שאלה ראובן תושב עיר אמשטרדם השיא אחותו לאה עם לוי תושב עיר לונדריס והסכימו ביניהם שיתן ראובן הנ"ל בנדוניית אחותו לאה הנ"ל ששת אלפים דוקאדוס דהיינו חמשת אלפים וחמש מאות במעות בעין וחמש מאות בתכשיטין כי היכי דליהוי בין הכל ששת אלפים דוקאדוס ונתחייב לוי הנ"ל להוסיף מן דיליה על כתובת אשתו לאה הנ"ל החצי שהם שלשת אלפים דוקמדוס וכן נעשתה הכתובה מסך תשעה אלפים דוקאדוס ונישאו ביחד כדת משה וישראל ויהי היום נפטר לבית עולמו לוי הנ"ל קודם עבור שני שנים שלמים מיום הנישואין מבלי שיניח זרע של קיימא ואחר פטירתו יהודה יורשו ואפוטרופוסו פרע ללאה אשת לוי הנ"ל בידי אחיה ראובן הנ"ל כל כתובתה במושלם תשעה אלפים דוקאדוס ויעשו זה לזה שטר פיטורין אולם בהיות שלאה הנזכרת החזירה עמה לאמשטרדם התכשיטין עצמם אשר הביאה בנדונייתה לסך חמש מאות דוקאדוס ויהודה הנז"ל אומר שבטעות לא ניכה אותם לה מן התשע אלפים דוקאדוס תובע לראובן ולאחותו לאה הנ"ל שיחזירו לו החמש מאות דוקאדוס הנ"ל במעות בעין הואיל ולא היה חייב ליתן לה אלא שמנת אלפים וחמש מאות דוקאדוס ועם התכשיטי' עצמם אשר החזירה עמה דהשוום אותם חמש מאות דוקאדוס היה עולה ביושר לסך תשעת אלפים דוקאדוס הראוים לה בין הכל בכתובה נדוניא ותוספת וראובן ולאה הנ"ל תובעים שמאחר דבשעת הפרעון לא הזכיר יהודה כלל ועיקר התכשיטים הנ"ל הגם שראה אותם עמה בבית ובידיעתו ובפניו הוציאה לאה מה שהוציאה מבית בעלה כשחזרה לבית אחיה לעיר אמשטרדם ויהודה הנ"ל לא עיכב בה כלל ועיקר שמעשיו מוכיחים שמחל לה התכשיטין הנז"ל ואינם חייבים להחזיר לו כלים ושאף את"ל דשתיקתו של יהודה אינו כלום דעכ"פ לא יהיו מוכרחים להחזיר לו אלא הסך שלעת עתה שוים התכשיטין הנ"ל ולא כפי מה שהשוו אותם בשעת הנישואין ומעתה יחדיו למשפט נקרבו לדעת הדין עם חי כפי דין תורתינו הקדושה ומאת ה' תהיה משכורתו שלמה אכ"יר:
תשובה גרסינן בבתרא פ' ח"ה דף מ"א ולפי שבכלל דברי הרי"ף ז"ל הם דברי הגמרא העתקתי לשונו כדי שלא להאריך וז"ל בהאי פרקא רב ענן שקל בידקא בארעיה אזל אהדר גודא בארעיה דחבריה אתא לקמיה דרב נחמן א"ל זיל אהדר א"ל והא אחזיקי לי א"ל כמאן כר' יהודה וכר' ישמעאל דאחרי כל בפניו לאלתר הוי חזקה לית הילכתא כוותיהו והא קא אחיל דאתא וסייע אגודא בהדאי א"ל מחילה בטעות הואי את גופך אי הוה ידעת מי הוה לך למעבד הכי כי היכי דאת לא הוה ידעת איהו נמי לא הוה ידע ר' יהודה מאי היא דתנן אמר ר' יהודה לא אמרו שלש שנים אלא כדי שיהא באספמיא יחזיק שנה וילך ויודעו שנה ויבא לשנה אחרת דשמעת מינה דבפניו לאלתר הויא חזקה ר' ישמעאל מאי היא דההוא דפתח חלונותיו לחצר השותפין בא לפני ר' ישמעאל בר ר' יוסי אמר לו החזקת בני החזקת בא לפני ר' חייא א"ל יגעת בני ופתחת יגע בני וסתום עכ"ל:
ופירש רשיי ז"ל שם שקל בדקא שטף מים בא ונכנס לתוך שדהו ונטל המחיצות ולא ידע מקומן: אהדר גודאי עשה כותל חדש בינו לבין שכינו והרחיב שדהו ועשה הכותל בשדה חבירו והא אחזיקי שבניתי הכותל על פיו ובמצותו וכיון שהחזקתי על פיו יום או יומים ושתק ולא מיחה הוי חזקה שיש עמה טענה א"ל כמאן טענת והא אחזיקי דסבירא לך דחזקה יום א' הוי חזקה כר' יהודה דמתניתין וכו' הוי בסמוך לו מיד כשידע ולא מיחה הוי חזקה: וכר' ישמעאל דסוף פרקין לית הילכתא כוותייהו אלא כרבנן דבעי שלש שנים: והא קא אחיל. כיון דסייע בהדאי ויש לי עדים הרי מחל לי: אותה מחילה בטעות הוא שלא היה יודע שבנית בשלו: מי עבדת בתמיה אלא גם אתה טעית שהיה סבור שבשלך בנית עכ"ל:
הא קמן שאע"פ שבעל השדה טרח וסייע בעצמו לבנות הכותל עם רב ענן שהדבר קרוב לודאי שמחל לו מחילה גמורה עם כל זה פסק רב נחמן דלא הויא מחילה מטעם טעותו שלא היה יודע תחום שדהו עד היכן הוא ונראה לע"ד למפשט מהאי פסק הספק הא שנסתפק החכם השואל בנ"ד במ"ש ואחוי דעת בעזר החונן לאדם דעת השתא ומה התם שדבר קשה לומר שבעל השדה לא היה יודע עד היכן מגיע גבולו ולא זאת בלבד אלא דעשה מעשה מעלייא לפני עדים כפירוש רשב"ם ז"ל אפילו הכי אמר רב נחמן שטעה במעשיו ולא עוד אלא גם לרב ענן אמרינן שטעה בחושבו ששכינו מחל לו חלק משדהו ולפיכך פסק הדין והכריח לרב ענן שיחזיר לו חלקו כמקדם כל שכן בנ"ד דיהודה הנז"ל שלא עשה מעשה שמתוכו יוכר לנו שמחל התכשיטין ללאה הנ"ל אלא ששכח מלנכותם מסך הכתובה ובודאי הגמור שאירע לה מה שאירע לרב ענן שטעתה היא ואחיה במה שחשבו דבשתיקתו של יהודה מחל וזה אינו כדאי למחילת הני תכשיטין כדמוכח מהאי סוגיא דכמו כן הסכימו כל הפוסקים ז"ל:
וגדולה מזאת מצאתי בספרי הפוסקים ז"ל שאע"פ שהמחילה היתה בברור בכי האי גוונא דנ"ד יכול לחזור בו דלא שייך מחילה אלא בחוב או בכתובת אלמנה לזמן הקצוב לה כחו שיעלה זכרונו לקמן בע"ה ואע"ג שדבריהם ז"ל סותרים בקצת למאמרנו הקדום לא איכפת לן הואיל והדין דין אמת אנן מה דחזי לן כתבינן ואין לתמוה שקוטנם עבה ממתני ומימיהם אנו שותין והואיל והשתדלותינו ומגמתינו אינם אלא להוציא הדין לאמתו יהיה בדרך מה ואלו דברי הרא"ש ז"ל:
שאלה להרא"ש ז"ל כתבה הטור ז"ל בח"מ סי' ע"ג ראובן רוצה לפדות משכונו שביד שמעון ואמר ליה שמעון כבר מחלת לי וטוען ראובן שאינה מחילה לפי שלא היה בקנין: והשיב מחולה לא בעיא קנין מיהו מחילה לא שייך במשכון דבשלמא כשאדם חיוב לחבירו מנה ומוחל עליו הויא מחילה במקום פרעון אבל כשיש לאדם חפץ ביד חבירו ואמר אני מוחל לך החפץ לאו כלום הוא אלא אם יאמר אני נותנו לך עכ"ל: הרי בהדיא דלשון מחילה לא מהני כשאדם נותן איזה חפץ לחבירו דאפילו שאותו החפץ היה ביד מקבל המתנה וזיכהו לו בלשון מחילה אינו מועיל אם לא יאמר לו בלשון מתנה אם כן הדבר ברור כשמש בצהרים לענין נ"ד דלא הוה התם לא לשון מחילה ולא לשון מתנה אלא מחשבה כוזבת שחשבה לאה הנ"ל שבשביל שיהודה הנ"ל שתק מלנכות התכשיטין שהיו אצלה או בפקדון או בשם משכון או אפותיקי איך שיהיו נא זכתה בהם שה וזה מובן בעצמו:
וכדעת הרא"ש ז"ל היא סברת מהר"י קילון ז"ל בשרש צ"ד וז"ל בקיצור וכן יש לדקדק גם מתוך דברי רבינו משה בר מיימון שכתב בפרק ג' מהלכות זכייה ומתנה וז"ל הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בו אלא באחד מן הדרכים שקנה וזכה בהן במקחו אם מטלטלין רוצה ליתן לו עד שיגביה או ימשוך וכו' עד מחל לחבירו חוב שיש לו עליו או נתן הפקדון שהיה מופקד אצלו הרי זו מתנה הניקנית בדברים בלבד א צריך דבר אחר כמו שבארנו עכ"ל ובלשון הזה כתוב בטור חה"מ ומדכתבו מחל לחבירו חוב או נתן הפקדון וכו' ולא כתבו מחל או נתן לחבירו חוב או פקדון וכו' משמע בהדיא דדווקא בחוב מהני מחילה דאין לו עליו אלא שעבוד בעלמא כדפירשנו לעיל אבל גבי פקדון דממונא דאיתיה בעיניה הוא צריך שיאמר לו בלשון מתנה ולא בלשון מחילה ואע"ג שהפקדון ביד הנפקד המקבל מתנה וכן משמע גם מלשון רא"בן והביאו המרדכי בריש פרקא קמא דסנהדרין וכו' הא ודאי ופשיטא דדווקא בחוב מהני מחילה דליכא אלא שעבוד בעלמא וכדפירשנו לעיל עכ"ל:
וכן הוא דעת הרב לחם משנה ז"ל אלא שהוא ז"ל דקדק יותר בלשון הרמב"ם ז"ל ממוהר"רי קולון ז"ל וז"ל בפ"ג מזכייה ומתנה מחל לחבירו חוב שיש לו עליו או נתן לו הפקדון וכו' יש לדקדק בדברי רבינו אי סבירה ליה כהרא"ש שכתב הטור ז"ל בשמו סי' ע"ג אבל אם יש לאדם חפץ ביד חבירו ואומר לו אני מוחל לך החפץ לאו כלום הוא אלא שיאמר לו אני נותנו לך ע"כ דמלשון רבינו ז"ל שכתב גבי חוב מחילה וקאמר גבי פקדון או נותן לו הפקדון ולא ערבינהו בחדא דהל"ל מחל לחבירו חוב או פקדון וכו' משמע דאית ליה כדברי הרא"ש ז"ל דגבי פקדון לא שייך מחילה אלא לשון נתינה אבל ממה שכתב רבינו ז"ל בפרק ה' מהלכות מכירה נראה בהיפך שכתב שם יש דברים הרבה שאינם צריכים קנין וכו' או המוחל לחבירו חוב או פקדון שיש לו בידו משמע מלשון זה דגבי פקדון שייך לשון מחילה ולכך נראה ליישב דברי רבינו דהך דהכא הוי דווקא משום דהוא דוכתא דדינא דמתנה אבל בפרק ה' מהלכות מכירה אין כוונתו שם אלא לבאר שאין צריך לאותם הדברים קנין ולאו בדווקא נקט מוחל חוב או פקדון אבל לעולם דבפקדון לא מהני אלא לשון מתנה וכדכתב הרא"ש ז"ל וכדדייק לישניה דהכא עכ"ל:
ומטעמא אחרינא אמינא ולא מסתפינא דיהודה הנ"ל זכה בתכשיטין הנ"ל מטעם שלא הוברר לנו שקבל שום הנאה מלאה הנ"ל דאם הוברר לנו כך אז אפשר דשייך מחילה בשתיקה מה שאין כן אם אין לו שום הנאה דלא שייך מחילה אלא בבירור הנז"ל ולא בשתיקה לחוד והראיה ממה שכתב בעל התרומות ז"ל בשעריו נ"ט חלק א' גרסינן בתוספתא בעל חוב גובה את חובו שלא בהזכרה והכי קא מותיב רב ששת בכתובות פרק הנושא את האשה אע"ג דלגבי אשה חיישינן למחילה במקום שאין כותבין בשתיקתה בעל חוב שאין מקבל מן המלוה טובת הנאה: למחילה לא חיישינן בין ששטר חובו יוצא מתחת ידו בין שאינו יובא מתחת ידו וכן הילכתא והכי קאמר בכתובות דגרושה ובעל חוב כהדדי נינהו דלא מחלי מידי בשתיקה עכ"ל:
כלל העולה בהאי שאלתא קמייתא דהדין עם יהודה הנ"ל כמו שהוכחנו מהני רברבתא הנ"ל ז"ל ועוד אני מזכה ליהודה בתכשיטין הנ"ל ובמקומי אני עומד מאחר שראובן ולאה אחותו מודים שיהודה הנ"ל לז זכר התכשיטין בעת ובזמן הפרעון כלל ועיקר איך יצוייר שם מחילתו בהם אם לא נזכר מהם הלא להם ניתנה האר"ש לזכור אותם הואיל והם היו יודעים ונזכרים מהתכשיטין בעת ההיא וגם יודעים בבירור שהתכשיטין הנ"ל נשומו ונכנסו תחת סוג הנדונייא ושיוויין נכלל במעות שהכניסה לבעלה ונעשה הכל סך ששת אלפים זהובים ועם התוספת תשעה אלפים והואיל וקיבלו הסך הנ"ל במושלם בלי שום חיסרון היה להם להזכיר התכשיטין אם יראת ה' נגע בלבם ואם היה ברצון יהודה לתתם להם במתנה היה נותנם בפירוש או לנכות אותם אם היה בחפצו להיפך כמו שטוען עכשיו אלא ודאי הוכיח סופו על שם תחילתו והוה ליה טענת יהודה הנ"ל טענת בריא שלא עלה על דעתו לתת או למחול התכשיטין הנ"ל וטענת לאה וראובן אחיה היא טענת ספק שאינם טוענים שמחל להם בפירוש שאפי' היה כן לא היתה טענתם טענה כמו שהוכחנו דלא שייך מחילה בכי האי גוונא ומכ"ש כאן שטוענים שמחמת השתיקה לחוד הויה מחילה א"כ הוה להו טענתם בספק ואין ספק מוציא מידי ודאי ודי למבין:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נלך לשוט בים התלמוד והפוסקי' ז"ל להפק רצון ה"ה גם בשאלה השנית ונשאל מאתו ית להעמידנו על האמת וזה החלי לעשות בשם ה' צבאות גרסינן ביבמות פרק ז' דף ס"ו וז"ל אלמנה לכהן גדול וכו' ואלו הן עבדי צאן ברזל אם מתו מתו לו ואם הותירו הותירו לו הואיל והוא חייב באחריותן הרי אלו יאכלו בתרומה וכו' וזהו לשון הרי"ף ז"ל בהאי פרקא ודייקי רבוותא מדקתני במתניתין דעבדי צאן ברזל והוא הדין בנכסי צאן ברזל אם מתו לו ולא קתני אם פחתו פחתו לו דווקא כעין מתו ממש דלא משמשי מעין מלאכתם כלל דכמן דליתינהו דמי הוא דחייב באחר וחן ומשלם דמים אבל איתינהו אע"ג דבלו טובא ופחתו אי משמשי מעין מלאכתם נוטלתן האשה ואינו משלם דמים שדין עבדי צאן ברזל ודין נכסי צאן ברזל אחד הוא כדין אלו כך דין אלו ואנן לא חזינן להאי דיוקא דהא קא מקשינן בגמרא למאן דאמר כל היכא דמחייב באחריותם אכלי בתרומה מהא דתנן כהן ששכר פרה מישראל אע"פ שמזונותיה עליו לא יאכילנה כרשיני תרומה וקא מפרקינן ותסברא נהי דמחייב ב באונסיה בכחישה וביתרות דמים (פירוש פחיתות דמים) מי מחייב מדקא מפרקינן הכי גבי שכירות פרה מכלל דלגבי צאן ברזל מחייב ואפי' בכחישה וביתרות דמים ולהכי אכלי בתרומה ושמעת מינה דליתא להאי דיוקא דדקו קמאי ז"ל אלא מיהו אע"ג דדינא דגמרא הכי לא מחייבינן ליה לבעל השתא בכחישא וביתרות דמים וכיון דלא נהיגי עלמא הכי כל מאן דמקבל לנכסי צאן ברזל וכתב להו עליה אדעתא דמנהגא הוא דמקבל להו עליה הילכך לא מחייב אלא לפום מנהגא עכ"ל לענייננו וכן הרא"ש ז"ל הביא לשון הרי"ף ז"ל בהאי פרקא אך הרמב"ם ז"ל הביא לשון הגאונים בשינוי הראוי וז"ל בפרק כ"ב מהלכות אישות:
הורו הגאונים שנכסי צאן ברזל אע"פ שפחתתן על הבעל אם היו הבלאות קיימי' והיו עושים מעין מלאכתן נוטלת כליה כמה שהן ואם לא היו עושין מעין מלאכתן הרי הן כחו שנגנבו או אבדו שהוא חייב לשלם בדמיהם ששמו אותם עליו בשעת נישואין ומנהג פש ט הוא זה וכל הנושא על מנהג זה קבל עליו אחריות הנדונייא וכשם שאינו משלם הפחת כך אינו נוטל את השבח אם הותירו דמיהם לפי מנהג זה עכ"ל:
וכתב הרב המגיד ז"ל הורו הגאונים וכו' בפרק אלמנה לכהן גדול מפורש בהלכות שהגאונים הראשונים הורו שאין הבעל חייב בדין הגמרא בנכסי צאן ברזל אלא באבידה וגניבה אבל לא בכחישה ופחת דמים והרב אלפס הכריח מן הגמרא שהוא חייב בכל בדין הגמרא וכן מוכיח בתוספתא וכן הסכימו הרמב"ן והרשב"א ז"ל. וכתוב בהלכות אלא מיהו אע"ג דדינא דגמרא הכי לא מיחייבי ליה לבעל השתא בכחישה ופחיתת דמים דכיון דלא נהיגי עלמא הכי כל מאן דמקבל לנכסי צאן ברזל וכתב להו עליה אדעתא דמנהגא הוא דמקבל עלייהו הילכך לא מיחייב אלא לפום מנהגא ע כ לשון ההלכות וזה דעת רבינו וביאר הוא ז"ל שלפי מנהג זה אינו נוטל השבח ופשוט הוא וידוע שאין מנהג ארצותינו כן אלא כדין הגמרא ונכסי צאן ברזל הרי הם כחוב גמור על הבעל עכ"ל:
ומעתה צריכים אנו לחקור ולדרוש בהאי ספקא תניינא שנסתפק ה"ה בהני תכשיטין אם לאה הנ"ל תהי מכרחת להחזיר ליהודה הנ"ל שיוויין שלעת עתה שוין או שיוויין הראשון שלשומו בעת הנישואין ובודאי הגמור שאני מסופק מה עלה על דעתו של ה"ה להכניס עצמו בספק זה אם נסתפק אם ההלכה כדברי הגאונים ז"ל דהיינו אם התכשיטין עושין מעין מלאכתן אע"פ שנפחתו משווויין הראשון לוקחת אותן כמו שהן ולפי זה צריכה לאה להחזיר ליהודה הנ"ל שיוויין הקדום דהיינו חמש מאות זהובי' הואיל ונשתלמה כתובתה בלתי שום נכוי דכמדומה לי שלכך נקט החכם השואל שלוי הנ"ל נפטר לבית עולמו קודם עבור שתי שנים מיום הנישואין לומר שהתכשיטין ראוין לעשות מעין מלאכתן הלא ראתה עינו מה שהוא גלוי ומפורסם שהרי"ף ז"ל דחה אותה הסברה בשתי ידיו בראיה ברורה כמו שעלה זכרה וגם הרמב"ם והרשב"א ז"ל הוסיפו ראיות לדחותה כמו שכתב הריב"ש ז"פ לשאלותיו סי' ק' א"כ אין מקום להסתפק בסברה זו ואם באולי השיאו אותו דברי הרי"ף ז"ל בכתבו דברי הגאונים ז"ל למנהגא ולא מדינא דגמרא כמו שהם סוברים ז"ל גם בזה אין מקום לספק בו לפי שאפשר לומר שבזמנו היו נוהגים כן ולא כתב זה לדורות כמו שכתב הרב המגיד ז"ל על דברי הרמב"ם ז ל בכתבו ההוא מנהגא לבד מאשר הוסיף ביאור לומר דאם השביחו הנכסים השביחו לאשה כדי שלא תלקה האשה בחסר ויתר וז"ל וידוע שאין מנהג ארצותנו כן אלא כדין הגמרא ונכסי צאן ברזל הרי הן כחוב גמור על הבעל ע"כ. ואם בראותו הסכמת שלשה עמודי ההוראה מסכימים לדעת א בההוא מנהגא חשקה נפשו לסמוך על היראת מנהגם ולא חייש לדברי הרב המגיד ז"ל ולא לדרך אפשרות שכתבנו גם בזה לא ניחא לי ומוכרחים אנו לומר שכל מה שכתבו במנהג זה לא כתבו אלא לפי מה שהיה בזמנם אבל לדורות שאין מנהג זה נוהג סמכינן אדינא דגמרא והראיה ממה שכתבו האי מימרא דרב יהודא הכניסה לו שני כלים באלף זוז ושבחו ועמדו על שני אלפים אחד נוטלתו בכתובתה ואחד נותנת דמים ונוטלתו מפני שבח בית אביה (הרמב"ם בפרק כ"ב מהלכות אישות והרי"ף והרא"ש בפרק אלמנה לכהן גדול) הרי בבירור שהנכסים שנשומו על הבעל בעת הנישואין ונכתבו בכתובה וקבל עליו אחריות הרי ההפסד והשבח שלו וזהו נגד המנהג שכתבו ז"ל שהשבח וההפסד לאשה א"כ בנ"ד שהתכשיטין הנ"ל שמו אותן בעת הנישואין ונכללה שומתן עם המעות שבעין ונעשה סך הכל ששת אלפים הרי בודאי הגמור שנעשה הכל ברשותו ובאחריותו של בעל א"כ הני תכשיטין שיימינן להו כעת תשלום ופרעון הכתובה ולא כשומתן בעת הנישואין ובפרט בלה הגלילות של אמשטרדם יע"א ואגפיה שנוהגים בנכסי באן ברזל כדברי הרב המגיד ז"ל וכמו שפסק הרב המאסף לכל המחנות וז"ל בא"ה סי' פ"ח ונ"ל שאותו מנהג שכתבו הרי"ף והרמב"ם ז"ל לא נאמר אלא במקום שנוהגים לכתוב בכתובה הכניסה לו כלי פלוני בכך וכך וכלי פלוני בכך וכך וכחו שנוהגים עוד היום בני רומאנייא והמערב אבל כגון אנו שאין כותבין בכתובה שום כלי בפרטות אלא כוללים הכל וכותבים הכניסה לו בבגדים ותכשיטין סך כך וכך פרחים אין מקום לאותו מנהג כלל וזה דבר ברור ואחר שנים שכתבתי זה קם חכם אחד ופסק כמנהג שכתבו הרי"ף והרמב"ם אף לנוהגים שלא לכתוב שום כלי בפרטות וחלקנו עליו והוא כתב לחזק דבריו ואני כתבתי לסתור כל דבריו והסכימו עמי כל חכמי העיר הזאת צפת תוב"ב והבאתי ראיה מתשובת הריב"ש בסי' כ"א ובסי' ק' כי שם האריך בזה לאשר ולקיים דברי עם היותם ברורים בעצמם ופשוטים בטעמם ונימוקם עמם ואינם צריכים חיזוק עכ"ל:
ולסיומא דהאי מילתא נביא דברי הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ג מהלכות אישות וז"ל הנושא סתם כותב ונותן כמנהג המדינה וכן היא שפסקה להכניס נותנת כמנהג המדינה וכשתבא לגבות כתובתה מגבין לה מה שבכתובתה כמנהג המדינה ובכל הדברים האלו וכיוצא בהן מנהג המדינה עיקר גדול הוא ועל פיו דנין והוא שיהיה אותו מנהג פשוט בכל המדינה עכ"ל:
וכתב הרב המגיד מנהגות רבות יש בנדונייא וכו' בפ' מצאת האשה במשנה רבן שמעון בן גמליאל אומר הכל כמנהג המדינה ואפשר דלא פליג תנח קמא עליה ומיהו אפי' פליג הלכה כרשב"ג וזה מוסכם מכל המפרשים ז"ל עכ"ל לענייננו והואיל ובכל גלילות אמשטרדם ואגפיה מנהג פשוט הוא שכל מה שהאשה מכנסת לבעלה בין במעות בין בתכשיטין ומטלטלין הכל נכלל בסך מה ואין שום כלי או תכשיט מוזכר בפרטות בכתובה והוא מקבל עליו אחריות כל הסך הנז' בכתובה א"כ הדין נותן כשהאשה גובה כתובתה אינה גובה אלא מעות לפי שכל מה שנכתב בכתובה בכי האי גוונא נקרא צאן ברזל וזה ברור כאור:
הכלל העולה מכל הני סוגיות וסברות דהני אריות אשר עמודי ההוראה עליהם סומכות ואשר הוציא קוצר דעתי מכלל דבריהם המעולים להשיב הני שאלתו"ת דר"ב אח"י הוא אם לצד הראשון נראה לע"ד שיהודה הנ"ל זכה בהני תכשיטין שהניח לו מורישו בלתי שום ספק כמו שהוכחנו דשתיקתו לא הויה לא נתינה ולא מחילה כאשר יראה המעיין במה שכתבנו לעיל ואם לספק הב' כבר גזרנו אומר שלאה הנ"ל אינה צריכה להחזיר ליהודה הנ"ל כי אם מה שהם שוים בעת פרעון הכתובה אע"פ שראויין לעשות מעין מלאכתן הראשונה ותו לא מידי הנראה לע"ד כתבתי עד שיבאו דברי אלה לפני מעלת מורינו הרב נר"ו היושב על כסא ההוראה שיחיה ויאריך ימים על כסא ממלכתו ונחלה מאתו ית' ירפאהו רפואה שלימה ויעלה לו ארוכה ובריאות כדי ליהנות מזיו תורתו כקדם וכבראשונה אכי"ר. ומהעוזר האמיתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו ולעבדו בלבב שלם ולראות בבנין בית קדשו ותפארתו תוב"ב אמן:
בסדר ובשנת לשכנו תדרשו ובאת שמה לפ"ק:
נאם עבד ה' מאיר בן לא"א כמהר"ר אברהם הכהן אלפסי סי"ט