שאלה ראובן נשא אשה ולה בת אחת מבעלה הראשון וכשהגיעה לפרקה אותה הבת להשיאה לבן זוגה לא היה ספק ביד אמה לתת לה הראוי לנדונייתה אשר מחמת זה הסכים בדעתו ראובן הנ"ל לתת מהנדוניא שהכניסה אשתו בעת נישואיה חצי הממון ממה שהכניסה אחר ימים מתה אשת ראובן בלי זש"ק ויורשי האשה באים לתבוע מחצית הנדוניא כפי תנאי הכתובה וראובן טוען שכבר פרע לה כתובתה ולא נשאר אצלו כי אם המנה שתקנו חז"ל וראיה לזה עדות העדים שמעידים איך הודית בפניהם הודאה גמורה וצותה להם שיעידו עדות זה בעת הצורך שכבר קבלה כתובתה ולא נשאר לגבות כי אם המנה דחזי לה השתא מספקא לן כיון שיש לבעל כתב חתום בעדים נאמנים שכבר נתפרעה כתובתה ודאי נפטר בכך או דילמא לא מהני כלל מידי דהוה אמאי דקי"ל הבעל שמכר בנכסי אשתו בין נכסי צ"ב בין נכסי מלוג לא עשה כלום וכפי זה המונח יתחייב הבעל להחזיר מחצית הנדוניא ליורשיה יורנו המורה לצדקה אם יש איזה פיקפוק בענין זה ושכרו כפול מן השמים:
תשובה תנן בבבא בתרא (דף מ"ט ע"ב) וז"ל ולא לאיש חזקה בנכסי אשתו ע"כ במשנה: ובגמרא הא ראייה יש תימא נחת רוח עשיתי לבעלי מי לא תנן לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל אלמא אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי הכא נמי תימא נחת רוח עשיתי לבעלי הא איתמר עלה אמר רבא בר רב הונא לא נצרכה אלא באותן שלש שדות אחת שכתב לה בכתובתה ואחת שיחד לה בכתובתה ואחת שהכניסה לו שום משלה למעוטי מאי אילימא למעוטי שאר נכסים כל שכן דהויא ליה איבה דאמר לה עיניך נתת בגירושין ובמיתה אלא למעוטי נכסי מלוג הא אמר אמימר איש ואשה שמכרו בנכסי מלוג לא עשו ולא כלום כי איתמר דאמימר היכא דזבין איהו ומית אתיא איהי ומפקא אי נמי זבנה איהי ומתה אתא איהו ומפיק בתקנתא דאושא אבל היכא דזבינו תרוייהו לעלמא אי נמי זבנא איהי לדידיה בינייהו זביניה עד כאן לשון הגמרא: ופירש רשב"ם הא ראייה יש. ראייה עדים או שטר תועיל לו לקיים מכירתו דאם מכרה לו אשתו נכסי מלוג שלה קנה: תימא נחת רוח עשיתי לבעלי. שמכרתי לו שלא יכעוס עלי אבל לא היה בדעתי להקנותו: מי לא תנן דכי האך טענה יכולה אשה שתטעון לאחרים שקנו מבעלה וכ"ש שמכרה לבעל עצמו: לקח מן האיש מן הבעל כל קרקעותיו משועבדים לכתובת אשתו והיום או למחר אם ימות או יגרשנה תטרוף מן הלקוחות אם לא תמצא בני חורין: וחזר זה הלוקח ולקח מן האשה: נתן לה דבר מועט והקנתו לו כדי שלא תטרוף חוב כתובתה: לא נצרכה למיתני מקחו בטל היכא דחזר ולקח מן האשה אלא באותן שלש שדות המשועבדות לה יותר משאר נכסים ודעתה סמכה עלייהו טפי דודאי לא גמרה ואקני. אלא נחת רוח עשתה לבעלה: אחת שכתב לה בכתובתה כלומר אחת משלש שדות היא ששעבד לה בפירוש והזכירו בשטר הכתובה וסמכה דעתה עליה טפי משאר נכסים: ואחת שייחד לה בכתובתה. לא נכתב בתוך השטר אלא לאחר נישואין ייחד לה אחת משדותיו ועשאו אפותיקי לגבות ממנו כתובתה: ואחת שהכניסה לו שום משלה. שדה שהכניסה לו מבית אביה ושמו אותה וכתבו שיוויה בשטר הכתובה והם נכסי צאן ברזל: למעוטי מאי. נקט שלש שדות הללו דהוי מקחו בטל ולא שדה אחרת אילימא למעוטי שאר נכסים וקרקעות של בעל המשועבדים לה דחזר ולקח מן האשה יהא מקחו קיים ולא תאמר נחת רוח עשיתי לבעלי וה"ק רבא בר רב הונא לא נצרכה וגו' כלומר אין משנה זו מדברת בשאר נכסים אלא בהנך שלש שדות כיון דמשועבדים להכל כך שהן מיוחדין לה ודאי לא גמרה ואקניי אלא נחת רוח עשתה לבעלה אבל בשאר שדות שאין משועבדות לה כל כך שאין מיוחדין לה ודאי גמרה ואקניי ולא מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי והוי מקחו קיים כל שכן דמצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי דהויא לה איבה אם לא תמכור לא ללוקח ולא לבעלה וכ"ש דהוי מקחו בטל ותטרוף האשה ממנו כתובתה כשתתגרש או ימות בעלה דאי לא כתבה ליה ללוקח אמר לה בעלה עיניך נתת בגירושין או במיתה וסבורה את לגבות כתובתיך כשאמות או אגרשך ולכך אין את מנחת למכור מנכסי כלום אבל בהנך שלש שדות לא אמר לה בעל הכי דמאחר שייחדם לה דין הוא שתערער במכירתם והילכך רבותא הוא דקאמר לא נצרכה האי דתנא מקחו בטל לא מיבעיא בשאר נכסים דמילתא דפשיטא היא דמצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי כדי שלא יאמר עיניך נתת בגירושין או במיתה אלא אפי' בהנך שלש שדות דליכא למימר הכי אפילו הכי מקחו בטל דכיון דמ"מ אינם שלה לגמרי כי אם של בעל מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי: אלא ודאי למעוטי נכסי מלוג אתא רבא בר הונא דבהנהו אמר אם לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו קיים דכיון דשלה הן אינה יגורה מבעלה ויכולה למחות לבעלה שלא ימכור ולא מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי ומתניתין נמי דקתני אין לאיש חזקה בנכסי אשתו הא ראייה יש בנכסי מלוג מיירי דכיון דהנכסים שלה לא מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי עכ"ד:
וכן היא הסכמת כל הפוסקים ראשון שבכולם הנשר הגדול ארך הכנפים ורב הנוצה הרב אלפס ז"ל וזה לשונו אבל זבינו תרוייהו לעלמא לא שנא זבין איהו ברישא והדר זבינה איהי ולא שנא זבינה איהי ברישא והדר זבן איהו אי נמי זבנה איהי לדידיה זבינייהו זביני ולא יכולה למימר נחת רוח עשיתי לבעלי ע"כ לשון הרי"ף ז"ל: ולצלע המשכן השנית תלמידו המובהק הרב המורה רבינו משה בר מיימון ז"ל בפרק כ"ב מהלכות אישות וז"ל מכרו שניהם בנכסי מלוג בין שלקח מן האיש תחלה וחזר ולקח מן האשה בין שלקח מן האשה וחזר ולקח מן האיש מכרן קיים וכן האשה שמכרה או נתנה נכסי מלוג לבעלה ממכרה ומתנתה קיימים ואינה יכולה לומר בנכסי מלוג נחת רוח עשיתי לבעלי אבל בשאר נכסים יש לה לומר כיצד האשה שמכרה או נתנה לבעלה מנצ"ב בין קרקע בין מטלטלי או שדה שכתב לה בכתובתה או שדה שייחד לה בכתובתה או שדה שהכניס לה שום משלו לא קנה בעלה ואעפ"י שקנו מיד האשה ברצונה חוזרת בכל עת שתרצה שלא נתנה או מכרה אלא מפני שלום ביתה לפיכך אין לבעל ראייה בנכסי אשתו כלל חוץ מנכסי מלוג עכ"ל: והחוט המשולש רבינו אשר בפסקיו וזה לשונו אבל זבינו תרוייהו לעלמא לא שנא זבין איהו ברישא והדר זבינה איהי ולא שנא זבינה איהי ברישא והדר זבין איהו אי נמי זבנה איהי לדידיה זבינייהו זביני ולא יכלה למימר נחת רוח עשיתי לבעלי אבל כל נכסי הבעל בין צאן ברזל בין שאר נכסי הבעל אם לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה בכולהו מצית למימר נחת רוח עשיתי לבעלי עכ"ל: הנה הבאתי לפניך דעת עמודי העולם אשר הבית נכון עליהם שסוברים שכל שהמכר הוא לדעת שניהם שמכרו או נתנו שניהם המכר או המתנה קיים ולא יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי: ומעתה נבוא לנ"ד דראובן שהסכים בדעת אשתו לתת מהנדונייא שהכניסה לו בעת נשואיה חצי הממון מכל מה שהכניסה ואחר ימים מתה אשת ראובן בלי זש"ק ויורשי האשה באים לתבוע חצי הנידוניא הכתוב בתנאי שטר הכתובה וראובן טוען שכבר פרע לה כתובתה ולא נשארה אצלו כי אם המנה שתקנו חז"ל דנראה ברור כשמשא בטיהרא דראובן פטור מתביעת היורשים כיון ששניהם הסכימו מדעת אחת ונתנו כדי להשיא הבת לבן זוגה ואפילו אם מכרו או נתנו לאחרים המכר או המתנה קיים הואיל ששניהם מכרו או נתנו כל שכן בנדון דידן שדעתם קרובה יותר אצל עצמם כיון שנתנו שניהם ועוד דאפילו איהי אם היתה בחיים לא היתה יכולה לערער כל שכן היורשים שבאים מכחה דאינם יכולים לערער ולומר נחת רוח וכולי דאדרבא הוא עשה לה נחת רוח שנתן לה חצי הנידוניא בחייו ולא חש לשום דבר מהריוח שהיה יכול להרויח בחצי הנידוניא שהכל הוא שלו כל זמן שהיא בחיים ואינו חייב להחזיר חצי הנידוניא אלא לאחר מיתתה ואם כן כיון שהיא לא היתה יכולה לערער גם היורשים הבאים מכחה לא יש כח כח בידם לערער:
ועוד נראה לי לפטור ראובן מהורשים דכיון שיש בידו שטר כהוגן ובעדים שמעידים איך הודת בפניהם הודאה גמורה וצותה להם שיעידו שכבר קבלה כתובתה אינו חייב להחזיר ליורשיה שום דבר כיון שהוא לא ירש מאשתו שום דבר מכתובתה כדי להחזיר ליורשיה ואין כאן שום זכות בכתובה זו אחר מותה כיון שכבר נתפרעה אין להם ליורשים מה לירש ועוד הן לו יהי הודאה זו כמוחלת לבעלה כתובתה כיון שהיא מוחלת כתובה מחיים שאפי' תתאלמן או תתגרש אין לה תביעה עליו שהרי הודת בפני עדי' ודאי דמהני מחילה זו דהרי הרא"ש ז"ל בכלל לא נשאל על זה וז"ל אשה שמחלה כתובתה ונידונייתה לבעלה מחילה גמורה והיתה טוענת שעשתה המחילה מפני שהוא מגזם לה לגרשה או לישא אחרת מפני שאינה יולדת והשיב אין זה טענת אונס לבטל המחילה וכו' ולא שייך למימר נחת רוח עשיתי לבעלי אלא כשהבעל מוכר קרקעותיו ושותקת מחמת נחת רוח שלא יאמר הבעל עיניך נתת בגירושין או במיתה וכולי אבל אין האשה מוחלת לבעל זכות שיש לה עליו מחמת נחת רוח דאין כאן איבה אם לא תמחול ע"כ ובכלל נ"ה הוסיף ידו שנית על ענין זה כתב דין תורה יכולה למחול לבעלה כל שטר חוב שהחזיק לה תוספת ומתנה בנידונייה וגם לפי תקנות טוליטולה יכולה למחול ובסוף כלל הנזכר כתב ודאי אם היתה נותנת כל נכסיה מעכשיו לבעלה בענין שלא תוכל לומר נחת רוח וכולי היתה המתנה קיימת אבל מעכשיו ולאחר מיתה אין במחלה כלום:
הרי לך בהדיא שכל שמחלה כתובתה מחיים אינה יכולה לבטל המחילה היא עצמה וכל שכן בנדון דידן דאין היורשין יכולים לבטל המחילה כיון שהיא מחלה כתובתה לבעלה מחיים ואינה יכולה לבטל ואעג"ב דבעיקר דינו של הרא"ש נחלקו מקצת רבוותא כמו שהוציא פרח ממטהו הטוב הרב בעל פרח מטה אהרן שאלה קפ"א דלדעת הרב המימוני והרב הנחמני והרשב"א אין מחילתה מועלת בנכסי צאן ברזל ולא מהני אלא בעיקר כתובה ותוספת כמו שכתב בשמם הרב המגיד בפרק שבעה עשר מהלכות אישות ואם כן בנדון דידן אשה שמחלה כתובתה לבעל' איכא פלוגתא דרבוואתא אם מחילה האשה מהניא או לא דלדעת הראב"ד והרא"ש מהניא בכל הנכסי' ולהרמב"ם והרמב"ן וסיעתם אין מועלת בנצ"ב יש לומר כיון שבנדון דידן הבעל מוחזק נראה דמצי למימר קים לי כהראב"ד והרא"ש דסוברים דמחילתה מחילה בין בנכסי צאן ברזל הקיימים בין שאינם קיימים בין בנידונייא בין בעיקר כתובה ותוספת כמו שהשיב הרב בעל פרח מטה אהרן שנשאל ע"ע דומה בדומה לנדון דידן והשיב דאין הבעל חייב להחזיר ההשבון הכתוב בכתובה כיון שמחלה כתובתה לבעלה מחיים והסכים עמו מוהרש"ך והרשד"ם והרב חיים שבתי עכ"ל הרב פרח מטה אהרן:
ועוד נראה לי דנדון דידן אתי גם לדעת הרמב"ם ונמצאו דבריו ודברי הרא"ש עולים בקנה אחד וזה לשון הרב יוסף קארו בביתו בית יוסף אבן העזר סימן צ' ודברי הרא"ש שאכתוב בסוף סימן זה שמכירתה בנצ"ב מועיל והא ודאי אם איתא כדברי הרב המגיד בדעת הרמב"ם לא נקטינן כהרא"ש כיון דרבים פליגי עליה ומיהו נראה מדקדוק דברי הרמב"ם דמאי דלא מהני מחילתה או מכירתה לבעלה בנצ"ב דוקא בשטענה נחת רוח וכולי אבל כל שלא טענה כן מחילתה לבעלה קיימת שהרי כתב חוזרת בכל עת שתרצה וכולי דמשמע דלא מהניא האי טענה אלא כל זמן שהיא באה לחזור אבל כל זמן שלא חזרה מחילתה ומכירתה קיימין ונפקא מינה לדידן דכתבינן בכתובה שאם תמות האשה יחזרו וכולי ומתה ולא ערערה על מחילתה משום טענת נחת רוח מחילתה או מכירתה קיימים עכ"ל:
הא לכם זרע קודש עדה נבחרה לפי דקדוק זה שעשה הרב בית יוסף דלהר"ם במז"ל כל זמן שלא חזרה בחייה ולא ערערה על מחילתה משום נחת רוח וכו' מחילתה ומכירתה קיימים אפי' בנצ"ב וכמו שכתב הרא"ש ז"ל:
אם כן זכינו לדין בנדון דידן שמחלה כתובתה לבעלה ומתה ולא ערערה על מחילתה בחייה דלכולי עלמא מכירתה ומחילתה קיימין ולא יש שום כח ויכולת ביד היורשים לתבוע חצי הנידונייא מאחר שלא חזרה בחייה ואעג"ב דקי"ל דטענינן ליורש בכל טענה דמצי המוריש למטען טענינן ליורש ה"מ בדבר התלוי בטענה לבד ודאי כל דמצי המוריש למיטען טענינן ליורשים אבל כל דבר שצריך שיעשה המוריש איזה מעשה כדי שיזכה באותם נכסים ולא עשה הא ודאי לא טענינן ליורשים והכא בנ"ד דכיון שהיא נתנה או מחלה לבעלה כל שלא עשתה שום מעשה היפך זה דהיינו שתחזור  בה ולא חזרה לא אמרינן בכי האי גוונא טענינן ליורשים לבטל המתנה דהא לא חזרה בה מענין המתנה מטענת נחת רוח כדי שנאמר טענינן ליורשים דאין זה תלוי בטענה לבד אבל צריך מעשה דהיינו החזרה שתחזור בה כמו שתירץ הרב בעל פרח מטה אהרן עיין שם:
וגם הריב"ש בסימן קמ"ט כתב לפי פירושו דסובר הרמב"ם דגם מה שקבל הבעל מאשתו נדונייא במעות מדודים בעין וכתבן לה בכתובה בשעבוד כל נכסיו שדינם כדין עיקר  ותוספת דמכירתה ומחילתה קיימים: ע"ש:
כללא דמילתא מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנ' לפום דעתא דכל הני רבוואתא דבנדון דידן דראובן פטור מכל תביעות היורשים מכח הראייות שהבאנו אם מטעם ששניהם נתנו ומתנתם קיימת או מפני שיש בידו שטר הודאה שהודת היא הודאה גמורה שקבלה חצי כתובתה או הן לו יהי הודאה זו כמוחלת כתובתה כיון שהיא מחלה מחיים מחילתה ומתנתה קיימי והנה כל טעם כדאי הוא בפני עצמו כ"ש בהתחברותם יחד שלא יהיה פתחון פה לבעל דין לחלוק ואצא מן הענין בתפלה לאל חי יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות הנלע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות ומלכותו תכון עד ביאת משיחנו אכי"ר:
בסדר ובשנת להרות את בני ישראל לבריאת עולם לפ"ג:
כ"ד הצעיר אברהם פירנאנדיס יצ"ו