שאלה לב אם יש לקדש לכתחלה בטבעת זהב שקבועים בה מרגליות או אין ראוי לקדש בטבעת כזו לכתחלה. ואם קדש תהיה מקודשת בדיעבד או ראוי לחזור ולקדשה בטבטת אחרת שלא יהיה בה ספק יורנו המורה הדין ומה' תהיה משכורתו שלמה:
תשובה נראה מילתא דפשיטא היא שאין ראוי לקדש בטבעת שיש בה אבן טובה או מרגלית לכתחלה דאיתא בפ"ק דקידושין ההוא גברא דקדיש בשיראי רבא אמר לא צריכי שומא ורב יוסף אחר צריכי שומא אי אמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא ואי אמר לה בחמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו חמשין כי פליגי דאמר לה בחמשין ושוו חמשין רבה אחר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומא דכיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכא דעתה ופסקינן והלכתא שיראי לא צריכי שומא והקשו התוספו' דאמאי לא קאמר בהדיא הלכתא כותיה דרבא. וכתבו על זה וזה לשונם ואומר ר"ת דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי הוא דלא צריכי שומא לפי ששומתם ידוע קצת ואין רגילות לטעות בהן כ"כ. אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליות שיש שאינם שוות אלא מעט ורגילין לטעות בהן הרבה יותר משווים צריכין שומא משום דלא סמכה דעתה. ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ורבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור א"ה סימן ל"א כתב וז"ל וכתב רבינו תם דוקא בחפץ ששומתו ידוע קצת כמו מלבושים ואין רגילות לטעות בו כל כך אבל אבנים טובות ומרגליות וכיוצא בהן שאין בקיאים בשומתן ופעמים טועין בהן הרבה ואמר לה התקדשי לי באבן ששום חמשים זוז צריך שומא דלא סמכה דעתה ולכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ע"כ:
והא דכתב הרא"ש ז"ל בפסקיו על דברי ר"ת הביאו הרב בטל הטורים בנו בסי' הנז' וז"ל ומיהו לא ברירא לי האי טעמא למה נהגו העולם להסיר האבן מן הטבעת דהא אמרינן בכל דהוא לא פליגי ללישנא קמא ואין דרך לתת שומא בטבעת של קדושין עכ"ל נראה מדבריו דלא הקפיד על מה שנהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן כמו שכתב ר"ת דהא ודאי דלכתחילה יש לחוש דילמ' איכא מאן דיזכיר הסכום בשעת הקדושין ולכן נהגו לקדש בטבעת שאין בה אבן אלא דהיכא דאין שם אלא טבעת זו שיש בה אבן דנהגו ג"כ להסיר האבן מהטבעת על דבר זה הקפיד דלמה יקלקל הטבעת בכדי יקדש בסתם ולא יזכיר שום סכום בשעת קדושין. ומיהו הר"ן ז"ל יישב תמיהא זו ואחר דאפשר דבמרגליות ואבן טובה שיש שאינו שוה אלא מעט ואפשר שהיא סבורה שהוא שוה כמה וכמה בהא כולי עלמא מודו דאפילו לא יזכיר סכום אינה מקודשת אלא אם כן שמוה מקודם:
גם מדברי הרמב"ם ז"ל בפ"ז מהלכות אישות נראה יישוב אחר דדוקא שיראי שהאשה מחמדתן ומתאוה להן לא צריכי שומא מקודם אבל שאר דברים צריכין שומא מקודם יען אשר הוא כתב בפרק הנז' וז"ל הרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהם שוים חמשים דינרין והיו של משי וכיוצא בהם שהאשה מתאוה להן והיו שוים חמשים זוז הרי זו מקודשת משעת לקיחה ואינם צריכים שומא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והם שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעה ראשונה ואם אינם שוים אינם מקודשת עכ"ל: יראה הא דאמרינן שכוונתו ז"ל ליישב מה שהקשו בתוספות דאמאי קאמר והלכת' דשיראי לא צריכי שומא ולא קאמר והלכתא כרבה ולזה אמר דשיראי מתוך שהאשה מתאוה להן וכו' וחילק משיראי לשאר דברים שאין האשה מחמדתן איברא דאפשר דהרמב"ם לא קאמר הכי אלא היכא שמזכיר סכום. אבל היכא שאינו מזכיר סכום אלא שמקדשה בסתם מודה דלא צריכי שומא מקודם אפילו מקדש בדברים שאין האשה מחמדתן:
והנה ראיתי בפ' קמא דקדושין שכתב הר"ן וז"ל ודברים שצריכים שומא כפי הסברות שכתבנו נראה מלשון רש"י שאם קדש בהם את האשה קודם שומא אינה מקודשת שהרי כתב לרב יוסף דאמר דצריכי שומא כיון דלא שמאום תחלה אינם מקודשת ומינה לדידן במידי דצריך שומא אבל מדקדוק לשון הרמב"ם נראה דס"ל דאפילו רב יוסף לא פליג אלא לומר שאינה אקורשת משטה ראשונה אבל לאחר שומא מודה דמקודשת ואע"נ דבשוראי נא נפקא לן מידי דהא איפסיק הלכתא דלא צריכי שומא נ"מ מיהת לאותם דברים שכתבנו למעלה דצריכי שומא עכ"ל: וודאי דקושטא דמילתא היא כחו שכתב הר"ן ז"ל דבשיראי לא נפקא לן מידי היינו אי הוי תקודשת משאה ראשונה או דוקא לאחר שומא שאן דאיפסיקא הלכתא דשיראי לא צריכי שומא אב מדברי סרב המגיד שכתב בפ"ז מחלכות אישות ומלשון רבינו נראה שהוא מפרש דאפילו רב יוסף לא אחר שיהיו הקדושין בטלים כיון שלא נשומו קודם קבלתה כמו שפירש רש"י ז"ל אלא שאינן חלין וד שיהיו נשומין ומ"מ לנין דינא לא נפקא לן מידי דהא איפסיקא הילכתא דשיראי לא צריכי שומא ט"כ לא משמע אלא דמאי דקאמר לענין דינא לא נפקא לן מידי היינו בין לפירוש רש"י בין לפירוש הרמב"ם וזה אינו דיראה דטובא נפקא לן דלפירוש רש"י ז"ל אששר דלרבה דס"ל שיראי לא צריכי שומא היינו דלא צריכי שומא קודם קבלתה אבל מ"מ אם לא נישומו עד אחר קבלתה חלין הקדושין משעת כשוטא ולפי שיות הרמב"ם דס"ל לרב יוסף אם לא נישומו וד אמר קבלתה אינם חלין הקדושין עד שיהיו נישומין א"כ לרבה דאמר לא צריכי שומא אט"פ שלא נישוחו אוד אחר קצלתה אם נישומו ושוו חמשין כדקאמר הרי היא מקודשת השמות קבלתה ואם כן נימא דה"ה נפי סכי הוא באבן או מרגלית שאפילו אמר לה התקדשי לי בטבעת זו שיש בה אבן ששום חמשים זוז ולא שמו אותה תחילה לפירוש רש"י אם נחנא אחר כך ששוה חמישים זוז מקודשת חשעת השומא ולפירוש הרחב"ם כיון שגם טבעת שוש בה מרגלית או אבן טובס הוא מן הדברים שהאשה מחמדת ומתאוה אם נחצא ששוה חמישים זוז כמו שאמר מקודשת משעת קבלתה:
ונ"ל כו אף לפי העם שנתן הר"ן דסובר ר"ת דכשהוא נותן לה היא סבורה ששוה הרבה מקודשת בדוטבד חשטת לקיחחה שהרי ההגהות מימונייות הביאו דעות ר"ת בזה הלשון והילכתא שיראי לא צריכי שותא פר"ת מדקאמר תלמודא בהאי לישנא ולא קאמר הילכחא כרבה כבשאר מסקי הלכות אשר שם שמזכיר שם אומריהם ואומר הלכה כפלוני מכאן יש לפסוק דדוקא שיראים וכיוצה בהם דבר ששומתן ידועה קנת כגון טבעת של זהב וכיוצה בו אבל דבר שאין שומתו ידוט כלל צריך שומא לפיכך המקדש בטבעות של זהב שיש בה מרגלית צריך שומא כי שמא דעתה אחרגלית וסבורה שהיא שוה יותר ממה שהוא ומכאן נהגו שלא לקדש בטובות שיש לה אבו וכו' וכתב באביאסף ומיהו אם קידש מקודשת מדלא אחר איתתא בקואם בשומא ותלה הטעם דהא שוו אאאאא א אפילו אינה בקיאם עכ"ל:
משמע להדיא כו בין דאמר לה התקדשי ני בטראות זו ששוה חמשים ושוה חמשים ויש בה אבן ובין לא הזכיר לה סכום אף טל גר שקידשה סחם ואפשר שתהא סבורה ששוה יותר ממה שהוא באמת אפילו הכי סובר באביאסף שאם קדשה מקודשת:
ומה גם כי לפי המנהג הפשוט בינינו שהאשה מכוסה פניה בשעה שמקדשין אותה וסומכת על המנהג שמקדשין בטבעת זהב והיא מתקדשת אדעתא שישוה הטבעת מה שישוה דא"כ אפשר שאפילו עבר וקדשה בטבעת זהב שיש בה אבן יקרה אין לחוש וקדושיו קדושין ואין צריך לחזור ולקדשה:
ואין להקשות אמאי אין צריך לחזור ולקדשה והא כתב הרשב"א בתשובה הביאה מרן בב"י בס"י הנז' וז"ל המקדש בטבעת מוזהב ולא אמר כלום שמא בכל דהו ניחא לה ועוד עכשיו נהגו בנות ישראל הצנועות שמכסות פניהן בשעת קדושין ואין מדקדקין אם בפרוטה אם בתרקבא ולפי זה צ"ל שאפי' קדשה בטבעת כסף שאינו מצופה זהב תהא ספק מקודשת על כן קרוב בעיני שאם היא גדולם שמתקדשת על ידי עצמה והיא כסתה פניה ולא ראתה הטבעת שתהא בודאי מקודשת וע"מ לצאת ידי ספק ראוי שיחזור ויקדשנה ואפילו באותו טבעת וכו' הרי כאן שכתב הרש"בא שלצאת ידי ספק ראוי שיחזור ויקדשנה ואם כן למה לא נאמר דה"ה הכא נמי דהא יש לחלק שמה שכתב הרשב"א היינו משום שקדשה בטבעת כסף שאינו מצופה זהב והיא לא ראתה הטבעת ומסתמא האשה כשמתקדשת סבורה שהטבעת שנותנים לה היא של זהב ולפחות מוזהב ואם כן יש לחוש שלצאת ידי ספק שיחזור ויקדשנה אפילו שאפשר לומר שמא בכל דהו ניחא לה אבל היכא שנתן לה טבעת זהב והיא לא ראתה הטבעת ונתקדשה אדעתא דטבעת זהב ואדעתא דכל דהו אפילו אם המרגליות שהיו קבועות בטבעת יש בהם אי זה ערך שיש מקום לטעות בשוויים יראה דקדושיו קדושין ואין צריך לחזור ולקדש. ולא זו בלבד אלא שאם אותם המרגליות שהיו קבועות בטבעת היו מרגליות קטנות פחותות הערך שאין לטעות בהן כמרגלית גדולה ואבן טובה שיש לטעות בהן הרבה בשוויים שאז דמו לשיראי דאפסיקא הלכתא דלא צריכי שומא מקדשין בהן אפילו לכתחלה ולא מבעיא שאין צריך לחזור ולקדש בטבעת אחרת אלא אדרבה לא נכון הדבר לחזור ולקדש דנפיק מיניה חורבא מפני הרואים שיראו שחוזר ומקדש ואתו למטעי בעלמא דמקדש קדושין כי האי גוונא שיאמרו דלא הוו קדושין:
ומזה הטעם ג"כ הוא שאפילו אם המרגליות הקבועות בטבעת יש בהם איזה ערך שיש מקום לטעות בשווים כל שהאשה לא ראתה אותם ולא נתקדשה אלא אדעתא דטבעת זהב קדושיו קדושין ואין צריך לחזור ולקדש כי יש לחוש שלא לחזור ולקדש קדושין שאינן צריכין דנפיק מיניה חורבא כדכתיבנא:
ואע"ג כי ראיתי מי שכתב דראוי לחזור ולקדשה קידושין שאין בהן דופי בלא ברכת אירוסין אני מה שנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה כתבתי אם יסכים עמדי מורינו היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רורריגיש לופיש נ"ע
באמשטרדם בל"ז למב"י שנת התקמ"ה
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח בהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט