שאלה סג יעקב היו לו שתי נשים שם  האחת חנה ושם השנית  דבורה ויהי לחנה בנים ובנות ממנו ואחר כך יצא  בעלה מאתה אל ארץ אחרת ויקח לו אשה משם   דבורה הנזכרת וגם היו לה ממנו בנות ובא בנו  שמו למך ונמצא בעת מיתת אביו וכל יש לאביו  נשאר בידו והאלמנה דבורה ובנותיה מבקשות  שאלות שתים הראשונה שיתן להן למך מזונות ואם ירצה ללכת לדרכו שיניח ביד איש נאמן נכסים כדי  מזונותיהן עוד שנית שואלים שיניח נכסים כדי  נדוניתן ואפילו יאמר שאין לו מאביו שיתן משלו  יורנו המורה ומשכורתו יהיה כפול מן השמים:
תשובה ראיתי השאלה וכלל דברי האלמנה  דבורה הנזכרת ובנותיה היתומו'  הוא שתובעות מזונות לשלושתן וגם פרנסת  הבנות ר"ל נדוניא להשיאן לזה אני אומר שצריך  תחילה לחקור ולברר אם יש ביד למך בן יעקב  הנפטר הנזכר נכסי' של יעקב אביהם שלמך הנזכר אינו חיוב לזונן אלא דווקא מנכסי אביו לא מנכסיו שהרי חיוב זה לא בא אלא מכח תנאי בית דין וילפינן מיניה דהכי תנן בכתובות פרק נערה שנתפתתה לא כתב לה בנן נוקבין דהווין ליכי מינאי יהון יתבן בביתי ומתזנן מנכסי עד דתלקחן לגוברין חיוב שהוא תנאי בית דין את תהא יתבא בביתי ומתזנא מנכסי כל ימי מיגר אלמנותיך  בביתי חייב שהוא תנאי בית דין הרי דבין במזון האלמנה בין במזון הבנות אין החיוב אלא דווקא מנכסי המת וכן פסקו כל הפוסקים וגם פרנסת הבת אינו אלא מנכסי המת כדתנן פרק מציאת האישה שמין את הנכסים ונותנין להן עוד תניא הכנות נזונות ומתפרנסות מנכסי אביהן וכן פסקו כל הפוסקים הרמב"ם ז"ל הלכות אישות פרק שני כתב וזה לשונו בית דין אומדין דעתו ונותנין לבת מנכסיו עישור לפרנסתה וכן הטור סימן קי"ג אבן העזר כתב מו שמת והניח בת להשיאה משיאים אותה מנכסיו וזה נקרא פרנסת הבת באופן שאם אין ללמך הנזכר נכסים מירושת אביו אין לאלמנה וליתומות מין הדין תביעת מזונות ופרנסת הבת עליו:
ואם תאמר אף על גב שלא יהיו בידו מנכסי אביו מכל מקום חייב למך הנזכר במזונותם כיון שהפקיע שעבודן כמו שנראה מתוך  דברי השאלה שאמר הסגירו לי בעלי אבי וחילו פני שאתעסק כמו מורשה שלהם לא כמו יורש ונתתי לכל אחד מהבעלי חוב חלקו הרי לך שנכסי אביו שהיו משועבדים למזונות כתנאי בית דין הפקיען וכיון שכן חייב לשלם מנכסיו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל הלכות חובל ומזיק פרק שביעי וזה לשונו העושה עבדו אפותיקי וחזר ושחררו חייב המשחרר לשלם לבעל חוב שהרי הפקיע שעבודו וגרם לאבד ממונו וכן המוכר שטר חוב לחבירו וחזר ומחלו חייב לשלם לפי שגרם לאבד השטר והרי הוא כמו ששרפו ויש לומר דקיימא לן שאין האשה והבנות ניזונות אלא מנכסים בני חורין וכן  כתב הרמב"ם ז"ל הלכות אישות פרק י"ח וכן הטו"ר אבן העזר סימן קי"ב וזה לשונו מדינא דגמרא אין הבנות בזונות אלא מקרקעי אבל מתקנת הגאונים שכתובה נגבית ממטלטלי הבנות ניזונות מהם ואינן ניזונות אלא מבני חרי אבל אם מכר האב או נתן או אפילו הבנים אחרי מותו אם מכרו או משכנו או נתנו אין ניזונות ממנו וכתב עוד שם בסוף הפרק בשם הרא"ש שאם מכרי הבנים קרקע שהניח להם אביהם אין הבנות ניזונות מהדמים שקבלו מהם שהרי אין שעבודן אלא על נכסי אביהם וכיון שמכרום ואינם יכולים לטרוף מהלקוחות גם במעות אין להם כלום והם של הבנים:
הרי לך שיש לבנים כח למכור וליתן והדמים שלהם ואף על גב דרב האיי ז"ל פליג עליה התם וקאמר דניזונות מהדמים היינו דווקא מאותן הדמים שקבלו משום דהוו כמטלטלי דאבוהון אבל בנדון דידן שלא נטל האח כלל אלא שלקחוהו בעלי החוב פשיטא ופשיטא אליבא דכולי עלמא שאין חייב האח לזון מנכסיו:
ובר מן דין הבעלי חוב שתפשו כדין תפשו אפילו היתה שעבוד הכתובה ותנאיה קודמים וטעמא דמילתא דאף על נב דקיימא לן שיש דון קדימה במטלטלין היכא דשעבד מטלטלי אגב מקרקעי היינו דווקא היכא דידעינן בעדים שהיו ביד הלוה אותן המטלטלין קודם שלוה מהשני אבל אם לא נתברר בעדים מחזקינן להו כלוה ולוה והנה דקיומא לן בפרק מי שמת דאם קדם השני ותפס זכה כמו שהביא מהרי"ק ז"ל ח"מ סימן ק"ח  וכיון שכן בנדון דידן אם גבו הבעלי חוב מעות  בעין פשיטא שזכו מן הדין כמו שכתב הטור בסימן  הנזכר שהרי מטבע אין בו סימן שיוכלו העדים  להעיד על אלו המעות שראו אותם ביד המת וכו'  ואף אם גבו מטלטלין אם לא יתברר בעדים שהיו  ביד המת הנזכר קודם שלוה כל הקודם זכה באופן  שעלה בידינו שאם אין ביד למך הנזכר נכסי אביו  אין לאלמנה וליתומות שום תביעה עליו:
אבל אשיש נכסיה של אביו בידו נהי דאין   לאלמנה עליו כלום כיון שהודתה  שגבתה כתובתה שהרי אם תבעה כתובתה בבית דין אף על פי שלא גבתה אין לה מזונות כל שכן עתר שגבתה ועוד דמי יודע אם מנהג המקום ההוא כאנשי יהודה שהדבר תלוי ביד היתומים בכל פעם שירצו ליתן לה כתובתה ושוב אין לה מזונות דטענינן ליתמי וכוון שגבתה כתובתה אין לה מזונות אבל הבנות ודאי שיש להם מזונות:
אבל במה שבא בשאלה שטוען למך שתלכו הן אל מקומו ואל ארצו והיתומות טוענות שהבת אצל האם לעולם בזה איכא לספוקי שעם היות שהבת אצל האם לעולם בנדון הזה היינו יכולין לומר שהאם עצמה היתה מחוייבת ללכת לארצו מתוך מה שנראה מדברי השאלה שהרי יעקב הנזכר היו לו בנים ובנות בעיר אשר הוא דר שם ואחר כך יצא משם והניח אשתו ובניו שם והלך לעיר אחרת ויקח לו משם אשה ושמה דבורה:
וכתב הר"ם פרק י"ג מהלכות אישות איש שהיה מארץ מן הארצות ונשא אשה בארץ אחרת כופין אותה ויוצאה עמו לארצו שעל מנת כן נשאה אף על פי שלא פירש וכן פסק הטו"ר אבן העזר סימן ע"ה או נאמר שכיון שכבר גבתה כתובת' ואין לה מזונות כבר נסתלק' מאותו החיוב כיון שמת בעלה ואמרינן הבת אצל האם לעולם והאמת הוא שהבת אצל האם לעולם וכן משמע מהא דתנן פרק הנושא את האשה ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה חמש שנים נשאת לאחר וכו' פירש רש"י ז"ל האם שגירשה הראשון ופסקה עמו כדי שיזון את בתה חמש שנים חייב לזונה חמש שנים לא יאמר הראשון לכשתבא אצלי אזונה אלא מוליך לה מזונותיה למקום שאמה וקאמר בגמרא זאת אומרת בת אצל אמה ופירש רש"י דקתני למקום שאמה ולא קתני לבית אחיה למדנו שכן הוא הדין שתגדל הבת אצל אמה ובת הניזונת מן הבנים זנין אותה בבית אמה ואין כופין אותה לדור אצלם וכתב המרד"כי שמכאן למדו על כל אדם שפסק לזון לחברו שנה או יותר אם הוצרך לילך למקום אחר שהמקבל צריך לתת לו שם כפי שיעור שהיה מוציא עליו בביתו וכיון שכן חייב למך זה לתת מזונות הבת אצל אמה:
ומה ששאלו עוד שיניח נכסים לנדונייתן אין להם טענה בזה לפי שעשור נכסים שהוא קצבת הפרנסה אין האחים חייבים ליתנו אלא בשעת הנשואין וראיה לזה דאמרינן פרק מציאת האשה מי שהניח עשר בנות ובן אחד ראשונה נוטל' עישור נכסים ושניה במה ששיירה ושלישית במה ששיירה וחוזרות וחולקות בשוה ופריך כל חדא, וחדא דנפשה שקלה ומשני אם באו כלן לינשא כאחד חולקות וכתב שם הר"ן בהלכות ומכאן שאין נוטלת פרנסתה אלא לזמן נישואיה ויהא אמרינן כל חדא וחדא דנפשא שקלה וכתב הרשב"א אף על פי שאין מוציאין עד שעת קידושין מעכשו אומדין דעתו לפי הנכסים שנשארו ממנו ופוסקין להב"ד מה שראויה ליטול ונוטלתו בשעת נישואין הרי שאין חייב ליתן הנדוניא אלא בשעת נישואין:
באופן שהכלל העולה שאם אין ללמך זה  נכסים מאביו ולא ירש ממנו כלום אינו חייב בשום דבר אבל אם יש נכסים הוא חייב לזון את הבנו' כלן מאותן הנכסי' עד שתתבגרן או עד שתלקתן לגוברין ואם יש בנכסים לנדונייתם גם כן חייב ליתנו בשעת נישואיהם וכל זה בהיות הבנות אצל אמם וגם לענין השלש מאות דוקדוש שטוען למך שנתן לדבורה בעד היתומות ודבורה אשת המת כופרת אלא שנתן אותם לה כעד תביעו' שהיו לה כנגדו ונתפייסה בהם לזה אני אומר דאי ליכא עדים ללמך שראו נתינת השלש מאות דוקדש תהיה היא נאמנת במה שטוענת שנתנם לפייסה מתביעותיה שהיה לה כנגדו במיגו דאי בעיא אמרה לא היו דברים מעולם ותהא נאמנת בטענתה בשבועה אבל אי איכא עדים דליכא מיגו לאו כל כמינה ואיני מאריך בזה להיות אענין פשוט זהו מה שנראה לדעתי אם יסכים עמי הרב היושב על כס ממלכתו שמלכותו יהי עד כי יבא שילא אמן כן יהי רצון:
ראש חדש חשון בסדר ובשנת ויקח לו למך שתי נשים שם האחת עדה
שלמה מינדיס קויטיניו ס"ט