שאלה לז ראובן ושמעון שותפים היו. ובתוך זמן השותפות הלך ראובן ולקח מלוי אי זה סחורות בהמתנה בלי ידיעת שמעון. ודרש לוי מראובן שיכתוב לו שטר מהסחורות שלקח. וגם שיתן לו ערב בטוח. וראובן השיבו ששמעון שותפו יהיה ערבו. ונתפייס לוי בזה. וכתב ראובן ללוי שטר חוב מהסחורות שלקח. וחייב אח שמעון להיות ערב בעדו בלתי ידיעתו. ובכל יום ויום היה תובע לוי מראובן שיביא את שמעון שותפו שיכתוב ויחתום הודאתו בתוך השטר. כי כן הוא מנהג הערבות. וראובן היה דוחהו בדברים. היום לא אפשר. למחר בעזר ה' יחיה האות הזה שאדבר עמו ואפייסנו. ובזה פיתה את העדים. וחתמו קודם שיודה שמעון להיות ערב בעדו. כי שמעון לא ידע מאומה מהדברים האלה. וכן היה עושה בכל יום עד עבור קצת ימים. ובראות לוי כונתו הרעה של ראובן שתוכו אינו כברו. ושבמרמה היה הולך עמו. חשב בדעתו לשום את שמעון בבית הסוהר. ובין זה ובין זה קם ראובן באישון לילה ואפילה. וברח עם הסחורות שלקח מלוי. מלבד מה שלקח גם מהסחורות שהיו לו בהם שותפות עם שמעון. והלך לו לארץ רחוק' בלתי ידיעתו דשמעון. ויהי אחר ימים ושנים בא ראובן הנ"ל למקומו הראשון שברח ממנו. בחושבו שהמאורע יהיה יהיה שכוח וכאילו לא היה ולא גברא. ומה גם שלא יכירוהו. ונהפוך הוא כי באו עדים שהיו זכורים מהמאורע. והעידו שתבע לוי מראובן את חובו. אמנם לא היו יודעים בבירור כמה נכסים קבל מראובן אם החוב כולו או מקצתו. ובטרם שיבוא לוי לתובעו. הלך פעם אחרת למרחוק. והרחיק נדוד ומת בארץ ההיא ראובן הנ"ל וחלי"ש. ויהי כשמוע לוי שראובן נפטר לבית עולמו. תכף ומיד הלך אצל שמעון שותפו. לתבוע חובו. באומרו כיון שמת ראובן אין לי תביעה מחובי אלא ממך. יען אתה שותפו וכך וכך סחורות לקח ממני. וחייב אותך להיות ערב בעדו ואתה חייב לשלמני. ויהי כשמוע שמעון את דברי לוי. הרים קולו קול ברמה. באומרו דין ודברים אין לי עמך יען אלו הסחורות שאתה אומר שלקחם ממך. לא הכניסם ברשותי. ואפילו דבורא בעלמא לא דבר עמי על אלו הסחורות שלקח ממך. לא מינה ולא מקצתה. ובהיותי מסתפק העירני לבי לבא אל מקדש מלך. לבית מדרשו של ש"ם. להקריב שאלתא דא. למורה אחד מבני עליה. מקוטר מור ולבונה ראשון שבחבורה. ולתשובתו הרמתה נפשו איותה וגם כלתה. הלא הוא החכם הנעלה. כמה"רר אברהם פירננדיס נר"ו יאיר עינינו בתורתו. ומתוך חריפותו ובקיאותו. יוציא לאור הדין עם מי ושכרו יהיה כפול מאל חי:
תשובה ברוך אברהם לאל עליון. אשר עלה במע"לות. להיות שליט על האר"ש. ועד המדרגה הראשונה הגיע. למשו"ך תו"רה. ולגדו"ש בכס"פא. ולפסו"ל במדבר"א. ה"ה טוביינא דחכימי החכם הנעלה כה"רר אברהם רפאל די חיים אלבירגי נר"ו. אשר רוח החר"ט היתה אתו לשאול שאלתא בבי מדרשא. והנה אנכי הרואה את האר"ש. ותבט עיני בשורי"ו על האי ספיקא דנסתפק קמיה. על האי תביעתא דתובע לוי משמעון דנ"ד. ואנא נמי חזינא ביה תיוהא. ולא ידענא מאיזה צד כח. או חיוב. תובע משמעון תשלום הסחורות הנז"ל שלקח ממנו ראובן. דהנה מתחילה כשלקח ממנו הסחורות הנ"ל בהמתנה. היה בלי ידיעת שמעון. ולא מצינו שראובן פירש ואמר בשעת לקיחתם. שהיה לוקחם לצורך השותפות שהיה לו עם שמעון. ואדרבא כשדרש לוי ממנו שיכתוב לו שטר עליהם ויתן לו ערב בטוח. השיבו ששמעון שותפו יהיה ערבו. שבזה הראה פנים שלקחם לעצמו. דאם היה לוקחם לצורך השותפות. מה צורך היה לו שיכנס שמעון ערב בעדו. דממילא היה חייב שמעון לפרוע. כל זמן שלקח הסחורות הנ"ל לצורך השותפות. ואת ועוד. דכפי הצעת השאלה. ראובן כתב ללוי שטר חוב מהסחורות שלקח. וחייב את שמעון להיות ערב בעדו. בלתי ידיעתו ובלתי חתימתו. והיותר תמוה הוא על לוי עצמו. בראותו שראובן הנ"ל בכל יום ויום היה דוחהו בדברים. ובפרט שמתוך דבריו ראה והכיר שלא היה בדעתו של שמעון ליכנס ערב בעד ראובן. איך לא הלך הוא בעצמו לדבר אל שמעון פנים בפנים. כדי לידע הדבר על בוריו. ואיך נתפתו העדים לחתום הש"ח הנ"ל. קודם שיודה שמעון בפניהם שנתרצה להיות ערב בעד ראובן. שהרי עדי שקר הם כל זמן שחתמו ששמעון היה ערב בעדו. והוא לא ידע מאומה. ואיך נתרצה לוי בחתימת העדים הללו בלי ידיעת שמיון הנז"ל. עוד יש לתמוה על לוי. שבראותו כונתו הרעה של ראובן וכו'. שעלה בדעתו לשים את שמעון בבית הסוהר. דמאי פשעו ומאי חטאתו של שמעון. להשימו בבית הסוהר על בלי מה. דעל ראובן היה תלונתו. ולא על שמעון. וכי טוביה חטא וזינגוד מנגיד. ועוד כשברח לא בפעם ראשונה. ל"מ עם הסחורות שלקח מלוי. אלא שלקח ג"כ מהסחורות שהיו לו בהם שותפות עם שמעון. למה לא רדף אחריו לוי. ולמה לא תבע אז משמעון מאומה. שמכל זה נראה שלוי הנ"ל ידע בכל אלה. ושלא היה לשמעון עון אשמה על זה. ולפיכך לא דיבר לו מטוב ועד רע. ומה גם שיש לתמוה ג"כ על ראובן. דאיך מלאו לבו לחזור למקומו הראשון. בחשבו שהמאורע הנ"ל והיה שכוח. ושלא יכירוהו עוד וכו'. שאיך יתכן שיעלה כך על דעתו. שלוי ישכח מחובו. וששר השכחה ישלוט עליו. ועל שותפו. ועל שאר בני אדם מכיריו שלא יכירוהו עוד: ועוד במה שכתוב עוד בשאלה. דכשבאו העדים שהיו זוכרים מהמאורע. והעידו שתבע לוי מראובן את חובו. אמנם שלא היו יודעים בבירור כמה נכסים קיבל מראובן. אם החוב כולו או מקצתו. דמאן דכר שמייהו מאלו הנכסים. אשר לא נזכרו שמם בתוך השאלה. לא כולם ולא מקצתם. ועם כל זאת לא דבר לוי מאומה עד ששמע פטירת ראובן. ועכשיו בא לתבוע חובו משמעון וכו' כמוצע בשאלה. שבאמת אינני יודע מה מקום יש לתביעה זאת של לוי הנז"ל. אלא שאפשר שכיון שראובן ושמעון היו שותפין. וא' מהם הקנה סחורות בלתי ידיעת חבירו. שסבר שמן הסתם היו ערבים זה לזה. ועל זה המונח הוא שלוי תובעו. ונסתפק השואל אם יוכל השותף האחר לפטור את עצמו ולומר לאו בעל דברי' דידי את וכו'. אשר על זה הצד אציע תשובתי לפניו וזה החילי בס"ד:
וטרם כל צריכין אנו לבאר דין השותף. אימתי חיוב לפרוט בעד שותפו. ואח"כ נבא לענין הדין של נ"ד. והנה הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' ע"ז. כתב בשם הרמב"ם ז"ל וז"ל כתב הרמב"ם שנים שלוו כא'. או שלקחו מקח א' וכן ב' שותפים שלוה א' מהם בשותפות. יפרע ממי שירצה. ואם לא היה לא' כדי החוב חוזר ופורט מן הב' הנשאר ע"כ: אלמא אע"פי שלכל א' יש כדי החוב. יכול לגבות מא' מהם כל החוב אם ירצה. שהרי כתב ואם לא היה לא' כדי החוב חוזר ופורע חן הב'. וכן היא מסקנת א"א ז"ל עכ"ל: ומרן ז"ל שם בב"י כתב על זה. שמה שכתב הטור שכן היא מסקנת הרא"ש. לא קאי אלא ארישא דמלתא. דהיינו שנים שלוו בשטר א'. או שלקחו מקח א'. ולא אסיפא דהיינו ב' שותפין שלוה א מהם או שלקח בשותפות. והוכיח הדבר כנראה מתוך דבריו ע"ש:
ועיקר דין זה של הרמב"ם ז"ל הוא בפ' כ"ה מה' מלוה ולוה הלכה כ"ו. שכן כתב וז"ל ב' שלוו בשטר וכו'. וכן השותפין שלוה א' מהם או שלקח בשותפות. הרי הן ערבאין זה לזה. אע"פי שלא פירש וכו' עכ"ל:
אמנם היא נסחא משונה מאותה שכתב הרב בעל הטורים הנז"ל. וכבר הרגישו בזה כל הפוסקים ז"ל. וכתבו שהנסחא הנז"ל של הרב בעל הטורים הנז"ל. היא נסחא משובשת שנזדמנה לו בספרו. והנמצא בספרים שלנו היא הנסחא האמיתית. כאשר הוכיחו הם ז"ל ע"ש: וכיון שכן ממשמעות דברי הרמב"ם הנזכרים. נראה שדעתו הוא שכל שיש רגלים בדבר. שהשותף הראשון לוה או לקח לצורך השותפות. שהשותף הב' מתחייב. ואפילו שלא יהיה אלא אומדנא דמוכח. כגון שהסחורה שלקח היו רגילים השותפים להסתחר בה. שקרוב הדבר שלצורך השותפות לקחה. או שהיה עמו בשעת ההלואה וכדומה. שבא' מאלו ההוכחות די כדי לחייב השותף הב'. שכן משמע מסתמיות דבריו שכתב שלוה א' מהם או לקח בשותפות וכו'. דמשמט דכל שלקח בשותפות או לצורך השותפות. דחל החיוב גם על השותף הב'. והרבה המפרשים פירשו כן דבריו עיין בדבריהם ודו"ק:
ומדברי הרמב"ן ז"ל שכתב הטור שם משמע שאין השותף הב' מתחייב. אלא בהודאתו שהודה. או שיתברר הדבר שלצורך השותפות היה שכן כתב וז"ל. כתב הרמב"ן שותפים שלוה א' מהם מאחר. הב' משתעבד. ר"ל שהב' משועבד במה שלוה חבירו אפי' לא היה עמו בקנין. ודוקא שהוא מודה שחה שלוה הוא לצורך השותפות. ואז הוא מתחייב אע"פי שלא נכנס עמו בשעת הלואה. שהשותפים כשלוחין זה לזה. אבל אם כפר השותף. ואמר שמעולם לא נכנס דבר זה בשיתוף. אין הודאת שותפו מזיקו לכלום. עד שיתברר הדבר שלצורך שותפות לזה מה שלוה: ופשטא דמלתא משמע דבירור זה. הוי ע"י עדים. ולא באומדנא בלבד. באופן שכשיבא השותף הראשון או המלוה לברר את דבריו. צריך שיהיה בירור הגון ונכון כגון ע"י עדים. שלא יוכל השותף הב' לכפור בזה ודו"ק:
והר"אש ז"ל מוסיף להקל על השותף הב'. ולא מחייבו רק כששעבד גופו וממונו. ואין הודאתו ולא העדאת העדים מחייבתו לכלום. שכ"כ הטור בנו. אחר שהביא דברי הרמב"ן ז"ל וז"ל. וא"א הרא"ש ז"ל לא כן כתב בתשובה. שכתב ששאלת ראובן ושמעון היו שותפים במעות. ולוה ראובן מלוי ממון בשטר. ועתה בא לוי לגבות שטר חובו משמעון. כי אומר אף אם לא היית בקנין. מ"מ מה שהלויתי לו בא לתועלת שניכם. ששותפים הייתם בכל ממונכם. ושמעון אומר לא בעל דברים דידי את. הדין עם שמעון. כי לא חל השעבוד עליו. דנהי שהיו שותפים בממונם. מ"מ כל זמן שלא שיעבד גופו וממונו. לא חל השעבוד עליו. שאין שמעון משתעבד במאמר ראובן. כל זמן שהוא בעצמו לא היה בשעבודי אמנם אם יש ממון השותפות ביד שמעון יגבה לוי חובו מחלקו של ראובן. אחר שממון השותפות ביד שמעון ע"כ:
והרב הגדול מוהר"י בי רב ז"ל. כתב בתשובה ב' והביאה מרן ז"ל בב"י בסי' ע"ז. שאף שנראה שהרא"ש ז"ל חולק על הרמב"ן. דנראה שבנדון שלפנינו יודה. דדוקא כשלוה סתם. דאז לא ישתעבד חבירו על פיו. מפני שאפשר שלא לקחו אלא לצרכו. ואף אם יאמר שותפו שלצרכו ג"כ הלוהו. כיון שבזמן ההלואה היה יכול להכחיש. הדין נותן שלא ישתעבד לא הוא ולא נכסיו. אבל בדבר שהוא ידוע מן הענין. שלצורך השותפות היה. אפילו הרא"ש ז"ל יודה. וראיה לדבר שכשהביא ר"י לשון הרמב"ם. לא אמר שאביו חולק עליו. אלא על הרמב"ן. מפני שהרמב"ם כתב לקח או שהלוה א' מהם לשותפות. שפי' להיות בו דבר שידוע לשותפות. שא"א לשום א' מן השותפין להכחיש עכ"ל:
וקשה דהנה הראיה שהביא הרב מדקדוק לשון הטור אינה ראיה. דיש לדחות כמו שכתב מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף. דלא קאי אומרו שכן היא מסקנת אביו הרא"ש ז"ל. רק על דין שנים שלוו בשטר א' או שלקח מקח א' וכו'. ולא קאי אסיפא דמלתא. דשותף שלקח בשותפות:
ועוד קשה דאי הוה רוצה להוכיח שסברת הרא"ש ז"ל נוטה לסברת הרמב"ן. דכל שהוא דבר ידוע שהוא מן הדברים הנקנים בשותפות כגון סחורה שמוכרים אותה בחנות. וכדומה. שאז השעבוד חל על שניהם. למה הוצרך להוכיחו מדקדוק לשון הטור ז"ל. הרי היה יכול להוכיחו מדברי הרא"ש עצמו דבאותו כלל פ"ט עצמו בסי' י': יש תשובה אחרת שמוכח כן מדבריו שכן כתב וז"ל:
תשובה. כיון שיעקב ושמעון היו שותפין בחנות. והביא ראובן עדים שהסחורה שמסר ליעקב היא מן הסחורות הנמכרות בחנות. וגם השטר נכתב על יעקב ושמעון בנו. כל זה מוכיח. שדברי ראובן הם כנים. כי דבר ברור הוא שכיון שהיו שותפים בחנות. הדבר ידוע שכל דבר שיקנה א' מן השותפין מן הדברים הנמכרים בחנות. שבחזקת שניהם הוא קונהו. וגם נותנו בחנות וכו' עכ"ל:
הרי לך בהדיא שכל שהוא לדבר ידוע מן השותפות. כגון סחורה שמוכרים אותה בחנות. שהשעבוד חל על שניהם:
ועוד קשה דאם השותף מודה ששותפו לוה לצורך השותפות. למה יחלק הרא"ש ז"ל על הרמב"ן. כי הטעם שנתן מוה"רי ב"י רב ז"ל. דכיון שבזמן ההלואה היה יכול להכחיש וכו'. יראה שאינו מספיק דהא קי"ל בכל מקום. דהודאת בעל דין כק' עדים דמו. א"כ כי היכי דבעדים כתב הרא"ש ז"ל בתשובה. דכשראובן הביא עדים שהסחורה שנתן. היא מהסחורה הנמכרת בחנות. מתחייב גם שותפו. הכא נמי כשהוא עצמו מודה למה לא יתחייב בכך. ומה לנו אם היה יכול אן להכחיש או לא:
ויש לומר דהא תשובה שמייתי הטור ז"ל. שאין השותף משתעבד במאמר חבירו. היינו כשהא' לוה סתם. ולא הודיע אז שלוה לצורך השותפות. דהשתא כשלוה. לא מוכחא מילתא שהיה דעתו של מלוה להלוות. אלא לזה שלוה ממנו. ואליו נתכוון לשעבד ולא לשותפו. ומשום הכי לא חל השעבוד על האחר. אבל כשמוכח מן הענין. דלצורך השותפות הוא. מסתמא דעת המלוה על שניהם. וחייל שעבודא אתרווייהו. וכן משמע מתשובה אחרת שכתב הרא"ש עצמו שם בכלל פ"ט סי' י"א והביאה מרן ז"ל בח"מ סי' קע"ז וז"ל וששאלת ב' שהיו שותפים לעשות מרדעות וחלקו. והלך הא' מהם. ובא ראובן ותבע הנשאר. ואמר לו לחברך נתתי בגד לעשות מרדעת. תן אותו אלי שאתה שותפו. והשיב אם נתת לו דבר. תלך ותתבענו. כי איני יודע אם נתת לו. ואם לא נתת. ושאלו לו אם ראה בגד כזה בחנותם וא"ל כן. ואיני יודע מה נעשה ממנו. ואני לא לקחתיו. ואם הוליכו מזה איני יודע: יראה שאין לו עליו כלום. דאע"פי שהיה שותפו וראה את הבגד בחנותו. מה בכך. דכן הוא שא' מן השותפים מניח את שלו בחנות שהוא של השותפות. ואין חבירו מקפיד עליו וכו' עכ"ל:
והשתא למה ליה לטעמא דדרך א' מן השותפין להניח את שלו בחנות וכו'. תיפוק ליה דאפילו ידע היה אותו הבגד חמש שנתן ראובן. ח"מ כל זמן שלא שעבד גופו וממונו. לא חל השעבוד עליו במאמר שותפו. כדכתב בתשובה שהביא בנו הטור ז"ל. אלא ודאי כיון שהיו שותפים כמלאכה ידועה לעשות מרדעות. אי לאו מטעמא דיכול זה להכחיש ולומר שלא ידע אם קבל שותפו ממנו כלום. ושאולי שותפו הניח את שלו בחנות כדרך השותפים. ודאי היה משתעבד גם הוא. כיון דכשנתן הלה הבגד לעשות המרדעת. ידע משותפות מלאכתם ואתרווייהו סמיך ושניהם היו מתחייבים אם היה מודה וכדכתיבנא:
וכיון שכן הדין דין אמת כמו שכתב הרב הגדול מוהר"י בי רב ז"ל ודיוקו מלשון הטור ז"ל נכון ודוק:
אבל מה שקשה לי הוא על מרן ב"י ז"ל דאייתי דברי רבו מוהר"י בי רב ז"ל הנ"ל סתם. ומדמייתי דבריו ז"ל בסתם. משמע שהוא מסכים עמו. ואתמהא. דלפי דברי רבו ז"ל אתי הרא"ש ז"ל כשיטת הרמב"ם ז"ל. וכדהוכחנו שדיוקו מלשון הטור הוא דיוק נכון. וא"כ איך הורה לענין הדין להחכם כמוה"רא מטראני ז"ל. דלא כהר"אש. משום דהרמב"ם מסכים לדברי הרמב"ן. שכן כתב שם וז"ל. ולענין הלכה כבר שאל מאחי החכם כה"ר אהרן מטראני ז"ל דין זה. והוריתי לו כדברי הרמב"ן ודלא כהרא"ש. וטעמא דמלתא משום דהרמב"ם הסכים לדברי הרמב"ן כמ"ש בסמוך. והו"ל תרי לגבי הרא"ש. וליכא למימר דהרא"ש ור"י תרי נינהו דתרווייהו אינם אלא כח א'. דלעולם ר"י הולך בשיטת הרא"ש וכעין שכתב מוהר"י קולון. ועוד דפשט המנהג לפסוק כהרמב"ם בדיני ממונות. והודה החכם הנז' לדברי עכ"ל:
ואם כן הוא. חולק בזה בהדיא עם רבו. דסובר שאין הרא"ש חולק עם הרמב"ם ז"ל. וכאשר דייק בדברי הטור ז"ל. ובאמת דכל כי האי הו"ל לאודועי מאיזה טעם הוא סותר דברי רבו ודוק דצ"ע. וכמה דיוקים אחרים יש לי לדקדק בדברי מעלת הרבנים הנז"ל. כדי שמתוך דיוקם נוכל לחבר את האהל להיות א'. דאפושי פלוגתא לא מפשינן. אלא שאין הפנאי מסכים עמדי. ואינם ענין לנדון שאלתינו. ועיין במוהריב"ל ח"א סי' ן'. ובמוהרשד"ם סי' ק"ג. ובמוהרש"ך בח"ב סי' ר"י. שכולהו נמנו וגמרו שאין שום שעבוד חל על השותף הב'. שאינו מצוי בשעת לקיחת המיקח. ושמוקמינן ממונא אחזקתיה דהמוציא מחבירו עליו הראיה וכדכתיבנא ודוק:
כללא דמלתא העולה מכל מה שכתבנו ששותף שלא נמצא בעת לקיחת הסחורות. ולא שעבד גופו וממונו. בשעת שלוה האחר. אע"ג שהלוה מודה שלקחם לצורך השותפות. ואע"ג שהיא סחורה ידועה. כיון שלא נכנסה תוך השותפות הנ"ל. ושותפו אינו חודה בדבר ואדרבא הוא כופר שמעולם לא נכנס דבר זה בשיתוף. דאין לחייבו כלל. וכך הורה לענין מעשה. מוהרש"ך ז"ל בס' ב' סי' ר"י עיין שם. וכבר נשאל על כיוצא בזה. הרב הגדול כמהר"ר דוד אבן זמרא ז"ל. בתשובותיו החדשות בסי' קפ"ד שכן כתב וז"ל:
שאלת בשני שותפין שקנה א' מהם סחורה לשופתות בהמתנה. ובזמן שבא בעל הסחורה לגבות. א"ל השותף לא קניתי אני ממך כלום. תיקח ממי שקנה ממך. וכגון שהאחד נוח והשני קשה. או דליכא לאשתלומי מיניה. כללא דמלתא אם הם ערבים זה לזה. כיון שנכנסה הסחורה לשותפות או לא. והשיב בזה הלשון:
תשובה אם השותף מודה. שעדיין דמי הסחורה בתוך השותפות. למה לא יפרעו שניהם מדמי השותפות. דהא מצי למימר ליה סחורתי גבך היא. ולא שייך הכא ערבות. ואם אין השותף מודה שדמי הסחורה עדיין בתוך השותפות. כגון שלא הכניסה לשותפות. או כגון שהכניסה ולקח דמיה. למה יתחייב מדין ערב. או במה נשתעבד. כיון שלא קנו ממנו. ואם טוען שעדיין היא בשותפות. ישבע השותף שלא נכנסה סחורה זו לשותפות. או שלקח דמיה מי שהכניסה ונפטר. כי לא מפני שהם שותפין נעשו ערבים זה לזה. לכל מי שישא ויתן לעצמו. דדוקא ב' שלוו בשטר נעשו ערבים זה לזה. וכן שנים שלקחו מקח א' ביחד. איכא למימר שנעשו ערבים. כיון שהם שותפין: אבל שנים דעלמא דלאו שותפין. שקנו מקח א' ולא נכתב עליהם בשטר א'. לא נעשו ערבים זה לזה. וכ"ש בנ"ד. שא' מהם קנה לבדו. דפשיטא דלא נעשו ערבים. וכן משמע מדברי הרמב"ם ז"ל פ"ד מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל. היה עליהם חוב לא'. אם אינם אחראין זה לזה חולקין. ולכשיגיע הזמן לפרעון יתן כל א' וכו'. ואם איתא דבסתמא כל א' נעשה ערב לחבירו. מאי איריא משום דנעשו אחראין. בלא הכי נמי מצי לעכב כל א' מהם לחלוק. כל א' אומר הואיל וכל א' ממנו חייב לשלם כל השטר. נשא ונתן בדמים אלו עד שיגיע הזמן. אלא ודאי בסתמא לא נעשו אחראין זה לזה. וכ"ש היכא דקנה א' מהם לבדו. ומ"מ אם מנהג המדינה. שהשותפים הם ערבים לכל מה שיקנו כל א' לבדו. הכל כמנהג המדינה. שהדבר ידוע שהמנהג עיקר גדול בדיני ממונות. ומסתברא לי שאין זה מנהג בכל מקום. אלא אם כן קנה דברים שהם נוגעים לשותפות. כגון בדבר שהם מתעסקים בו. אבל אם קנה א' א השותפין קרקע או תכשיטין לביתו או מאכל ומשתה. כיון שאינם דברים שנוגעים לענין השותפות. אין בזה מנהג כלל. דאי לא תימא הכי לא שבקת חיי לכל בריה. זה אוכל ושותה. ולובש. וזה מתחייב. וכיוצא בזה לא שמענו. ואם נהגו כן מנהג בורות הוא. ולא שמעינן להו עכ"ל:
ומעתה מינה תדין לנ"ד. ונחתינן לפיסקא דדינא בהאי נדון שלפנינו. אשר לא נמצא בו א' מכל אלה הצדדין כדי לחייב את שמעון דנ"ד. ואפי הלוה והמלוה עצמם. לא הודו שאלו הסחורות שלקח הלוה. היו לצורך השותפות. ולא נכנסו מעולם תוך השותפות. אלא ראובן לקחן לצורך עצמו. בלתי ידיעת שמעון שותפו. וכנראה מהצעת השאלה. שפשיטא ובודאי שהדין עם שמעון. ולית דין ולית דיין שיחייבהו. אלא מוקמינן ממונא אחזקתיה. מכל הני טעמי ודיוקי שדקדקנו בתחילה מתוך דברי השאלה והמוציא מחבירו עליו הראיה. ובכדי רדף לוי אחר שמעון הנז"ל. וכן נ"ל שזה הוא דין פשוט. בתכלית הפשיטות אליבא דכ"ט. ולית דין צריך בשש לגזור הדין לזכות לשמעון הנז"ל. אם יסכים עמדי. הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת ושמו את שמי על בני ישראל לפ"ק:
כ"ד הצעיר אברהם פירננדיס ס"ט: