שאלה יהודה אחד מסוחרי הארץ היה רגיל להבטיח הסחורות ההולכות למדינת הים ועסק זה נקרא בין הלועזים סגור"וס כנודע ויהי היום הבטיח יהודה סך מעות הרבה בספינה אחת וכשהיתה בלב ים והנה רוח גדולה וסער גדול אשר משאון גליו ומשבריו נשברה האניה רסיסים ובקעים ואבד העושר ההוא בענין רע ויבא הפליט ויגד ליהודה לאמר היאך נקרה מקרה הרע הזה ויתעצב יהודה אל לבו ויקם וידור נדר לאביר יעקב שלעולם לא יבטיח אלף זהובים בפעם אחת ויהי אחרי הדברים האלה שמע שהרבה ספינות יוצאות בחבורה אחת מלאות כל טוב למדינת הים ורצה להבטיח אלף זהובים בשלש ספינות שלש מאות בראשונה וכן בשניה ובשלישית ארבע מאות אמנם נזכר הנדר שנדר ושכח היאך היתה כונתו בשעת נדרו ומה שאמר שלא יבטיח אלף זהובים בפעם אחת רוצה לומר דווקא בספינה אחת או אפילו בשתים ובשלש ועתה לשאול הגיע מה משפטו נימא כיון שסבת הנדר היתה אבידת ממונו שהלך לטמיון לפיכך אסר איסר על נפשו להרחיק עצמו עד קבה האחרון ונעל וגדר שלא יפרוץ בעסק זה ואלף זהובים אפילו בשתים ובשלש ספינות קאמר לבלתי שלחם כי פעם אחת נקראת או דילמא שדעתו היה דווקא בספינה אחת דשכיח היזיקא דטביעה אמנם בשתים או בשלש בחברה גדולה של ספינות לא שכיח כל כך שיאבדו כולם לכן הודיעני נא היכן הדין נוטה:
תשובה תנן במסכת נדרים בפרק ואלו מותרים סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כיצד אמר הרי עלי כבשר מליח כיין נסך אם של שלמים נדר אסור אם של ע"ז נדר מותר ואם סתם אסור ופירש רש"י ז"ל סתם נדרים דאינו יודע באיזה ענין נדר: להחמיר דאזלי' לחומרא ונאמר על כל דבר הנדור נדר: פירושן אבל אי מפרש ואמר דבדבר איסור נדר להקל דהכי הוא כדקאמר. כיצד האומר ככר זו עלי כבשר מליח אם בשל שלמים נדר כי שיילינא ליה אמר על של שלמים נדרתי על שם בשר שלמים שצריכין מלח דכתיב וכל קרבן מנחתך במלח תמלח ועל יין המתנסך על גבי המזבח לשמים: אסור שהרי נדר בדבר הנדור: ואם על שם יין נסך של ע"ז ובבשר מליח דע"ז מותר שהרי נדר בדבר האסור: ואם סתם דאמר לא ידוע לי אם על שם שמים או על שם טומאה נדרתי: אסור דאמרינן לא נתכוון כוון זה אלא בדבר הנדור והיינו סתם להחמיר ופירושן להקל דאם פירש ואמר לשם ע"ז נדרנא מותר: ל"א סתם נדרים דאמר ככר זו עלי כבשר מליח וכיין נסך דלא הזכיר לא לשם שמים ולא לשם ע"ז להחמיר ופירושן דאם מפרש בשעה שנדר ואמר כבשר מליח של שלמים משלמים ודאי קאמר שצריכות מלח יותר משאר קרבנות שהרי נאכלין לשני ימים ולילה אחת וכיין נסך שעל המזבח דהיינו בדבר הנדור ואם כיין נסך של ע"ז וכבשר מליח של ע"ז להקל עכ"ל:
והנה אין ביאור זה האחרון של רש"י ז"ל מיושב אצלנו לא לפי מהות הלשון ולא לפי כונת הענין לא לפי הלשון שהרי בעל המשנה הניח שהנודר אמר דברים אלה בלבד הרי עלי כבשר מלוח כיין נסך ואם לפי הביאור הזה היה לנודר שיאמר הרי עלי כבשר מליח של שלמים או כיין נסך שעל המזבח וכן היה לו לבאר כשדעתו לע"ז לא לפי הענין בעבור שהוא דבר זר מאד שיגיד לנו התנא דבר שנתבאר משפטו בכתוב ככל היוצא מפיו יעשה מלבד שהוא דבר תכריחנו הדעת שנדון את הנודר כפי דבריו שמוציא מפיו:
גם פירוש הרא"ש ז"ל יש בו מן הקושי מה שלא יעלם וזה שכתב סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כלומר אע"ג דכשפירש דבריו אזלינן בתר פירושו אם סתם אזלינן לחומרא דסתם הנודר דעתו לאסור מדלא שתק ע כ שהלשון מורה שהם שתי גזרות דומות בצד מה רבוני לומר שכשם שהגזרה הראשונה של סתם נדרים להחמיר באה להורות לנו חידוש מה כן הגזרה השנית של ופירושן להקל צריך לפי משפט הדמיון וההשואה שתורה לנו חידוש מה ולפי ביאור הרא"ש ז"ל ופירושן להקל הם דברי מותר והיה מספיק שיאמר התנא סתם נדרים להחמיר:
אמנם הביאור הראשון של רש"י ז"ל היא הנכון והישר כפי משפט הלשון וכפי אמיתת הענין ולזה תראה שהר"ן ז"ל עם היות שראה אלה שני הביאורים של רש"י לא בחר כי אם בראשון וז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כלומר מי שנדר ויש לפרש לשונו להחמיר ולהקל כל שלא פירש למה נתכוון הולכין בסתמא להחמיר: ופירושן להקל אם פירש אח"כ ואמר לכך נתכוונתי סומכין על דבריו אע"פי שהוא מיקל:
גם הרא"ש ז"ל בפסקיו נטה ממה שביאר בפירושיו וז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל יש ומפרשים אע"פי שפיר שן להקל אם לא פירש אזלינן לחומרא ולא נהירא דמה הוצרך לשנות ופירושן שן להקל ועוד מה קילא שייך כאן כשפירש כיון שביאר היאך נדר לא שייך להזכיר קולא וחומרא ככל היוצא מפיו יעשה ויש מפרשים אע"פי שסתם נדרים להחמיר היינו כשלא פירש מה היה בלבו אלא אמר כך נדרתי כמו שפירשוהו חכמים אנו מפרשים לחומרא אבל אם אמר הרי עלי כבשר מליח וחזר ואמר בלבו היה כבשר מליח של ע"ז אזלינן בתר פירושו להקל ואי תיקשי לך דאם כן הוה ליה למימר כדקתני סיפא נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמו של ים הכי נמי הוה ליה למיתני נדר כבשר מליח ואמר לא נדרתי אלא כבשר מליח של ע"ז וי"ל דלא דמי דהכא אין הלשון משונה זה מזה דהכל נקרא בשר מליח הילכך די בזה במה שאמר ופירושן להקל אבל לקמן שהוא משנה הלשון לגמרי שאין דרך לקרא לחמרו של יה חרם סתם ולקרבנות מלכים קרבן סתם הוצרך להאריך ולפרש דאפילו בכ"הג מהימני' ליה ולקמן נמי צריך שאלה אבל הכא מהימנינן ליה ולא בעי שאלה עכ"ל ואף שדברים אלה ישרים ונכוחים הם למוצאי דעת וסרה מעליו תלונתינו במה שביאר בביאוריו ופירושן להקל עם כל זה ידינו נטויה עליו להקשות במה שביאר פה סתם נדרים להחמיר שרוצה לומר אע"פי שסתם נדרים להחמיר וכו' דאם כן לא בא התנא להגיד לנו שום חידוש בגזרה הראשונה הזאת וזה דבר בלתי ראוי כאשר אמרנו אמנם כפי הביאור הראשון של רש"י יבואו דברי התנא על נכון:
וכן כתבו התוספות ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כדמפרש ואזיל אמר הרי עלי כבשר מליח אם של שלמים נדר פרוש שפירש בשעת נדרו הרי עלי כבשר מליח של גבוה וכו' ואם סתם פירוש שאמר כבשר מליח סתם ולא פירש שום דבר וכו' ול"נ חדא דאם כן לא הוי ופירושו להקל שום חידוש וכו' לכ"נ כפר"ת דמיירי לעולם שלא הוציא בשפתיו כ"א האי לישנא כבשר מליח ותו לא דאם של שמים כלומר שאילנא לי אחרי כן אם אמר בנתכוון בלבו לאמר בשר מליח של שמים אסור ואם אמר נתכוון של ע"ז מותר וכו' ואם סתם אסור פי' שאמר שנתכוון סתם למה שהלשון משמע והשתא ניחא בכולה מתני' משתמעי חידוש בין סתם להחמיר בי ופירושן להקל עכ"ל ודבריהם בזה צדקו מאד אין בהם נפתל ועקש והם כפי ביאור הראשון של רש"י ז"ל וכך הם דברי הרמ"בם בפרק שני מהלכות נדרים וז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומר הרי הפירות האלו עלי כבשר מליח וכיין נסך אומרים לו ומה היה בלבך אם פירש ואמר כבשר מליח של קרבן וכיין שנתנסך על המזבח היה בלבי הרי זה אסור ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת ע"ז ויין שנתנסך לה הרי זה מותר ואם נדר סתם הרי זה אסור ודברים אלה מבוארים בתכלית הביאור מה שלא יעלם שדעתו ז"ל בביאור משנתינו הוא כביאור הראשון של רש"י והבאים אחריו על כן תמהנו על מוהר"רי קאר"ו שכתב בבית יוסף כי דעת הרמ"בם היה כפי' הראשון של הרא"ש:
הנה למדנו מבל זה שכל נדר שיש בו לצדד צדדים בענין הבנתו הן להקל הן להחמיר ולא נתבאר לנו ביאור שלם מה היה דעת הנודר בו נדון להחמיר ולפי זה בנ"ד שלא ידענו מה היה כונת הנודר באומרו שלא יבטיח אלף זהובים בפעם אחת שהנה יש לבארו בשני אופני וכמו שצדד החכם השואל נדון להחמיר ולא יוכל להבטיח אלף זהובים אפילו בשתים או בשלש ספינות:
אמנם יש לנו לשים לב על דברי החכם השואל כי אף שנראה שדברי הנודר סתומים וחתומים ויש לבארם בשני אופנים עם כל זה אולי יאמר אומר שמכח אומד הדעת נוכל לרדת לסוף דעת הנודר ואם כן נדון בו כפי מה שיורה לנו האומד הזה כי מלבד שמצאנו ראינו בתלמוד בהרבה מקומות שנוציא משפט לאשורו מכח אומד הדעת יש לנו ראיה מן התלמוד שגם בנדרים יש לדון כן דתנן בנדרי' בפרק הנודר מן הירק הנודר מן הכסות מותר בשק ביריעה ובחמילה אמר קונם צמר עולה עלי מותר להתכסות בגיזי צמר הפשתן עולה עלי מותר להתכסות באניצי פשתן ר' יהודה אומר הכל לפי הנודר טען והזיע והיה ריחו קשה אמר קונם צמר ופשתים עולה עלי מותר להתכסות ואסור להפשיל לאחוריו ובגמר' תני כיצד אמר ר' יהודה הכל לפי הנודר היה לבוש צמר והצר ואמר קונם צמר עולה עלי אסור ללבוש ומותר לטעון היה טעון פשתן והזיע ואמר קונם פשתן עולה עלי מותר ללבוש ואסור לטעון ופירש רש"י חמילא כעין יריעה היא. קונם צמר עולה וכו' משמע מלבוש של צמר באניצי פשתן דדייק ולא נפיץ. טעון צמר ופשתן והזיע מחמת המשוי והיה ריחו קשה וכו' ואסר להפשילו לאחוריו לעשות משוי מאותו מין דבענין שנצטער נדר דהיינו לטעון ולא לכסות ולהכי מותר לכסות: ומותר לטעון שלא נדר אלא המלבוש שהרי היה מצטער ממלבוש: והזיע מכובד משוי ואסו' לטעון שלא נדר אלא כפי שהציר לו המשוי הילכך מותר ללבוש: והרמ"בם ז"ל בפירוש המשניות על ההיא דרבי יהודה כתב ז"ל דר' יהודה אינו הולך אחר פשט הלשון אבל מביא ראיה מן הענין שנופל עליו הנדר ומאיזו סבה היה והלכה כר' יהודה ובחבורו בפרק שמיני מהלכות בנדרים כתב וז"ל כל הנודר או נשבע רואין דברים שבגללן נשבע או נדר ולמדין מהן לאיזה נתכוון והולכים אחר הענין לא אחר כל משמע הדבור כיצד היה טעון משא של צמר או של פשתים והזיע והיה ריחו קשה ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר או פשתים לעולם הרי זה מותר ללבוש בגדי צמר או פשתים ולכסותן ואינו אסור אלא להפשילן לאחוריו היה לבוש בגדי צמר ונצטער בלבישתם ונשבע או נדר שלא יעלה עליו צמר לעולם אסור ללבוש ומותר לטעון עליו ומותר להתכסות בגיזי צמר שלא נתכוון זה אלא לבגד צמר וכן כל כיוצא בזה עכ"ל הרי לך בבירור שלדברי רבי יהודה שהלכה כמותו צריך לבאר דברי הנודר כפי מה שיורה עליהם הענין והסבה אשר בעבורה נדר או נשבע ולא כפי מה שיורה עליהם הלשון:
ובאמת שבפרק הנודר מן המבושל תנן הנודר מן המבושל מותר בצלי ובשלוק ובגמרא תנא רבי יאשיה אוסר ואע"פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר שנאמר ויבשלו את הפסח באש כמשפט לימא בהא קמיפלגי דר' יאשיה סבר הלך אחר לשון תורה ותנא דילן סבר בנדרים הלך אחר לשון בני אדם לא דכולי עלמא בנדרים הלך אחר לשון בני אדם מר כי אתריה ומר כי אתריה באתרא דתנא דילן לצלי קרו ליה צלי ולמבושל קרו ליה מבושל באתריה דר' יאשיה אפילו צלי קרו מבושל והא קרא נסיב לה אסמכתא בעלמא ופירש רש"י ז"ל מבושל מבושל כראוי: שלוק מבושל יותר מדאי: ר' יאשיה אוסר בצלי ובשלוק דמיתקרי נמי מבושל: הלך אחר לשון בני אדם דאין דרכם לקרות לצלי מבושל והרמ"בם זל בפרק תשיעי מהלכות נדרים כתב וז"ל בנדרים הלך אחר לשון בני אדם באותו מקום ובאותו לשון ובאותו זמן שנדר או נשבע בו כיצד נדר או נשבע מן המבושל אם דרך אותו ומקום באותו לשון באותו זמן שקוראים מבושל אפילו לצלי ולשלוק הרי זה אסור בכל ואם אין דרכם לקרות מבושל אלא לבשר שנתבשל במים ובתבלין הרי זה מותר בצלי ובשלוק וכן המעושן והמבושל בחמי טבריא וכיוצא בהן הולכים בו אחר הלשון של בני העיר ובאותו פרק הלכה י"ג כתב ובכל הדברים האלו  וכיוצ' בהן הזהר בעיקר הגדול שהוא בנדרי' הלך אחר לשון בני אד' שבאותו מקו באותו לשון ובאותו זמן ועל פי עיקר זה תורה ותאמר זה הנודר אסור בדבר פלוני ומותר בדבר פלוני עכ"ל והנה הדברים האלה מורים הוראה גמורה שבנדרי יש לדון בהם כפי מה שמורה כונת הלשון באותו מקום ובאותו זמן וזה נראה כסותר המשנה אשר קדם זכרה ולמה שפסק הרמ"בם כרבי יהודה שנלך אחר כונת הנודר כפי מה שיורה עליו הענין ולא אחר פשט הלשון ושלזה אף שבלשון בני אדם כשאומר קונם צמר עולה עלי משמע בין לבישה בין טעינה מאחר שמוכיח שכונת הנודר הוא לאסור הטעינה לבד מותר להתכסות בו אמנם זה איננו ממה שיקשה כי בלי ספק אנו הולכים בנדרים אחר לשון בני אדם והוא עוקר גדול שצריך להזהר בו וכמו שהשריש לנו הרמב"ם אבל זה הוא בענין שלא נתבארה לנו כלל כונת הנודר והסבה אשר בעבורה נדר כההיא דהנודר מן המבושל שאמרנו שמותר בצלי ובשלוק מפני שאין דרך בני אדם לקרא לבלי מבושל אבל אם יש לנו הוכחה לגלות דעת הנודר כההיא דקונם צמר עלי שהזיעה והצער שהיה לו מחמת הטעינה היה סבה לנדר שנדר אזי בלי ספק נלך אחר כונת הנודר כפי הענין ולא אחר פשט הלשון:
ומעתה במ"כש יש לנו לדון בנ"ד לפי מה שנופל עליו העיון בתחלת המחשבה אחר הכונה והאומד שיש לזה כאשר נבאר עתה שהרי אם מי שאסר איסר על נפשו ד"מ שלא יאכל דבר מה ואותו דבר הוא שם משותף כפי מה שיורה עליו עיקר הלשון ההוא אלא שדרך בנו אדם להגביל אותו לענין מיוחד ולזה מה שהיה בתחלה שם משותף עשו הם שם העצם והיה מן הראוי שנבאר אותו כדרך שמבינים אותו ההמון כי כן הוא משפט שמות הדברים ללכת בהם אחר מה שההמון מבינים אותו עם כל זה אם יש לנו סבה מה שנוכל לומר שלא היה דעת הנודר כדרך שמבינים אותו אנשי המקום ההוא אנו נלך אחר דעתו כאשר הוכחנו קל וחומר בנ"ד שמשמעות דברי הנודר בפעם אחת היא משותפת לשני דברים ויש להבינם בין בספינה אחת בין בשתים או בשלש בלי שיש בזה הבנה מיוחדת כפי ההמון ויש לנו הוכחה באופן מה מה היה דעת הנודר באלה הדברים שנראה שהיא מן הראוי שנדון כפי הכונה וההוכחה שיש בזה הוא לומר שדעתו היה שלא להבטיח אלף זהובים בספינה אחת שהרי הסבה אשר בעבורה נדר היתה אבידת הממון בספינה אחת ומעשים בכל יום שאלה הסוחרים הנקראים בלשון לע"ז סגור"דוריס אינם רוצים להבטיח ממון הרבה בספינה אחת אלא בשתים או בג' או יותר בעבור שסומכים בדעתם לומר שאם יקרה מקרה רע שתאבד אניה אחת בלב ים אולי לא תאבד השניה או השלישית ולזה היינו מתירים לנודר שיבטיח האלף זהובים בהרבה אניות ודומה לאותו שהיה טעון משא של צמר או פשתים והזיע שבסבת הזיעה והצער שהיה לו בטעינה נדר ולפיכך אנו הולכים אחר הכונה להתירו בלבישה כאשר בארנו:
אמנם אם נחקור בזה היטב נראה בברור שאין הדבר כמו שחשבנו ואין מאותה משנה ראיה לנ"ד שאף שהנחנו שבמקום שנודע לנו כונת הנודר נלך אחריה הוא לבד במקום שיש הוכחה גמורה לזה כההיא דטען והזיע שמוכיחים הדברים הוכחה גמורה מה שאין ספק בה שבעבור הצער שסבבה לו הטעינה כדר שלא יעלה עליו צמר או פשתן לעולם ולזה מותר ללבוש צמר מפני שבלבשה בטל הסבה של הצער ובהבטל הסבה יבטל המסובב אבל בנדון דידן אף שסבת הנדר היתה אבידת הממון באניה אחת עם כל זה אינה מתבטלת זאת הסבה כדי שיבטל המסובב שהוא הנדר דגם שיבטיח אלף זהובי' בשתים או בשלש ספינות לא יסור מעלי הפחד והיראה שיקרה מקרה רע שתאבדנה כולן ולזה נאמר שיהודה רצה להרחיק עצמו עד קצה האחרון ונעל וגדר שלא יפרוץ בעסק זה כמו שכתב החכם השואל מלבד שאלה הספינות כולן יוצאות בחבורה אחת והרי כמבטיח האלף זהובי' בספינה אחת כי הנה אם יארע הדבר שתאבד אניה אחת מחמת סערה גדולה שתקום בים תאבדנה כולן כיון שהולכות יחד ועם היות שאינו בלתי אפשר שעם כל זה אולי לא תאבדנה כולן וכמו שמראה לנו החוש פעמים רבות הדבר לא ימנע מספק וכל ספק נדרים להחמיר ואף שנודה שעל הרוב כשיבטיח אדם ממונו בהרבה ספינות לא יקרה מקרה הרע שתאבדנה כולן מה שאין כן כשהוא בספינה אחת כי הוא דבר יותר אפשרי בנדרים אין אנו הולכים אחר הרוב דגרסינן בסוף פרק המבושל תניא הנודר מן השמן בא"י מותר בשמן שומשמין ואסור בשמן זית ובבבל אסור בשמן שומשמין ומותר בשמן זית מקום שמסתפקים מזה ומזה אסור בזה ובזה פשיטא לא צריכא דרובא מן חד מסתפקים מהו דתימא איזיל בתר רובא קמ"ל ספק איסורא לחומרא ופירש רש"י ז"ל מותר בשמן שומשמין לפי שאין מצוי בא"י שמן שומשמין אלא שמן זית ובאותו שמן נדר: מזה ומזה משמן זית ומשמן שומשמין: ספק איסורא לחומרא ומשמן שמסתפקים בו נדר בין רב בין מעט והר"ן פירש עוד וכיון דאיכא מיעוטא דמסתפקי מההוא מינא איכא לספוקי דילמא אפילו לאלו נתכוון וכן פסק הרמ"בם ז"ל בתשיעי מהלכות נדרים וז"ל היו מקצת בני המקום קורים לו כך ומקצתם אין קורין אין הולכים אחר הרוב אלא הרי זה ספק נדרים וכל ספק נדרים להחמיר ואם עבר אינו לוקה עכ"ל:
העולה מדברינו אלה שבנ"ד אף שהאמת הוא שבהרבה ספינות אינו כל כך מצוי ההפסד והאבידה כמו באחת מ"מ כיון שלפעמים תקרה בהן האבידה לא נתבטלה הסבה אשר בעבורה נדר ויש להסתפק שאולי דעתו היה שלא להבטיח האלף זהובים אפילו בהרבה ספינות ולכן אנו דנין בו להחמיר:
בסדר ובשנת ולהורות את בני ישראל:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמהו"רר יעקב די מיזה: