שאלה נסתפקנו בהא דקי"מל דביבמה אינו קונה אלא בביאה כמאמר הכתוב יבמה יבא עליה וקימ"ל דבין שוגג בין מזיד קנה אי בעינן בביאה זו עדים דומיא דקדושין דעלמא דקי"מל המקדש בלא עדים אין קדושין קדושין או דילמא כי היכי דגזירת הכתוב הוא בביאה דאפילו שהיו שניהם שוגגין או אנוסים או אפילו היתה היא ישנה קנה ה"נ לימא דביבמה אפילו דליכא עדים קנה יורנו הדין לאשורו ושכרו כפול מן ה"ית:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה דיבמות דף קי"א היבמה שאמרה בתוך שלשים יום לא נבעלתי כופין אותו שיחלוץ לה לאחר שלשים מבקשים הימנו שיחלוץ לה ובזמן שהוא מודה אפי' לאחר שנים עשר חדש כופין אותו שיחלוץ לה ע"כ במשנה לענינינו. ובגמרא מאן תכא דעד תלתין יומין מוקים איניש אנפשיה אמר ר' יוחנן ר' מאיר היא דתניא טענת בתולים כל שלשים יום דכרי ר' מאיר ר' יוסי אומר נסתרה לאלתר לא נסתרה אפילו לאתר כמה שנים רבה אמר אפילו תימא ר' יוסי עד כאן לא קאמר ר' יוסי התם אלא בארוסתו דגיס בה אבל אשת אחיו מובזז בזיז מינה עד שכופין אותו לחלוץ ניכפנו לייבם אמר רב כשגיט' יוצא מתחת ידה. מתיבי יבמה שאמרה בתוך שלשים יום לא נבעלתי בין שהוא אומר בעלתי בין שהוא אומר לא בעלתי כופין אותו שיחלוץ לה לאחר שלשים יום מבקשין הימנו שיחלוץ לה היא אומרת נבעלתי והוא אומר לא בעלתי הרי זה יוצא בגט הוא אומר בעלתי והיא אומרת לא נבעלתי אף על פי שחוזר ואמר לא בעלתי צריך גט וחליצה אמר ר' אמי צריכה חליצה עם גיטה רב אשי אמר התם גט לזיקתו הכא גט לביאתו הנהו שניהם מודים דאתו לקמיה דרבי אמר להו רבא חלוצו לה ושרו לה תיגרא א"ל רב שרביא לרבא והתניא צריכה גט וחליצה א"ל אי תניא תניא בעא מיניה הון בריה דרב נחמן מרב נחמן צרתה מהו א"ל וכי מפני שאנו כופין ומבקשין תיאסר צרה ע"כ בגמר':
ופר"שי היבמה שאמרה בתוך שלשים יום שכנסה היבם. לא נבעלתי לו ליבם וגט יבמים יוצא מתחת ידה כדמפרש בגמרא והוא אומר בעלתיך ודייך בגט כופין אותו לחלוץ דהיא נאמנת דעד תלתין יומין מוקי' איניש אנפשיה מלבעול לאחר שלשים יום הוא נאמן דלא מוקים איניש אנפשיה מלבעול ומיהו איהי לא משתריא דשויתה לנפשה חתיכה דאיסורא ובעי חליבה ומבקשים הימנו אבל כופין לא דהא בעל: טענת בתולים להפסד כתובה כל שלשים יום דיכול לטעון לא בעלתי בדעתה: נסתרה לאלתר הוא טוען ואם טוען לאחר זמן אינו נאמן דודאי מרישא בעל ומצאה בתולה ושתק והשתא הוא דרתח עלה" מבזז בזיז מינה בוש הימנה: בשגיטה יוצא שנתן לה גט וקס"ד גט גמור לביאתו הוא: היא אומרת נבעלתי לאחר שלשים קאי: יוצא בגט אם בא להוציאה דייה בגט דהיא נאמנת דכולי האי לא מוקים: צריכה גט לביאתו משום דאמר בעלתי ולאחר שלשים איהו מהימן: וחליצה משום דאיהי שויתה לנפשה חתיכה דאיסורא ומדקאמר צריכה גט מכלל דבאין לה גט עסיקנן ואמאי קתני רישא כופין אותו לחלוץ ניכפינהו ליבם: אמר ר' אמי לעולם כשגיטה בידה והכי קאמר צריכה חליצה עם גיטה ואע"ג דקתני אמבקשין קאי והכי קאמר אע"פי שחזר ואמר לא בעלתי דאיכא למימר כופין הואיל ומורה אפילו הכי אין כופין אלא צריכה חליצה ואי לא בעי למחלץ לא כייפינן דסמכינן אדבוריה קמא הואיל ולאחר שלשים יום הוא: רב אשי אמר לעולם צריכה גט אחר לבד גט הראשון דהתם גט לזיקתו ונפסלה עליו לפיכך לא כייפינן לייבם וכיון דאמר בעלתי צריכה גט לביאתו דיש ביאה אחר הגט והשתא מסתברא אע"פי דקתני הכי קאמר אע"פי שחזר ואמר לא בעלתי ואיכא למימר לא תיבעי גט אלא חליצה אפילו הכי בעיא גט: שניהם מודים שלא נבעלה ומעיקרא אמר בעלתי: הון כך שמו: צרתה מהו יבמה שכנסה היבם ונפטרה צרתה ואמרה יבמה לאחר זמן לא נבעלתי מהו ליאסר צרתה מפני דבור של זה: מפני שאנו כופין ומבקשין לצרכה דאיהי שויתה אנפשה חתיכה דאיסורא נאסרה צרתה ודאי לא מיתסרא דחזקה הכונס את האשה בועל לאלתר עכ"ד:
והנה רש"י ז"ל באר דברי הברייתא היא אומרת נבעלתי והוא אומר לא בעלתי לאחר שלשים והוא סובב על קטב חלוקה הקודמת לאחר שלשים יום מבקשין הימנו שיחלוץ לה ובעבור זה באר בשניהם מודים ומעיקרא אמר בעלתי שאם אין אתה אומר כן למה צריכה גט הרי שניהם מודים שלא נבעלה ולמה תניא בברייתא צריכה גט וחליצה אבל מדברי הרמב"ם ז"ל נראה דסיפא דברייתא דהיא אומרת נבעלתי אפילו בתוך שלשים שכתב בפ"ב מהלכות יבום יבמה שנתיבמה ואמרה בתוך שלשים יום לא נבעלתי ואף על פי שהוא אומר בעלתי וגרשה כופין אותו שיחלוץ הואיל וקדם וגרשה בגט אם עדיין לא גרש כופין אותו שיבעול או יחלוץ ויוצא בגט. גרשה לאתר שלשים יום והיא אומרת לא נבעלתי מבקשים ממנו שיחלוץ לה ואם היה מודה שלא בעל כופין אותו שיחלוץ היא אומרת נבעלתי והוא אומר לא בעלתי אינה צריכה חליצה שאין זה נאמן לאוסרה על כל אדם אתר שכנסה עכ"ד הרי הדבר. ברור שהרמב"ם הכין דברי הברייתא רצוני לומר סוף הברייתא אפילו בתוך שלשים שכתב שאין זה נאמן לאוסרה על כל אדם אחר שכנסה ולא כתב אחר שעברו שלשים יום. וזה דקדוק נפלא דקדקו הרב המגיד וניכרים דברי אמת:
והנה רבינו הגדול הבין דברי הגמרא במה שתרצו בגיטה יצא מתחת ידה אחר שכנסה היבם שכתב עד שכופין אותו לחלוץ נכפהו ליבם ותירץ רב כשגיטה יוצא מתחת ידה שכיון שנתן לה גט קודם בעילה פסלה על ידי עצמו וכו' הנך רואה בעיניך שכתב הרב שכיון שנתן לה הגט קודם בעילה פסלה ולא כתב כיון שנתן לה הגט קידם כניסה וזה עצמו הם דברי הרמב"ם ז"ל שהבאתי למעלה אע"פי שהוא אומר בעלתי וגרשה כופין אותו שיחלוץ הואיל וקדם וגרשה בגט ופירושו קדם וגרש בגט קודם שיבא לב"ד והם דברי הגמרא שגיטה יוצא מתחת ידה וזה מוכרח מצד עצמו שאם אנו אומרים שהגט ניתן לה קודם כניסה אפילו לאחר שלשים יום היתה היא נאמנת לומר לא נבעלתי אחר שיש אסור בדבר הואיל וקדם וגרשה בגט נאסרה עליו מתורת יבום ומטעם זה אנו משערים שלא בעל וכן כתב הרב המגיד ואני תמה על הרא"ש ז"ל שכתב אמר רב כשהגט יוצא מתחת ידה ואחר כך יבמה שעל ידי הגט פסלה על עצמו וכו' גם כתב הוא ז"ל בעא מיניה הון בריה דרב נחמן מרב נחמן צרתה מהו א"ל וכי בשביל שאנו כופין ומבקשים נאסור צרתה פרש"י וכי מפני שאנו כופין בתוך שלשים יום ומבקשין לאחר שלשים נאסור צרתה דכיון דנסתרה עמו הרי היא בחזקת בעולה מיד והותרה מיד משמע מתיך פירושו אף על פי שהיא אומרת לא נבעלתי וגם הוא אומר לא בעלתי לא מהימניה לאסור הצרה מדפירש שאחר שהסתירה הרי היא בחזקת בעולה מיד והותרה צרה ע"כ. וזה לא מצאתי בדברי רש"י ז"ל ואין לומר טעות סופר שהוא ז"ל מדקדק ומוציא הדין אחר שכתב רש"י אחר שנסתרה הרי היא בחזקת בעולה וכו ובסוף דבריו כתב ותימה למה לא הביא הרב אלפסי ז"ל זו הבעיא גם הרב המגיד כתב ולא נתבאר לי למה לא נזכר דין הצרה בהלכות ובדברי רבינו ומה שנראה לנו בזה הוא כי הדבר ברור מצד עצמו כי מתחלה מה ששאל השואל צרתה מהו אין כאן שאלה כלל כי לא ימנע מחלוקה שאם היבמה נתייבמה ושתקה ולא טענה כלל הרי היא וצרתה בחזקת כל הנשים שהיבמ' נתייבמה והכרה נשאת לאחר ואין בנושא זה שום ספק ואם היבמה טענה ואמרה בתוך שלשים לא נבעלתי כופין אותו לחלוץ והצרה בשואה לבעלה והיא בהתיר הראשון אחר שנתן גט כאשר העמידו דברי המשנה בגטה יוצא מתחת ידה ואם עדיין לא גרש כופין אותו שיבעול או יחלוץ ויוצא בגט. והנה גם בזאת החלוקה הצרה מותרת גרשה לאחר שלשים מבקשים הימנו דרך בקשה ותחנונים שיחלוץ לה ומה גם הצרה שלא יסופק לנו בה מכח משא ומתן זה נתברר לנו באר היטב למה הרי"ף והרמב"ם לא הביאו דברי הבעיא דהון בר רב נחמן שהם מצד עצמם פשוטים וזה דרך התלמוד שהתלמידים שעדיין לא הגיעו לעמוד על בוריין של דברים לשאול שאלות אפילו הם פשוטים לרב והתלמידים מתקשים בהם וכך עשה הון בר רב נחמן ואביו השיבו האמת במה שהוא אמת ואם יאמר האומר סוף סוף בזמן העמדת היבמה בדין תאסר הצרה אף אנו אומרים לו ב"ד זריזין הם ולזמן מועט לא חששו ולא הבאתי דברי הרב המגיד שהוא האריך לפרש זאת המשנה והברייתא כדי שלא להטריח על המעין ולא היבנתי דבריו במה שכתב והטעם דכל שכנסה אינה יוצא בגט אע"פי ששניהם מודים שלא בעל משום דכיון שכנס מסתמא בעל שמא יאמרו יבמה שנתיבמה יוצא בחליצה וכו':
ואחר שהבאנו זאת הסוגיא ומה שיש להעיר בה בדברי הברייתא והגמרא שממנה יצא לנו הדין וההוראה לנושא שאנחנו בו להשיב שולחי דבר ממה שנסתפק החכם השואל אם דין היבום שוה לקידושיו וצריכין להתייחד בפני העידים יבם ויבמה אם לאו אנחנו גוזרים ואומרים שאין היבמה צריכה להתייחד עם היבם בפני עדים ובודאי אשה הקנו לו מן השמים ואין הנדון דומה לקידושין והראיה מזאת הסוגיא שהקדמנו למאמרינו היבמה שאמרה בתוך שלשים לא נבעלתי או לאחר שלשים ומה צורך לכו בזה אם באמת שוה דין הקידושין ליבום שאחר שנתייחדה בפני עדים אין העדים צריכין לראות שבא עליה היבם שעידי יחוד הן עידי ביאה ולא נחמיר יותר מן הקידושין כאשר כתב הרמב"ם בפרק ג מהלכות אישות ואם קידש בביאה אומר לה הרי את מקודשת לי או הרי את מאורסת לי או הרי את לי לאשה בבעילה זו וכל כיוצא בזה ומתייחד עמה בפני שני עדים ובועלה וכו'. וכתר הרב המגיד ואם קידש בביאה בגיטין בפרק הזורק אמרינן הן הן עדי ביאה ופשיט הוא שכל האומר שעל דעת לקדשה מתיייחד עמה והוא בפני עדים הן הן עידי ביאה ואם כן אחר שנתייחד עם יבמתו בפני עדים ולא טענה שום דבר עד תוך שלשים או לאחר שלשים לאו כל הימנה ומסתמ' נבעלה הלא תראה לענין טענת בתולים המתייחד עם ארוסתו קודם נשואין אין לו טענת בתולים ועד מתי יש לו לטעון טענת בתולים אם נסתרה מיד ומעתה אני שואל לה"ה שאלה מי שאמר לאשתו בפני שני עדים הרי את מקודשת לי בביאה זו ונתייחד עמה בפניהם ואחר עשרה ימים אמרה לא נבעלתי יורנו המורה אם היא מקודשת אם לאו תשובה הדבר ברור כשמש שהיא מקודשת קידושי ודאי והם קדושין דאורייתא גמורים ולא כקדושי כסף שהם בגזיר' שוה ופירושן מדברי סופרים והבא עליה בעדים והתראה חייב מתה ואם בשוגג חייב חטאת קבועה כדין כל השגגות ובאמת אני אומר שאם טענה מיד היא מקודשת מספק ונסתפקתי אם היא שוה לדין טענת בתולים אבל אם שתקה עד אחר עשרה ימים אין כאן שום טענה כלל ומזה הותר לנו הספק שנסתפקת ומזאת התשובה יצא לנו לנושא שאנחנו בו שאם האמת שדין הקידושין והיבום שוה וצריך היבם להתייחד בפני עדים למה הביאו במשנה וברייתא היבמה שאמרה וכו' ומה טענה היא זו בתוך שלשים או לאחר שלשים הלא נתייחד עמה בעידים ועוד למה לא הביאו דין זה לעניין הקידושין שאם לאחר שנתייחד עמה בפני עדים בתוך שלשים טענה או לאחר שלשים אלא ודאי אין זה דומה לזה בשום צד שהרי ביבמה אשה הקנו לו מן השמים ולעניין הקידושין עד שיקדש כיבמה בין כשוגג בין במזיד בין באונס בין ברצון קנה בין שהיה הוא שוגג והיא מזידה או להופכו ו עניין הקידושין אינה מקודשת ביבמה בין שהיתה ישנה בין שהיתה ערה קנה ולענין הקדושין אינה מקודשת ביבמה אחד המערה ואחד הגומר קנה בקידושין אינה מקודשת אלא בגמר ביאה וזה נתבאר בראשון מקדושין וקצת ראיה מצאתי מהרב בעל הלכות גדולות שכתב לעניין יבום וז"ל אמר רכ הונא מצות יבמין מקדש ואחר כך בועל ואם בעל ועשה מאמר קנה בעל ועשה מאמר מביאה הוא דקני ליה אימא ואם בעל בלא מאמר קנה ובהלכות קידושין כתב אסיר ליה לבר ישראל למנסב איתתא עד דמקדש לה בכספא או בכתובתא או בביאה וכולהו בסהדי וכו שים כה נגד עיניך דבנושא היבום לא כתב שצריך להיות בעדים אלא אם בעל קנה מכל מקום ובנושא הקידושין כתב וכולהו בסהדי והדברים מבוארים מצד עצמם והביאור בהם מותר:
ואם נפשך לומר ולמה לא נלמוד דברים סתומים וחתומים מדברים מבוארים וכמו שביארו לעניין הקידושין שצריך להיות בעדים כך אנחנו דנים לעניין יבום אף אנחנו אומרים לו דברים מבוארים ככל התלמוד שאין לנו רשות לבדא דברים כפי שכלינו בין לעניין איסור בין לעניין הדין וכמאמרם ז"ל הבו דלא להוסיפו עלה לעניין איסור ממה שאמרו אין לך אלא מה שמנו חכמים בטרפיות. וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י' מהלכות שמיטה ואין להוסיף על טריפות אלו כלל שכל שאירע לבהמה או לחיה או לעוף חוץ מאלו שמנו חכמי דורות הראשונים והסכימו עליהן בבתי דיני ישראל אפשר שתחיה ואפילו נודע לכו מדרך הרפואה שאין סופה לחיות וכן אלו שמנו ואמרו שהן טריפה אע"פי שיראה בדרכי הרפואה שבידינו שמקצתן אינן ממיתין ואפשר שתחיה מהן אין לך אלא מה שמנו חכמים שנאמר על פי התורה אשר יורוך בין לעניין הדין צא ולמד ממה ששאלו חכמי לוניל להרמב"ם ז"ל לעניין מזוזה למה אינה צריכה עבוד כספר תורה וזה לשון השאלה ילמדנו רבינו מפני מה עור של מזוזה אינו צריך עיבוד לשמה אף על פי שס"ת ותפלין צריכין עיבוד לשמן ונפסלין אם לא נעבד לשמן ואי משום דקרי ליה מזוזה קדושה קלה ג"כ קורא לתפלה קדושה קלה תשובה לא מפני זה אלא מפני שלא נשמע במזוזה עיבוד לשמה והיכא דאיתמר אתמר היכא דלא אתמר לא אתמר ואם תאמר מאי טעמא ספר תורה ותפלין צריכין עיבוד לשמן לפי שעצמו של ספר תורה ועצמן של תפלין הם המצוה לפיכך הוצרכו לעשות להם חשיבות יתירה והוצרכו לעבדו לשמן לפי שיזהר בעיבודן למען יעמדו ימים רבים ועצמה של מז זה אינה המצוה ולא תחשב מצוה אלא שהבית חייב ואם אין בית אין מזוזה אבל ספר תורה ותפלין חובת הגוף התדירה עד כאן לשון השאלה ותשובה. פקח עיני שכלך וראה שהרב השיב לחכמי לוניל דהיכא דאתמר אתמר והיכא דלא אתמר לא אתמר ואין לנו להוסיף על דברי רבותינו זכרונם לברכה ונלמוד ונדין ונאמר שכשם שאמרו בזאת החלוקה כך יהיה בחברתה ונוסף חומרה יתירה כך אנו אומרים בנושא שלנו כי לענין קידושין אמרו שאפילו בעד אחד אינה מקודשת ולא נפסלה מן הכהונה והיא גמרא ערוכה בקידושין וכן פסק הרמב"ם ז"ל ולעניין יבום לא אמרו לנו דבר ואף כי אמרו במקומות הרבה אשה הקנו לו מן השמים ונסתפק להם אם קידושין מזר תופסין בה בעונותינו שרבו וזו אינה צריכה לפנים:
והנה מצאתי להרב שלטי הגבורים בסוף פרק בית שמאי שכתב בשם ריא"ז וז"ל וכן נראה בעיני שאם לא כנס היבם יבמתו ולא נתייחד עמה בעידים ושניהם מודים שבעל בלא עידי יחוד לא נקנית לו באותה ביאה קניין גמור ואינו יכול לפוטרה בגט בלא חליצה שכשם שקדושין וגרושין צריכין עדים כך יבום וחליצה צריכין עדים עכ"ד. ואם קבלה נקבל ואם לדין יש תשובה כאשר הוכחתי מן הגמרא והפוסקים בראיות ברורות ובמופת חתוך. עוד קשה לי על דברי הרב שה"ג שכתב כך יבום וחליצה צריכין עדים העבודה משם ראיה הלא תראה לעניין חליצה אם חלצה בינו לבינה חליצתה פסולה ודבר ברור הוא שכל מקום שאמרו פסולה הוא מדרבנן אבל מן התורה חליצה הגונה והמופת על זה שאם נשאת חולץ לה חליצה כשרה והיא תחת בעלה ואין מוציאין אותה מידו ולפי זה יהיה היבום שוה לחליצה לכתחלה צריך ג' ואפילו ע"ה ואם חלבה בינה לבינו מן התורה חליצה מעליא ואם נשאת לא תצא ומדרבנן נותן לה חליצה כשרה והיא פחת כעלה ואין מוציאין אותה מידו וזה גם כן מופת חתוך כל מה שאמרנו למעלה לזמן מועט לא דקדקו חכמים כי ב"ד זריזין הן ולא אמרו שהיא אסורה לבעלה כל זמן שלא נחלצה חליצה כשרה. כל זה כתבתי לעניין הלכה לא לעניין מעשה לחייבו מתה או חטאת צריכין אנו להתיישב בדבר ולדרוש ולחקור ולקבץ כל חכמי העיר עם הרב מורנו ריש מתבתא ואב ב"ד ומה שיסכימו הוא האמת וזהו מה שהורונו מן השמים יהי רצון שתזכה לביאת הגואל אמן סלה:
בסדר ובשנת ועתה יגדל נא כח השם לפ"ק:
כ"ד הצעיר חייא הכהן די לאארה