שאלה נה המבשל בשבת במזיד ואח"כ נודע למפרע שהי' שם חולה שיש בו סכנה וצריך לאותו תבשיל מה דינו לענין חיוב סקילה מי אמרינן בתר מעשיו אזלינן ומעשיו נמצאו שלמפרע היו בהיתר ופטור או דילמא בתר כוונתו אזלינן וכוונתו היתה לחלל שבת וחייב ואת"ל פטור עוד תבעי לך מהו שיאכל הבריא ממה שהותיר החולה שהרי אין כאן חששא שמא ירבה בשבילו מי אמרינן דנהי דלענין מיתה יהיה פטור דחשבינן ליה כמי שעשה בהיתר אבל לענין אכילה אסור לכל כיון דסוף סוף מזיד הוה או דילמא לא שנא ע"כ:
תשובה גרסינן בכריתות פרק ספק אכל אמר רב נחמן אמר שמואל מתעסק בחלבים ובעריות חייב שכן נהנה אבל המתעסק בשבת פטור מלאכת מחשבת אסרה תורה וכן נמי אמרינן בפרק כלל גדול ובפרק הזורק נתכוון להגביה את התלוש וחתך את המחובר פטור דהא לא איכוון לשום חתיכ' לחתוך את התלוש וחתך את המחובר אביי אמר חייב דהא איכוון לשום חתיכה רבא אמר פטור דהא לא איכוון לחתיכה דאיסור והלכתא כרבא אבל מ"מ בין למר ובין למר אית להו מלאכת מחשבת אסרה תורה וכן נמי אמר רבה בב"ק וכן פסק ההלכה וכתב הרמב"ם בפרק א' מהלכות שבת וז"ל כל המתכוין לעשות מלאכה ונעשה לו מלאכת אחרת שלא נתכוון לה פטור עליה לפי שלא נעשה מחשבתו כיצד וכו' נתכוון ללקוט תאנים שחורות וליקט לבנות או שנתכוון ללקוט תאנים ואחר כך ענבים ונהפך הדבר וליקט הענבים בתחילה ואח"כ תאנים פטור אע"פי שליקט כל מה שחשב הואיל ולוא ליקט כסדר שחשב פטור שבלא כוונה עשה שלא אסרה תורה אלא מלאכת מחשבת אבל כשנעשה כל מחשבתו חייב הרי לך בהדיא דבתר כוונה אזלינן ואע"ג דכל זה הוא לענין קרבן כדמוכח בגמ' וכמו שכתב הה"מ מ"מ נמצינו למדים דבתר כוונתו אזלינן וכיון שנעשה מחשבתו בין בשוגג בין במזיד חייב האי כדיניה והאי כדיניה אבל קשיא לי הא דאמרינן במנחות בפ' ר' ישמעאל אמר רבה היו לפניו שתי חטאות אחת שמינה ואחת כחושה שחט שמינה ואח"כ כחושה חייב כחושה ואח"כ שמינה פטור ולא עוד אלא שנאמר לו הבא שמינה לכתחלה ושחוט אמר ליה רבינא לרב אשי נמצאת הראשונה כחושה בבני מעיין מהו בתר מחשבתו אזלינן וגברא לאיסורא קא מכוין או דילמא בתר מעשיו אזלינן אמר ליה לאו היינו פלוגתא דרבה ורבא דאיתמר שמע שטבע תינוק בים ופרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים חייב להעלות דגים והעלה דגים ותינוק רבא אמר חייב ורבה אמר פטור ועד כאן רבה לא קא פטר אלא כיון דשמע אמרינן נמי דעתיה אתינוק אבל לא שמע לא. ואיכא דאמרי אמר ליה היינו פלוגתא דרבה ורבא דאיתמר לא שמע שטבע תינוק בים ופרש מצודה להעלות דגים והעלה דגים חייב להעלות דגים והעל' דגים ותינוק רבה אמר פטור ורבא אמר חייב רבה אמר פטור זיל בתר מעשיו ורבא אמר חייב זיל בתר מחשבתו ע"כ והשתא ללישנא קמא לא קשה ולא מידי ואדרבא איכא סיעתא דבתר כוונה אזלינן בין למר ובין למר ואף ללישנא בתרא ניחא לן לפי מה שהיה גורס הראב"ד דרבה אמר חייב דבתר כוונתו אזלינן והלכתא כוותיה דרבה דרביה דרבא הוה ולכן השיג על הרמב"ם וז"ל הנך מילי פלוגתא דרבה ורבא נינהו במנחות ורבא לקולא זיל בתר מעשה והוא פסק כרבא אע"ג דתלמיד הוא לגבי דרבה עכ"ל. ואע"ג דה"מ תירץ השגתו אף לפי גרסתו מ"מ אין בדבריו הכרח כאשר יראה המעיין במקומו אבל לפי גרסתינו קשיא לי טובא ללישנא בתרא דנראה לכאורה דבתר מעשה אזלינן חדא דהלכתא כרבה ועוד שהרמב"ם פסק כוותיה ולקולא שכתב בהלכו' שבת ז"ל מפקחין פיקוח נפש בשבת ואין צריך ליטול רשות מב"ד והמקדים להציל הנפש הרי זה משובח כיצד ראה תינוק שנפל לים פורש מצודה ומעלהו ואע"פי שהוא צד הדגים עמו שמע שטבע תינוק בים ופרש מצודה להעלותו והעלה דגים בלבד פטור מכלום. נתכוון להעלות דגים והעלה דגים ותינוק פטור אפי' לא שמע שטבע הואיל והעלה תינוק עם דגים פטור הרי לך בהדיא דבתר מעשה אזיל ופטור וקשה מכולם דרבה גופיה אית ליה דבתר כוונה אזלינן כמו שאמרנו לעיל וא"כ קשיא מדידיה לדידיה וזאת הקושיא עצמה יש נמי הרמב"ם אלא שבמעט עיון נתרץ לכל זה ונאמר דלעולם אימא לך דבעלמא כ"ע מודו דבתר כוונה אזלינן בין בשוגג בין במזיד וכמו שהוכחנו לעיל אבל הכא סבירא ליה לרבה דאע"פי שנעשה כוונתו ומחשבתו והוה מחייב חטאת מ"מ כיון דלמפרע נמצאת שמעשיו היו בהיתר גמור הואיל והוא שוגג פטור מכלום ולרבא לא שאני ליה דמ"מ חייב אבל במזיד אפי' רבה מודה דחייב כיון שמתחלה היתה כוונתו רעה ואע"פי שזו סברא נכונה וכך הדין נותן דמהיכא תיסק אדעתין שנפטור את העובר במזיד בטענה חלושה מפני שלמפרע היו מעשיו בהיתר דבשלמא כשהוא שוגג ולא היתה שום מחשבה רעה ניחא דנפטור אותו מקרבן אבל במזיד אין סברא לפטור אותו מ"מ כיון שאין עונשין מן הדין אביא ראיה לסברא זו מהא דתנן בפסחים הפסח ששחטו שלא לשמו בשבת חייב עליו חטאת ושאר כל הזבחים ששחטן לשם פסח אם אינם ראויים חייב ואם ראויין הן ר"א מחייב חטאת ור"י פוטר והלכתא כר"י ופירש רש"י אם אינם ראויין לפסח כגון עגל או איל בן שתי שנים או נקבה חייב עליו חטאת אם נעלמה ממנו שבת או כסבור שמותר לשחוט אחרי' לשם פסח בשבת דהאי לאו טועה בדבר מצוה הוא דהכל יודעין שאין זה כשר לפסח ואם ראויין הם כגון שהוא בן שנה של שלמים ששחטו לשם פסח דמתוך שהוא ערוד ובהול לשחוט פסחו טעה בזה ולא נזכר שהקדישו לדבר אחר ר"א מחייב חטאת אע"פי שטעה בדבר מצוה ור"י פוטר דקסבר טעה בדבר מנוה ועשה מנוה כל דהוא פטור מחיוב חטאת שבה וזה עשה מנוה שהקריב קרבן. וכן נמי תנן בפ' לולב הגזול ר"י אומר י"ט הראשון של חג שחל להיות בשבת ושכח והוציא את הלולב לרשות הרבים פטור מפני שהוציאו ברשות ופירשו בגמ' מפני שהוציאו ברשות כגון שלא יצא ידי חובת נטילה בשעה שהוציאו והיכי דמי כגון שהפכו שכל המנות כולם אין אדם יוצא בהן אלא דרך גדי לתן והלכה כר"י. ולפי זה פטרינן את החייב קרבן מאחד משני טעמים או מפני דלמפרע נמצאת שמעשיו היו בהיתר או מפני שטעה בדבר מנוה ועשה מצוה וע"כ צריך שהמזיד יהיה דומה בדומה לשוגג לענין זה כלומר דאם אנן פוטרים את   המזיד מפני שמעשיו למפרע היו בהיתר וכמו דאמרינן בשוגג צריך ג"כ שנפטור אותו אם עשה מנוה כשעובר במזיד והא ליתא דאין סברא לומר שיעש' אדם מצות עשה ובעשייתה יעבור על איסור סקילה או כרת דהא מצינו שאפי' מפני איסור של דבריהם נדחת המצות עשה כגון שופר של ראש השנה שאין עולין באילן ולא שטין על פני המים וא"כ דלא פטרינן ליה בשביל מ"ע לא פטרינן ליה נמי בשביל שנמצאת שלמפרע היו מעשיו בהיתר וא"כ בנ"ד שבישל במזיד חייב אחר כך מצאתי תנא דמסייע לי הלא הוא גברא רבה הרמב"ם שכתב בהלכות שגגות וז"ל היו לפניו שתי בהמות של צבור אחת כחושה ואחת שמינה והיתה חובת היום באחת בין חטאת בין עולה ושגג ושחט השתים אם שחט כחושה בתחלה ואח"כ שחט השמינה פטור מקרבן חטאת ולא עוד אלא שאומר לו הבא שמינה ושחוט לכתחלה אבל אם שחט השמינה תחילה ואח"כ הכחושה חייב חטאת על התוספת נמצאת הראשונה השמינה טריפה בבני מעיים אע"פי שלא ידע שהיא טריפה בעת ששחט הכחושה ולא לזה נתכוון הואיל ונשחט האחרונה כמצותה הרי זה פטור מחטאת וכן הפורש מצודה להעלות דגים מן הים בשגגה ועלה תינוק עם דגים בין ששמע שטבע תינוק בין שלא שמע הואיל ועלה תינוק הרי זה פטור מחטאת אע"פי שלא היתה כוונתו אלא לצוד מפני שהיה שוגג וכן כל כיוצא בזה הרי לך בבירור שהפיטור הוא מפני שהוא שוגג ולא היתה לו שום מחשבה רעה ואע"פי שבהלכות שבת סתם ולא חלק בין שוגג למזיד התם הוא מפני שאין שם מקומו כיון שאינו מדבר בדיני שגגות אבל הכא שהיא מקומו פירש טעמו ועוד שסמך על מה שפירש כאן ועוד דמימרא דדגים וכן ההיא דקרבנות של צבור כולם הם לענין קרבן חטאת ואם כן מוכרחים אנו לומר דדווקא שוגג פטור אבל מזיד חייב דבתר כוונתו אזלינן ועוד נ"ל לומר דאף את"ל שלא נחלק בין שוגג למזיד ולעולם בתר מעשה אזלינן ופטור הכא בנ"ד שאני וחייב והוא דבצד דגים והעלה תינוק גם כן כבר הועילו מעשיו שהציל את התינוק דאם לא היה פורש מנודה לא היה מצילו אבל הכא אם לא היה זה מבשל אחרים היו מבשלים בעת הצורך וא"כ מה הועילו מעשיו ודי בזה בחלוקה ראשונה וממילא דבחלוקה שנייה פשיטא דאסור לבריא לאכול ממותר הבישול כיון דסוף סוף נעשה במזיד ואם תמצא לומר דבחלוקה ראשונה יהיה פטור חדא דאי מספקא לן אי בתר כונה או מעשה אזלינן ספק נפשות לקולא ועוד הא דזורק חץ והיה לו מגן או סמנים בידו או אפילו נזדמנו לו בשוק פטור הרי לך בהדיא דלא ידע דאי ידע מה חדוש מתעסק הוא ואין כוונתו להורגו דהא יש לו מגן אלא דלא ידע ופטור דכיון דהיה לו מגן וכו' הכא נמי המבשל לא ידע דהוה חולה ופטור מ"מ בחלוקה שנייה אסור לדברי הכל דהא המבשל לחולה שיש בו סכנה אסור לבריא לאכול מאותו בישול מפני חששה שמא ירבה בשבילו אע"פי שעשה בהיתר זה שבישל במזיד דין הוא שיהא אסור דהא דמרובה דף ע"א גבי המבשל בשבת במזיד שאסור באכילה פליגי בה רב אתא ורבינא חד אמר מעשה שבת אסור באכילה דאורייתא וחד אמר מעשה שבת אסורים דרבנן דאמר קרא קדש הוא הוא קדש ואין מעשיו קדש וכן פסק הרמב"ם שכתב בהלכות שבת פ"ו וז"ל ישראל שעשה מלאכה בשבת אם עבר ועשה בזדון אסור לו ליהנות וכו' ושאר ישראל מותר להם ליהנות בה למוצאי שבת מיד שנאמר ושמרתם את השבת כי קדש היא היא קדש ואין מעשיה קדש כיצד וכו' עכ"ל:
ואם כן בנדון דידן כיון שבישל במזיד וכוונתו היתה לחלל שבת אסור לו עולמית. ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד:
זהו הנראה לע"ד והאל יצילנו משגיאות ויאיר עינינו בתורתו אכי"ר:
אמשטרדם ראש חדש כסליו התקס"ג לפ"ק
נאם הצעיר שלמה ישורון
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס