שאלה לד ראובן היה אדם כשר וממולא מכל טוב שעשה שטר צוואה כדת וכהלכה. ובכלל דבריו צוה לבניו שיתנו ליתומה לאה קרובתו שדה פלוני לעת נישואיה. ובעוד שתשאר פנויה לא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה למזונותיה וכן עשו. ונשארה פנויה עשר שנים. ולאחר שנשאת באה עם בעלה לתבוע מבני ראובן מה שהניח לה. ותכף ומיד רצו היורשים ליתן לה השדה כפי צוואת אביהם. ולא נתרצית בכך באומרה שהשדה מעת פטירת אביהם נ"ע נשאר ללאה ולא עשאם כי אם אפוטרופסים עליו וצריכים לתת לה גם כן חצי פירות שדה זו מיום מיתת אביהם נ"ע. והיורשים אומרים שלא צוה ליתן לה השדה אלא לאחר נישואיה ולא תזכה בו עד אותה שעה. ואם לא היתה זוכה להינשא אין כאן מתנה ומה שצוה שבעוד שהיא פנויה יתנו לה חצי פירות אותו שדה אינו כי אם למונעם שלא למוכרו אולי תזכה לאה להינשא ויהי' השדה קיים. ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין להורותם הדרך שילכו בה והמעשה אשר יעשו ומהת"מש:
תשובה גרסינן במסכת ביצה פרק יום טוב שחל בערב שבת (דף כ') ההוא גברא (ופירש רש"י ז"ל ההוא גברא מצוה מחמת מיתה היה) דאמר להו הבו ליה ארבע מאה זוזי לפלוני ולנסיב ברתי אמר רב פפא ארבע מאה שקיל וברתיה אי בעי נסיב אי בעי לא נסיב טעמא דאמר הבו ליה ולנסיב אבל אי אמר לנסיב והבו ליה אי נסיב שקיל ואי לא נסיב לא שקיל:
והנשר הגדול הרי"ף ז"ל הביאם בהלכותיו בבבא בתרא בפרק מי שמת ופירש טעמא. וז"ל גרסינן בפרק יום טוב שחל להיות ערב שבת ההוא גברא דאמר להו הבי ארבע מאה זוזי לפלוני ולנסיב ברתי אמר רב פפא ארבע מאה שקל ברתיה אי בעי נסיב ואי לא בעי לא נסיב אבל אי אמר לנסיב ברתי והבו ליה אי נסיב אין ואי לא נסיב לא מאי טעמא לישנא קמא לישנא דמתנה הוא בין בזוזי בין בברתא הילכך אי בעי תרויהו שקיל ואי בעי חד מיניהו שקיל אבל לישנא בתרא ברתיה תנאה וזוזי מתנה הילכך אי מקיים ליה לתנאיה שקיל ואי לא לא שקיל:
גם תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל פסק כן בפרק אחד עשר מהלכות זכייה ומתנה הלכה כ' וז"ל שכיב מרע שאמר תנו ארבע מאות זוז לפלוני וישא בתי. הרי זה כמי שנתן לו שתי מתנות. כל איזה מהן שירצה יקח לפיכך אם רצה ליקח המעות ולא ישא הבת יקח אבל אם אמר יקח בתי ותנו לו ארבע מאות זוז. הרי זה תנאי. ולא יזכה במעות עד שיקח הבת ע"כ: וכתב הרב המגיד ז"ל מעשה פרק יום טוב שחל ובהלכות מבואר פרק מי שמת הדין והטעם:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא כן פסק בטור חשן המשפט סימן רנ"ג ס' כ"ד ז"ל שכיב מרע שאמר תנו ר' זוז לפלוני וישא את בתי הרי זה כמי שנתן לו שני מתנות ואיזה מהם שירצה יקח לפיכך אם רצה ליקח המעו' ושלא ישא את הבת הרשות בידו אבל אם אמר ישא את בתי ויתנו לו ר' זוז הרי זה תנאי ולא יתנו לו המעות אם לא ישא את הבת ע"כ: וכתב הרב בית יוסף ז"ל מעשה בפרק שני דביצה והביאו הרי"ף בפרק מי שמת: וכן פסק בשלחנו הטהור בסימן הנזכר ס' י"ב:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא שלאה תובעת מיורשי ראובן שיתנו לה חצי פירות השדה הנשארים מעת פטירת ראובן אביהם נ"ע עד זמן נישואיה. והיורשים אומרים שאין לה אלא החצי האחד שאמר בפירוש ליתן לה למזונותיה שהרי אין לה זכייה בשדה זו כי אם אחרי נישואיה וכו':
הנה לכאורה נראה שלא זכתה לאה בחצי פירות הנשארים שהוציא השדה מעת פטירת ראובן עד יום נישואיה. שהרי המצוה ביאר דבריו שמתנת השדה תהיה לעת נישואיה. ואיפשר שעל זה פסקו הרבה מן האחרונים ז"ל שמי שנתן או נדב איזה דבר להשיא יתומה ומתה קודם נישואיה שנפטר המנדב מלתת מה שנדב מפני שלא נתקיימה מחשבתו ולא נעשתה רצונו. מאחר שמתה קודם הנישואין. וכן נראה שהוא דעת הרא"ש ז"ל בתשובותיו כלל ל"ב שאלה ו' וז"ל השאלה ילמדנו רבינו לאה שנשבית בין הישמעאלים ואמה הלכה אל הקהלות וקבצה ת"ר זהובים לצורך פדיונה והרי הם מונחים ביד נאמן ועתה נשמע באמת כי נתחלפה ונשאת לישמעאל אחר וילדה שני בנים ואומרת אמה כיון שנטמעה בין הישמעאלים שיחזירו לה הממון שהפקידה ביד נאמן והקהל לא רצו אלא שיעשה ממנו הקדש לפדיון שבויים שיפדו מן השבח והקרן יהיה קיים. ואני אומר כי אין זכות לקהל כלל בזה הממון כי נתקבץ משאר הקהלו' ואפילו נתנו הם הממון הזכו לפדיונה הואיל ובא ליד אמה זכתה בו השבויה לפדיונה. ואף על פי שנתחלפה דילמא הדרא בתשובה ומפרקא ביה. אי נמי יהבינן לה דאכלה ביהדות אי נפקא לחירות בלא פדיון. ואפילו מייתא בגיותא דילמא בניה יחזרו לדת ישראל וקא ירתי דודאי בניה הוו כתנוק ישראל שנשבה לבין הע"א דהא קיימא לן בע"א הבא על בת ישראל הולד כשר ופשיטא תינוק ישראל שנשב' להע"א שנפלה לו ירושה אין מפקיעין ירושתו הילכך יהיו המעות מונחים ביד נאמן עד שיודע בעדים שמתה היא ובניה ויתנו ליורשיה דמסתמא אי הוה נפקא לחירות וחוזרת בתשובה יהבינן לה כדתנן בשקלים מותר שבוי לאותו שבוי והואיל וכן השתא נמי כשתמות היא ובניה זכו יורשים ואע"ג דלא יהבינן לה השתא דאכלה בגיותה מכל מקום כיון שגבו המעות לצורך פדיונה לא פקעה זכותה מינייהו אלא מילתא תלי וקאי עד שתחזור בתשובה ותזכה בהן או שתמות ויחזרו בניה לדת ישראל וירשום או שתמות היא ובניה ויזכו בהן יורשי' וכו':
תשובה על אודות השבויה אשר כתבת שזכתה היא ובניה במעות שנגבו לצורך פדיונה ודמית אותו למותר שבוי לשבוי אינו נראה בעיני דהא דאמרינן מותר שבוי לאותו שבוי היינו היכא שנעשת המצוה שנגבית בשבילה ומה שהותירו המתנדבים יותר מכדי פדיונו זכה בהן השבוי מאחר שהתנדבו לצורכו. אבל בנדון זה שנטמעה בין הע"א ונשאת וילדה בנים ודאי לא זכתה במעות כיון שהתנדבו לפדיונה ולא יזכו בניה אחריה דאדעתא דהכי לא התנדבו שתאכל' בגיותה שהרי לא התנדבו אלא לצורך פדיונה: ודמי הך מילתא למי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו דמתנתו בטלה דאמדינן דעתיה שאם היה יודע שבנו קיים לא היה כותב נכסים שלו לאחרי' וכיוצא בזה יש כמה אומדנות בגמרא וכן בנדון זה אדעתא דהכי לא התנדבו ולא זכתה בהן השבויה וכן מצינו שאין לשנות בנדבת המתנדבים אלא לדעת מי שנתנה כדאמרינן מגבת פורים לפורים ואין העני רשאי ליקח ממנו רצועה לסנדלו אלא אם כן התנה במעמד אנשי העיר דברי רבי מאיר ואפילו לרבן שמעון בן גמליאל שמקל הני מילי לאותו עני שגבו בשבילו וזכה בו אבל הכא מודה שלא זכתה בו מעולם הגע עצמך הא דאמרינן מותר המת ליורשיו חולה שהיה גוסס ופסקו לו צדקה לצורך ארון ותכריכין וקבורה ונתרפא וכי תעלה על דעתך שתנתן לו הצדקה והלא לא אמרו אלא מותר המת. וכן בנדון זה כאלו מתה השבויה ולא נפדית דחם לי מתה מה לי נתחלפה הילכך לא זכתה בהן השבויה. ואם היה באיפשר להחזיר לכל אחד מה שנתן זה היה הנכון והישר כי התנדבו לצורך פדיונה ולא יצאו מרשותם עד שתפדה וכו' עכ"ל: הרי לך שאין מקבל מתנה יכול לזכות בה כי אם בהתקיים התנאי אשר בעבורו נתנה הנותן ולכן בנדון זה לא תזכה לאה אלא השדה ולא חצי פירות הנשארים שהוציא השדה מעת פטירת ראובן עד תור נישואיה. כיון שאין השדה ברשותה אלא עד זמן נישואיה:
אמנם נראה שהרשב"א ז"ל סותר זה הדעת שהרי כתב בתשובותיו סימן תתק"צג בראובן שצוה ואמר לתת מנכסיו לרחל בת אחותו חמש מאות דינרים ויהיו לנשואיה שנותנין מיד ואין ממתינין עד זמן הנישואין וכן הדין באומר תנו חמש מאות לנשואיה ולא אמר ויהיו והרי זה כאומר תנו מנה לפלוני למזונות שאין אומרים ינתנו ליורשין מזונות בכל יום ויום אלא נותנין מנה למזונות עכ"ל. נראה לפי זה שלאה תזכה מיד בחצי פירות השדה. ואיפשר לומר שבנדון דידן יודה הרשב"א ז"ל שאין ללאה זכייה בפירות הקודמי' שהדבר ברור מדברי המצוה שלא תוכל לזכות בשדה כי אם בהגיע תור נישואיה מאחר שמנה היורשים להיותם אפוטרופוסי' שלא יתנו לה כי אם חצי פירות השדה למזונותיה. נמצא שאין גוף השדה כלל ברשותה עד זמן הנישואין ולכן אין לה זכייה בחצי פירות הנשארים שהוציא השדה מעת שמת ראובן עד זמן הנשאה. זה היה נראה לנו בתחילת ההשקפה:
אבל אחר החקירה הראויה מצאנו ראינו שזכתה בחצי פירות הנשארים והשבח שהשביח השדה מיום שמת ראובן. איבעית אימא קרא (ר"ל לשון הצוואה) איבעית אימא סברא. איבעית אימא סברא שלא מצאנו בשום מקום שיהיה על אחד אחריות ההפסד מאיזה דבר ושלא יהיה לו לו תועלת הריוח שיבוא מאותו דבר אלא ההפסד והריוח יעמדו יחדיו. בוא וראה מה שכתב רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חשן משפט סימן רנ"ג ס' ל' ז"ל ואם אמר תנו לבתי לנדוניא כך וכך חפצים במאתים זוז והוקרו או הוזלו הריוח וההפסד הוא ליתומים ע"כ ואף שבתלמוד פרק נערה שנתפתתה שהוא מקור דין זה לא נזכר כי אם הריוח הטו"ר ז"ל הוסיף ההפסד. גם הרב המגיד ז"ל כתב בפרק אחד עשר מהלכות זכייה ומתנה על דברי הרמב"ם ז"ל הלכה כ"ב שכתב שם זה הדין ז"ל ויש מי שכתב שאם הוקרו הפסידו גם כן היתומים וכן נראה ע"כ. הרי לנו שהחכמים האלו הסכימו שיהיה מוטל הריוח במי שמקבל עליו ההפסד והנה הגע עצמך שבנושא שלנו בא איזה הפסד לשדה המשועבד ללאה ליום הנישואין אין ספק שיאמרו לה הא לך השדה שצוה ראובן אבינו כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק אחד ועשרים מהלכות מכירה הלכה י"ט ז"ל האומר לחבירו בית מביתי ושור משורי אני מוכר לך נותן לו הקטן שבהן. מת אחד מן השורים או שנפל אחד מן הבתים מראה לו זה שמת או שנפל. שיד בעל השטר על התחתונה עכ"ל והנה נראה שיהיה הדין כן במתנה וכן נראה מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב פרק אחד עשר מהלכות זכייה ומתנה הלכה כ"ב ז"ל אמר תנו נדוניא וכו' מעשה באחד שהיה יוצא בקולר. ואמר תנו ת' זוז מהיין של מקום פלוני. ואמרו חכמים יטול ארבע מאות זוז מדמי אותו היין שלא נתכוון זה ליתן לו מן היין משקל ארבע מאות זוז. ולא נתכוון אלא לדמים וזה שייחדן. כדי ליפות את כחו עכ"ל. וכתב על זה הרב המגיד ז"ל ומה שכתב כדי ליפות את כחו הוא מסקנת הגמרא באותו לשון ממש ונחלקו המפרשים ז"ל בפירוש' רש"י ז"ל פירש כדי שיהיה לו כל היין לאחריות שאם אמר תנו לו יין אם החמיץ מן היין מאה חביות היו אומרין לו שלך הוא דהחמיץ. ואם אמר דמי חמרא ומכרו ממנו קצת ונאבדו המעות אומרין לו היורשין אבדו מעותיך הילכך אמר מחמרא דמשמע יין ודמיו שהכל אחריות לו והחלק הראשון הודה הר"מ ז"ל באומר תנו יין שוה ארבע מאות והחמיץ קצת האוצר מראה לו החומץ. ובתוספות חילקו ואמרו שכיון שלא סיים לו מנין חביות ואפילו אמר תנו יין שוה כך אם החמיץ אינו מפסיד אלא לפי חשבון דהמקבל והיורש שותפין בדבר ואינו דומה לאומר לחבירו בית מביתי אני מוכר לך שמראהו נפול כמו שמבואר פרק אחד ועשרים מהלכות מכירה דהתם סיים לו בית מסויים אבל כאן לא סיים לו חביות ולזה הסכי' הרשב"א זכרונו לברכה. ולדברי הכל במעשה זה כל היין אחריות לסך שהזכיר לו ומכל מקום כתבו זכרונם לברכה שאינו גובה משאר נכסים עכ"ל. וכן כתב רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל סימן רנ"ג ס' כ"ג שאם נתן דבר מסויים שההפסד יבא למקבל המתנה. אם כן דבר ברור הוא בנדון דידן שהמצוה אמר לתת לה שדה פלוני שעליה לקבל כל ההפסד שיבא באותו שדה מעת פטירת ראובן. וכן נראה שעליה מוטלים כל ההוצאות שיעשו בשדה לעבדו ולשמרו. וכיון שעליה אחריות ההפסד ראוי הוא שיבא לה תועלת הריוח שיוציא השד' טרם הנשאה. כי אמור תאמר את הרע נקבל ואת הטוב לא נקבל. זה אין הדעת סובלתו:
איבעית אימא קרא. והוא לשון הצוואה באומרו על דרך שלילה ובעוד שתשאר פנויה לא יתנו לה כי אם חצי פירות אותו שדה למזונותיה שאם לא אמר כן היו הפירות כולם ראויים לה כפי משפטי המתנה כמו שחשב עליה' הנותן. דאם לא כן לא תצדק בהם השלילה. והנה דעתו בזה למנוע ממנ' החצי האחר של הפירו' שיהיו מונחים בידי האפוטרופוסים עד זמן הנישואים כי לא רצה שתזכה בהם מיד אולי לא תנשא. ואולם אחר שקיימה דברי המצוה בנישואיה זכתה בהם למפרע והנך רואה כמה דעת הנותן היתה קרובה אצלה שהרי מרוב אהבתו אותה שלא תמות ברעב בעוד שתשאר פנוי' צוה בבירור שיתנו לה מיד חצי האחד של פירות השדה ולא ימתינו עד זמן הנישואין כמו בחצי האחר. כי בו לא תזכה כי אם בהגיע זמן הנזכר והנה מאמר רב פפא אי נסיב שקיל ואי לא נסיב לא שקיל עולה יפה עם מה שכתבנו כי לא בא לשלול בזה כי אם הזכייה בזמן הקודם ולא בזמן הנמשך. וזה דעת האחרונים ז"ל שפטרו המתנדב מעות להשיא יתומה מלשלמם אם טרם מתה הנישואין וכמו שכתבנו למעלה ואולם אחר הנישואין תזכה בהם ובריוח שהשביחו מקודם:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם לאה וחייבין יורשי ראובן לתת לה החצי הנשאר מפירות השדה מעת פטירת ראובן עד זמן נישואיה כמו שהוכחנו הן מלשון המצוה הן מכח הסברא הנכונה. וגם מאמר רב פפא עולה יפה לדעתינו כמו שביארנו. זה הנראה לענ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון. ויזכה הוא ובניו לשרת בבית מקדשינו שיבנה במהרה בימינו בימינו אכ"יר:
נשלם ונגמר היום כ"ו לחדש אדר ראשון בשנת ובסדר לעיני כל בית ישראל בכל מסעיהם ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס