שאלה לג ראובן היה לו צוואה מאביו שלא ישבע בימיו על שום דבר שבעולם והנה קרה לו כי נעשה שותף עם שמעון ומת שמעון ובאים יתומיו להשביעו שבועת השותפין מבעיא לן השתא כיצד יעשה כדי שלא יכשל בצוואת אביו נ"ע יורינו המורה הדין ושכרו כפול מן השמים:
תשובה עיקרא דהאי מילתא בבבא מצי פרק אלו מציאות (דף ל"ב ע"א) משנה מצאה ברפת אין חייב בה ברשות הרבים חייב בה ואם היתה בבית הקברות לא יטמא לה אם אמר לו אביו היטמא או שאמר לו אל תחזיר לא ישמע לו ע"כ לשון המשנה: ובגמרא תנו רבנן מנין שאם אמר לו אביו היטמא או שאמר לו אל תחזיר שלא ישמע לו שנאמר איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו אני ה' כולכם חייבים בכבודי טעמא דכתב רחמנא את שבתותי תשמורו הא לאו הכי הוה אמינא צייתא ליה ואמאי האי עשה והאי לא תעשה ועשה ולא אתי עשה ודחי לא תעשה ועשה אצטריך סלקא דעתך אמינא הואיל והוקש כיבוד אב ואם לכבודו של מקום שנאמר כאן כבד את אביך ואת אמך ונאמר להלן כבד את ה' מהונך הלכך ליציית ליה קמשמע לן דלא לשמע ליה:
ופירש רש"י ז"ל במשנה מצאה ברפת. בגמרא מפרש מאי אצטריך: היתה בבית הקברות. והוא כהן: או שאמר לו אל תחזיר. והוא במקום שהוא מותר לילך שם: ובגמרא פירש. אני ה' אף על פי שאמרתי לך ירא את אביך אני אדון לשניכם ואם אמר לך אביך עבור על דברי לחלל שבת אל תשמע לו: הוה אמינא צייתא ליה. דאתי עשה דכיבוד ודחי לא תעשה דלא תוכל להתעלם: הוקש כבודם. בגזרה שוה כבד את אביך כבד את ה' מהונך:
העולה לנו מהמשנה ומהברייתא שזכרנו שאין מצות כיבוד אב ואם דוחה לא מצות עשה ולא מצות לא תעשה ואפילו מצוה של דבריהם אינו דוחה כמו שנבאר. וכן פסקו כל עמודי ההוראה זכרונם לברכה:
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל שכתב המשנה והברייתא כצורתם. ואף על פי שלא כתב בפירוש ואפילו מצוה של דבריהם מכל מקום כיון שכתב סתם ולא חילק ודאי שכן דעתו: דלמה נשים אותו חולק נגד כל הפוסקים ז"ל. דאפושי מחלוקת לא מפשינן ועוד שכל מצות של דבריהם אסמכינהו אלאו דלא תסור או אפסוק דשאל אביך למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה. כדאיתא בפרק במה מדליקין (דף כ"ג) לעניין נר חנוכה מאי מברך אשר קדשנו במצותיו וצונו להדליק נר של חנוכה והיכן צונו רב אויא אמר מלא תסור רב נחמיא אמר שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך ודבר זה מוסכם מכל חכמי ישראל זכרונם לברכה ואין בזה חולק אם כן סרי הוא כשאר מצות התורה:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות ממרים הלכה י"ב ז"ל מי שאמר לו אביו לעבור על דברי תורה בין שאמר לו לעבור על מצות לא תעשה או לבטל מצות עשה אפילו של דבריהם הרי זה לא ישמע לו שנאמר איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו כולכם חייבים בכבודי ע"כ:
והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל מי שאמר לו אביו וכו' ברייתא בריש יבמות ובסוף אלו מציאות יכול אמר ליה אביו היטמא או אל תחזיר אבידה ישמע לו תלמוד לומר איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו אני ה' כולכם חייבים בכבודי ומה שכתב רבינו אפילו של דבריהם נראה שהטעם משם דקיימא לן דכל מילי דרבנן אסמכינהו אלאו דלא תסור הרי הוא ככל דברי תורה ע"כ:
רבינו אשר ז"ל גם הוא כן פסק בפסקיו שהרי כתב המשנה והברייתא שכתבנו בתחילת דיבורינו כצורתם: ובתשובותיו כלל חמשה עשר סימן ה' כתב ז"ל ששאלת על האב שצוה לבנו שלא ידבר עם יהודי אחד ולא ימחול לו מה שעשה עד זמן קצוב והבן חפץ להתפייס עמו אלא שחושש לצוואת אביו דע שאסור לשנא לשום יהודי אם לא שיראהו עובר עבירה. והאב שצוה לשנוא לו לאו כל כמיניה לצוותו לעבור על דברי תורה שנאמר אני ה' מוראי למעלה ממוראכם ועוד לא היה האב בזה הדבר עושה מעשה עמך ואינו צריך לכבדו ע"כ:
גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור יורה דעה סימן ר"ח ז"ל אמר לו אביו לעבור על דברי תורה בין שאומר לו לעבור על מצות לא תעשה או שאומר לו לבטל מצות עשה אפילו מצוה של דבריהם לא ישמע לו ע"כ. וסמוך לזה כתב תשובת אביו הרא"ש ז"ל שכתבנו לעיל: גם הרב בית יוסף ז"ל פסק כן בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
אחרי הודיע ה' אותנו את כל זאת בנקל נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא ראובן שצוה לו אביו שלא ישבע בימיו על שום דבר שבעולם והגיע עת וזמן שהוכרח לישבע שבועת השותפין היאך יעשה משום צוואת אביו נ"ע. נראה לעניות דעתינו דבר פשוט שאין לראובן לחוש לצוואת אביו יען שאין לאביו יכולת ורשות לצוות לבנו לעבור על דברי תורה ואפילו מצוה מדבריהם. שכל מילי דרבנן אסמכינהו אלאו דלא תסור ואם צוהו כן אין הבן צריך לכבדו בדבר זה כמו שהוכחנו בבירור מן המשנה והברייתא ומכל עמודי ההוראה ושבועת השותפין היא תקנת חכמים בנקיטת חפץ כעין שבועת התורה כמו שכתבו הרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות שבועות הלכה ח' ובפרק תשיעי מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ד' והרב בית יוסף ז"ל בח"מ סי' פ"ז ס' י"ז וסימן צ"ג ס' א' אם כן דבר ברור הוא שאין הבן חייב לשמוע בקול אביו בזאת הצוואה שהוא ואביו חייבים בכבוד המקום ואם היה לו דרך לימלט מן השבועה כגון שישלם ולא ישבע כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות שבועות הלכה י"ז ז"ל אמר איני נשבע פוטרין אותו ונותן מה שטענו חבירו ע"כ ויותר מפורש פ' ו' מהל' שא' ופי' הל' א' ע"ע וכן כתב הרב בית יוסף ז"ל סי' פ"ז ס' כ' וסי' רצ"ה ס' א' ט"ע אז היינו אומרים שישלם ולא ישבע בשביל צוואת אביו אבל שבועת השותפין אינו יכול להימלט מן השבועה דמה ישלם כיון שאינו טוען דבר קצוב ומוגבל אלא משביעו שלא גזל ממנו כלום בכל ימי השותפות אם כן אין לו תקנה אלא לישבע כדינו ויפטר. ואין לו לחוש על כבוד אביו בזה מאחר שהוא תקנת חכמים והוא דבר פשוט ומובן מעצמו ולא היה לנו צורך להאריך עוד בעניין זה אבל שלא להוציא הנייר חלק חקרנו וחפשנו במפתחות אמתחות הפוסקים ז"ל ומצאנו חבל חכמים כלם מתנבאים בסיגנון אחד ככל מה שכתבנו ונזכיר את שמותם אחד לאחד בג"ה:
רבינו יצחק בר ששת ז"ל סי' קכ"ז נשאל טל בחור שנשא בחורה ואחר הנשואין היו שם דברים בגו שעל ידי זה נתרבו קטטות ביניהם ובין קרובי הבחור וקרובי הבחורה: וקרובי הבחורה בקשו מהבעל שיגרשנה וימאן לעשותו עד שיתנו לו סך גדול שאח הבחורה היה עשיר ולא רצה לתת זה הסך ואח"כ שלח הבעל פשרנים שיתנו לו ארבע מאות דוקאטי ויגרש מיד ואחר זה אירע איזה עכבה ואמר שאינו יכול לגרש מפני שהוא אנוס. ועוד שם דברים ארוכים בין בשאלה בין בתשובה ולכן לא נעתיק מן התשובה אלא מה שצריך לעניינינו וז"ל ועוד שאין העכבה אונס שלכלום שבעבורו יגרש זה את אשתו שהרי אף אם יצום לו האב שיגרש את אשתו איננו חייב לקיים מצותו בזה שהרי אם יאמר לו אביו עבור על דברי תורה או דברי חכמים אין לו לעשות מצותו ואין זה בכלל כבוד האב ויראתו לגרש את אשתו שקשין גרושין שהרי התירו לדוד ליחד ולא התירו לו לגרש כדאיתא במסכת סנהדרין ולזה אין לבעל לתלות אונסו במצות אביו ע"כ. הרי דבר ברור שאפילו בדבר קל כזה דמשום קשין גרושין אין לו לשמוע בקול אביו:
מהר"ר אליהו ן' חיים ז"ל סימן ע"ח נשאל על עניין יבמה שנפלה לפני יבם וז"ל השאלה יבמה נפלה לפני יבם ותובעת ממנו לחלוץ או ליבם והוא אומר לה שעכשיו אינו רוצה לא לחלוץ ולא ליבם אבל תמתין לו ימים או עשור ואח"כ ייבם אבל עכשיו אינו רוצה ליבם מפני עגמת נפש אחיו עד מלאת לו שנה גם שאמו מעכבת עליו מליבם אבל לפי רוב הימים יפייס את אמו שתסכים ביבום. שאל השואל אם שומעים לו ע"כ. והשיב הרב הנז"ל ז"ל שאין להמתין לו אלא מיד אחר שיעברו שלשה חדשים כופין אותו לחלוץ או ליבם וכו' ובסוף דבריו כתב מה ששייך לעניינינו ז"ל וטענת עכוב האם שמעכבת עליו מליבם אינה טענה לדחות את המצוה שאין הבן מחוייב לשמוע לאמו שלא לישא אשה החפץ בה ואפילו לא היה בעניין מצוה כמו בנדון שלפנינו וכו' ע"כ. הרי שדעת הרב הנ"ל ז"ל שאפילו לישא אשם אשר ישרה בעיניו אינו חייב לשמוע בקול אמו וכל שכן בעניין מצוה:
מהר"ר שמואל די מדינה ז"ל בח' י"ד סי' צ"ה כתב ז"ל אירע פה שאלוניקי שראובן נפטר לבית עולמו ואמרו עליו שצוה על בנו שבשום צד ואופן לא ישא בת פלוני וי"א שלא צוה כך אמנם שאל השואל הגע עצמך שכן היה ובתו של פלוני ישרה בעיני בן ראובן זה אם יש חשש איסור בדבר וכתב על זה החכם כמהר"ר חיים עובדיא באורך והביאו לי הפסק ואני כתבתי עליו לקיים את דבריו לעניין הדין שמותר בן ראובן זה לישא אותה אשה וז"ל אות באות תיבה בתיבה על דבר זה נשאלתי כמה פעמים על פה. והשבתי שהדין פשוט שהבן יכול לישא האשם אשר ישרה בעיניו ואין מצות האב מעכב כלל והרב הפוסק נר"ו כנראה נשאל לפני מעכ"ת להלכה למעשה. והרחיב לברר הדין והאמת כו יגיעת בשר הוא להאריך בקיומו של היתר וכמו שכתב הרב נר"ו. הדבר פשוט מעצמו אפילו היה אמת ברור שצוה לו אביו לא תקח אשה פלונית והיא כשרה כבנות ישראל הכשרות וטובה היא בעיני הבן יקחנה כי עמה יתן לו ה' בנים הגונים מה שלא יהיה כן אם ישא אחרת אשר אין לו חפץ בה כי בני שנואה שנואים לפני המקום וכו' ע"כ. ועוד האריך הרב הנ"ל ז"ל. להביא ראיה לדבריו מבטל תרומת הדשן ז"ל סי' מ' ומתשובת הרמב"ן ז"ל הביאה הרב ב"י ז"ל סי' רל"ט יעו"ש עוד הוסיף הרב הנ"ל ז"ל בח' א"ה סי' צ"ה על ראובן שצוה לשמעון בנו שיתן לכל א' מאחיותיו ע"ה אלף לבנים לנדונית' ה' אלפים פחות או יותר ושמעון שידך אחת מהן עם לוי וקודם שקידשם לוי קבלו שמעון ולוי שבועה שכל אשר יתפשרו ביניהם שיקיימו ופסק שמעון שיתן ללוי ק"כ אלף לבנים ועתה תובע לוי משמעון זה הסך ושמעון טוען שאינו רוצה לעבור על מצות אביו והשיב שהדבר פשוט יותר מביעתא בכותחא  ששמעון קשור ואחוז בחומר השבועה ואין לו להקפיד במה שצוה אביו וכו' והביא ראיות לדבריו יעו"ש הרי לנו משתי תשובות אלו שאין לבן לעבור על שום דבר מצוה ואפילו מדבריהם בין דבר קל בין דבר חמור מפני כיבוד אב ואם כמו שכתבנו:
מהר"ר משה מטראני ז"ל בח' א' סי' קל"ט נשאל על ראובן שנדר שאם יהיה לו כך וכך שידור בצפת תוב"ב. ועתה נתקיים הדבר ואביו ואמו אינם מניחים אותו ללכת לדור שם כו'. יורינו רבינו אם חל הנדר ואם יוכל לעשות התרה. והשיב ז"ל חייב לקיים נדרו ואינו חייב לחוש לצוואת אביו ואמו שאמרו לו שלא ילך כדילפינן פ"ק דיבמות דאם אמר לו אביו ואמו היטמא או אל תחזיר לא ישמט דכתיב איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו כולכם חייבים בכבודי כדכתיב בסיפיה דקרא אני ה' והכא נמי הוא ואביו חייבים לדיר בארץ ישראל ואין עונש על שאינו מקיים מצות כיבוד אב ואם שגם הם יכולים לעלות עמו ויתקיימו ב' מצות ישיבת ארץ ישראל וכיבוד אב ואם ומשמע התם דלאו דוקא מצוה ואזהרת שבת דקרא איירי ביה דדוחה מצות כיבוד אלא אפי' כל מצוה ואפי' מצות עשה לחודה כדתניא אל תחזיר שהיא מצות עשה שבממון וקילא דהותרה מכללה בזקן ואינה לפי כבודו ואפילו הכי דוחה כיבוד וכו' ע"כ. הרי מבואר בדברי הרב הנ"ל ז"ל דבכל מצוה בין קלה בין חמורה דוחה מצות כיבוד אב ואם:
מהר"ר יוסף קולון ז"ל בשורש קס"ד נשאל על אודות ראובן שנשבע לאביו שלא ישא אשה מבלתי רשותו ובטרם נשבע עליו מסר מודעה בפני עדים לבטל שבועתו באומרו שהיה ירא פן לא ירצה אביו ללכת בטבורו למקום פלוני אם מאן ימאן מלישבע לו על הדבר הזה. והנה ראובן קדש שוב אשה אחת בלי רשות אביו ובין קידושין וכניסה צוה לו אביו לבלתי יכנוס וכו' והרב הנ"ל ז"ל הרחיב הדיבור בתשובתו ובסוף דבריו כתב ז"ל ואשר נסתפקת אם יש כח ביד האב למחות ביד בנו לישא אשה אשר יחפוץ בה הבן לע"ד נראה שאם היא אשה ההוגנת לו שאין כח ביד האב למחות ביד הבן חדא דאפילו לעניין ממון אודי ליה רבנן לרבי ירמיה כמאן דאמר משל אב וכן פסקו כל הפוסקי הלכות אשר ראיתי כ"ש הכא שהוא דבר השייך בצערא דגופא להניח האשה אשר חפץ בה ויצטרך לקחת אשה אחרת אשר לא תישר בעיניו כל כך ועוד דקרוב הדבר בעיני להיות כמצוה לעבור על דברי תורה שהרי אמרו רבותינו ז"ל אסור לאדם שיקדש את האשם עד שיראנה אלא שעכשיו הותר פן יקדמנו אחר כמו שכתבו התוספות והפוסקים הרי שהקפידו שיקח אשה אשר יחפוץ בה ותמצא חן בעיניו וכן בכמה מקומות חשו חכמים ז"ל לחבב האשה על בעלה וכבר השיב רבינו אשר דאם האב מצווה על בנו שלא ידבר עם פלוני ולא ימחול לו על מה שעשה לו עד זמן קצוב שאם הבן רוצה להשלים עמו שאין לחוש לצוואת אביו מפני שאסור לשנא שום יהודי וכו' כדאיתא בטור י"ד הכי נמי לא שנא לפי הנראה לע"ד מאחר שיש בדבר נדנוד עבירה וכו' כדפי' כדפי' לעיל ועוד דעד כאן לא מיפלגי אם משל אב אם משל בן אלא בדבר דשייך האב בגויה כגון פרנסת האב שצורך גוף האב וקייומו אבל במלתא דלא שייך בגויה כי הכא פשיטא דאין כח למחות בבן לא משום כבוד ולא משום מורא דלא שייך כבוד אלא כגון מאכילו משקהו מלבישו מנעילו וכו' מורא לא ישב במקומו לאן סותר את דבריו וכו' וכן כיוצא בזה דשייך לאב אבל במלתא דלא שייך האב בגויה פשיטא דאין כח האב למחות ביד בנו ועוד האריך בתשובתו ע"ע. הרי דעת הרב הנ"ל ע"כ ז"ל דאם האב צוה לבנו לעשות או שלא לעשות דבר שיש בו נדנוד עבירה אין הבן חייב לחוש על כבודו ומוראו:
מהר"ר יעקב בית הלוי ז"ל סי' כ"א נשאל על בחור אחד שקדש וכו' וז"ל השאלה בחור אחד קדש אשה אחת בפני שני עדים כשרים ועשו שטר שדוכין כהוגן וכשורה והיה הדבר כמוס ביניהם וחתום בקרבם קרוב ח' שנים. אחר כך הודיע הבחור לאביו הדבר הזה וחרה לו מאד ועמד וצווח שאין דעתו נוחה בשום צד כלל שבנו ישא אותה להרבה סיבות. ונפל הפרש בינינו אם הבחור הזה יכול לישא אשה אחרת בעבור תקנת ר"ג ז"ל כי י"א שיכול באומרם שלא תקן ר"ג בארוסה וסומכים דבריהם על מ"ש הב"י סי' א' בא"ה בשם מוהרי"ק וגם בש"ס כתב שלא תקן ר"ג בארוסה אך לע"ד לא הבינו דבריו וכו' ועוד האריכו בשאלה דרך פלפול על עניין תקנת ר"ג ז"ל יעו"ש: והרב הנ"ל ז"ל ג"כ האריך בתשובתו על זה וכיון דלא שייך לעניינינו לא נעתיק אלא מ"ש בסוף דבריו שהוא מגמתינו. וז"ל וכל זה יובן שהבחור ג"כ לא ירצה לכונסה אבל אם הבחור נפשו חפצה בארוסתו אלא שמפני כבוד אביו מבטל רצונו ורוצה לגרשה נגד רצונו בזה איני סומך להתיר שהרי אין כאן כי אם טעמא דארוסה דוקא כי טעם כיבוד אב ואם אזלא לה כיון שהבן לבו חפץ בארוסתו וכמו שתשובת הרשב"א ז"ל עצמה דלעיל מהמיוחסות להרמב"ן ז"ל מוכחת כן בהדיא דכיון דאמרו רז"ל דמכריזין ברקיעא בת פלוני לפלוני וזאת נפלה לו בגורלו הוה ליה מצוה שא"א לקיימה ע"י אחרים ומניחין כבוד אב ואם ועוסקין במצוה וכו' יעו"ש עכ"ל: למדנו מדברי הרב הנ"ל ז"ל דמשום מצוה קלה כזה נדחה כיבוד אב ואם:
כל מה שכתבנו עד הנה הוא כפי הנחת ה"ה שסובר דצוואת אבי ראובן לבנו שלא ישבע בימיו טל שום דבר שבעולם כולל אף אם יהיה צריך לישבע שבועה מן התורה או מדבריהם ועל זה יסד שאלתו היאך יעשה ראובן שמבקשים ממנו שבועת השותפין בשביל צוואת אביו ועל זה היתה תשובתנו שישבע יען שהוא תקנת חכמים ואין לו לחוש לצוואת אביו כמו שהוכחנו בבירור אבל לעד"נ שנוכל להפוך בזכות אבי ראובן שהיה איש תם וישר וירא אלהים וסר מרע ודורו היה פרוץ בשבועת שוא ושקר ללא צורך וכל כך היו מורגלים בזה עד שלא היו יודעים אם נשבעו או לא נשבעו ואבי ראובן רצה להדריך את בנו בדרך הישרה וצוה לו שלא ישבע על שום דבר שבעולם בלא צורך כמו שעושים בני דורו. אבל לא מנע ממנו השבועה בזמן שחייב לישבע מן התורה או מתקנה חכמים שודאי לא כן חשב דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן ולפי זה שאלה אין כאן תשובת אין כאן: ומה שלא הפכנו בזכות כל הני עובדי שכתבנו בשם הפוסקים ז"ל. הוא משום שבפירוש צוו לעבור על המצות ואי אפשר להפוך בזכותם אבל בנ"ד דבריו סתומים ונוכל לפרשם לטובה דכל ישראל בחזקת כשרים ושארית ישראל לא יעשו עולה:
כללא דמילתא אין ראובן חייב לשמוע בקול אביו במה שצוה שלא ישבע בימיו על שום דבר שבעולם. אה יארע לו דבר שחייב עליו שבועה ואפילו מדבריהם. ושבועת השותפין הוא תקנת חכמים בנקיטת חפץ כעין של תורה כמו שביארנו בתחילת דיבורינו מן המשנה והברייתא וכפי הסכמת כל עמודי ההוראה ז"ל. מלבד החכמים השלימים ז"ל שקדמנו זכרם שכולם פה אחד דברו שאפילו במצוה קלה או דבר שיש בו נדנוד עבירה אם יצוה האב לבנו לעבור עליו לא ישמע לו ואין לו לחוש למצות כיבוד אב ואם בדבר הזה. שהוא ואביו חייבים בכבוד המקום כמו שלמדו רז"ל מן הפסוק איש אמו ואביו תיראו וגו'. זה לפי סברת ה"ה. אבל לפי דרכינו שאלה אין כאן תשובה אין כאן: הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה ויאריך ימים על ממלכתו עד כי יבוא ינון ויזכה לשרת בשם ה' בבית קדשינו שיבנה במהרה בימינו הוא ובניו אכי"ר:
נשלם ונגמר ח' למ"ט מונים בשנת ובסדר ולהורות את בני ישראל את כל החקים ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט