שאלה בבית ראובן אירע שהיו מבשלים ב' קדרות אחת של בשר ואחת של חלב וחתכו בצלים דק דק בב' סכינים בני יומן שלא קונחו אחת של בשר לתת בקדרת הבשר ואחד של חלב לתת בקדרה של חלב ושכחו ונתנו קערת הבצלים שחתכו בסכין של בשר בקדרת החלב וקערת הבצלים של חלב בקדרת הבשר ולא היה בשום קדרה ששים נגד הבצלים ובא ראובן לבית מדרשו של שם שיורוהו כדת מה לעשות ומבעיא לן השתא מי אמרינן די בששים נגד מה שבלעו הבצלים או נגד הסכין שחתכו בו או נגד כל הבצלים כיון שחתכום דק דק ואת"ל דבעינן נגד כל הבצלים עדיין מבעיא לן אם שעת הדחק או ערב שבת ופנה היום שאין פנאי להכין עוד לצורך שבת מהו מי אמרינן כיון שמן התורה כל האיסורין בטלין ברוב לא יחמירו ז"ל בנדון או לא יוציא דין לאור ומה' תמ"ש:
תשובה גרסינן בחולין בפרק כל הבשר אמר חזקיה משום אביי הלכתא דגים שעלו בקערה מותר לאוכלן בכותח צנון שחתכו בסכין שחתך בו בשר אסור לאוכלו בכותח והני מילי צנון דאגב חורפיה בלע אבל קישות גריר לבי פסקיה ואכיל קילחי דליפתא שרי דסילקא אסירי ואי פתך בהו דליפתא ש"ד וביאר רש"י קישות מתוקה היא ואינו נבלע בתוכה אלא השמנונית צף ועומד על מקום החתך הילכך גריר לבי פסקיה למקום חתך גורר מעט בסכין ואכיל אף בכותח הילכך דגים שעלו בקערה מותר לאוכלן בכותח כדאמ' דאין נותן טעם הבא מן הממש אלא נותן טעם הבא מנותן טעם דסתם קערה מקנחים אות' משומן הקרוש עליה משום מיאוס אבל לסכין פעמים שהשמנונית קרוש עליו ואינו ניכר וכשחותך בצנון הוי נותן טעם הבא מן הממש ועוד דמשום חורפיה בלע טפי מדגים הרותחים ואגב דוחקא דסכינא פליט סכינא ובלע צנון קלחי קלחים: ליפתא לפת אינו חריך אלא מתוק ואין טעם שומן ניכר בו: דסילקא אסירי לפת שנותן טעם בהם: ואי פתך בהו דליפתא ערבן בעת חתוכן שחתך אחת של לפת ואחת של תרדין הילכך מבטל טעם השמנונית מן הסכין ואין התרדין מקבלין טעם הימנו עכ"ל:
והנה מאחר שנאסרו התרדין עם אינם במדרגת החריפות כמו הצנון נראה בלי ספק שכל דבר חריך יהיה ככה משפטו לאסור איסר וכן כתב הרמ"בם בפרק ט' מהלכות מאכלות אסורות הלכה כ"ד סכין שחתך בה בשר צלי וחזר וחתך בה צנון וכיוצא בו מדברים החריפים אסור לאכלם בכותח אבל אם חותך בה בשר וחזר וחתך בה קשות או אבטיח גורר מקום החתך ואוכל השאר בחלב עכ"ל וכן כתבו התוספות בדבור אגב חורפיה בלע יש ליזהר שלא לחתוך שומין כרישין ובצלים בסכין חולצת משום דחריפי טובא והיכא דחתך ונתנן בקדרה מלאה מים רותחת תותר בששים לבטל טעם הבלוע בירק וכזה כתוב בספ' התרומה:
והטעם האמיתי לכל זה הוא מה שכתב רש"י בביאור הראשון שהשמנונית הנקרש בסכין נבלע בדברים הנחתכים בו בסבת חריפותם כי היא בהדיק חלקי השמנונית הדק היטיב גורמת שיתפשט בדברים הנחתכים ובזולת זה לא ישוער האיסור כי אין החריפות סבה בעצם לזה בלתי יונח השמנונית והוא הסבה החמרית אשר בה תפעל הפועלת והראיה לזה הוא מאמר התלמוד בע"ז פרק אין מעמידין על הקורט של חלתית מ"ט משו' דמפסקי ליה בסכינא דאע"ג דאמר מר נותן טעם לפגם מותר אגב חורפיה דחילתיתא מחליא ליה שמנוניתתא והוה ליה כנותן טעם לשבח ואסיר הרי לך בבירור שאף בחלתית שהוא הדבר היותר חריף וכמו שיתבאר לפנים לא מצאו הם ז"ל האיסור כי אם בשמנונית הנמצא בסכיני הגוים ובסבת חריפות החלתית יתפשט אותו השומן בגוף החלתית אלא שיש הבדל לענין הדין לדעת רבים בין החלתית לצנון בעבור מדרגת החריפות כי גודל חריפות החלתית הוא סבה שאף השומן הנבלע בפנימי הסכין יוכל להתפשט בו ולזה אסרוהו אף בסכין שאינו בן יומו ואולם הצנון ושאר הדברים אשר הם למטה מהחלתית במדרגת החריפות לא אפרו כי אם בסכין בן יומו או שאינו מקונח בעבור כי אין כחם חזק כל כך שיבלע בהם כי אם השומן הנקרש בחיצוני הסכין וכמו שכתבו התוספות שם בשם מהר"ם בחלתית דווקא דחריף טפי ולא בצל וקפלוט גם הרא"ש ז"ל האריך בזה וזה לשונו שם וקורט של חלתית... שאלתי את ר"א על צנון שנחתך בסכין של גוים שאין בין יומו וזה לשון תשובתו ועל הצנון שנחתך בסכין של גוים שאין בן יומו לא ידענא אם יש לדמותו לקורט של חלתית דאסרינן ליה בפ"ב דע"ז ואפילו בסכין שאין בן יומו אגב חורפיה מחליא ליה ומה שאמר בס' התרומה צנון וכרישין ובצלים ודימה אותו לקורט של חלתית שמעתי גדולים חולקין עליו ואומרים דלא דמי לקורט של חלתית דהוא חריף ביותר ואין בעולם חריף כמותו והוא בלזו"רי ומדלא נקט אלא הוא אלמא מידי אחרינא לא דאי לא תימא הכי אלא אפילו כרישין ובצלים לנקטינהו וכ"ש קורט של חלתית והא דאמר בפ' כל הבשר צנון שחתכו בסכין בשר אסור לאוכלו בכותח ופרש"י בחד לישנא אפילו בסכין שקנחו היטב משמנונית שעליו ה"מ בן יומו דחשיב כנותן טעם ראשון ולא כנותן טעם בר נותן טעם אבל כשאין בן יומו ולאוסרו כקורט של חלתית לא ולבי נוטה אחר דבריהם ואע"פי שאני מורה כס' התרומה לאסור אין לי למחות ביד הנוהגים היתר ובפ' אלו טרפות אמרי' הלעיטה חלתית טרפה מ"ט דמנקבא לה למעיה אבל כרישין וצנון ובצלים אכלה לה במינייהו ולא מינקב למיעייהו הילכך לא דמי כלל עכ"ל וניכרים דברי אמת שדעת החכם הזה להתיר אף שעל צד החומר היה מורה לאסור וכן פסק הרב קאר"ו בש"ע יורה דעה כאשר יתבאר בסמוך:
ואולם עדיין לא ידענו מה יהיה משפט הצנון ומעשהו אם נתבשל בקדרת חלב אחר שנחתך בסכין של בשר או בהפך והנה הוא מבואר בש"ע יורה דעה סי' צ"ו צנון או סילקא שחתכם בסכין של בשר בן יומו או שאינו מקונח אסור לאכלם בחלב עד שיטול ממקום החתך כדי נטילת מקום שהוא כעובי אצבע או שיטעמנו ולא יהא בו טעם בשר שאז מותר בהדחה ויש אומרים דהוא הדין לאינו בן יומו והוא מקונח ואם לא נטל מהם כדי נטילת מקום וגם לא טעמם ובשלם בחלב צריך ששים כנגד מה שנגע מהסכין בהם וה"ה לחתכם בסכין של גוי: אם חתך בו שומין ובצלים וכרישין וכיוצא בהם בדברים החריפים ופירות חמוצים ודגים מלוחים דינם שוה לחתך בו צנון עכ"ל והנה הותרו בזה גם כן ספקות החכם השואל בנושא הבצלים אלא שצריכים אנו לבאר דבריו כי יש בהם מהמבוכה וזה שבמה שצדד מי אמרינן די בששים נגד מה שבלעו הבצלים או נגד הסכין הבדיל ב' דברים שהם אחד בעצם כי הדבר ידוע שהאיסור הנבלע בסכין נתפשט בכל חלקיו נמצא ששיעור האיסור נגד מה שבלעו הבצלים מהסכין הוא השיעור בעצמו נגד הסכין ולזה תראה שהטור ביורה דעה סי' צ"ו אחר שהביא דברי בעל ספר התרומה שאין לשער הששים נגד כל הצנון רק נגד מה שנבלע בו מהבשר הוסיף הוא ז"ל היינו כדי כל הסכין ונוכל לומר בהיתר זה שדעת הטו"ר בהשוות השיעורים הוא במונח שהסכין ישן שנשתמשו בו פעמים רבות לחתוך בשר ולזה נבלע בכולו וכמו שאמרנו או גם כן בעבור שאי איפשר להגביל שיעור הבשר הנבלע שערו בסכין אף שיובדלו בצד מה ודברי השואל הוא בסכין חדש שידוע ומוגבל שיעור הבשר ד"מ שלא חתך בסכין כי אם כזית בשר ובזה האופן השיעורים הם משונים בעצמם אלא שיש בזה מהקושי מה שלא יעלם כי לא היה לו לחכם השואל לבדד ולהסתפק בזה שאם אנו יודעים השיעור הנבלע מהאיסור הדבר ברור שיש לשער בו ולפי זה בנושא שלנו אין ספק שנשער בשיעור הנבלע בבצלים ולא בסכין ועוד יש קושי בבד הסכין שצדד החכם השואל שהוא נגד פסק הרב בש"ע שלא חייב לשער בכל הסכין כי אם באותו חלק שנגע בצנון וסילקא אלא שזה הוא נקל להתירו כי פסק הרב הוא בלי ספק בענין שנודע לנו באיזה חלק מהסכין חתכם אבל אם לא נתאמת לנו זה צריך לשער נגד כל הסכין וכמו שכתבו האחרונים:
ואולם מה שיש להעיר עוד בדברי השואל הוא הצד השלישי והוא לשער נגד הבצלים אשר עליו נשען דעתו לאסור אם לא בענין שהוא שעת הדחק או שהוא ערב שבת ובאמת שהוא דבר זר בעינינו ולא ידענו להולמו כי לפי דעתו זה היה ראוי שיונח שהבצלים כולם נעשו חתיכה של איסור וזה אינו שאף שבבשר וחלב אנו אומרים שהחתיכה עצמה נעשית נבלה ולזה משערים בכולה הוא בענין שהבשר נבלע מאיסור החלב ד"מ טיפת חלב שנפלה בחתיכת בשר אבל הבצלים האלה לא בלעו כי אם היתר והאיסור בא אחריו בבישולם בקדרת חלב הלא תראה מה שכתב בעל ס' התרומה והעלהו הרב על שולחנו סי' צ"ד בצלים או ירקות שבלועים מבשר ובשלם בקדרה חולבת אם ידוע כמה בשר בלוע בבצלים ובירקות א"צ ס' אלא כנגד הבשר ובאר שם הטעם בעל ההגהות דלא שייך לומר חתיכה נעשית נבלה הואיל ועדיין כולו היתר ולכן אין צריך לשער רק נגד מה שבלע:
גם הטעם שנתן בעבור שחתכם דק דק אין לו יחס לזה כלל כי אם למה שאין אנו משערים נגד מקום הנטילה לבד וכמו שכתב הרב בעל בית חדש כלל הדברים שבנושא שלנו הבצלים מותרי' אם יש ששים נגד מה שבלעו מהבשר אם הוא ידוע ואם לא צריך ס' נגד הסכין או מקצתו או כולו ר"ל אם נודע חלק החותך או לא נודע:
בסדר ובשנת ועתה לו ואנכי אהיה עם פיך לפ"ג:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מוה"רר יעקב די מיזה מ"כ: