שאלה לח ראובן שלח את לוי עם מיני פירות למכור אותם במקום אחר בדמים יקרים ונתן לו רשות לאכול מהן בהיותו בדרך גם נתן לו רשות אם יבא עני וישאל לו שיתן לו מהם יוכל לתת לו בעודו בדרך: לוי שם לדרך פעמיו עם שני אהובים שהיו לו שהיו צריכין לילך דרך שם: ויהי בהיות לוי בדרך באה אשה ושאל לו שיתן לה מאותן הפירות: השיב לוי ואם אתן לך מהן תנשא לי בהן ? אמרה הן: נטל ונתן לה יותר משוה פרוטה ואמר לשני חביריו הוו עדים בדבר: אח"כ לקחה האש' פירותיה והלכ' לה ויהי כבוא לוי לעירו מקו' ראובן ראה את האשה הזאת ואמר לה הנה את שלי שקדשתיך בפירות שנתתי לך בדרך בפני עדים ואת אמרת הן ונתרצית לי והאשה השיבה אמריה לו אולי משחקת הייתי בך: ובעבור איזה חדשים נפטר לוי ו'ח'ל'י'ש': עכשו באנו לשאל אם יש בנדון זה חשש קדושין או לא: יורה המורה ו'ש"כ'מ'ה:
תשובה בסברה הגוברת נראה לכאורה שיש פנים ללמד זכות ללוי בלקחו שוה פרוטה מפירות ראובן משלחו ובתת אותם לקדושי האשה שפגע בדרך ולומר שלא תחשב לו לגניבה:
הפן הראשון כי באופן מה כספו הן. וחלק ונחלה לו בהן. יען שכיר הוא בא בשכרו וחלף עבודתו בהוליך אותם לעיר אחר' ושכר עמלו בעסק מכירתם בדמים יקרים לטוב ראובן: הן גמול סך מה למאה כדרך התגרים והן שכר קצוב כפי מה שהתנה עם בעל הפירות (מה גם שלא זכרה אותם הח"ה) כי לא יעלה על לב ולא מסתבר שלוי ילך לדרכו יאבד זמנו וישבית משלי כחו רק להרויח לראובן רעהו חנם בלי שכר בטלה והנאה מה ? וקצת סיוע מצאתי לדברי אלה שאמרתי רק בסברה. באוקימתא על הא דתנן בקדושין דף י"ג: המקדש אשה בגזל או בגנבה או בחמס שלה ואמר לה הרי את מקודשת לי בו: ליבו: וכו': ונטלה: וכו': אם שידך תחלה או אפילו לא שידך תחלה ואמרה הן מקודשת ע"כ: וזה בהשתא ומה: אם קדשה בגזל ובגניבה של עצמה. דיכולה לומר (אלו ידעה בדבר) אין שקלית ודידי שקלית מקודשת: בנד"ן שלא במרד ולא במעל קדם לוי ותפס לעצמו שוה פרוטה מפירות משלחו בעקב ובשכר שעתיד לשלם לו. בעבור התעסקו בם בהולכה ומכירה דהעומד לגבות כגבוי דמי ויכול לומר אין שקלי ודידי שקלי בנפשי יהיבנה לה. מבעיא דחיישנין לקדושין
הפן השני משום דג"כ אפשר ומסתבר שבעל הפירות לא יקפיד אם לוי המשתדל בטובתו (במתנה מועטת כשוה פרוטה שנתן לקדושין) ביום שישלם לו הכסף שקבל במכרו פירותיו. בפרט בשכבר ראינו בנדיבות נפשו בתת לו רשות לאכול מהם לשבעה באורח זו ילך. ולתת מהם לעני השואל לאכול ג"כ מהם בהתהלכו בדרך. בלי צמצום קצבה מספר או משקל: ואפשר לומר עוד עדיפא מינה דניחא לי' דליעביד מצוה בממוניה וא"כ חיישינן לקדושין ולמה הדבר דומה למה שפסק הרמב"ם בהלכות אישות פ"ה הלכה ח': בסופו: אם קדשה בדבר שאין בעל הבית מקפיד עליו כגון תמרה או אגוז הרי זה ספק מקודשת: דבנכנס לבית חבירו ולקחו עסקינן: ובסנהדרין כ"ו ע"ב: נמצא עוד אוקימתא דדינא דומה לנד"ן. (זכרה הרמב"ם בח"ד ה' עדות פ"י הלכה ח'). אריס שלקח דבר מועט מן הפירות שבכרו בימי ניסן ויומי תשרי קודם שתגמר מלאכתן אע"פי שלקח שלא מדעת בעל השדה אינו גנב. וכו': שאין בעל השדה מקפיד עליו: ופירש רש"י אריסא: דטרח בה ומורה היתירא ליטול דבר מועט יותר על חלקו מפני טורחו: ... דמשוי נפשיה כפועל ומורה היתירא וסבר לא קא מקפיד: הא קמן פנים בדדמי לנושאנו בדינא דתמרה ודאריס: דלא לנו לשוייה ללוי לגנב. וממילא נפקא דחיישינן לקדושין: ועוד משום שאם לבו של לוי נוקפו בחששו שמא יקפיד ראובן בדבר מועט כזה: הנה יכול הוא לתקנו להחזיר לכיס בשוה הפרוט' שלקח מהפירו': או להבליעו בחשבון. בעת השילום. כאוקמתא דהגוזל ומאכיל דף קי"ח: דתמן תנינן שוחר שגנב מרשותו ... או סלע מכיס שהופקד אצלו והחזירו פטור וכמו כן שהגוזל את חבירו והבליע לו בחשבון יצא: וכן פסקו כל הפוסקים וכיון דמה דשקיל יהיב לאו גניבה הויא: וחיישנן לקדושין:
והפן השלישי עוד נראה בהשקפה ראשונה. ששניהם בראשונה לקדושין גמורין נתכוונו. לוי בהקדימו תחלה קצת ריצוי בדברי שידוכין. באמור אם אתן לך. כשואל את פיב בתנאים: ובאמרו תינשאי לי בהן. שפיר לישנא דקדושין הוא. כאומר הרי את אשתי. וכן דבר הוא בפיו אליה בפגעו בה. את שלי שהקדשתיך בפירות שנתתי לך בדרך: והיא גם היא נראה שהבינה דבריו באשר אמר תנשאי לי ושנתרצית.. כי לולי כן לא ענתה בפיה הן. ולא פשטה ידה לקבל הפירות שכהודאה דמיא ולאו כל כמינה לטעון ולומר אחרי כן שמשחקת היתה עמו: וא"כ יש לחוש לקדושין: ולדעת הרב מהר"ם מיטראני שו"ת י"ד משמעות דברי אם אתן לך (הפירות) תינשאי עמדי שפיר לישנא דקדושין הוי: וז"ל בקיצור: ראובן שהיה דורך ענבים בגת לשמעון ונתן לו רשות לאכול ולתת מהם למי שירצה ובאה אשה ושאלה שיתן לה מהם. והשיב לה רצונך שתנשא עמדי ואתן לך זה האשכול. והשיבה הן ונתן לה ענבים והלכה לה: והיו שם פ' ופ' וכו': יודיענו אם יש חשש בקדושין אלו או לאו:
וכתב עליה בתשובה בטעמא תניינא הדברים האלה: לפי עדות העדים לא נתן לה האשכול בתורת קדושין דאע"גב דאמר לה תנשא עמדי והוי שפיר לישנא דקידושין דאי אמר הרי את נשואתי דפשיטא דהויא מקודשת כמו אם אמר הרי את אשתי אפי' הכי כיון שלא אמר אם אתן לך האשכול תנשא עמדי אלא רצונך שתנשא עמדי נראה דלא תלה נתינת האשכול בנישואין אלא ששאלה אם תרצה להנשא לו לעתיד והשיבה לו הן אבל לא שנתן לה עתה האשכול על תנאי שתנשא עמו מדלא קאמר אם אתן לך (כנד"ן) האשכול תנשא עמדי אין חשש קדושין כדאמרינן. ע"כ הנצרך: ודוק:
ועוד יש טעם להקים קדושין אלו בספק: והיא מפני שכפי דינא אפילו בשקבלה אותם בשתיקה יש לספק בקדושין: כדמוכח מפסקי הרב המגיד והרב כסף משנה על ההיא דהמוכר פירות (הר"ם במ"זל ה' אישות פ"ד) שהקשו שם: למה הצריך (הרב) שתאמר הן ? אפי' שתקה וקבלה ? וכן הרשב"א בתשובה אלף רכ"ז. וז"ל: כשקבלתו בשתיקה הרי זו כמודה. ואינה יכולה לומר אין שקלי ודידי שקלי: עכ"ד:
מהני מילי ראינו לכאורה הפנים שיש ללמד זכות ללוי ולחוש לקדושין אמנם יש לנו פנים חדשות צודקות לחייבו לפי דעתי והם יאירו בהלכות פסוקות שאעתיק פה בע"הי: ובכן נתנה ראש:
שנינו בסנהדרין דף נ"ו: כל הגונב ממון משוה פרוט' ולמעלה עובר בל"ת שנא' לא תגנובו ואפילו כל שהוא דין תורה: ושם דף ע"ט איזהו גנב הלוקח ממון אדם בסתר ואין הבעלי' יודעים: וכדתנינן הנכנס לבית חבירו ולקח לו כלי או אוכל וכיוצא וקדש בו את האשה וכו' הואיל וקדש בממון חבירו שלא מדעת חבירו הרי זו גזל ואינה מקודשת: אפי' שידך אותה תחילה: הרמב"ם פ"ח דה' אישות: נפקא מינה כי מה שנטל לוי מפירו' ראובן משלחו .... שוה פרוטה או יותר ונתן לאשה בעבור שתנשא לו בהן גנובים המה אתו אדאורייתא כי בסתר בלי דעת בעלים לקח אותם ואון במציאות להקניאם ביאוש בעלים ושינוי רשות ביד האשה כי בנד"ן נמנע ואי אפשר בהחלט שידע ראובן בעת הלקחם שלוי גנב אותם. כי ירחק ממנו המקום ואפילו להרגיש חסרונם ביום קבלת מעות שילום פירותיו ג"כ נמנע בדבר מעט. כשוה פרוטה שלקח. ובחוסר יאוש אין תועלת בשינוי רשות: וההיא אוקמתא דההוא שחייב לה סלע דאמר כנסי סלע זה סתם והתקדשי לי: ואפילו קדשה בגזל דידה מקודשת משונה מנד"ן (כאשר נתן הטעם הרשב"א בשאלה אלף רכ"ז): דודאי בנתן לה סתם מקודשת משום דסתם אשה ניחא לה להתקדש מדריש לקיש טב למיתב טן דו מלמיטב ארמלו וכו': וסתם דבריו באמרו דכיון שמן הדין אינה יכולה לומר אין שקלי ודידי שקלי הרי זו מקודשת: מה שאין כן בנד"ן כי לאו כל כל כמינה כפי משפט התורה לעכב לעצמו כל מאומה בצדק. בשילום שכרו והתעסקו בהולכת וממכר פירות ראובן שלא מדעתו ורשותו. באופן שיוכל לומר באמת אין שקלי ודידי שקלי: כדמוכח מההיא עובדא דאריסא דלעיל וכפי פי' רש"י ז"ל שם אבל כל שנגמרה מלאכתו .... אלא דרך גניבה הוא נוטל ודוקא באריס שיש לו חלק בגוף הפירות. אבל אם אין לו חלק בגוף הפירות פסול (לעדות) בכל שהוא: והכי משמע בגמרא. ועיין הטור בח"המ סי' ל"ד וכמו כן בדינא דגמרת קדושין דף מ"ח: והטור א"הע סי' כ"ח וש"ע שם בסוף סי' ז'. שאם היא חייבת לו שכירות פעולה שעשה לה. שאינה מקודשת: ע"כ הנצרך לענינינו:
הא קמן נפקותא נאמנה. שלוי שלא היה לו חלק ונחלה בפירות האלה (שודאי נגמרה מלאכתן. כי לולי כן לא היו נכונים להמכר בשוק ולאכול אותם בדרך) ושלא היה אריס או שכיר. כששלח ידו בפירות חבירו בשכרו במוקדם. ודאי באותו העת ובזמן ההוא גנב הואי. כמשפט חרוץ באריס דלעיל אף שגדול כחו ממנו כמוחזק בקצת חלקו בפירות: ועם כל זה נחשב לגנב. ומכ"ש שקדושי נד"ן אינן קדושין:
עוד עדיפה מזאת מוסכם. דלא מבעיא דאסור לשכיר לעכב לעצמו כל מאומה מפרי משכירו בלי ידיעת בעליו ופי' יש לו חלק בפירות קצוב ומתנה. אלא גם לשליח שמוליך פירות למוכרם מבלי שיתן לו משלחו שכר על זה ומכ"ש וק"ו בנד"ן שאין לו למוליך אותם חלק בפירו' ולא שכר קצוב בשליחות דאסור מן התורה לשלוח ידו בם. ויש לו להשביעו מספק שלא עכב משלו כלום הואיל ונשא ונתן בממון חבירו דהרי זה כבן בית החייב בשבועה: והן הן דברי הש"ס בשבועות דף מ"ח. ב"י ח"מ סי' צ"ג ובש"ע שם סעיף ד': בשגם בנד"ן עדיין גדול עוון לוי מהנ"ל כי כבר קבל קצת שכר בעמלו בתת לו משלחו (טוב עין) רשות לאכול כנפשו שבעו מהפירות בדרך: ועוד חשוב נחשב לו ללוי כשמר שכר ממשמעות דין דומה לנד"ן מצאנוהו בהגהות מימוניות על בבא מציעא פ' איזהו נשך: ב"י חה"מ סי' קפ"ה: ובהגהת הש"ע סי' ש"ן: וז"ל: י"א שאדם ששולח לחבירו דבר להוליכו למקום אחר ותוך כך שלח לו דורון הוי ש"ש: עד כאן: ומסחבר שאכילת לוי מפירות משלחו ברשותו של ראובן באופן מה כמו דורון שנותן לו נחשב. וא"כ ש"ש הוא ובגניבא דאורייתא קדש: ולא בלבד מוסכם בלתי חולק. שאין קדושין תופסין בדבר גנוב מדאורייתא אלא אפי' אם לא קדש כ"א באסור הנאה דרבנן אינה מקודשת: כמפורש בהר"ם במ"זל פ"ה מ"ה אישות הלכה א': וז"ל: המקדש בדבר שהוא אסור בהנאה כגון חמץ בפסח או בשר בחלב וכיוצא בהן משאר איסורי הנאה אינה מקודשת: וכן הסכים הרמב"ן ז"ל בכל מיני איסורי הנאה: וא"כ בנד"ן שהיא גניבה דאורייתא מכ"ש שאין כאן חשש קדושין כלל ושאין לחוש לדברי הפנים הראשונים:
והפנים השניים הנראים בסברה. שלא יקפיד ראובן ללוי משולחו בדבר מעט הערך כשוה פרוטה. ובפרט בגלל שראינו נדיבותו עמו ועם העניים בהיתר אכילת פירותיו. ועוד טעם דניחא ליה לאיניש דליעביד מצוה בממוניה. אין גם אחת מהנה שיכשר: איבעית אימא גמרא. ואי בעית אימא סברא צודקת: אב"עא סברה. לא יכחישנה מי שיש לו מוח בקדקדו. שראובן גילה דעתו באשר הרשהו בתנאי מפורט שיכול לאכול מפריו ולתת מהם לעני בצדקה בדרך. שמקפיד בשאריתם מפני שנגמרה מלאכתם ועומדים לסחורה להרויח בם ואוסרו לבלתי השתמש בם ביותר אפי' כל שהוא: בשכבר מכלל הן אתה שומע לאו. רצוני דאסור לתת כל מאומה לשום בריה אשר לא פירש בתנאו: ואב"עא גמרא. דנפקא מעובדא דההוא סרסיא (דקדושין נ"ב) דמקפיד איניש בנדון כנ"דן ודלא ניחא ליה דלעביד זולתו מצוה בממוניה: דתמן תנינן ההוא סרסיא דאקדיש בפרומא דשכרא. אתא מריה דשכרא אשכחיה אמר ליה אמאי לא תותיב מהאי דחריפי ? אתא לקמיה דרבא אמר לא אמרי כלך אצל יפות אלא לענין תרומה בלבד: ופירש רש"י ז"ל. סרסיא עושה שכר לבה"ב למחצית שכר: בפרוזמא לאחר שהוציאו ממנו המשקה: מהאי חורפא: יש שהוא טוב מחבירו שלא נתנו בו מים כ"א פעם אחת ויש בו עוד לחלוחית לתת מים אחרים ותן לה מהמיטב: והשתא מעובדא דנא נמצינו למדין דבע"הב מקפיד במה בכך. בפרומא דשיכרא. דהיינו תמד שכר תמרים שכבר נתנו בו מים הרבה פעמים. לאחר הוצאת המשקה: דלא מצית אמרת דבכלי ובשכר קדשה. מאחר דקאמר ליה. אמאי לא תיתב לה מהאי דחריפא כי בזאת מוכח דבשכר קדשה. ואם במה בכך כזה תלמודא גמיר דמקפיד בע"הב כ"ש בנ"דן שחשיב טפי מתמד של שכרא. דשוה פרוטה פירות נתן לה לקדושין דלא מחול גביה ומקפיד: ולא מצית לאפלוגי בהמקדש בתמרה ואגוז (דה' אישות פ"ה הלכה ח') שהוא ספק מקודשת: כי שאני תמרה ואגוז שאין בא' מהם שוה פרוטה ועומדין לאכילה הם. ודבר כזה אפי' הכילי היותר צר עין שבעולם אינו מקפיד עליו וגם אין לאפלוגי בההיא דאריס שלקח דבר מועט וכו'. כי נדונו בפרי שלא נגמר מלאכתו ולא הוקצה לסחורה ואינו בלב: ונד"ן בפירות שנגמרה מלאכתן ועומדים לסחורה והלוקח מהם כל שהוא גנב הוא. ומעובד' דנא עוד נפקותא אחרינא דאפילו גילה בעל הבית דעתו ובפיו דבר דניחא לו דליעביד מצוה בפירותיו לא נאמינהו שלבו נכון עמו כמו שמפורש שם שאף שאמר בעל השכר לסרסיא דאקדיש וכו' למה לא נתת לה דבר טוב ממה שנתת לה (או מהיותר יפות) שאע"פי כן אינה מקודשת (דבגניבה קדש) דאפילו הכי אפסיק שלא חפץ במתנתו. ולא אמר אמאי לא תותיב מחריפא אלא כדי שלא להתבייש עמו: ואין שם הוכחה במענתו שלבו חפץ בדברי פיו. ושאינו מקפיד על מה שלקח ונתן. דלא אמרינן כלך אצל יפות (ר"ל דניחא ליה) אלא לענין תרומה בלבד: כ"ש בנד"ן שפרט המשלח להשתמש בפירותיו. רק לאכילתו ולתת לעני השואל אותם ממנו ולא לתת מהם לזולתם ושלא גילה דעתו דניחא ליה. שאינה מקודשת: וליכא לאיפלוגי בשליח דנ"דן לפועל בשכר החמרים ההוא ולומר. דשליח יפה כחו מפועל באשר שליח אדם כמותו: כי לא שייך זה בנד"ן ואדרבא הפועל ההוא יפה כחו משליח נד"ן כי הוא בעל מחצית שכר התמרים מה שאין כן שליח נד"ן שאינו חבר ושלא נגבל תנאי שכרו: וגם תקון המעוות בהחזרת השוה פרוטה שלקח ונתן לקדושין בתוך הכיס. או להבליעו בחשבון: לא לעזר ולא להועיל ללוי להחשב כממונו. למפרע. מאז בעת קחתו אותם הפירות שמסר לאשה בקדושין. כי אז באותה שעה מיהא גנב דאורייתא הויא (ואף אם לא ידע זאת אנוש זולתו): והמקדש בגניבה או גזל בכסף או שוה כסף שאינו שלו קדושיו אינן קדושין (כמסקנת קדושין דף נ"ב) והחזרה או הבלעה בחשבון לפני ידיעת הבעלים יפטרהו מתשלומי ד' וה' אבל לא יכשר לו כממונו לקדושין: דביני וביני גנב הויא: ודוק:
וגם טעמא תליתאה לא תכשר כי איננו מוכרח ששניהם לקדושין נתכוונו: ודבור קל כזה איננו לשון שידוכין: וגם משמעות לישנא דתנשאי עמי איננו מוסכם לכולי עלמא דשפיר לישנא דקדושין הוא:
ואולם שאינו מוכרח שהאשה נתכוונה לקדושין אף שאמרה הן. ופשטה ידה וקבלה הפירות נלמדהו מדברי הר"ם מטראני בשאלה הנ"ל: ואלה דבריו: כיון שלא אמר אם אתן לך האשכול תינשאי עמדי אלא רצונך שתנשא עמדי ואתן לך זה האשכול נראה דלא תלה נתינת האשכול בנשואין. אלא ששאלה אם תרצה לעתיד. והשיבה לו הן. אבל לא שנתן לה עתה האשכול לשם קדושין: והרב בעצמו בתשובת שאלת רצ"א כתב. לישנא דתהא משמע לעתיד תהי' מקודשת ובשלמא בהרי את. הוא מקדשה מעכשיו. ופשיטא במה שנותן לה הוא מקדשה אבל בתהא צ"ל בזה דלא לישתמע דמדבר לה שתהא מקודשת לו לעתיד כשיתן לה דבר אחר או שתשמור זה שנתן לה וכשיקדש אותה כמו שכתב מורינו הגדול רבינו יעקב בי רב זלה"ה על מי שאמר תקחי זה הדינר לקדושין שנוכל לפרש שר"ל שתשמור אותו היא לכשיקדש למי שתרצה וכו': וצריכין אנחנו לתת לב שנז' מלת מקודשת בדבריהם. ובנד"ן אין כ"א מלת תנשאי: ומנה נפקותא לנד"ן ודוק: וכתב עוד לסברת הרשב"א דכיון שבלשון שאלה קאמר אי איתא דארציה הוה לה לאהדורי. הין מקדשנא לך: וכן לנד"ן אף אף שאמרה הן וקבלה הפירות לא נודע באמתות אם פיה ולבה שוין: וקשיא לי טובא אומרו דלשון תנשאי לי כאומר הרי את אשתי בהיות מלת אשתי לישנא דקרא בכל דוכתי ומוסכם בלי חולק שמשמעותו לשון קדושין ומקודש' מעכשיו בזמן הזה ההווה באמרו הרי את: ומלת תנשאי לא נמצא לא בלשונות הנזכרים בפרטות בברייתא לא באותן שמקודשת בהן בודאי ולא באותן שמתקדשת בהן בספק: וגדול מזה שבכל ספרי תנ"ך לא יראה ולא ימצא מלה זאת דנשא אפי' פעם א' במשמעות לשנא דקדושין כפי דעת כל המדקדקי' וכבר קדמני בדעת זאת הרב בעל המפה בש"ע אה"ע סי' כ"ז אחר סעיף ז': וז"ל אבל אם אמר לה הרי את נשואתי י"א שאינו כלום: ומוצא דעת זאת הביאה הב"י שם שבעל המאמר הזה הוא הרשב"א וז"ל: אין אשתי כנשואתי שאלו האומר הרי את נשואתי לא שמענו שתהיה מקודשת דלא תקרא נשואה עד שתבעל או עד שתכנס לחופה: ע"כ: ואך למותר אחשוב להכריע שמשמעות הרי את נשואתי שפיר לישנא דקדושין ממשמעות אם אתן לך מהן תנשאי לי בהן. שרפיא דבורם בל' שאלה ולעיתים רחוקים: והרב בית חדש באותו סי' ועל זאת התשובה כתב: צריך עיון אם רצונו לומר שלא שמע שתהיה מקודשת בודאי אבל ספק מיהא הוי. או ר"ל דאינו לשון קדושין כלל ואפילו ספק ליכא: ? עכ"ד: ובאלף גלגו"לי מחילו"ת נ"ל שאין צורך לעיין בדבר הזה. כי הרב בחכמת שלמה. באר היטב דעתו בשתיקת מילת ודאי ובמיעוט שיחה. כי אמרו לא שמענו שתהא מקודשת הוא תנאי ממעיט ומוציא כל מיני תפיסת קדושין. כדברי בעל המפה שאמר שאינו כלום: ואלו לא רצה להוציא מן הכלל רק הספק היה מוסיף מלת ודאי בבירור. והראיה שזו דעת הרב ניכרת בשלילתו שנית כל ספק אירוסין וקדושין. ממשמעו' מלת נשואתי. בחתום מאמרו בגזרה דלא תקרא נשואה עד שתבעל וכו': וזה ברור: ובהעמיק החקירה אם שאלת לוי אם אתן לך וכו' כדברי ריצוי ושידוכין יחשבו או לאו: נבונותי שאין אלו דברי שידוכין כמנהגו של עולם וכלא חשיבין. כי מנהגו של עולם שהרוצים להזדווג יחדיו נושאים ונותנים בתנאי הנדוניא בסכום מעות בגדים וכלים דינטלו הוא והיא מנחלת אבות לעשות להם הבית בשלום יחדיו: כמ"ש בעל דרכי משה על הטור אה"ע סימן כ"ח: וז"ל כתוב בהגהות האלפסי פ"ק דקדושין: וז"ל: נראה דמקרי שדוכין אם שדך עמה והיא נתרצי' אע"פי שאינה רוצה ליתן לו נדוניא כ"כ כמו שהוא שואל הרי אלו שדוכין הואיל ונתרצית בקדושין עכ"ד: ורש"י בקדושין דף ו': ז"ל: צרכי זווגם: כמה יש לך נדוניא וכמה שדות יש לך להתפרנס מהם: עכ"ד: והנה מלות אם אתן לך וכו' לא יכללו בתנאים אלו ומינה דאין כאן אפילו ספק קדושין:
ובתכלית מאמר זה. נחקורה לדעת מה המה הלשונות שמשמעותן לשון קדושין ודאין ומה המה המסופקים: ומה משמעות תנשאי לי דנד"ן לדון משפטו: תנינן בקדושין דף ו': ע"ב: ת"ר כיצד בכסף ? נתן לה כסף או שוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לי. הרי את מאורסת לי. הרי הרי את לי לאנתו וכו'. הרי זו מקודשת: ושם דף ו': ת"ר הרי את אשתי. הרי את ארוסתי. הרי את קנויה לי מקודשת. הרי את שלי. הרי את זקוקתי מקודשת: וברש"י וגם בתוספות. כל הני לישני לשון פסוק. עוד שם: אבעיא להו: מיוחדת לי מהו ? מיועדת לי מהו ? עזרתי מהו ? נגדתי מהו ? תחתי מהו ? תפוסתי מהו ? לקוחתי מהו ? וכתב הרא"ש כל אידך דלא אפסיקו אזלינן לחומרא: וכבר פסקו כל הפוסקים משפטם ודינם בספק מקודשת: בכחנו זה לנו מודעה ברורה שבנד"ן אין חשש לקדושין של לוי באמרו אם אתן לך מהן תנשאי עמדי יען וביען בכל הלשונות הנפרטות בתלמוד מלת תנשא בבל יראה ובבל ימצא ולשון פסוק איננו רק במשמעות לקיחה בהנחה שניה כברד"ק שרש נשא ונחתום בפסק הרשב"א הנז' שלא שמע שתהיה מקודשת האומר הרי את נשואתי: כי אילן גדול הוא וראוי לתלות עליו:
וזאת תורת העו"לה היא שאין חשש וריח קדושין בנד"ן כפי דברי מורי הוראות שכתבנו בדכותא: ומוסר מודעא אנכי שכחתה איש אש בחיקו מתעסק אנכי בטיב קדושין וגיטין אף כי רק להורות להלכה לעומק דרושם ונקל שגיאותם ואבואה בעומר התנופה הזאת אל פתח אהל מועד אל הכהן אשר בחר בו ה' לרעות ק"ק ה"ה ידיד נפשנו והדרינו כמוהר"ר הכהן די אזיוידו למען יעלנה לרצון על מזבחו אם זכה היא בעיניו: עמו ועם יראי ה' כמוהו מהרה עת רצון עת לחננה. נעלה ברינה. בהר המור ובגבעת הלבונה. בבמ"ץ אוכ"יר:
באמשטרדם ב' סיון שנת תהיה לכם תקומה לפ"ק:
לעבד ה' לדוד בן החכם והעניו כהר"ר אברהם פראנקו מינדיס שמשפחתו חפשי בישראל:
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס