שאלה ראובן חלה ונפל למשכב וכראות כי בא יומו ועת פקודתו קרא את בניו וברך אותם וצוה אותם מחמת מיתה רצוני שמן המובחר שבנכסי ינתן שלשת אלפי פלוריניס לנישואי יתומה אחת שהשעה דחוקה לה שתהיה קרובתי אם תזדמן בתוך עשר שנים ואם לא תזדמן קרובה רצוני שינתן הסך הנז' לבתולה נצרכת לצורך נישואיה עוד צוה שיתנו לרחל בת אחיו שמעון נ"ע אלף פלוריניס לסיוע נישואיה וכאשר כלה ראובן לצוות את בניו נח נפשיה וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק ויהי לאחר ימים מעטים נכנסה לחופה רחל בת שמעון נ"ע אחי ראובן ובני ראובן המצוה קיימו מצות אביהם ונתנו לרחל האלף פלוריניס שצוה להם ורחל תובעת ג"כ השלשת אלפים באומרה שראובן המצוה היה דודה ושהיא זוכה מכח צוואתו שאמר יתומ' אחת קרובתי שהשעה דחוקה לה ובני ראובן טוענים שכיון שהניח לה אביהם נ"ע אלף פלוריניס סילקה בפירוש מהשלשת אלפים יורנו הדין עם מי ואם תמצא לומר שהדין עם בני המנוח שסילקה ראובן מהשלשת אלפים עדיין מספקא לי אם יכולה רחל לומר איני רוצה האלף מהצוואה אחרונה אבל אני רוצה השלשת אלפים מכח צוואתו ראשונה שאין לו קרובה יותר ממני יורנו כדת מה לעשות ומה' ת' מ"ש:
תשובה מה שרחל הנז' בנדון זה תובעת גם השלשת אלפים באומרה שראובן המצווה היה דודה ושהיא זוכה בהם מכח צוואתו שהרי א' יתומה אחת קרובתי שהשעה דחוקה לה ור"ל שגם היא שעה דחוקה לה נראה שאין הדין עמה ולא בדקה בטענתה דה"מ דמצי' למטען הכי היינו דוקא היכא שלא היה מפרש ראובן המצווה נ"ע לנו דעתו רק הי' א' סתם שאז אתינן מכח אומדנא כההוא עובדא דאייתי תלמודא בפרק הכותב בד' פה' בההוא דא' נכסי לטוביה שכיב ואתא טוביה א"ר יוחנן הרי בא טוביה וכו' שניהם קרובים ושניהם שכנים ושניה' ת"ח שודא דדייני ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל ההוא דא' בצוואת שכיב מרע לטוביה ולא פי' לאיזה טוביה וכו' שודא דדייני הטלת הדיינים לפי מה שיראו דיינים שהיה דרכו של מת לקרב את זה יותר מזה או מ' משניהם טוב ונוהג בדרך ישרה שיש לומר בו נתכוון המת לזכות ע"כ: ובעלי התוספות ז"ל כתבו נגד פי' רש"י בפירוש שודא דדייני והביאו פי' ר"ת שפי' שהדיין יתן למי שירצה והביאו ראיה לזה מסוף פ"ק דגיטין ומהירושלמי יע"ש: והרמב"ם והטור ז"ל נטו לפי' רש"י הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מה' זכייה ומתנה כתב שניהם קרובים וכו' יעשו הדיינים כמו שירא' להם כל מי שדעתן נוטה שעל זה אמר נותנין לו וכן אם היו רבים והארי' ה"ה שם בפי' להרמב"ם והעלה שהרמב"ם ז"ל וסביר' ליה בפי' רש"י ותירץ הקושיות שהקשו עליו בעלי התוספות יע"ש: וכן נמי פסק הרב בש"ע ח"ה בסי' רנ"ג יע"ש ומפני שלא הבאתי ענין זה אלא להוכיח ממנו שאומדן דעת המת הוא דוקא בסתם אבל כשפי' דעתו בצוואתו כנ"ד שא' ראובן נ"ע בפי' שיתנו לרחל בת אחיו שמעון נ"ע אלף פלוריניס לנישואיה שנוכל לומר שזה הוא מה שרצה ליתן לה ולא יותר לא ואל תתמה על זה ולומר איך לרחל בת אחיו שהיא יות' קרובה לו משאר קרובים לא ירצה ליתן לה כ"א אלף ולאחרת יותר רחוקה לו ממנה ירצה ליתן ג' אלפי' שהטעם הוא שכיון שאין לו חיוב בזה שנוכל לומר כאן רצה ליתן וכאן לא רצה לפי שאין טעם ברצון וכפי זה יותר היה טוב לרחל אם לא היה דודה מזכירה בפי' בצוואתו שאז היתה לה תביעה באלו הג' אלפים משא"כ השתא: שאף בבניו של אדם שהם יורשי' את אביהם בסתם מן התורה ועכ"ז: מצינו בשפי' שאין להם אלא מה שפי': כדתנן בפ' יש נוחלין ד' קכ"ו המחלק נכסיו לבניו על פיו ריבה לא' ומיעט לא' והשוה להם את הבכור דבריו קיימין וכו': ופי' רשב"ם ז"ל המחלק נכסיו על פיו דצוואת ש"מ אינה צריכה קנין ולא שטר ולא משיכה אלא בדיבור בעלמא וכגון שמצוה מחמת מיתה וכו': ריבה לא' נתן לו מתנה כפלים: או שהשוה להם את הבכור בלשון מתנה דבריו קיימין שיש כח באדם ליתן ממונו במתנה לכל מי שירצה ואין כאן מתנה על מה שכתוב בתורה שהרי לא נשאר לו אחר מיתתו כלום להוריש לבניו בתור' ירושה שיטלו הפשוטי' בשוה והבכור פי שנים וכו' ע"כ: ע"ש: והביא הרב דינים אלו בח"ה סי' רפ"א בארוכה וע"ש:
ותו גרסינן התם בד' קל"ח ש"מ שא' תנו מאתים זוז לפלוני בני בבכורתו ידו על העליונה רצה נוטלן רצה נוטל בכורתו: ופי' רשב"ם רצה נוטל את בכורתו אם היא יותר ממאתים שהרי אינו יכול לגרוע מבכורתו אפי' לר' יוחנן בן ברוקא כדנפקא לן בפרקין לעיל מלא יוכל לבכר וכו' רצה מאתים זוז נוטל אם בכורתו פחות ממאתים ע"כ:
נמצינו למדין מפירוש רשב"ם שאם א' ש"מ תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו שאין לו אלא אלו  המאתים זוז שא' שהרי יכול לגרוע מירושתו לר' יוחנן בן ברוקא שפסקו ז"ל לעיל בגמרא כמותו וכן נמי כ' הטור ז"ל בסי' רנ"ג שאם א' פלוני בני לא ירשני בני בכורי לא יטול פי שנים לא א' כלום וכו' אבל אם היו לו בנים רבים וא' על אחד מהם שירש הכל או שריבה לא' ומיעט לאחר וכו' דבריו קיימים וכו': וכ' הרב בבית יוסף עלז ה אבל אם היו לו בנים רבים וכו' שם במשנה ר"י ב"ב אומר אם א' על מי שראוי ליורשו דבריו קיימי וכו' ואיפסיקא הלכתא בגמרא כר"י בן ברוקא וכו': וכן נמי העלה על שולחנו יע"ש:
הרי בפירוש שאף בבניו של אדם שראויים בסתם לירש את אביהם מן התורה ועכ"ז מצינו אם פירש האב בצוואתו שיתנו לבנו הפשוט מאתים זוז בירושתו שלא יתנו לו יותר אף שבסתם היה עולה לו יותר ממאתים לחלקו ומינה לנ"ד שאף שרחל בסתם היתה ראויה ליטול השלשת אלפים פלוריניס אלו בסתם בנישואיה עכ"ז כיון שפירש לה דודה ראובן שיתנו לה אלף פלורינוס לנישואיה מי יאמר לנו שלא היתה כוונתו למעט חלקה מהשלשת אלפי' שהרי בידו למעט אם ירצה כדאמרן וכיון שכן טענת בני ראובן נגד רחל נראת יותר חזקה שכיון שאביהם נ"ע הניח לה אלף פלוריניס סילקה בפירוש מהשלשת אלפים והיא שבאה להוציא מידן צריכה להביא ראיה לדבריה שלא נתכון דודה בהני אלף שכ' לה למעטה מהג' אלפים ותטלם:
ומה שנסתפק עוד הח"ה אם יכולה רחל לומר איני רוצה האלף מהצוואה אחרונה אבל אני רוצה השלשת אלפים מכח צוואתו ראשונה שאין לו קרובה יותר ממני וכו' בזה נראה לי פשוט שכיון שכבר זכתה בהם וקבלתם בשתיקה כמובן מלשון השאלה שכתוב בה שבני המצוה קיימו כבר מצות אביהם ונתנו לרחל האלף פלוריניס שצוה להם ורחל תובעת ג"כ וכו' שמאחר שבאו לידה בשתיקה הרי הם שלה ואינם חוזרים עוד ליורשי ראובן רק אם לא תרצה אותם תפקרם וכל הקודם בהם זכה וראיה לזה ממה ששנינו בפ' י"נ ד' קלז' הכותב נכסיו לאחר ואמר הלה אי איפשי בהן קנה ואפי' עומד וצווח ור' יוחנן א' לא קנה וא' ר אבא בר ממל ולא פליגי כאן בצווח מעיקרא וכאן בשותק מעיקרא ולבסוף צווח ע"כ:
ופי' רשב"ם כאן בצווח מעיקרא מתחילה כשמסר לו זה את השטר התחיל צווח הילכך לא קנה שאין מזכין לו לאדם בע"כ דחוב הוא לו דכתיב שונא מתנות יחיה וכו' והנותן עצמו לא תחזור לו שהרי סילק עצמו מהן אלא הפקר הם וכל המחזיק בהם זכה בהם כדאמרינן בכריתות ד' כ"ד אר"ל הנותן מתנה לחבירו ואמר הלה אי איפשי בה כל המחזיק בה זכה בה ואסקי' התם כר"ל: כאן בשותק ולבסוף צווח קנה כיון שקיבל השטר בשתיקה נתרצה לזכות במתנה ומאחר שזכה בה אין מועיל כלום להוציאה מרשותו מה שא' אי איפשי במתנה זו עד שיתננה בלשון מתנה לאחרים או שיפקירה ע"כ: ודיני סוגיא זו כתבם הרמב"ם ז"ל פ"ט מהלכות זכיה והרב ז"ל העלם על שולחנו בח"ה סי' רמ"ה ס' י' וע"ש: וכן נמי אמרינן במס' גיטין בשם רב ששת ואמרי לה בשם רבה בר אבוה מקבל מתנה שא' לאחר שבאתה מתנה לידו מתנה זו מבטלת תיבטל אי איפשי בה לא א' כלום:
וכתב רש"י ז"ל לא א' כלום וזכה בה ע"כ ואם יש לו בע"ח גובה אותה בשבילו לפי שכל הלשונות הללו לשון עתיד הם והואיל וקיבלה אינו יכול לחזור בו ע"כ: ומינה לנדון שלפנינו שמאחר שכבר קיבלה רחל האלף פלוריניס הללו ונתרצית בהם תחילה ורק תבעה ג"כ שיתנו לה השלשת אלפים וכו' דלאו כל כמינה השתא לומר איני רוצה האלף מהצוואה אחרונה ולא נפקי מרשותה עד שתתנם במתנה לאחרים או תפקרם ואם יש לה איזה בע"ח יכול לגבותם כדאמרן לעיל ושכן פסק הרב בש"ע סי' רמ"ה המקבל את המתנה וזכה בה ואחר שבאת לידו והוא שותק חזר בו וא' איני רוצה בה וכו' לא א' כלום לענין שתחזור לבעלים אלא הרי היא הפקר וכל הקודם בה זכה ואם יש לו בע"ח גובה ממנה וכו' יע"ש:
כל מה שהוכחנו לעיל שאין לרחל הנ"ל תביעה בשלשת אלפים ושהדין עם היתומים שטוענים שכיון שהניח לה אביהם נ"ע אלף פלוריניס סילקה בפירוש מהשלשת אלפים זה מה שהיה נראה לכאורה אבל כד דייקינן שפיר בלשון הצוואה נמצא ששתי צוואות עשה ראובן נ"ע הראשונה של ג' אלפי' הית' בסתם והאחרונה של האלף בפירוש שיתנום לרחל כמו שכתב הח"ה עוד צוה וכו' וכמו שרחל טוענת שהיא רוצה השלשת אלפים מכח צוואתו ראשונה שאין לו קרובה יותר ממנה השתא מצינן למימר שיש תביעה לרחל בהם מכח הצוואה הראשונה שהיא בסתם לפי שהיא היותר קרובה ובאה ג"כ ראשונ' וא' ר' יוחנן בההיא סוגיא שקדם לנו זכרה הרי בא טוביה וכו' שר"ל מי שבא ראשון זכה ואין ממתינים על אחר וכמו שכ' הטור ז"ל בסי' רנג' ובא א' ואמר אני הוא נוטלן ואפי' יש טוביה שראוי להסתפק בו אין ממתינים לו וכו' יע"ש: ועוד דייקינן מלת לסיוע שא' ראובן בצוואה אחרונה שהיא מלת יתירה שהיה לו לומר תנו בת אחי שמעון נ"ע אלף פלוריניס לנישואיה ולא יותר ומדהוסיף מלת לסיוע ליפויי כחה נתכוון לומר שאף שיהיה לה צורך נישואיה מעזבון אביה או מאחיה וכיוצא עכ"ז יתנו לה ג"כ האלף פלוריניס לסיוע נישואיה שאם לא יהיה לה צורך נישואיה כבר היא כלולה בצוואה ראשונה אם יתקיימו בה התנאים הנזכרים בה ויהיו לה ג"כ האלף לסיוע שהכי נמי מצינו שדקדקו ז"ל מלה יתירה בש"מ שהיא ליפות כח מקבל המתנה: כדתניא בפ' י"נ ד' קל"א ש"מ שא' תנו מאתים זוז לפלוני בני בכורי כראוי לו נוטלן ונוטל את בכורתו וכו': והקשו עלה ודילמא כראוי לו בחובו קאמר א' רב נחמן אמר לי הונא הא מני ר' עקיבא היא דדייק לישנא יתירה דתנן ולא את הבור ולא את הדות אע"פי שכתב לו עומקא ורומא וצריך ליקח לו דרך דברי ר"ע וחכ"א כיון דלא צריך וקא' לטפויי מלתא קאתי ה"נ כיון דלא צריך וקאמר לטפויי מלתא קאתי ע"כ:
ופי' רשב"ם ז"ל לפלוני בכורי כראוי לו אמרינן לקמן דהאי כראוי לו לישנא יתירה הוא ליפוי כח שנתן לו הני מאתים זוז לבד בכורתו הילכך נוטלן וגם את בכורתו ואם לא הוה אמר כראוי לו אלא בבכורתו רצה בכורתו נוטל רצה מאתים זוז נוטל דידו על העליונה כדאמרינן לקמן היכא דא' בבכורתו בהדיא וכו' לא את הבור ולא את הדות שבבית דאינן מכורין בכלל בית דאע"פי שכתב לו עומקא ורומא של בית דתשמיש בפני עצמן הן ולא אהני עומקא ורומא אלא למקני עומקא ורומא כדא' בפ' המוכר את הבית דמסתמ' לא קני איני' עומקא ורומא וצריך ליקח לו דרך לבורו ולדותו ששייר לעצמו דמוכר בעין יפה הוא מוכר ולא שייר לעצמו דרך וחכ"א שאין צריך ליקח לו דרך דהא חוץ מאלו לא הוה צריך למימר למעוטי בור ודות דהא מסתמא לא קנה להו לוקח אלא לטפויי לו שיור דרך לבור ודות עצמו נתכוון ומיהו רבנן נמי מודו דכל לישנא יתירה לטפויי אתו היכא דאיכא מידי לטפויי כי הכא והא דאמר הא מני ר"ע היא לאו דוקא דה"ה לרבנן אלא משום דאשכחן בר"ע בהדיא דדריש לישנא יתירה מוקי לה כר"ע ע"כ יע"ש: והכי נמי דייקינן בדברי ראובן נ"ע דנ"ד שהוסיף מלת לסיוע נישואי רחל כדי ליפות כחה ולומר שמלבד שתוכל ליטול השלשת אלפים הנז' בצוואה ראשונה אם תצטרך להם שהרי בסתם היא כתובה וכל הקודם בה מרובותיו זכה בהם והרי היא קדמה לינשא וזכתה בהם וג"כ יתנו לה יורשי ראובן אלף יותר לסיוע נישואיה כדי שיהיה רוח לה בנישואיה שהרי אנו רואים שיפה כחה באלו האלף שנתנם לה בלי שום תנאי בצוואה ראשונה אם תנשא בתוך עשר שני' או אם תצטרך להם וא"כ איך יעלה על הדעת לומר שירצה ראובן באלו האלף שהניח לה לסלקה מהג' אלפים בהיותה היותר קרובה לו ושהשעה דחוקה לה וג"כ נישאת בתוך העשר שנים שהגביל לזה שאז היה בענין זה המשל שא' רז"ל בתמיה ישיבה בארעא וגיורא בשמי שמיא אלא כדאמרן הוא העיקר: ובכגון דא אזלינן בתר אומדן דעת המת מדגרסינן בפ' מי שמת ד' קמו' גבי ש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים וכו' מאן תנא דאזיל בתר אומדנא א' רב נחמן ר' שמעון בן מנסי' היא דתניא הרי שהלך בנו למדינ' הים ושמע בו שמת ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואח"כ בא בנו מתנתו מתנה ר' שמעון בן מנסיא א' אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותב וא' רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא וכן נמי פסקו כל הפוסקים דאזלינן בתר אומדן דעת המת ואע"פי שלא פירש והכי נמי בנד"ד בצוואה זו אמרינן דעת ראובן המצוה שבמה שא' לבניו בצוואה שניה שיתנו אלף פלוריניס לסיוע נישואי רחל בת אחיו שמעון נ"ע דשלא רצה להוציאה מהצוואה ראשונה של השלשת אלפים נתכוון אלא דסבר שלא תצטרך להם כדאמרן ואלו הוה יודע שתצטרך להם בת אחיו לא היה מצוה בהם סתם אלא היה אומר בפירוש שיתנום ג"כ לה אם תהיה השעה דחוקה לה ושתינשא בתוך עשר שנים אלא דסבר שלא תהיה השעה דחוקה לה כדאמרן ובזה אין מקום למאי דסלקא דעתין מעיקרא דהשתא לפי ששתי צוואות הם הראשונה סתם לקרובה שתינשא בתוך עשר שני' לפטירתו ושתהיה השעה דחוקה לה ששם נכלל' ג"כ רחל והשניה לרחל בפיר' לסיוע נישואיה אף שיהיה לה במה לינשא זה הוא מה שנראה לע"ד בעניין זה והוא ית' יצילנו משגיאה ויעזרנו לכוין על האמת למען שמו אכי"ר:
נגמר ונשל' בסדר ובשנת והנה אנכי עמך ושמרתיך בכל אשר תלך  ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"ר שלמה הקטן יצ"ו סי"ט: