שאלה לאה אשת יעקב נשארה מעוברת אחר מיתת בעלה עד סוף ח' חדשים ובסוף שמונה חדשים אירע שהלכה לעיר אחרת רוכבת על הפרדה עם שני אנשים כשרים להוליכה למחוז חפצה ובתוך הדרך פגעו בהם לסטים מזויינים ושללו ובזזו אותם ולא עוד אלא שהפילו האש' הנזכרת מעל הפרדה על צחיח סלע כמעט שנתבקע כריסה ותכף ומיד פירשה דם וחבלי יולדה באו לה ונתעכבה עד אחר ב' ימים וילדה בת וחיתה אותה הבת אחר לידתה ג' ימים נסתפקנו עתה אם לאה הנזכרת היא זקוקה ללוי אח ליעקב בעלה מפאת שילדה מחמת נפילה הגם שחיתה הבת ג' ימים הוי כמו נפל או נאמר הואיל שחיתה הבת ג' ימים הוי ולד של קיימא יורנו המורה לצדקה משפט האשה הזאת שנשארה עגונה ומ"ה תמ"ש אכ"יר:
תשובה תנן בפרק יוצא דופן (נדה דף מ"ג ע"ב) תינוק בן יום אחד מטמא בזיבה ומטמא בנגעים ומטמא בטמא מת וזוקק ליבום ופוטר מן היבום ומאכיל בתרומה ופוסל את התרומה ונוחל ומנחיל וההורגו חייב והרי הוא לאביו ולאמו ולכל קרוביו כחתן שלם ע"כ במשנה: ובגמרא (שם מ"ד ע"ב) והרי הוא לאביו ולאמו ולכל קרוביו כחתן שלם למאי הילכת' אמר רב פפא לענין אבלות כמאן דלא כרשב"ג דאמר כל ששהה שלשים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספיקא הוי הכא במאי עסקינן דקים ליה שכלו לו חדשיו ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל וזוקק ליבום. אם נולד יום  אחד קודם מיתת אחיו אבל נולד לאחר מיתת אחיו אינו זוקק דכתיב כי ישבו אחים יחדו: ופוטר מן היבום: אם נולד לאחר מיתת אביו וחיה שעה אחת ומת אבל כל זמן שמעוברת אינו מתירה להנשא: ומאכיל בתרומה. בת ישראל שנשאת לכהן ומת ונולד לה בן לאחר מיתתו אוכלת בשבילו בתרומה בו ביום שנולד כדכתיב ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו דדרשינן יאכילו את אמם אבל הניחה מעוברת אינה אוכלת בשבילו עד שיולד: ופוסל את התרומה קס"ד כגון בת כהן שנשאת לישראל ומת והניח בן יום אחד פסלה מתרומת בית אביה כל ימי חייו דכתיב וזרע אין לה ושבה אל בית אביה והא יש לה זרע ובגמרא פריך אפילו עובר נמי פסיל: ונוחל ומנחיל מפרש בגמרא: כחתן שלם. מפרש בגמרא: כמאן דלא כרשב"ג אכולא מתניתין קאי דקחשיב בן יום אחד בן קיימא באדם דאלו בבהמה שמונה ימים לא הוי נפל:
והנה נראה מפשט משנה זו כפי באור רש"י ז"ל שכתב דהא דרשב"ג אכולא מתניתין קאי דכל דיני תינוק בן יום אחד השנוים במשנתינו הוא בדוקא שידענו בבירור שכלו לו חדשיו אבל אם לא נודע לנו שנולד לתשעה חדשים גמורים הרי הוא ספק עד שישהה שלשים יום דקיימא לן כרשב"ג דאמר כל ששהה שלשים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספיקא הוי וכן כתב גם כן בפרק החולץ (יבמות דף ל"ו ע"ב) על דברי רשב"ג שאמר הא לא שהה ספיקא הוי פירש וחולצת ולא מתיבמת ודוקא אי מספקא לן אי כלו לו חדשיו אי לא אבל אי קים לך דכלו לו חדשיו תנן במסכת נדה תינוק בן יומו פוטר מן היבום עכ"ל אמנם מדברי הרמב"ם ז"ל בפירושו נראה שהוא סובר דהא דרשב"ג לא קאי אלא אסוף משנתינו שכתב ז"ל ואמרו כחתן שלם ר"ל שיחוייב להתאבל עליו ובתנאי שיהיה אצלם התאמתות שנולד לתשעה חדשים שלמים אמנם אם לא יתאמת לאביו ולאמו זה הנה לא יחוייבו להתאבל עליו עד שישלמו לו שלשים יום לפי שהעיקר אצלינו כל שלא שהה שלשים יום באדם הרי זה נפל אלא אם כלו לו חדשיו כמו שביארנו אפילו מת ביום שלשים עצמו אינו מחוייב להתאבל עליו עכ"ל ומדפירש מה שאמרו בגמרא הכא במאי עסקינן דקים ליה שכלו לו חדשיו על ענין האבלות נראה שהוא מפרש דאסוף משנתינו קאי דאם לא כן היה לו לומר ומשנתינו היא סובבת על עיקר אחד והוא שיהיה אצלם התאמתות וכו' ומדלא פירש כן נראה שלענין האבילות בלבד התנה תנאי זה ובביאור כתב כן בחבורו בפרק ראשון מהלכות יבום וחליצה וז"ל מי שמת והניח אשתו מעוברת אם הפילה אחר מותו הרי זו תתייבם ואם ילדה ויצא הולד חי לאור העולם אפילו מת בשעה שנולד הרי אמו פטורה מן החליצ' ומן הייבו' אבל מדברי סופרים עד שיודע בודאי שכלו לו חדשיו ונולד לתשעה חדשים גמורים אבל אם לא נודע לכמה נולד אם חי שלשים יום הרי זה ולד קיימא ופוטר נשי אביו מן החליצה ומן הייבום ואם מת בתוך השלשים אפילו ביום השלשים בין שמת מחולי בין שנפל מן הגג או אכלו ארי הרי זה ספק נפל ספק בין קיימא וצריכה חליצה מדברי סופרים אבל לא תתייבם עכ"ל: הנה כי לא הצריך שיולד לתשעה חדשי' גמורי' לשיפטור נשי אביו מן החליצה ומן הייבום מן התורה כי מן הסתם הולכין אחר הרוב ורוב הולדות הן בני קיימא והנה הרב המגיד ז"ל האריך לבאר דעת הרמב"ם ז"ל והעולה מדבריו הוא ג' דינים הדין הראשון הוא שהנולד לתשעה חדשים גמורים הוא בן קיימא לכל דבר ואין משגיחין לדבר אחר ואפילו מת ביום שנולד דינו כגדול ובזה לא חדשו חכמים שום דבר הדין השני הוא שבן ח' שנולד שלם בשערו ובצפרניו הרי זה ולד שלם ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ובזה החמירו חכמים במקצ' דברים כמו שיתבאר ואם נולד לקוי ואין צפרניו שלמי' הרי זה כנפל ואפילו הכי אם חי שלשים יום הרי זה ולד קיימא מפני שהוא פוסק כרש בג שכל ששהה שלשים יום אינו נפל אע"פי שלא גמרו סימניו ופסק גם כן כר' שהשלם בסימניו הרי זה ולד של קיימא דחדא מתרתי בעינן או גמר סימנים או שהוי שלשים יום הדין השלישי הוא ספק בן ז' ספק בן ח' ולא גמרו סימניו הרי זה ספק של תורה כיון שלא שהה שלשי' יום וגם לא גמרו סימניו וספק זה הולכין בו להחמיר והנה לענין מילה מלין אותו ממה נפשך אם בן שבעה הוא בדין הוא שידחה שבת ואם בן שמונה הוא הרי זה נפל ומחתך בשר בעלמא הוא ואין במילתו משום חבורה ולענין נחלה פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות נחלות שקטן בן יומו שלא כלו לו חדשיו אם חיה אחר אמו שעה אחת ומת הרי זה נוחל את אמו ומנחיל הנחלה ליורשיו ממשפחת אבין ובודאי שכוונתו היא שנגמרו סימניו שאז קרוי ולד אבל אם לא נגמרו סימניו ולא כלו לו חדשיו נקרא נפל כמו שכתב הרמב"ם בפרק ראשון מהלכות מילה והראב"ד ז"ל השיגו וכתב אינו כן אלא בכלו לו חדשיו דאי לא ידעי הוה ליה איהו ספק והאחין ודאין ואין ספק מוציא מידי ודאי עכ"ל וכתב שם ה"ה ז"ל נראה שיצא לו זה ממה שאמרו שם בפרק יוצא דופן והרי הוא כחתן שלם למאי הלכתא א"ר פפא לענין אבילות ושאלו שם כמאן דלא כרשב"ג דאי כרשב"ג הא אמר כל ששהה שלשים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספיקא הוי ודחודקים לן בזה שכלו לו חדשיו דאפילו רשב"ג מודה וממה ששאלו כן גבי אבלות ולא בשאר הדינין למד רבנו ששאר הדינין שוין בין כלו בין לא כלו ומ"מ אין זה מוכרח ועוד יש לדחות דנהי דלא בעינן בשאר הדינין דקים ליה שכלו משום דמסתמא מחזקינן ליה שכלו אבל היכא דנודע לן שלא כלו לעולם אימא לך שאינו נוחל ומנחיל וכו' ואולי דין הירושה למד רבנו ממה שאמרו שם בן יום אח' אין עובר לא מאי טעמא איהו מת ברישא הא יצא חי לאויר העולם אפילו לא כלו לו חדשיו נוחל ומנחיל וגם זה אינו נראה הכרח והניח הדבר בצ"ע ובהלכות יבום וחליצה כת' שלא רצו חכמי' לשנו' דבר בדין הירוש' מפני שכל דבר שבממון קולו של זה חומרו של זה ולי נראה להוסיף דכיון דקי"ל כר' דאמר אשתהויי אשתהי והוא שגמרו סימניו נמצא דבגמר סימנים הוי ולד גמור דין תורה אעפ"י שלא כלו לו חדשיו ולא חי שלשים יום וכיון שכן משמתה האם יצאו נכסיה מרשותה ונכנסו לרשות בנה שהוא הקודם בנחלה וממנו ליורשיו והרוצה להוציא מהם עליו להביא ראיה ובדין הרוצח כתב בפרק שני שההורג קטן שנולד לפחות מבן תשעה חדשים שאינו נהרג עליו עד שישהה שלשים יום דבעינן חדא מתרתי או שהוי שלשים יום או שכלו לו חדשיו אבל בבן ח' שלא שהה אעפ"י שנגמרו סימניו אינו נהרג וזהו ששנו חכמי' על דין תורה מפני שכיון שאין אנו מחשבין אותו כולד שלם לכל דבר אינו בדין שיהא אדם נהרג עליו וידוע שכל ספק נפשות להקל וכיוצא בזה כתב פ"א מהלכות אבל שאין מתאבלין אלא על מי ששהה שלשים יום או שכלו לו חדשיו לפי שהקלו באבלות וכמו שאמרו הלכה כדברי המקל באבל וכאן בדין החליצ' כתב שדין תורה הוא כפי מה שכבר נתבאר שכל שיבא הולד חי פוטר את אמו והוא כשנגמרו סימניו שהוא קרוי ולד ואין צורך לדבר אחר וחכמים החמירו בזה ואמרו דכל דליכ' חדא מתרתי או שהוי שלשים יום או שכלו לו חדשיו אע"פ שיש גמר סימנין הרי זו חולצת ולא מתיבמת:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על השאלה אשר נשאלנו עליה והיא על לאה שנשארה מעוברת אחר מיתת בעלה ובסוף שמונה חדשים לעיבורה באו לסטים מזויינים והפילוה מעל הפרדה שהיתה רוכבת עליה על צחיח סלע ומחמת הכאב והחרדה אחזוה חבלי יולדה ולאחר שני ימים ילדה בת ומתה הבת ביום השלישי ונסתפק החכם השואל אם נשארה לאה זקוקה ללוי אחי בעלה  והנה לא נתבאר בשאלה אם אותה הבת נולדה שלמה בשערה ובצפרניה או לא לכן אביא דברי הגמר' ודברי הפוסקים המפורסמים כדי שנוציא הדין לאמיתו גרסי' בפרק החולץ (יבמות דף ל"ו ע"ב) אמר רב אשי לרב אושעיא בריה דרב אידי התם תנן רשב"ג אומר כל שלא שהה שלשים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספיקא הוי ואיתמר מת בתוך ל' יום ועמדה ונתקדשה רבינא משמיה דרבא אמר אם אשת ישראל היא חולצת ואם אשת כהן היא אינה חולצת רב משרשיא משמיה דרבא אמר אחת זו ואחת זו חולצת א"ל רבינא לרב משרשיא באורתא אמר רבא הכי ובצפרא הדר ביה אמר ליה  שריתי יהא רעוא דתשתרו אף תרבא הכא גבי מעוברת חברו ומינקת חברו הנשואה לכהן מאי מי עבוד רבנן תקנתא לכהן או לא א"ל הכי השתא בשלמא התם כיון דאיכא רבנן דפליגי עליה דרשב"ג דאמרי אף על גב דלא שהה ולד מעליא הוי גבי אשת כהן כיון דלא אפשר עבדינן כרבנן אבל הכא כמאן נעביד ע"כ ופירש רש"י ז"ל התם תנן וכו' משום דקא בעי למבעי הכא מאי: כל ששהה שלשים יום. משנולד חי שלשים יום: באדם אינו נפל. להכי נקט באדם דתני סיפא ובבהמה ח' ימים: אינו נפל. ופוטר את אמו מן החליצה: ספיקא הוא. וחולצת ולא מתיבמת ודוקא אי מספקא לן אי כלו לו חדשיו אי לא אבל אי קים לן שכלו לו חדשיו תנן במסכת נדה תינוק בן יומו פוטר מן היבום: מת בתוך שלשים. בן היבמה ונתקדשה לשוק בחזקת שפטורה משום בנה: אם אשת ישראל היא. אם זה שקדשה ישראל הוא שאם תחלוץ מן היבם לאח קידושין לא תיאסר על בעלה חולצת: ואם זה שקדשה כהן הוא. שאם תחלוץ תיאסר עליו אינה חולבת וסמכינן אולד: בהורתא אמר רבא הכי כדקאמרת: לצפרא הדר ביה. ושמעתי מפיו שאינה חולצת: הכא מאי לרבי יהושע בריה דרב אידי קא בעי לה: מי עביד רבנן תקנתא לכהן. דאע"ג דלישראל בעינן יוציא בגט עד שיגיע זמנו זמנו התם הוא דלכשיגיע זמנו מצי לאהדורה אבל הכא דאי מגרש לה לא מצי מהדר לה תסגי בהפרשה בעלמא: עבדינן כרבנן וסמכינן אולד עכ"ל:
והנה כפי דברי הרמב"ם ז"ל אשר כבר כתבנו בתחיל' מאמרנו זה יתבאר לך שמה שאמרו שאם מת הולד בתוך שלשים ונתקדשה לישראל שחולצת ותשב עם בעל' שלא נאמר זה אלא בשלא כלו לו חדשיו דאי בשכלו כ"ע מודו דולד גמור הוא כמו שאמרו  בפרק יוצא דופן תינוק בן יום אחד פוטר את אמו מן היבום וכמו שביאר רש"י ז"ל אלא ודאי בשלא כלו לו חדשיו הוא ובזה אמרו דבדיעבד עבדינן כרבנן ומאן רבנן ר' היא דאמר אשתהויי אשתהי ובתנאי גם כן שגמרו סימניו דהיינו שערו וצפרניו דאי לא גמרו סימניו כיון שלא כלו לו חדשיו ולא שהה לכ"ע נפל גמור הוא כדמוכח בפרק הערל (יבמות דף פ' ע"ב) ולפיכך דעתו הוא דבגמר סימנין אע"פי שלא כלו לו חדשיו ולא חי שלשים ולד גמור הוא ואמו פטורה מן החליצה ודין היבום דיו תורה אלא שחכמים הצריכוה חליצה לכתחילה אבל בכלו לו חדשיו או שחי שלשים יום בזה לא מצאנו שהחזירו כלל והנה כפי זה בענין שאנו בו שנידע בברור שילדה לשמנה חדשים אם נולדה הבת בגמר סימניה ולד של קיימא היא והרי היא על יבמה באיסור כרת וצריכה חליצה מדברי סופרים להתירה לזר ואם לא נגמרו סימניה הרי זה נפל גמור וחולצת או מתיבמת:
אמנם יש שטה אחרת בדברים אלו כתבה ה"ה ז"ל בפרק א' מהלכות יבום וז"ל ויש שטה אחרת בדברים אלו שהעמידו סוגיא זו דהחולץ שלא נודע אם כלו לו חדשיו אם לא ואזלינן בתר רובא אבל בשנודע ודאי שלא כלו לו חדשיו אע"פי שגמרו סימניו נפל הוא דלא קיימא לן כרבי ויש מי שכתב דאפילו לר' ספיקא הוי ע"כ ולפי שטה זו בנדון שאלתנו אשה זו מתיבמת וקולא גדולה היא זו וחלילה לסמוך על שטה זו בספק אסור כרת עוד כתב ה"ה ז"ל דברי הרמב"ן ז"ל בחדושיו וז"ל כל שלא כלו לו חדשיו ולא גמרו לו סימניו נפל גמור לא כלו לו חדשיו וגמרו סימניו ספק הוא וחולצת אפ לו אשת כהן ולשאר כל הדברים מטילין אותו לחומרא כלו לו חדשיו ולא גמרו סימניו ולד מעליא הוא אינו ידוע אם כלו לו חדשיו בין גמרו בין לא גמרו סימניו ספק הוא אלא דבאשת כהן אינה חולצת לעולם ובאשת ישראל חולצת בשניהם שהה שלשים יום אינו נפל והרי הוא כאדם שלם לכל דבריו ע"כ ובאמת שדרך זו של הרמב"ן היא דרך סלול' מסולק' מכל הספקות ואין בינו ובין הרמב"ם מחלוקת לענין דין שאלתנו שהרי בחלוקה הראשונה שלא כלו לו חדשיו ולא גמרו לו סימניו הוא שוה עם הרמב"ם ז"ל שהוא נפל גמור וכן מצאתי גם כן להרשב"א ז"ל בחדושיו ובלא כלו לו חדשיו וגמרו סימניו הוא ג"כ מסכים לדעת הרמב"ם אלא שלהרמב"ם הרי היא על יבמה באסור כרת ולהרמב"ן בספק איסו' כרת והרב ב"י ז"ל הסכים לדברי הרמב"ם ז"ל והעתיק לשונו בטור אבן העזר סימן קנ"ו וז"ל מי שמת והניח אשתו מעוברת אם הפילה הרי זו תתייבם ואם ילדה ויצא הולד חי לאויר העולם אפילו מת בשעה שנולד הרי אמו פטורה מן הייבום ומן החליצה אבל מדברי סופרי' עד שיודע בודאי שכלו לו חדשיו ונולד לט' חדשי גמורי' אבל אם לא נודע לכמה נולד אם חיה שלשים יום הרי זה ולד קיימא ופוטר נשי אביו מן החליצה ומן הייבום ואם מת בתוך שלשים יום אפי' ביום השלשים בין שמת מחולי בין שנפל מן הגג או אכלו ארי הרי זה ספק נפל ספק בן קיימא וצריכה חליצה מדברי סופרים אבל לא תתיבם עכ"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא שלאה זו שילדה בחדש השמיני לעיבורה אם אותה הבת היא שלמה בשערה ובצפרניה חולצת ולא מתיבמ' ואם לא גמרו סימניה הרי היא נפל גמור וחולצת או מתיבמ' אמנם מפני שמצאתי לקצת האחרונים שגם פקפקו בזה הרוצה לצא' מכל ספק יחלוץ ולא ייבם זהו הנראה לע"ד ומהאל יתברך נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום שהוכפל בו כי טוב ג' לחדש תמוז בשנת ובסדר והשקית את העדה לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן סי"ט: