שאלה י אלמנת ראובן תבעה נדונייתה    בבית דין וגבתה אותה ואינה  רוצה לקבל עיקר כתובתה כדי שתהא ניזונת  מנכסי בעלה והיורשים רוצים ליתן אותה הכל  נדונייתה עיקר כתובה ותוספת כדי להפקיע  עצמם מחיוב מזונותיה מנכסי בעלה ורבת  הקטטה ביניהם יורנו המורה להיכן הדין נוטה  ושכמ"ה:
תשובה בכתובות פ' אלמנה ניזונת דף צ"ו ע"ב תנן מכרה כתובתה או מקצתה משכנה כתובתה או מקצתה לא תמכור  את השאר אלא בב"ד וכו' ואמרינן בגמ' מתניתין  מני רבי שמעון היא דאמר מכרה או משכנה מקצת כתובתה אין לה מזונות דקסבר לא אמרינן  מקצת כסף ככל כסף ומסיק בגמרא הילכתא  דלא כרבי שמעון דאמרינן התם ההיא איתתא  דתפסה כסא דכספא בכתובתה ותבעה מזוני  אתאי לקמיה דרבא אמר להו ליתמי זילו הבו לה  מזונות לית דחש להא דרבי שמעון דאמר לא  אמרינן מקצת כסף ככל כסף ע"כ:
וכתב הרא"ש ז"ל בפ' הנז' וז"ל וראיתי גדולי'  שפירשו שאף על פי שחייבים לזונה  אם רצו היורשים פורעים לה מותר כתובה ומסלקין אותה אפילו לאנשי גליל ודברים של טעם הם דאם לא כן כל אשה תמכור כתובתה עד תשלום דינר ותתפרנס כל ימיה בחסרון  הדינר ע"כ והר"י בנו ז"ל הביא באבן העזר סי'  ר"ג סברא זו בשם אביו ז"ל ולא נמצא לשום פוסק  דפליג עליהו:
ותמהני עליהם ז"ל דכיון דקאמר רבא  בהדיא לית דחש להא דרבי שמעון  דקאמר מקצת כסף לאו ככל כסף אלא הילכתא  כרבנן דאמרי מקצת כסף כבל כסף אם כן אין  חילוק בין מקצת לכל כסף כלל ואם כדבריהם  ז"ל הא שאני לן בין מקצת כסף לכל כסף דאילו  בכל כסף דהיינו שלא נפרעה מכתובתה כלום  אמרינן דאין היורשין יכולין לתת לה כתובתה  לפוטרה ואילו במקצת כסף אמרינן השאר דיכולין  היורשין לתת לה ולפוטרה אותה ולישנא דרבא דקאמר לית דחש להא דרבי שמעון דאמר לא  אמרינן מקצת בסף ככל כסף לא משמע הכי כלל  ואפשר לקיומא דמילתא הוא דהר"אש ז"ל דקאמר דאם לא כן לאו עיקר טעמייהו של גדולים הוא כדבעינן למימר לקמן בס"ד:
וראיתי לרבותינו בעלי התוספות ז"ל בריש פ' אף על פי על הא דקאמר ר' ינאי תוספת כתובה ככתובה ואמרינן נפקא מינה לתובעת וכו' ולא יתכן שכתבו וזה לשונו ולתובעה פי' הקונטריס שאם לתבעה תוספת שאין לה מזונות זה אליבא דרבנן דאמרי לקמן   פ' אלמנה נזונת משכנה או מכרה מקצת כתובתה יש לה מזונות אלא יש לפרש ולתובעה שאם תבעה מנה מאתים ושיירה תוספת יש לה מזונות  כיון דתנאי כתובה ככתובה דמו הרי לא תבעה כי אם מקצת כתובה עכ"ל ולעמוד על כוונתם ז"ל ראיתי לדקדק בלשונם דאומרים לא יתכן משמע דהוה איפשר לתקן וליישב דברי רש"י ז"ל ועם כל זה אמרי לא יתכן ולכאורה הא לא אפשר דבהדיא אמרי רבנן בגמרא מקבת כתובה יש לה מזונות ואין לתרץ ולומר דסבירא ליה לרש"י ז"ל דלא דברו חכמים אלא במוכרת ובמשכנ' אבל בתובעת שכ"כ היא מעיזה פניה בב"ד דתבעה מקצת כאלו תבעה כולה כמו שהליץ  בעדו הר"ן ז"ל בפי' ההלכות דלדידי לא ניחא  האי שנוייא כלל דאדרבה טפי איכא לאחמורי  במכרה או משכנה והכי אמרינן בהדיא בגמרא בפ' נערה הני אין אבל תובעת לא ולא איצטריכו התוספות למדחי האי שינוייא ועוד מאי אליבא דרבנן דקאמרו דמשמט דלאו היינו עיקר דבריה' אלא סעיף ותולדה נמשכת מעיקר דבריהם והא ליתא דעיקר מחלוקותם בדבריהם בהאי קמיירי הנפרעת מקצת כתובה אם יש לה מזונו' או לא דאף גב דבמתניתין לא פליגי אלא אם מוכרת בב"ד או לא מכל מקום כולא חדא היא דאי יש לה מזונות מוכרת שלא בב"ד ואי אין לה מזונות לא תמכור אלא בב"ד ואדרבא ההיא דמוכרה בהא דיש לה מזונות תליא ועיקר פלוגתיהו בהא תליא כדאמרינן בגמ' וא"כ הכי אבעי להו בהדיא למימר ולא יתכן פירושו דרבנן אמרי לקמן וכו':
ונראה לומר שהם ז"ל כיונו לומר דאף על גב דאיפשר לומר דהא דקאמר רשי' ז"ל תובעה מקצת כתובה אין לה מזונות היינו  לומר דיכולין היורשין לתת לה שארית כתובתה  ולפוטרה בסברת הר"אש ז"ל ואותם הגדולים ז"ל ובהכי אין לה מזונות ונתקיימו דברי רשי'  ז"ל הם ז"ל לא ניחא להו בהכי דס"ל דכיון דאמרינן  בגמר' דרבנן ס"ל ז"ל מקצת כסך ככל כסף אם  כן לא שני לן בין כולו למקצתו וכי היכי דבכולו  דהיינו שלא נפרעה מכתובתה כלום לא חצו  היורשים לסלקה כך הנפרעת מקצת אין היורשי' יכולין לסלקה וזהו שדקדקו ז"ל באומרם ולא  יתכן פירוש כלומר לא תיסק אדעתיך סברה  למשכן נפשך ולתרץ דברי רשי' ז"ל בההיא  דהר"אש ז"ל ותימא דאין לה מזונות דקאמר  היינו שיכולין היורשין לתת לה השאר זה אליבא  דרבנן כלומר לפיכך דבריהם דאמרי מקצת כסף  ככל כסף דמשמע דאין חילוק בין מקצת כסף  לכולן ואי ס"ר למימר האי שינוייא הא שני לך  בין כולו למקצת ולפיכך לא יתכן פירושו כלל כך  נראה לי כוונת דבריהם ז"ל ומהם למדנו דאיכא  מן דס"ל דכי היכי מי שלא נפרעה מכתובתה  כלום אין היורשין יכולין לסלקה כך הנפרעת  מקצת כתובה אין היורשין יכולין לסלקה דאין חילוק ביניהם ז"ל:
ואחר שזכיתי לדעתם ולבך תשית לדעתי תא ואחוי לך כי ממוצא ההוא עובדא ופירושה משם נעמיד חזון דבריהם בשפה ברורה דאמרינן התם ההוא אתתא דתפסא כסא דכספא בכתובתה וקא תבעה מזוני מיתמי אתו לקמיה דרבא א"ל ליתמיה זילו הבו לה מזוני לית דחש להא דרבי שמעון דאמר לא אמרינן מקצת כסף ככל כסף ואיכא למידק בלישנא מההיא עובדא למה ליה לרבא למפסק הילכתא כרבנן בעקימת שפתים וכלאחד יד באמרו לית דחש להא דר' שמעון לימא בהידיא הלכה כרבנן או לית הילכתא כרבי שמעון זהו מהיכן תיסק אדעתין למחש לרבי שמעון ולמישבק רבנן דאיצטריך רבא לאשמועינן ולמימר לית דחש להא דרבי שמעון וכמה דכתבינן בע"ה יערב לך הא דאחר אתו לקמיה דכיון דאיהי קא תבעה מזוני היא האשה הנצבת בטענה זו לפני רבא ותובעת עונות מיתמי והיה לו לומר אתת לקמיה דרבה:
והנכון אצלו בפי' דהאי עובדא, דמאי דשקלינן וטרינן בסברת הר"אש ז"ל ובעלי התוספות ז"ל איהו גופיה מאי דשקלי וטרי בהאי עובדא דלדעתי ההיא אתתא והנהו יתמי הוו מגבו בהדי הדדי ושניהם תובעין זה את זה והם בקשו לתת לה מותר כתובתה ולסלקה כסברת הר"אש ז"ל והוו טעני דאף על גב דהילכתה דיש לה מזונות מ"מ כיון דסתם לן  תנא במתניתין כותיה קר' שמעון ראוי לחוש לדבריו ולקיימן במקצת והיינו לומר דע"כ לא אמרינן הילכתא כרבנן דיש לה מזונות אלא דוקא היכא דאין היורשין נותנין לה מזונות מותר כתובתה אבל אם רצו היורשין לתת לה מצו לסלקם ואין לה מזונות כי ראוי לחוש לדברי רבי שמעון בהא וההיא אתתא טענה כיון דלית הילכתא כרבי שמעון אלא כרבנן דאחרי מקצת כסף ככל כסף אין כח ביד היורשין לסלקה כשם שאין כח בידם לסלקה אלו לא נפרעה מכתובת' כלום דאין חילוק ביניהם כלל ולהכי אתו תרויוהו קמיה דרבא בהיותם תובעים זה את זה הם תובעים אותה דכיון דנפרעת מקצת כתובתה דההוא כסא דכספא שרוצים לחת לה שארית כתובתה ולסלקה מזונותיה והיא תובעת מהם מזונות ואינה רוצה לקבל שארית כתובתה והיינו דדייק גמרא דקאמר אתו לקמיה דרבא וכי קם דינא קמיה וראה את. דבריהם פסק ואפר לית דחש להא דרבי שמעון כלומר אפילו בהא דבעית לסלקה בזוזי וסבריתו דבהא ניחוש לדרבי לאו לאו הכי דינא דלית דחש להא דרבי שמעון כל וגזר אומר ליתומים לתת לה מזוני סתם עבר ועתיד:
כתב הרמב"ם ז"ל בפי' י"ו מהלכות אישו' וזה לשונו ואין נקרא כתובה אלא עיקר כתובה שהוא מנה מאתים עם התוספת בלבד וכתב עליו הרב המגיד וז"ל זה הנראה לי מדברי רבינו שהוא ז"ל סובר שאין הנדוניא ככתובה לשום דבר אלא לדברים שביאר רבינו בפי' שהוא ככתובה אבל כל מה שסתם הוא ז"ל סובר דין הנדוניא כדין חוב בעלמא:
הרי שביאר בביאור שלם שאין הנדוניא שוה לעיקר כתובה לשום דבר בעולם זולתו למה שמפורש בהדיא כגון כתובת בנין דכרין בלבד:
והריט"בא ז"ל כתב בריש פ' אלמנה נזונת וז"ל אך על פי שמכרה בב"ד לעיקר כתובתה כיון שעדיין יש לה מזונות לרבנן משום תוספת כדמפרש בריש פ' אף על פי אף היא מוכרת משום תוספת שלא בב"ד ואפילו תימא ליכא לאחמורי על היתומים משום חינא או משום מזוני אבל לנדוניא דלא מעכבא מזוני דינא כחוב בעלמא ואינה מוכרה אלא בב"ד הרי שפי' בהדיא שאין הנדוניא שוה לעיקר תוספת ואין לה ענין ושייכות למזונות כלל:
ואם ראה תראה שהרש"בא ז"ל השוה הנדוניא לעיקר כתובה וז"ל בתשובת שאלה קרוב לדבר שכל שלא מחלה כל מה שכתוב בכתובה לא מחלה מזונותיה ואין אומרי' שהמזונו' תלוים בעיקר הכתובה בלבד שהם מנה מאתים וכל שמחלה מנה מאתים לא אבדה מזונותיה שהרי אפילו לא מחלה מה שהוסיף לה יותר על מנה מאתים לא אבדה מזונותיה ואף על פי שאין התוספת מעיקר תקנת חכמים אף אנו ואמר כן בנדוניא ואם נפשכם לומר דשאני תוספ' דא"ר ינאי תוספת כתובה ככתובה יש לומר דאף נדוניא בכלל דברי ר' ינאי וכן פי' קצת מפרשים ועל כרחך יש לנו להודות להם במקצת מה שאחר רבי ינאי דהא אמרינן נפקא מינה למוכרת ולמוחלת וא"כ אם מחלה כתובתה סתם או מכרה כתובתה סתם גם הנדוניא בכלל ואם כן יש לומר דהא דאמר רבין בר' חנינא מוחלת כתובתה לבעלה אבדה מזונותיה כל מם שכתוב בכתובה קאמר והבו דלא לוסיף עלה וכו' נ"ל שאף לדידיה ז"ל דס"ל דאלמנה נזונית בשביל הנדוניא וכי קאמר ר' ינאי תוספת כתובה ככתובה שאף הנדוניא בכלל מ"מ יש חילוק ביניה' לענין זה שאם תבעה נדוניתא ושיירה עיקר כתובה שאין היורשין יכולין לסלקה מה שאין כן אי תבעה איפכא דעל כורחיך מזונות בתר עיקר כתובה גריר וגם התוספת שהיא מתקנת חכמים גם כן ס"ל לרבי ינאי שדינה שוה לעיקר כתובה אבל נדוניא שאינה מתקנת חכמים אם תוכלל בדברי רבי ינאי באומרו תוספת מ"מ אין להשוותה יחד בכל ענין:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא מזכה אני לאלמנה ואין היורשין יכולין לסלקה זהו הנלע"ד אם יסכים עמנו הרב המורה מורינו ורבינו שיחיא כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר נשלם ונגמר בשבעה לחודש טבח ובסדר ובשנת וגם הקמותי את בריתי:
אני הצעיר יוסף פיזא נר"ו
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף כן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט