שאלה ראובן סוחר מצרפת היה לו לשלוח לארץ מרחקים חביות רבות מלאות יין לסחורה ובהיותן סגורות וסתומות היטב בחותם תוך חותם כדי לחזקן עוד במסמרים בל ימוט צוה אל האומן הגוי שיחזקם ויתקנם יפה יפה ובהיותו עסוק במלאכה אירע כי מכח הכאת הפטיש נסדקה החבית והיין היה מתחיל לקלח מאד וכאשר לא היה לו זמן לעכבו לצאת חוצה סתם אותו בידו השתא מבעיא לן היכי דמי מי אמרינן דמיא להאי דינא שהביא מרן בטור י"ד סימן קכ"ד לאפלוגי אם נסדקה לארכה או לרחבה דאם נסדקה לארכה וקדם הגוי וחבקה כדי שלא יתפרדו החרסים הרי זה מותר בהנאה ואם נסדק לרחבה ונתן ידו עליה להדקה שמותר אפי' בשתיה או דילמא בנ"ד אין לאפלוגי כיון שמכח מעשיו נתקלקל חייב לשלם אפי' מדיניהם א"כ בהול הוא על ממונו שלא יצטרך לשלם ובמלאכתו היה טרוד והוה ליה מגע שלא בכוונה דמותר לדידן אפי' בשתיה יורנו המורה לצדקה ומהת"מש:
תשובה גרסינן במס' ע"ז פר"י דף ס' וז"ל ההיא חביתא דחמרא דאישתקיל לברזא אתא גוי אידרי אנח ידיה עילויה אמר רב פפא כל דלהדי ברזא חמרא אסיר ואידך שרי ואיכא דאמרי אמר רב פפא עד הברזא תחמרא אסיר ואידך שרי ע"כ ופיר"שי אידרי גוי קפץ גוי לשון נושא הוא כמו דרי טונא כלומר הגביה ונשא עצמו לעמוד ממקומו וקפץ להציל: כל דלהדי ברזא חמרא אסיר קילוח הסמוך לנקב אסור בשתיה ולא בהנאה שהרי אין כאן שכשוך שהנקב צר ואינו יכול לשכשך: ואידך שרי אף בשתיה דקסבר צדדין לאו חבור ליאסר כל היין ע"כ לשון רש"י ז"ל:
הנה בזאת הסוגיא איכא פלוגתא דרברבתא ונחלקו לב' כתות כל אחד לדרכו פנה ובהיות שנדון שאלתנו מיוסד בה אביא דבריהם ז"ל כדי להוציא לאור משפטינו. רש"י ז"ל כתב וז"ל ואידך שרי אף בשתיה דקסבר צדדין לאו חבור הוא ליאסר כל שאר היין ולית הילכתא כוותיה דהא חוקי רב יימר מילתיה דרב פפא כתנאי וקם ליה רב פפא כר' יהודה דיחידאה ויחיד ורבים הלכה כרבים דפליגי רבנן עליה ואמרי בין מצדיה בין מפיה טמאה דכולן חבור עכ"ל: והתוספו' גם הם סוברים דלית הילכתא כרב פפא וז"ל אחר רב פפא כל דלהדי ברזא חמרא אסיר פירוש הקילוח הסמוך לנקב אסור בשתיה ולא בהנאה שהרי אין כאן שכשוך שהנקב צר ואינו יכול לשכשך ואידך שרי אף בשתיה דקסבר צדדין לאו חבור הוא ליאסר כל שאר היין וכו' כך הצעת השטה לפירוש הקונטריס וקשה להך לישנא דאמר הברזא אסיר היאך יהיה כל היין מעורב ויהיה חציו אסור וחציו מותר בשתיה לכן נ"ל לפרש דעד הברזא אסיר זהו בהנאה והטעם כי מיד שנפתח הנקב נתנענע כל היין שעד הברזא לצאת דרך שם וכששם ידו על הנקב נסתם הכל מלצאת וחשוב כאילו נגע בכולו ואידך שרי בהנאה אבל בשתיה אסור מפני יין האסור השוכב עליו וכו' אכן אומר ר"ת דודאי הוא דלית הילכתא כרב פפא משום דרבא פליג עליה אע"ג דהוא בתרא יותר מרבא משום דרבא רבו וכו' ועובדא הוה דאנח גוי ידיה אבת גישתא ואסריה רבא לכוליה חמרא עכ"ל:
והר"אש בפסקיו וז"ל פיר"שי ואידך שרי בשתיה ודבר תימה הוא שאיך בכלי א דבר לח שהתערב יחד שיפרד ההיתר מן האסור להתירו בשתיה הילכך נראה לפרש דבהנאה קאמר אבל בשתיה ודאי אסור והיין דעילויה ברזא אסור בהנאה דכל מאי דעילויה ברזא שסופו לצאת הוי כאילו נגע בכולו וא"ת ואמאי אסרינן לים בהנאה והלא כיון להצלת היין דטריד לא מנסך מידי דהוה אמדדו ביד ונ"ל דמעיקרא לא פירכא היא דאין לנו לדחות הטרדות זה לזה אלא מה שמצינו בתלמוד שזה נקרא טרדא כי אגרדמים הטועם יין היה ראוי לקרותו טרוד כמו מדדו ביד ואעפ"כ אסיר בהנאה וכן הצלת היין דהכא אין כאן טרדא כולי האי ולא דמי למדידה. ופסק רש"י דלית הילכתא כרב פפא דקים ליה כיחידאה ור"ח פסק דלית הילכתא כרב פפא דרב פפא לא היה אוסר בבת גישתא אלא עד מקום וכו' ולרבא דאסר לקמן כל היון שבחבית משום דכולי אגישתא ובת גישתא גריר הכא גמי היה אוסר כל היין שבחבית הא נמי ליתא דאי פליג רב פפא אדרבא הילכתא כרב פפא דהוא בתרא וכן פסק בעל הלכות גדולות ורב אלפס כרב פפא וכלישנא בתרא עכ"ל:
וגם הרשב"א פסק בשאלותיו סי תק"פט כרב פפא וכלישנא בתרא וז"ל שאלתא ע"ד חבית דאישתקיל ברזא מיניה ואתא גוי ושקל ברזא להחזירו לחבית והיה היין מקלח על יד הגוי וכו ואותו יין שמו בחביות מה משפט היין שבחבית ובשאר החביות תשובה היין שבחבית כל שהוא עד הברזא אסור בין בשתיה ובין בהנאה שהרי נגע גוי ביין שאי אפשר שהחזיר הברזא ולא נגע ביין שבנקב הברזא ושל מטה מן הברזא מותר בהנאה ואם ד בשתיה דהכי מעשה דרב פפא דבסוף פ' ר' ישמעאל דאיתמר התם ההיא חביתא דאישתקיל ברזא מיניה אתא גוי נקטא אמר רב פפא כל דבהדי ברזא אסור ואידך שרי איכא דאמרי אמר רב פפא עד ברזא אסור לגמרי ואפי' בהנאה ואידך שרי בהנאה וזה הפירוש הנכון שבאותה שמועה ומעשה שבגמרא ומעשה שאמרת אחת הן וכו' עכ"ל ובתורת הבית הקשה על מי שמתיר מן הנקב ולמטה אפי' בשתיה דאפי למאן דשרי בניצוק משמע ודאי דבכל כי הא מודה דהוי חבור והיאך אפשר שיהיה מה שלמעלה אסור ומה שלמטה ממנו השוכב תחתיו מותר בשתיה ע"כ דבריו ז"ל:
וגם הר"ן פירש כן דעד הברזא אסור בהנאה ואידך שרי בהנאה דווקא ודלא כרש"י שפירש דאידך שרי אפי' בשתיה שכבר הסכימו הגאונים לפסוק הלכה בניצוק שהוא חבור וכ"ש מה שהוא בחבית ע"ש:
אבל הרמב"ם לא פורש דברי רב פפא כו אלא השוה מדותיו בזה לאסור מה שאוסרים אפי' בהנאה ולהתיר מה שמתירים אפי' בשתיה וז"ל בפ' י"ב מהלכות מאכלות אסורות חבית שהיה נקב בצדה ונשמט הפקק מן הנקב והניח הכותי אצבעו במקום הנקב כדי שלא יצא היין כל היין שמראש החבית עד הנקב אסור ושתחת הנקב מותר בשתיה ע"כ: וכתב הרב כסף משנה חבית שהיה נקב. שם ההיא חביתא דאישתקיל ברוא אתא כותי אנח ידיה עילויה אמר רב פפא כל דלהדי ברזא אסיר ואידך שרי וכו'. וכתב הרא"ש רב אלפס פסק הלכה כרב פפא וכלישנא בתרא וכן פסק הרשב"א. ומה שכתב רבינו שכל היין שמראש החבית ער הנקב אסור נ"ל דהיינו לומר שהוא אסור בהנאה שהרי כתב בפ' כל מקום שנאמר בענין זה שהיין אסור אם היה הכותי שנאסר היין בגללו עובד עכו"ם הרי הוא אסור בהנאה ואם אינו עובד עכו"ם הרי הוא אסור בשתיה בלבד וכל מקום שנאמר כותי סתם הרי זה עובד עכו"ם ע"כ. ויש לתמוה על הר"ן שכתב שדעת רבינו שמה שכתב אסור היינו אסור בשתיה ומשמע לרבינו הכי מדסתם רב פפא ואמר עד ברזא אסיר ואידך שרי משמע דאסיר אסיר לגמרי קאמר ואפי' בהנאה וכן שרי שרי לגמרי קאמר ואפי' בשתיה ע"כ לשון הרב כסף משנה:
הרי דעת רוב הפוסקים ז"ל שהסכימו שהלכה כרב פפא וכלישנא בתרא וכל היין שמראש החבית עד הנקב אסור בהנאה ושתחת הנקב מותר בהנאה ולא בשתיה לבד הרמב"ם שמתיר אפי' בשתיה:
ומעתה נבוא לנ"ד ששאל ה"ה על ראובן סוחר צרפת שהיה לו לשלוח לארץ מרחקים חביות רבות מלאות יין לסחורה וצוה אל הגוי האומן שיחזקם ויתקנם יפה יפה ובהיותו עסוק במלאכה אירע שנסדק החבית והיה היין מתחיל לקלח מאד וכאשר לא היה לו זמן לעכבו לצאת סתם אותו בידו ומיבעיא לן אי דמיא להאי דינא שהביא מרן בטור י"ד סי' קכ"ד וז"ל חבית שנסדקה לארכה וקדם הגוי וחבק כדי שלא יתפרדו החרסים הרי זה מותר בהנאה אבל אם נסדקה לרחבה ונתן ידו עליה מותר בשתיה משום דלא הוי נוגע ע"כ דנראה לדעתי שאין לו שום דמיון עם נ"ד שהרי הגוי סתם אותו בידו ומנע שלא יצא היין כמו שכתב ה"ה בשאלה ובנדון מרן לא נגע הגוי היין בידו אלא חבק או נתן ידו עליה והכבידה שהרי הוא כאילו שם לבינה על החבית ומכבידתה וכיון שלא נגע הגוי היין מותר אבל בנ"ד שנגע הגוי בידו ומנעו שלא יצא היין אסור בהנאה כחו שהוכחתי לפי דעת גדולי הפוסקים הרי"ף ובעל הלכות גדולות הרא"ש הרשב"א והר"ן ז"ל שכלם הסכימו לדעת אחד שהלכה כרב פפא וכלישנא בתרא ומה שבראש החבית עד מקום הסדק הוא אסור בהנאה אבל ממקום הסדק ולמטה מותר בהנאה ולא בשתיה וכמו שפסק הרב ב"י בטור י"ד סימן קכ"ד סעיף כ"ג דהוא ממש דומה בדומה לנ"ד:
ואין להקשות ולומר דכיון שהוא טרוד להציל לא מנסך ואמאי אסרינן ליה בהנאה כבר כתבתי לעיל תירוץ הרא"ש ז"ל שתירץ דאין לנו לדמות הטרדות זה לזה אלא מה שמצינו בתלמוד שזה נקרא טרדא כי אגרדמי הטועם יין היה ראוי לקרותו טרוד כחו מדדו ביד ואעפ"כ אסור בהנאה וכן הצלת היין דהכא אין כאן טרדא כולי האי עכ"ל ולדבריו הסכים רבינו ירוחם בס' תולדות אדם וחוה ע"ש:
וגם אין לומר שהוא מגע שלא בכוונה דכיון שהוא ידע וראה שהוא יין וסתמו בידו ונגע בו לא מקרי מגע שלא בכוונה כמו שכתב הרמב"ם בהלכות מאכלות אסורות פ' י"ב וז"ל כותי שנגע ביין ולא נתכוון לזה הרי היין מותר בהנייה בלבד כיצד כגון שנפל על נוד של יין או שהושיט ידו לחבית על מנת שהיא שמן ונמצא יין עכ"ל הא קמן דכל שידע שהוא יין ונגע בידו כמו בנ"ד דלא מיקרי מגע שלא בכוונה והיין אסור בהנאה וכן פסק הרב ב"י בטור י"ד פי' קכ"ד ע"ש:
העולה מדברינו דברי כל הפוסקים היא שבנ"ד שהגוי סתם בידו הסדק ומנע יציאת היין כל היין שמראש החבית עד מקום הסדק שסתם בידו אסור בהנאה ומן הסדק ולמטה מותר בהנאה וימכור החבית חוץ מדמי היין האסור בהנאה הנלע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד ביאת ינון וירפאהו הש"י רפואה שלימה מכל מכאוביו ויעלה לו ארוכה ויתן לו זקנה ושיבה טובה אמן כן יהי רצון:
בסדר ובשנת ארץ אשר היא זבת חלב ודבש לפ"ק:
אני הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו