שאלה לד ראובן עשה שליח לשמעון בפני עדים כדי שילך לעיר אחרת לקבל מאחים זוז מלוי שיש לו בידו והלך לשם. וגם שלח ראובן כתב ידו שיתן המעות ביד שמעון שכבר עשאו שליח ובא לוי לתת המעות לשמעון ולא רצה לקבלם באומרו שלא היה רוצה להיות שליח לשום אדם. אחר יום או יומים נמלך שמעון והלך אצל לוי ואמר לו שהיה רוצה להיות שליח כבראשונה ושיתן לו המעות שיוליכם לראובן ונתנם לו ושמעון הלך לדרכו ואינם יודעים אם הרגוהו בדרך או אם ברח לעיר אחרת ועתה בא ראובן אבל לוי ותובע ממנו הדמים באומרו שאעפ"י שהוא עשה שליח לשמעון מכל מקום כבר חזר בו בתחילה ועקר שליחותו ולוי טוען כי מאחר שלבסוף נמלך חזר משליחותיה והר יש לו עדים שנתן המעות לו יורינו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה בהיות שאדני השאלה הם לדעת אם השליח יש לאל ידו לחזור משליחותו או אינו יכול שאם אינו יכול לחזור אז הדין גם לוי שאף ששמעון בתחילה אמר שלא היה רוצה להיות שליח לשום אדם אין בדבריו ממש כיון שאין בידו לחזור משליחותו נמצא שבשליחותו עומד ולוי נפטר בנתינת המעות בידו ואם יכול לחזור משליחותו נמצא שאינו שליח ראובן ואעפ"י שאחר יום או יומים נתחרט שמעון וחזר לאחוז בשליחותו לא היה לו ללוי ליתן המעות לידו דמי מינהו לשמעון מחדש להיות שליח והנה חפשנו וחקרנו במפתחות אמתחות הפוסקים עד היכן שידינו יד כהה מגעת ולא מצאנו לאחד מהם שדבר על עניין כזה ר"ל על חזרת השליח משליחותו לגמרי וכדי להשיב לשואלינו דבר צריכין אנו לחקור בים התלמוד ובספרי הפוסקים בדיני שליח ששינה ומשם נדקדק ונראה להיכן הדין נוטה אך טרם דבר צריכים אנו לידע דין שליח שנעשה בעדים ודין מי ששלח לו כתב ידו אם הלוה או הנפקד נתנו בידם המעות נפטרו מאחריותם או לא נפטרו ומהעוזר האמיתי נשאל שינחנו בדרך אמת ויצילנו משגיאות:
גרסינן במסכת בבא קמא פרק הגוזל קמא דף ק"ד אתמר שליח שעשאו בעדים רב חסדא אמר הוי שליח רבה אמר לא הוי שליח רב חסדא אמר הוי שליח להכי טרחי ואוקמיה בעדים דליקום ברשותיה רבה אמר לא הוי שליח הכי קאמר איניש מהימנא הוא אי סמכת סמוך אי בעי לשדוריה בידיה שדר בידיה וכו' רבי יוחנן ורבי אלעזר דאמרי תרוייהו שלוח שעשאו בעדים הוי שליח ואם תאמר משנתינו בממציא לו שליח דאמר ליה אית לי זוזי גבי פלניא ולא קא משדר להו אתחזי ליה דילמא איניש הוא דלא אשכח לשדורי ליה אי נמי כדרב חסדא בשכירו ולקיטו אמר רב יהודה אמר שמואל אין משלחין מעות בדיוקני ואפילו עדים חתומים עליה ורבי יוחנן אמר אם עדים חתומים עליה משלחין אמרי ולשמואל מאי תקנתא כי הא דרבי אבא הוי מסיק זוזי בדרב יוסף בר חמא אמר ליה לרב ספרא בהדי דאתית אייתינהו ניהלי כי אזל להתם אמר ליה רבא בריה מי כתב לך התקבלתי אמר ליה לא אי הכי זיל ברישא ויכתוב לך התקבלתי לסוף אמר ליה אי כתב לך נמי התקבלתי לאו כלום הוא דילמא אדאתית שכיב רבי אבא ונפלו זוזי גבי יתמי והתקבלתי דרבי אבא להו כלום הוא אמר לוה ואלא מאי תקנתא זיל ניקנינהו לך אגב ארעא ותא את כתוב לן התקבלתי כי הא דרב פפא וכו' ע"כ:
ופרש"י שליח שעשאו בעדים. ראובן שיש לו מעות ביד שמעון ומינה שליח בעדים לקבלם הימנו ונתנם לו: הוי שליח. ואם נאנסו בדרך פטור בעל הבית שנתנם לו: בדיוקני. מסר לו בעל הפקדון לשליח סימנים וכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו ואחר לו לך והתראה לפלוני ויתן לך מטות שיש לי בידו: אי כתב לך. רבי אבא: התקבלתי. מעותי בקבלתו של רב ספרא: אדאתית. בעוד שתהיה בדרך בשובך אצלנו: שכיב רבי אבא. דזקן הוא וכבר בטל שליחותו קודם שתקבלם ואי הוו אנסי להו מנך באורחא תבעי לן יתמי: ניקנינהו ניהלך אגב ארעא. ויהיו שלך בכל מקום שהן דקיימא לן נכסים שאין להם אחריות נקנין עם נכסים שיש להם אחריות: ע"כ:
ופסקו עמודי ההוראה כרב חסדא הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל משום דקיימי רבי יוחנן ורבי אלעזר כוותיה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שלישי מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ה' ז"ל מי שהיה לו ביד חבירו פקדון או מלוה בין במטלטלין בין מטות ועשה שליח בעדים להביאן לו הרשות ביד זה שהם אצלו אם רצה ליתן נפטר ואינו חייב באחריותן שהרי נתן לשלוחו ואם לא רצה ליתן אינו נותן שאין זה בעל דינו עד שיבוא בהרשאה טל הפקדון וכל הבא בהרשאה הרי הוא בכלל הנאמר בהן ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו ע"כ:
וכתב הרב המגיד מי שהיה לו ביד חבירו פקדון וכו' קמא פרק הגוזל עצים אתמר שליח שעשאו בעדים רב חסדא אחר הוי שלוח רבה אחר לא הוי שלוח ופסק הרי"ף כרב חסדא משום דקיימי התם רבי יוחנן ורבי אלעזר כוותיה וכתב דהני מילי דהוי שליח למניין שאינו חייב באחריותן אבל אם לא רצה ליתנם לו אין כופין אותו עד שיביא הרשאה דדון וזכי לנפשך וכתב רבינו עד שיבוא בהרשאה טל הפקדון כלומר דאילו במלוה לא מהניא הרשאה ע"כ:
והתוספות גם כן פסקו כר' חסדא וכך פסק הרא"ש וגם רבינו יעקב בעל הטורים פסק כן בטור ח"מ בסימן קכ"א וסי' שס"ו והרב ב"י מאסף לכל המחנות בסימנים הנזכרים ג"כ כתב דהלכה כרב חסדא וכן פסק בשולחנו הטהור:
ומעתה נבוא לבאר דרך אחרת שיפטר בה הלוה או הנפקד מאחריותו והוא שישלח המלוה או המפקיד כתב ידו ללוה או לנפקד שיתן מה שבידו ממנו ביד פלוני כמו שכתב הרי"ף ז"ל בפרק הגוזל עצים ז"ל היכא דשדר ליה לחבריה כתבא ואמר ליה ההוא מידי דאית לי גבך שדרינהו ניהלי בהדי פלניא ושדרינהו ניהליה לא מחייב באחריותיה דהכי נהגו האידנא תגרי ע"כ וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ח' ז"ל ראובן ששלח כתב לשמעון ואמר לו מנה שיש לי בידך שלחהו לי ביד לוי אם רצה לשלחו אינו חייב באחריותן בין שהיה מצוה בין שהיה פקדון והוא שיכיר שהוא כתב ידו וכו' וכן כתב הטור בח"מ סימן קכ"א וגם הרב בית יוסף וכן פסק בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
נמצא ששליח שעשאו בעדים הוא עניין אחד בפני עצמו ומלוה או מפקיד ששלח כתב ידו הוא עניין אחר ר"ל ששליח שעשאו בפני עדים אינו צריך כתב ידו ומי ששלח כתב ידו אינו צריך שיעשנו שליח בפני עדים תדע לך שכתב הרא"ש על דברי הרי"ף שקדמנו זכרם ז"ל לא ידענא למה הוצרך לתלות דבר זה במנהג אם יש עדים שהוא כתב ידו או אם הוא חודה שהוא כתב ידו ואפילו רבה דאמר בשליח שעשאו בעדים לא הוי שליח בכהאי גוונא מודה ע"כ הרי הדבר ברור כשמש בצהרים שהם עניינים חלוקים ששליח שעשאו בעדים אינו צריך כתב ידו ומי ששלח כתב ידו אינו צריך למנותו בפני עדים:
ובהצעת הדברים האלה שהקדמנו יש לתמוה על ה"ה שכתב בתחילת שאלתו ראובן עשה שליח לשמעון בפני עדים שילך לעיר אחרת לקבל מאתים זוז מלוי שיש לו בידו וגם שלח ראובן כתב ידו שיתן המטות ביד שמעון שכבר עשאו שליח וכו' שנראה מדבריו אלה דתרתי בעינן דצריך שיעשה השליח בפני עדים וגם שישלח כתב ידו וזהו נגד מה שהשרשנו למעלה כמו שהוכחנו בבירור ולא מצאנו דרך להליץ בעד ה"ה לתרץ קושיא זו אם לא שנאמר דשלא בכוונה כתב כן דודאי לא נטלם ממנו דבר זה אלא באשגרת לישן כתב כן אי נמי מעשה שהיה כך היה:
ועתה הגיע הזמן לחוות דעתינו על הענין שנשאלנו עליו וכבר כתבנו בהקדמתינו שלא מצאנו שום פוסק שדבר על עניין חזרת השליח משליחותו לגמרי ושצריכין אנו לחקור בדיני שליח ששינה וזה החילינו בעזרת צורינו וגואלינו:
כתב הרמב"ם ז"ל בפרק שביעי מהלכות מכירה הלכה י"ב ז"ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח כמו שיתבאר בדין העסק ע"כ:
והר' המ' ז"ל כתב ז"ל דעת אלו הבעלי הוראה הוא מכח שמוטה דהגוזל עצים גבי הנותן מטות לשולחו ליקח בהן חטים וכו' וכבר האריך הרשב"א ז"ל שם להוכיח כן מ"מ הפריזו על מדותיהם במה שאמרו שהוא נאמן בדבורו הקל דודאי כשיש עדים ששלח בהן יד לעצמו או שאמר לפניהם שחוזר בו משליחותו וקונה באותן מעות לעצמו הא סתמא אינו נאמן וכן כתב הרשב"א ז"ל וזה מוכרח דבסתמא אינו נאמן ודעת המחבר כדעת בעל מתיבות וקרוב לזה דעת ההלכות בעניין העסק בהמקבל ע"כ:
הבין הר' המ' מדברי הרמב"ם שכתב ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח וכו' הוא אפילו זקפן עליו במלוה בפני עדים ואפילו בפני בית דין וזה גילה באומרו כמו שיתבאר בדין הפסק והוא מה שכתב בפרק שביעי מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ד' ז"ל אין המתעסק יכול לחלוק המעות של עסק או הסחורה ולומר אטול את החצי שבתורה מלוה לעצמי ואשא ואתן בו ואניח החצי שבתורת פקדון בב"ד שלא נתן לו ממון זה אלא לה עסק בכולו ואם חלק ועשה זה אפילו בב"ד הגדול לא עשה כלום. אלא השכר או ההפסד ביניהם על אותן הדרכים שביארנו ע"כ: והוא ממש כדברי הרי"ף ז"ל שכתב כן בפרק המקבל ז"ל והיכא דשקיל ליה איניש עיסקא מחבריה לאיעסוקי ביה ואזל ליה לדוכתא אחריתי ובעא למפלגיה לההוא עיסקא או זוזי דעיסקא קמי בי דינא אדעתא למשקל איהו ההוא פלגא דבתורת מלוה לאיעסוקי ביה לנפשיה ומפקיד ליה לההוא פלגא אחרינא דבתורת פקדון גבי איניש מעלמא כי היכי דלא ליתן ליה רווחא למרי עיסקא הא מילתא חזינא בה בעיא מקמי רבואתא ואהדרו דאע"ג דלית ליה לשותף למפלג בלא דעתא דשותפיה אי עביד הכי בי תלתא מאי דעבד עבד ולית ליה למרי עיסקא למשקל מיניה רווחא ואייתו להו ראייה מההוא דאמרינן איסור ורב ספרא עבדו עיסקא בהדי הדדי אזל רב ספרא פלג בלא דעתא דאיסור אתו לקמיה דרבא אמר ליה זיל אייתי תלתא דפלגת קמייהו אי נמי תרי מיגו תלתא דפלגא קמייהו וכו' ואנן לא סבירא לן הכי דמהא שמעתא דרבא דאמר להכי קארו ליה עיסקא דאמר ליה לאיעסוקי ביה יהבי לך ולא למישתא ביה שיכרא שמעינן דלית ליה לשותף למיפלגיה לממונא למישקל פלגא לאיעסוקי ביה לנפשיה דלאו אדעתא דעביד ביה הכי יהביה ניהליה הילכך אי אתני ליה הדין תנאה בפני כל בית דין שבעולם לא מהניא ליה הדין תנאה ולא כלום ועוד אי אמרת דמהני תנאה בההוא פלגא דבתורת מלוה ואע"ג דלא אדעתא דהכי יהביה ניהליה מהני נמי באידך פלגא דבתורת ק ומשוי ליה לכוליה גביה מלוה ושקיל ליה לרווחא לחודיה ואע"ג דלאו אדעתא דהכי יהביה ניהליה ואם כן מאי אהני לן הא דעבדו רבנן עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון הואיל ומילתא תליא ביה בלוה ואי בעי לאתנויי עלה ולבטולה חצי מבטל לה וכו' ע"כ רם כן יש לתמוה על לשון הר"המ שכתר וקרוב לזה דעת ההלכות וכו' וצ"ע:
והרשב"א ז"ל יש לו דעת שלישית בזה והוא שאם זקפן עליו במלוה בפני עדים מהני כמו שכתב בתשוב' הביאה הרב מוהריק"א ז"ל בח"המ סימן קט"ו ז"ל כתב הרשב"א בתשובה נתן לו מעות ליקח בהם סחורה והלך וקנה ונודע שהעסק הזה מאותם המעות ועכשיו טוען כי מתחילה לא נתכוון להלוות אלא לעצמו אינו נאמן אבל אם חזר בו בפני עדים ואמר סחורה זו שאני עושה לעצמי אני מתעסק קנה לעצמו שהרי אין זה גופו של ממון שמסר לו ב"ה וכשלקח ונתעסק לעצמו זכה וכדאמרינן בפרק הגוזל קמא הנותן מעות לשלוחו וכו' וש"ח דכל היכא דמתכוין לקנות לעצמו לא זכה בטל המעות וכו' ע"כ לעניינינו:
ועוד יש בזה העניין דעת רביעית דלא הוי לעצמו אלא דוקא בזקף בפני עדים ושינה בהם והוא דעת רבינו ירוחם ז"ל שכתב בספר משרים נתיב כ"ח חלק ראשון ז"ל אמר לשלוחו קנה לי חטים וקנה שעורים או בהפך אם פיחתו פירוש בדמים פיחתו לו כלומר לשליח ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואין חילוק בזה בין לאכילה בין לסחורה ואם אמר בפני עדים לצורך עצמי אני קונה נעשה גזלן על המעות ואם הותירו הותירו לו ודוקא כששינה דקנינהו בשינוי דאם לא שינה לא מהני תנאה בפני בית דין וכל זה איירי שנתן לו לקנות בתורת שליחות כי למחצית שכר כתבתיו בשותפין ע"כ ומה שגזרנו אומר שדעת זו דעת רביעית הוא משום שיש לי סופק על דברי הרי"ף והרמב"ם אי מה שכתבו הוא דוקא כשלא שינה השליח שליחותו אבל אם שינה השליח שליחותו אפשר דמודו דמהני ביה חזרה לפחות בפני עדים וזה הספק בעצמו יש להסתפק בדברי הרשב"א אי מה שכתב דצריך שיחזור בו בפני עדים הוא דוקא כשלא שינה השליח אבל אם שינה השליח ורוצה לזכות לעצמו אי אמרינן בכי האי גוונא דצריך שיחזור בו בפני עדים או מהני על פי דבורו הקל אבל בדברי הרב הנ"ל ז"ל אין בהם ספק דודאי תרתי בעי חזרה בפני עדים ושינוי:
ויש עוד בזה דעת אחרת והוא דשליח ששינה ולקח סחורה אחרת וטען שקנה לעצמו שהריוח לשליח ונשבע על כך והוא דעת הגהות אשר"י בפרק הגוזל עבים ז"ל מעשה בפר"גא בראובן שנתן מעות לשלוחו לקנות לו סחורה ידועה והלך וקנה סחורה אחרת וטען שקנה לעצמו ולכך שינה ודן הרי"בם שכל הריוח לשליח ונשבע שלכך נתכוון ויתיישב לפי דברי רבינו שאומר דלמיפטר נפשיה מממונא אדם משים עצמו רשע כמו הכא שאומר ששינה וקנה לעצמו ומשוי נפשיה גזלן: ואבא מורי אומר דאין אדם משים עצמו רשע כלל והכא משום הכי נאמן שלפי דעתו שרצה לשלם לראובן מעותיו היתירה עבד ע"כ:
ומצאנו עוד דעת אחרת משונה מכל הדעות והוא דאפילו לא נתן לו מעות אלא בתורת שליחות אם שינה הריוח לאמצע והוא דעת בעל העיטור הביאו הרב בית יוסף בטור ח"מ סימן קפ"ג ז"ל והעיטור כתב בשלישות ממון דהרי"ף מפרש לסחורה דקתני למחצית שכר ולא נהירא מדקתני לשלוחו שליחות הוא ולא שותפות ותו לא לשתמיט תנא ולתני הותירו לבעל המעות וכו אלמא אף על גב דלאו למחצית שכר הוא דומיא דאומן והשכר לאמצע ע"כ:
נמצא כלל הסברות בזה העניין שלדעת מקצת המורים אפילו לא שינה השליח כיון שזקפן עליו במלוה נאמן על פי דבורו הקל ולהרי"ף והרמב"ם אפילו זקף עליו במלוה בפני בית דין לא מהני והיכא דשינה השליח יש להסתפק בדבריהם אם מהני לפחות בפני עדים ולדעת הרשב"א אם זקפן עליו השליח במלוה בפני עדים הוי הריוח לעצמו וגם כן יש להסתפק בדבריו אם יש חילוק בין אם שינה ללא שינה ולפי רבינו ירוחם לא הוי לעצמו אלא דוקא בזקף בפני עדים ושינה בהם ולדעת הגהות אשר"י כששינה השליח ונשבע שלכך נתכוון הוי לעצמו ולסברת בעל העיטור אפילו נתן לו מעות בתורת שליח אם שינה הריוח לאמצע:
ואחר שנתבררו כל הדעות האלו בדין השליח הקונה לעצמו מה שהיה לו לקנות למשלח או אם שינה ממה שאמר לו חבירו וקנה לעצמו נבוא להשיב לעניין שנשאלנו עליו והוא אם יש כח לשליח לעקור שליחותו ואז חייב לוי לשלם לראובן מה שבידו ממנו דאיהו דאפסיד אנפשיה או אין בשליח כח לחזור משליחותו ואם כן נפטר לוי במה שנתן ביד שמעון מה שיש לו בידו מראובן. ונאמר שלדעת כל החכמים השלמים האלה שקדמנו זכרם לא נפטר לוי במה שנתן ביד שמעון אלו המאתים זוז שיש לו בידו מראובן. אם לדעת מקצת המורים שאמרו שכשקנה לעצמו הסחורה שהיה לו לקנות למשלח נאמן בדבורו הקל כל שכן בנדון שלפנינו שיכול שמעון לעקור שליחותו לגמרי בשב ואל תעשה. ואם לפי דעת הרי"ף והרמב"ם שכתבו שאפילו זקף עליו במלוה אפילו בפני בית דין לא מהני הוא מפני שבקום עשה קנה לעצמו מה שהיה מחוייב לקנות לחבירו בין שינה בין לא שינה אבל בנ"ד יודו שחזרתו חזרה כיון שאין לו הנאה מזה. ואם לפי סברת הרשב"א שאם זקפן עלי במלוה בפני עדים מהני והריוח לעצמו בנ"ד יודה שאף שלא בפני עדים יכול לחזור משליחותו כיון שלא לקח כלום לעצמו לא במעותיו ולא במעות חבירו. ואם לפי דעת שאר החכמים שקדמנו זכרם שכשזקף עליו במלוה בפני עדים ושינה הריוח לעצמו. או אם שינה ונשבע שלכך נתכוון הוי לעצמו. או אם נתן לו מעות בתורת שליחוח אם שינה הריוח לאמצע הוא משום ששינה וקנה לעצמו מה שהיה לו לקנות למשלחו. אבל בנושא שלנו שלא שינה ולא קנה כלום לא לעצמו ולא לחבירו ודאי שכולם כאחד יודו שחזרתו חזרה. ואם כן היה לו ללוי לתת אל לבו כשאמר לו שמעון שלא היה רוצה להיות שליח לשום אדם שכבר עקר שליחותו לגמרי ולא היה לו ליתן המעות בידו אם כן הניח מעותיו על קרן הצבי חייב לשלם לראובן:
ובר מו דין אפילו אם לא חזר השליח משליחותו לא היה מחוייב ליתן לשליח שאם לא רצה ליתן אין כופין אותי עד שיביא הרשאה אם היה פקדון כחו שכתבנו למעלה שיכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את וכיון שכן כשראה שאינו רוצה עמוד בשליחותו כל שכן שלא היה לו ליתנם בידו ואיהו דאפסיד אנפשיה:
וכל מה שכתבנו עד הנה הוא דינא דגמרא במקום שאין שם מנהג אבל במקום שיש שם מנהג ידוע שאם הנפקד או הלוה יש להם כתב ידם של מפקיד או מלוה ליתן מה שבידם מהם ביד פלוני ואם נתן בידם עשה כהוגן ואעפ"י שחזר שליחותו נפטר בזה כיון שיש לו כתב ידם אז הדין הוא בהפך דדינא דמלכותא דינא כמו שמפורש בהרמב"ם ז"ל בפרק כ"ו מהלכות מכירה הלכה ז' וח' ז"ל אין כל הדברים וכיוצא בהן מעניינם אסורים אלא במקום שאין שם מנהג ולא שמות ידועים לכל דבר ודבר בפני עצמו אבל במקום שנהגו שהמוכר כך מכר כך הרי זה מכור וסומכין המנהג וכן מקום שאין קורין אלא בית לבית לבדו או שקורין בית לבית וכל סביבותיו ולכל שעל גביו הולכין אחר לשון אנשי המקום וכן הדין במוכר חצר שדה או עיר או מטלטלין בכל הולכין אחר השמות הערוכות בפי הכל: וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש שקורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו ע"כ וכמו כן כתב בהרבה מקומות בחיבורו הגדול יד החזקה:
זאת תורת העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם ראובן שמאחר ששמעון חזר משליחותו לא היה לו ללוי ליתן המאתים זוז בידו כיון שהשליח יכול לבטל שליחותו כמו שהוכחנו בבירור נמצא שאינו שליח ראובן עוד וחייב לוי לשלם לראובן המאתים זוז זהו דינא דגמרא במקום שאין שם מנהג ידוע אבל אם יש מנהג בזאת המדינה נגד מה שכתבנו ודאי דדינא דמלכותא. דינא ונפטר לוי במה שנתן לשמעון כמו שמפורש בדברי הרמב"ם ז"ל שזכרנו למעלה: מה שנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עימנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון לעד אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב י"ב לחדש אדר בסדר ובשנת שמר לך את אשר אנכי מצוך היום ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: