שאלה יב זבולון לחוף ימים ישכון וירכתו עד צידון וברעות אלהא דשמיא וארעא. מת בפתע פתאום בלי עשות שום צואה לביתו והניח בנים קטנים בן ובת אמנון ותמר. והב"ד דאינון אבוהון של יתומים העמידו להם לאפוטרופוסים. לראובן ושמעון דקים להו בגווייהו שהם נאמנים אנשי חיל היודעים להפך בזכותם של יתומים. ויהי מקץ שבע שנים. יצא ראובן מן המקום אשר היה שמה והוליך עמו. לתמר בת זבולון הנז"ל. ויבאו ארצה כנען מקום אשר היה דר שם יאודה דודה אחיו של זבולן אביה. ויהי כבואם שמה. יצא יאודה לקראתם ויביאה אל ביתו ולבנו יעדה לאשה. אחרי הדברים האלה ביקש יאודה לחרחר ריב על ראובן הנז"ל. (כי שמעון איננו שחלף הלך לו לארץ מרחקים והניח הכל ביד ראובן הנז"ל) ובא בשם תמר כלתו הנ"ל לתבע לראובן לדין ומבקש ממנו שיתן לו חשבון מדוייקת דקה מן הדקה הדק היטב. מכל מה שהכניס והוציא מעיזבון זבולון הנ"ל וראובן ממאן באמרו שאינו חייב מן הדין ליתן שום חשבון. כי אם ליתן. מה שנשאר בידו ושבזה נפטר וכו'. וכיון שנתרבה הקטטה ביניהם באו לשאול אם זכאי יאוד' בתביעתו הנ"ל ומחייבינן לראובן ליתן לו החשבון הנ"ל או לא לפי שאת"ל שמחייבינן ליה אתה נוטל הדלת לכל העם. שלא ירצו לחוס על היתומים ולהיות אפוטרופוסים לכן גמרתי בלבי לבא בבית מדרשו של ש"ם. כי שם יושבים עמודי ההוראה ומקימים דגל התורה כי בקיאים הם בכל חכמה ולעמוד לפני הראשון שבעדה. זקן זה שקנה חכמה ה"ה החכם השלם הדיין המצויין הישיש הנכבד כמוהר"ר דוד נר"ו בנו של הגאון הגדול והמופלא הרב כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל שה' ישמרהו ויחייהו ומכל טוב ישביעהו בממון ובשם יגדלהו כדי שהוא בחכמתו המפוארה. יוציא לנו הדין הזה לאורה. ויפיק לאור תעלומה להורות כדת וכהלכה ויאיר לנו בחשכה ומאת ה' ישא ברכה נס"ו אכי"ר:
תשובה אלה תולדות יעקב איש תם יושב אהלים זה אהל של תורה אשר תקע במדרשו של ש"ם וערך שלחנו תחת עץ החיים ושעתא ליה קיימא ליהנות מפרי עץ הדעת היוצא ממנו ולאכול מלחמה וגדולה לגימא. כי שם קנה לו שביתה ואסף אוצרות חכמה ה"ה החכם הנעלה הדורש טוב לעמו במליצה נכונה ובשפה נעימ' כה"ר יעקב די שלמה די מיזה נר"ו יאיר כחמה. ויהיו שלחנו מלא דשן ומאירה כלשם שבא ואחלמה. כי בהילו נר"ו עלי ראשי עיני אד"ם לו ליתן לו הקדימה אדם להבל דמ"ה. כי פתח פתוח מצא לתלות אר"ש על בלימה לשאול ממני האי שאלתא לפרש לו האי פרשה סתומה ולהוציא לאור תעלומה והגם כי איננו צריך למוד'עי כי אין דבר אשר ממנו נעלמה ענוותנותו תרבני להחשיבני על אחת כמה וכמה ואף כי אין בידי מאומה כי מחמת חולשתי וזקנותי מלתא מני אזדא ודין גרמא שידי אסורות מלכתוב מלתא בטעמא. ועיני כלו מלראות בספרי הפוסקים זלה"ה המאירות עיני הפוסק בחכמתם הרמה מ"מ מרוב אהבתו עלי שהיא עצומה. החזקתי את עצמי להשתעשע בדבריו הנעימים ליהנות משלחנו התמימה להודיעו דעתי הקלושה ממה שעלה בזכרוני שלמדתי מנעורי מיומא קמא ואמרתי יהי מה כי עת לחננה שימין ה' רוממה וזה החלי בס"ד:
טרם כל דבר צריכים אנו למודע"י דינה של הבת בין הבנים ומה טיבה לענין פרנסתה ונדוניתה ומה טעם יש בה לתבוע מן היתומים חלק מירושת נכסי עיזבון אביהם כשמת האב ולא פירש בחיים חייתו ולא גילה דעתו קודם מותו כמה הי' רוצה ליתן לכל א' מבנותיו לפרנסת' ולנדוניותם. ומת בלי עשות שום צואה כנדון שאלתינו. ומינה נלמוד אם יש לה כח לתבוע מהיתומים או מהאפוטרופוס שיתנו לה חשבון מדוייקת מההכנסה ויציאה מכל נכסי עיזבון אביהם כמו שתובע לע"ע יאודה לראובן בשם חתמר כלתו כפי המוצע בשאלה הנז"ל:
והנה זה כמו ששים שנה ויותר בהיות בק"ק נפוצות יאודה שבעיר באיונה אשר במלכות צרפת בהיותו אז מעלת א"א מ"ו זצוק"ל מריה דאתריא אב"ד ור"ח ומ"ץ שנשאלתי מא' מתלמידי לידע מה חיוב יש לאב ליתן לכל א' מבנותיו חלק מנכסיו' לפרנסתם ונדונייתם ואז השבתי לו תשובה שלמה וארוכה ה"ה כתובה ונדפסת בס' מים רבים בחלק אה"ע בסי' ט"ו והסכים עליה מעלת א"א מ"ו ז"ל שם בסי' י"ו ע"ש כי בה הוכחתי שאין לאב לתת להן בתורת חיוב מאומה שפרנסת הבת אינה מתנאי הכתובה כמו המזונו' ואפי' אלו אינה זוכ' הבת כי אם אחרי מות האב וכדמסיק שם תלמודא במסכת כתובות בדף ק"א ואפילו טל היתומים אחרי מות אביהם אין לבת שום תביעה על עיזבון נכסי אבוהון. כדקי"ל בהדיא שאין הבת יורשת במקום שיש בנים אלא שחכמים תיקנו לבנות ישראל לתת חלק מנכסיו כי הכי דקפצי עלה ואתו נסבו לה כדאיתא בפ' נערה שנתפתתה בדף נ"ב ע"ש ושם בעי ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרווויהו עד עישור וכו' ע"כ: ושם הוכחתי שכל זה הוא דוקא כשלא עמדנו על סוף דעתו של האב שלא היה גר בינינו ולא ידענו אם הוא וותרן או קמצן ולא גילה דעתו בחייו. כמה היה רוצה ליתן לה שאם היינו יודעים טיבו אזי אזלינן בתר אומדנא כדאיתא שם בפרק מציאת האשה ע"ש: ואף באומדנא הזאת שאמדינן בדעתו של האב איכא כמה רבוותא מהפוסקים ז"ל דסברי דהיינו דוקא לגרוע מהעישור אבל לא להוסיף. ושם הוכחתי שכן היא מסקנת רוב הפוסקים שלא נאמרה האומדנא כי אם לגרוע ולא להוסיף על העישור: וכ"כ הרב המאסף ז"ל באה"ט בסי' קי"ג בהגהת הטור אות ט"ו ושם הביא סברת כל א' וא' מהפוסקים הנ"ל ע"ש: וג"כ מעלת א"א מ"ו ז"ל האריך למעניתו שם בסי' י"ו כיד ה' הטובה עליו ע"ש שכל כדכתיבנא ובספר דברי דוד בסי' נ"ז מתשובותי הוספתי שנית ידי להוכיח הדבר ביתר שאת וביתר עז מכח סברת כמה רבוואתי גאונים אחרונים שכולם כא' מסכימים שאין אומדין דעת האב אלא לגרוע טל העישור ולא להוסיף וכדכתיבנא:
ובר מן דין כמה רבוותא איכא דסברי שאף האב בחיים חייתו אין לו להוסיף לבת כשיש לובנים יותר מעישור נכסים משום דהוי כעבורי אחסנתא וכדכתב הר"ן ז"ל בפ' מציאת האשה ועיין מ"ש הרב בטל חלקת מחוקק שם. באה"ע בסי' קי"ג ובהרב המאסף שם בסי' הנ"ל בהגהת הטור אות י"ג בשם כמה פוסקים ז"ל. וכדהביאם ג"כ הרב בעל יד אהרן ז"ל שם בסי' הנ"ל מח"ב מאה"ע באות ו' ע"ש שהכל הוא כדכתיבנא:
והגם שרמ"א ז"ל בהגהותיו שם. בסי' הנ"ל הביא סברת הר"ן ז"ל ובסוף דבריו מסיק שאין נוהגים כן בזמן הזה וכו' והביא דבריו שם הרב בעל יד אהרן סי' הנ"ל ובסוף דבריו כתב ו"ל ועיין בס' מוהר"ם מינץ ז"ל בסי' ח' ובס' מים רבים בחלק אה"ט בסי' ט"ו (דהיינו בתשובתי הנז"ל) ובסי' י"ו שהרב המחבר נתן טעם למה האידנא אינם נוהגים כן וכו' ע"כ ע"ש וז"ל של מטלת א"א מ"ו זצוק"ל שם ועל מה שהאריך בני ח"י. שאין לאב ליתן יותר לבת מעישור נכסי משום דהוי כעבורי אחסנתא וכו'. אין נוהגים כן בזמן הזה. וכמו שסיים שם רמ"א ז"ל בהגהותיו ע"ש: ונראה לי שהטעם הוא מפני שבעו"ה האידנא לא שכיחא דליקפצו אינשי למיסב אתתא אם לא ע"י ממון רב. ומשום הכי כדי שלא יהיו הבנות מונחות בקרן זוית מוכרחים האבות להוסיף תת כחם והונם לנושואי הבת וכו'. עד שאם אינו מספיק לה לפרנסה ינתן לה יותר מהעישור מכח המנהג. ע"ש ע"כ והביא ראיה לדבריו ולע"ע הנני רואה שאפילו הכי בעו"ה איננו מועיל ואיננו מספיק לכמה אנשים שאינם רוצים לנסיב אתתא ולסבול עליהם עול הנישואין אע"ג שהאבות הבנות דוחקים את עצמם ליתן לפרנסת הבנות יותר ממה שביכלתם לפי שבהפקר' ניחא להו ונותנים טעם לפגם שאם ישאו נשים ויולידו בנים ובנות יהיו מוכרחים לטרוח לבקש מזונותיהם ואינם נמצאים כ"כ בנקל לפי שקשים מזונותם של אדם מפחידים כי יבאו לידי עניות צרה וצוקה ולעיניהם נראה שטענה זאת היא מבוארת ותחתיה תעמוד הבהרת ובטלה מאליה כי הבוטח בה' חסד יסובבנהו ואנשים כאלו מראים עצמם שאין להם ביטחון באלהי ישראל המשגיח על כל ברואיו ורחמיו  על כל מעשיו לחת לחם לכל בשר שכל מי שיש לו יראת ה' בלבו צריך לבטוח בו כדכתיב השלך על ה' יהבך והוא יכלכלך וכתיב עיני כל אליך ישברו לתת להם אכלם בעתו וגו' שאלו וכמו כן אחרים כאלו שמונעים עצמם מלנסיב אתתא לאהבת הגאוה והממון או הכבוד שרוצים להתחבר עם אנשי היחס והמעל' וכיון שאינם מוצאים כפי רצונם נשארים בלתי קחת אשה ואינם שומעים עצת רז"ל שאמרו חות דרגא וסב אתתא וזאת רעה חולה כי חוטאים טל נפשותם שגורמים שבנות ישראל נשארות עזובות ועגינות מבלתי היות לאיש וכמה מכשולות נולדים מזה כנודע למבין מלבד שגורמים לשכינה שתסתלק מישראל כדאיתא במסכת יבמות ע"ש: וממעטין את הדמות כי לא תוהו בראה לשבת יצרה ומאבדים עצמם גופם ממונם ונפשות' וכמה מזיקין שגורמין להן כנודע למבין וד"ל אשר על כן ישים האדם בדעתו דברים אלו ויבטח וידביק ביוצרו ויסיר עצמו מהבלי העולם ויקדש עצמו במותר לו. וישוב אלה' וירחמהו כי הוא ברחמיו מרבה לסלוח ויזכה לראות בנועם ה' ובהיכלו ותו לא מידי כי ד"ל:
ונחזור לעניינינו הראשון בהא דהוכחנו להורות כמה גריעא כחה שלהבת בין הבנים. שלכל המרבה אין לה מן הדין כי אם מה שתקינו לה רבנן לפרנסתן ושאינם יכולות לתבוע מהיתומים על ירושת נכסי אבוהון אלא העישור וכדכתיבנא:
ובר מן דין בתשובתי הנז"ל הוכחתי שאם באולי יבא הבת לתבוע מן היתומים מכח דינא דמלכותא ושכן דינא דמלכותא להשוות הבת לבנים שם הורתיך שאין נקרא דינא דמלכותא אלא בדבר שיש בה הנאה למלך וכדכתב מוהר"י קולון ז"ל בשורש קפ"ח. אבל דין שבין אדם לחבירו פשיטא שלא אמרינן ביה דינא דמלכותא דינא שאי אמרינן שלכל מילי אמרינן דינא דמלכותא דינא. ביטלת כל דיני ישראל וכל דיני התורה ח"ו ואין לנו לשנות מדין תורה אפילו כמלא נימא וכו' עכ"ל שם וכן פסקו רמ"א ז"ל בח"מ בסוף סי' שס"ט ועיין מה שכתב הסמ"ע שם ובד"מ ובמ"ש מרן ז"ל בסי' כ"ו בשם הרשב"א ז"ל שלא אמרו דדינא דמלכותא דינא אלא בדברים שהם מדיני המלכות דהיינו משפטי המלוכה. וכל שאר הדינים שדנים בערכאות אין אלו משפטי המלוכה אלא הערכאות דנים לעצמם. כמו שיצאו בספרי הדיינים שאם אי אתה אומר כן ביטלת ח"ו כל דיני ישראל וכו' ע"כ ע"ש:
סוף דבר הט אזנך ושמע התוכחת מגולה שכתב הרשב"א ז"ל על נידון כזה וז"ל ואם בא בטענה שכיון שהכל יודעים שאנשי העיר ההיא היו הולכים בדיני הגוים ושלכן כל הנושא אשה שם כאילו התנה וכו': וללמוד מזה ולילך בדרכי הגוים. ובמשפטיהם. חלילה וחס לעם קדוש. לנהוג ככה וכו' ואם עתה יוסיפו לחטא למקום ולעקור נחלה ולסמוך על משענת הקנה הרצוץ הזה העושה אלה מפילי חומות התורה ועוקר שורש וענף והתורה מידו יבקש ואומר אני שכל הסומך בזה. לומר שמותר משום דינא דמלכותא שטועה וגזלן הוא שאף למשיב הגזלה רשע מיקרי כדאיתא בפרק הכונס ובכלל עיקר כל דיני התורה השלמה דמה לנו בספרי הקדש המקודשים. שחיברו לנו רבי ואחריו רבינא ורב אשי ילמדו את בניהם דיני הגוים ויבנו לנו במות טלואות בבית מדרשי הגוים חלילה לא תהא כזאת בישראל ח"ו שמא תחגור התורה שק עליהם וכו' עכ"ל: הביאו מרן ז"ל בב"י בסי' הנ"ל ע"ש:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא שחזרנו על כל המק'רא. ולא מצאנו שום צד זכות לבת בין הבנים לתבוע מהיתומים מעיזבון נכסי אביה אפילו ש"פ יותר מהא דתקינו להו רבנן ואפי' שיהא מנהג העיר ההיא לילך בדרכי הגוים. להשוות הבת לבנים בירושת נכסי אביהם מוטל על כל איש הירא את דבר ה' ובכל ב"ד שבישראל גדולים וקטנים לקיים מה שציונו ה' בתורתו הקדושה ולקבל מה שהורו לנו רבותינו ואבותינו ז"ל הלכה למשה מסיני: ואין לנו להניח דין תורה מונח בקרן זוית ולדין בחוקי הגוים חלילה וחס לא כאלה חלק יעקב כי אין לך עון גדול מזה שתשתכח תורה מישראל וששפחה תירש גבירתה. ושאיובנו יהיו פלילים ועלינו לקבל ולקיים לשמור ולעשות כל התורה וכפי אשר יורו לנו רז"ל וכדכתיבנא:
ומעתה אחרי הודיע לנו אלדים את כל זאת ועד היכן מגיע כח דין הבת בין הבנים בעיזבון נכסי אביה. נבא לחקור מאי דינה של תמר דנ"ד. הנז"ל בשאלתינו. אשר בעדה בא יהודה חמיה לחרחר ריב לתבוע לראובן אפוטרופוסה לדין שיתן לו חשבון מדוייק מהכנס' ויציאה מכל נכסי אביה ואען ואומר שבחינם יאודה הנ"ל עובר ומתעבר על ריב לא לו. ולא לתמר כלתו כי מי הכניסה לה לכלל יורשת. לבא לתבוע חשבון מנכסי בית אביה. כל זמן שאחיה אמנון עודנו בחיים וכל זמן שאביה בחיים חייתו. לא ציוה לתת לה שום דבר כי מת פתאום ולא גילה דעתו לתת לה מה מנכסיו דהא קי"ל מן התור' שאין הבת יורשת בין הבנים ושאין לה לתבוע מהיתומים כי אם מזונותיה עד שתהא לאיש. וכיון שכבר היא נישאת עם בנו של יאודה על מה ועל מה מלאה לבה עכשיו לחרחר ריב על ראובן האפוטרופוס אשר לא כדת לתבוע היינו על מה שאינו נוגע לה. דהא אפילו יבא אמנון אחיה. שהוא היורש האמיתי מן התורה ושלו יאתה משפט הירושה לתבוע מראובן האפוטרופוס הנ"ל שיתן לו חשבון מכל מה שהכניס והוציא בנכסי עיזבון אביו. אין אנו שומעין לו בהיות שמן הדין אין חייב ראובן ליתן שום חשבון כי אם ליתן לו מה שנשאר בידו. מנכסי אביו ולומר לו זה הוא מה שנשאר בידי מנכסי אביך ובזה נפטר מאפוטרופוסותו כי בדוחק ובקושי הטילו רז"ל שבועה לאפוטרופוס כשמינו אותו הב"ד. כדמצינו טעמא בגמ' בפרק הניזקין. דהיינו משום הנאה דאית ליה דקא נפיק ליה קלא שהוא ציר נאמן לשולחיו ויצא לו שם בעולם. לא הוה אתי לאמנועי להיות אפוטרופוס אע"ג דרמיין עליה שבועה דאי לאו הכי אפי' האי שבועה לא הוו רמיין עליהו כדפסק הרמב"ם ז"ל בפרק י"א מהלכות נחלות ז"ל מהלכ' א' ואילך וז"ל כשמעמידין הב"ד אפוטרופוס וכו' נותן להם ממון מורישם ואינו צריך לעשות להם חשבונות אלא אומר להם זה הנשאר ונשבע בנקיטת חפץ שלא גזלן כלום בד"א כשמינוהו הב"ד אבל האפוטרופוס שמינהו אבי היתומים וכן שאר המורישן אינו נשבע על טענת ספק וכו' עכ"ל: ושם הרב המגיד ז"ל כתב וז"ל כשמעמידין הב"ד אפוטרופוס וכו' זה פשוט. ונתבאר בפרק הניזקין ובהרבה מקומות וכו'. ונשבע בנקיטת חפץ וכו' שם אבא שאול אומר מינוהו ב"ד ישבע מינהו אבי יתומים לא ישבע ונפסקה הלכה בגמ' כאבא שאול וכו' ואמרו שם בגמ' טעם לחלוק בין מנוהו ב"ד למינהו אבי יתומים דכשמינוהו הב"ד בההיא הנאה דקא מהימן לב"ד אע"ג דרמי שבועה עליה. לא אתי לאמנועי עכ"ל ע"ש: וריב"ה ז"ל הביא לשונו של הרמב"ם ז"ל בטור חה"מ בסי' ר"ץ ע"ש וכ"כ שם מרן ז"ל דכשמינוהו הב"ד רמו עליה שבועה משום האי הנאה דקא נפיק עליה קלא וכו' ע"ש:
וממוצא דבר אתה למד דאי לאו הוה קים להו לב"ד דמשום האי קלא לא אתי לאמנועי מלהיות אפוטרופוס לא הוו רמיין עליה האי שבועה. והכי מסתברא דאם לא הכי. מאי הנא' אית ליה לאפוטרופוס לקבל עליו טירחא גדולה כזאת ואדרבא כמה זימני איכא דשכיח ליה היזקא ומה לו ולצרה הזאת וליכנס בתגר זה. לבא לידי שבועה. אם לא על האי הנאה פורתא. דקא נפיק עליה קלא שהוא ציר נאמן לשולחיו. וכדכתיבנא:
הרי לך בהדיא שדין האפוטרופוס מסור לשמים דוקא והוא דבר שבינו למקום. להיות ישר ונאמן והאלדים עשה שייראו מלפניו אשר על כן נפטר מן היורשים בלי תת להם שום חשבון כי אם האי שבועה בנקיטת חפץ ודוקא כשמינוהו הב"ד דכשמינהו מורישם אז נפטר בלא כלום וכדכתיבנא:
זאת תורת העו'לה מכל הנ"ל שמכלל דרבינו אלה תבין ותדון בנ"ד שאם הבן שהוא היורש האמיתי כו לו משפט הירושה אין לו כח מן הדין לתבוע מהאפוטרופו' שיתן לו שום חשבון מכל מה שהכניס והוציא בנכסי עיזבון אביו. ושהאפוטרופוס נפטר בתת לו מה שנשאר בידו בלי תת שום חשבון כי אם שבועה בנקיטת חפץ כדכתיבנא מכ"ש וק"ו. לבת שאינה יורשת כלל ואינה זוכה כלל בנכסי אביה בעוד אחוה קיים שלא אלימא כחה ושלא כל כמינה לתבוע מראובן האפוטרופוס שיתן לה שום חשבון וכדכתיבנא:
וגדולה מזאת שהגם שמצינו שהראב"ד ז"ל כתב דמסתברא שאין הב"ד יכול למנות אפוטרופוס בלי שבועה לפי שלא יעשו חובה ליתומים וכו' כבר עמד עליו הרא"ש ז"ל וכתב שאם יראה לב"ד שהוא תועלת ליתומים ושבענין אחר לא ימצאו מי שירצה להיות אפוטרופוס. ואין בזה הפסד ליתומים שרשאין למנותו וכו' ע"כ ע"ש: הביאו ריב"ה ז"ל בש' אביו ז"ל בח"מ בסי' ר"ץ ע"ש:
נקטינן מיהא מכל הנ"ל שאם אפוטרופוס שמינהו הב"ד יתן ליתומים מה שנשאר בידו מנכסי מורישם ואומר להם זה הוא מה שנשאר בידי מעיזבון נכסי אביכם שפוטר את עצמו מהבריות בנקיטת חפץ שלא עיכב בידו כלום ואין שום ב"ד יכול לחייבו ליתן שום חשבון כי אם להניחו בידי שמים וכדכתיבנא: ומינה לנ"ד אם ראובן דנ"ד עשה בינו לבין עצמו חשבון מדוייק מכל מה שנשא ונתן בנכסי זבולון הנ"ל ולא ירצה להודיע החשבון אלא ליתן להם מה שנשאר בידו. ונזהר מאביו שבשמים ומתקבל עליו השבועה הנז"ל נפטר בזה אין לשום בריה שבעולם להרהר אחריו ולא לשום ב"ד לחייבו לתת שום חשבון וכו' וכדכתיבנא:
אמנם אם מרצונו הטוב בלב שלם ונפש חפצה ירצה לתת חשבונו באמת ביושר על הכלל ועל הפרט אשריו ואשרי חלקו: שאז יהיה נקי מה' ומישראל אבל בתורת חיוב אין להם כח לחייבו כי אם לקבל ולקיים ולשמור ולעשות בכל אשר הורונו רז"ל ולא נסור ימין ושמאל מדבריהם ז"ל וכו' ותו לא מידי כדכתיבנא:
ואת כל אלה ידי עשתה להשיב מפני הכבוד לה"ה להכניסו תוך אהלו אהל ישרים זה אהל יעקב ולהעלותו סביב לשלחנו ואם מך הוא מערכו. לפני הכהן יעמוד שהוא מאריה דאתרא ולו נחה להורות ולהקריבו על מש'נתו לרצון ואיש על מקומו יבא בשלום:
כ"ד זעירא דמן חבריא היושב באהל של תורה ועל מדי'ן פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם המהוללה החותם ביום שנכפל בו כי טוב והוא יום ג' טו"ב לחדש העשירי מהאי שתא מה מה טובו אוהלך יעקב משכנותיך ישראל לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאדיק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס