שאלה כד ריאה שנמצאת בה אונה סרוכה לדופן שכנגדה. ונתפשטה הסירכה על כל גבי האונה עד השיפולי והשיפולו בכלל. וגם נתפשטה הסירכה גופה מקמא. ונסרכה לשומן הלב ונמצא שרוב הסירכה היא בגב האונא וסרוכה לדופן: שהדופן סותמתה ומיעוטה היא בפני האונא וסרוחה לשומן הלב שאינו סותם: נסתפק לן השתא מהו דינה אי מדמינן לה לדין אונא סרוכה בסירכא א' לחזה ולדופן שהביא ריב"ה ז"ל בי"ד בסוף סי' ל"ט שאם רובה בדופן שהיא כשרה וכן אומא שנסרכה לדופן שיש בו מכה ולטרפש. שאם רובה בדופן שהיא כשרה או דילמא לא אחרו שהיא כשרה. אלא לפי ששני המקומות שנסרכה בהם היו סמוכין זה לזה אמרינן שנתפשטה בהם הסירכא אבל כאן ששני המקומות הם זה כנגד זה לא אמרינן שנתפשטה או דילמא שאעפ"י שהמקומות שהיא סרוכה בהם אינם סמוכים זה לזה כיון שהמקום שהיא יוצאה מהם הם סמוכים אזלינן בתר רובא או לא על הכל יורנו המורה מה הדין נותן בזה ושכמ"ה:
תשובה היה נראה לדמות נ"ד לאותם חלוקי דינים שכתב הרב בעל העיטור דאזלינן בהו בתר רובא להכשיר. וה"ה בהאי נדון דהכא. שהרי רבינו הגאון מוהרי"קא ז"ל אשר נתפשטו הוראותיו בכל גלות ישראל פסק כבעל העיטור בכל ארבע חלוקיו בש"ע י"ד בסוף סי' ל"ט וז"ל אם האומה והאונה נסרכו בסרכה אחת לדופן אם רוב הסירכה מהאונה כשרה ואם רובה מהאומה טריפה אם אין מכה בדופן וכן אונא הסרוכה בסירכה אחת לחזה ולדופן אזלינן בתר רובא וכן אומה הסרוכה בסירכה אחת לדופן שיש בו מכה והסירכה במכה וחוצה לה אם רובה במכה כשרה ואם לאו טריפה. וכן אם נסרכה האומא בסירכה אחת לטרפש ולמכה שבדופן אם רובה במכה שבדופן כשרה ואם לאו טריפה עכ"ל ומה גם כי רבינו יעקב סיים בסוף הסי' הנז' ואדוני אבי הרא"ש ז"ל הסכים לסברת בעל העיטור ומשפט דהסכים לסברתו אף בחלוקה רביעית דאזלינן בה בתר רובה כמו באחרות דמ"ש ולא ידעתי למה לא כתבה וא"כ ה"ה בנ"ד נמי אזלינן בתר רובה שהיא באונא סרוכה לדופן:
אבל איכא למידק שמאחר שכשנסרכה אונא לעצם ולבשר הסכים הרא"ש לדעת האוסרים שחוששין למיעוטא שעל העצם למה לא חשש ג"כ למיעוט בדינים אלו שהביא בעל העיטור. והיה אפשר לומר כמו שתירץ הרב דוד יחייא דבאונות חשש הרב למיעוטא מפני ששם נקב בפועל באונות ולא ידעינן אי נוכח הבשר או נוכח הצלעות אבל באלו הסירכות אין שם נקב בפועל ויש שם קולא דלא חיישינן למיעוטא אלא שכבר הקשו על זה דלדעת הפוסקים דסמכינן עלייהו לא שאני לן באונות בין נקב בפועל לסירכא. על כן היה נראה יותר כמו שכתב רבנו מוהרי'"קא דאה"נ שהרא"ש אינו מסכים לסברת בעל העיטור אלא דוקא בסירכה תוך הפכה וחוצה לה ומטעם שביאר בתשובה דכיון דאיכא ריעותא בדופן תלינן בדופן אבל בשאר החלוקות נראה דלא ס"ל כבעל העיטור ולשונו בפסקיו הכי מוכיח דלא ס"ל כותיה אלא שכתב בעל העיטור שעשה מעשה והכשיר ע"כ. וכן שלמים וכן רבים הם דלא ס"ל כבטל העיטור וחוששין למיעוטא. שהרי כתב הר"ן בשם רבינו האיי גאון דהיכא דאיכא מכה בדופן דתלינן בדופן וכשירה ה"מ כשהסירכ' כנגד המכה ממש אבל חוץ למכה אע"פ שיש מכה בדופן תולין בריאה ואפילו כשהסירכה במקום המכה עצמה ויוצא ממנה קצת חוץ למכה אסורה ולא הזכיר סברת בטל העיטור וכן הרשב"א בת"ה כתב סברא זו בשם גדולי המורים וכן הורו גם מגדולי האחרונים ולא הזכיר סברת בטל העיטור. וגם בתשובה כתב מה שאמרתה בסירכה היוצאת מן האונא והאומא ונסרכה בדופן שיש שם מתירין ותולין ברבינו הרב ז"ל אומר אני להם בבקשה מכם לא תתלו בוקי סריקי ברבינו דכל מקום שהסירכה יוצא מן אומא יש לחוש שמא תתפרק משם וכ"כ עוד בתשובה אחרת על המתיר סירכה זו אם רובה באונא שאינו אלא טועה:
ושאין ממש בדבריו וכתב רבינו ירוחם שכן דעת הרמב"ן לאסור וכן פסק הרוקח וזו הוא סברת הי"א שכתב הרב בעל הטורים דלא אזלינן בתר רובה דמאי נפקא מינה ברוב שכנגד הדופן שחשוב כסתום אכתי איכא מיעוטא שלא כנגדו שאינו סתום הנה כמה רבוותא ס"ל דלא אזלינן בתר רובה משום דחוששין למיעוטא וה"ה הכא בנ"ד דלא אזלינן בתר רוב הסירכה היא בגב האונא וסרוכה לדופן עם היות שהדופן סותמתה כיון דמיעוטא היא מקמיה האונא וסרוכה לשומן הלב שאינו סותם:
אכן נראה כי אין הרא"ש ז"ל מכלל אותם רבוותא דלאו אזלי בחר רובה. בהני דיני דבטל העיטור דאמרן לעיל יען כי הוא הרא"ש ז"ל בפרק אלו טריפות כתב סברת בעל העיטור דאזלינן בכל הני בתר רובה כי היכי דאזלינן בכל אסורין בתר רובה ואע"ג דלא דמי כולי האי דמ"מ הרוב והמיעוט מכחישין זה את זה הילכך שבקינן מיעוטא ואזלינן בתר רובה אבל הכא אפשר להיות שניהם האונא והאומה והמשקה שיצא משניהם נסתבך יחד ונעשה סירכה אחת וכן ריאה הסרוכה לחזה ולדופן אף אם יועיל הדופן לסתום הרוב הסרוך לו מ"מ כל זמן שלא נסתם המיעוט הסרוך לחזה טריפה. מ"מ כתב שעשה מעשה והכשיר עכ"ל ובתשובותיו כלל עשרים סי' כ"ט כתב ששאלוהו אם הסירכה יוצאת ומתפשט קצת חוץ לשבר אם כשירה או לא והשיב דלא מסתבר דברי האוסרים דבסירכה אחת אין לומר חציה באה מן המכה וחציה מן הריאה אלא ודאי ממקום אחד באה דאיך תבא משני מקומות ותתחבר יחד לעשות סירכה אחת וכיון דאיכא ריעותא בדופן ובריאה ליכא ריעותא ודאי תלינן דמדופן אתא והליחה נתפשטה גם לחוץ למכה ומשם נתחברה לריאה עכ"ל ואע"ג דהאי טעמא דכיון דאיכא ריעותא בדופן וכו' לא שייך באומא ואונא שנסרכו בסירכה אחת אל הדופן ובריאה הסרוכה בסירכה אחת לחזה ולדופן אפילו הכי משמע דכיון שכתב בפסקיו מ"מ כתב שעשה מעשה והכשיר דהכי ס"ל וזו דעת ריב"ה כשכתב דאביו הסכים לסברת בטל העיטור:
ואף על גב דלעיל כתב בשם אביו דהיכא דסביך בבישרא ובגרמא כיון דבגרמא לחודיה לא חשיב סתימה ה"ה נמי בגרמא ובבשרא דנהי שהבשר סותם כנגדו לא מהניא אותה סתימה כיון שכנגד העצם אינו סותם היה אפשר לומר דהתם מיירי בדאיכא נקב ממש הלכך בעינן דליהוי סתימה מעלייתא אבל בהני דכתב בטל העיטור כיון שאין שם נקב אלא סירכא אזלינן בתר רובא אלא דלא נהירא שכבר ביארו ז"ל דמפשטא של שמוטה משמע דאין לחלק בין נקב לסירכא ועוד דבטל העיטור נמי שכתב וכן ריאה הסרוכה לחזה ולדופן שדינן ליה בתר רובה האי דינא מיירי נמי בריאה הנקוב בנקב ממש במקום רביתא כדאיתא בגמ' ולשם פסקו הגאונים דאין סותם הנקב אלא הדופן ולא החזה וטלה קאי ב"ה וכתב דאזלינן בתר רובא דדופן ולא בתר מיעוטא דחזה. וגם אין לומר דאה"נ שהרא"ש לא הסכים לסברת ב"ה אלא שהביא בפסקיו מה שכתב ב"ה ולא סבירא ליה כותיה. כי זה דבר שאין לו שחר דלמה הביא דבריו בסתם בלי שום חולק אם לא הסכים עמו. ועוד דתירוץ זה אינו טולה כלל לפי דעת ריב"ה שכתב להסיא דהרא"ש בגרמא ובישרא וכתב אחר כך ג"כ שהרא"ש הסכים לסברת ב"ס על כן נראה יותר נכון לומר כי הרא"ש לא החמיר בגרמא ובבישרא דלא מהני סתימת בשר אלא בשוים אבל בדאיכא רובה בבישרא אה"נ דאזלינן בתר רובה אלא שתחלה לא האריך הרא"ש לבאר זה כי לא היתה כונתו כי אם לחלוק אסברת הרמב"ם דמתיר בכל גוונא ואח"כ הביא סברת בטל העיטור דנילף מיניה דאזלינן בהני בתר רובם וה"ה בגרמא ובישרא וכל כיוצא בזה וכיון דהוכחנו בבירור דהרא"ש ג"כ דעתו כדעת ב"ה. א"כ לפי מה שכתב ריב"ה בסוף הסי' הנזכר בשם ב"ה דבאותם ג' דינים שכתב שם משמו הסכים אביו דאזלינן בהו בתר רובא היה נראה דבהא נדון דידן נמי אזלינן בתר רובא:
אבל אחר העיון נראה כי אף אם לא היה שום מחלוקת כלל בדינים הנזכרים של ב"ה לא הוה מדמינן להו נדון דידן דשאני הכא דנתפשטה הסירכא על כל גבי האונא עד שיפולי בכלל וגם נתפשטה שטה הסירכה גופא מקמיה נסרכה לשומן הלב וכתב הטור בסי' הנז' לכל מקום שתסרך הריאה בין לגרגרת או לחזה או לשמנונית הלב אסורה בין אם הסירכא מן האונא או מן האומא ע"כ וגם הרמב"ם בפי"א מה"ש כתב אם היה מן הריאה חוט משוך ללב או לטרפש הכבד או לכיס הלב וכו' בין שהיה החוט מן האום של ריאה בין שהיה מן האוזן ואפילו הים כחוט השערה אוסרין אותה ע"כ הנה ברור דהכא ודאי אסורה ואין כאן צדדין:
אך קשה בנסרכת לשמנונית הלב אמאי לא אמרינן חלב טהור סותם. דבר זה מפורש פא"ט אהא דאמר רב נחמן חלב העשוי ככובע אינו סותם היכא אחרי לה חיטי דכרכשא ואמרי לה טרפשא דליבא פרש"י והיינו טעמא דריאה הסרוכה בשומן הלב דאע"ג דהיינו רביתא ואצלו הוא גדל ולמטה מחיתוכ' דאוני הוא טריפה דע"כ הריאה ניקבה דאין סירכא בלא נקב וסתימה זו אינה כלוה וכ"כ הר"ן. וכתב הב"ה ז"ל דלא אמרו חלב טהור סותם אלא בחלב הגדל עם אותו אבר בעצמו כגון שומן הדקין וכיוצא בזה לפי שהוא מחובר בהן ושוכב עליהן תמיד אבל ריאה שניקבה ושומן הלב הסמוך לה סותמה טריפה דאין השומן ההוא מחובר לריאה. וכן הדין נותן שהרי אפילו בחלב טמא אמרו שאינו סותם אעפ"י ששוכב עליו תמיד אלא שאינו מהודק בו היטב כ"ש זה שאינו מעצמו ופעמי' שוכב עליו ופעמים מתפרר ממנו ובשעה ששוכב עליו גם כן אי אפשר שיהא מהודק במקום הנקב אפילו בהידוק של חלב טמא. הנה כבר מבואר הטעם דכשנסרכה לשמנונית הלב אסורה ואין השומן ההוא סותם: זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה ואם יסכים עמי מורינו הרב כהן דיאזיוידו ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד דורריניש לופיש נ"ע:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט