שאלה ראובן ושמעון היו שותפים בקנין ובשבועה והיו עליהם נעלי חובות שהגיע זמן פרעון שלהם והיו דוחקים אותם ויהי היום מסר ראובן שותפו לשמעון סך אלף פלורינס ממעו' השותפות כדי לפרוע לבעלי חובם ושמעון קבלם על מנת כך לשלם לנז' ונתן לו כתב ידו אך קבל מאתו הסך הנז'. ע"מ לשלם לבע"ח שמעון מוצא שפתיו לא שמר ולא פרע לב"ח אלא עכב המעות אצלו בלא דעת שותפו ראובן ונשא ונתן בהם והריוח סך מה אחר הדברים האלה ויודע הדבר לראובן שותפו ויען ויאמר לו כיון שלא פרעת המעות אשר לקחת ממני לבע"ח א"כ נחלוק הריוח בין שנינו כיון שבמעות השותפות הרווחת כי אנשים אחים אנחנו שותפים יחדיו נחלוק חלק כחלק נאכל כי לא מסרתי לך המעות שתשא ותתן בהם לעצמך כי רם לפרוט לבע"ח וכיון שלא פרעת ונשאת ונתת בהם הריוח הוא לאמצע השותפות כדין השותפים ושמעון טוען כי מעת שמסר לו ראובן שתפו הסך הנז' לשלם לבע"ח וקבל הוא על עצמו לפורעם הנה מאותה שעה כבר סלק ראובן עצמו מאותם המעות ומשב' שלהם ואם הרויח בהם לעצמו הריוח כל מה שהרויח כי הוא זקפן עליו במלוה ועליה דידיה רמיא לשלם לבע"ח והוא יתפשר בטוב עמהם ואין לבע"ח דין ודברים עם ראובן כי הוא יציל אותי מידם וא"כ גם לראובן אין דין ודברים על המעות כלל כי ע"כ יורה המורה לצדקה האם חייב שמעון לתת חצי הריוח לראובן שותפו או לא ויבא שכמ"ה:
תשובה מאמרם ז"ל בכתובות פרק מי שהיה נשוי דף ב"ג אמר שואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבה מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפי שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע מתיבי שנים שהטילו לכיס זה זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה ותיובתא דרבה לא בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה מאי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו אדתני בסיפא לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו ליפלוג וליתני בדידיה במה דברים אמורים בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטלו לפי מעותיו הכי נמי קאמר במה דברים אמורים בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה נעשה כמי שלקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו תנן וכן שלשה שהטילו לכיס פיחתו או הותרו כך הם חולקים מאי לאו פחתו פחתו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא הותירו זוזי חדתי פחתו אסתירא דצוניתא ע"כ בגמרא לענינינו:
ופר"שי השכר לאמצע חולקין בשוה: שור לחרישה שלקחו בהן שור לחרוש וחולקין בו ואין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה כלומר הילכך חולקין בשוה אבל שור לחרישה והשביח בבשר ושחטוהו: זה נוטל לפי מעותיו וכו' שהרי מתחלק לאבריו והאי דנקט רישא מקחן לחרישה רבותא אשמעינן דע"ג דמעיקרא אדעתא דמפליג בשוה נחות לשותפות השתא דשכח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאבריו יטול איש לפי מעותיו: לקח זה בשלו שוורים בריאים במאתים וזה בשלו שוורים כחושים במנה זה נוטל לפי מעותיו דשור כחוש אין עבודתו דומא לשל בריא: ליפלוג בדידיה אף כשהטילו לכיס מעות ולקחו בהמה אחת יחלוקו ולימא זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו וכו': פחתו פחתו ממש וכו' וקתני כך הם חולקים לפי המעות ותיובתא דשמואל: זוזי חדתי שמטלים זוזים ישנים ונחנו ונשאו בהם עד שנעשו חדשים יוצאים הם בהוצאה הילכך חולקין הם לפי המעות דכל חד מאי דיהיב שקיל אבל אם הותירו יותר על החשבון השכר לאמצע: איסתרי דציניתא שנפסלה המטביע ואין יוצאה בהוצאה ומי שיש לו מכה בפיסת רגלו מתחת קושר מהם שם דמעליא ליה חלודה דידהו וצורתה דידהו כדאמרינן במסכת שבת יוצאין בסלע על הצנית ומפרש מאי צנית בת ארעא דכיון דישנו בעין נוטל כל אחד כחשבון שהטיל אבל אם פחתו מאה וחמשים זוז זה מפסיד מחצה וזה מחצה שהשכר וההפסד לאמצע עכ"ד רש"י ז"ל:
הרא"ש האריך בזאת הסוגיא בטוב טעם וכן שלשה שהטילו לכיס וכו' אמר שמואל שנים שהטילו לכיס אחד זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע דאיבעי ליה לאתנוי בעל המאתים שיטול בריוח לפי הקרן ומדלא התנה אנו אומדים דעתו שהסכים שיטול בעל המנה חצי הריוח לפי שהוא חריף ובקי במשא ומתן או שום אמתלא אחרת לפי שדרך כל המשתתפין להתנות לחלוק הריוח לפי הקרן ומדלא התנא ודאי אומדנא דמוכח הוא אמר רבה מסתברא מילתא דשמואל כשלקחו שור לחרישא ועומד לחרישה אבל לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה פירוש שנמלכו עליו להעמידו לטביחה לחלוק באבריו ואח"כ נזדמן להם שמכרוהו חי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הואיל ואילו טבחוהו וחלקו אבריו הרי זה נוטל שליש מגופו וזה ל טל שני שלישים ורב המנונא אמר אפי' לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע לאו דוקא שלקחוהו לחרישה דה"ה נמי לקחוהו לטביחה ועומד לטביחה או לקחו פירות וכלים הראויין ליחלק אלא משום דרבה נקט שור לחרישה ועומד לטביחה נקט איהו נמי האי לישנא ותדע לך מדאקשי לרבה מהא דתניא שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אלמא לרב המנונא ניחא ואי אמרת דבש ר לטביחה חולקין לפי המעות לרב המנונא נמי קשיא אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו זה נוטל לפי מעותיו וכו' ליפלוג וליתני בדידיה במה דברים אמורים בשור לחרישה מעומד לטביחה אבל בשור לטביחה ועומד לטביחה חולקין לפי המעות. ועוד מדאקשי לרב המנונא ממתניתין דקתני וכן שלשה שהטילו לכיס ולא אשכחן פירוקא אלא בזוזי חדתי ומאי דוחקיה לאוקמה בשינויה דחיקה כי האי לאוקומה בשלקחו סחורה דסתמא הכי דעת המשתתפין לקנות פירות או סחורה הם משתתפין אלא ע"כ דלרב המנונא אפי' בשר לטביחה ועומד לטביחה או סחורה הראויה ליחלק פלגינן בשוה וטעמא כדאיתא בירושלמי דגרסינן התם אמר ר' אלעזר כשהיתה הסלע חסירה או יתירה אבל לשכר ולהפסד שניהן חולקין בשוה וקשה הדין יהיב מאה דינרין והדין יהיב חמשין ואת אמרת הכין חבריא אמרין יכול הוא למימר על ידי עשר' דינרין סלקת פרקמטיא פי' דרך קונה סחורה לקנות סחורה ב"ק דינרין ואלמלא עשרה דינרין דילי לא היתה יכולה לקנותה עד כאן דהות פרקמטיא זעירא הות פרקמטיא רבה מאי פי' אם נשתתפו במעות הרבה היה יכול לקנות כמה סחורות בלא שותפותו. אמר ר' בון בר חייא יכול הוא למימר ליה עד דאת חד זבן אנא מזבין עשר זמנין עד כדין במקום קרוב היה מקום רחוק אחר ר' אילא יכול הוא למימר ליה עד דאת אתי ואזיל חד זמן אנא אזיל ואתי עשר זמנין ויש מפרשים דרב המנונא לא אחר אלא בשור לחרישה ועומד לטביחה אבל בשור לטביחה ועומד לטביחה מודה רב המנונא דחולקין לפי המעות ולא תיקשי ליה אדתני סיפא לקח זה בשלו וכו' ליפלוג וליתני בדידיה כדלעיל דטפי קרי ליה בדידיה מאי דאוקי הכל בשור לחרישה ומפליג בין הטילו לכיס ובין לקח זה בשלו וזה בשלו ממאי דהוה תני הכל בהטילו לכיס והוה מפליג בין שור לחרישה זבין שור לטביחה. והא דלא שני רב המנונא מתני' בשור לטביחה ועומד לטביחה משום דמילתא דפשיטא היא ומאי קמש"ל מתני' ומשני הותירו זוזי חדתי לעול' בשור לחרישה ועומד לטביחה ואפי' הכי חולקין לפי המטות שלדעת כן נשתתפו שאם לא ירויחו אלא חלוף המעות שבשביל ריוח מועט לא יקפידו אלא כל אחד יטול מעותיו וכן נמי אם פחתו אסתירא דיצוציתא ורבנו חננאל ורב אלפס ז"ל פסקו כרב המנונא דפשטיה דבריתא כוותיה ומדמשני נמי רב נחמן מתניתין כוותיה. אלא שרב אלפס פירש דוקא שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע אם מכרוהו בעודו חי אבל אם טבחוהו חולקין לפי המעות וכל שכן לקחוהו לטביחה והיינו כשינויא בתרא דשנינן וממילא רוחא שמעתתא כפירושא קמא ואף הירושלמי אמר בהדיא כן ואף אם היה פירוש קמא דוחק ראוי לדחוק ולפרש כדי להשוות שתי הגמרות יחד. וכ"ש שהוא מרווח ומפורש וכן דעת רוב המפרשים שבכל שיתוף סחורות אם נשתתפו בסתם לוקח המועט כמרובה בשכר ובהפסד והטעם כמפורש בירושלמי:
העתקתי דברי הרב ז"ל שמתוך עיונו יתורצו דברי הרמב"ם ז"ל שדבריו סתומים וחתומים למי שעיין הסוגיא שקדם זכאה וז"ל בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלש מאות ונתעסקו כולן בממון ופחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מנינם ולא לפי המעות ואפילו לקחו שור לטביחה שאלו טבחוהו היה נוטל כל אחד מבשרו כפי מעותיו אם מכרוהו חי ופחתו או הותירו השכר או הפחת לאמצע וכו' מארי דאברהם מאי דעתו של הרב ז"ל שהרי רבה ורב המנונא חולקים בדברי שמואל דאחר השכר לאמצע דלרבה דוקא שור לחרישה ועומד לחרישה שכל אבריו צריכים לחרישה ואם יחסר אבר אחד אין כאן חרישה ולכן השכר לאמצע ולרב המנונא אפי' שור לחרישא ועומד לטביחה הואיל ומכרוהו קודם טביחה השכר לאמצע לפי שלקיחתו היתה מתחלה אדעתא דחרישה ואאפשר לחרישה. בחסרון אבר. אמנם אם לקחוהו מתחלה לטביחה לא נזכר לא בדברי רבה ולא בדברי רב המנונא והיאך פסק הרמב"ם ז"ל אפי' לקחו שור לטביחה והראיה שרבו רב אלפס חולק עליו דדוקה שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע אם מכרוהו חי אבל אם טבחוהו חולקין לפי התעות וכ"ש לקחוהו לטביחה ובאמת אם לא היו דברי הרא"ש ז"ל לא הייתי יורד לדעת הרמב"ם שפירש הסוגי' גי' לדעת הרב ז"ל ורב המנונא אמר אפי' לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע לאו דוקא שלקחוהו לחרישה דה"ה נמי לקחוהו לטביחה ועומד לטביחה או לקחו פירות וכלים הראוין ליחלק אלא משום דרבה נקט שור לחרישה ועומד לטביחה נקט איהו נמי האי לישנא וכו' ובחר בזה הפירוש והסמיכו מהירושלמי כאשר העתקנו דבריו ולפי זה צדקו דברי הרב המורה ומן התימה על הרב כסף משנה שלא הרגיש בזה עוד נרא' לעניו' דעתי לתרץ דברי הרמב"ם שכתב אפי' לקחוהו לטביחה וכו' וכ"ש פירות וסחורה נמשך אחר דברי שמואל בעל המימרא אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ומה להו לרבה ורב המנונא לפרש דברי שמואל בשור לחרישה או לטביחה והלא שמואל לא חילק בין שור בין סחורה בין כלים הכל לאמצע ולזה נמשך הרמב"ם כפשט דברי שמואל ואי לא מסתפינא הוה אמינא דידי עד פא מדידכו לתרץ דברי הרב המורה כנ"ל דהלכיתא כשמואל בדיני:
ומן התימה עוד להרב כסף משנה שהביא דברי הר"ן שהם מועתיקים מדברי הרא"ש ולא הביא דברי הר"ם שהביא כל הפירושים וכדי שלא להטריח על המעיין לא הבאתי דברי הרב כסף משנה עיין עליו בפר' ד' מהלכות שליחין ושותפין גם לא העתקתי דברי רבנו הגדול חדא ועוד קאמינא. חדא אין לשפחתך כל בבית ועוד סמכתי על נאמן ביתו הרא"ש ז"ל שתמיד דבריו מועתקים מדברי רבנו הגדול:
ומעתה נבוא למשפט שאלתנו ותחלה צריכים אנו לעמוד על בוריין של דברים ונשאל ונאמר למה נתן ראובן המעות לשמעון לשלם לבע"ח ולמה לא הילוכן הוא בעצמו והלא הם שותפים כדת וכהלכה כאשר כתב החכם השואל והם חייבים לשלם לבע"ח כמוני כמוך כסוסי כסוסיך אלא ודאי ששמעון הניח לשותפות מאתים וראובן חנה ולזה נתן ראובן לשמעון הסך הנז' לשלם לבע"ח והאמינו וגמר בדעתו שאם לא ישלם לבע"ח שינכם מן הקרן שהוא יותר מרובה ולזה נתן לו המעות ומעת שנתנם לו נתיאש מהם וכאלו אינם יותר מן השותפו' והוי דומיא לסוגיא שהנחנו זה מנה וזה מאתים ואפי' ליש מפרשים השכר לפי המעות יודו בנושא שאנחנו בו שאין לראובן שום ריוח ולא שבח במעות שמסר לשמעון לשלם לבע"ח הואיל ונתיאש מהם אחר שהקרן של שמעון יותר מרובה וכ"ש שכתב החכם השואל ששמעון זקפן עליו במלוה והילך דברי הרמב"ם ז"ל בפרק ז' מכירה הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חברו אחר שזקפן עליו במלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה כל זה כתבתי לכאורה:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה גזרנו אומר שטענת ראובן צודקת ויש לו שבח במעות שנתן לשמעון לבע"ח ואפי' אם היה מפסיד שמעון אין לראובן שום הפסיד אפילו הכי יש לו בריוח כפי מה שהתנו ביניהם בשעת השותפות אם לפי המעות אם לפי המניין מג' דינים מדין שליח מדין סירסור מדין השותפים ואם שלש אלה לא יעשה לו יצא חנם אין כסף והנה אצעם לפניך דין שליח כתב הרמב"ם ז"ל בפרק א' מהלכות שלוחין ושותפין הנותן מעות לשלוחו לוקח בהם חטים או מין ממני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת נתן לו מטות ליקח בהם חטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות היה השער קצוב וידוע והוסיפו לשל ח במנין או במשקל או במדה כל שהוסיפו לו המוכרים הרי הוא של שניהם וחולק התוספות השליח עם בעל המעות ואם היה הדבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות וכו' וכתב הרב כסף משנה הנותן מעות לשלוחו ירושלמי פרק איזהו נשך הנותן מטות לחברו ליקח לו פירות ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ולמד משם רבנו דין השליח וק' למה לא כתב רבנו סוף הירושלמי שאמר ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו וי"ל שדין זה לא שיך בדיני שליח אלא בדיני מקח וממכר וכבר נתבאר בדבריו בפרק ז' מהלכות מכירה:
ולא ירדתי לסוף דעת הרב שכתב ולמד משם רננו דין השליח וכו' והיא היא הנותן מעות לחברו או הנותן מעות לשלוחו ואין כאן לא ליחוד ולא שינון עוד הקשה הרב ז"ל על הרמב"ם למה לא כתב סוף הירושלמי שאמר ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כוחו וכו ותרץ הרב ז"ל שדין זה לא שייך בדין שליח וכו ואני עפר תחת כפות רגליו שהרמב"ם ז"ל כתב דין זה בהלכות שלוחין ושותפין בפרק ז' הלכה ו' ודבריו עניים במקום אחד ועשרים במקום אחר כאשר כתבתי בהרבה פסקים שחנני השם ב"ה הנותן מעות לחבירו ליקח בהם פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם נודע בראוה ברורה שלקח ומכר הרי זה מוציא ממנו השכר בעל כרחו פקח עיניך וראה ששם כתב לשלוחו וכאן כתב לחברו ושם לא כתב ואם נודע בראיה ברורה וסמך על כאן ושם לא כתב למחצית שכר ולפיכך כתב לשלוחו וכאן כתב למחצית שכר ולפיכך כתב לחברו ומקור הדין הוא מעיין אחד מן הירושלמי שהביא הרב והביאו רב אלפס בפרק איזהו נשך:
וכבר יצאנו מן הענין הרי בבירור שהשליח ששינה מפסיד לעצמו ואם השביח השביח לבעל המעות ולפי זה זכה ראובן בטענתו שעשאו לשמעון שליח לשלם לבעלי חובות ונשא ונתן והשביח השבח לאמצע אע"פי ש"ם היה מפסיד מפסיד לעצמו מדין הירושלמי ופסקוהו הרי"ף והרמב"ם ז"ל: מדין הסרסור ממה שכתב הרמב"ם בפרק ב' מהלכות שלוחין ושותפין הסרסור שלוח הוא אלא שהוא נטל שכר שליחותו לפיכך אם שנה דעת הבעלים משלם מה שהפסיד כיצד ראובן שנתן חפץ לשמעון הסרסור ואמר לו מכור לי זה ואל תמכור בפחות ממאה והלך ומכרו בחמשים משלם החמשים מביתו מכר במאתים הכל לראובן וכן כל כיוצא בזה וכו' ובנושא שאנחנו בו ראובן עשאו לשמעון סרסור ואמר לו לא תתן מעות זה לשום אדם ולא להוצאה ולא לסחורה אלא דוקא לבע"ח והלך הוא ושינה דעת השותפות הוי משנה וידו על התחתונה שאם היה מפסיד היה מפסיד לעצמו ועתה שהרויח הרווח לשותפות כאשר פסק הרמב"ם וכל הפוסקים מדין הסרסור שקרם זכרו:
אם מדין השותפים ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ה' מהלכות שלוחין ושותפין אחד מן השותפי' שעבר ומכר בהקפה או פירוש בים והלך למקום אחר או שנשא ונתן בסחורה אחרת וכן כל כיוצא בדברים אלו כל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו ואם היה שהשכר השכר לאמצע כמו שהתנו ביניהם בשכר לפיכך הנותן מעות לחברו בתורת שותפות ליקח בהם חטים לסחורה והלך וקנה שעורים או שנתן לו מעות לקנות לו שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע וכן אם הלך ונשתתף עם אחר בממון השותפות אם הפסיד הפסיד לעצמו ואם נשתכר נשתכר לאמצע וכו' אבי ראה גם ראה שהרב פסק בתורת שותפות אם פחת פחת לעצמו ואם השביח השכר לאמצע ואפי' נשתתף עם אחרים ממעות השותפות אם הפסיד הפסיד לעצמו ואם השביח השבח לאמצע וכן פסק רב אלפס בהגוזל קמא ובנושא שאנחנו בו מתורת שותפות ומה לי שהלך שמעון וקנה סחורה והרויח ומה לי שהלך ונשתתף עם אחרים ממעות השותפות שאם הפסיד הפסיד לעצמו ואם השביח השבח לאמצע ועוד אני מוסיף נופך אמה שכתב הרמב"ם בפרק עצמו כבר בארנו במקומו שאסור לעשות סחורה כפירות שביעית ולא בטריפות ולא בנבלות ולא בתרומות ולא כשקצים ורמשים ואם עבר ועשה השכר לאמצע. ונראה לי שאם הפסיד הפסיד לעצמו מפני שעבר ע"כ דברי הרב שא נא עיניך וראה שאפילו דבר שהוא אסור מן הדין לעשותו אפי' הכי אם עבר ועשה אם השביח השביח לאמצע ואם הפסיד פסק הרב נראה לי שהפסיד לעצמו לפי שלא מצא הרב מקור לדין זה כתב נראה לי כל שכן בנדון דידן ששמעון נשא ונתן במעות השותפות כדת משה וישראל ולא עבר על דת יהודית שהשכר לאמצע אע"פי שאם היה לו הפסיד ההפסיד לעצמו כאשר בארנו מן הפוסקים והתלמוד שקדם זכרם:
ועדיין חל עלנו להשיב ממה שצדד החכם השואל ששמעון זקפן עליו במלוה והוא מה שנראה לכו לכאורה גם לזאת אשיב ידי שהרמ"בם ז"ל דחה דברי המורים בשתי ידים באותו הפרק עצמו אחר שהביא דברי המורים כתב ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משליח כמו שיתבאר בדין העסק ואני מוסיף עוד על דברי הרב דאפי' לדברי המורים אם זקפן עליו במלוה דוקא בפני עדים אבל אם לא עשה בפני עדים ולא אמר להם הוו עלי עדים שאני זקפתי עלי מעות אלו בתורת מלוה אפי' המורים מורים שאינו כלום ונושא שאנחנו בו לא כתב החכם השואל שזקפן עליו במלוה בפני עדים כלל העולה שראובן צדק בטענתו ויש לו שבח בפת כמו שהוכחנו מן תלמוד שלנו ותלמוד ירושלמי והרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיבא בהיכל מלך מארי דאתרא ריש מתיבתא ואב ב"ד מורה צדק ועומד בפרץ נשא עול בנטוריו עולה של תורה מורנו ורבנו כמוה"רר שלם נר"ו לא יכבה לעד אכ"יר זה הוא מה שהורונו מן השמים ואף שאני בחולי הקדחת ב"ה שנתן לי שכל להשכיל הדברים על בוריים ואשאל ממנו שיתן לי רפואה שלימה לעבודתו יתברך כה דברי המר והנמהר צרות לבבי הרחיבו בסדר ובשנת ויכתב משה את מוצאיהם למסעהם על פי ה' לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה