שאלה ראובן ושמעון אחים היו ולראובן היתה לו בת אחת ולשמעון אחיו היה לו בן אחד קטן פחות מבן י"ג שנה ועשו שידוכין זה עם וה ואחר ימים נתגדל בן שמעון ואמר לאביו שלא היה חפץ בבת דודו יען לא היתה יפת תאר מה עשה שמעון שאל ממנו כתב ידו שלא היה רוצה לישא אותה ובא אצל ראובן אחיו בערמה ומצאו יושב על כסאו ובתו בצדו ואחר דרישת שלומו וטובתו הוציא שמעון טבעת בפני ב' עדים ואמר לראובן סתם הילך קידושין לבתך ולא פירש למי קידשה ולא דברו בענין הקידושין בפני עדים כלום קודם המעשה אלא אחר שפירשו משם שאל אחד מהעדים למי קדשו אותה וחישב לו לעצמו קידשתיה והראה לעדים עוד את כתב ידו של בן שאינו חפץ בה לכונסה ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפט הנערה הזאת אם הקידושין תופסין בה יען ראובן טוען שהוא לא הבין ולא היתה כוונתו כשלקח הקידושין אלא לבנו שהיתה משודכת לו ולא לאחיו שהוא זקן ואת"ל דקידושין תופסין בה לפחות מספק אם יכול ראובן לכוף לשמעון אחיו בעל כרתו ליתן לה גט או לא ועל הכל יורינו מורינו כדת מה לעשות ומה' תמ"שא:
תשובה ועתה אבא אל העין עין משפט לפתוח שערי תשובה גרסינן בגמ' דקידושין דף ה' אמר שמואל בקידושין נתן לה כסף או שוה כסף ואחר לה הרי את מקודשת הרי את מאורסת הרי את לאינתו הרי זו מקודשת הריני אישך הריני בעליך הריני ארוסיך אין כאן בית מיחוש וכן בגירושין שין נתן לה ואמ' לה הרי אפ משולחת הרי את מגורשת הרי את מותרת לכל אדם הרי זו מגורשת איני אישיך איני בעליך איני ארוסך אין כאן בית מיחוש א"ל רב פפא לאביי למימרא דסבר שמואל ידים שאין מוכיחות הויין ידי' והתנן האומר אהא הרי זה נזיר והוינן בה ודילמא אהא כתענית קאמר ואמר שמואל והוא שהיה נזיר עובר לפניו טעמ' דנזיר עובר לפניו הא לאו הכי לא הב"ע דאמר לי אי הכי ואי קמ"ל הני לעני בתראי בין דקידושין ובין דגירושין קמ"ל דלא הוו קדושין וגירושין מ"ט הכא כתיב כי יקח ולא שיקח עצמו לה והכא כתיב ושלחה ולא שישלח את עצמו ממנה עכ"לה:
נקטינן מהאי סוגיא דבקידושין בעינן ידים מוכיחות דהיינו שיאמר לה הרי את מקודשת לי ואם לאו אין כאן קידושין וכסוגיא זו פסקו כל הני רבוותא דהיינו הרי"ף ף והרא"ש והרמ"בם והר"ן ובע"הג וגם הרש"בא והרמ"בן כפי סברת הרי"בש והרב המגיד וכן ג"כ פסקו הרבה מן האחרוני' ז"ל כולהו סבירא ליהו דהיכא דלא אחר לה אלא הרי את מקודשת ולא אמר לי וגם לא היו עם קים בענין מקידושים קודם לכן אז אינה צריכא גט כלל כאשר אשיג סברת כל אחד ואחד במקומו בע"ה ומכ"ש בנדון דידן אם בנדון דליכא ערעור מצד האשה אלא דלא אמר לי פסקו כל הני רבוותא דאינה מקודשת בנדון דידן דלא אחר לי וגם שאביה טוען שלא היתה כוונתו כשקיבל הקידושין מיד אחיו לא שהיו של בנו שהיתה משודכת לו מקודם ולא של אחיו הזקן על אחת כמה וכמה דאינה צריכה גט גם העדים מסייעין אותו שלא שמעו אלא הילך קדושין לבתך ולא ידעו למאן קידשה עד דבתר הכי דשאלי ליה ואמר לעצמי קידשתיה וזה היה לאחר זמן הקידושין:
וכדי שלא תקשי לן סוגיא דנדרים ליסוגיא דהכא כמו שהקשו התוספות בקדושין דקשיא דשמואל דידיה אדידיה אפרשה כמו שפירשוה התוספות בנדרים ואתיא שפיר ולא כמו שפרשוה בקידושין:
תנן התם האומר לחבירו מודרני ממך מופרשני ממך מורחקני ממך שאני אוכל לך ושאני טועם לך אסור ובגמ' אחר שמואל בכולן עד שיאמר שאני אוכל לך ושאני טועם לך אבל אמר מודרני ממך לחוד לא משמע דאמר אסור מ"ט מודרני ממך לא משתעינא בהדך משמע מופרשני ממך דלא עבידנא משא ומתן עמך משמע מרוחקני ממך דלא קאימנא בארבע אמות דילך משמע לימא קסבר שמואל ידים שאין מוכיחות לא הויין ידים אין שמואל מוקי למתניתין כרבי יהודה דאחר ידים שאין מוכיחות לא הזיין ידים דתנן גופו של גט הרי את מותרת לכל אדם רבי יהודה אומר דן די יהוי ליכי מנאי ספר תירוכין ואיגרת שיבוקין וגו' ואמאי דחיק שמואל לאוקמה למתני' כרבי יהודה דבעי ידים מוכיחות לוקמה כרבנן ואע"ג דאין ידים מוכיחות אמר רבא מתני' קשיתיה אמאי תני שאני אוכל לך שאני טועם לך לתני שאני אוכל שאני טועם שמע מינה בעינן ידים מוכיחות דאתמר ידים שאין מוכיחות אביי אמר הויין ידים ורבא אמר לא הויין ידים לימא בפלוגתא דרבי יהודה ורבנן קמיפלגי אביי כרבנן ורבא כר יהודה אמר לך אביי אנא דאחרי אפי' לר' יהודה עד כאן לא קאמר רבי יהודה דבעינן ידים מוכיחות אלא בבי גט דבעינן כריתות וליכא אבל בעלמא מי שמעת ליה ורבא אמר לך אנא דאחרי אפי לרבנן יער כאן לא אחרי רבנן דלא בעינן ידים מוכיחות אלא גבי גט דאין אדם מגרש את אשת חבירו אבל בעלמא מי שמעת להו זו היא הגירסא הנכונה פירשו התוספות לימא קסבר שמואל וכו' אין שמואל מוקי למתני' כר' יהודה אין ודאי הכי ס"ל לשמואל דמוקי למתני' כר' יהודה והוא סבר כוותיה עכ"ל:
וגם לא תקשי לשמואל מפרק כל הגט דף כ"ו גבי מתני' דהכותב טופסי גיטין צריך שיניח מקום האיש כו' ואמ' שמואל וצריך שיניח מקום הרי את מותרת לכל אדם ואילו ודן לא קאמר אלמא לשמואל לא צריך ודן והכא אחרי דס"ל כר' יהודה דבעי שיכתוב ודן דהוי ליכי מנאי דהוי ידים מוכיחות ויש לתרץ דהתם לענין כתיבה לשמה קאמר דלא בעינן שיניח גם מקום ודן אלא דבהניחו מקום הרי את מותרת לכל אדם די אבל לענין אמירה ודאי צריך לאחרו זהו הנרא' לע"ד:
וסוגיא דקידושין אמיא אליבא דכ"ע דלא מבעיא אליבא דרבא דאמר דבעינן ידים מוכיחות דקי"ל הלכתא כוותי' לגבי אביי בכל דוכתא חוץ מי"על אלא אפילו אליבא דאביי דאמר ידים שאינן מוכיחות הויין ידים בקידושין מודה שצריך שיאמר הרי את מקודשת לי דאז הויין ידים מוכיחות ואם לאו אין כאן קידושין דהרי את מקודשת לחוד אף יד לא הוי דלא ידעינן למאן קידשה דאי לא תימא הכי למה משני אביי הב"ע דאמר לי לשני ליה אין הכי נמי דסבר שמואל דידים שאינן מוכיחות הויין ידים ולכך באחר לה הרי את מקודשת לחוד סגי ויסבור שמואל כוותיה ומ"ת מתני' דנזיר דהאומר אהא הרי וה נזיר דשני שמואל דמיירי כשנזיר עובר לפניו התם ע"כ צריך לאוקמה הכי דאי לא תימה הכי אף יד לא הוי ואף אביי בעי יד אבל שיהיה מוכיח כל כך לא בעי ובהאומר אהא לחוד לא ידעינן מאי קאמר דדלמא אהא בתענית קאמר ואמאי מייתי קרבן נזיר והא בעינן פיו ולבו שוין וליכא ומדשני אביי דברי שמואל ואמר הב"ע כשאמר לי ש"מ אף אביי ס"ל הכי דהרי את מקודשת לחוד לא הוי קידושין דלא ידעינן למאן קידשה דאדם עשוי לקדש אשה לחבירו והתורה אמרה כי יקח איש אשה שתהא הלקיחה ברורה למאן לקחה כמו שפי הרא"ש במסכת קידושין וגם התוספות פירשו דאף מאן דס"ל שידים שאינן מוכיחות הויין ידים יודה הוא שצריך לומר לה הרי את מקודש לי דאם לא כן אף יד לא הוי דלא ידעינן למאן קידשה יע"ש הרי לך ראייה ברורה דכל היכא דלא אמר הרי את מקודשת לי אין כאן קידושין כלל ואף גט לא בעיא וכ"ש בנדון דידן שאביה טוען שלא היתה כוונתו כשקיבל הקידושין מיד אחיו אלא שהיה שליח של בנו שהיתה משודכת לו מקודם:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור דברי הרמ"בם דלפום ריהטא נראה דצריך נגר ובר נגר דיפרקיניה דבפ"ג מהל' אישות כתב וזה לשונו כיצד האשה מתקדשת אם בכסף הוא מקדש אין פחות מפרוטה ואומר לה הרי את מקודשת לי או הרי את מאורסת לי או הרי את לי לאשה בזה ונותן לה בפני ב' עדים והאיש הוא שאומר לה הרי את מקודשת לי או הרי את מאורסת לי או הרי את לי לאשה והוא שיתן לה הכסף עכ"ל לפי הלכה זו נראה שפסק כשמואל וכשנויא דאביי דבריך לומר לה הרי את מקודשת לי ואם לאו אינה מקודשת וכמו שפירש ה"ה ואם כן היאך פסק בפרק א' מהלכות גירושין הלכה ד' דלא כשמואל וז"ל כיצד כתב לה הרי את משולחת הרי את מגורשת הרי את לעצמך הרי את מותרת לכל אדם וכיוצא בזה הענין הרי זו מגורשת וגופו של גט הרי את מותרת לכל אדם אבל אם כתב לה איני אישך אינו בעליך איני ארוסיך אין איזה גט שנאמר ושלחה ולא שישלח את עצמו וכן הכות' לאשתו הרי את בת חורין אינו גט עכ"ל והר"ן תמה על הרב אלפאסי ז"ל היאך הזכיר בקידושין הרי את מקודשת לי ולא הזכיר בגירושין מנאי וכתב שיש נותנין טעם לדבריו דכיון דכתיב בגיטא מנאי תו לא צריך לאומרו בנתינת הגט ודחה סברא זו שהרב אלפאסי לא הזכיר אמר לה הרי את משולחת וכו' אלא כך כתב וכן בגירושין הרי את משולחת וכו' נראה שהוא הלשון הכתוב בגט ועל הרמ"בם לא נוכל לפרש זה שהוא ז"ל מיירי בלשון הכתוב בגט שכך כתב כתב לה הרי את משולחת וכו' והוא ז"ל תירץ שהרב אלפאסי ז"ל סמך על הסוגיא דפרקא קמא דנדרים דאמרינן התם גבי פלוגתא דאביי ורבא בידים שאין מוכיחות לימא בפלוגתא דר' יהודה ורבנן קא מיפלגי דתנן גופו של גט הרי את מותר' לכל אדם ודחינן אחר לך אביי וכו ורבא אחר לך אנא דאחרי אפילו לרבנן עד כאן לא קאמרי רבנן דלא בעינן ידים מוכיחות אלא גבי גט דאין אדם מגרש אשת חברו אבל בעלמא לא אלמא איכא למימר דאפילו רבא דאמר לא הויין ידים בגט חודה הוא דלא בעינן מינאי והוא ז"ל הרגיש בפירוש זה שהוא דחוק וכתב ונהי נמי דקי"ל כר' יהודה דבעינן ודן כדמוכח בפרק המגרש דף פ"ה והביאה הרב אלפאסי ז"ל בהלכות ואפשר דמסתבר טעמיה דר' יהודה בודן משום דאי לא כתביה איכא למימר דבדיבורא גירשה ושטרא ראיה בעלמא הוא ולא מסתבר טעמיה במינאי משום דאין אדם מגרש אשת חבירו וכו' הלכך נקטינן כרבנן עכ"ל יע"ש:
ולעניות דעתי נראה דלא קשיא ולא מידי דבודאי שהרב אלפאסי והרמ"בם פסקו כר יהודה דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים ובהרי את משולחת לחוד הוי ידים מוכיחות וטעמא דפסקו כר' יהודה ושבקי רבנן משום דשמואל ורבא פסקו כוותיה ועוד מצאתי שכתב רבו של המורדכי ז"ל בסוף מסכת גיטין טעמא דעבדינן כר' יהוד' ושבקינן רבנן אינה קושיא דאיכא למימר טעמא דעבדינן כוותיה משום דקי"ל שזה בר פלוגתיה דר' יהודה הוא רבי מאיר ואינו נקרא יחיד לגביה עכ"ל ופירוש דברי שמואל בקידושין הכי הוא דכי אמר שמואל וכן בגירושין לאו לאקושי ריש' דקידושין לרישא דגרושין אתא אלא לאקושי סיפא דקידושין דהריני אישך שאינה מקודש' מטעם כי יקח ולא שיקח עצמו לה לסיפא דגירושין דאיני אישך דאינה מגורשת מטעם ושלחה ולא שישלח עצמו ממנה להכי הוא דאתא אבל רישא דקידושין ורישא דגירושין דנקט שמואל משום סיפא הא כדאיתא והא כדאיתא בקידושין צריך למימר הרי את מקודשת לי דאם לא כן לא ידעינן למאן קידשה אבל רישא דגירושין בהרי את משולחת לחוד די שהדבר ידוע דכשאדם כותב לאשתו הרי את משולחת ודאי מניה קאמר דאין אדם וגרש אשת חבירו ויש לפירוש זה ראיה מן הגמרא מדשני אביי הב"ע דאמר לי ובגירושין לא שני דאמר מנאי ש"מ דלא קשיא לישא בהרי את מקודשת לחוד וזה שלא כתב הרמ"בם בדין זה ודין דייהוי כו' סמך על מה שכתב בסדר הגט בפרק ד ששם כתב ודן וכו ולכך בכאן כתב גופו של גט הרי את מותרת לכל אדם נמצא כפי זה דהרמ"בם פסק כר יהודה וכשמואל וכרבא דידים שאין מוכיחות לא הויין ידים ועוד ראיה לפירוש זה שפירשנו בדברי הרמ"בם שהוא אמת שבם הראב"ד לא השיג על רבינו בהלכה זו כדרכו:
וגם הרב המגיד לא פירש שום דבר בזה ולא כתב כי אם הלכה זו שכתב רבינו מימרא דשמואל פרקא קמא דקידושין ואם אמר לה הרי את מקודשת ולא אחר לי כתבו הרמ"בן והרש"בא ז"ל והרבה מן המפרשים שאינה מקודשת והוכיחו כן מן הסוגיא משום דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים עכ"ל:
ולא ראיתי מסתפק להחמיר להצריכה גט בהיכא דלא אמר לי אלא תשובה אחת שהביא הרש"בא ז"ל בסי' תרע"ד ובס' אלף רל"ד והיא תשובת הרמ"בן בסי' ק"ל וזה לשונה:
שאלת ראובן נתן ללאה כסף ואמר לה הריני נותנו לך לשם קידושין ולא היו מדברים בענין הקידושין קוד' לכן והיא לא אמר לה הרי את מקודשת לי כיון דבעינן ידים מוכיחות חי ניחא דאינה מקודשת או נימא שהיא מקודשת כיון שקיבלה אותו לשם קידושין עכ"לה:
תשובה אף ע"פ שקיבלה אותו לשם קידושין לשמואל דאמר בעינן ידים מוכיחות אין זו מקודשת ואפילו אמרו שניהם להתקדש נתכוונו איבה מקודשת דמ"מ בשעת כתיבה לא היו שם ידים מוכיחות ועוד דהמקדש בלא עדים אפילו שניהם מודים איבה מקודשת וכל שאין כאן ידים מוכיחות אין כאן עדים שנתקדשה לו אלא מפיהם שהם אומרים שמה ששומעים הם מתכוונים להעיד והם לא שמעו דאמר לי ולא ידעי למי קידשה ומיהו יש לחוש ולהחמיר שמא בקידושין בכענין זה לא בעינן ידים מוכיחות וצריכה גט ואם קיבלה קידושין מאחר צריכה גט משניהם ואם ירצו מגרש ראשון ונשא שני אבל לא יגרש שני וישא ראשון וכענין שאמרו בגיטין בפרק המגרש עכ"ל:
הרי לך דעת המחמיר מטעם שמא בכאן לא בעינן ידים מוכיחות כיון ששניהם מודים שלשם קידושין קיבלה דהוא והיא להתקדש זו לזה נתכוונו ולכך צריכה גט אבל בנדון דידן דאביה טוען שלא היה בדעתו כשקיבל הקדושין מיד אחיו אלא שהיו של בנו שהיתה משודכת לו מקודם אף הרמ"בן יודה שאיל צריכה גט כלל משום דאיכא תרתי לרעותא חדא דלא אמר לי ועוד שהיה בדעת אחיו על בנו ולפי דברי הרי"בש וה"ה ומהרי"ט ליתא לתשובה זו שאינה אמת כאשר אשיג סברת כל אחד מהם וז"ל הרי"בש בסי' י"ח אחר שהביא כל הסוגיא בסוף דבריו סיים אין להחמיר בהיכא דלא אמר לי כי אם הרי את מקודשת לחוד להצריכה לאשה זו גט כמו שהסכימו הרמ"בן הרש בא ז"ל וכל האחרונים עכ"ל הרב בית יוסף בבדק הבית ולפי זה אותה תשובה הכתובה בשם הרש"בא והרמ"בן לאו דסמכא היא עכ"ל ודברי ה"ה כבר כתבתים למעלה וגם הרב רי"ט כתב להקל בהיכא דלא אמר לי בשם הרמ"בן והרש"בא. הרי לך בברור שדעת שלשתם מסכמת שתשובה זו לאו דסמכא היא אין לך מחמיר בדבר ודוק:
וגם רבינו ירוחם ז"ל בספר תולדות אדם וחוה דף ק"ץ ע"ג האריך הרבה בראיות ובסוף דבריו כתב העיקר הוא שהאשה הזאת שלא אמר לה אלא הרי את מקודשת ולא אמ' לי אינה צריכה גט ומותרת לכהן ואין זמן להאריך בכל הראיות שהביא יע"ש:
והטור גם כן פסק וז"ל אמר לה הרי את מקודשת ולא אמר לי אינו כלום וגם ההיא בסימן ל"ז תשובת הרא"ש מפסק ג"כ שאינה צריכה גט כלל וז"ל שאלה שנשאלה לא"א הרא"ש ז ל על ראובן שהיו לו ב' בנות קטנות רחל ולאה וקידש רחל לבן אחיו שהיה קטן פחות מבן י"ב שנה ושדך את לאה לכהן אחד ולא נשא הכהן בעיני ראובן חן והשכים בדעתו לקדש את לאה לאחר לפוסלה לכהן ובא אחיו של ראובן אבי הקטן שקדש את רחל למקום שהיה ראובן מצוי ובתו לאה אצלו והוציא טויעיניוש של כסף בפני שני עדי' ואמר לראובן הילך קידושין לבתך ולא פירש איזו מן הבנות הוא מקדש וגם לא פורש למי קדשה ולא דברו בענין הקידושין בפני עדים כלום קודם המעשה אלא אחר שפירשו משם שאל אחד והעדים למקדש למי קדשת אותה והשיב לו לעצמי קדשתיה והשיב א"א ז"ל שאין כאן בית מיחוש ואינה צריכה גט עכ"ל ואני ראיתיה במקומה ארוכה מארץ מדה ובסוף דבריו כתב הרי כתבתי לכם כל דברי הגדולים אשר דעת כולם משכמת דבקדושין היכא דלא אמר לי דלא היו קידושין וכן הביא הרי"ף ז"ל דברי שמואל נתן לה כסף או שוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לי הרי את מאורסת לי הרי את לי לאינתו הרי זו מקודשת משמע הא לא אמר לי אין כאן בית מיחוש הלכך בנדון זה שלא דברו בפני עדים על עסקי קידושין אלא אמר בסתם הילך קידושין לבתך ולא פירש למי קידשה אין כאן בין מיחוש ואינה צריכה גט וראיתי מה שכתבתם אלי דברי החולקים ואומרים שצריכה גט ואיני רואה בדבריה ממש ועיקר שיהא כדי להשיב עליהם עד כאן לשונו הרי לך בבירור דעת הרא"ש שהשיב הלכה למעשה שהיכא דלא אמר לי שאינה צריכה גט כלל ודברי החולקים אחר שאין בהם ממש ולא עיקר שיהא כדי וראוי להשיב עליהם ולא חש להשיבם:
וגם משאלה שנשאלה למורדכי אביא ראיה לנדון דידן וז"ל מאורע שאירע שבחור אחד היה מדבר עם יהודית אחת להלוות לו מעות על קרס אחד של כסף והראה לה הקרס ואחר כך אמר לה תרצה להתקדש לי בו אם אתנהו לך התחילה לשחק וחזר ואמר לה הרי הוא לך לשם קידושין ממש בזה הלשון אמר לה ולא אמר לה הרי את מקודשת לי בזה הקרס והר' נתן מורה באשה זו להתירה שאינה צריכה גט כלל ותפס לו פשטיה דגמרא דפרק א' דקידושין אמר שמואל בקדושין נתן לה כסף ואמר לה הרי את מקודשת וכו' הרי זו מקודשת ופריך לימא קסבר שמואל ידים שאין מוכיחות הויין ידים ומסיק אביי הב"ע דאמר לי וכו' ופליאה דבר זה בעיני מי גרע אמירה זו מאילו שתק ולא אמר לה לשם קידושין דמהני כיון שהיה מדבר עמה על עסקי קידושין דהא פסקינן כרבי יוסי דאמר היה מדבר עמה על עסקי גטה וקידושיה ונתן ולא פירש דיו והכא נמי הרי היה מדבר עמה ששאל לה כדלעיל ויש רוצים לומר דהיה מדבר עמה דקאמר ר' יוסי הוי פירוש שהיא משיבה לדבריו וכאן לא השיבה לדבריו ולכך אינה מקודשת ואין נראה לי פירוש זה מכמה טעמים וגו' ובא מורי גלה לי דעתיך בזה והשיב לי ז"ל נראה לי לפי ע"ד שאם לא היו שני עדים בדבר אפילו שניהם מודים ואפילו ים עד אחד אין תופסין לקידושיו כדאמרינן בפרק האומר ואם יש עדים שדבר עמה תחילה על עסקי קידושין אע"פי שלא פירש בשעת הקדושין צריכה גט עכ"ל הרי לך בבירור שלא התירו בנדון זה אלא מטעם שהיה מדבר עמה על עסקי קידושין מקודם לכן וחשבי להאי לשנא גריעה כשתיקא כדיקיימא לן דפסק רב הונא הלכה כרבי יוסי דאם היה מדבר עמה על עסקי גטה וקידושיה ונתן לה ולא פירש דיי אבל בנדון דידן שלא דבר עמה תחילה על עסקי קידושין אין כאן ספק כלל ואינה צריכה גט:
ואחרון אחרון חביב והוא בעל הלכות גדולות דגם הוא ס"ל דהיכא דלא אמר לי דאין כאן אפי' ספק שכת' וז"ל מאן דמקדש אתמא מתבעי ליה למיתן זוזי ממדידי' ולמימר לה הרי את מקודשת לי או הרי את מאורסת לי דכתיב כי יקח דירכא דזביני ואי יהבא ליה איהי זוזי מן דידה ואמרה ליה הריני מקודשת לך לא הוו קידושין מ"ט דכתיב כי יקח ולא כתיב כי תלקח ואי יהבה איהי זוזי ואמר איהו מקדשת לי א"נ יהיב לה איהו זוזי ואמרה לי' איהי הריני מקודשת לך בהני תרתי חיישינן מדרבנן דת"ר בכסף כיצד נתן לה כסף או שוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לי או הרי את מאורסת לי או הרי את לי לאינתו הרי זו מקודשת אבל היא שנתנה לו ואמרה לו הריני מקודשת לך או הריני מאורסת לך או הריני לך לאינתו אינה מקודשת. הרי בהדיא שבתרתי מילי דוקא אית ספקא מדרבנן ואם איתא דבנדון דידן דלא אמר לי גם כן אית ספקא לרב בעל הלכות גדולות ה"ל למימר תלתא ספיקי נינהו אלא ודאי לית ספיקא בנדון דידן כלל.
ועוד מייתנא סייעתא מהאי עובדא שפסקו להתיר החכמים כהר' משה אלמושנינו ומהרש"דם ז"ל אע"ג דבטעמא לא שוו בדינא שוו וז"ל ילמדינו רבינו על משפט הנערה אשר נתקדשה על פי העדויות האלה אשר נתקבלו בפני ב"ד יפה שבאו שני עדים כשרים והעידו על בחור אחד שמו חיים שנתן בידנו דידאל אחד של כסף לראות אם של כסף הוא ואמרנו לו שהוא של כסף ולקח אותו מידינו ואח"כ הלך ועלה על חבית אחת גדולה שהיתה באותו בית שהיינו שם וקרא לבחורה ששמה ריקא והיא יצתא ונתן לה הדידאל אי דיספואיס קי לו טומו לי דיגו טומה אישטי דידאל כור קידושין אי אילייה דיגו אייו קי לו ריסיבו ופסקו ז"ל להתירה להנשא לכל מי שתרצה בלא גט ואמרו שאין כאן קידושין חד אמר מוטעם שלא אמר לה הרי את מקודשת לי אלא הרי את מקודשת סתם והביא ראייה מן הסוגיא האמורה למעלה וחד אמר שבודאי שבנדון זה יש ידים מוכיחות כיון שהראה הדידאל לעדים קודם הקדושין כדרך שעושים היום בכל גבול ישראל אבל טעם שאינה מקודשת הוא מחמת דאמר לה אחר הנתינ' וה"ל שתיקא דלאחר מתן מעות יע"ש אבל בנדון דידן שלא הראה הטבעת לעדים ולא אמר לי אין כאן ספק:
כללא דמלתא והעולה מכל האמור למעלה שהדין עם ראובן אבי הבת ואין כאן קידושין כלל ואף גיטא לא בעיא ואין טענתיה דשמעון טענה תדא דאין כאן ידים מוכיחות כיון דלא אומר לי דלא ידעינן למאן קידשה ועוד שראובן אחיו שהתורה נתנה לו רשות על בתו עד שתבגר היה סבור שהקדושין הם של בן אחיו שהיתה משודכת לו מקדמת דנא וסבור שעשה לאביו שליח ולכך קבל הקדושין מידו וגם העדים מסייעין לראובן דלא ידעי למאן קידשה שמעון עד לאחר שפירשו משם דשאלו ליה למי קדשת אותה ואז השיב להם לעצמי קידשתיה ואז לא מהני ואם מקדמת דנא היה שמעון מראה כתב יד בנו שאינו חפץ בה יותר ואחר כך היה אומר לאחיו הילך קידושין לבתך אז היה איזה ספק קידושין אליבא דהרש"בא והר"מבן אם נאמר שתשובתם אמיתית ואפילו הכי לא הוה כייפינן לשמעון לגרש דקיימא לן שהאשה מתגרשת בעל כורחה אבל האיש אינו מגרש אלא לרצונו ואין לך כפיה לאיש אלא היכא דעבר על איסור תורה כגון אלמנ' לכהן גדול או גרוש' וחלוצה לכהן הדיוט או שניות ודברי סופרים או לאותם שהביא הטור א"ה בסי' קנ"ד ואם אינה רוצה להנשא לו יעשו דרך בקשה אבל עכשיו שלא הראה הכתב לאחיו תחילה בנדון כזה אף הרש"בא והר"מבן יודו דאין כאן ספק קדושין כלל דאיכא תרתי לרעותא ועד כאן לא מחמירי אינהו אלא היכא דליכא ערעור מצד האשה ולבנו שהיתה משודכת לו מקודם אין כאן ספק כיון שכתב ידו יוציא מתחת יד אביו שאינו חפץ בה זהו הנ"לד וה' יצילנו משגיאות אכ"יר:
היום יום ששי כ"ד לחדש מנחם בסדר ובשנת כי פתח תפתח את ידך לפ"ק:
נאם הצעיר עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: