שאלה נד מעשה בא לפני ראובן באחד ששרה צמוקים קודם הפסח זמן רב ובתוך החג הוציא מים שרופי' ויהי הוא מוציא הצמוקים השרויים אחר שהוציא המים שרופים מנא כמו עשרה או עשרים גרעיני חטה ושעורה והיו בקועי' ושאלו מראובן מה יהיה משפט המים שרופי' אם נאסרו או לא יורנו המורה ומהשי"מש:
תשובה לכאורה היה נראה דכיון ששראן קודם זמן איסורו נתבטלו בששים ונקיטנן כמאן דפסק דכיון שנתבטלו קודם זמן איסורו לא אמרינן חוזר ונעור בפסח אלא כיון שנתבטלו נתבטלו ואם כן הכא נמי כיון שנתבטל ברוב הצמוקים והמים קודם הפסח נתבטלו ושוב לא אמרינן חוזר ונעור:
אמנם כד עיינינן שפיר נשכח דאף על גב דבעלמא לא אמרינן חוזר ונעור בכ"הג שהיו הגרעונין עדיין בעין ונתבשלו עם הצמוקים בפסח הרי חוזרין הגרעינין ופולטין חמץ בבישולם ומתערבת הפליטה בתוך הצמוקים תוך זמן איסורם ואוסר במשהו כך דנתי מסברא: שוב מצאתי בדברי ההגהות הביאו הרב מהרי"קא ז"ל א"ח סימן תמ"ז וזה לשונו וכתבו בהגהות ומהאי טעמא יש להתיר חטה שנמצאת במצה אפויה או בתרנגולת צלויה או מבושלת בערב פסח מיהו אם חזרו וחממו המצה או התרנגולת בפסח בעוד שהחטה בתוכה אסורה דחוזרת ונותנת טעם בתוכה בזמנו דהוי במשהו כיון שהחטה עודינה בתוכה אסורם דחוזרת ונותנת טעם בתוכה בזמנו דהוי במשהו כיון שהחטה עודינה בתוכה ומיהו מחימום דכלי שני אבל אם הסירו ממנה החטה ואחר כך חממוה ביום טוב שריא דכיון שכבר נתבטל מערב יום טוב שוב אינו חוזר ונעור עד כאן לשונו הרי הדבר ברור כמו שביארתי וברור הוא: נמצא כמו מה שנתבאר אף על פי שנשרו הצמוקים קודם הפסח ונתבטלו החיטים בששים כיון שחזרו והרתיחו הצמוקים והמים בפסח והחיטים בתוכם חוזרים ונותנים טעם ואוסרים בזמנו במשהו ומעתה נדעה מה יהיה משפט המים שרופי' אם מותרים או אסורים ואם אסורים אם חייב לבערם כדי שלא יעבור עליהם בבל יראה ובל ימצא ואם יכול למוכרם לגוי במועד או לא:
ולכאורה נראה דחייב לבערם כדי שלא יעבור עליהם בבל יראה ובל ימצא תדע דהא אפי' תערובת חמץ כתב הרמב"ם ז"ל וה"ה פרק ד' מהלכות חמץ ומצה וזה לשונו תערובת חמץ עוברים עליו משום בל יראה ובל ימצא וכו' ובודאי שזהו משנה ערוכה היא ואלו עוברים בפסח וכו' כותח הבבלי ושכר המדי וכו' וכו':
אמנם כבר כתב הרב המגיד ז"ל שם דוקא אה היה בו כזית בכדי אכילת פרס עובר עליו משום בל יראה ובל ימצא אבל אם אין בו כזית בכדי אכילת פרס אינו עובר עליו משום בל יראה ובל ימצא וזה הפסק הוא עיקר ויש מן הגאונים סוברים שאפילו פחות מכאן עובר עליו: גם ראיתי מי שפירש דברי רבינו כך שאף על פי שאינו עובר עליו חייב בביעורו שהרי יש כזית חמץ שם ואף על פי שהוא מעורב בכמה זתים עובר על קיומו כך פירש דברי רבינו הרמ"ך ז"ל וסייע דברי רבינו בדעת זו ודעת רבי"נו צ"ל עיון עד כאן לשון הרב המגיד זכרונו לברכה:
והשתא ניחזי אנן לדעת הרב המגיד שפירש דברי הרמב"ם אינו עובר. בבל יראה היכא דאין בתערובת כזית בכדי אכילת פרס אבל פחות מכאן אינו עובר בבל יראה היכא דאין בתערובת כזית בכדי אכילת פרס והכריע שזה הפסק הוא עיקר אמנם לדעת הרמ"ך שמפרש בדברי הרמב"ם אפילו בפחות מכאן עובר עליו:
ונראה דבנדון דידן כוליה עלמא מודו דדוקא כשכתב הרמ"ך דבפחות מכזית בכדי אכילת פרס עובר היינו דוקא כשהוא תערובת חמץ ממש אף על פי שאין כזית בכדי אכילת פרס הרי יש כזית חמץ שם: וזה לשון של הרמ"ך משמע דדוקא כשהחמץ ממש מעורב אפילו ביותר מכדי אכילת פרס הרי יש בכל אותו הכותח כזית הילכך עובר אבל כשאין בכל אותו הכותח שיש לו כזית אינו עובר עליו וזה ידוייק מלשון הכתוב לא יראה לך חמץ משמע שיהיה בו שיעור איסור חמץ שהוא כזית אף על פי שהוא מעורב ביותר מכדי אכילת פרס אבל פחות מכזית אינו עובר עליו:
ואין לומר דכיון דנקטינן חמץ בפסח במשהו אם הוה ליה משהו בפסח בכזית קודם הפסח וכי היכי דבכזית קודם הפסח סובר הרמ"ך  דאפילו ביותר מכדי אכילת פרס עובר בבל יראה הכא נמי פחות מכזית בתוך הפסח עובר עליו בבל יראה ואם כן בנדון דידן עובר: הא לאו מלתא היא דאפילו נימא הכי היינו בעירוב ממשו של חמץ אבל בליעת היוצא מן החיטים אפילו לסברת הרמ"ך לא עבר עליו בבל יראה וזה דייק הרמב"ם זכרונו לברכה שכתב וזה לשונו חמץ שנתערב בדבר אחר תוך הפסח אוסר בכל ירא' שהוא משמע שממשו של חמץ נתערב בדבר אחר אבל לא פליטה כך היה נראה לכאורה אלא שמצינו להרמב"ם שכתב בפרק ה' וזה לשונו תבשיל שנתבשל ונמצאו בו שעורים או חיטים אם נתבקעו הרי כל התבשיל אסור מפני שנתערב החמץ וכו' הרי שקרא הרמב"ם לבליעת פליטת החיטים עירוב חמץ ואם כן הרי כתב שעל תערובת חמץ עובר בבל יראה:
אמנם כל זה איננו שוה לאסור בנדון דידן לעבור עליו בבל יראה משום דהא כתב הרב המגיד וזה לשונו תבשיל שנתבשל וכו' זה מבואר בהלכות הני מילי דעבדינן כמר עוקבא לעניין מכלינהו בעינייהו אבל אי משתכח בהדי בישולא ולא נתבקעו כיון דאיסור מעורבת חמץ מדרבנן לא אסרו לההוא בישולא אלא אם נתבקעו כשמואל עד כאן לשונו:
הרי כתב בפירוש דאיסור תערובת חמץ במשהו הוי מדרבנן ולא מדאורייתא אם כן כיצד יעבור עליו בבל יראה שהוא מן התורה וליכא למימר שיעבור בבל יראה מדרבנן דזה לא מצינו בשום מקום וזה פשוט לעניות דעתי:
נמצא כפי זה בנדון דידן עלה בידנו שמותר להשהותו לאחר הפסח ואינו עובר עליו ואם כן גם בחטה שנמצאת בתרנגולת בתוך הפסח אף על גב דאסורה באכילה כשנתבקעו מכל מקום מותר להשהותה לאחר הפסח אלא שראיתי להרב מהרי"ק זכרונו לברכה שכתב סימן תמ"ז וזה לשונו ומה שכתב ואם הוא ביום טוב אחרון של פסח מותר להשהותו לאחר הפסח כיון שהוא ספק יום טוב או ספק חול כן כתבו הגהות מיימוניות פרק א' והמרדכי פרק כל שעה וזה לשונו חטה מבושלת בתרנגולת אין להשהותה אלא אם כן נמצאת ביום טוב אחרון של פסח דאין בו איסור אלא מדרבנן אף על פי שכתב קודם לכן שכשהיה מוצא רבינו תם חטה בתרנגולת מבושלת היה מתיר להשהותה רבי"נו תם לטעמיה שסובר דחמץ בשישים אלא שלא רצה לעשות מעשה להתיר בפסח עצמו ומכל מקום היה מתיר להשהותה לאחר הפסח אבל לדידן דקיימא לן במשהו אסור להשהותו אלא אם כן נמצא ביום טוב האחרון של פסח עד כאן לשונו: כבוד הרב במקומו מונח דלא אזיל רבי"נו תם לטעמיה תדע דהא עיקר הא מילתא איתיה בתוספות מסכת חולין פרק גיד הנשה שכתבו וזה לשונו ומכל מקום לא היה רבי"נו תם פוסק הלכה למעשה לחמץ בפסח וכשהיה מוצא חטה בתרנגולת רותחת בפסח היה מצריך להשהותה עד לאחר הפסח עד כאן לשונו: הרי שכתבו שמפני שלא היה פוסק הלכה למעשה היה מצריך להניחה עד לאחר הפסח משמע דבמה שהיה מניחה עד לאחר הפסח לא היה עושה מעשה כדבריו ולדברי הרב מהרי"ק זכרונו לברכה דרבי"נו תם לטעמיה ומפני זה התיר להשהותה אם כן הרי היה עושה הלכה כדבריו דלדברי החולקים עובר בבל יראה וכיצד כתבו התוספות דלא היה פוסק הלכה כדבריו שכשהיה מוצא חטה בתרנגולת וכו' הרי כיון שהניחה לאחר הפסח הרי פוסק הלכה כדבריו אלא ודאי לדברי התוספות סוברים דלהניחה לאחר הפסח שרי אליבא דכולי עלמא אפילו לדברי החולקים על רבי"נו תם וסוברים במדהו והטעם כמו שבארתי בבל יראה ליכא אלא בממשו של חמץ שנתערב אפילו יהוה במשהו אבל בליעת פליטה ליכא וזה פשוט תדע דאם לא כן אלא דלדברי האוסרים במשהו עובר עליה בבל יראה אם כן ביום טוב אחרון אמאי שרו וכי ביום טוב אחרון שרי להניח חמץ בבית ולעבור בבל יראה אלא ודאי בלאו דוקא נקט יום טוב אחרון אף על גב דהמרדכי כתב בפירוש דאין להשהות כו אם ביום טוב אחרון לית כל עמא מודים לסברתו אפילו תמצא לומר שהחמיר כסברתו מה שאין ראוי. דהרי כמה חומרות כתבו ההגהות והמרדכי בעניין חמץ ואין אנו נוהגים כן ומכללן שלא ללוש במי בצים דמחמיצים ואין אנו נוהגים כן וכן חומרו' אחרות וכן זו מכללם ואפילו יחלוק בעל הדין ויחמיר בתרנגולת בנדון דידן יודה דמותר להשהותה משום דהחטים נתנו טעם בנמוקים ובמי שרייתם ואחר כך הוציאו ממנו המים שרופים דקיוהא בעלמא וזיעא בעלמא הוי ואין לחוש אף על גב דביין נסך אסור מים שרופים שנעשו משמרי יין גויים או מצמוקים של גויים אף על גב דהוי קיוהא וזיעא התם שאני דהוי חומרא דיין נסך ותו דהא נמי אסרינן ליה בשתיה בפסח אבל לאבדו בידים לית לן בה ומה גם במקום הפסד מרובה ולא דעי לתרנגולת כך נראה לעניות דעתי:
ועוד יש להביא ראיה לדברינו דמותר להשותו עד הפסח מקדרות בפסח דקיימא לן כשמואל דלא ישברו אלא משהא אותם עד לאחר הפסח ואמאי נימא הרי החמץ בלוע בקדרה ואף על גב דהוי קודם הפסח לא נתבטל בשישים דדילמא ליכא שישים התר כנגד בליעתו ואמאי שרי להניחם והרי עובר בבל יראה אלא ודאי דבליעת הפליטה לא דמי לתערובת וכן כתב רש"י ז"ל שם במסכת פסחים עיין שם:
הכלל העולה מדברינו דאפילו בתרנגולת לעניין הדין שרי להשהות' ואפילו מי שירצה להחמיר בתרנגולת משום דנפק מפומיה דהרב מהרי"ק זכרונו לברכה לפסוק כמרדכי והטור מכל מקום בנדון דידן אין להחמיר ושרי להניחו עד לאחר הפסח ואין כאן שום מיחוש גם אם ירצה למוכרו לגוי אפילו בתוך הפסח שרי אפילו תרנגולת כמו שכתבו הפוסקים הטעם מפני שאין נמכרת ביותר מפני בליעת החטה נמצאת שאין כאן הנאה כדי לאוסרה בהנאה כן כתבו הפוסקים וזה פשוט: הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב מורה הצדק שיחיה עד מלאו לבו לשמות במלכותו אכי"ר:
באמשטרדם ראש חדש ניסן בסדר ובשנת כל המנחה אשר תקטירו לה' לא תעשה חמץ כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנו אשה לה' ליצירה
שלמה מינדיס קויטיניו ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס