שאלה שמעון נשא דינה והוצרך לילך למדינת הים לסחורתו וכדי שלא תשאר אשתו זקוקה ללוי אחיו גירש לאשתו על תנאי כדין כל משפטי התנאים הצריכים לענין גיטא ואמר אם באתי מכאן ועד ראש חודש אדר לא יהא גט ואם לא באתי יהא גט ואירע שהיתה השנה מעוברת והוא לא נזכר ויהי כי ראתה דינה שנכנס ר"ח אדר ולא בא שמעון בעלה אחר ימים או עשור או עשרים יום נתקדשה לראובן ובסוף אדר ראשון בא שמעון בעלה הראשון ממ"ה ויחרד חרדה גדולה עד מאד מבעיא לן השתא מי אמרינן דאדר סתם אדר ראשון הוא כיון שלא פירש ולא תצא מראובן או דלמא אדר שני הוא ותצא מזה ומזה ואת"ל כל הדרכים האלו בה נתעברה מראובן מהו מי הוי הולד ממזר או לא:
תשובה זו אינה צריכה לפנים כי דבר פשוט הוא עד מאד דהאי גיטא הוי גט מעלייתא ובלי עיון וחיפוש ספרי הפוסקים אמינא לע"ד דהוי דבר שהשכל מחייב שיהיה הגט כשר בלי שום פקפוק דכיון שלא נזכר שהשנה מעוברת מסתמא חלו הגירושין בר ח אדר ראשון דהוי ידים מוכיחות כשהתנה דלאדר הסמוך לשבט סמיך דעתיה:
ונראה דמקור דין זה נובע מההיא שמעתתא דנדרים בפרק קונם דף ס"ג שייכא לנ"ד דגרסינן התם על מתניתין דקונם יין שאיני טועם לשנה נתעבר השנ' אסור בה ובעיבור' עד ראש אדר עד ראש אדר הראשין עד סוף אדר עד סוף אדר הראשון ופריך תלמודא אלמא סתמא דאדר דקאמר ראשון הוא לימא מתניתין ר' יהודה היא דתניא אדר ראשון כותב אדר ראשון אדר שני כותב אדר סתם דברי ר"מ ר"י אומר אדר ראשון כותב אדר סתם אדר שני כותב תניין אמר אביי אפילו תימא ר"מ הא דידע דמעברא שתא הא דלא ידע והתניא עד ר"ח אדר עד ראש חודש אדר הראשון אם היתה השנה מעוברת עד ראש אדר השני מכלל דרישא לאו במעוברת עסקינן שמע מינה הא דפשיטא ליה דמעברא שתא הא דלא ידעה ומהאי סוגיא אני מכריח דכשאינו יודע דמעברא שתא והתנה סתם אם לא באתי מכאן ועד ר"ח אדר כוונתו היה לאדר הסמוך לשבט דהא לא אשכחן דפליגי ר"מ ור"י אלא כשידע דמעברא שתא כפי תירוצא דאביי אבל כשאינו יודע שהשנ' מעוברת ונדר עד ראש אדר סתם תרוייהו מודו שאינו אסור אלא עד ראש חודש אדר ראשון והכי פסק הרמב"ם בהלכות נדרים פרק י' וז"ל שאיני שות' יין עד ראש אדר אם היתה השנה מעובר' ולא ידע שהיא מעוברת כשנדר אינו אסור אלא עד ר"ח אדר ראשון ואם נדר עד סוף אדר הרי זה אסור עד סוף אדר שני ואם ידע שהשנה מעוברת ונדר עד ראש אדר אסור עד ראש אדר שני הרי בהדי שמעינן בעיקר הדין דאם לא ידע שהשנה מעוברת כשנדר אינו אסור אלא עד ראש חודש אדר הראשון ובהא סלקינן ונחתינן נמי לענין שאלתינו דאיירי כשלא נזכר שהשנה מעוברת וכי האי גוונא ליכא שום צד איסור בקידושי שני דהא כיון שלא בא שמעון הנ"ל בר"ח אדר ראשון חל הגירושין מיד דר"ח אדר סתם היינו ר"ח אדר ראשון דומיא דמתניתין דנדרים דהכי מתוקמא וכן עלתה הסכמת כל הפוסקים (ולא מצאתי שום חולק בדבר) וגדולה מזו כתב הטור דלא מבעיא כשאינו יודע דמעברא שתא ונדר עד ראש חודש אדר סתם דהיינו עד ראש אדר ראשון אלא אפילו ידע בעיבורא דירחא וקאמר עד ראש חודש אדר סתם אעפ"י כן אינו אסור אלא עד ראש חודש אדר ראשון וז"ל הטור בהלכות נדרים סימן ר"ך היה עומד בחורף ואמר עד ר"ח אדר עד ראש חודש אדר ראשון עד סוף אדר עד סוף אדר שני והרמ"בם חילק דהיינו דוקא שאינו יודע שהשנה מעוברת אבל אם יודע שהשנה מעובר' ואמר עד ראש חודש אדר עד ראש חודש אדר שני וא"א הראש ז"ל לא חילק בזה ע"כ וב"חמ סימן מ"ג בדיני הלואות פסק הטור נמי הכי ולא חלק בין ידע שהשנה מעוברת ללא ידע שכתב הוא ז"ל שני שטרות שנעשו בשנה מעוברת אחד כתוב בו אדר סתם ואחד כתוב בו אדר שני ואין ללוה נכסים כנגד שניהם נותנין למי שכתוב בו אדר סתם דסתם אדר הוא הראשון דלשני קורין לו השני:
נמצינו למדין דע"כ לא פליג הני רברוותא אלא כשידע שהשנה מעוברת אבל אם אינו יודע שהשנה מעוברת ואמר אדר סתם הכל מודים דאדר ראשון משמע וכן נראה להוכיח ממה שכתב הרב בי' בתר שהציע הסוגיא שהבאתי לעיל כתב וז"ל פי' כי לא ידע דמעברא שתא כי אמר אדר סתם הראשון משמע ולא השני שלא נתכוון אלא לאדר הסמוך לשבט וכי ידע דמעברא שתא כי אמר אדר סתם משמע השני ופסקו הראש והר"ן ז"ל הלכה כרי כדקי"ל בכל דוכתא דהלכה ברי' לגביה ר"מ ולפי זה לא שאני לן בן ידע שהשנה מעוברת ללא ידע אבל הרמב"ם ז"ל נראה שפסק כר"מ ומפני כך מחלק בין ידע שהיא מעוברת ללא ידע וטעמו דמדקאמר תלמודא עלה דמתניתין לימא רי' היא משמע דדחיקא מלתא לאוקמי דלא כר"מ משום דסתם מתניתין ר"מ וכל היכא דאתיא דלא כוותיה הוי דוחקה וכיון דבאוקמתא דאביי אתיא כר"מ נקיטינן כוותיה כדקי"ל הלכה כסתם משנה ועוד דברייתא דמייתי לסיועי מתני' סתמא כר"מ כוותיה נקיטינן ע"כ:
פקח עיניך וראה דליכא סברא בעולם למימר דאדר סתם היינו אדר שני כשלא ידע דמעברא שתא אלא אדרבא עדיפא מינה קא שמעינן לפי סברת הטור והראש והרן שפסקו כרי' אפי' ידע דמעברא שתא וקאמר עד ראש חדש אדר סתם היינו ד"ח אדר ראשון ומכ"ש כשלא ידע ובהאי הוכחה לא היה מקום לספק כלל בנ"ד והוי מלתא דפשיטא דלאד' הסמוך לשבט אכוון ונקיטינן דכי היכי דאמרינן התם לענין נדרים כשנעל' ממנו שהשנה מעוברת ונדר עד ר"ח אדר סתם דהוי עד ר"ח אדר ראשון כמו שהעלו כל הפוסקים דכוותה נמי לענין גרושין שאם התנה עד ראש חדש אדר ולא ידע שהשנה מעוברת ודאי לא איכוון אלא עד ר"ח אדר ראשון דמהיכא תיסק אדעתין למימר שלא יחולו הגירושין אלא בר"ח אדר ב' הא ודאי סברא רחוקה עד מאד ובפרט דהכי הסכימו כל הני אשלי רברבי כפשטא דמתניתין בעיקר הדין וממיל' זכינו לדין בהאי הוכחה נכונה ומחוורת דהאי איתתא שפשטה ידה וקבלה קידושין מאחר הם בהתר גמור דהא שמעון הנ"ל התנה בפירוש אם לא באתי מכאן ועד ר"ח אדר יהא גט והרי לא בא אלא בסוף החודש כמו שמפורש בשאלה:
אכתי פש לברורי אם האי הוכחה דנדרים שייכא לנ"ד נמי אי לא דשמא התם שאני מדשמעינן ככל דוכתא בתלמוד ובפוסקים בנדרים הלך אחר לשון בני אדם וכן כתב הרמב"ם בפרק ט' בנדרים הלך אחר לשון בני אדם וכו ובסוף הפרק כתב ובכל הדברים האלו וכיוצא בהם הזהר בעקר הגדול שהוא בנדרים הלך אחר לשון בני אדם שבאותו מקום באותו לשון ובאותו זמן ועל פי עקר זה תורה ותאמר זה הנודר אסור בדבר פלוני ומותר בדבר פלוני ע"כ והשת' נקוט האי כללא בידך דדוקא בנדרים אתמר הכי וא"כ איכא לדחויי דאין ראיה מהתם דהיכא דאתמר אתמר אבל הכא לענין גרושין יש לחקור ולהסתפק אי אדר סתם היינו אדר ראשון או אדר שני וכפי זה הבעיא במקומה עומדת ונהי דלא אשתמיט מיניה לה"ה ההיא דנדרים מ"מ נסתפק לו אם יש להאי כללא דהלך אחר לשון בני אדם איזה התיחסות וקשר לענין גרושין נמי זאת אשיב אל לבי דלפום קושטא דמלתא הא נמי לאו מלתא היא דודאי לכל מילי אתמר והראי' ממחלוקת ר"מ ור"י דאיירי לענין שטרות וגמרינן נדרים מיניה וה"ה נמי יש לנו כח לאתויי בגיטין כל הכתוב בנדרים וממונות וכדמוכח בא"ה בש"ע סימן קכו' אם השנה מעוברת יכתוב באדר ראשון לירח אדר ראשון ובשני יכתוב לירח אדר שני והיינו לכתחילה אבל אם בדיעבד כתב בגט באדר ראשון אדר סתם כשר וכן פסק בעל ההגהות וז"ל ואם כתב באדר הראשון אדר סתם כשר אבל אם כתב כשני סתם פסול ע"כ ונתן טעם לשבח הרב בי' לפי סברת הרא"ש והר"ן שכתב הוא ז"ל נראה דבאדר ראשון כשר ובאדר שני פסול דאדר סתם אדר ראשון משמע והוה ל' מוקדם ופסול דתניא בפ"ק וכו' ובסוף דבריו כתב משם הרא"ש והר"ן דהלכה כרי' הלכך מי שעומד באדר שני וכתב אדר סתם השטר מוקדם ופסול דסתם אדר ראשון משמע הלכך צריך הוא שיכתוב בחודש אדר שני ובאדר ראשון כותב אדר סתם בין בגיטין בין בשטרות עכ"ל אבל מדברי הרמב"ם פרק י' מהלכות נדרים נראה שפסק כר"מ עכ"ל ומכאן אני מכריח דכלל גדול הוא בידינו מאי דאמרינן בנדרים הלך אחר לשון בני אדם ואם נפשך לומר דמהתם ליכא למשמע מינה דוק ותשכח בסיום דברי הרב בי' בשם הראש שכתב הלכך צריך הוא שיכתוב בחדש אדר שני ובאדר ראשון כותב אדר סתם בין בגיטין כין בשטרו' ומדשווינהו להדדי בין בגיטין בין בשטרות היינו לאשמועינן דכי היכי דילפינן נדרים משטרות ואדר סתם אדר ראשון ה"ה נמי לענין גיטין שאם התנה אדר סתם ולא ידע שהשנה מעוברת ודאי לאדר ראשון אכוון דאזלינן בתר לשון בני אדם ואליבייהו דהרא"ש והר"ן אפילו ידע שהשנה מעוברת וכתב אדר סתם אדר ראשון משמע אלא דהרמב"ם חילק בזה כדכתיבנא זהו מה שעלה במצודת עיוני החלוש החסר והקצר לענין נ"ד ואם שידעתי שהדברים פשוטים ולא היה צורך להאריך בהם עם כל זה לשכך את האזן ראיתי להראי' הדבור ולרווחא דמלתא נראה לדקדק בלשון השאלה שכתב ה"ה ובסוף אדר ראשון בא שמעון בעלה הראשון ממ"ה ויחרד חרדה גדולה עד מאד דלפום ריהטא היה אפשר לצדד לדרך אחרת ולפסול גיטא מטעם גילוי דעת ויען שרעדה אחזתהו על לא טובה השמוע' אגלאי מלתא למפרע שאין רצונו לגרשה באדר הסמוך לשבט ונהי נמי שאדר סתם הוא אדר ראשון אבל כי האי גוונא דאיכא גילוי דעת הוה לן למיחש וקרוב לזה שמעינן בגיטין דחייש רבא בפרק השולח בהאי עובדא דגידול בר רעילאי דשדר גיטא לדביתהו אזל שליחא אשכחא דהוה יתבא ונוולה אמר לה הא גיטך אמרה ליה זיל השתא מיהא ותא למחר אזל לגביה וא"ל פתח ואמר ברוך הטוב והמטיב אביי אמר ברוך הטוב והמטיב לא בטל גיטא רבא אמר ברוך הטוב והמטי' בטל גיטא במאי קמפלגי בגילויא דעתא דאביי סבר גילוי דעת בגיטא לאו מלתא היא ורבא סבר גילוי דעתא בגיטא מלתא היא ע"כ וכפי זה כיון דבנ"ד איכא אומדנא דמוכח דלא ניחא ליה שיחולו הגירושין באדר ראשון אעפ"י שאבל לשון ביני אדם התנאי שהוציא מפיו עד ר"ח אדר סתם אינו סובל פירוש אחר אלא אדר ראשון דהא לא נזכר שהשנה מעוברת מ"מ כיון שגילה דעתו שאינו חפץ לגרשה הוי כמפרש דבריו בהדיא שימשך זמן התנאי כל מה שנוכל והיינו עד אדר הסמוך לניסן זה היה נראה לכאורה אמנם כד מעיינת שפיר הא כמי ליתא אתרי טעמי חדא דלית הלכתא כוותיה דרבא בענין גילוי דעת וזו היא מההלכות דסימניהון יעל קג"ם דהלכתא כאבי ועוד הגע עצמך שיאמר הבעל בפירו' שאירע לו שום אונס ולא היה יכול לבוא קודם אדר ראשון או שזה היה אונס גמור שאילו היה יודע שהשנה מעוברת לא היה מתנה עד אדר סתם אלא עד אדר שני לא מעל' ולא מוריד בנ"ד דקי"ל דאין אונס בגיטין וגם אין גילוי דעת מועיל כדאשכחן בפרק כל הגט ומייתי לה נמי הרב אלפסי שם ההוא דאמר להו אי לא נסיבנא מהכא לריש ירחא דאדר ליהוי גיטא פירוש כתב גט ונתן לארוסתו על מנת שאם לא יכניסנה לחופה לריש ירחא דאדר יהא גט כי מטא ריש ירחא דאדר אמר להו אנא ריש ירחא דניסן אמרי ואמרינן התם אי משום אונסא שלא היה יכול לכונס' ואנוס הוא אין אונס בגיטין והוי גיטא ואי אמרת ליבטיל ההוא גט משום גילוי דעתו שהרי אומר ומגל' דעתו שאינו רוצה שיהיה הגט גט דטוען לריש ירחא דניסן אמרי גילויא דעתה בגט היא ואנן קי"ל בהא הלכתא כוותיה דאביי והוי גיטא כללא דמלתא אמינא דהאי איתתה בהתר גמור נשאת דהא עד אדר סתם קאמר והוא לא נזכר שהשנה מעוברת ואף שלבתר הכי יגלה דעתו ויצווח ככרוכיא ובגדיו יהיו פרומים על המאורע לא משגיחינן ביה וזה מלתא דפשיט היא ולא צריכה רבה:
אמנם מה שיש לחקור אגב אורחין היכא דשמעון הנ"ל ידע דמעברא שתא ואפי' הכי לא פיר' דבריו ואמר עד ר"ח אדר סתם מה נידון ביה כיון שלא יצאנו מידי מחלוקת הפוסקים הרועים האדירים מאריות גברו גאוני ישראל מערכה מול מערכה על ההיא דנדרים ושטרות דפליגי ר"מ ור"י אי אדר ראשון כתבינן אדר סתם אי אדר שני כתבינן סתם צריך לישובי דעתין בהאי לשון מסופק שלא הזכיר אלא אדר סתם כמאן עבדינן מעתה נבא אל הענין ונעמוד על שורש הדברים ודעות הפירושים הנאמרים בהאי שמעתתא דנדרים והעולה לענין דינא מכל רברבתא כל חד וחד לפום דבריו קדם דעת הראב"ד על פי הגרסא שנזדמנה לו בההיא דנדרים ומה שהשיג על הרמב"ם ב"ב חלקי הדין שכתב הוא ז"ל שבין כשידע שהשנה מעוברת או שלא ידע לעולם סתם אדר הוא על אדר ראשון בין כשאמר ראש בין כשאמר סוף וטעמו ז"ל הוא אם בחלוקה הא' של ידע השכל מחייב בכך וכמו שכשאמר עד ראש אדר ר"ל ראש אדר ראשון אפילו לדעת הרמב"ם כן כשאמר עד סוף אדר ר"ל אדר ראשון דמ"ש ראש מסוף וזה אליבא דכולי עלמא כדכתיבנא וליכא פלוגתא בהכי מר' מאיר ור' י' גם בחלוקה השני כשידע שהשנה מעוברת שכתב הרמב"ם שאסו' עד אדר שני לית' דקי"ל ר"מ ור"י הלכ' כר"י וא"כ כשנדר עד אדר סתם וידע שהשנה מעובר' אדר ראשון משמע בין ראש בין סוף כפי אותה הגרסא שנזדמנה להראב"ד במתניתין דנדרים וסברת הרמב"ם ב"ב החלוקות היא זו אם בחלוקה הראשונה סובר הרב דב' אדרים כחודש אחד הם וכמו שפירש הר"ן על האי גרסא וכן הוא נמי גרסת הרא"ש והטור הלכך כי אמר ראש מתסר עד ר"ח אדר ראשון וכי אמר עד סוף מתסר עד סוף אדר שני ואע"ג דאיכא למימר דכיון לאדר ראשון וסוף אדר ראשין קאמר עדין אינו סוף אדר ראשון בהחלט דהרי אדר שני הוא תשלום אדר ראשון גם בחלוקה השנית אע"פי שכפי הנראה שהיא השגה חזקה סברת הרב היא דאע"ג דקי"ל בכל דוכתא ר"מ ור"י הלכה כרי' בכאן הלכה כר"מ כיון דהיה קשה לבעל הגמרא למימר דסתם מתניתין כרי' ואוקמוה כר"מ ואהכי אייתוה בגמרא ברייתא למפסק הלכה ולאשמועינן דאיכא לאפלוגי בין כשידע שהשנה מעוברת לכשלא ידע ומתניתין כשלא ידע ואתיא כר"מ והיה נראה לכאורה לומר דדוקא לענין נדרים פסקה הרמבם כר"מ משום דאיכא ספקה אי אדר ראשון קאמר או אדר שני וק"ל דסתם נדרים להחמיר אבל לא לענין שטרות אלא דלענין שטרות הלכ' כר' יהודא ולא היא דאי הכי הוה סבירא ליה להרמב"ם הוה ליה לאתויי סברת רי' לענין הפסק בהלכות מלוה ולוה בדיני שטרות והנפקותא היא דאי הלכה כרי' ובאדר שני לא כתב אדר שני אלא אדר סתם הוה ליה שטר מוקדם דמשמע אדר ראשון ופסול אבל השתא דלית הלכת כרי' אדר הוא אדר שני מה בכך הוה ליה שטר מאוחר וכשר וא"כ משמע דפסק הרב כר"מ בין בנדרים בין בשטרות הנה נא הואלתי לבאר על מה אדני הסברא הזאת של הרמב"ם הוטבעו ונראה שמסכימים על האי טעם שכתב הרב המובהק מהרי מינץ בתשובתיו על תינוק אחד שנולד בשנה פשוטה באדר ויהיה בר מצוה בשנה מעוברת מה יהיה משפט הנער ומעשהו להיות גדול מן התורה מאיזה חודש מנינן ליה או מאדר ראשון או מאדר שני והשיב הוא ז"ל באריכות דיהיה בר מצוה באדר שני דכיון דנתעברה השנה נתעברה לו וכו' ובסיום דברי כתב כשמזכיר אדר וידע בעיבור שתא אמרינן דאדר שני קאמר כיון דאדר ראשון הוא חודש העיבור אמרינן האי גברא מדלא פירש סתמא אדר קאמר דהיינו אדר שני ע"כ נמצא דבנ"ד לפי שיטת הרמב"ם דפסק כר"מ שפיר מב מצינן למימר דאדר ראשון הוא חודש העיבור ואם כן הוי דבר פשוט דהאי איתתא בחזקת אשת איש קיימא ואם פשטה ידה וקבלה קדושין מאחר כיון שלא קיים תנאו אין קדושין תופסין בעריות דהא נמצא הגט בסל וקי"ל דכל זמן שנמצא הגט בטל ונתקדשה לאחר אינה צריכה גט משני ומותר' לבעלה הראשון וזה מוסכם מכל הפוסקים ואגב אורחין אמינא דמה שכתוב בשאלה ויהי כי ראתה דינה שנכנס אדר ולא בא שמעון בעלה אחר ימים או עשור או עשרים יום נתקדשה לראובן לאו דוקא נתק דשה דלא שייך למימר בתר הכי או דלמא אדר שני הוא ותצא מזה ומזה דאם הונח דאדר סתם היינו אדר שני מותרת לראשון ואינה צריכא גט משני אלא דאשגרת לישן נקטיה לה"ה וצריך לאוקומי בנשאת כל זה כתבתי לדעת הרמב"ם אבל מה נעש' שחלוקי' עליו חבריו ופסקו הלכה כרי' הלכך לכאורה היה נראה להכריע כדעת הרבים ואף דמסתבר טעמיה דהרמב"ם שחילק בין ידע ללא ידע מ"מ לא שבקינן רבים ועבדינן כיחיד ונפקא מינה בנ"ד שהזכיר אדר סתם דהדרינן לכללין דר"מ ור"י הלכת' כרי' שאדר סתם היינו אדר ראשון וממילא דהאי איתתא מותרת לשני וראיתי להרב ב"ח שכתב על ענין זה דברים שלא נתחוורו בעיני שכתב לחלק על הגהת ש"ע א"ה סימן קכ"ו וז"ל ההגהה ואם כתב באדר ראשון אדר סתם כשר אבל אם כתב בשני סתם הגט פסול והרב ז"ל שדא ביה נרגא והקשה עליו דהאי סברה אינה מחוורת אלא דגם באדר ראשון אם כתב סתם פסול ומסיק דהטעם הוא דאיכא למיחש לסברת הרמב"ם דפוסל גט מאוחר והכריח דבריו מדאשכחן ב' ש"ע בסימן קכ"ז הביא הרב שני הדעות בדין גט מאוחר וכן ביורה דעה בסימן ר"ך הביא בש"ע שני הדעות בדין עד ר"ח אדר א"כ פשיטא דבגט איסורא דאורייתא הוא וחומרא דאשת איש אזלינן לחומרא ואם כתב בראשון אדר סתם הוה ליה ספק מאוחר והגט פסול מספק דאורייתא כי היכי דפסול מספק דאורייתא כשכתב בשני אדר סתם ואפילו בשעת הדחק אין להקל ועל הרב בעל ההגהות ש ע איכא לתמוה דבי"ד סימן ר"ך ובאה"ע סימן קכז' לא כתב לחלוק על מה שלא הכריע בש"ע וא"כ הסכים דאזלינן לחומר ובכאן בדין אדר הכריע להקל בחומרא דאשת איש זה ודאי תימא ע"כ:
ואחר המחילה הראויה אין תמיהתו עולה יפה דקי"ל כרוב הפוסקים דס"ל דסתם אדר הוא אדר ראשון ואי קשיא דבנדרים חשש הרב לסברת הרמב"ם וגם בגט מאוחר איכא למימר כמו שהשיב הרב המופל' מוהר"ר בית שמואל בספרו על אה"ע וכת' דהתם בנדרים חשש הרב לסברת הרמב"ם שהוא איסור דאורייתא וגם לגביה גט מאוחר דהיינו איסור ערוה אבל בכאן בדין אדר גביה גט הכריע להקל דהא אף להרמב"ם אינה אלא מאוחר וגט מאוחר לכ"ע לא מפסלא אלא מדרבנן וקצת מהפוסקים מכשירין אותו והכא גביה אדר הוה הרמב"ם יחיד ואין לנו לחוש לדבריו וספק איסורא דרבנן וכן היא נמי סברת הרב פרי חד"ש שדחה דברי הב"ח וקיים דברי ההגה לעיקר וסיים דיש להקל:
והשתא ניחא נמי מה שהקשה הרש"ך ביורה דעה למה לא חשש הרב לסברת הרמב"ם לגביה שטרות כמו שחשש לגביה נדרים וכו וכן בא"ח ריש סימן תכ"ח ובאה ע סימן קכ"ו כתב הרב בסתם דסתם אדר הוא ראשון ובש"ס מדמי להדיא נדרי' לשטרו' ע"כ אלא המחוור כמו שהוכחתי דדוקא לענין נדרים וגט מאוחר איכא למיחש דהוי איסורא דאוריתא אבל בעלמא לא חש הרב לסברת הרמב"ם דהוה ליה יחיד ולרווחא דמלתא אמינא דלענין שטרות אפשר דהרמב"ם יודה דנותנין למי שכתוב אדר סתם כיון דהאחד כתוב אדר שני ובאחד כתוב אדר סתם דאם איתא דאדר שני אדר קרי ליה למה כתב באחד מן השטרות אדר שני אלא ודאי מדכתביה לאחד אדר שני ולאחד אדר סתם לאדר ראשון קאמר:
ונחזור למה שהיינו בו כי אני מסופק הרבה מאי אידון ביה כי לכאור' איני רואה בו שום צד איסור דאין לנו לזוז משיטת רוב הפוסקים דסבירא להו דאדר סתם היינו אדר ראשון אבל אחר העיון אמינא לקרב הסברות כל מה שנוכל דעדיף טפי וכיון דחזינא להמאור הגדול הרב ב"ח שהסכים להחמיר בדין אם כתב אדר סתם משום ספק מאוחר וכן הרבה מן הפוסקים הנמשכים אחריו יש לנו הוכחה להחמיר בנ"ד ולא מטעמיה אלא משום שלא קיים תנאו אליבא דהרמב"ם וכבר הוכחנו דדוקא באיסור תור כמו בנדרי חשש הרב לסברת הרמב"ם ודכוותה בנ"ד דאיכא איסור ערוה יש לנו לחוש לספק גרושין ונפקא מינה דאם נשאת תצא והולד ספק ממזר מפני שהיא ספק ערוה וכמו שכתב הטור באה"ע בשם הרמב"ם כל שהיא ספק מגורשת בין מחמת פיסול שבגט או מצדה או מצד התנאי לא תנשא ואם נשאת תצא והולד ספק ממזר וזה החילוק פשיט ומוסבר אין צורך לראיה כללא דמלתא בנ"ד אם לא ידע שהשנה מעוברת והתנה עד אדר סתם הדבר פשוט שלאדר ראשון אכוון וכיון שבא שמעון הנ"ל לסוף אדר ראשון איהו דאפס' אנפשיה והאי אתתה היא מגורשת גמורה המינו ומותרת לשני וליכא שים חולק בדבר ואם ידע שהשנה מעוברת והתנה עד אדר סתם דהוי מחלוקת תנאים יש לנו לחוש לסברת הרמב"ם דמסתבר טעמיה וטעמא דכתיבנא וכפי זה נקיטינן דהאי אתתה היא ספק מגורשת זהו מה שדעתי נוטה והאל יתברך יצילני מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בסדר ובשנת ישלח מלאכו אתך לפ"ק
הצעיר יצחק כן שלמה סרוק יצ"ו