שאלה ראובן אומן גדול לעשות מטבעות כסף הנקרא בלע"ז מוני"דה והיו לו שני פועלים שמעון ולוי שכירי יום שהיו עוסקים עמו במלאכה הנזכרת ודרכו היה לילך אבל התגר וליקח הכסף ואחר כך נותנה ביד שמעון ולוי לעשות המטבעות וגם הוא מתעסק עמהם ויקר מקרהו שהיה פעם א' טרוד ושלח לשמעון וללוי ליקח הכסף בתורת שליחות מאת התגר והלכו ולקחו חמשים ליטרים כסף והביאום לבית שעושים שם מטבעות וכשבא ראובן שאלם כמה כסף הביאו ואמרו חמשים המל להם כאשר הם בעלי אמונה אצלו ולא שקל הכסף פעם אחרת ואחר שעשו המעות חסר להם מהמשקל עשרה ליטרים אבעיא לן השתא על מי לשלם על לראובן שהוא עקר שהם לא הלכו כי אם בשליחותו או על שמעון ולוי שהם הביאו הכסף רא בן טוען אני לא שקלתי ולא ראיתי אתם חייבים לשלם ושמעון ולוי טוענים אנחנו שכירי יום ושליחותך עשינו אפשר שאחרים המצויים עמנו גנבו אותם כי יש יותר ארבעה או חמשה פועלים אחרים כמנהג קא"זה ד"י מוני"דה יורינו הדין עם מי ומהת"מש אכ"יר:
תשובה גרסינן בפרק גט פשוט (בתרא דף קס"ט ע"ב) ההיא איתתא דיהבה ליה זוזי לההוא גברא למזבן לה ארעא אזל זבן לה שלא באחריות אתיא לקמיה דרב נחמן א"ל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי זיל זבנא מיניה שלא באחריות והדר זבנא ניהלה באחריות עכ"לה:
ופירוש ההלכה הוא שהאשה הזאת לא צותה לשליח בפירוש שיקנה השדה באחריות המוכר אלא אמרה לו סתם לך וקנה ואף על פי כן היה לו לקנותו באחריות שהדבר ידוע שהקונה איזה דבר משתדל בקיומו ואינו רוצה להפסיד את מעותיו שיבואו בעלי חובות המוכר ויטרפו ממנו השדה ונמצא הניח מעותיו על קרן הצבי ולפיכך אמרו ז"ל לפסק הלכה שאף על פי שלא פירש ולא הזכיר בדבריו האחריות שסתמו בפירושו והשליח הזה לא כן עשה אלא אדרבא התנה עם המוכר שהיה קונה ממנו שלא באחריות שאם לא כן אלא ששכח השליח וקנאה סתם הא קיימא לן בכמה מקומות שאחריות שלא נזכר טעות סופר הוא ועיקר דבר זה הוא בפרק קמא דמציעא (דף י"ד) וכתבו הרמב"ם בפרק י"ט מה' מכירה ומטעם זה חייבו רב נחמן לשליח שיקבל עליו האחריות והנה למדנו מכאן שהשליח שעבר על דברי משלחו מה שעשה עשוי וישלם ההפסד מביתו אמנם יקשה לזה מה שאמרו בפרק האיש מקדש (קדושין דף מ"ב ע"ב) אמר רבא אמר רב נחמן האחין שחלקו הרי הם כלקוחו' פחות משתות נקנה מקח יתר על שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר אונאה אמר רבא הא דאמרת פתות משתות נקנה מקח לא אמרן אלא היכא דלא שוי שליח אבל היכא דשוי שליח אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ע"כ: והנה הסתירה מבוארת שהרי נראה מכאן בבירור שהשליח שעבר על דברי משלחו אף בדבר קל שהאנשים רגילים למחול דהיינו פחות משתות נתבטל המקח ואין כאן שליחות ואיך אם כן חייבו רב נחמן לשליח שיקיים המקח ויקבל עליו האחריות ובחפשנו אמתחות הפוסקים בזה מצאנו שהרגישו בקושיא הזאת ובצחות לשונם ישבו הדבר בטוב טעם ודעת ונביא דעת מקצתם בקצרה כדי להקל על המעיין ולא נהיה עליו למשא כתב הרמב"ם בפרק ב מה' שלוחין ושותפין השליח שקנה או שמכר והודיע שהוא שליח לפלוני בדבר זה אף על פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת המשלח בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין זה ששלחו. ובפרק א' כתב נתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותם לעצמו שלא באחריו' כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו והאחריות על השליח וכן כל כיוצא בזה ע"כ. למדנו מדבריו שיש הפרש בין שליח בסתם למודיע שהוא שליח וסובר הרב ז"ל כי זה המעשה הנזכר בפ' גט פשוט לא הודיע השליח שבא בשליחות האשה אלא קנה סתם ולפיכך מה שעשה עשוי כי השליח נתחייב לקיים המקח עם המוכר והמשלח אלו רצה שלא לקיים המקח אין כופין אותו כיון שהשליח עבר על דבריו נתבטל השליחות אצלו וחייב להחזיר לו מעותיו אבל הענין הוא שהמשלח היה תאב וחפץ בקרקע ולפיכך קיים המקח כאשר השליח תקן את אשר פגם והוא הדין גם כן אלו היה השליח רוצה לקיים המקח בידו ושלא להחזירו למשלח באחריותו הרשות בידו אבל השליח לא היה חפץ בקרקע או הכסף אזל מכליו באופן שאין בידו מעות וקרוב לדברים אלו כתב הר"ן בפרק האיש מקדש נמצא לפי זה כי השליח שהודיע שהוא שליח ונמצא שעבר על דברו משלחו נתבטל המקח לגמרי אבל אם קנה סתם בלתי הודעה שהוא שליח המוכר והשליח מחוייבים זה אצל זה לקיים מקחם אבל המשלח והשליח פטורים זה אצל זה והרשות ביד כל אחד מהם לבטל המקח:
אבל הרב כסף משנה כתב על דברי הרמב"ם שנראה לו שכופין למשלח לקבל המקח כשיקבל עליו השליח אחריות מפני שהרי קנאה במעותיו ואין כאן אונאה לגבי המשלח שהרי זה יקבל עליו אחריות ונראה שזו כוונת רבינו שכתב חוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו ובפרק ז' מה' מכירה נראה כן ע"כ: ובאמת שלא מצאתי שם שום ראיה לדבר זה ועוד שזה סותר ממש למה שכתב בבית יוסף סי קפ"ב ששם הוכיח מדברי הרמב"ם שהכפיה היא לשליח לא למשלח וזה דקדק מדקאמר וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו משמע שהכפיה היא לשליח שאלו היתה הכפיה למשלח היה לו לומר והמשלח לוקח אותה כשיקבל עליו השליח אחריות ואחר בקשת המחילה מכבוד תורתו אומר ששני דיוקים אלה בלתי מוכרחי' אצלי אם הראשון במה שאמר שבענין זה כופין למשלח לקבל המקח כשיקבל עליו השליח האחריות באמת שזה נראה הפך הסברא והלא יכול לטעון המשלח שיותר רובה באחריות המוכר שהוא איש אמוד ונאמן אצלו ושדותיו המעולים שבקרקעות ולא באחריות השליח שאפשר שאין לו אלא זבורית ועוד סוף סוף הרי עבר על דברי משלחו ונמצא בטלה שליחותו אצלו: גם הדיוק השני שאמר שכופין לשליח שיתקן המעוות למשלח הוא דבר בלתי מתישב אצלי לפי ששורת הדין נותן שלא נחייב לשליח יותר מן המשלח ואלו רצה המשלח לבטל המקח הרשות בידו ולמה אם כן נחייב לשליח לקבל עליו האחריות בחנם יבטל המקח ויחזיר למשלח מעותיו וכן מצאתי בפירוש להרב יוסף אבן מגש דבו של הרמב"ם בחדושיו על בתרא ז"ל ומסתברא ברא לן דאי אתני מוכר עליה דלוקח בעידן וביני דבלא אחריות הוא דמזבין ליה ניהליה דמצי שליח למימר לה אנא בהדין תנאה הוא דזבנא ניהלי אי ניחא לך לקבולי הני מילי דזביני בהאי תנאה לחיי ואי לא שקול זוזך ואסתלק מהאי ארעא ואנא מקבלנא לנפשאי בהדין תנאה עכ"ל דברי פי חכם חן ומכאן אני אומר שמסתמא הרמב"ם ז"ל בשיטת רבו אמרה וכמו שהשרישנו הרב בית יוסף ז"ל כמה פעמים שדבר נכון וראוי להשוות דברי התלמיד עם דברי רבו:
אמנם מה שכתב הרמב"ם חוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו בזה אני רואה ישוב הרב ז"ל שכתב בפי' הנזכר שרצה בזה לשלול שאם השליח קנה לעצמו במעות עצמו הרי הוא שלו כדאיתא בריש האומר וכתבו הרמב"ם בפרק שביעי מה' מכירה:
והרא"ש ז"ל  חול' על הרמב"ם מצד אחד ומסכי' עמו מצד אחר ר"ל שבפי ההלכה חולק עליו אבל לענין הדין מסכים עמו שהרי כתב על אותו מעשה ז"ל לכאורה משמע שאמר למוכר שהיה קונה השד לאשה פלונית דקאמר אזל זבן לה ועוד מדקאמ' זיל זבנא מיניה שלא באחריות ואם איתא שלא פירש שקנאו לאשה מה היה צריך לקנות שנית מן המוכר כיון שקנאו בסתם לעצמו קנאו אלא ודאי מיירי שפירש שקנאו לאשה וכיון ששינה בשליחותו שסתם קינה שדה אינו קונה אלא באחריות דלא שדי איניש זוזי בכדי בטלה שליחות ואין כאן מקח לכך הוצרך לקנותו שנית מן המוכר ומיהו אם ירצה השליח יחזיר לה המעות אלא אם אין בידו מעות להחזיר לה קאמר שצריך לקבל עליו אחריות עכ"ל ונראה בביאור שהשליח שקנה בלתי הודעה שהוא שליח שקנה לעצמו ובהודעתו שהוא שליח ושינה בשליחות ובטלה השליחות וזה דעת הרמב"ם ממש ולפי זה יש לתמוה על הטור בסי' קפ"ב שאחר שהביא סברת אביו כתב וזה נוטה לדעת הרמב"ם ובאמת שהם דברי הרמב"ם ממש בלי שום הפרש וכבר השיגו בזה הרב בית יוסף ז"ל:
וראיתי אני קצת מן הקושי בדברי הר"אש ז"ל והוא שאם פירוש ההלכה שהשליח הזה הודיע למוכר שהיה קונה השדה לאשה פלונית ודאי מקחו בטל לגמרי כיון ששינה בשליחותו ואם כן למה יחזור השליח ויקנה פעם שנית ויקבל עליו האחריות ויחייב עצמו בלא שום תועלת והלא המוכר חייב להחזיר לו מעותיו והוא יחזירם לאשה ובזה סילק עצמו מכל חיוב ואחשוב אני בזה שסובר הרב ז"ל שזה השליח התנה עם המוכר בפירוש שלא ישלם לו דמי השדה עד אחר זמן מה כאלו תאמר עד עבור ב' או ג' חדשים או שנתרשל ועדיין לא פרעו או ענין אחר דומה לזה באופן שהוציא המעות או מקצתו לצורך עצמו ואין בידו להחזיר לאשה מעותיה ולפיכך אמר לו רב נחמן שאין לו תקנה זולת שיחזור ויקנה השדה שלא באחריות וימכרנה לאשה באחריותו אבל ודאי אם יש לאל ידו להחזיר לאשה מעותיה שרשאי לעשות כן וכמו שכתב הר"אש בפירוש:
והראב"ד ז"ל סובר שכל שליח ששינה בשליחותו בין שהודיע שהוא שליח לפלוני ובין שלא הודיע מקחו בטל ואין כאן שליחות כלל וזה יהיה כשהמשלח רוצה לבטל המקח אבל אם הוא חפץ במקח ורובה שהשליח יתקן לו את אשר עוות הדין עמו ולפיכך חייב רב נחמן לשליח בההוא מעשה דגט פשוט משום שהמשלח רצה לקיים המקח זהו מה שהבנתי מדבריו:
ויצא לנו ממה שכתבנו שהשליח שעבר על דברי משלחו והמשלח רוצה לבטל המקח הדין עמו לכל הסברות ואם המשלח רוצה לקיים המקח הדין עמו לדעת הראב"ד וכופין לשליח שיתקן את אשר עוות אבל לדעת הרמב"ם והר"אש והר"ן אין כופין אותו כלל והרשות בידו להחזיר למשלח מעותיו ואם השליח רוב לתקן את אש' עוות באופן שאין מגיע שום הפסד למשלח נראה לנו לדעת הרבנים האלה שאין כופין למשלח לקבל המקח שכיון ששינה בשליחותו אין כאן שליחות כלל אמנם הרב בית יוסף ז"ל דקדק מדברי הרמב"ם והר"ן ז"ל דבנדון כזה כופין למשלח וכבר כתבנו הנכון לפי דעתנו
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להגיד דעתנו במה שנסתפק החכם. השואל נב על שמעון ולוי שהלכו בשליחות ראובן אצל התגר ליקח ממנו כסף וכ"ו ואחר זמן נמצא שחסר חומשו ורצונו לידע ממנו מי יפסיד העשרה ליטרין לזה נשיב ונאמר שמלשון השאלה נראה שהשלוחים האלה הודיעו לתגר שבאו בשליחות ראובן שהיה רגיל לקנות ממנו בתמידות כי אין מדרך התגרים להקיף לאומנים שכירים סך כזה ואם כן נראה לכאורה שהדין עם ראובן וכיון שהם עוותו בשליחותם כי אמרו שהביאו חמשים ליטרין ונמצאו ארבעים והשלוחים כאן נמצאו והיו תמיד בטלה שליחותם וחייבים לפרוע לתגר עשרה ליטרין וראובן פטור: ואם לא הודיעו השלוחים שבאו בשליחות ראובן אלא לקחו סתם הנה מקחם אצל התגר קיים וחייבים לפרוע לו דמי עשרה ליטרין ואם אולי תקשה עלינו מה לנו להאריך בדברים ולכפול הענין במלות שונות והנה נראה שכל הנחלים הולכים אל הים כי בין שהודיעו לתגר שבאו בשליחות ראובן או לא הודיעו הנה על כל פנים אמרנו שהשלוחים חייבים לשלם וראובן פטור ומה לנו אם כן להרבות דברים ללא צורך לזה נשיב ונאמר שיש הפרש והבדל עצמי ביניהם והמדקדק בדברינו ימצא שכשהודיעו שהם שלוחים אמרנו שמקחם בטל וחייבים לשלם עשרה ליטרין וכשלקחו סתם אמרנו שמקחם אצל התגר קיים וחייבים לשלם דמי עשרה ליטרין והענין הוא כי הכסף עולה ויורד ר"ל כי ערכו לפעמים עולה ויורד כי אין לו שער קצוב והנה אם הודיעו שהם שלוחים מקחם בטל וחייבים לשלם עשרה ליטרין כסף בין שעלה ערכו או שפחת ואם לקחו סתם מקחם קיים וחייבים לשלם דמי פשרה ליטרין כמו שהיו שוין בשעת המקח:
אמנם אחר העיון והחקירה הראויה נאמר שנראה שיש להורות הפך מה שאמרנו דהיינו לפטור השלוחים ולחייב לראובן שיפסיד העשרה ליטרין והטעם הוא לפי שכשהשלוחים הביאו את הכסף לבית ראובן היה לו לשקלו מיד ולא להאמין לשום אדם נמצא שפשע והוא גרם רעה לעצמו כי ודאי אחר שהביאו את הכסף לביתו אין האחריות עליהם כיון שיש שם פועלים זולתם נמצא כי ראובן טוען שמא כי הדבר בספק אבלו אם השלוחים לקחו הכסף או אדם אחר והשלוחים טוענים בריא וקי"ל בריא ושמא בריא עדיף:
והמופת עאל זה שאין כח ביד ראובן להשביע לשלוחים אם עכבו בידם כלום משלו וכל שכן שפטורים מלשלם וזו היא הראיה תנן בפרק כל הנשבעין (שבועות דף מ"ח ע"ב) ואלו נשבעין שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין וכ"ו והקשו בגמרא אטו בשופטני עסיקינן ות רצו הכי קאמר ואלו נשבעין שלא בטענת בריא אלא בטענת שמא ע"כ: עוד שם ומאי שנא הני משום דמורו בה התירא כלומר שמורים היתר לעצמם לפי שטרחו בנכסים וכתב הרי"ף בפרק הכותב והני כולהו הילכתא נינהו וכן פסק הרמב"ם בתחילת פרק ט' מה שלוחין ושותפין וכוותינו בזה מבוארת דמדקאמ' ואלו נשבעין בטענת שמא נלמוד מכאן דדוקא אלו הנזכרים דשייך בהם הטעם הזה נשבעין על טענת ספק מה שאין כן בענין שאנו בו שהשלוחים האלה הם שכירי יום וחייבים להתעסק במלאכת בעל הבית והדבר ידוע אלו עכבו אצלם איזה דבר מבעל הבית שהוא גזל גמור ולפיכך לא נדין בהם דין זה:
עוד מצאתי ראיה והיא נראית מספקת בעיני תנן בפרק שבועת הדיינין (שבועות דף מ' ע"ב) מנה לי בידך אין לך בידי פטור ובגמרא אמר רב נחמן ומשביעין אותו שבועת היסת מאי טעמא חזקה אין אדם תובע אלא אם כן יש לו עליו וכ"ו ומכאן דקדקו כל הפוסקים דדוקא על טענת ודאי דומה לדין משנתנו הוא שמשביעין אותו אבל לא על טענת שמא ובפירוש כתב כן הרמב"ם בפרק א' מה' טוען ונטען ז ל אין משביעין שבועת היסת אלא על על טענת ודאי אבל על טענת ספק פטור כיצד כמדומה לי שיש לי אצלך מנה או שאמר מנה הלויתיך וכמדומה לי שלא פרעתני אמר לי אבא שיש לי אצלך מנה או צוה לי בפני שנים שיש לי אצלך מנה דבר פלוני כגנב מביתי ולא היה שם אלא אתה קרוב בעיני שאתה גנבתו חשבתי מעו' ומצאתי חסר שמא אתה הטעיתני בחשבון והנתבע אומר אין לך בידי כלום הרי זה פטור אף משבועת היסת וכן כל כיוצא בזה עכ"ל: ודברים אלו העתיק הטור בסי' ע"ה וכן העלה הר' בית יוסף ולא מצאנו שום חולק בזה: והרב המגיד כתב על דין זה שדבר זה מוסכם מכל הפוסקים ז"ל וכ"ו וכן הדין שהרי אף מודה מקצת ששבועתו מן התורה אינו נשבע בטענת שמא כמו שיתבאר באר בפרק ד' עכ"ל: והרב בעל גדולי תרומה הקשה על דברים אלו ז"ל דמשמע דהוי כעין קל וחומר אם במודה מקצת שנתחייב שבועת התורה אינו נשבע בשמא כל שכן בדרבנן ואין זה נראה קל וחומר שהרי טפי אשכחן דתקנו רבנן שבועה במה שאין משביעין מן התורה וכל הנשבעים בטענת שמא השנוים במשנה יוכיחו ולא שייך הכא לומר כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון ותרץ הרב הנזכר ואולי כוונתו ז"ל לומר דאי בשבוע' מודה מקצת ששבועתו מתחייבת מצד הנתבע עצמו מפני שהודה במקצת ולא מצד טענת התובע מ"מ אם התובע טוען שמא לח סגיא הודאתו של נתבע במקצת לחייבו שבועה כל שכן בהיסח דכל עיקר חיוב השבועה אינו מפני טענת הנתבע דבכל מה שישיב חייב שבועה אלא מצד התובע דודאי צריך שיהא כח בתביעה לחיוב השבועה דהיינו בריא ולא שמא עכ"ד: ואיני רואה שום קושיא על דברי הרב ז"ל שדבר ידוע הוא שכופר בכל פטור משבועת התורה וחכמים הם שתקנו לו שבועת היסת וכ בפירוש שנשבעין על טענת שמא נעמיד הדבר על דין תורה כי אין לנו להוסיף תקנות מדעתנו ואין לך בו אלו חדושו ואדרבא הנשבעים בטענת שמא השנויים במשנה יוכיחו כי על אלה דוקא אמרו שנשבעין עליהם מן הטעם האמור שם ואם כן צדקו דברי הרב המגיד שאמר וכן הדין שאף מודה במקצת ששבועתו מן התורה אינו נשבע על טענת שמא כלומר כיון שלא מצאנו בשום מקום תקנת חכמי' על זה אין לנו להוציאו מדינו ולהחמיר עליו יותר משבועת התורה:
ואף על פי שגזרנו אומר שאין כח ביד ראובן להשביע לשלוחים בטענת ספק נראה לנו ברור כשמש שיכול ראובן להחרים סתם מכח תקנת הגאונים על מי שעכב בידו כלום ואינו מחזירו וגורם לו להפסיד ממונו ובפירוש מצאתי כן לה רי בעל הטורים בטור ח"מ סי' ע"ה שאחר שהביא שאין נשבעין על טענת שמא כתב ז"ל ואין חלוק לענין טענת ספק בין תובע עצמו ליורשיו אף על גב דגבי נתבע יש חלוק בינו ליורשיו לענין תשובת ספק כדפרישית לענין תובע אין חלוק דכמו שאין נשבעין על טענת ספק של תובע כך אין נשבעין על טענת ספק של יורשו שאם טוען אני סובר שיש לאבא מנה בידך לא שנא תובע ללוה בעצמו ולא שנא תובע ליורשו אין לו עליהם שבועה כלל אלא חרם סתם וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור סי' הנזכר ובכמה מקומות מצאנו חרם סתם וזה דבר פשוט ומבואר בעצמו:
והנה ראיתי לחקור בדברי החכם השואל נר"ו ולהשתעשע באמריו היקרים למה לא הביא בשאלתו חלוקה שלישית והיה לו לשאול אם ראובן יפסיד העשרה ליטרין או השלוחים או התגר כי אפשר לומר שהתגר לא מסר להם כי אם ארבעים ליטרין והשלוחים הביאו מה שנתן להם החגר בלי הסתכלות בדבר אשר על כן אני אומר שכוונת החכם השואל נר"ו והיתה לומר שהשלוחים ראו והיו שם בשעה ששקל להם התגר הכסף ושניהם מודים בדבר ולפיכך לא עשה מזה חלוקה שלישית ואף אם נאמר שלא נשקל הכסף בפניהם לא ראה החכם השואל לעשות מזה חלוקה שלישית לפי שדבר ידוע הוא שאלו טענו השלוחים טענה זו שישבע התגר כדין חנווני על פנקסו ונוטל חמשים ליטרין מבעל הבית ומרוב פשיטותו הסתיר פניו ממנה:
ואחר כתבי כל זה אחזתני רעדה לא שלותי ולא נחתי ולא שקטתי בראותי עומד לנגדי הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל אשר כפי הנראה בתחילת העיון סותר לכל מה שכתבנו ר"ל בעקר הדין כי נראה מדבריו בפרק ט' מה' שלוחין ושותפין שהשליח משביעין אותו בטענת ספק וז"ל המשלח ביד חבירו חפץ למכרו או ששלח מעות בידו לקנות לו פירות או סחורה אף על פי שלא נתן שכר על זה ואיו לו חלק ולא הנאה בשליחות זו הואיל ונשא ונתן בממון חבירו הרי זה כבן בית ויש לו להשביע על ספק שלא גזל לו כלום בעת שהביא לו הסחורה או מקצתה או המעות שמכר לו מהן:
וקודם שנחזור בהיתר הספק הזה ראיתי לשאול בדבריו איך כתב אף על פי שלא נתן לו שכר על זה שיראה מדבריו שאם נתן לו שכר טרחו שיכול להשביעו וזה נראה הפך הגמרא שהרי אמרו שם שכל אלו נשבעין בטענת ספק מפני שמורים היתר לעצמם וכן כתב הוא ז"ל בתחילת הפרק ומסתמא השליח אינו מורה היתר לעצמו אם נוטל שכר עמלו ואפשר לומר שאף על פי שנוטל שכר ע"מ. מורה היתר לעצמו והטעם שחושב בעצמו שלא נטל כראוי לו לפי טרחו:
ונחזור לענין שאנו בו ונאמר שאף על פי שהרשב"א בתשובותיו דחה סברת הרמב"ם והרבה ראיות והקשה עביה הנה הטור והבית יוסף בסי' צ"ג קבלוה והסכימו אליה ונראה זה שהשליח נשבע על טענת ספק הפך הסכמתנו: אמנם אחר אשר נתישבנו בדבר נראה שהרמב"ם וסיעתו יודו בנושא שאנו בו ר"ל שהשלוחים פטורים משבועה וזה אצלי משני טעמים הראשון שמפשט לשון השאלה נראה שהשלוחים האלה לא הוליכו בידם מעות אלא הביאו את הכסף בהקפה בשם ראובן המשלחם והתגר גובה חובו מראובן נמצא שהם לא נשאו ונתנו במעות המשלח ואינו נכנס תחת סוג השליא הנזכר בדברי הרמב"ם והטעם השני שאף אם נאמר שקנו הכסף מיד התגר במעות ראובן באופן שנשאו ונתנו במעותיו עם כל זה יודו בענין שאנו בו והטעם כי ראובן הנזכר לא דבר מאומה ביום שהביאו את הכסף לביתו אלא עד אחר זמן עשיית המטבעות ומפורש אמרו במשנה חלקו השותפין והאריסין אינו יכול להשביעם וכתב הרי"ף ז"ל דהוא הדין לאינך אם נסתלקו כבר ולא אשתייר לגבייהו מידי אינו יכול השביעו וכן פסק הרמב"ם ז"ל חלקו השותפין והאריסין ונתגרשה האשה ונפרד מעליו בן הבית והביא לו השליח סחורה שקנה לו או מעות שמכר לו בהן ושתק והלכו להם ולא תבעם מיד אינו יכול לחזור ולהשביעו בטענת ספק וכן כתב הר"אש ז"ל וכן הסכימו הטור והר"בי בסי' צ"ג נמצא לפי זה שראובן פשע שלא דבר מיד וגרם לאבד ממונו בהאמינו לשילוחיו:
הכלל העולה מדברינו שראובן חייב לשלם לתגר מפני שלא שקל הכסף מיד ואינו יכול להשביע לשלוחים כי אין נשבעים על טענת ספק אבל אם ירצה יחרים סתם על כל מי שעכב בידו כלום משלו ואינו מחזירו לו זהו מה שנראה לעניו' דעתנו עד אשר יבוא דבר המלך ודתו ויורה דעתו והוא יגיד לנו כדת מה לעשות: נשלם ונגמר היום יום ששי ט"ו לחדש אלול בשנת ובסדר השקיפה ממעון קדשך מן השמים וברך את עמך את ישראל ליצירה:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו: