שאלה ראובן היה לו שטר חוב על שמעון שהיה דר בעיר אחרת והיה יודע שלוי אוהבו צריך לילך שם בשביל משאו ומתנו ואמר לו שאם ישתדל ויטרח לגבות חובו משמעון שיתן לו עשרה מנה ואף אם לא ימצאהו ולא יראהו כלל יתן לו חמשה מנה בעד הטורח שטרח לבקשו ונתחייב ראובן הנ"ל על זה בשטר ותיכף ומיד לוי שם לדרך פעמיו ובהיותו באמצע הדרך שמע שמת שמעון והוא הלך לדרכו וכאשר גמר לעשות מה שאיה צריך חזר למקומו לשלום ועכשיו תובע מראובן חמשה מנה כפי תנאו שאפילו לא ימצאהו ולא יראהו כלל שיתן לו חמשה מנה כמו שכתוב בשטר והרי לא מצאו ולא ראהו וכיון שעשאו שליח נתחייב ליתן לו שכרו והרי זה דומה למה שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות שכירות פרק ט' הלכה ח' שכרו להביא כרוב ודורמסקנים לחולה והלך ומצאו שמת או הבריא וכו' נותן לו כל שכרו וראובן משיב שכיון ששמע באמצע הדרך שמת שמעון הרי לא טרח לבקשו וכיון שכן אינו רוצה לחת לו כלום ובראותי שרבתה הקטטה ביניהם אמרתי להביא דין זה לבית מדרשו של ש"ם לאחד משמנה נסיכי אדם אל מול פני משה כפני חמה ה"ה אהובי וידידי החכם הנעלה פלפלא חריפא דגמיר וסביר שמעתתא ונחית לעומקא דדינא כמה"רר משה ישראל נר"ו כדי שיורה וידין בעוצם חכמתו הנפלאה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה מה נמלצו לחכי אמרתך ומה יפו ומה נעמו רעיך לי דודי וריעי בר אוריין ובר אבהן פלפלא חריפא אשר עלית למדרגה הראשונה ויעקב איש תם יושב אהלים באהלי של שם ועבר לוחש במלחמתה שלתורה ה"ה החכם הנעלה כמה"רר יעקב בן איש חי החכם הנעלה כמה"רר דוד פידאנקי זצוק"ל ראיתי שאלתך אשר שאלת בשכלך הזך על לוי הזה שתובע חמשה מנה מראובן באומרו שכך התנה עמו שאף אם לא ימצאהו ולא יראהו לשמעון יתן לו חמשה מנה כיון שטרח לבקש אותו ויען שאינו ברור בשאלה אם ראובן כתב לו הרשאה ללוי לגבות חובו משמעון או לא וזהו צורך גדול דאם לא הרשהו יכול שמעון לדחותו ללוי ולומר לו אין אתה בעל דיני לכן נכתוב בתחילה דיני ההרשאה ואחר כך נבא להשיב על הספק שנסתפקת וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
כתב הרמב"ם בהלכות שלוחין ושותפין פרק שלישי הלכה ה' מי שהיה לו ביד חבירו פיקדון או מלוה בין מטלטלין בין מעות ועשה שליח בעדים להביאן לו הרשות ביד זה שהם אצלו אם רצה ליתן נפטר ואינו חייב באחריותן שהרי נתן לשלוחו ואם לא רצה ליתן אינו נותן שאין זה בעל דינו עד שיבא בהרשאה טל הפיקדון וכו':
והרב כסף משנה כתב על זה מי שהיה לו ביד חבירו פיקדון וכו'. קמא פרק הגוזל עצים איתמר שליח שעשהו בעדים רב חסדא אחר הוי שליח רבה אמר לא הוי שליח ופסק הרי"ף כרב חסדא משום דקיימי התם רבי יוחנן ורבי אלעזר כוותיה וכתב דהני מילי דהוי שליח לעניין שאינו חייב באחריותן אבל אם לא רצה ליתנם לו אין כופין אותו עד שיביא הרשאה דדון וזכי לנפשך וכתב רבינו עד שיבא בהרשאה על הפקדון כלומר דאילו במלוה לא מהני הרשאה עכ"ל:
ובהלכה ז' כתב היתה לו מלוה ביד אחר אינו יכול לכתוב הרשאה עליה ואפילו היה החוב בשטר מפני שהמלוה להוצאה ניתנה ואין אדם מקנה לחבירו דבר שאינו בעולם ואין לו דרך שיקנה אדם חוב בו אלא במעמד שלשתן והוא דבר שאין לו טעם כמו שביארנו או בהקניית שטר חוב עצמו בכתיבה ומסירה מפני שהוא מקנה השעבוד שבו זהו הדין שיראה לי מן הגמרא אבל הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו אל מדינה אחרת ועוד תקנו שאם הרשהו ליטול מעות שיש לו ביד חבירו או לתבוע ממנו הלואה ולא היתה למקנה קרקע מקנהו ארבע אמות מחלקו שבארץ ישראל ומקנה לו המעות טל גבן ודברים אלו דברים קלים הם עד מאד ורעועים שזה מי יאמר שיש לו חלק בארץ ישראל ואפילו הוא ראוי אינו ברשותו והגאונים עצמן שתקנו תקנה זו אמרו שאין אומרים יקוב הדין את ההר ואינה אלא כדי לאיים את הנתבע אם רצה לדון וליתן בהרשאה זו נפטר ולמה יפטר שאין זה הבא בהרשאה זו הרעועה פחות משליח שעשהו בעדים אבל אם לא ירצה הנתבע לדון עמו אין כופין ליתן לו ולא להשבע עד שיבא בעל דינו וכו':
הרי לך בהדיא מהני דיני שכתבנו דמי שיש לו פקדון ביד חבירו ורוצה לעשות שליח להביאן לו אינו יכול לכוף את הנתבע ליתנם לו אלא אם כן הרשהו התובע ואמר לו דון וזכה לעצמך אבל אם היה מה שביד חבירו מלוה אפילו היה החוב בשטר אינו יכול לכתוב הרשאה עליה מפני הטעם שאמרנו ואין לו דרך שיקנה חוב בה אלא או במעמד שלשתן או בהקניית שטר חוב עצמו בכתיבה ומסירה זהו דינא דגמרא אמנם הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה יען הטעם שכתבנו ואף על פי כן אמרו שאין אומרים יקוב הדין את ההר ואם לא רצה הנתבע לדון עמו אין כופין ליתן לו עד שיבא בעל דינו שלא תקנו לכתוב אלא כדי לאיים על הנתבע:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור סי' קכ"ג ס' א' אלא שהוסיף איזה דבר וז"ל מדינא דגמרא אין כותבין הרשאה אלא לתבוע פקדונות שביד חבירו ולא כפר לו ואם היה פקדון של מעות צריך להקנות לו אגב קרקע וכן יכול להרשות לתבוע קרקע אפילו כפר בו וכן מלוה בשטר אפילו כפר בה שכשם שיכול להקנות השטר ושעבודו בכתיבה ומסירה כך יכול להרשות עליו ולמסור השטר שבידו כדי שיגבהו וצריך לכתוב לו קנה לך הוא וכל שעבודו דאית ביה אבל אין כותבין הרשאה על פקדון שביד חבירו שכפר בו וכן אין כותבין הרשאה על מלוה שבעל פה אבל הגאונים תקנו שכותבים הרשאה אף על המלוה בין בשטר בין בעידי קנין אף על פי שכפר בה בבית דין כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו למדינה אחרת אבל על מלוה טל פה שכפר לא תקנו שיכתבו הרשאה ויש אומרים שעל הכל כותבין לא שנא פקדון וגזל לא שנא בשטר ובעל פה ואף על גב דכפריה (וכן נוהגים):
הא לך מכאן לסברת רבינו דאינו יכול לכתוב הרשאה אפילו על מלוה בשטר ואין לו דרך אחרת אלא שמקנה לו השטר חוב עצמו בכתובה ומסירה אמנם מרן סובר דכותבין הרשאה טל שטר חוב בתנאי שימסור השטר בידו כדי שיגבהו ולכתוב לו גם כן קנה לך הוא וכל שעבודו דאית ביה ואם כן בנושא שאלתנו צריך לומר שראובן מסר השטר חוב שהיה לו על שמעון ללוי אוהבו שיגבהו וכתב לו קנה לך הוא וכל שעבודו דאית ביה ועל זה כתב לו הרשאה ואף אם אינו מפורש בשאלה דאי לא תימא הכי היה מפסיד ראובן החמשה מנה אף שימצאהו דהגע עצמך שבא לוי אצל שמעון שיפרע לו השטר חוב שיש לו בלא הרשאה ויאמר לו אין אתה בטל דיני כמו שהוא רשאי לומר מן הדין היה חייב ראובן ליתן ללוי החמשה מנה שהתנה עמו דזה דומה כמי שלא מצאו ולא ראהו דמה היה לו לעשות יותר אם אין שמעון רוצה לדון עמו כבר הוא עשה השתדלותו וטורחו בעבור החמשה מנה אלא ודאי מסתמא אם הוא יודע הדין עשה במו שאמרנו ואי לאו איהו דאפסיד אנפשיה:
והשתא נבא לדבר על הספק שנסתפק ה"ה אם ראובן חייב ליתן ללוי החמשה מנה שהתנה עמו כיון שלא מצאו דכבר היה מת קודם שבא לשם או נאמר שהוא פטור כיון שלא טרח כלל ויען שהנדון הזה תלוי בדיני השכירות נלך אל הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל לברר הדבר שנשאלנו עליו ובטרם כל אחלה לאל עליון יצילני מכל שגיון אמן כן יהי רצון:
הרי"ף כתב בפרק השוכר את האומנים תוספתא וז"ל השוכר את הפועל להביא שליחות ממקום למקום והלך ולא הביא נותן לו שכרו משלם השוכר את הפועל להביא לו קנים ודורקנים לכרם והלך ולא הביא נותן לו שכרו משלם השוכר את הפועל להביא ענבים ותפוחים ודורמסקין לחולה הלך ומצאו שמת או שהבריא לא יאמר לו טול מה שהבאת בשכרך אלא נותן לו שכרו משלם ע"כ:
וכן פסק הרמב"ם בפרק תשיעי מהלכות שכירות הלכה ח' השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא מצא שם מה יביא נותן לו שכרו משלם להביא לו קנים לכרם והלך ולא מצא ולא הביא נותן לו שכרו משלם להביא כרוב ודורמסקנים לחולה והלך ומצאו שמת או שהבריא לא יאמר לו טול מה שהבאת בשכרך אנא נותן לו כל שכרו משלם וכן כל כיוצא בזה עכ"ל:
והרב המגיד כתב השוכר את הפועל להביא שליחות וכו'. תוספתא והיא בהלכות פרק השוכר ופירוש פשוט הוא שאינו דומה להלכו חמרין ולא מצאו תבואה הנזכר למעלה לפי ששם לא היה שכרן לאותו מהלך לבד אלא ליום אחד ונתבטלו כל היום אבל זה כבר עשה מלאכתו משלם לפיכך נוטל שכרו משלם ומכל מקום אם היה דבר כבד מה שיש לו להביא מנכה לו שאינו דומה בא טעון לבא ריקן אלא אם כן הוא מאותן אנשים שדרכן לטרוח כמבואר. ובהשגות אמר אברהם כן הוא לשון התוספתא אבל גמרא דהשוכר את האומנין מסיים בה אינו דומה הבא טעון לבא ריקן ע"כ: ותוספתא זו לא הונאה בגמרא כלב אבל הוא מדמה אותה לזו הלכו חמרין שהזכרתי ששם סיימו כן וכבר בארתי הענין בארוכה: שכרו להביא כרוב ודורמסקנים וכו'. גם זה באותה תוספתא והובאה פרק הגוזל בתרא ושם ביארו הטעם בגמרא מפני שעשה שליח שליחותו כמו שכתבתי למעלה עכ"ל:
והטור בסי' של"ה פסק כן בשינוי מעט וז"ל השוכר את הפועל להביא לו שליחות ממקום למקום והלך ולא מצא נותן לו שכרו משלם להביא לו קנים והלך ולא מצא נותן לו שכרו כפועל בטל להביא תפוחים לחול והלך והביא ומצאו שמת או שהבריא לא יאמר לו טול מה שהבאת בשכרך וכו':
ומר"ן כתב על זה השינוי ומה שאמר להביא לו קנים והלך ולא מצא וכו' גם זה בתוספתא הנזכרת השוכר את הפועל להביא קנים ודורקנים והלך ולא מצא נותן לו שכרו משלם מה שכתב בספרי רבינו ונותן לו שכרו כפועל בטל טעות סופר הוא ואפשר שכתב כן משום דקשיא ליה על תוספתא זו תרתי למה לי וניחא ליה דבסיפא שהיא הבאת קנים ודורקנים צריך לנכות לו שכר טורחו בהבאתו ולא ישלם לו אלא כפועל בטל ולהאי שכר קרי נותן לו שכרו משלם ורישא איירי כששכרו להביא לו שליחות בעלמא שאין טורח הבאה ונותן לו שכרו משלם כמו שהתנה עמו ממש ואינו מנכה לו כלום ע"כ:
למדנו מכל הני מילי מעליותא מכל הני אשלי רברבי שכלם סוברים שהשוכר את הפועל להביא לו איזה דבר והלך ולא מנא שצריך ליתן לו שכרו משלם אלא שאם היה דבר כבד מה שהיה לו להביא מנכה לו שאינו דומה בא טעון לבא ריקן אלא אם כן הוא מאותם אנשים שדרכם לטרוח שאז צריך ליתן לו שכרו משלם:
ומעתה נוכל להשיב בנדון דידן ונאמר דלכאורה נראה שדומה נושא שאלתנו להני דיני כמו שכתב ה"ה בשאלה בטענת לוי דכיון שהוכחנו שהשוכר את הפועל להביא כרוב ודורמסקנין לחולה והלך ומצאו שמת או שהבריא נותן לו שכרו משלם אף טל פי שלא נהנה משליחותו כיון שהוא עשה שליחותו אם כן הוא הדין בנ"ד שהלך לוי לדרכו ושמע שמת שמעון שראובן צריך ליתן לו החמשה מנה שהתנה עמו ליתן אף אם לא ימצאהו ולא יראהו כיון שלא מצאו ולא ראהו דהרי כבר היה מת קודם בואו לשם זהו שהיה נראה לנו לפי שטחיות דברי השאלה:
אמנם אחר העיון והחקירה היטב בדברי השאלה נראה לנו שאין הדבר כמו שחשבנו מפני שיש חילוק גדול בין נדון דידו לכל הני דיני שכתבנו יען שבכל הני דיני שאמרנו איירי שהלך השליח לעשות שליחותו ולא מצא לכן השוכר חייב ליתן לו שכרו משלם שמה שבידו לעשות עשה אבל בנדון דידן לא עשה לוי שליחותו של ראובן כלל ועיקר לפי שהוא היה צריך לילך לעירו של שמעון מכל מקום בשביל משאו ומתנו כמו שראינו לבסוף דאף על פי ששמע בהיותו באמצע הדרך שמת שמעון לא חזר למקומו אלא הלך לדרכו לעשות מה שהיה צריך לעשות שם ואם כן לא מצינו שהלך לוי אפילו פסיעא חדא בעבור ראובן אלא כל הדרך שהלך היה בשביל עצמו לפי שכל שליחותו של לוי לא היה אלא שבהגיעו לעירו של שמעון בשביל משאו ומתנו שישתדל ויטרח לגבות חובו משמעון ואם יגבהו יתן לו עשרה מנה בשביל טורחו ואם לא יגבה את חובו אף אם לא ימצאהו ולא יראהו כלל יתן לו חמשה מנה בעד הטורח שטרח ונשתדל לבקשו ולזה כיון שלא טרח לוי ולא נשתדל כלל לפי שקודם שהגיע שם כבר היה מת שמעון גזרנו אומר דהדין עם ראובן ולא יתן ללוי אפי' פרוטה אחת:
וכדי לחזק את דברינו אלה נביא ראיה על זה ממה שכתב הטור בסימן של"ד לפיכך אם שכרו להשקות שדהו ובא מטר בלילה בענין שאינו צריך אינו נותן לו כלום וכן אם בא בחצי היום אינו נותן לו מחצי היום ואילך כלום אבל אם עלה הנהר והשקה השדה פסידא דבטל השדה הוא ונותן לו שכרו כפועל בטל לפי שהוא מכיר שדהו והיה לו להתנות שאם יעלה הנהר וישקנה שלא יתן לו כלום אבל הפועל אינו מכיר השדה אפילו הוא מן העיר ע"כ:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור בסימן הנ"ל וז"ל שכרו להשקות שדהו ובא מטר בלילה בענין שאינו צריך אינו נותן לו כלום וכן אם בא בחצי היום אינו נותן לו מחצי היום ואילך כלום אבל אם בא הנהר נותן להם כל שכרן מן השמים נסתייעו ע"כ:
הרי לנו מהאי דכתיבנא מהני אשלי רברבי דסברו דאם שכרו להשקות את שדהו ובא מטר בלילה בענין שאין צריך להשקות דאינו נותן לו כלום יאמרו גם כן בנדון דידן שהוא דומה להאי דכיון ששמע לוי קודם שבא לעירו של שמעון שכבר מת דאינו צריך עוד לשליחותו דאינו נותן לו כלום ועדיפא מזאת דבבבא שניה דאם בא המטר בחצי היום דכבר התחיל במלאכה אפילו הכי אינו נותן לו מחצי היום ואילך כלום מכל שכן בנדון דידן דלא עשה שום דבר כלל דאינו נותן ללוי כלום:
שוב מצאנו סיוע לדברינו מהרב המבי"ט סי' ר"ה וז"ל שאלה על דבר ראובן ששכר לשמעון שילך למצרים וישב בחנות שם ויעשה סחורה בסחורות שיש לו שם ובמה שישלח לו מכאן לשם וקצב לו בשכירותו מאה פרחים לשנה והלך שם והתחיל להתעסק בסחורותיו ובתוך הזמן מת ראובן ובא שמעון ותבע מן היורשים הסך שקצב לו ראובן כל שכירותו משלם וכו' והיורשים טוענים שלא יתנו לו רק שכר טורחו עד זמן המיתה של ראובן אביהם הנז"ל עד כאן לשון השאלה:
ובתשובה כתב שהחכם הרש"ו נר"ו פסק שהדין עם שמעון ויתנו לו היורשים כל הסך שקצב עמו ראובן אביהם יען הראיות וההוכחות שכתב יעיין שם והרב הנ"ל דחה כל ההוכחות שכתב אחת לאח' ולא העתקתים כאן שלא להאריך יותר וגם אינו נוגע לנדון דידן ובסוף כתב עוד אני אומר דלא דמי לספינה ולא הוי נדון לפועל אלא כפועל ובעל הבית ששכר בעל הבית לפועל להשקות לו שדהו ואתי מיטרא הוי פסידא דפועלים שכל אונס שאירע לבעל הבית שלא היה לו לידע יותר מן הפועלי' הוי פסידא דפועלים כמו שכתבו בעלי התוספות וכיון שלא אבדו הפועלים כלום רק שנתבטלו אין נותן להם כלום ובנדון דידן נמי לא הפסיד שמעון כלום רק שנתבטל אבל בספינה שהפסיד ספינתו כפועל בטל מיהא אית ליה ואפילו לר"י שכתב שיפרע הכל אפילו מה שלא הלך היינו משום שעל ידו הפסיד הספינה מה שאין כן בנדון דידן הפסד אלא ביטול מלאכה וכל שכן לריב"ם דאפילו בספינה כתב דאין לו אלא חצי הדרך שהלך כמו דין הפועלים כיון שהוא אנוס ואם כן לכולי עלמא בנ"ד אינו חייב אלא עד זמן המיתה והכי מסיק בסוף התשובה וכו':
נמצאת למד בהדיא מהאי תשובה של הרב המבי"ט שסובר דכיון שמת ראובן בתוך הזמן שלא יתנו לשמעון שכר טורחו אלא עד זמן המיתה יען ההוכחות והראיות שכתב ואם כן הוא תנא דמסייע לן דאי בהאי נדון שהלך שמעון לכתחילה למצרים בשליחותו של ראובן והתחיל להתעסק בסחורה ואפילו הכי פסק שלא יתנו שכר טורחו אלא עד זמן המיתה של ראובן ולא יותר מכל שכן בנדון דידן שלא הלך לוי לעירו של שמעון אלא בשביל משאו ומתנו ולא עשה שום דבר בשליחותו של ראובן דכבר היה מת שמעון קודם בואו לשם שיאמר שלא יתן ללוי כלל החמשה מנה שהתנה ליתן לו אף אם לא ימצאהו ולא יראהו דזה היה בשביל הטורח שיטרח לבקשו אבל השתא שלא טרח ולא בקש לא אמר:
וגדולה מזו נאמר דאפילו החכם הרש"ו שפסק בהאי נדון שיתנו לשמעון כל שכרו משלם מהטעם שאמר יודה בנדון דידן שלא יטול לוי כלום דלא ראי זה כראי זה דבהאי נדון של החכם הנ"ל הלך שמעון בשביל שליחותו של ראובן לשם והתחיל גם כן להתעסק בסחורה ולזה פסק שיתנו לו כל שכרו משלם אבל בנדון דידן דלא הלך לוי בשביל שליחותו של ראובן אלא בשביל עצמו וגם לא טרח ולא בקש ודאי שיאמר שלא יטול כלום:
העולה לנו מכל האמור שהדין עם ראובן ולא יתן ללוי אפילו פרוטה אחת דטענתו טענת בריא כאולם כיון שלא טרח לבקש אותו כמו שהוכחנו מכל הני אשלי רברבי וטענתו של לוי שהביא מהאי דינא שכרו להביא כרוב לחולה וו' אינו טענה כלל דלא דמי האי דינא לנ"ד יען הטעמים והראיות שכתבנו ואמרנו דבהאי דינא עשה השליח שליחותו שהלך לשם להביא מה שצוה ואם לא נהנה המשלח מהאי שליחות דכבר הבריא או מת זה לא איכפת ליה דמה שבידו לעשות עשה ולזה נותן לו שכרו משלם אמנם בנדון דידן דלא הלך לוי וגם לא טרח ולא בקש אותו דכבר היה מת לא יתן לו כלום הנראה לעניות דעתינו כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון ונראה בבנין הארמון אמן כן יהי רצון:
בסדר ובשנת וידבר משה אל ראשי המטות לפ"ג:
משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: