שאלה אלמון שנשא אלמנה ולאחר כניסה לחופה מת אבי של החתן ונסתפק השואל אם ההיא דאמרינן ככתובות הרי שהיה פתו אפוי וטבחו טבוח ומת אבי של החתן או אמה של כלה שמכניסין את החתן ואת הכלה לחדר ובועל בעילה של מצוה ופורש דוקא בבחור ובתולה אמרינן הכי דכיון שמת מי שהכין צרכי הסעודה וסעודת בחור עם בתולה צריך להכנה רב וכיון שמת אביו אין ומי שיכין לסעודתו ולכך התירו אבל באלמון עם אלמנה שאינה צריכה כל כך הכנה דאין רגילות בכך אמרינן דלא וינהוג שבעה ימי אבלותו תחלה ואח"כ יבעול או למא שמכיון שאירע המעשה שמת אביו של החתן אחר שהנישואין יהיה מותר לו לבעול ולנהוג שלשה ימי שמחה ואחר כך שבעה ימי אבלות ואפשר דלדידיה יהיו ימי השמחה כימי הרגל דמי שמת לו מת ברגל אינו נוהג דבר מאבלות אפילו דברים שבצנעה ילמדנו המורה הדין ומהתמ"ש:
תשובה תניא בפרק בתולה נשאת (דף ב' ע"ב) הרי שהיה פתו אפוי וטבחו טבוח ויינו מזוג ומת אביו של חתן או אמה של כלה מכניסין את המת לחדר ואת החתן ואת הכלה לחופה ובועל בעילת מצוה ופורש ונוהג שבעת ימי המשתה ואחר כך נוהג שבעת ימי אבילות וכל אותן הימים הוא ישן בין האנשים והיא ישנה בין הנשים ואין מונעין תכשיטין מן הכלה כל שלשים יום ודווקא אביו של חתן או אמה של כלה דליכא איניש דטרח להו אבל איפכא לא אמר רפרם כר פפא אמר רב חסדא לא שנו אלא שנתן מים על גבי בשר אבל לא נתן מים על גבי בשר מיזדבן אמר רבא ובכרך אע"פ שנתן מים על גבי בשר מיזדבן אמר דב פפא ובכפר אע"פ שלא נתן מים על גבי בשר לא מיזדבן ואלא דרב חסדא היכי משכחת להאמר רב אשי כגון מתא מחסיא דמפקא מכרך ומפקא מכפר: ע"כ:
ופירש רש"י יינו מזוג במים שיהא ראוי לשתיה ושוב אינו מתקיים: אביו של חתן או אמה של כלה. דווקא נקט אביו של חתן הוא הטורח בצורכי סעודה אמה של כלה היא המכינה לה תכשיטין לפיכך אם יעבור המועד שוב אין מכין להם והתירו להם להכניס את המת לחדר שלא יקברוהו דא"כ חלה אבילות על האכל בסתימת הגולל כדלקמן ושוב לא יוכל לכנוס עד שיעבור האבילות: ופורש. ויקברו את המת מיד דכיון דחלה עליו חתונה הוי' לגביה כרגל ולא אתיא אבילות וחייל' ונוהג שבעת ימי המשתה כו': וכל אותן הימים. של ימי המשתה ושל אבילות: הוא ישן כו'. ואין מתיחדין זה עם זה שמא יבעול ואבל אסור בתשמיש המטה כדילפינן באלו מגלחין וכן בשבעת ימי המשתה שהן כרגל נוהג הוא אבילות של דברי צינעא דהיינו איסור תשמיש כדלקמן: ואין מונעין בשביל האבילות אין אוסרין עליה תכשיטיה שלא תתגנה על בעלה: כל שלשים יום. ואע"פ שהן ימי אבילות לשאר בני אדם וכל שכן משלשים ואילך: דליכא אינוש דטרח. אם יפסידו מה שהכינו: שנתן מים על גבי בשר. שוב אינו ראוי למוכרו במקולין: בכרך. שכיחי אינשי טובא ויש קופצי' הרבה: אלא דרב חסדא. דמפליג בין נתן ללא נתן: היכי משכחת לה. לא בכרך ולא בכפר: דמפקא מכרך ומפקא מכפר. מוצאה מכלל כרך ומוצאה מכלל כפר גדולה מכפר וקטנה מכרך: עכ"ל:
והנה קודם כל דבר ראוי לנו לדרוש ולתור אם הדין הזה נאמר דוקא בבחור שנשא בתולה אבל אלמון שנשא אלמנה לא או דילמא לא שנא והנה לכאורה נראה שהדין הזה נוהג דוקא בבחור שנשא בתולה שהרי יש שם שמחה גדולה וצריכים להכנה רבא ומשום הכי אמרינן דכשמת אביו של חתן או אמה של כלה שמכניסין את המת לחדר ואת החתן ואת הכלה לחופה דבודאי הכינו להם דברים הצריכין לנישואין וכיון שמת אחד מן המבינין אין שם זולתם שיכין להם אבל אלמון שנשא אלמנה שאינן צריכין להכנה גדולה כל כך ועל הרוב הם המבינין בעצמן נראה דאע"פי שמת אביו של חתן או אמה של כלה שאין מכניסין את המת בחדר אלא נוהג ז' ימי אבילות ואח"כ יכנוס והמדקדק בדברי הגמרא יראה שלשון התלמוד מסכים מאוד לסברה זו שהרי אמרו שם ונוהג ז' ימי המשתה ואח"כ ז ימי אכילות וכן הוא לשון הרמב"ם ז"ל ושאר הפוסקים ונראה שלי דברו אלא בבחור שנשא כתולה שלהם תקנו רז"ל ז' ימי המשתה אבל אלמון ואלמנה שימי שמחתם הם ב' ולא ו' אין הדין הזה נוהג אצלם וכן נראה גם כן מדברי התוספות שכתבו בד"ה בעילת מצוה קרי ליה בעילת מצוה משום דכתיב כי בועליך עושיך ואמרינן אין אשה כורתת ברית אלא למי שעושה אותה כלי ועל ידי כך מדבק בה ובאין לידי פריה ורביה ולהכי קרי לה לבעילה ראשונה בעילת מצוה עכ"ל נראה דדוקא משום שעושה אותה כלי דהיינו בתולה ולפיכך קורא אותה בעילה של מצוה אבל אלמון שנשא אלמנה לא:
אמנם כד מעיינן שפיר חזינא דהדין סברא חברא אית בה ולאו בר סמכא היא חדא דסתמא תניא הרי שהיה פתו אפוי וטבחו טבוח ולא חלקו בין הכונס את הבתולה לכונס את האלמנה ובין בחור לאלמון ודברי הברייתא שאמרה ונוהג ז' ימי המשתה וכן דברי התוספות שנראה דאיירי בבתולה יש להשיב ולומר שדברו בהוה ורוב הנשואות הן בתולות ועוד שהחכמים שתקנו ז' ומי שמחה לבתולה הם תקנו גם כן ג' ומי שמחה לאלמנה ומאי אולמיה האי מהאי לשנאמר שימי הבתולה אלימי לדחות האנינות וימי שמחת האלמנה קלישי ואינן דוחין האנינות והנה מצאנו ראיה שימי הבתולה וימי האלמנה תרוייהו שמחה אקרו דתנן במסכת מועד קטן אין נושאין נשים במועד אחד בתולות ואחד אלמנות ובטעם הדבר אמרו בגמרא חדא דאין מערבין שמחה בשמחה הרי דאלמנה ובתולה כולהו בחדא מחתא מחתניהו ואכולהו אמר קרא ושמחת בחגך ולא באשתך ועוד אם כסמוך על דעתנו החלושה בדברים אלו יחזור הדין כי נאמר שאין הדין הזה אלא בבחור רך בשנים שצריך לעצת ולהבנת אביו אכל אם הוא גדול בשנים ועושה מעשיו על פי עצמו שהרי אינו צריך שיכין לו אביו דברים השייכין לחתונתו אין הדין הזה נוהג אצלו גם אם ככר מת אביו זה שנים והוא עדיין נער ורך ואחיו הגדול הכין לו צרכי חופתו ומת אחיו קודם כניסתו לחופה גם זה אין לו מי שיכין לו צרכי חופתו גם אפשר לומר דאין הדין הוה נוהג אלא כשאביו פקח ושיהא ברי שיוכל להכין צרכי בנו אבל בענין אחר לא ולפי זה כמעט צריכין אנו לפרש דבדי הברייתא שאמרה ומת אביו של חתן שמת מיתה פתאומית ב"מ מבלי קדימת חולי שאם ככר היה חולה קודם להו לא היה יכול להכין כרכי בכו כי עינינו הרואות שההכנה נמשכת עד יום הכניסה אשר על כן נראה לי שאין לנו לסמוך על דעתנו ולא נבדה סברות מלבנו ואין לנו לזוז מדברי חכמינו והם סתם אמרו הרי שהיה פתו אפוי וכו' ולא חלקו בין בחור לאלמון ובין רך בשנים לגדול העושה עשין על פי עצמו ובין פקח וברי לסכל וחולה ובדרך הזה נלך בטח ולא נכשל כדבר הלכלה:
ואחרי שרב הודענו שאין הפרש בדין הזה בין בחור לאלמון ובין נושא את הבתולה לנושא את האלמנה שבכולן אם מת אבי החתן או אם הכלה שמכניסין את המת לחדר ואו החתן ואת הכלה לחופה אבוא להשיב לשואלי דבר אשר נשאלתי על אלמון שנשא אלמנה ולאחר כניסה לחופה מר אבי החתן ונסתפק השואל אם הדין הנ"ל אינו נוהג אלו דוקא בבחור ובתולה אבל לא באלמון ואלמנה גם אם ינהוג ברישא ז' ימי אבילות או אם ינהוג ב' ימי שמחה ברישא ואם הותר לו לבוא על אשתו בתוך ג' ימי שמחה והנה אשיב על ראשון ראשון אם על הספק הראשון כבר אמרנו שחכמים לא חלקו בין בחור לאלמון וסתם אמר ומי שהיה פתו אפוי וכו' וכיון שכן הדין הזה נוהג בכולן ואי לנו להמציא סברות מדעתנו:
אמנם על הספק השני שמת אבי החתן אחר הנישואין הי מנייהו ינהוג ברישא אם ימי האבילות או ימי השמחה לזה אשיב ואומר שדבר ברור הוא אצלי שינהוג ימי השמחה ברישא לא מיבעיא היכא דמת אביו של חתן או אמה של כלה אלא אפילו איפכא או שמת אחד משאר הקרובים שחייב להתאבל עליהם ימי השמחה קודמין והטעם שכיון שהשמחה חלה עליו מעת הנישואין והיא קדמה למיתת המת לא חל עליו האבילות עד שיעברו ימי השמחה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק י"א מהלכות אבילות וז"ל שבעת ימי החתנות הרי הן כרגל ומי שמת לו מת בתוך ימי המשתה אפילו אבין ואמו משלים שבעה ימי השמחה ואחר כך נוהג שבעה ימי אבילות ומונה השלושים מאחר ימי השמחה עכ"ל: וכבר בארתי שאין הפרש בדין זה כין ו' לבתולה ובין ג' דאלמנה:
ועל הספק השלישי אם הותר לו לבוא על אשתו בתוך ג' ימי שמחתו אשיב שאין ספק אצלי שמותר לו לבוא על אשתו ביאה ראשונה כיון שעדיין לא נקבר המח וכ"ש הוא השתא היכא דקדמא מיתת אביו לנישואין שכבר חלה עליו מצות אנינות וא"ה התירו לו לבעול בעילה של מצוה כ"ש היכא דקדמו הנישואין למיתת אביו דלא חייל עליה מצות אנינות דהתירו לו לבעול בעילה של מצוה אמנם בשאר הימים ודאי שזהו מן הדברים הצריכין עיון גדול כי כפי הנראה דבר זה תלוי כמחלוקת הרמב"ם וסיעתו עם הרמב"ן וסיעתו בדין הקובר את מתו ברגל אם נוהג בו דברים שבצנעה כי לפי דלת הרמב"ם אין שום אבילות ברגל ואפילו דברים שבצנעה שכן כתב בפ"י מה' אבל וז"ל הרגלים וכן ר"ה וי"ה אין דבר מדברי אבילות נוהג בהם עכ"ל והנה מוכח מדבריו אלה שאין שום דבר מדברי אבילות נוהג ברגלים ואפילו דברים שבצנעה ועוד הוסיף באותו פרק וכתב ז"ל הקובר את מתו בתוך הרגל לא חלה עליו אבילות כלל ואינו נוהג אבילות ברגל עכ"ל הנה טבע הלשון וכפל דבריו מראים בבאור שאפילו דברים שבצנעה אינו נוהג ברגלים וכן הודה הרמב"ן שזוהי סברת הרמב"ם שכן כתב הרב בעל כ"ע בשם הרמב"ן וז"ל יש כת מן החכמים כדברי רבינו וטעמם משום דהא דקאמר בריש כתובות מסייע לרבי יוחנן דאמר אע"פי שאין אבילות במועד אבל דברים שבצנעא נוהג היא השמועה האמורה בפרק אלו מגלחין אביי אשכחיה לרב יוסף דפרים סודרא ארישיה בשבת אמר ליה לא סבר לה מר אין אבילות בשבת אמר ליה הכי אמר רבי יוחנן דברים שבצנעא נוהג והם מפרשים דדווקא בשבת לפי שהיא עולה הנהיגו בה בצנעא אבל ברגלים שמפסיקין ואינם עולים לדברי הכל אינו נוהג לא בצנעא ולא בפרהסיא עכ"ל ונראה מדבריו שהיו גורסים בההיא דרבי יוחנן דריש כתובות דשבת במקים דמועד והרמב"ן חלק אל סברא זו והאריך לטעון עליה והעלה דדברים שבצנעא נוהגים במועד וכן פסקו התוספות והרא"ש בריש כתובות וכתבו שכן פסק בה"ג והיה נראה לומר דלאו בהכי מיירי רבינו אלא היינו לומר שאם קברו קודם הרגל אפילו שעה אחת בטלה עמנו גזירת שבעה כדמפריש ואזיל והוא משנה שם הקובר את מתו שלשה ימים קודם לרגל בטלה ממנו גזירת ו' ובגמרא ת"ר קיים כפיית המטה ג' ימים קודם לרגל אינו צריך לכפותה אחר הרגל דברי רבי אליעזר וחכמים אומרים אפילו יום א' ואפילו שעה אחת ואסיקנא בגמרא דהלכה כחכמים אלא שמתוך שלא הזכיר רבינו דברגל נוהגים דברים שבצנעא אדרבא כתב לקמן דקובר מתו ברגל לא חלה עליו אבילות כלל י"ל שמ"ש אין דבר מדברי אבילו' נוהגי' בהם מלתא באפי נפשה היא לומר דאפי' דברי' שבצנעא אין נוהגים בהם וכמו שפיר' שם הרמב"ן ע"כ:
אמנם הרמב"ן וסיעתו גורסין אע"פי שאין אכילות במועד ולפ' דעתם וגרסתם דברים שבצנעא נוהג בדגלים ואע"פי שידעתי שלפעמים מחמת קוצר שכלי קשה עלי להבין דבריהם וכ"ש להתחכם ולהכריע ביניהם עכ"ז לא אוכל להתאפק מלהגיד דעתי הקצרה ואומר שגרסת הרמב"ם וסיעתו היא הנראית צודקת בעיני יען שאם אמת היה הדבר שדברים שבצנעא נוהג במועד למה לא יעלו לו ימי המועד לימי האבילות דומיא דשבת שהיא עולה ואינה מפסקת וכיון שהרגלים אינן עולין לימי האבילות למה ינהוג בהם דברים שבצנעה ואע"פי שקושיא זו נראית חזקה מה נעשה כי הרב בית יוסף בטור י"ד סימן שצ"ט הסכים לסברת הרמב"ן וסיעתו שכתב ז"ל ולענין הלכה כוותייהו נקיטינן דרכים נינהו וגם כי בה"ג שדבריו דברי קבלה סבר כוותיהו עכ"ל: ומ"מ אם יסכימו עמי רבותי וחברי הייתי אומר שאם חל ליל טבילה באחד מימי הרגל שלא יבטל מצותו כי בדאי הרמב"ם וסיעתו לסמוך עליהם שלא לבטל מצות עונה:
והנה מן הדין הנ"ל נלמוד תשובה לספק הג' שאנו בו עתה כבר כתבנו למעלה שהרמב"ם השוה דין מי שמת לו מת בימי חתונתו למי שקובר את מתו ברגל שכן כתב בפרק י"א מה' אבל ז"ל שבעת ימי החתנות הרי הן כרגל ומי שמת לו מת בתוך ימי המשתה אפילו אביו ואמו משלים שבעה ימי השמחה ואחר כך נוהג שבעה ימי אבילות ומונה השלשים מאחר ימי השמחה ע"כ: והנה כפי דעתו כיון שבימי הרגל אינו נוהג אפילו דברים שבצנעא ה"ה גם כן אם מת לו מת בימי חתונתו אינו נוהג אפילו דברים שבצנעא ומותר לו לבוא על אשתו כל ימי שמחתו ולדעת הרמב"ן וסיעתו הסוברים שדברים שבצנעא נוהג ברגל ה"ה בימי חתונתו שדברים שבצנעא נוהג:
והנה אין להקשות על הרמב"ם מה שאמרו ש בגמרא ובועל בעילת מצוה ופורש וכתבו הרמב"ם כדין שאחר זה שנראה שלא התירו לחתן בימי חתונתו אלא בעילת מצוה ולא יותר דשאני התם מפני שמת המת קודם כניסתו לחופה ולפיכך די לו שהתירו לו בעילת מצוה וכל אותן הימים הוא ישן בין האנשים והוא ישנה בין הנשים דמדמינן ליה לשבת שבתוך ימי האבילות שדברים שבצנעא נוהג בו אמנם היכא דקדים החופה למיתת המת מותר לבעול בכל לילה ואין שום דין מדיני האבילות נוהג בו כפי דעתו ז"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא דההיא דאמרינן בכתובות הרי שהיה פתו אפוי וטבחו טבוח ומת אביו של חתן או אמה של כלה שמכניסין את המת בחדר ואת החתן ואת הכלה בחדר וכו' אין הפרש כדין זה בין יהיה החתן בחור או אלמון כין תהיה הכלה בתולה או אלמנה ואם אירע שקדמה כניסת החופה למיתת המת מותר לו לבעול בעילה בל מצוה קודם קבורת המת ואפילו היה המת משאר קרוביו שחייב להתאבל עליהם זולת אביו אמנם בשאר ימי שמחתו נוהג בהם דברים שבצנעא כפי דעת הרמב"ן וסיעתו וכפי דעת הרמב"ם וסיעתו אין בהם אבילות כלל ואפילו דברים שבצנעה וככר כתבתי שהרב בית יוסף בסימן שצ"ט הסכים לדעת האוסרין: זהו מה שעלה במצודתי ומהאל ית' אשאל יאיר עיני בתורתו וידריכני ליראתו ולעבודתו אכי"ר:
נגמר ונשלם היום יום ששי שבעה ועשרים למספר בני ישראל: בשנת ובסדר והתקדשתם והייתם קדושיה ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: