שאלה ריאה שנמצאת בה בועה בתחתית האומה שקי"ל בה שחם אין בשר מקיפה מכל צדדיה טרפה וכתבו ריב"ן והר"אש שאם אין חוט בשר מקיפה נופחין אותה וממשמשין בצידי הבועה ואם על ידי כך ימצא חוט בשר מקיפה כשרה והוא שיהיה בהיקיפה מראה בשר ואם לא היה וכו' ובאו אחר כך בודקים מומחים ונפחוה ומשמשו בה ועל ידי בקיאותן וכחן שנפחו היטב ומשמשו בבקיאות מצאו בה היקף בשר כשרה ועתה אירע כך שנמצאת הבועה ובאו המומחים לבודקה וציוו לטבח להוציאה כדין לבודקה ומתוך שהיה בהול להוציאה קרעה באופן שלא יכלו לבודקה ומבעיא לן השתא מה דינה של בהמה זו שהיא של ישראל ויש בה הפסד מרובה ועוד שהיא שעת הדחק שהוא ערב שבת ואין להם מה לאכול בשבת יוציא דין זה לאור ומהת"מש אכי"ר:
תשובה גרסינן באלו טרפות (עלה ל"ו) אמר רבא הני תרתי בועי דסמיכי להדדי לית להו בדיקות' חדא ומתחזיא כתרתי מייתינן סילוא ובזעינן לה אי שפכן להדדי חדא היא וכשרה ואי לא תרתי נינהו וטרפה וביאר רש"י תרתי בועי דסמיכי אהדדי קים ליה לרבא דאינן סמוכות אלא מחמת נקב שהיא בריאה והעלה הנקב את הבועות הללו סביביו: חדא ומתחזיא כתרתי ואם אחת היא ונראה כמין סדק באמצעיתה ודומה לב': ובזעינן לה באחת מצידיה והנה זה הטעם שהביא רש"י לאיסור סמיכת הבועות וכתבו הר"אש ג"כ בביאוריו לא נתחוור בעיני הרשב"א והר"ן בעבור שלא הגביל רבא במאמר שיעור הקירוב שיהיה בין שתי הבועות להטריף וזה לפי דעתינו איננו ממה שיקשה כי לשונו המדוקדק דסמיכי להדדי מוכיח בבירור שיש ביניהן כל כך מהקירוב כאלו נוגעות זו בזו גם דברי הרמב"ם הם כדברי רש"י אלא שיש שנוי מה בדיעותם שרש"י אמרו על דרך החיוב והרמב"ם על דרך האפשרות והקירוב ואולם כולם שוים שסבת הטרפות היא הנקב ואף שהיינו יכולים לעמוד על אמתת הדב' מדרך בדיקה בנקיבת הבועות קבל רבא דאינה מועלת הבדיקה בזה כשם שאינה מועלת בשתי אונות הסמוכות שלא כסדרן עם היות שהיינו יכולים לנפח הריאה לראות אם תבא הרוח אם לא וזה כוונת דברי הרמב"ם באומרו ואין להם דרך בדיקה ולא ששלל בזה אפשרותו במציאות ובזה סרה מעליו תלונת החכמים אשר נקבו בשמות כאשר יוכל לראות המעיין בדבריהם ומכל מקום הטעם שכתבו והוא שמא תדחק בועה אחת על חברתה ותבקע האחת או שתיהן ותיעשה נקב הוא נכון בעינונו ואולם לכל הטעמים דעת רבא במאמרו הלז אינו אלא להטריף כשיש שתי בועות בריאה סמוכות זו לזו על דרך שאמרנו אבל קם הן מרוחקות יותר מהשיעור המוגבל או במכ"ש שיש בועה אחת לבדה תהיה במקום מהריאה שתהיה כשרה שהרי אף באחת שנראית כשתים הכשיר רבא אם שופכת לחברתה כי בזה תורה הוראה גמורה שהוא אחת כובא בלי ספק כל שיש בועה אחת כשרה:
אמנם עם היות שדבריה אלה נראים מוכרחי' מהתלמוד בה"ג רוח אחרת עמו שכתב האי ביעתא דקיימא בשיפולתא דרואה או על אודנא אי מהדר לה בשרא הדר הדרנא דבועתא ואפילו משהו בעלמא כשרה אילא חסרה קיא וטרפה והתוספות כתבו הדעת הזה והקשו עליו בטוב טעם ודעת וז"ל אי שפכי אהדדי חדא היא וכשרה כתב בה"ג דבועות בשיפולי ריאה דהיינו בשיפולי אונות או אומות טרפה ופירש הטעם דכל יתר כנטול דמי ותימא דמה ענין זה אבל זה ואי חשיב ליה יתר בסוף ריאה ה"נ באמצע ואין לאסור מפני שנראה כשתי בועות דהא מכשירינן היכא דשפכי אהדדי ושמא הטעם דכשעומד בסוף סופו ליפסק ולינקב וטוב ליזהר שכל דבריהם דברי קבלה וכו' עכ"ל והר"אש כתב דברים אלה והוסיף עוד ודווקא שאין לה היקף בשר ואחר שנפחו הריאה כוונתו בזה להקל ולומר שלא נשער ההיקף בשר כי אם אחר נפיחת הריאה ולכן אף שקודם נפיחה נראה שאין לה היקף בפר לא נטריף אותה בשביל כך עד שגם אחריה נראה כן ואחר הדעת הזה נטו כל האחרונים אשר ראינו דבריהם ולולא האמננו לדברי קצת מהאחרונים שהעידו בשם ר"ת שעשה מעשה להטריף היה נראה לנו מדברי התוספות כפי משפט הלשון והענין שדעתם היה להכשיר הריאה מצד הדין כשיש בועה מה בתחתית' אלא שעל צד היותר טוב ולחלוק כבוד לדברי בה"ג כתבו שטוב ליזהר ואילו היה כן היינו מקבלו בסבר פנים יפות אמנם עתה נוראות נפלאנו על דברי חכמים האלה שנטו אחר דברי בה"ג עם היות שהודו ולא בושו שטעמו אינו צודק כלל ומלבד זה והו' היותר זר בעינינו שנראה שאינו מתיישב כפי התלמוד שאין להוסיף על הטרפות ואין לנו אלא מה שמנו חכמים כאשר הובא בחולין עלה נ"ד וכמו שכת הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות שחיטה ודבריו נכתוב ונבאר במה שיבא הלא תראה מה שהקשו חכמי לוניל על מה שכתב הרמב"ם בפרק שמיני מהלכות שחיטה לחי העליון שנטל טרפה וז"ל ואנו בעניותי' לא שמענו עד היום הזה והיה נראה בעינינו כשאומר נטל לחי התחתון חתון כשר רבותא אשמעינן אע"פי שנראה כעיקור וכל שכן לחי העליון והשיב להם מי תלה הסימנים בלחי התחתון עד שתחוש לעיקור דע שהסימנים תלויים הם בין עיקר החיך ובין הלשון אבל המתפצל של לחי התחתון רחוק הרבה מתוך הצוואר שבתוכו הסימנים וזה הלחי התחתון הוא המנדנד ברוב ב"ח בשעת אכילה וכו' אבל לחי העליון קבוע הוא והחוטם הקבוע בו הוא נשמת רוח החיים הנכנסת ללב דרך הריאה עם הנשימה שתכנס מן הפה ואותו לחי העליון כמו גג הוא לכסות הקנה עד שלא תכנס נשמת הרוח והיא קרה לריאה וימו' החי וכו' ואם ינטל לחי העליון יאבד הכל ונמצא פי הקנה מגולה לאויר וכו' ותמות הבהמה ואין לך מי שאין כמוה חיה יותר מזו ומפני זה מנו נטילת לחי התחתון דווקא בכשרות ולא העליון עכ"ל ולא עוד אלא שהרשב"א ז"ל בתורת הבית עם היות שראה תשובה זאת והודה שדבריה נראים אפילו הכי כתב שיש להתישב בדבר מפני שאם כן מפני מה לא נשנית טרפותו במשנתינו ולא נזכר בגמרא והנה עם היות שדברי הרמב"ם אלה הם נכוחים למבין וישרים למוצאי דעת שהרי נתבאר אמתתם במופת חותך מחכמת הניתוח עם כל זה לא גמר הרשב"א בדעתו להסכים עמו בהחלט ולפסוק הדין כדבריו איך נאמין אנחנו בהלכה זאת של בה"ג שאין לטעמו קיום והעמדה כאשר הודו החכמים אשר קדם זכרם ולא נמצא שמץ דבר מנהו בתלמוד ואדרבה כבר הוכחנו שדברי רבא מורים בתכלית הביאור הפך זה:
ויותר יש לתמוה על הר"אש והטור בדבר זה על הר"אש שלא הזכיר כלל בביאורי' דעת הרמב"ם בלחי העליון שנראה בלי ספק שאין דעתו כן מהטעם שלא נזכר בתלמוד ופה בדין בה"ג לא שת לבו לזה על הטור שכת' בהלכו' טרפות בסימן ל"ג וז"ל כאב הרמב"ם נטל לחי העליון טרפה וכו' וגם אני תמה על מה שאסר נטל לחי העליון כיון שאינו מפורש וכי להוסיף על הטרפות יש וכו' ולא ירדנו לסוף דעתו על מה כל החרדה הגדולה הזאת והלא ראה או ידע תשובת הרמב"ם אשר בה טעם נכון ואמיתי במה שאין ספק בו להסיר מעליו כל הקושיות ואם לא נאמנו בעיניו דבריה בעבור שלא נתבאר בפירוש בגמרא טרפות לחי העליון אככה כתב בסימן ל"ז דברי בה"ג בלי שום חולק כאלו הם דברים נאמרו הלכה למשה מסיני הן תוי יענוני החכמים האלה על ככה ואולם מה נמלצו לחכנו דברי בעל העטור שכתב על דבר בה"ג זה המנהג בכל ארץ אשכנז ואין לנו להוסיף על הטרפיות וזה גם כן דעת הרשב"א ז"ל בחידוש' שהרי אחר שהביא דברי בה"ג ומה שהקשו עליהם בעלי התוספות הביא דעת בעל העטור נראה שהסכים עמו גם מה"ררי קארו אף שהעלה על שולחנו דבר בה"ג לא כתבם להלכה גמורה ופסוק' וז"ל ביורה דעה (סי' ל"ז) אבעבוע שנמצא בשיפולי הריאה נוהגים לאסור אם אין בשר כל שהוא מקיף בכל צד ושיפולי היינו תחתית האומה או האונה אבל לא החיתוכים שבין אונה לאונ' עכ"ל הרי שתלה האיסור במנהג לבד ולא החליט המאמר להטריף מבד הדין ויצאה לנו מזה תועלת גדולה שבמקום שלא נתפשט איסור דבר זה מכשירין אותו אבל דעתינו להכשיר בכל מקום ובכל זמן ולא נגרום לאבד ממונם של ישראל:
ואולם לפי שמצאנו בדברי הרמב"ם בפרק י' מהל' שחיט' שהזכרנו למעלה קושי וסתירה מה עם מה שכת בפ' שמיני ראינו להעתיקם פה וז"ל ואין להוסיף על טרפות אלו כלל שכל שהירע לבהמה או לחיה או לעוף חוץ מאלו שמנו חכמי דורות הראשונים והסכימו עליהן בבתי דיני ישראל אפשר שתחיה ואפילו נודע לנו מדרך הרפואה שאין סופ' לחיות הורה לנו בזה בתכלית הביאור שאין ראוי לנו לדרוש ברופאים על דבר הטרפות כי אם בחכמי התלמוד שהם חכמי האמת והצדק וחם כן איפה איך כתב הוא זל ניטל לחי העליון טרפה כי אף שהוא דבר נתבאר אמתת טרפותו מדרך הרפואה עם כל זה לא מנו אותו חכמי דורות הראשונים ואם נאמר שהוא כלול תחת סוג הכולל האמור במשנה שאין כמוה חיה וכמו שכתב בת שובה לחכמי לוניל ולפי זה כבר הסכימו עליו בתי דיני ישראל אם כן איך כתב פה אפילו נודע לנו מדרך הרפואה שאין סופה לחיות הרי כל שהוא באופן זה יכנס תחת הסוג הנזכר והנראה לנו בהיתר הספק הזה הוא שדעתו ז"ל שכל דבר שלא נזכר בתלמוד לא על דרך כל ולא על דרך חלק אף שהוא בלתי אפשר שתחיה הבהמה בסבתו כפי דרכי הרפואה אין להטריף הבהמה בשבילו ואולם אם הוא דבר שנזכר בתלמוד בבד מה ונוכל להוציא ממנו על צד ההיקש והדמוי או על דרך אחר ביאור אמתת הדבר שאנו חוקרים עליו אם נודע לנו אז במופת חותך מחכמת הרפואה טרפותו ולזה יוכלל בסוג שאין כמוה חיה מטריפים הבהמה בסבתו ולזה לחי העליון שנטל טרפה שמאחר שהזכירו כשרות נטילת לחי התחתון רצו להודיע לנו שלחי העליון שנטל טרפה מפני שאי אפשר שתחיה הבהמה בחסרונו ועל אדני הדעת הזה הטבעו דברי הגאונים שכתבו על מה שנאמר בתלמוד לחי התחתון שניטל כשר ודווקא שיכול לחיות ע"י המראה והלעטה ובזולת זה טרפה
והעולה מדברינו שבועה בתחתית האומה או האונה או באיזה מקים שיהיה כשרה ולפי זה אין מקום למה שנשאלנו עליו אמנם עבור שהחכם השואל יסד שאלתו על דברי האחרונים שקימו וקבלו עליהם דברי בה"ג נשיב אותו דבר על פי דרכו אלא שצריך תחלה לבאר כוונת אלה הדברים שכתב בשאלתו ועתה אירע כך שנמצאת הבועה ובאו המומחים לבודקה וצוו לטבח להוציאה כדין לבודקה ומתוך שהיה בהול וכו כי הנה הם סובלים שני ביאורים אם שנאמר שדבריו אלה מוסבים על מה שכתב קודם זה והוא בענין שלא היה בהיקף מראה בשר ובאו אחר כך בודקים וכו' ועל זה אמר ועתה אירע כך שנמצאת הבועה ובאו המומחים לבודקה שרוצה לומר אם היה באותו היקף מראה בשר ולא יכלו לברר האמת בעבור שנקרעה הבועה אם שנאמר שדבריו חלה עומדים בפני עצמם ואין להם יחס עם הקודם וזה גם כן בשני אופנים הראשון הוא שנמצאת הבועה ונסתפקו בה המומחי' אם היה לה הירף בשר אם לא ולזה רצו לבודקה השני שהסכימו כולם שלא היה לה היקף בשר קודם נפיחה ולזה רצו לנפחה לראות אם בזה יקיף לה חוט בשר שהרי אין לשער ההיקף כי אם אחר הנפיחה וכמו שכתבנו למעלה בשם הר"אש והנה אם נאמר שהבנת דבריו אלה הם כפי הביאור הראשון הדבר ברור כשמש להכשיר הבהמה הזאת שהרי מה שכתב שהמראה בשר הוא מחוייב בהיקף הוא דעת בעל ההג"ה ואין לו שורש כי הר'"אש ז"ל שהבאנו דבריו למעלה לא הזכיר כלל זה וכן דעת גדולי האחרונים ואולם אם הם כפי הביאור השני לכל אחד מהאופנים יש להסתפק קצת בדבר שמאחר שההיקף בשר לבועה הוא דבר מחוייב כפי דעת הפוסקים כבה"ג להכשיר הבהמה ובזולת זה טרפה לדעתם נמצא שבנוש' אשר אנחנו בו יש ספק טרפה ונראה בתחלת העיון שכל ספק בטרפות אנו הולכים להחמיר אמנם אחר המחקר האמיתי נראה שאף שכוונת החכם השואל בדברים אשר קדם זכרם תהי כפי הביאור השני הבהמה כשרה וזה מטעמים הראשון הוא שגרסינן בחולין (עלה ט') אמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה ומקשה על זה התלמוד ולימא נשחטה הותרה והשי' הא קמ ל דאע"ג דאיתילי' ביה ריעותא כדבעא מיניה ר' אבא מרב הונא בא זאב ונטל בני מעיים והחזירם כשהן נקובים מהו מי חיישינן שמא במקום נקב נקב או לא א"ל אין חוששי' שמא במקום נקב נקב הרי שדברי רב הונא ברור מללו שנעמיד הבהמה אחר שנשחטה בחזקת היתר אף שנולד לפנינו בה ספק טרפות מה הן אמת שיש לאומר שיאמר שסבת ההיתר בדבר הזאב היא הכרע' שקל הספק הלז יותר להיתר מלאיסור אמנם בספק מה שאין לו הכרעה לאחד מפני הצדדים נלך בו להחמיר וכמו שכתב הרשב"א בחידושי' בשם ר"י אלא שהרשב"א ז"ל בתשובה סי' קע"ד כתב הפך זה וז"ל שאלת עוד סירכא היוצאת מאונא לאונא כסידרן שהיא נסרכת בשפת האונא ונסתפק אם היא בגב האונא או בחיתוך וכשנופחין הריאה הרבה נראית שהיא בחיתוך וכשאין נופחין אותה כל כך לא היתה הסרכא נכנס' בפנים חי נחוש ונאמר שהריאה בעודה בחייה לא היתה נפוחה כל כך ונדון חותה כמגב לגב או לא והשיב רוב הבהמות כשרות ורובא דאורייתא ואילו בא זאב ונטל בני מעיה אף על פי שהחזירן כשהן נקובין כשרה ומן הטעם הזה דבחזקת היתר היא עומדת לפי שרוב הבהמות כשרות וכיון שכן כל שנסתפק אם היא נפוחה כל כך במעי הבהמה אם לאו ואפשר שהוא כן מן הספק העמידנו על חזקת היתר עכ"ל הנה עם היות שהספק הזה אין לו הכרעה לאחד מהצדדים דמה אותו לספק ענין הזאב להכשיר הבהמה וכן פסק מוה"ררי קא"רו ביורה דעה (סי' ל"ז) אם כן בנושא שלנו שנסתפקו בה הבודקים אם היה היקף בשר אם לא כפי האופן הראשון או שיש להסתפק אם אחר הנפיחה יהיה לבועה אותו ההיקף כפי האופן השני נכשיר הבהמה הזאת והטעם השני הוא שמקור הדין הזה אשר אנחנו עליו אינו יוצא מהר קדש התלמוד כי אם מהגאון בה"ג ולזה הדעת נותן שיהי' ספקו מותר הלא תראה תשובת ה"ר יהודה בן הר"אש על שנים שראו בועה בתחתית הריאה וצוו לנפחה והסכימו שלא היה בשר מקיף אותה ואח"כ באו הבודקים ונפחו והכשירוה וקרעו הבועה והשיב אם הייתי שם לא הייתי אוכלה מפני דברי הראשונים והכלים לא הייתי משברם כיון שאין האיסור בעין וגם כי בועא בשיפולי ריאה לא הוזכר' רק מפי גאון לא בתלמוד וכו' והרב ב"י שהביא תשובה זאת (בסי' ל"ט) כתב עליה וז"ל ול"נ דלהתיר' נמי יש לסמוך על זה ואפשר שכוונתו לומר שאע"פי שמן הדין מותרת הוא היה מחמיר על עצמו ולישניה הכי דייק עכ"ל והטעם השלישי שבנושא שלנו יש הפסד מרובה שהיא בהמת ישראל והוא גם כן שעת הדחק שבענין אשר כזה נוכל להתיר בלי ספק וזה מבואר בנפשו זה הוא מה שרצינו לבאר בזה הענין להפיק רצון החכם השואל ואולם כבר כתבנו דעתינו להכשיר הבהמה שיש בה בועה אחת לבדה בזולת זה בסדר ובשנת ובשנת וצדקה תהיה לנו לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מוה"רר יעקב די מיזה מ"כ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: