בשביל ההמתנה יורנו המורה אם יש שום חשש איסור בדבר וינחנו במעגלי צדק ויעמידנו על דרך האמת ומ"ה תמ"ש:
תשובה על מי לעזרה אנוס ואני אנוס גם כאבי אנוש על כמה הרפתקי דעדו עלי כאשר נודע נאמנה שלא במעל ולא במרד נתאחרתי עד הנה כי אם מקוצר רוח ומעבודה קשה עד אשר בתפילה ובדמעות שליש לפני האל התחננתי ויען קרוב ה' לכל קוראיו כאשר באמת לו קראתי מיד האיר ה' את עיני לעשות תשובה זו ואף כי שאלה גדולה נשאלתי העמק שאל"ה עמוק עמוק מי ימצאנו מ"מ בקיצור מלין אומר לפום ריהטא שאין חשש לאיסור רבית בנ"ד כל היכא דלא קאמר ליה בהדיא המוכר ללוקח אם מעכשיו הרי לך בפחות והראיה ממאי דגרסינן בפ' א"נ דקתני התם במתניתין בדף ס"ה וז"ל מכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשיו אתה נותן לי הרי היא שלך באלף זוז ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור ופירש"י ז"ל ואם אמתין לך עד הגורן שתמכור מתבואתך ואתן לי מעותי עכ"ל וכן פסק הרמב"ם בפ' ח' מהלכות מלוה ולוה וז"ל אסור להרבות על המכר כיצד המוכר לחבירו קרקע או מטלטלים ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הן שלך בעשרים ומאה הרי זה אבק ריבית שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בו עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חייב ליתן אלא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו מידו אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלים עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לו אלא תשעים או מחזיר סחורתו מידו אם היתה קיימת עכ"ל:
הרי משטחיות דברי הרמב"ם מוכח דאינו חל האיסור משום אבק ריבית אלא דוקא כשקדם בדיבורו לומר אם מעכשיו אמכרנו בזול וחם לאחר זמן ביוקר דמחזי כאגר נטר אמנם בזולת זה התנאי נראה לכאורא דליכא למיחש למידי וכדמוכח נמי מטרשא דרב נחמן דקאמר התם בפ' א"נ בדף ס"ה וז"ל אמר רב נחמן טרשא שרי איתיביה רמי בר חמא לרב נחמן ואמרי לה רב עוקבא בר חמא לרב נחמן ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור אמר ליה התם קץ ליה הכא לא קץ ליה ופירשי ז"ל טרשא שרי למכור סחורה בהמתנה ביותר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני קץ ליה אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל:
הרי מבואר בהאי טרשא דרב נחמן כפי מה שפירשי ז"ל שאעפי' שהמוכר מוכר ביוקר והקונה אין ידו משגת לקנות עכשיו במעות מזומנים לא איכפת לן כל זמן דלא קאמר ליה בפירוש אם מעכשיו הרי לך בפחות:
ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקים מצאתי מחלוקת לענין פסקא דהאי דינא יש מהם שפסקו כרב נחמן וטרשא שרי ויש מהם שפסקו דלא כוותיה וטרשא אסירא הכת האחד שפסקו כרב נחמן הלא המה רבינו האיי גאון כמו שכתב הרב בעל התרומות בשמו בשער מו' דף רמ"ז ורבינו זרחיא הלוי ור"ת וכמו שכתבו רבותינו בעלי התוספות בשמו וטעמא דמילתא משום דדרך מקח וממכר הוא וכל כיוצא בזה ליכא איסורא דאורייתא וכדי שלא תנעול דלת בפני לוקחים ומוכרים הקילו בו אך אמנם עם כל זה מדי ספק לא יצאנו בנ"ד דיש להתיישב בדין זה מאחר שראובן לא נשא ונתן עם לוי ולא פסק עמו על אלו פילפלין נראת ודאי שאין כאן סחורה אלא המתנת המעות דע דחי משום הא לא אריא דעל כל פנים שפיר מצינן למימר שאין כאן חשש איסור ריבית לדעת המקילין ואפילו היה מלוה שמעון המעות לראובן ואמר ליה זיל קנה את הפילפלין ואחר כך נתיקרו מותר ויש קצת ראיה ממאי דגרסינן בפרק הגוזל עצים דף קג' רב כהנא יהב זוזי אכיתנא לסוף אייקר כיתנא זבניה מרוותיה דכיתנא אתא לקמיה דרב א"ל מה אעביד איזיל אשקול זוזי א"ל אי קא זבני אמרי האי כיתנא דכהנא הוא זיל שקול ואי לא לא תשקול כמאן כבני מערבא דאמרי מי הודיעו לבעל חטין שיקנה חטין לבעל מעות וכו' אמרי התם אמנה הואי ולא משכיה רב כהנא לכיתנא ורב לטעמיה דאמר רב עושין אמנה בפירות ואין עושין אמנה בדמים ופירשי ז"ל אמנה הואי שנתן להם המעות באמנה ולא היה להם פשתן כשקבלו דמים וכו' והקשו בתוספות על פירוש זה וקשה דאם כן היכי מסיק דרב לטעמיה והא בכי ה"ג אפילו רבי ינאי מודה דאסור לקבל המעות כיון שלא היו לו פירות באותה שעה שהוא פוסק עמו דהא דאמר ר' ינאי מה לי הן מה לי דמיהן היינו דוקא כשיש לו פירות באותה שעה שהוא פוסק עמו ורב אפילו בכהג' אוסר לקבל מעות אלא פירות דוקא דהא בפ' א"נ מייתי דר' ינאי אברייתא דר' אושעיא דהיה נושא בחבירו מנה והלך על גורנו ואמר לו תן לי מעות שאני רוצה ליקח בהם חיטין אמר ליה חיטין יש לי וכו' עד וכולן יש לו מותר ובכהג' פליג רב ומיהו יש לישב פ' הקונטריס דהתם דוקא דאיירי בהלואה לא שרי ר' ינאי אלא כשיש לו פירות דוקא אבל זביני אמר התם דפוסק' על שער שבשוק אפילו אין לו והיינו אמנה בפירות ומה שפירש הקונטריס דר' ינאי מתיר דמיהן שאין מעות ממש אלא דוקא פירות דומיא דההיא דברייתא יין דמי חיטין וכן יין דמי שמן שמן דמי יין דלא מחזי כריבית אבל מעות אסור אין נראה דהכא בשמעתין מוכחא דאפילו זוזי מותר לקבל והלכה כר' ינאי כדמוכח התם עכ"ל:
ומעתה נראה בתחילת העיון דאיכא קצת הוכחה לענין שאלתנו מהאי עובדא דרב כהנא וממה שפסקו רבותינו בעלי התוספות הדין כר' ינאי ובארו לנו בתכלית הביאור ההפרש שיש בין מכר להלואה לענין יש לו דדוקא בהלואה לא שריר ינאי אלא כשיש לו פירות דוקא אבל זביני אפילו זוזי מותר לקבל וכפי האי מונח כל משא ומתן דהוי דרכו בכך רצוני לומר דרך מקח וממכר ולא דרך הלואה דלא מחזי כריבית ליכא למיחש למידי זהוא מה שהיה נראה לדעתי לומר לכאורא לדעת  הפוסקים כרב נחמן:
אמנם הכת השני דאינם פוסקים כרב .נחמן וטרשא דרב נחמן אסירא ואעפי' שלא אמר אם מעכשיו בכך וכך ואם לאחר זמן בכך וכך אלא אמר סתם בהמתנת זמן תתן לי כך וכך אסור הראשון רב אלפס ז"ל דלא מייתי האי טרשא דרב נחמן והטעם דכיון דאפסיקא הלכתא דלא כרב פפא כ"ש דלית הלכתא כר"נ דרב פפא קאמר עליה דרב נחמן טרשא דידי שרי דמשמע דעדיפא מדרב נחמן וכמו שכתב הרמב"ן יעויין שם בהלכות אעפי' שבנסחא שלפנינו מייתי האי טרשא דרב נחמן גם הרמב"ם מזה הדעת וכחו שכתב בפ"ח מהלכות מלוה ולוה וכן אם מכר מטלטלין עד זמן פלוני במנה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור וכתב הרב המגיד דעתו ז"ל כדעת ההלכות שלא הביאו הא דרב נחמן דאמר טרשא שרי לפי שהוא מקל יותר מרב פפא ואין הלכה כרב פפא ואף דעת הרמב"ן כן הוא שאסור למכור בדמים יתרים בשביל ההמתנה אבל הרשב"א ז"ל התיר בדברים שאין להם שער קצוב עכשיו וגם הוא לא אמר אם מעכשיו בכך וכך לפי שיש כאן שתי טענות להקל וזו היא דרב נחמן וכן כתב בעל המאור ז"ל ויראה ממה שכתב רבינו מטלטלים שאין הדין כן בקרקע לפי שאין לומר שיהיה כיוצא בו נמכר בשוק ויהיה הריבית ניכר  בו ועוד שאין הונאה לקרקעות וכל שהוא דרך מקח וממכר כל זמן שאינו נראה כריבית מותר עכ"ל:
כל היוצא מכלל הדברים בקיצור לדעת ה"ה בדברי הרמב"ם החילוק וההפרש שיש לענין אבק ריבית בין כשמכר קרקעות בהמתנה או מטלטלים דדוקא גבי קרקע כיון דלית ליה דמים שהרי אין לו הונאה לא מחזי כאגר נטר אם לא קדם בדיבורו לומר בתנאי אם מעכשיו בכך וכך וה"ה נמי המוכר סחורה בהמתנה ביותר מכדי שיווי אם הוא דבר שלא יצא השער קצוב שיש לה או אם הוא דבר שאין שומתו ידועה אם אמר אם מעכשיו בצ' ואם לזמן פלוני למאה לכ"ע אסור והיינו דינא דמתניתין דקאמר אם מעכשיו באלף זוז ואם לגורן ביב' מנה דאסור ואם הוא דבר קצוב וידוע שהוא שוה כך וכך במעות מזומנים נראה פשוט להרמב"ם דדעת שפתיו ברור מללו דמחזי כאגר נטר כשמוכר בהקפה אעפי' דלא קאמר ליה מקודם המוכר ללוקח אם מעכשיו בכך וכך וכמו שבהדיא חילק הרב ז"ל בהאי דינא בסוף דבריו וכן אם מכר לו מטלטלים והיו שוים בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים שנראה שהוא ידוע ששוה כך בשוק:
והטור כתב בסימן קעג' וז"ל כשם שיש  ריבית בהלואה כך יש ריבית במכר כיצד מכר לו דבר ששוה י' זהובים ביב' בשביל שממתין לו המעות אסור אפילו אם המוכר עשיר ואין צריך למעות ולא היתה הסחורה נפסדת אצלו בד"א בדבר ששומתו ידועה כמו פלפל ושעוה או כל דבר שיש לו שער ידוע אבל טלית שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע יכול למוכרה ביוקר בשביל המתנת המעות ובלבד שלא יאמר לו בפירוש אם תתן לי המעות מיד הרי הוא לך בי' זהובים ואם לאחר זמן ביב' ונראה דאפילו אינו מפרש בהדיא אין ההתר אלא במעלהו מעט אבל אם מעלהו הרבה עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוה ליה כמפרש עכ"ל:
נמצינו למדין מדברי הר"י ב"ה לענין שלפנינו דכל סחורה דשומתו ידועה כגון פילפלין או שעוה שימכר ביותר משיוויה בשביל שכר ההמתנה אסור ליהנות ממנו המוכר ואפילו לא קאמר ליה ללוקח אם מעכשיו אתן לך בפחות וכן הכריעו רבותינו בעלי התוספות שם בעלה סג' מכח מימרא אחרת דרב נחמן על מה שהקשו שם דרב נחמן נראה סותר דברי עצמו דהא רב נחמן אמר האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד' ד' ואמר ליה יהיבנא לך ה' ה' איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסיר וא"ת אמאי אסור לפסוק חמשה בזוזא מאי שנא מטרשא דר"נ גופיה אמר לקמן טרשא שרי למכור סחורה ובהמתנה ביותר בדמים ובלבד שלא יפרש אם מעכשיו בפחות וי"ל כיון דאזל' הכא ד' בזוזא הוה ליה כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פ' ביותר ולפי זה לא שרי רב נחמן בטרשא אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה וטלית אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהם טרשא עכ"ל וטעם הדברים לפי תירוץ זה דוקא בטלית ופרה שאין שומתו ידועה פירוש שאין דמיהן קצובים כי יש מוכר בזול ויש מוכר ביותר דאין כל הטליתות שוים מה שאינו כן בפילפל ושעוה שכל הפילפלין והשעוה שוים הם לענין קצובתם ואם כן שומתם ידועה וה"ל כפירות שיש להם שער קצוב ואסור משום דה"ל כאומר אם מעכשיו:
וגם הרא"ש הסכים לדעת התוספות שכתב וז"ל אמר רב נחמן טרשא שרי פירוש שמוכר סחורה ביותר מדמיה בהמתנה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו בפחות והא דאמר רב נחמן גופיה לעיל האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקאזיל ארבע ארבע וקאמר יהיבנא לך חמשה אי ליתנהו אסיר ואמאי כי היכי דשרי למכור ביוקר בשביל המתנת המעות בסתם הכי נמי מותר למכור בזול בשביל הקדמת המעות ויש לומר הא דשרי ר"נ טרשא היינו דוקא בפרה וטלית שאין השער שלהם ידוע אבל היכא שהשער ידוע הוי כמו קץ ואסור עכ' וכן פסק הרב בי' בשולחנו הטהור בסימן קעג' וז"ל מכר לחבירו דבר ששוה עשרה זהובים בי"ב בשביל שממתין לו אסור אפילו אם החוכר עשיר ואינו צריך למעות ולא היתה הסחורה נפסדת אבלו בד"א בדבר שיש לו שער ידוע או דבר ששומתו ידוע כמו פילפל או שעוה אבל טלית וכיוצא בו שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע מותר למכרו ביוקר לפרוע לזמן פלוני ובלבד שלא יאמר לו בפירוש אם תתן לי מיד הרי הוא לך בעשרה זהובים ואם לזמן פלוני בי"ב ויש מי שאומר שאפילו אינו מפרש בהדיא אין היתר אלא במעלהו מעט אבל אם מעלהו הרבה עד שניכר לכל שבשביל המתנת המעו' הוא מעלה הוה ליה כמפרש ואסו' עכ' אשר מכל זה יש להוכיח דאסור הוא לעשות סחורה על זה האופן הנזכר בשאלתינו בהיות מובן בעצמו ההפרש שיש בין כשמכר דבר ששומתו ידועה לדבר שאין שומתו ידוע וכבר הוכחנו שאם מכר דבר ששומתו ידוע כגון פילפלין או שעוה אעפי' דלא קאמר ליה המוכר ללוקח אם מעכשיו אתן לך בפחות ואם בהמתנה תשלם יותר לא שני לן משום דעל כל פנים מחזי כאגר נטר וניכר לכל דבשביל המתנת מעותיו נתן לו יותר מכדי דמיה דמחזי דבשביל הלואתו היא פוסק עמו לתת לו איזה ריוח וזה נלע"ד שהוא אסור גמור:
כלל העולה לנו לענין הדין בקיצור אבאר כל פרטי דין זה המוכר סחורה בהמתנה ביותר מכדי שיוויה אם הוא דבר שלא יצא השער קצוב או אם הוא דבר שאין שומתו ידועה אם אמר מעכשיו בצ' ואם לזמן פלוני בק' לכ"ע אסור והיינו דינא דמתנית' אם מעכשיו באלף זוז ואם לגורן ביב' מנה דאסור ואם לא אמר אם מעכשיו בצ' אלא אמר סתם לזמן פ' במאה והוא דבר ששומתו ידועה או דבר שכבר יצא השער הוה ליה כאילו פירש אם מעכשיו בפחות ואם לזמן פלוני בהרוחה ואם הוא דבר שאין שומתו ידועה או לא יצא השער כגון פרה וטלית אין התיר אלא במעלהו מעט אבל אם מעלהו הרבה כבר הוכחנו שיש מי שכתב שאסור לעשות כן מפני הסיבה הנזכרת דמחזי כאגר נטר:
ויש לך להתבונן אגב ארחין דזה האיסור מוטל על הלוה כמו על המלוה וזה מדוייק בכתוב לא תשיך לאחיך דבאומרו לא תשיך למדנו אזהרה ללוה שלא יסבב לאחיו שיהא נושך ובפרטות בענין שלפנינו שראובן הנ"ל שהוא הלוה קאמר ליה לשמעון המלוה קנה פילפלין ואני אחזור ואקנה ממך בהמתנה ותרויח הרי מבואר בעצמו שהלוה גם כן יש לו שייכות בזה החטא כמו המלוה ופשוט הוא כי לא יוכל המלוה להלוות בריבית אם לא יסכים הלוה בנתינת הריבית ולפיכך כתב הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פ' רביעי וז"ל כדרך שאסור להלוות כך אסור ללוות בריבית שנ' לא תשיך לאחיך מפי השמועה למדו שזו אזהרה ללוה כלומר לא תנשך לאחיך וכן אסור להתעסק עסק בין לוה ומלוה בריבית וכו' עכ' וכן פסק הטור ביורה דעה סימן קס וז"ל הרב בי' בשולחנו הטהור צריך ליזהר בריבית וכמה לאוין נאמרו בו ואפילו הלוה הנותנו והערב והעדים עוברים ע"כ:
ועל פי הדברים האלו נתיישבה שפיר שאלתינו דכיון דמפני רגילות החטא הזהירה התורה באיסור ריבית גם בלוה נראה לע"ד דבר פשוט דאין להקל בנושא שלנו כלל ועיקר משום דאיכא תרתי לריעותא בזה העסק חדא כאשר כבר הוכחנו דכל דבר ששומתו ידועה הוה ליה כאילו קץ בתחילה ועוד מצורף לזה דזאת הסחורה לא היתה ביד שמעון והוא השתדל לקנות על מנת למוכרה לראובן בהמתנ' ביותר משיוויה וכבר הוכחנו דמסיק תלמודא בההיא מימרא דרב נחמן דקאמר האי מאן דיהיב זוזא וכו' ליתנהו גביה אסיר ובנ"ד נמי ניכר לכל שהעלה שיווים משום שכר ההמתנה:
אחרי כתבי כל זה מצאתי סעד לדברי בתשובות הרב מה"ר לב"ח בסימן ע' שנשאל לו על נדון קרוב לנושא שלנו והשיב וז"ל ראובן אמר לשמעון אם היה לי מעות הייתי קונה צמר אתה שיש לך מעות קנה ותמכור לי בהמתנה ימים מה ואתן לך ריוח הלך שמעון ונתפשר עם לוי בסך ידוע ואחר כך נתפשר שמעון עם ראובן וקנה הצמר משמעון וכו' ונשאל הרב אם יש ריבית באופן הזה והשיב כי זה אסור ולא מבעיא לדעת הרי"ף והרמב"ם דפסקו דלית הלכתא כרב נחמן בטרשא דידיה דאסור אלא אפילו לדעת התוספות ושאר הפוסקים שפסקו כרב נחמן אסור דהא התוספות כתבו דרב נחמן לא שרי אלא בדבר שאין שומתם ידועה כגון פרה או טלית וכו' ובסוף דבריו כתב ולביאור יותר אומר דטרשא דרב נחמן דשרי אליבא דהנהו דפסקו כוותיה דוקא כשהסחורה היא ביד המוכר והיא שלו דאז לא מוכחא מלתא דמשום המתנת המעות הוא מוסיף על השווי דאפשר דאתי איניש אחרינא מעלמא הצריך לאותה סחורה ויתן לו במעות מיד בשביל אותה הסחורה כמו שזה נותן לו בהמתנה ועוד האריך הרב הנ"ל בראיות ברורות חזקות ואלומות אשר קריתי ושניתי וערבו לחכי מנופת צופים ואין בידי להאריך לעשות חיזוק לדברי הרב הנ"ל אלא שמכלל דבריו אני שומע הדין של נ"ד ומי הוא זה ואיזה הוא אשר יערב אל לבו לחלוק על דברי הרב הגדול מה"ר לב"ח:
כלל העולה לדעתי החלושה דאסור הוא להיות נושא ונותן באיזה סחורה שיזדמן על האופן הנזכר בשאלה מצד הטעמים שזכרנו ולית דין צריך בשש דלא מבעיא בדבר ששומתו ידוע כגון פילפלין אלא אפילו בדבר שאין שומתו ידוע אסור כשניכר שבשביל המתנת המעות הוא מוסיף הנ"ל ע"ד כתבתי
בשנת ובסדר שמע אל החקים ואל המשפטים לפ"ג:
נאם הצעיר יצחק סרוק יצו"א: