שאלה ראובן היה סוחר גדול ויהי לעת זקנתו שהיה עיף ויגע מכמה שני' שנתעסק בסחורה בקש למצוא מנוחה מזה הטורח ובהיות שהיה בביתו זה כמה שנים סופר נאמן וחכם גדול ובקי במשא ומתן מינה אותו  לעשות סחורתו כמו שהוא היה עושה ופרסם זה לכל בני עירו להיות גלוי להם שהסופר הנ"ל היה נאמן ביתו וכל שהוא עושה שריר וקיים אחר עבור ימים ושנים שהסופר הנ"ל נתעסק בסחור' והרויח הרבה ברח והלך לו למרחקים ולא נודע  איה מקומו וכאשר ראה ראובן שהסופר שלו ברח תכף ומיד הלך לראות ספריו ושטריו ומצא שטר חוב אחד ששמעון היה חייב לו ב' אלפי' פלוריניס מסחורה אחת שמכר לו הסופר הנ"ל ומיד שראה זה השטר הלך אצל שמעון שיפרע לו החוב הזה ושמעון השיב דכבר פרע מהשטר הזה אלף וחמש  מאות פלוריניס בד' וה' פעמים כמו שהיה רגיל  לעשות עמו פעמים רבות כשהיה קונה ממנו איזה סחורה והראיה דכבר פרע לו זה הסך שהרי יש לו ד' שוברים שכתוב בהם דכבר קבל אלף פלוריניס ועל השאר חמש מאות הראה לו פנקסו שכתוב בו דכבר פרעם והטעם שלא היה לו שובר מזה הסך לפי שלא היה לסופר פנאי לעשותן ואמר לו לכשאפנה אתן לך השובר כמו שהיה רגיל לעשות עמו פעמים רבות וגם עם אחרים וראובן טוען שהאלף פלוריניס שפרע הוא אמת דהרי יש לו השוברים אבל האלף השני הוא תובע ממנו שיפרע לו ומה שהוא אומר שכבר פרע לו חמש מאות והראיה שכן כתוב בפנקסו אינו ראיה דכל שאין לו שובר מזה הסך כמו מהשאר אין זה נאמן ולאו כל כמיניה לומר שלא היה לו פנאי על הכל יבא דבריך הטובים ומהתמ"ש: תשובה בהיות שטענתו של ראובן הוא שכיון שלשמעון אין לו שובר מהחמש מאות כמו מהשאר הוא תובע ממנו האלף השני מהחוב אף על פי שהוא כתוב בפנקסו לכאורה נראה שהדין עמו והראיה מהא דגרסינן בשבועו' פרק ו' דף מא' אמר רב פפא האי מאן דאפיק שטרא על חבריה ואמר ליה שטרא פריע הוא אמרינן ליה לאו כל כמינך זיל שלים ואם אמ' לישתבע לי אמרינן ליה אישתבע ליה אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי ומה בין זה לפוגם את שטרו אמר ליה התם אף על דלא טעין איהו טענינן ליה אנן הכא אמרינן ליה זיל שלים ליה ואי טעין ואמר אישתבע לי אמרינן ליה זיל אישתבע ליה וכו':
ופרש"י אישתבע לי דלא פרעתיך: וכי מה בין זה. שלא פגם שטרו לפוגם שטרו דתנן (כתובו' דף ו') הפוגמת כתובתה לא תפרע אלא בשבועה כיצד היתה כתובתה אלף זוז והוא אמר התקבלת כתובתיך והיא אומרת לא התקבלתי אלא מנה הואיל ומודה במנה פוגמת את שטר כתובת' ולא תפרע השטר אלא בשבועה דליכא למיסמך תו אשטרא דאיכא למימר טפי קיבלה והשתא דאמרת משביעין לו מה יפה כחו משאם פגם את שטרא: התם. גבי פגם את שטרו אע"ג דלא טעין ליה מישתבע לי אלא אומר פרעתיך טענינן ליה אנן ואמרינן לבעל השטר השבע עכ"ל:
הרי לך מהסוגיא הזאת דאם הוציא אדם שטר חוב על חבירו ואמר ליה שהוא פרוע כלו או מקצתו דלאו כל כמיניה וחייב לשלם לו שטרו אלא דאם טען שישבע לו שלא פרעו דחייב לישבע לו:
וכן הוא דעת הרמב"ם בפרק יד' מה' מלוה ולוה ה"ב וז"ל התובע את חבירו לפרעו וטען הלוה שפרע שטר זה או מקצתו ובעל השטר אומר לא פרעת כלום אומרים לו שלם לו טען הלוה ואמר ישבע לי שלא פרעתי וטול משביעין אותו בנקיטת חפץ שלא פרע כלום או שלא פרע אלא כך וכך ואחר כך יטול וכו':
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור הלכות טוען ונטען סי' פב' ס' ב' וז"ל ואם אין בו נאמנות כל זמן שלא יטעון השבע לי שלא פרעתיך אין משביעין למלוה אלא אומרים ללוה שלם ואם טען השבע לי שלא פרעתיך משביעין אותו בנקיטת חפץ ויטול והוא שיטעון הלוה ברי שהא פרוע אבל אם בא בטענת שמא לא משביעינן ליה כלל אפילו אם גם המלוה משיב איני יודע אם הוא פרוע עכ"ל: ואף שהרמב"ם לא עשה זה החילוק לא יחלוק על זה שהרי הוא כתב בפ' א'  מה' טוען ונטען שאפילו במלוה על פה אם הלוה טוען שמא בפרעון נוטל מלוה בלא שבועה וכן הוא דעת הרב המגיד בהרמב"ם:
ואכתי פש גבן להראות מה דינו במי שרוצה לפרוע מקצת חובו וירא שלא יתבענו פעם שנית מה שפרע או אפילו כל חובו היכ' דאמר ליה בעל השטר שנאבד לו השטר והוא רוצה לשלם חובו וחושש שלא יתבענו פעם אחרת ולזה נביא מה שאומר הגמרא בתרא פרק י' דף קעא' אמר רב הונא בריה דרב יהושע אפילו למאן דאמר כותבין שובר הני מילי אפלגא אבל אכוליה לא ולא היא אפילו אכוליה כתבינן כי הא דרב יצחק בר יוסף הוה מסיק ביה זוזי ברבי אבא אתא לקמיה דרבי חנינא בר פפי אמר ליה הב לי זוזי אמר ליה הב לי שטראי ושקול זוזך אמר לה שטרך אירכס לי איכתוב לך תברא אמר ליה הא רב ושמואל דאמרי תרוויהו אין כותבין שובר אמר מאן יהיב לן מעפריה דרב ושמואל רמינן בעינין הא רבי יוחנן והא ריש לקיש דאמרי תרוויהו כותבין שובר וכן כי אתא רבין אמר רבי אילעא כותבין שובר ומסתברא דכותבין שובר דאי סלקא דעתך אין כותבין שובר אבד שטרו של זה יאכל הלה וחדי מתקיף ליה אביי ואלא מאי כותבין שובר אבד שוברו של זה יאכל הלה וחדי אמר ליה רבא אין עבד לוה לאיש מלוה:
ופרש"י אמר רב הונא בריה דרב יהושע וכו' מילתא באפיה נפשיה היא הני מילי פלגא פן יחזור המלוה ויתבע כל חובו אבל אכוליה חוביה לא דמלוה אפסיד אנפשיה שלא נזהר לשמור את שטרו: ומסתברא דכותבין שובר. אכוליה חוב היכא דאירכס שטרא: יאכל הלה וחדי. בתמיה ישמח באכילת ממון אחרים חינם: עבד לוה לאיש מלוה. מוטב שיהא טורח ודאגת שמירת שטר מוטל על הלוה יותר מן המלוה עכ"ד:
והרמב"ם כתב בהלכות מלוה ולוה פרק כג' ה' טו' מי שפרע מקצת חובו אם רצה מחליף וכותבין לו בית דין שטר אחר בשאר החוב מזמן ראשון אבל לא עדי השטר ואם רצה יכתוב שובר: הבא לפרוע חובו ואמר המלוה אבד לי שטרך הרי זה יכתוב לו שובר ויפרע לו כל חובו ויש ללוה להחרים סתם על מי שכובש שטרו וטוען שאבד וכו' וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור בהלכות הלואה סימן נד' ס' א' וס' ב' יעויין שם:
נמצינו למדין מהאי שמעתתא ומהפוסקי' דכשאדם פורע מקצת חובו וירא פן יחזור המלוה ויתבענו כל חובו אם ירצה מחליף וכותבין לו בית דין שטר אחר בשאר החוב מזמן ראשון ואם רצה יכתוב שובר ואם בא לפרוע כל חובו והמלוה טוען שנאבד לו השטר הרי זה יכתוב לו שובר ויפרע לו חובו ומעתה מכל האי דכתיבנא נבוא להשיב להה על ענין שתעון שטוען דפרע אלף וחמש מאות פלוריניס מהחוב והראיה לזה שהרי יש לו ד' שוברים דכתוב בהם דכבר קבל אלף פלוריניס מהחו' ועל השאר חמש מאות הראה לו פנקסו שכתוב בו דכבר פרעם ונאמר דלפום ריהטא דשמעתתא נראה דהדין עם ראובן שטוען שהאלף שפרע הוא אמת דהרי יש לו השוברים שהוא ראיה ברורה כמו שהוכחנו מהאי סוגיא אבל החמש מאות שטוען שפרע ואין לו שובר אלא שכתוב בפנקסו אינו ראיה ואמרינן ליה זיל פרע ליה ואם טען שישבע לו ראובן שלא פרעם ישבע לו כמו שהראנו מהסוגיא ראשונה שכתבנו ואם כן חייב שמעון לפרוע לראובן האלף הב':
והאות שהפנקס אינו ראיה לפטור את שמעון הוא ממה שכתב הרא"ש כלל קג' סי' ג' וז"ל ראובן שהיה אפוטרפוס של יתומי' ונשבע לשאת ולתת בשלהם באמונה ונתן לו רשות כשאר אפוטרופוסים להוציא עליהם ועל נכסיהם ולפרוע המס שלהם והם סמוכים על שולחנו לימים נפטר ראובן והוציאו בניו פנקסו ומצאו שהוציא בפרנסת היתומים ובמזונותיהם ובנכסיהם ובחסם מנה ותבעו היתומים אחר שהגדילו והשיב הוא ז"ל יראה לי שאין להוציא מהיתומים בטענת הפנקס דשמא נתפרע ולא נמחק וכיוצא בזה בירושלמי דמעשר שני פ' ד' רבי יונה ור' יוסי הוו שותפין בגרבא דחמרא כד דחתך רבי יונה אמר רבי חנה בריה דר' יונה לרבי יוסי כל גרבא דכתיב ביה רבי יונה דידי הוא אמר ליה אשתקד הוו דידך והשתא דידי ש' אף על גב שכתוב עליו ר' יונה אשתקד היה שלו ובשנה זו לא נמחק שמו מן החבית והנראה בעיני כתבתי עכ"ד:
הרי לך בנדון זה של הרא"ש שהיה מקצת הוכחה שחה שכתוב בפנקס הוא דבר אמיתי דהרי הוא עושה כל צרכיהם ועל פיו יצאו ועל  פיו יבאו ועם כל זה גזר שאין להוציא מהיתומים בטענת הפנקס ה"ה בנדון דידן דכיון שיש לשמעון ד' שוברים מאלף פלוריניס שפרע ומהחמש מאות אין לו שובר אלא שכתוב בפנקסו שפרעם אין זה הוכחה לפטור את שמעון מלשל' את ראובן האלף השני דאם איתא דפרעם היה  לו שובר כמו מהשאר ואם תאמר דכבר התנצל למה לא היה לו שובר שהסופר לא היה לו פנאי לעשייתו מי יימר לנו שהוא אמת כי כמו זה ההתנצלות יעשה האדם לפטור את עצמו זהו הנראה לי לכאורה בזה הענין:
אמנם אחר העיון וההשקפה הנכונה בדיני הפנקס וההסתכלות בדברי שמעון חזרתי ממה שאמרתי וגזרתי חלופו וזה ממה שאומר בגמר' בפרק כל הנשבעין ד' מה' תנן חנוני על פנקסו כיצד לא שיאמר לו כתוב בפנקסי שאתה חייב לי מאתים זוז אלא אומר לו תן לבני סאתים חטין תן לפועלי סלע מעות הוא אומר נתתי והן אומרים לא נטלנו הוא נשבע ונוטל והן נשבעין ונוטלין: ופרש"י לא שאמר לו כתוב על פנקסי. אלא בזמן שיש רגלים לדבר שבעל הבית מודה שאמר לו כן: שניהם נשבעין ונוטלין מבעל הבית דאמר ליה פועלים לא מהימני לי בשבועה את המנתינהו דלא אמרת לי בסהדי הב להו וכן פועלים אמרי ליה לא מהימן לן חנוני בשבועה עכ"ד:
הנה למדנו מזאת המשנה שכשאמרו חכמים שהחנוני נאמן על פנקסו דוקא שיש רגלים לדבר שהיא אמת וכן הוא סברת כל הפוסקים כלם שהוא כשבעל הבית מודה שאמר לו ליתן הא לאו הכי אינו נאמן והשתא נבוא להשיב בנדון דידן דנראה מדברי שמעון שיש רגלים לדבר שהוא אמת מה שכתוב בפנקסו שהרי אמר שהטעם שלא היה לו שובר על החמש מאות כמו מהשאר לפי שלא היה לו פנאי לעשותו וכשיפנה יתן לו השובר כמו שהיה רגיל לעשות עמו ועם אחרים פעמים רבות אם כן נראה מזאת האמתלא ששמעון הוא נאמן ומה שכתוב בפנקסו הוא אמת וסופר של ראובן אינו נאמן שהרי סופו הוכיח על תחילתו שהרי ברח והלך לו ולא היה פנקסו ישר כמו הסוחרים שכותבים מה שמקבלים דהרי היה לשמעון ד' שוברים מאלף פלוריניס ולא היה כתוב בפנקס דקבלם:
ועדיין לא נתקררה דעתי בכל מאי דכתיבנא עד שמצאתי סיוע אחר יותר גדול וזה ממה שכתב הטור בשם אביו סי' צא' וז"ל וכתב א"א הרא"ש ז"ל בתשובה מדתנן במתניתין וחנוני על פנקסו וכו' ולא קתני החנוני אומר לבעל הבית אתה אמרת ליתן לפועליך כך וכך ש"מ דמיירי שאין החנוני טוען בריא שנתן אלא אומר שמצא בפנקסו שנתן לפועליו כך וכך ואשמעינן שאנו סומכין על מה שמוצא בפנקסו אף על פי שהפועלים טוענים בריא והוא אינו טוען בריא כיון שאומר שכך מצא בפנקסו הרי הוא כבריא ומיהו לא הוה פנקס הוכחה כנגד כל אדם כגון אם יאמר לאדם מצאתי בפנקסי שאתה חייב לי כך וכך דלא סמכינן אפנקסו אלא היכא דאיכא רגלים לדבר כגון שצוה לו ב"ה ליתן לבנו או לפועלו והוא כתב שנתן דההוא מילתא דשכיח ואזלינן בתר פנקסו אבל בעלמא לא ומתוך זה פסק שיש לדין על פי פנקס של אדם שרגיל לעשות בתוך ביתו לכתוב בו ענייניו ואפילו להוציא מן היתומי' היכא דיש רגלים לדבר שמה שכתוב בפנקס הוא אמת כגון ראובן שמסר לשמעון אלף זוו לעסקה בלא שטר תוך ד' חדשי' לפני מות שמעון ונפטר שמעון בלא צואה ואחרי מות שמעון מצא פנקס מכחב ידו שהיה כתוב בו זכרון החשבונות שלקחתי מהאלף זוזים של ראובן למחצית שכר והמשכונות נמצאים באותו פנקס והיה כתוב בכל פתק ופתק שם ראובן והחזיר לראובן מעותיו אע"פ שהניח שמעון בן קטן עכ"ל:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור ס' צא' ס"ד וז"ל יש מי שאומר שאפילו אין החנוני טוען בריא שנתן אלא טוען שמצא בפנקסו שנתן לפועלים כך וכך הרי הוא כבריא הואיל ויש רגלים שהרי צוהו בעל הבית לתת לפועלים (ויוכל לישבע על זה והוא הדין דיוכל לישבע בכל דבר על פנקסו שסומך עליו שהוא אמת): יש לדון על פי פנקס של אדם שרגיל לכתו' בו עניניו ואפילו להוציא מהיתומי' היכא דיש רגלים לדבר שמה שכתוב בפנקס הוא אמת עכ"ל:
הרי למדת מזאת התשובה של הרא"ש וממה שפסק הרב יוסף קארו דהיכא דיש רגלים לדבר שמה שהוא בפנקס הוא אמת דאפילו שאינו טוען בריא הרי הוא כבריא ויוכל לישבע על זה ואפילו להוציא מהיתומים סומכין על הפנקס אם כן זכינו לדין דבנדון דידן דיש רגלים לדבר במה שהוא כתוב בפנקסו הוא אמת כחו שהראית מדברינו והוא טוען בריא דכל דכן הוא וקל וחומר דפטור שמעון לשלם החמש מאות פלוריניס לראובן ויוכל לישבע על זה שפרעם לסופר ועוד יש לנו סיבה יותר חזקה לפטור את שמעון וזהו דכיון שהרא"ש בתשובתו פסק דסמכינן על פנקסו להוציא אפילו מהיתומים שהיו מוחזקים במעות קל וחומר ובנו של קל וחומר בנדון דידן ששמעון מוחזק במעותיו  דסמכינן אפנקסו ונניח אותו אחזקתיה וישבע שמעון לראובן שפרעם לסופר שלו ולא יפרע לו אלא החמש מאות פלריניס הנשארים זהו הנראה לי לפי עניות דעתי להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה כסאו כסא משפ' יהי' נכון לעולמי עד ונשא' מהיוצ' יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכי"ר:
בשנ' ובסדר ואם אקח מכל אשר לך לפ"ק
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט