שאלה סב ראובן ושמעון הלכו לאחד מאיי הים ובאה שמועה אל המקום אשר יצאו משם שבהיותם בדרך באו שודדים ושללו את הספינה וכל אשר בתוכה וגם כל הנפשות אשר בה הלכו שבי לפני צר ובכללם ראובן ושמעון ושהמעשה הרע הזה אירע בר"ח ניסן וכשמוע לוי את הדבר הרע הזה היטב חרה לו על ראובן ושמעון חביריו שהיו שבויים ביד אדונים קשי עורף ורוע מעללים ותכף ומיד בלי שום איחור הנך אל כל אוהביו אוהבי ראובן ושמעון לקבץ ממון לפדות את השבויים האלו ויהי כאשר מצא כדי גאולתם מסרם ביד יהודה ועשאו שליח להוליך המעות אל המקום אשר שם ראובן ושמעון שבויים ולפדותם ותכף ומיד שם יהודה לדרך פעמיו ובהיותו בדרך במלון פשע בשמירתו ונגנב ממנו הממון הזה ונאותו זמן באה שמוטה אחרת והכחישה את השמוטה הראשונה כי שלחו אגרת ממקום אשר היו אומרים ששם ראובן ושמעון שבוים נכתב ביום ר"ח אייר וטופס הכתב היה כי עד אותו היום לא ראו ולא שמעו שום צרה בעולם אמנם במשלש חדשים באה שמועה שלישית באגרת כתובה ביום ר"ח תמוז ומכרזת ואומרת כי ביום ר"ח ס סיון נשבית האניה אשר בה הלכו ראובן ושמעון עם כל האנשים אשר בתוכה ועתה רבתה קטטה בין לוי ויהודה כי לוי תובע מיהודה שישלם לו דמי הפדיון אשר מסר בידו ופשט בשמירתו דאף טל גב דקיימא לן כי יתן איש אל רעהו כסף או כלים לשחור וגונב וכו' לשמור ולא לחלק והני דמי לחלק נתן לו והוי ממון שאין לו תובעים מ"מ שאני הכא שנתיחד לאנשי' ידועים והרי הוא ממון שיש לו תובעים ויהודה טוען דאה"נ דבעלמא אמרינן כיון שנתיחד לאנשים ידועים הוי ממון שיש לו תובעים אמנם בנדון דידיה הוי ממון שאין לו תובעים יען כי באותו הזמן שפשט בשמירת הפדיון הזה עדיין לא נשבו ראובן ושמעון ועתה לשאול באו כדת מה לעשות והמשיב ישים שלום בין האנשים האלה ויודיעני מי משניהם זכאי בדינו ומהתמ"ש:
תשובה אחר שחפשתי ובדקתי עד מקום שידי יד כהה מגעת בכל גנזי אוצרות הפוסקים להוציא לאור משפט שני האנשים האלה אשר היום עמדו לדין לפני ויגעתי ומצאתי דעיקר דין זה הולך וסובב על ההיא דגרסינן סוף פרק החובל (דף צ"ג) על פסקא שבר את כדי קרע את כסותי וז"ל הגמרא שם ורמינהי לשמור ולא לאבד לשחור ולא לקרוע לשמור ולא לחלק לעניים אמר רב הונא לא קשיא הא דאתי לידיה הא דלא אתי לידיה אחר ליה רבה לשמור דאתי לידיה משמט אלא אמר רבה הא והא דאתא לידיה ולא קשיא הא דאתא לידיה בתורת שמירה הא דאתא לידיה בתורת קריעה ההוא ארנקא דצדקה דאתי לפומבדיתא אפקדא רב יוסף גבי ההוא גברא פשט בה אתו גנבי גנבוה חייביה רב יוסף אמר לים אביי והתניא לשמור ולא לחלק לעניים אמר ליה עניי דפומבדיתא מקץ קיץ להו ולשמור הוא עכ"ל הגמרא: (ופרש"י ז"ל נשמור ולא לאבד. כי יתן וגו' לשמור דהפקידו אצלו לשמור חייב בפשיעה ולא כשהפקידו אצלו על מנת לאבד או על מנת לחלק לעניים דלא קרינא ביה לשמור דכיון דאחר ליה חלקהו לו לאו דמפקיד נינהו ומאן קתבע ועניים לא מצו תבעי דלכל חד וחד מצי אמר לאו לדידך יהיבנא אלא לאחריני: דאתא לידיה וקרע בידים חייב אי לא אמר ליה על מנת לפטור ואפילו אתא לידיה מעיקרא על מנת לאבד: לשמור דאתא לידיה משמע דכתיב וכי יתן ואפילו הכי קממעט ליה: הא דאתא לידיה מעיקרא בתורת שמירה והדר אמר ליה קרע חייב אי לא אמר ליה על מנת לפטור: רב יוסף גבאי הוה: קיץ להו ממון כך וכך לשבת לכל אחד הוה ליה ממון שיש לו תובעים וקרינא ביה לשמור: עכ"ל רש"י ז"ל) וכן פירשו הרא"ש והנימוקי יוסף ז"ל ואף כי בלשון אחר ועיין ברש"י שבהרי"ף שם ותמצא ששם פירש הוא ז"ל קרוב ללשונם ז"ל:
הרי בהדיא מבואר מההיא שקלא וטריא לפי כל הני פירושים דאע"ג דאמרינן דמי שנפקדו אצלו מעות לחלק לעניים ופשט בשמירתן שהוא פטור מלשלם מטעמא דהוי ממון שאין לו תובעים הני מילי היכא שנתנו לו המעות לחלק לעניים סתם דאז אין לשום עני בעולם שום צד תביעה באלו המעות דלכל אחד ואחד מצי אחר לאו לדידך יהיבנא אלא לאחריני אבל אם המעות שנפקדו בידו הם מיוחדים לאנשים ידועים כי ההיא דרב יוסף ודאי דאין הנפקד רשאי לפטור את עצמו מלשלם אה פשע בשמירת המעות מטעם לשמור ולא לחלק דפשיטא דכה"ג לשמור קרינא ביה והוי ממון שיש לו תובעים וחייב לשלם:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בריש פרק ה' מהלכות שאלה ופקדון וז"ל מי שהפקידו אצלו מעות של עניים או של פדיון שבויים ופשע בהם ונגנבו פטור שנאמר לשמור ולא לחלק לעניים והרי הוא ממון שאין לו תובעים אפילו באו עליו גנבים וקדם והציל עצמו בממון שבויים פטור אין לך פדיון שבויים גדול מזה בד"א בשאין זה הממון מופקד לעניי מקום זה או לשבויים אלו אבל אם היה לעניים אלו או לשבויים אלו והרי הוא קצוץ להם הרי זה הממון שיש לו תובעים וישלם אם פשע או ישבע שלא פשע כדרך כל השומרים עכ"ל הרי לך בהדיא דכפי דברי הרמב"ם ז"ל בנ"ד יהודה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו כיון שזה הממון שמסר לוי בידו לפדיון שבויים הוא מופקד בידו לאנשים ידועים כמו שכתוב בשאלה שעשאו שליח לפדות באותם המעות לראובן ושמעון וא"כ הרי הוא ממון שיש לו תובעים ובממון שיש לו תובעין כ"ע לא פליגי דלשמור קרינא ביה:
ואע"ג שמדברי הרב המגיד שכתב דמדברי רבינו נראה דבעינן תרתי שיהיו אנשים ידועים ויהיה חלק כל אחד ידוע וכו' וא"כ בנ"ד דאין חלק כל אחד ידוע נראה דפטור מלשלם כבר כתב עליו הרב בעל כסף משנה דיותר נראה לומר דלדעת רבנו אפילו לא קיץ להו נמי חייב ומה שכתב והרי הוא קצוץ להם היינו שהוא מיוחד לגמרי להם שלא יהא רשות ביד הגבאים לשנות צדקה זו כולה או מקצתה לצורך עניים אחרים עכ"ל וא"כ פשיטא דהיינו נדון דידן ואף לפי דברי ה"ה ז"ל נוכל לומר דאיכא נמי תרתי בנ"ד דמאי טעמא בעינן שיהא חלק כל אחד ידוע משום דאי לאו הכי לכל חד וחד מצי למדחי ולומר דילמא לא היו נותנים לך אלא לחברך כמו שפירש מרן ז"ל בפירוש דברי ה"ה וא"כ בנ"ד דלא משכחת לה האי דחייא שהרי בפירוש אמר לוי ליהודה שהמעות הללו הם לפדיון ראובן ושמעון ודאי ששניהם כאחד הם חשובים ויש להם תביעה על יהודה והוי ממון קצוץ להם ויש לו תובעים וחייב יהודה לשלם:
ואם באולי ירצה בעל דין לחלוק ולומר דשאני נ"ד דכיון דבאותה שעה שפשע יהודה בשמירת הפדיון עדיין לא היה דין שבויים לראובן ושמעון כיון שלא נשבו עד ר"ח סיון וא"כ לא היה להם שוה תביעה על המעות האלו על זה אני אומר שאחר שעמדתי טל טענה זו ראיתי שאין בה ממש יען כי ממנה אני דן שיהודה יהיה חייב לשלם דממה נפשך אם אנו חושבים לראובן ושמעון השבויים באותו שטה הרי ממון שיש לו תובעים הוא שהרי הם מיוחדים להם וחלקם ידוע כמו שאמרנו ובשביל פדיונם נגבית כפי דברי השאלה וא"כ יהודה חייב לשלם כיון שפשע בשמירתו ואם נפשנו לומר דאין לראובן ושמעון שום תביעה על המעות האלו כיון דבאותה שעה לא היו עדיין שבויין א"כ אוקמינן הממון בחזקת לוי שהוא המפקידם ביד יהודה כדאמרינן בעלמא אוקי ממונא בחזקת מריה דודאי לוי חשיב כמריה דהאי ממונא כיון שהוא גבאם והוא הפקידם וא"כ ודאי שיש ללוי דין תביעה על יהודה בשביל המעות שנתן לו בפקדון וחייב יהודה לשלם דלשמור אחר רחמנא ובנ"ד ודאי לשמור קרינא ביה:
ועוד יש לי ראיה אחרת שיהודה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו ממה שראיתי בתשובת הרא"ש ז"ל (כלל ל"ב סי' ו') שאלה אחת באה לידי הר"ר יששכר בן הר"ר יקותיאל ז"ל תלמידו של הרא"ש ז"ל על ענין לאה שנשבית בין הישמעאלים ואמה קצבה ת"ר זהובים לצורך פדיונה אשר הם מונחים ביד איש נאמן והנה נשמע הקול כי נשתמדה ונשאת לישמעאל אחד וילדה שני בנים אמה טוענת ואומרת שכיון שנטמעה בין הישמעאלים שיחשרו לה המעות שהפקידה ביד נאמן והקהל לא רצו אלא שיעשה ממנו הקדש לפדיון שבויים שיפדו מן השבח והקרן יהיה קיים והשיב הוא ז"ל דאין זכות לקהל כלל בזה הממון כי נתקבץ מהרבה שאר קהלות ואפילו נתנו הם הממון הזכו לפדיונו הואיל ובא ליד אמה זכתה בו השבויה לפדיונה ואף על פי שנשתמדה דלמא הדרא בתשובה ומפרקא ביה אי נמי יהבינן לה דאכלה ביהדות אי נפקא לחירות בלא פדיון ואפילו מייתא בגיותה דלמא בניה יחזרו לדת ישראל וקא ירתי לה דודאי בניה הוו כתינוק ישראל שנשבה לבין הגוים דהא קי"ל גוי הבא על בת ישראל הולד כשר ופשיטא תינוק ישראל שנשבה לבין הגוים שנפלה לו ירושה אין מפקיעין ירושתו הלכך יהיו המעות מונחים ביד נאמן עד שיודע בעדים שמתה הוא ובניה ויתנו ליורשיה דמסתמא אי הוה נפקא לחירות וחוזרת בתשובה יהבינן לה כדתנן בשקלים מותר שבוי לאותו שבוי והואיל וכן השתא נמי שתמות היא ובניה זכו יורשיה ואע"ג דלא יהבינן לה השתא דאכלה בגיותה מ"מ כיון שגבו המעות לצורך פדיונה לא פקעה זכותה מיניהו אלא מלתא תלה וקאי עד שתחזור בתשובה ותזכה בהן או שתמות ויחזרו בניה לדת ישראל וירשוה או שתמות היא ובניה ויזכו בהן יורשיה עכ"ל ז"ל וכל הדברים הללו הציע הרב ז"ל לפני רבו הרא"ש ז"ל ושאל ממנו דעתו ז"ל וזו היא תשובתו אליו:
תשובה על אודות השבויה אשר כתבת שזכתה היא ובניה במעות שנגבו לצורך פדיונה ודמית אותו למותר שבוי לשבוי אינו נראה בעיני דהא דדמי מותר שבוי לאותו שבוי היינו היכא שנעשית המצוה שנגבית הממון בשבילה ומה שהותירו המתנדבים יותר מכדי פדיונה זכה בהן השבוי מאחר שהתנדבו לצרכו אבל בנדון זה שנטמעה בין הגוים ונשאת וילדה בנים ודאי לא זכתה במעות שהתנדבו לפדיונה ולא יזכו בניה אחריה דאדעתא דהכי לא התנדבו שתאכלם בגיותה שהרי לא התנדבו אלא לצורך פדיונה ודמי הך מלתא למי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים ואחר כך בא בנו דמתנתו בטלה דאמדינן דעתיה שאם היה יודע שבנו קיים לא היה כותב נכסים שלו לאחרים וכיוצא בזה יש כמה אומדנות בתלמוד וכן בנדון זה אדעתא דהכי לא התנדבו ולא זכתה בהם השבויה וכן מצינו שאין לשנות בנדבת המתנדבים אלא לדעת מי שנתנה כדאמרינן מגבת פורים לפורים ואין העני רשאי ליקח מהם רצועה לסנדלו אלא אם כן החנו במעמד אנשי העיר דברי ר' מאיר ואפילו לרשב"ג שמקל הני מילי לאותו עני שגבו בשבילו וזכה בו אבל הכא מודה שלא זכתה בו מעולם הגע עצמך הא דאמרינן מותר המת ליורשיו חולה שהיה גוסס ופסקו לו צדקה לצורך ארון ותכריכין וקבורה ונתרפא וכי תעלה על דעתך שתנתן לו הצדקה והלא לא אמרו אלא מותר המת וכן בנדון זה כאלו מתה השבויה ולא נפדית דמה לי מתה מה לי נשתמדה הלכך לא זכתה בהן השבויה ואם היה באפשר להחזיר לכל אחד מה שנתן זה היה הנכון והישר כי התנדבו לצורך פדיונה ולא יצאו מרשותם עד שתפדה אבל זה אי אפשר כי יוציאו יותר מן הקרן להחזיר לכל אחד מה שנתן הלכך יעשו בהם צרכי רבים ויותר הוא טוב לפדיון שבויים כאשר אחרו הקהל ויהיה הקרן קיים אם תוכל לפדות באחרית הימים אותה שבויה שתפדה בו וגרסינן בירושלמי דשקלים על מתניתין דמותר עניים לעניים ומותר שבויים לשבויים ואין ממחין ביד הפרנסים כלומר אם ראו שיש צורך שעה ורצו לשנות הרשות בידם עכ"ל: הרי לך לשון הרב ותלמידו ואף כי לשונם מגומגמים קצת ובאיזה מקומות מחוסרי הבנה ובודאי שטעות סופר נפל בלשונם וצריכים תיקון מ"מ כיון שהתיקון צריך עיון ולעת עתה אין לי פנאי לעיין בהם יותר ממה שאני צריך גמרתי להעתיק לשונם ככתוב בסימן הנ"ל כי לעניינינו הדבר מובן הטב כמו שאכתוב ואדיוק מדבריהם ז"ל בסמוך בס"ד:
והשתא מי הוא זה ואי זה הוא אשר יעלה בדעתו להכניס ראשו בין שני ההרים הגדולים האלה להכריע בין הרב ותלמידו שניהם שוים לטובה ואף אני לא הבאתי דבריהם כי אם להורות דאע"ג דבנדון דידהו חלוקים הם בנדון דידן כלהו יודו שיהודה חייב לשלם הפדיון שפשט בשמירתו וזה כי אם נדקדק בדברי הר"ר יששכר נראה בבירור דהוא ז"ל סובר דכיון דאלו המטות נגבו לצורך פדיון השבויה הזאת אעפ"י שהיא אינה יכולה להפדות באלו המעות כיון שנשתמדה והמירה דתה על כל פנים המעות יהיו מונחים וקיימים ביד נאמן עד שידוע בעדים שמתה היא ובניה ויתנו אלו המעות ליורשיה דכיון דהיא זכתה בהם משעה שגבו אותם לא פקעא זכותה מינייהו וא"כ גם בנ"ד נוכל לומר לדעת הרב ז"ל דאע"ג דראובן ושמעון לא היו ראויים להפדות באלו המעות לפי שעדין לא היו שבויים באותה שטה מ"מ זכו במעות שנגבו בשבילם וכיון שזכו בהם לא פקעא זכותייהו מן המעות האלו והרי הוא ממון שיש לו תובעים דמה לי נשתמדה מה לי לא נשבו הלכך יהיו המעות האלו מונחים וקיימים עד שראובן ושמעון יהיו צריכים להם וכ"ש עכשיו שהדבר גלוי וידוע לכל שהם נפלו ביד שוביהם ומה לי באי זה חדש היה כיון שלפדיונם נגבו ושבויים הם וא"כ יהודה שפשט בשמירתם חייב לשלם והם יפדו באלו המעות כיון שנגבו לצורך פדיונם: ולא מבעיא לדברי הר"ר יששכר ז"ל שיהודה חייב לשלם אלא אפילו לדעת הרא"ש ז"ל שחולק עליו בנדון דידהו נראה דבנ"ד חייב יהודה לשלם דנוכל לומר דע"כ לא פסק הרא"ש ז"ל שהמעות האלו שנגבו לצורך לאה אין לאמה שום זכות בהם אלא מהטעם שכתב הוא ז"ל דכיון דאלו המעות לא נגבו כי אם לצורך פדיונה לא ינתנו לה כדי שתאכלם בגיותה דאדעתא דהכי לא התנדבו המתנדבים אבל על כל פנים הוא גוזר אומר שיהיו מונחים וקיימים לפדות בשבח שלהם שבויים אחרים והקרן יהיה קיים אם תוכל לאה להפדות באחרית הימים א"כ בנ"ד גם כן נאמר דאע"ג שראובן ושמעון לא היו שבויים באותה שעה על כל פנים לא פקעא זכותייהו ממעות שנגבו בשבילם וא"כ לדעת הרב ז"ל נמי יהודה חייב לשלם כיון שפשע וכל זה נוכל לדייק ממה שכתב הוא ז"ל בסיף דבריו שאם היה באפשר להחזיר לכל אחד מה שנתן זה היה הנכון והישר ואיכא לאקשויי למה כתב כן והלא המטות האלו לא נגבו כי אם לצורך פדיונם וכיון שיצאו מיד המתנדבים למה יחזירו להם מה שהתנדבו אלא מוכרחים אנו לומר דאע"ג דאלו המעות נגבו בשביל פדיון השבויה לא יצאו מרשות המתנדבים עד שתפדה כמו שכתב הוא ז"ל וכיון שלאה לא היתה ראויה לפדיון מהטעם שזכרנו נוקי ממונא בחזקת מרייהו המתנדבים ואם היה באפשר יחזירו להם המעות וא"כ בנ"ד נמי נאמר דאע"ג דהמעות האלו נגבו בשביל פדיון ראובן ושמעון לא יצאו מרשות המתנדבים עד שתעשה המצוה שנגבו בשבילה וכיון דבשעה שפשע יהודה בשמירת הפדיון עדין רשות המתנדבים עליו הרי הוא ממון שיש לו תובעים כי כל אחד יכול לתבוע חלקו וחייב יהודה לשלם הרי דבין אם נאמר דזכות ראובן ושמעון על המטות האלו ובין אם נאמר שזכות המתנדבים עליהם זכינו לדין דמ"מ לדעת הרא"ש ותלמידו יהודה חייב לשלם:
ובר מן דין אמינא ולא מסתפינא כי אפילו אם נניח שראובן ושמעון לא נשבו מעולם אפילו הכי יהודה יהיה חייב לשלם הפדיון שפשע בשמירתו והראיה שיש לי על זה הא דקיימא לן בכמה דוכתין בגמרא דבמתנה הולך לאו כזכי דמי וכן פסק הרמב"ם (בפרק ד' מהלכות זכייה ומתנה הל' ד' וה') וז"ל ראובן שרצה ליתן מאה דינרין לשמעון ושלח לו הפאה על ידי לוי אם אמר לו זכה במאה זוז לשמעון או תן מאה זוז לשמעון אינו יכול לחזור בו אבל אם אמר לו הולך מאה זוז לשמעון יכול לחזור בו עד שיגיע המאה ליד שמעון: הלך לו במאה זוז שנשתלחה עמו להוליכן לשמעון ובקש שמעון ולא מצאהו יחזור לראובן מת שמעון בחיי ראובן יחזור לראובן או ליורשיו מת ראובן בחיי שמעון יתן המאה לשמעון או ליורשיו. שמצוה לקיים דברי המת ואף על פי שאמר הדברים והוא בריא שהרי המאה בידו של שליח עדיין עכ"ל: וכתב הרב המגיד ראובן שרצה ליתן מאה זוז לשמעון וכו' זה פשוט סוף פ"ק דגיטין דבזכה אינו יכול לחזור בו ובהולך לאו כזכי הוא ויכול לחזור בו והכין אסיקנא ריש פרק השולח דבמתנה הולך לאו כזכי וכו': הלך לו במאה זוז וכו' פשוט הוא שדבריו דוקא כשאמר ראובן ללוי הולך וגם זה שם סוף פ"ק דגיטין: מת שמעון בחיי ראובן וכו' גם זה שם ומפורש הכל בהלכות ופירוש ליורשיו כגון שמת ראובן אחרי מיתת שמעון בטרם שוב השליח אליו. מת ראובן בחיי שמעון וכו' גם זה שם ומפורש בהלכות ופירוש ליורשיו אם מת שמעון אחר מיתת ראובן קודם שהספיק השליח לתתם לו וכל זה בבריא אבל בשכיב מרע יתבאר דינו פרק עשירי:
זכינו לדין שהמשלח מעות או איזה דבר לחבירו על ידי שליח אע"ג שמסרם ליד השליח לא יצאו המעות חרשות המשלח עד שיאמר לו בפירוש או זכה או תן לפלוני אבל אם אמר לו הולך לא מיבעיא דיכול המשלח לחזור בו אלא דאף בנדון שמת המקבל יחזרו המטות למשלח או ליורשיו אם מת אחר מיתת המקבל וא"כ בנ"ד ליכא לספוקי שיהודה חייב לשלם וזה שכשנדקדק בדברי השאלה לא מצינו שאמר לוי ליהודה זכה אותן אלא סתם מסר לו המעות להוליכם למקום אשר שם ראובן ושמעון וזה בלשון הולך שכן כתוב ב בשאלה ועשאו שליח להוליך המעות וכו' ואע"ג שבסוף דבריו כתב ולפדותם שמשמעותו כמו תן והוי כאילו אמר לו פדם אתה האי לאו כלום היא דלשון ולפדותם לא קאי איהודה אלא אמעות והוי כאלו אמר הולך מעות אלו שגביתי לפדיונם וא"כ בנ"ד שהמעות האלו לא הגיעו ליד ראובן ושמעון פשיטא דעדיין ברשות לוי הם שהוא  המשלח ובודאי שיש ללוי תביעה על המטות דהגע עצמך אם לוי היה חוזר בו והיה תובע הממון מיד יהודה קודם ששם לדרך פעמיו לא היה רשות בידו לתובעו ויהודה חייב להחזיר לו השתא נמי כיון דעדיין לא הגיעו ליד ראובן ושמעון לא פקע זכות לוי מינייהו ויהודה לא הוי אלא שליח לוי ושליח שפשט בשמירתו כולי עלמא מודו דחייב דלשמור קרינא ביה:
ואם יקשה המקשה דזה אינו נראה מוסכם דהא כפי דברי הראב"ד ז"ל יש חילוק בין מתנה לפקדון שהרי הוא ז"ל השיג טל דברי הרמב"ם בדין הנ"ל וז"ל א"א דוקא מתנה אבל פריעת חוב אינו יכול לחזור בו וכן בפקדון אם הוחזק הנפקד כפרן עכ"ל וא"כ בנ"ד נמי נחשוב אלו המעות שנתן לוי ביד יהודה כאילו הם פקדון ולא מתנה ומינה דאין לוי יכול לחזור בו ויהודה פטור מלשלם טעם דהוי ממון שאין לו תובעים דאילו לוי כבר יצא מרשותו כיון שמסרו ביד יהודה ואילו ראובן ושמעון עדיין לא זכו באותן המעות כיון שבשעה שפשע יהודה עדיין לא נשבו. אמנם על זה אני אומר דכבר ה"ה ז"ל הרגיש בזה וכתב דכשהנפקד הוחזק כפרן כ"ע מודו דאינו יכול לחזור בו ודין זה כתבו הרמב"ם ז"ל פרק א' מהלכות שכירות אבל כשאינו הוחזק כפרן פשיטא דיכול לחזור בו כמו במתנה והוי ממון שיש לו תובעים כיון שכל זמן שלא הגיע ליד המקבל לא יצא מרשות המשלח:
והשתא בנ"ד אין שום צד להחזיק ללוי כפרן ואדרבא כל מי שמעיין הטיב בדברי השאלה ראה יראה שלוי איש טוב ישר ונאמן בהיות שכיון ששמע שראובן ושמעון נפלו ביד השודדים תכף ומיד בלי שום איחור הלך אל כל אוהביו לקבץ ממון לפדותם מן השבי וחי הכריחו להכנס בתוך זה כי אם אהבתו השלמה ורחמנות שבלבו ובודאי שאיש כזה לא יקרא ולא יכונה בשם כפרן דאדרבא יהודה הוא שהראה רוע לבבו וגלה את חרפתו בבקשו תחבולות להפטר עצמו מן הפדיון ופשיטא דלוי יכול לחזור בו ויש לו תביעה על יהודה:
וכל זה שאמרנו היינו אף שנניח שהמעות שנתן לוי ליהודה היה בתורת פקדון אמנם כפי מה שכתב הסמ"ע בח"מ סי' רמ"ג ס"ק ד' לא הוי אלא מתנה והא לך לשון הסמ"ע שם אבל אם אמר לו הולך וכו' אע"ג דבהלואה או פקדון אינו יכול לחזור בו אף בהולך וכמו שכתב הטור והמחבר לעיל ריש סי' קכ"ה שאני התם דהממון שנתן המשלח ליד השליח הוא מחוייב ליתנו להמקבל שהרי היה ביד המשלח בהלואה או בפקדון ומשום הכי בקל יצאה מרשותו דהמשלח ואמרינן דזכה השליח להמקבל ואין המשלח יכול לחזור בו משא"כ במתנה וכמ"ש זה ג"כ שם עכ"ל: והשתא בנ"ד חי הוא זה ואי זה הוא שיאמר שלוי היה חייב לראובן ושמעון אותם המעות או בתורת הלואה או בתורת פקדון שהרי כפי דברי השאלה לוי מגודל אהבתו שהיה לו לראובן ושמעון הלך וקבץ אותם המעות ולא שיהיו מופקדים בידו אלא לשלחם תכף ומיד לראובן ושמעון כמו שעשה וגם ליהודה לא עשאו אלא שליח כמו שאמרנו וא"כ דל מהכא דין פקדון ואותן המעות לא היו אלא מתנה ובמתנה כ"ע מודו דהולך לאו כזכי הוא:
המורם מכל הני טעמי דכתיבנא דיהודה חייב לשלם ללוי אותם המעות שפשע בשמירתן משום דהוי ממון שיש לו תובעין או מצד לוי או מצד ראובן ושמעון השבויים ופשיטא דשפיר קרינא ביה לשמור:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה. וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה תם ונשלם בכ"ט לחדש אלול בסדר ובשנת לו חכמו ישכילו זאת ליצירה: נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט