שאלה ראובן נשא אשה שהכניסה לו לנדונייתה חמשים אלף פרחים והתנו ביניהם שאם תמות היא בחיי בעלה שלשים אלף יירש הוא והעשרים הנותרים יהיו ליורשיה והנה אחרי ימים נפלה האשה למשכב וצותה שעשרה אלף מעשרים שמכח התנאי הקודם היה ראוי ליורשים יתנו לעניי' נסתפקנו אם יש כח בידה לעשו' זה אם לא וזה דמשעה שנעשה התנאי נראה שכבר וכו יורשיה באותם העשרים אחרי מותה או נאמר דהצווה מבטלת התנאי עכ"לה:
תשובה בפרק ט דכתובות (דף פ"ג) הכותב לאשתו דין ודברים אין לי בנכסיך הרי זה אוכל פירות בחייה ואם מתה יורשה א"כ למה כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך שאם מכרה ונתנה קיים כתב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן הרי זה אינו אוכל פירות בחייה ואם מתה יורשה ר' יהודה אומר לעולם אוכל פירי פירות עד שיכתוב לה דין ודברים אין לי בנכסיך ובפירותיהן ובפירי פירותיהן עד עולם כתב לה דין ודברי' אין לי כנכסיך וכפירותיהן וכפירי פירותיהן בחייך ובמותך אינו אוכל פירות בחייה ואם מתה אינו יורשה רשב"ג אומר אם מתה יירשנה מפני שמתנה על מה שכתוב בתורה וכל המתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל ע"כ במשנה ובגמרא תני רבי חייא האומר לאשתו וכי כתב לה הכי מאי הוי והתניא האומר לחבירו דין ודברים אין לי על שדה זו ואין לי עסק בה וידי מסולקת הימנה לא אמר כלום אמרי דבי ר' ינאי בכותב לה ועודה ארוסה כדרב כהנא דאמר רכ כהנא נחלה הבאה לאדם ממקום אחר אדם מתנה עליה שלא יירשנה אי הכי אפילו נשואה כמי אמר אביי נשואה ידו כידה איבעיא להו קנו מידו מהו אמר רב יוסף מדין ודברים קנו מידו רב נחמן אמר מגוף של קרקע קנו מידו אמר אמימר הלכתא מגוף הקרקע קנו מידו וכו' רשב"ג אומר אמר רב הלכה כרשב"ג ע"כ לשון התלמוד לענינינו:
ופרש"י הכותב א"כ למה כתב בגמ' מפרש טעמא: הכי גרסינן רבי יהודה אומר לעולם הוא אוכל פרי פירות ובגמרא מפרש אלו הן פירי פירות: שמתנה על מה שכתוב בתורה דקסבר ירושת הבעל דאורייתא ובבא בתרא נפקא לן מהאי קרא לשארו הקרוב אליו ממשפחתו וירש אותה האי וירש אותה יתירא הוא לדרשה שהאיש יורש את אשתו ששארו זו אשתו ואע"ג דשארו דקרא לאו אשתו היא דהא כתיב ביה ונתתם את נחלתו לשארו וליכא למימר שתירש האשה את בעלה דהא ממשפחתו כתיב מיהו גבי קרא יתירא דוירש אותה דרשינן הכי ונתתם את נחלתו לקרוב אליו ממשפחתו שארו וירש אותה האיש יורש את אשתו: וכל המתנה וכו' אבל פירות תקנתא דרבנן היא ומצי לאתנויי עלייהו: תני רבי חייא האומר לאשתו ולא תני כותב דאשמועינן דבאמירה בעלמא נמי סליק נפשיה בלא שום קניין וכתובה וכי כתב לה מאי הוי וכל שכן אמירה: האומר לחבירו כגון שדה של שותפין ואמר האחד לחבירו אחד מן הלשונות הללו בין בכתובה בין באמירה לא אמר כלום דאין כאן לשון מתנה שכותב לה ועודה ארוסה ודאי מי שהקרקע שלו ובא ליתנו לחברו צריך לשון מתנ' ומתניתין בכותב לה עד שלא וכה בנכסים ומתנה עמה שלא זוכה בהם לכשישאנה ואין צריך לשון מתנה שהרי אין לו עכשיו רשות בהם: ממקום אחר שאינה ירושת אבותיו אלא על ידי מעשיו תכא לו כגון נחלת אשתו הבא' לו ע"י נישואין שלו דהואיל ומשום תקנתא דידיה תקון רבנן והוא בא למחול עליה מוחל וכדרב הונא: אי הכי דטעמא משום דתקנתא דידיה הוא ויכול למחול עליה אחאי אצטריך דבי רבי ינאי לאוקומה בכותב לה ועודה ארוסה אפילו נשואה נמי: ידו כידה והרי הוא כשותף בהם וכיון שנכסים שלו צריך לשון מתנה ואין מועיל בה לשון דין ודברים: קנו מידו מהו אברייתא דהאומר לחברו דין ודברי' אין לי על שדה זו קאי אבל אמתני' לא מהניא קניין ליפות כחה דהא באמירה בלא לשון מתנה סגי לאיסתלוקי אפילו מגוף של קרקע היכא דפריש כדקתני סיפא וטעמא דמתני דאמרה הרי זה אוכל פירות לאו משים גריעותא דלשון דין ודברים הוא אלא משום דלא פריש ממאי סליק נפשיה ואמרינן ידה על התחתונה כדמפרש לקמן ואינה יכולה לומר מן הכל נסתלקת הילכך מה לי קנו מה לי לא קנו אלא אברייתא קא בעי לה דקתני לא אמר כלום וטעמא משום גריעותא דלישנא הוא מהו מי אמרינן לא הקנו בחלפין הללו כלום ולא אמר עליה אלא לשון דין ודברים או דילמא אין חליפין באים אלא לדבר שיש בו ממש שזה קונה את הסודר ומקנה לו חפץ המכר או המתנה ועל גופה של קרקע קנו מידו ומתנה גמורה היא:
והנה רבינו הגדול הביא דברי המשנה ודברי הגמרא אמר רב הלכה כרשב"ג ולית הלכתא כוותיה דקיימא לן כל דבר שבממון תנאו קיים ובירו' אחר רב יוסף אלין דכתבין לנשיהן אי מיתת בלא בני תהדר לבי נשא כל מה דעיילא תנאי ממון הוא וקיים עכ"ד והנה הרב בלבד שפסק נגד תלמוד שלנו מפאת הירושלמי לא גילה דעתו שמה שכתב דכל תנאי שבממון קיים הגם שתהיה נשואה או בהכרח שתהיה ארוסה והנה הרשב"א והרמב"ן הבינו דברי הירושלמי וההלכות הוא בכותב לה ועודה ארוסה או בכותב לה בכתובתה בשעת כנסה כינושא שאנחנו בו אבל לאחר נישואין אף כי קנו מידו אין דבריו וקניינו מפסידין אותו ש"א לירש את אשתו שכבר וכה בה וכן פסק הרמב"ם בפ' כ"ג מהלכות אישות התנה עמה שלא יירשנה הרי זה לא יירשנה אבל אוכל פירות בחייה וכן אם התנה עמה שיירש מקצת נכסים וכן אם התנה עמה שאם מתה בלא בנים יחזרו נכסים לבית אביה הכל קיים בד"א שהתנה עמה קודם שתנשא שהנחלה הבאה לו לאדם שלא ממשפחתו חתנה עליה שלא יירשנה קודם שתהא ראויה לז אבל אם התנה עמה אחר שנשאת תנאו בטל ויירשנה כמו שבארנו:
אמנם יש תשובה להרמב"ם שדין המשנה הוא אחר הנשואין וגם בנושא זה אמרו בהנכ שהתנאי קיים והוא ז"ל חלוק על ההלכות כזה ואמר דלאחר נשואין ודאי תנאו בטל שכל תנאי שבירושה בטל אבל בארוסה תנאו קיים כאשר כתב בחבורו משנה תורה ואני אומר אם תשוב' זו קבלה נקבל ואם לדין יש תשובה שהרי רבינו הגדול הביא קושית התלמוד וכי כתב לה מאי הוי ומתרץ בכותב לה בעודה ארוסה ודבר ברור כל מה שמביא הרי"ף הוא להלכה עד שיפרש ולית הלכת' על רשב"ג ומה גם שהביא דברי הבעי' דקנו מידו והוסיף אבעיא להו קנו מידו ועודה ארוס' וכו' והלכת' מגוף הקרקע קנו מידו ואם באמת תשובה וו היה לו לרבינו הגדול לפרש הבעיא כנשואה שהוא יותר מוכת גדול וקל ואומר בארוסה ואתה המעיין תראה דברי הרי"ף במקומם שאין אנו יכולים להולמם עם תשובה זו וצ"ע:
ועדיין לא יצאתי ידי חובתי מרבינו הגדול שפירש הבעיא דקנו מידו בעודה ארוסה ולמה לנו קניין בארוסה ומה נעמו דברי רש"י ז"ל שהבעיא היא על דברי הברייתא האומר לחברו וכו' אבל לדעת ההלכות שמפרשים אותה על הארוסה למה לנו קניין שלדעת הברייתא דר' חייא באמירה קודם הנשואין די ולפי משנתנו קונה בכתיבה ודברי ההלכות הם דברי הרמב"ם בפ' כ"ג וז"ל האשה שהתנית על כעלה לבטל זכות מדברים שזוכה בהן הבעל אם כתב לה ועודה ארוסה קודם הנשואין אינו צריך לקנות מידו אלא כל מה שכתב לה קיים ואם כתב לה אחר הנשואין צריך לקנות מידו ובהלכה ב' כתב התנה עמה שלא יהיו לו דין ודברים בנכסיה אם מכר ונתנ' מכרה ומתנתה קיים אבל אוכל פירותיהן כל זמן שהן ברשותה ואם קנו מידו כשהיא ארוסה שאין לו דין ודברים בנכסיה הרי סלק עצמו מגוף הקרקע שים עיניך שהוא מפרש הבעיא אם קנו מידו בעודה ארוסה ופסק דהלכת' מגוף הקרקע קנו מידו וזה נגד דין הראשון שכתב דבארוסה אין אנו צריכין קניין והנראה לנו שזה היא כוונת הראב"ד שהשיג על   הרמב"ם התנה עמה וכו' א"א כל מה שכתב בכאן הכל הבל ורעות רוח ולדעתי ליישב דברי ההלכו' והמב"ם שדברי המשנ' שהכותכ לאשתו דין ודברים אין לי בנכסיך אם מכרה או נתנה קיים אבל קודם המכר והמתנה אוכל פירות הגם שכתב לה לה דין ודברים והעמידוה בגמרא בעודה ארוסה ואחר זה שאלו אבעיא להו אם קנו מידו ועודה ארוסה ויצא לנו מזה שאפילו פירות אין לו קודם המכר או המתנה והעלו מגופו של קרקע קנו מידו וגם פירות אינו אוכל זהו מה שנראה לי לדעת הרי"ף והרמב"ם ועדיין יש קצת שאלה בדברי הרמב"ם שכת' כתב לה אחר הנשואין צריך לקנות מידו שנראה מדבריו שאם קנו מידו אחר הנשואין מועיל והוא ז"ל כתב שאחר הנשואין תנאו בטל ואין זה קושיא דמה שכתב הרב בכאן אחר הנשואין צריך לקנות הוא לעניין הפירות שאם קכו מידו אינו אוכל פירות אבל לעניין ירושה אחר הנשואין אפילו קנו מידו אם מתה יירשנה:
ואם יאמר האומר איך מלאו לבו להרי"ף לפסוק נגד תלמוד שלנו שפסק הלכה כרשב"ג וכתב הוא ז"ל אין הלכ' כמותו ואחריו נמשכו הרמב"ם והרשב"א וכל הפוסקים והגם שהרי"ף הביא דברי הירושלמי שהוא הפך גמרא שלנו כלל גדול בידינו שאין משגחין על דברי הירושלמי במקום תלמוד בבלי שפסק כרשב"ג ומה שנרא' לנו בזה הוא לפי שראו הפוסקים דברי רשב"ג במשנה שנתן טעם לדבריו לפי שמתנה על מה שכתוב בתור' וזה יורה ממאמרו שנחלת הבעל דאורייתא ואנחנו יש לנו במונח גדול שהבעל יורש את אשתו מדברי סופרים כאשר כתב הרמב"ם בהלכות נחלות ולפי שהפוסקי' ראו שנדחו דברי רשב"ג לעניין נחלת הבעל מן התור' ונדחו דברי המכה שאמרה שמתנה על מה שכתוב בתורה דחו אותו ג"כ לעניין אם מתה יירש' וסמכו על הירושלמי בכל שאף אם התנה עמה בעודה ארוסה לא יירשנה ומכאן תשוב' על הרב כסף משנה שכתב בכמה מקומות דכל מקו ששנ' רשב"ג במשנתנו הלכה כמותו ומהם בפרק י"א מהלכות טומאת מת שפסק הרמב"ם במדורות הגויים שהם טמאים דלא כרשב"ג והוא ז"ל השיג על הרב הרמב"ם שפסק דמדורות הגויים טמאים וז"ל וא"מ אפי' תימא דפליגי רבנן עליה דרשב"ג הא קיימא לן כל מקום ששנה רשב"ג כמשנתנו הלכה כמותו וכו' ונדחק לתרץ עיין שם ואם היה אמת זה הכלל למה אמר רב הלכה כרשב"ג אין אנחנו צריכין לזה שהרי נשנה במשנתינו והלכה כמותו ומה בם שהפוסקים דחו דברי הגמרא ופסקו הפך רשב"ג אף כי נשנה כמשנה ומבואר בגמרא וכבר כתבתי בספרי חלת כהן שלא אמרו הלכה כרשב"ג אלא על שלשה תנאים ואם יהיה אחד מהם בדבר אז הלכה כמותו ואני אפרשם בג"ה א' שלא אמרו הלכה כמותו במשנתינו אלא היכא דמסתבר טעמיה ב' אפילו היכא דמסתבר טעמיה אם אמרו בתלמוד הלכה דלא כרשב"ג אין משגיחין עליו ג' אם אמר הלכ' בשם ב"ה אזי הלכה כמותו והנם לפניך אחת לאחת היכא דמסתבר טעמיה כההוא דפסחים כדי תפישת הכלב דודאי טעם נכון דג' טפחים אין הכלב יכול לחפש ומן התור' ביטול בעלמא סגי וקאמר עלה בגמרא ובלבד שיבטל ולכן הלכה כמותו וכשיאמר התלמוד אין הלכה כמותו כההיא דפרק המדיר האיש שנולדו בו מומין אין כופין אותו להוצי' אמר רשב"ג במד"א במומין קטנים אבל מומין גדולים כופין אותו להוציא ואף שדבריו נכונים ומסתבר טעמיה דהא אנן סהדי דלא ניחא לה שיהיה סומא או חגר או שבר רגל או שבר יד שהן מומין גדולים ואמרו עלה בגמרא אמר ר' יעקב בר אבא אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג ורבא אמר רב נטמן הלכה כדברי חכמים והלכת' כרב נחמן דקיימא לן כוותיה בדיני דדינא הוא ונחית לעומקא דדינא ועוד דקאמר בגמרא אנא ושבור מלכא אחי בדינא והלכה כרבא דבתראה הוא לבבי רבי יעקב בר אבא וכן פסק הרמב"ם בפרק ה' מהלכות אישות וכשיאמר הלכ' בשם ב"ה כההיא דפרק ח' דעירובין בור שבין ב' חצירות וכו' רשב"ג אומר ב"ש אומרים מלמטה וב"ה אומרים מלמעלה ופסק הרמב"ם בפרק ט"ו מהל' שבת כרשב"ג אליבא דב"ה דב"ש במקום ב"ה אינה משנה וכבר האירכתי בזה בספרי הנזכר ובכאן אני מקצר ועולה עד שיזכני השם יתעלה לדפוס אותו ויצא לאור בג"ה:
ואחר שנתברר לנו שהארוסה יכולה להתנאת עם בעלה של יירשנה שנחלה שלא באה לו לאד' מצד אבותיו יכול לתנאת עליה שלא יירשנה קודם שתבא לידו לפי זה נושא שאנחנו בזה אש' הזאת עשת תנאי עם ראובן בעלה בעודה ארוסה או רשעת כניסתה לחופה וזה דקדוק לשון החכם השואל שהכניסה לו לנדונייתה חמשים אלף פרחים וכו' שאם לא כן אין כאן שאלה כלל שאם עשת תנאי עם בעלה אף כי קנו מידו אם מתה יירשנה כאשר הוכחתי מן הגמר' והפוסקים זולתי תשובת הרמב"ם לדעת הרי"ף רבו ועדיין נשאר לנו לברר מה שנסתפק לת"ה שבשעת מתה עשת צוואה שיתנו לעניים עשרה אלף פרחים אם כח בידה לסלק היורשים אחר שעשת תנאי עם בעלה קודם הנשואין על זה אני אומר בלי שום ספק שהאשה הזאת יכולה ליתן למי שתרצה לאשה או עבד או קטן וכל שכן עתה שעשת מצוה רבה להניחם לעניים שיד הקדש על העליונה והתנאי שעשת עם בעלה בשעת כניסתה לחופה הוא לסלק את בעלה שהיא יורשה אחר מתה מדברי סופרים ואפילו מחוסרת אמנה אינה לפי שהיא מתנה מרובה כאשר כתב הרמב"ם בפרק ז' מהלכות מכיר' וכן מי שאמ' לחברו ליתן לו מתנה ולא נתן הרי זה ממחוסרי אמנה בד"א במתנה מועטת שהרי סמכה דעתו של מקבל כשהבטיחו אבל כמתנה מרובה אין בה חסרון אמנה שהרי לא האמין זה שיתן לו דברים אלו עד שיקנה אותו בדברים שקונה בהן ובנושא שלנו האשה הזאת לא הקנת ליורשיה כאחד מן הדרכים שהמקבל מתנ' זוכה בה ולא עשת כי אם תנאי עם בעלה להכריח ממנו הירושה אתר מתתה שהמקבל מתנה אינו זוכה בה בדברים לבד כאשר כתב הרמב"ם בפרק ג' מהלכות זכיה ומתנ' הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בה אלא באחד מן הדרכים שהקונ' זוכה בהן במקחו אם מטלטלין רוצה ליתן לו עד שיגביה או שימשוך דבר שאין דרכו להגביה או יקנה באחד משאר הדברים שהמטלטלין נקנין בהן ואם קרקע או עבדים נתן לו עד שיחזיק כדרך שמחזיק הלוקח או עד שיגיע שטר מתנ' לידו אבל בדברי' לא זכה המקבל אלא כל אחד מהן עדיין יכול לחזור בו והגם שמתנת בריא אינה צריכה קניין אלא ככתיבה ומסירה די מ"מ בנושא שאלתנו אם קנו מיד האשה כשעת כניסתה לחופה שאחר מתתה יהיה ליורשיה אינה יכולה לחזור בה אבל האשה הזאת לא קנו מידה ולא עשת כי אם תנאי עם בעלה קודם נישואיה ואף בלא קניין מועיל כאשר הוכחנו וזה כתב הרמב"ם בפרק ה' מהלכו זכיה ומתנה שתי שטרות שזמנן ביום אחד והן כתובין על שדה אחת בין במכר בין במתנה אם דרך אנשי המקום לכתוב שעות כל הקודם זכה ואם אין דרך המקום לכתוב שעות הרי הדבר מסור לדיינים כל שדעתם נוטה להעמיד שדה זו בידו יעמידו במד"א בשטר שאין בו קניין אלא קנה שדה זו בשטר זה שאין אנו יודעים מי הוא משניהם שהגיע שטרו לידו תחלה אבל אם היה מהם בכל שטר קניין כל שקדם לו הקניין זכה וישאלו העדים וכן אם היו שם עדים שזה הגיע לידו שטר מתנתו תחלה קנה וכו' ואל תשיבני ממה שכתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות זכיה ומתנ' הרוצ' להנשא וכתבה כל נכסיה בין לבנה בין לאחר ואח"כ נשאת ונתגרשה או שמת בעלה מתנתה בטלה שזו מברחת ה א ולא כתבה כל נכסיה אלא להבריח מבעלה שלא יירשנה וכשתהיה צריכה להן יחזרו לה לפיכך אם מתה היא בחיי בעלה קנה המקבל מתנה את הכל וכו' ובנושא שאנחנו בו מתה האשה שחי בעלה וזכו היורשים מכח התנאי שקדם בשעת כניסתה לחופה אין זו טענה כלל ששם נאמרו הדברים לפי שכתב' השטר ומסרה לבנה או לאחר וזכה בנה או אחר משעת כתיבה ומסירה באחד מן הדרכים שהמקבל מתנ' זוכה בה כאשר ביארנו ואף גם זאת אם נתגרשה או שמת בעלה מתנתה בטלה שהיא עשת להבריח מבעל אבל אם מתה בחיו בעל זכה הבן או אחר וסלק מן הבעל נחלה הראויה לו מדברי סופרים כמ"ש טעם הרב המגיד אם מתה בחיי בעלה וכו' זה מוסכם ופשוט דלהכי כתב השטר אבל אשת ראובן לא כתבה ולא מסרה ולא נתנה ולא קנו מידה ויכול' לחזור בה כל זמן שתרצ' ולא עשת כי אם תנאי עם בעל שהורע כחו מנחלה הבאה לו ממקום אחר שלא יירשנה זהו מה שהורונו מן השמים והשם יכפר בעד:
והעיר השם את רוחי בדברי הנשר הגדול הרמב"ם בפרקא מהלכות נחלות שיש כו סתיר' גדולה שכתב וז"ל האשה אינה יורשת בעלה כלל והבעל יורש את כל נכסי אשתו מדברי סופרים והוא קודם לכל מירושתה אע"פי שהיא אסורה עליו כגון אלמנה לכהן גדול גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ואע"פי שהיא קטנה ואע"פי שהבעל חרש הוא יורש את אשתו וכו' שים כה נגד עיניך שפסק הרב שהבעל יורש את אשתו מדברי סופרים הגע עצמך רחל יש לה יוסף מיעקב ומת יעקב ונשאת לדוד ומתה רחל הנזכרת בחיי כעלה דוד והיו לה נכסים הרבה מצדה דוד כעלה יורש את הכל מדברי סופרים ויוסף בנה מחזר על הפתחים ויבא דברי סופרי' ויעקור דברי תור' שהבן יורש את אמו שהרי הרמב"ם ז"ל בראש הפרק כתב סדר נחלו כך היא מי שמת ירשוהו בניו והם קודמין לכל והזכרים קודמין לנקבות וכתב הרב המגיד ומה שכתב רבנו והזכרים קודמין לנקבות בכל מקום הוא מחלוקת תנאים בגמרא דאיכא מאן דאמר שהבן והבת שוין בנכסי האם ואין הלכ' כן אלא כמאן דדריש מטות מקיש מטה האם למטה האב מה מטה האב בן קודם לבת אף מטה האם בן קודם לבת וכן נפסק' הלכ' שם ע"כ א"כ הרמב"ם סובר שהבן יורש את אמו מן התורה שלדעת האומר שהבן והבת שוין בנכסי האם יסבור לדעתו שהבן יורש את אמו מדברי סופרים דאיש כתיב בפרשה אבל למי שדורש בהקיש מטה האם למטה האב לדעתו הבן יורש את אמו מן התור' דברי הרמב"ם סותרין זה את זה שכתב שהזכרי' קודמין לנקבו' לדעתו שהבן יורש את אמו מן התור' ודריש מטות וכו' ופסק שהבעל יורש את אשתו מדברי סופרים ואיך יש יכולת לעקור ירוש' מן התור' שהיא לבן וליתנה לבעל שהוא מדבריהם דלדעת האומר שהבעל יורש את אשתו מן התורה אין כאן הערה כלל הואיל ושניהם שוים בירושה יותר ממה שהעגל רוצה לינק הפרה רוצה להניק ולכך העבירוה מהבן ונתנוה לבעל מכח הנאת כלי המשגל כדברי הרמב"ם ואין לאומר לומר שמה שכתב הרמב"ם שהבעל יורש את אשתו הוא במקום אחים אבל במקום בן הבן יורש את אמו שהרי בסוף הפרק כתב בעל שמתה אשתו ואח"כ מת אביה או אחיה או אחד מן המורישים אותה אין הבעל יורש אותן אלא יירש אותן זרעה אם היה לה זרע או תחזור הירושה למשפחת בית אביה וכו' הרי דכר פשוט שאם נפלו לה נכסים מבית אביה בחייה ואח"כ מתה היא הגם שיש לה זרע ובנים מאיש אחר הבעל יורש הכל ובניה יחזרו על הפתחי והדב' מונח עד יבא מורי צדק ויבא נבואת ישעיהו ויורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים:
בסדר ובשנת יורו משפטיך ליעקב ותורתך לישראל ישימו קטורה באפיך וכליל על מזבחך לפ"ק:
הצעיר חייא הכהן די לאארה: