שאלה ז' שמעון היה הולך למדינת הים וכשראה אותו לוי שהיה הולך למדינת הים מסר לו פקדון להוליך אותו בידו ובהיותו בדרך שמע שכת שוללים משוטטים בים ונכנסו לנמל אחד ופחד שמעון מהשוללים וירד מהספינ' והוריד הפקדון בידו עם רכושו והלך דרך יבשה ובלכתם יצאו עליהם שוללים ושללו אותם שהדרך ההוא היה מסוכן ביותר שכל שיירא שהיה הולכת באותו הדרך היתה נשללת לפי שהדרך מסוכן ביותר וכששמע לוי הדבר טען נגדו שהוא פשע בפקדון וחייב לשלמו לפי שלא מסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים ומי נתן לו רשות להורידו ועוד שהי' לו לשמעון להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן ושמעון טוען שאדרבא שראוי להחזיק לו טובה על שרצה להציל הפקדון כמו שעשה להציל ממונו ונתרבה המחלוקת ביניהם יורנו המורה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה גרסינן בםרק הגוזל קמא דף ק"ב ממ (חסר שורה) לשלוחו ליקח לו חטין ולקח בהם שעורים שעורים ולקח בהם חטין תניא חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותניא אידך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר ר' יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר והא רבי יהודא הא רבי מאיר דאמר שינוי קונה והא רבי יהודה דאמר שינוי אינו קונה מתקיף ליה רבי אלעזר ממאי דלמא עד כאן לא קאמר רבי מאיר אלא במידי דחזי ליה לגופיה אב לסחורה לא אמר רבי אלעזר הא והא רבי מאיר ולא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה:
ופיר"שי ליקח בהם חטין. למחצית שכר: הא רבי מאיר קמייתא רבי מאיר שינוי קונה בתרייתא רבי יהודה שינוי אינו קונה ומיהו אם פחתו פחתו לו דלאו לעוותיה שדריה לגופיה. צמר ללבוש וספסל להשתמש: אבל לסחורה. בכל מידי דאיכא רווחא ניחא ליה וכי הותירו לאו שינוייא הוא עכ"ל:
והרא"ש כתב על זה אמר רבי יוחנן לא קשיא רבי מאיר הא רבי יהודה לרבי מאיר קננהו בשינוי הלכך פחת ויתרון כוליה דידי' הוי ולרבי יהודה לא ק ני ליה בשינוי הלכך לעניין שבת הוי כאילו לא שינה ואי לעסק שותפות יהביניה ניהליה לאמצע ואי בשליחו' בעלמא כל השבח לבעל המעות ומיהו לענין פחת אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ורבי אלעזר אמר הא והא רבי מאיר כאן לאכילה כאן לסחורה וכיון דקיימא לן כרבי יהודה אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם אי הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצית שכר נתנו אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע וכו':
הרי לנו מהאי סוגיא וממה שפסק הרא"ש דאם השליח שינה ממה שאמר לו המשלח אם יפסיד ההפסד לשליח ואם הרויח הריוח למשלח ואי הוי בתורת שותפות אם הפסיד ההפסד לשליח ואם הרויח הריוח לאמצע: וכן כתב הרמב"ם בהלכות שלוחין ושותפין פרק ראשון הלכה ה' וז"ל הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטין או מין ממיני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת נתן לו מעות ליקח בהם חטין בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח ממ (חסר שורה) המעות וכו:
והכסף משנה כתב נתן לו מעות ליקח בהם חטין וכו' כך העלה הרי"ף בקמא פרק הגוזל עצים דאם פחתו פחתו לשליח מפני שהו' משנה ואם הותירו הותירו לבעל המעות עכ"ל:
והטור כתב בהלכות שלוחין סי' קפ"ג נתן לו מעות ליקח לו חטין בין לאכילה בין לסחורה וקנה שעורים או איפכא אם פחתו פחתו לשליח ואם נתייקר הריוח למשלח נתנם לו למחצית שכר ושינה בהם והרויח הריוח של שניהם אם הפסיד ההפסד לו לבדו ע"כ:
ומר"ן כתב נתן לו מעות וכו' בהגוזל קמא דף ק"ב גמרא תנו רבנן הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטין ולקח בהם שעורים שעורים ולקח בהם חטין תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר רבי יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר הא רבי יהודה הא רבי מאיר דאמר שינוי קונה והא רבי יהודה דאמר שינוי אינו קונה ורבי אלעזר אמר הא והא ר"מ כאן לאכילה כאן לסחורה וכתב הרא"ש כיון דקיימא לן כרבי יהודה אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם אי הוי בתורת שליחו' אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצית שכר נתנו לו אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע וכן נראה שהו' דעת הרי"ף ז"ל וכו' ולבסוף מסיק ולענין הלכה כיון דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש מסכימים לדעת אחת הכי נקיטינן ע"כ:
וכן פסק בשלחנו הטהור סי' קפ"ג ס' ה' וז"ל נתן מעות לשלוחו לקנות לו חטין בין לאכילה בין לסחורה והלך וקנה לו שעורי' או בהפך אם היה בהם הפסד הוא לשליח ואם היה בהם ריוח הוא למשלח (הגה והוא הדין אם נתן לו מעות למחצית שכר נמי דינא הכי):
הרי למדנו מכאן שכל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה פסקו דכיון דקיימא לן כרבי יהודה דשינוי אינו קונה דבין לאכילה בין לסחורה אי הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לשליח ואם הותירו הותירו למשלח ואם למחצית שכר נתנו לו אם פחתו פחתו ואם הותירו הותירו לאמצע: ממ (חסר שורה) אלא להוליכו דרך ים ושמעון שינה והוליכו דרך יבשה ואירע המקרה הרע הזה שבאו השוללים ושללו אותם נראה לכאורה שהדין עם לוי דכיון ששמעון שינה ממה שאמר לו לוי הוי באחריות שמעון כמו שהוכחנו מכל מה שכתבנו:
וכן מצינו בבית יוסף וז"ל כתוב במשרים נתיב ל' ח"א כתבו הגאונים המפקיד אצל חבירו סחורתו להוליכו למקו' פלוני ושינה והוליכה למקום אחר חייב באחריות הסחורה ונעשת מלוה וב"ד יורדים לנכסיו לפרוע לו ומודיעין אותו אם יכולין להודיעו כמו שכתבתי בדיני גביית החוב ע"כ: וכן פסק הרב בעל המפה בסי' הנ"ל וז"ל וכן אם שלחו עם סחורה להוליכה למקום פלוני והשליח הוליכה למקום אחר אם הפסיד ההפסד לעצמו ואם הרויח הריוח לשניהם ע"כ והטעם דאמר הריוח לשניה' דקאי לרישא דמיירי שנתן לו למחצית שכר:
זהו מה שנראה לנו לפום ריהטא דדינא אם יהיה אמת מה שטען לוי שאמר לו בפירוש שלא מסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים ושמעון שינה והוליכו דרך יבשה אמנם אם לא יהיה כן כמו שנראה מדברי השאלה שאמר שכשראה לוי ששמעון היה הולך למדינ' הים מסר לו הפקדון להוליך אותו  בידו ולא אמר לו כלום דנראה שלא היה בדעתו אלא שיוליך בידו הפקדון לאותו המקום שהוא הולך איך שיהיה דרך ים או דרך יבשה דזה לא איכפת ליה דאי לאו הכי היה לו לפרש בביאור דוקא דרך ים ומה שטען אחר שאירע האונס העיקר חסר מן הספר ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות שהוא דברי השאלה ואם כן פנים חדשות באו לכאן וגזרנו אומר בהפך מכל מה שאמרנו שכיון שלא אמר לוי בפירוש דוקא דרך ים אם כן שמעון לא שינה אף שהוליכו דרך יבשה ואז הוא פטור לשלם הפקדון דאחריות. על לוי משלחו כיון שלא שינה על דבריו שהדין שכתבנו לעיל שנתן מעות לקנות בהם חטין ולקח שעורים או איפכא וכן מה שכתבו הגאונים המפקיד אצל חבירו סחורתו להוליכה למקום פלוני ושינה והוליכו למקום אחר הכל מיירי שאמרו בפירוש אמנם בנ"ד שלא אמר לוי בפירוש דרך ים הדין עם שמעון:
ועוד יש לנו ראיה מספקת דהכל תלוי אם ממ (חסר שורה) הרמב"ם בפרק הנז' מהלכות שלוחין ה"ו מי שהיה חייב לחברו ממון בין משום מלוה בין משום פקדון או שכירות ונתן המעות ביד שליח ואמר לו הולך ממון לבעל חובי אין השלי' צריך להטפל לו וליתן לו בפני עדים ואם אמר לשליח אל תפרע חוב זה. אלא בעדים ופרעו שלא בעדים חייב לשלם וכן אם  היה החוב בשטר בין שאמר לוקח השטר ותן לו  המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר ונתן בלא עדים ולא לקח השטר חייב לשלם שהרי לתקן שלחו ולא לעוות עכ"ל:
וכתב הכסף משנה מי שהיה חייב לחברו ממון בין משום וכו' כן העלה הרב אלפסי ז"ל בכתובות פ' הכותב: וכן אם היה החוב בשטר וכו' שם בגמרא עובדא ואמרו לענין שלומי שליח מאי ואסיקנא דבין אמר ליה שקול שטרא והב זוזי או הב זוזי ושקול שטרא משלם והטעם דכיון שפירעון המעות תלוים בשטר ובהזכרת לקיחת השטר גלי דעתיה שירא לתת לו המעות בלא שיתן לו השטר אבל כשלא הזכיר לו שטר לא בתחילה ולא בסוף נראה שאינו חושש אף על פי שישאר השטר בידו ע"כ:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור סי' נ"ח ס' א' וז"ל ואם לא פרעו הלוה עצמו אלא שלחם על ידי שליח בין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר חייב השליח לפרוע למשלח אבל אם לא הזכיר שיקח השט' פטור (הואיל ולא אמר לו ליתנם בפני עדים).
נמצאת למד מהאי דינא שכתבו הני רבוותא שהוא מהגמרא דאם אמר המשלח בפירוש שלא יפרע אלא בעדים אם פרעו שלא בעדי' חייב השליח לשלם אבל אם אמר לו סתם הולך מעו' זה לבעל חובו אין השליח צריך להטפל ליתן לו בפני עדים וכן אם היה החוב בשטר והזכיר לו המשלח שיקח השטר בין בתחילה בין בסוף ונתן השליח המעות ולא לקח השטר חייב לשלם אמנם אם אמר לו סתם בלא הזכרת השטר פטור השליח לשלם דנראה שאינו חושש אף על פי שישאר השטר בידו ויש דינים הרבה כהאי גוונא ולא כתבתים כלם שלא להאריך יותר מדאי ויהיו למשא על הקורא ואם כן בנ"ד דנראה הדברי השאלה שלא אמר לוי לשמעון שיוליך הפקדון בידו דוקא דרך ים אלא אמר לו סתם שיוליך הפקדון בידו נראה דאינו חושש אף על פי שיוליכהו דרך יבשה ואם כן עכשיו שהוליך שמעון הפקדון דרך יבשה ואירע לו ששללו אותו הלסטים פטור שמעון לשלם אמנם אם יש עדים ללוי שאמר בפירוש לשמעון שלא יוליך אותו אלא דרך ים כמו שהוא טוען אזי חייב שמעון לשלם הואיל ששינה ממה שאמר לו לוי יען הראיות וההוכחות שכתבנו:
והגם שתרצנו על הטענה הראשונה והוכחנו בראיות ברורות שאם לא אמר לוי בפירוש שיוליכהו דוקא דרך ים כמו שנראה מדברי השאלה דאז הדין עם שמעון משום שלא שינה ממה שאמר לו לוי אכתי פשגבן לתרץ הטענה השנית שטען לוי נגדו דהיה לו לשמעון להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן שאף על גב שלענין שליחות לא שינה כמו שביארנו לענין שמירת הפקדון נרא' שלא עשה כהוגן כמו שטען לוי וגם לזאת אל יחסר לנו טעם לשבח להראות שטענת לוי אין בו ממש:
איתא בגמרא פרק המפקיד דף ל"ו ע"א אתמר שומר שמסר לשומר רב אמר פטור ורבי יוחנן אמר חייב אמר אביי לטעמיה דרב לא מבעיא שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפילו שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מ"ט דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרע לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדונו ביד אחר אמר רב חסדא הא דרב לאו בפירוש אתמר אלא מכללא אתמר דהנהו גינאי דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדינהו לגבי חד מנייהו שמע קלא בי הללא נפק אזל אפקדינהו לגבי דההיא סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אתא לקמיה דרב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר פטור ולא היא שאני התם דכל יומא נמי הנהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי ליה וכו' ולבסוף מסיק הגמרא אמר רבא הלכתא שומר שמסר לשומר חייב לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעי לשמירתו אלא אפי' שומר חנם שמסר לשומר שכר חייב מ"ט דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה:
ופירש"י רב אמר פטור' מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב אפי' באונסים: ולא מבעיא וכו' דפטור מן האונסים ואין לך לומר פשיעה היא ושמסר' לאחר: מרייהו פושייר בלעז: מאן דחזא אחד מן התלמידים ששמע מפיו דפטריה סבר שומר שמסר לשומ' וכו': הוו מפקדי לה דלא מצו אמרי ליה אין רצוננו שיהא בידה: בשבועה. שלא פשע בה האיך לא מהימן לי. ואני אומר שישנם בידו או אכל או פשע בה:
למדנו מהאי סוגיא דגמ' שפסק הלכה דשומר שמסר לשומר חייב אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו משום דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן  לי בשבועה אבל אם היה בעל הפקדון רגיל להפקיד אצל השומר השני פטור השומר הראשון דעכשיו לא מצי אמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי:
וכן כתב הרמב"ם בהלכות שכירות פרק ראשון ה' ד' עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרים ונאנס פטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלי' מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבעל החפץ לומר אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד דבר זה תמיד אצל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלי' זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידים אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו וכו':
הא לך בהדיא מהאי דינא שכתב רבנו ששומר שמסר לשומר חייב בין שהוא נאמן או לאו כיון שאמר סתם בלא חילוק דאי לא הכי היה לו לפרש ולומר במ' דברים אמורים במי שאינו יודע שהוא איש נאמן אבל ביודע שהוא נאמן פטור לשלם:
והטור כתבו בפירוש בסי' רצ"א וז"ל השומר שמסר לשומר חייב אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי ליה לשמירתו שמוסר נפשו יותר לשמור ואפילו נאנס ביד שומר השני דאמר ליה את מהימן לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה ואפילו ידוע לכל שהשני אדם טוב וכשר יותר מהראשון אבל אם נתנו ביד מי שהמפקי' רגיל תמיד להפקיד בידו נשבע השני ששמרו כראוי ונפטר הראשון וכן אם יש עדים ששמר השני כראוי ולא נשאר עליו שבועה שיוכל המפקיד לומר אינו נאמן עלי בשבועה פטור הראשון אבל אם נשאר עליו שום שבועה חייב ע"כ:
וכן פסק מר"ן סי' רצ"א ס' כו' וז"ל שומר שמסר לשומר חייב אפילו הוא שומר חנם ומסר לש"ש דאמר ליה את מהמנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה אפילו אם הוא ידוע לכל שהשני טוב וכשר יותר מהראשון לפיכך אם דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני הרי השומר הראשון פטור לשלם וכו':
והשתא שהוכחנו בראיות ברורות מהגמר' ומכל הני רבוותא שפסקו ששומר שמסר לשומר אחר חייב ואפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו בין שאינו ידוע לכל שהוא נאמן בין שהוא ידוע שהוא נאמן הואיל שאמרו סתם והטור ומר"ן אמרו בפירוש כמו שכתבנו לעיל נבא להשיב בנקל על הטענה השנית שטען לוי נגד שמעון שהי' לו להניח הפקדות ביד איש נאמן ונאמר שאין בטענה זו ממש דכיון שהוכחנו בהדיא ששומר שמסר לשומר אחר חייב אפילו הוא ידוע לכל שהוא נאמן ויותר טוב וכשר הראשון אם כן לא פשע שמעון בזה שלח הניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן דאם היה עושה כן ואירע איזה אונס בפקדון היה חייב שמעון לשלם דיאמר לו לוי את מהימן לי בשבועה והאיך לא מהימן לי בשבועה ומאחר שהיה שמעון ירא מהשוללים שהיו שוטטים בים וירד מהספינה מחמת זה הפסד מה היה לו לעשות יותר אם לא שיוליכהו עמו דרך יבשה ובודאי ששמעון לא היה יודע שהדרך הזה היה כל כך מסוכן שכל שיירא שהיה הולכת דרך שם היה נשללת שאם היה יודע זאת ודאי שלא היה הולך דהרי לפי ששמע שהיו שוללים בים דהדבר הוא מסופק אם יבאו עליו או לא יבאו דהדבר תלוי ברוח ואפילו הכי ירד מהספינה מחמת זה הפסד ואיך יעלה על הדעת שאם היה יודע שהדרך היה כל כך מסוכן ובודאי הגמור היו שוללים אותו שהיה הולך באותו הדרך באמת שאפילו מי שאין לו מוח בקדקדו לא יעשה כזאת לנוס מהספק ולברוח אל הודאי ועל כן הדין עם שמעון ופטור לשלם ללוי הפקדון דאפילו היה שואל היה פטור דזה אונס הוא מכל שכן בנ"ד דמשמע ששמעון היה ש"ח שחייב בפשיעה והוא לא פשע:
ועדיפא מזאת אנן אומרים דאפילו אמר לו לוי לשמעון שיוליך עמו הפקדון דוקא דרך ים כמו שהוא טוען אפילו הכי לא נאמר ששמעון שינה מהשליחות וגם לא פשע בפקדון דהא דאמרינן דהיכא שהשליח שינה ממה שאמר לו משלחו האחריו' עליו הוא דוקא כשהשליח יכול לעשות מה שאמר לו המשלח כגון הני דיני שכתבנו אבל בנ"ד ששמעון הלך דרך ים ובאמצע הדרך אירע לו ששמע שהשוללים משוטטים בים ומחמת זאת הפחד ירד מהספינה כשנכנס בנמל והוריד הפקדון על כל רכושו והוליך אותם דרך יבשה ודאי שלא יקרא שינוי לחייבו באחריות הפקדון דמה היה לו לעשות כיון שהיה בסכנת לסטים אין בידו יכולת לעשות מה שאמר לו לוי וגם לא פשע בפקדון דמה היה לו לעשות שיניחהו בנמל ביד איש נאמן כבר הוכחנו בראיות חזקות דאינו רשאי ואם היה עושה כן היה חייב לשלם ואם כן שמעון עשה כהוגן שהוליך עמו הפקדון דרך יבשה כיון שלא היה אפשר לו לילך דרך ים מחמת יראת השוללים ואם אירע הדבר הרע הזה שבאו השוללים ושללו אותם אין לך אונס גדול מזה ופטור שמעון לשלם:
כל הדברים האלה שאמרנו דוקא אי הוי כמו שנראה מדברי השאלה אבל אם יש ללוי ראיה ברורה ששמעון היה יודע שהיה הדרך בחזקת סכנה כגון שאמרו לו היושבים בנמל שלא ילך בדרך ההוא שודאי ישללו אותו הליסטים ואפילו הכי הלך והוליך הפקדון עמו ודאי שפשע בזה דהשתא היה לו להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן ואין לו להתנצל ולומר כי כשם שעשה בשלו כך עשה בשל אחרים משון דקיימא לן הנפקד שהניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו ונגנב משם או אבד אפי' נאנס שם וכו' הרי זה פושע וישלם ואף על פי שהניח הפקדון עם שלו חייב כי בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים:
כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד שיבוא ינון אכי"ר:
תם ונשלם בר"ח כסליו שנת התקנ"ט ליצירה:
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס