שאלה טז ראובן בהיותו עובר בעיר של גוים ברחוב היהודים מצא כרוך בבגד אחד ששה קערות של חרס וכל אחד מהם היה נסמן באותיות עבריות תיבת חלב ועתה לשאול הגיע מה יהיה משפט הקערות האלה אם יוכל בלי פקפוק לשמש בהם כיון שמצאם ברחוב היהודים או נאמר שמא הגוים שמשום במאכלם ואיסורא בלע וכיון שאין להם תקנה בהגעלה אינן  די בסימן הכתיבה וצריך לשברם ולהשליכם על הכל יבא דברי החכם המשיב ומהת"מש:
תשובה ראיתי את השאלה והנה אבא בקצרה על תירוצה דבר ידוע הוא למביני דעת שכפי הרמ"בם גם רוב עמודי הוראה ז"ל הנה כל חששא של כלי גוים משום געולי גוים בשאינן בני יומם אינן אלא מדרבנן דמן התורה אינן אסורים כי אם ביומם ויצא להם הדין הזה מהאי מימרא דע"ז ד' ע"ה ע"ב וז"ל אמר ר"ח בריה דרב הונא לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומא דלאו נותן טעם לפג' הוא מכאן ואילך לישתרי גזירה קדירה שאינה בת יומא משום קדירה בת יומא ואידך קדירה בת יומא נמי מפגם פגמה עכ"ל הגמ' ז"ל רש"י בת יומא. שבישל בה נכרי היום אבל בישל בה אתמול כבר הפיג בה טעמו בלינת לילה ושוב כשפולטו בתבשיל אחר אינו אלא לפגם: מכאן ואילך לישתרי אף לכתחילה עכ"ל רש"י זל  ומה שיש לדקדק בדברי רש"י במ"ש הפיג טעמו בלינת לילה עיין בתספות וברא"ש שם:
גם דעת ההלכות בסוף פ' השוכר את הפועל היא שנתינת טעם לפגם מותרת שלא אסרה תורה אלא קדירא בת יומא:
וטעמא דהאי היתרא ילפינן לה בע"ז ד' ס"ח מדכתיב לא תאכלו כל נבילה לגר וגו' נבילה הראויה לגר קרוי נבילה שאינה ראויה לגר אינה קרויה נבילה עיי"ש והרא"ש כתב בפ' אין מעמידין דאפילו משובחת בתחילה ואח"כ נפגם מותר והביא כמה ראיות עיין עליו שם: ומר"ן ז"ל כתב על דבריו הנ"ל שכך היא הסכמה כל הפוסקים
נפקינן מן האמור לנ"ד בהאי כלים דאין אסורן בהן איסור תורה כי אם משום ספק אם באו ליד גוים או לא באו הלכך את"ל שבאו ובשלו בהם דבר של איסור עדיין הספק עומד אם נשתמשו בהם בו ביום שנמצאו או כבר עברו עליהם כ"ד שעות ואז הם מותרין מן התורה וגם יש להתירן אליבא דהרמב"ם ודעימיה מטעם ספק ספיקא דאע"ג דאוסרין לקנות כלי ישן של חרס מן הגוים היינו בודאי באו מיד גוי אך נ"ד וחירו כיון שביאתן מיד גוי אינן וודאית כ אם משום חששא בעלמא:
וגם לדעת הסוברים דכלי גוים שאינן בני יומן אסורים מדאורייתא עדיין יש לנו לעשות הפרש בנ"ד כיון שהוא משום חששא ויש בהם ס"ס:
ואל תשיבני מהא דאמרו רבנן ספיקא דאורייתא לחומרא הלכך לפי האומרים דאיסורא שאינן ב"י היא מדאורייתא אין בנ"ד היתר אף שיש ספיקות בדבר דגם בזה רבו הסברות אם הא שאמרו רבנן ספיקא דאורייתא לחומרא רוצה לומר שהתורה אסרתו לדבר הספק או ר"ל שאסור משום גזירא דרבנן וממה שמצאתי ראיתי במחלוקת זה יצא לי שרובם מסכימים לדעת אחד שכל ספק שיוכל להתברר הרי הוא אסור מן התורה עד שיתברר הדבר אבל אם אינו יוכל להתברר אינו אסור כ"א מדרבנן וזה הוא ג"כ דעת הרמ"בם והרא"בד ז"ל אבל רש"י והתו"ס והרש"בא והר"ן והרא"ה זל סוברים דמן התורה אנו מוזהרים לפרוש מכל איסורי הספיקות ברם אפ"ה הרב פר"ח פוסק שאיסור' אינו אלא מדרבנן כשאין מציאות להתברר הספק
וא"כ בנ"ד שהדבר של הספק אי אפשר להתברר ושחוץ מן הספק הראשון ויש עוד ספק אחר והוא דאף שבאו ליד גוי שמא לא נשתמש בהם בדבר איסור אולי גם לדעת המנגדים להרמ"בם והרא"בד ז"ל יהיו מתירים בנ"ד מטעם ס"ס וכמו שפסק הרמב"ן ז"ל שכל היכא שיש ס"ס אפילו באיסורי דאורייתא הולכים להקל עיין עליו בתשובותיו סוף שאלה קנ"א:
ואע"ג שיש סוברים דאין ס"ס מתיר בשום מקום כ"א דוקא במתהפך וזה א"א בנ"ד מ"מ זאת הסברא דחויה היא מכל וכל מפי רוב בנין ורוב מנין מבנן של קדושים הגדולים אשר מימיהן אנו שותים כאשר ימצא פשוט המעיין בהם:
ברם איני רוצה לדבר על הענין בקוצר דעתי לכן אלך אל אמתחות הפוסקים אולי מצא ימצא בהם ענינים דומים לנ"ד אביאם לפני הקורא והחכם עיניו בראשו והא לכם מה שמצאתי הנה הרב חות יאיר כשאלה רכ"ח לא רצה להתיר סכין שנמצת ברחוב של יהודים אע"פ שהרחוב היתה נעולה בלילה וטעמו לפי שרוב המקום והעוברים ושבים באותו רחוב היו גוים וא"כ בנ"ד לפי דבריו תלוי הדבר ברוב העוברים באותו רחוב אם בני ברית הם או לאו וה"ה לא פירש דבריו בשאילה איך היה טבע הרחוב בנ"ד הלכך כפי הרב חות יאיר הפסק דין של נ"ד תלוי ועומד הוא:
עוד אשים לפני הקורא שאלה בענין סכין והתשובה שעליה מפה קדוש הרב בעל שבות יעקב בסי' מ"ז וז"ל אחד שמצא פ"פ ברחוב היהודים סכינים ומצוים לצאת עכו"ם ברחוב היהודים כי הוא מקום מעבר לרבים ובפרטות ביום חגם שאז עוברין הרבה עכ"ום מה יש לדון באותן סכינים: תשובה לכאורה נראה לדמות דין זה למאי דאיתא בי"ד סי' א' במצא גדייו ותרנגוליו או שנגנבו ומצאן שחוטין במקום שרוב ישראל מצוין דמותרין ויש שם חילוקי דעות בב"י ובאחרונים אי בעינן תרי רובא רוב השוק ורוב העיר או לא וז"ל הרש"בא בתה"א ד' קמ"ז וז"ל ומסתברא דאפילו בעיר שרובה וכו' אם ישראלים שבאותה עיר דרים בשכונה בפני עצמה שאין דרך הנכרי' מפסקת אותו הרי אותו שכונה כעיר בפני עצמה ואין הולכין בה אחר רוב העיר כולה אלא אחר רוב שכונה ואע"פ שיש קצת נכרים דרים דהרי שכונה זו כעיר בפני עצמה ואע"פ שאין דלתות השכונה ננעלות וכדרך שאמרו גבי בשר הנמצא דאין הולכין אחר רוב עולם אלא אחר רוב טבחי העיר עכ"ל הרש"בא והרא"ה השיג עליו והרש"בא חזר ותיקן דבריו במשמרת הבית אך אין דבריו מוסכמים מכל הפוסקים ועיין בב"י בי"ד ס"י קכ"ט מבואר דהרא"ש מחולק ג"כ עם הרש"בא בזה ועיין בפר"ח לי"ד סי' ס"ג ס"ק ג' האריך בהאי כללא י"עש גם בתשובת חות יאיר ס"י רכ"ח כתב שאלה כזו בסכין שנמצא ברחוב היהודים ולא רצה להתיר למעשה כיון דרוב עוברים עכ"ום. ואני לא רציתי להאריך בהני כללי ולהכניס ראשי בין ההרים גדולים ומ"מ נראה לע"ד להתיר בנדון שלפנינו מטעם אחר דאף מידי ספיקא לא נפקא אי מישראל הוא או מעכ"ום אפ"ה יש להכשיר הסכין בלי שוכן הגעלה וליבון דהא מבואר בי"ד סי' קכ"ב ובת"ח כלל נ"ט דין ד' בנתן הכלי לאומן נכרי לתקן ונטלו אחר מעת לעת דמותר להשתמש בו לכתחילה מטעם ס"ס שמא לא השתמש בו עכו"ם ואת"ל השתמש בו שמא הוא אחר מע"ל או נשתמש בו בדבר הפוגמו. ועיי"ש בספרי מנחת יעקב ס"ק ה' ויו"ד דון מינה דהא התם הכלי היה בודאי ביד נכרי אפ"ה מכשרינן לכתחילה. ומכ"ש במצא סכין שרחוב ושכונת היהודים דאפשר שהוא של יהודי ולא נגע בו עכו"ם מעולם וג"כ איכא ספיקא טובא דלעיל דיש להתיר הסכין. ואין מקום לבעל דין לחלוק ולומר דאף שנפל מישראל מ"מ חיישינן דטריפה היתה כיון דאיכא ריעותא דנפילה וכה"ג מבואר בח"מ ס"י ל"ט ומ"ה גבי חזקה דאין אדם פורע בתוך זמנו אפ"ה היכי דאיתרע בנפילה נאמן לומר פרעתי תוך זמנו נגד החזקה א"כ אף כאן אנו נאמר כיון דאיתרע בנפילה אף אם הוא של ישראל דלמא טריפה הוא. זה אינו דלא דמי כלל ואפילו כאוכלא לדנא. דודאי התם אמרינן כיון שלא דקדק לשמור שטרו בתפיסה או בדלוסקמא כדרכן בני אדם שלא לאבד שטרותיהם מסתמא שכבר פרעו שאינו מקפיד עליו כ"כ לשום אותו בין שטרותיו הפרועין אף שעדיין שוה לצור ע"פ צלוחית אין דרכן של הבריות להקפיד עליהם כ"כ ולשמרם. וכה"ג מצאתי בתשובת הקטנות ח"ב ס"י קס"ו ע"ד. משא"כ בסכין טריפה ודאי בשגגה נאבד ונפל ממנו אף שהיתה טריפה דהרי עדיין ראוי לחתוך בו חלבים כדאיתא בש"ס הטבח צריך שיהיה לו שלשה סכינים וגם יכול למכור לעכו"ם או להשחיזה ולהגעילה לכך לא היה בנפילה ריעותא כלל. רק גבי נבילה אמרינן אדם עשוי להטיל נבילתו לאשפה כדאיתא בי"ד סימן א' לפי שהנביל' אדם ממאס בה ומרחיקין מן הנבילות משא"כ בסכין וכה"ג כנ"ל עכ"ל:
ראה קורא נעים איך הפסק דין של הרב הנ"ל לומד היתר גמור בנ"ד כיון שגם בהני כלי חרס איתא בהם כל הספיקות אשר נפלו בסכין הנ"ל ומהאי טעמא העתקתי דברי הרב הנ"ל מלה במלה וגם שלא להתעטף בטלית של אחרים כנהוג:
אך ירא אנכי לאדם מערכי לב פן יבא והכני וגבורות ימלל שאינו דומה בליעת סכין לבליעת כלי חרס דהאי יוצא מידי דופיו אפילו בבליעת איסור גמור והאי מעיד עליו הכתוב שאינו יוצא מידי דופיו לעולם ולפיכך ראוי להחמיר עליו אפילו יש בו כמה ספיקות באיסור בליעתו:
איברא כי שמש ומגן ה' צבאות האיר עיני להשיב תלונתי אחור ממ"ש בס' נחלת יעקב והנה לכתוב כל הכתוב שם יהיה עלי לטורח לכן אך אכתוב התמצית הנוגע לענין המבוקש וזה הוא השאלה היתה שם על דין כלים שנתבשל בהם ספק איסור מבוטל והכלים היו של חרס כאשר יראה המעיין שם בדף ל"ג סוף עמוד ד' הרב תירץ עליה שאונן צריכים להשבר מכח תשובה אחת שהיתה תחת ידו מגאוני ויניציא שנשאל להם בהיתר כלי חרס שנתבשל בהם חלב של גוים שאין ישראל רואהו ושם כתב שהיתה כתובה אותה תשובה בשם מוהר"ר אבי גדוד בזה הלשון וע"ד הכלים של האנשים הנ"ז שבשלו בהם החלב שחלבו גוי ואין ישראל רואהו נראה שאם הכלים הם של מתכות וכיוצא בו שאפשר להגעילם ולהוציא את עצמם מן הספק טבא הוא להגעילם ולהחזירם להכשר שלהם אבל אם כלי חרס הם שאינו יוצא מידי דופיו לעולם מסתבר שמשהא, אותם מעל"ע ומותרים הם להשתמש בהם אפילו לכתחילה דאע"ג דאין מתירין נט"ל לכתחילה ה"מ  לענין הכלי ודאי מחשב בדיעבד כיון שאין לו תקנה אלא בשבירה וגדולה מזו כתב א"ח בשם הרא"ה ומביאו בקארו י"ד ס"ו קכ"ב וז"ל קדרות או קערות שלנו שעמדו בבית גוי בלא סימן משהא אותם מעת לעת ומותר עכ"ל הרי לפניך דאע"ג דליכא למימר ספק הוא אם נשתמש בו הגוי אם לאו אלא ודאי נשתמש בו וכמ"ש המרדכי בכיוצא בזה בפ' א"מ וז"ל דודאי השתמש בו כיון שאין ישראל עומד ע"ג עכ"ל מ"מ אמרינן כיון ששהא מע"לע מותרים הם וטעמא ודאי היה משום דקדרות וקערות הם של חרס שאין להם תקנה אלא בשבירה משום הכו לגבייהו מחשב כדיעבד כ"ש בנ"ד דאיכא ספיקא אם באותו חלב נתערב בו חלב טמא אם לאו דאית לן למימר כיון דבאותם הכלים שנתבשל בהם החלב הנ"ז אין להם תקנה אלא בשבירה שיהיו מותרין להשתמש בהם והדברים פשוטים וברורים ע"כ האריכות בהם אך למותר עכ"ל לענין הכלי'. עוד הרב נ"י העתיק מ"ש הרב שמואל יהודא על הרב הנ"ל ובסוף דבריו כתב ז"ל האמנם במ"ש בהכשר כלים וחילק בין כלי מתכות לכלי חרס דכלי מתכות שיש להם הכשר בהגעלה ראוי הוא להכשירם ע"י הגעלה אבל כלי חרס שאין איסור הנבלע בו יוצא מידי דפיו לעולם משהא אותם מעל"ע ומותר להשתמש בהם אפי' לכתחילה דאע"ג דאין מתירין נט"ל מ"מ לענין הכלי חשוב כדיעבד כיון שאון לו תקנה אלא בשבורה לאשר לא כתב דברים אלו כי אם מכח הסברא הגוברת מדעתו הזכה והצלולה ראיתי לעשות להם סמוכות ע"כ  והביא ראיה לדברי הרב המתיר מדין פנויה שנבעלה לאחד והלך לו שכתב הרמב"ם בהל' איסורי ביאה פי"ח הלכה י"ג וי"ד שאם נבעלה בפרשת דרכים מקום שרוב העוברים שם פוסלים אותה וכו' לא תנשא לכהן לכתחילה ואפ"ה מצאנו שבפרק ע"ו הלכה י"א פסק שמתירין הבן לכתחילה וכשר הוא אע"פ שרוב העיר שזינתה בה הם פסולין: והנה מכאן מפיק הרב הנ"ל דבר למד מעניינו והוא שההפרש שיש בין פנויה הנ"ל לאוסרה להנשא לכהן לכתחילה ובין הבן הנולד ממנה שמכשירין אותו הוא לפי שלאשה יש לה תקנה להנשא לישראל אבל בנה אם נחזיק אותו באיסור אין לו תקנה. לכן נלמוד משם גם בכלי חרס במקום שהדבר האוסרו תלוי בספק דין הוא שנתירנו ונעשה הלכתחילה בו כדיעבד בשאר כלים שמותר דבר שנתבשל בהם בלי הגעלה בדיעבד גם כאן בכלי חרס בשהיית מעל"ע  תהיה מותר לבשל בהם כיון שאין להם לו תקנה אחרת ויהיה כדין בן הפנויה הנ"ל. ע"כ הוא תמצית של תשובת הגאונים הנ"ל:
והרב נחלת יעקב הנ"ל כתב עוד שם שהשאלה הזאת הראה אותה לחכם אחד אהובו והוא תמה עד מאד בראותו דברים הנ"ל באומרו דא"כ מעולם לא ימצאו כלי חרס שיהיו נטרפים ואיך נקיים מאמר רבותינו הקדושים שאין כ"ח יוצא מידי דפיו לעולם וכו' אבל אפ"ה הרב בעל נ"י יצא בכל אומץ כחו להליץ בעד רבני ויניצא כאשר יראה המעיין בספרו ועם כל זה לא שקט עד ששלח כל הנ"ל להרב ליב סרוואל לשמור ולעשות ככל אשר יורהו והנה הרב סרוואל השיב לו שסברת גאוני ויניציאה שאמרו דאע"ג דאין מתירין נט"ל לכתחילה מ"מ לענין כ"ח תחשב כבדיעבד משום שאין להם תקנה אלא בשבירה הנה סברא זאת היא של הר"ן ז"ל בפסחים פרק כל שעה על בריית' תנור שהסיקוהו בקליפי ערלה וכו' וכו' עיי"ש גם כתב שכן מביא מר"ן ז"ל בע' י"ו מה' מאכלות אסורות ומשם התוספות ז"ל אך כתב הרב הנ"ל שהר"ן ז"ל סותר דבריו הנ"ל עם מה שפירש על האי מימרא של רב בקדירות בפסח ישברו עיין עליו שם אבל אמת שהרב לוי אבן חביב תירץ דברי הר"ן שלא תהיו סותרות מיניה וביה בהעשות הפרש בין הפסד מרובה להפסד מועט הלכך אתה קדוש וחכם בכלים בין תבין את אשר לפניך אם הוא הפסד מרובה או הפסד מועט והקולר תלוי על צוואריך: ע"כ תמצית תשובת הרב סרוואל לאוהבו הרב בעל נ"י ז"ל: [ואני יוסף קטן הכמות והאיכות נ"ל שיש לתת טעם אחר חוץ מהטעם שנתן הרב ן' חביב כדי שדברי הר"ן ז"ל יסתרו אהדדי והוא כי דבר ידוע הוא שבאיסור חמץ גם באיסור דם יש בהם חיוב כרת חוץ מן הלאוין שיש בהן דהיינו חמץ בזמנו ודם אם הוא דם הנפש וכו': ושאר איסורים כולן אין בהם כי אם איסור לאו לבד הלכך מהאי טעמא מיקל הר"ן ז"ל לענין ערלה ומחמיר בענין קדירות בפסח נפקא מינה שדבריו אינן סותרין זה לזה ודוק:
עכשיו עם הקודם בשם נ"י הנ"ל יבין ג"כ הרוצה לחלוק עלי בלימוד שעשיתי לנ"ד מתשו' הרב ח"י וגם הרב ש"י שכפי הרב נ"י הנ"ל גם בב"ח שכיש ספק באיסורו אף שודאי נתבשל בו דבר של הספק אפ"ה נעשה בו הלכתחילה כבדיעבד והם מותרין אחר שהיית מע"לע והרי אפילו המחמיר מן הרבנים שזכר שמותם הרב הנ"ל בתשובתו מצינו שמתיר במקום הפסד מרובה הלכך בנ"ד אף שכפי הנושא אין בהם כי אם הפסד מועט שהרי קערו' של חרס הם אפ"ה משם יש להתיר מדין כ"ש דהא התם ודאי איתרע חזקתייהו משום שנתבשל בהן דבר ספק אבל הכא בנ"ד אין בהן כ"א ספק אם נתבשל דב' של איסו' או לא וכשנעמיד אותן בחזקתן הנה בהיתרן הן עומדין נמצא שאם התירו הכלים הנ"ל בשהיית מע"לע כאן בנ"ד יתירו הני קערות בלא כלום דהא מצד עצמם אף שנאמר שבאו לידי ספק איסור גם ספק יש בהם אם נשתמשו בהן בו ביום שנמצאו או כבר עבר עליהם מע"לע:
ברם עדיין יש לגמגם בהיתר של נ"ד לפי' שאחר כותבי הנ"ל מצאתי להרב דבר שמואל והרב סם חיי שגם הם הולכין להחמיר ושלא להתיר שום כלי חרס הבלוע מאיסור מן הטעם הנז' ואפי' מספק כ"א במקום פסידא גדולה לכן אלך בכל כחי למצוא צד אחר להתיר בו בנ"ד:
ואבא היו' אל העין עין משפט נ"ד מצד תיבת חלב הכתובה על אותן כלים להתיר אותן למוצאן ונ"ל להביא ראיה להן מדין פשוט בש"ע י"ד סי' קי"ח סעי' ט' ז"ל בשר הנמצא ביד גוי וכתוב עליו חותם או כשר אע"פ שאינו יודע מי כתבו כשר דמידע ידיע שהוא של ישראל והוא שלא יהיו מצוים שם גוים היודעים לכתוב עכ"ל והרב בעל באר היטב בסי' קטן י"ז כתב ז"ל ידיע כתב הט"ז תמיה לי טובא הא איכא למיחש שמא באמת של ישראל היה ועשה לו סימן להכירו בין שאר חתיכות טריפות ואח"כ נודע לו שהיתה זאת טריפה ולכך נמצאת עתה ביד גוי ומנ"ל להקל בספק דאורייתא (ובנה"כ תירץ דמיירי שיש עליו חותם או נכתב עליו תי' כשר שזה אין דרך לעשות עד שיודע בודאי שהוא כשר ע''ש עכ"ל):
והנה הדין הזה יצא לו למרן מדברי הרש"בא ז"ל ואע"פ שמצינו שהרב ט"ז השיג לו על זה וסובר לאסור וכנ"ל הא לכם לשון הרב כנה"ג בסי' הנ"ל בהגהת הב"י סוף אות כ"א ז"ל ועל ענין אם מותר ליקח מן בראותם החתימות כתב מהרי"ק ז"ל נלע"ד דאין להתיר בלא הכרת חותם: נראה דאם מכיר החותם שרי: גם האיסור והיתר כתב ולא נודע מי חתמו הא אם נודע שישראל חתמו כשר אבל הט"ז אוסר אפילו נודע שהוא חותם ישראל תחשש שמא היה באמת של ישראל וכו' וכתב לשונו כנ"ל וכתב הרב כנסת עוד שסברא זו בעצמה כתבה הרש"בא עצמו שהוא מריה דהאי דינא בס' ת"ה ד' קי"ח סוף ע"ב וגם התוס' כתבוהו בפרק גיד הנשה ד' צ"ד ד"ה וחיתוכה דגוי מידע ידיע לענין אם חתך במקום הגיד דחייש שמא אח"כ נודע לו שהיא טריפה ולכך שולחה לגוי אחר הניקור עכ"ל. ומנ"ל דכאן לא ניחוש לזה ונקל בספק דאורייתא עכ"ד. ויש לתמוה על הט"ז למה נחבא אל הכלים ולא נסתייע מתשו' מהרי"ק והא"וה שאוסרים בזה אפי' בדיעבד. עוד כתב הרב כנסת על דברי הט"ז אבל אין דבריו נכונים בעיני כלל דממקום שהוא בא שהוא ממ"ש הרש"בא כנ"ל מפורש היפך דבריו שהרי התוס' שם חילקו בין שולח ירך לנכרי לשולח לחבירו ע"י גוי דבזה לא חיישינן להאי דלא שכיח שיזדמן ליד גוי אבל היכא דישראל שלחה ליד גוי חייש לישראל במקום שאין מכריזין אע"פ שניטל גיד דילמא לכך שלחה לגוי לפי שנודע לו אחר ניקור דטריפה היא ע"כ הנה דלא חששו כך אלא היכא דישראל שלחה לגוי והכא שנמצא ביד גוי דלא ידעינן בודאי דשלחה ישראל ושלחה אחר שנודע שהיא טריפה הנה הם שני חששות וודאי דלא חיישינן אלא אמרינן דהישראל אבדה ומצאה הגוי וכיון דלא שלחה ישראל לגוי לא חיישינן להכי עכ"ל הרב כנסת ז"ל:
גם הרב בעל הלבוש בלבוש עטרת זהב בסי' הנ"ל פסק להתיר וכן נ"ל שנוטין דברי הרב פר"ח בסי' הנ"ל שכתב ז"ל באות כ"ט אע"פ שאינו יודע מי כתבו כשר ומהרי"ק בשורש ל"ג פליג בזה שכתב ולא לשתמיט תלמודא בחד דוכתא דהמוצא בבית גוי שהוא מותר בחותם אחד או בחותם תוך חותם והביאו בהג"ה ואין להשגיח בדבריו משום דלא שמיעא ליה תשובת הרש"בא שמתיר עכ"ל:
ראו א"כ שהבשר הנ"ל אף שנמצא ביד גוי שאיתרע חזקתה ויש לבוא לבית המיחוש שמא האי שנתנו אותה בידו הוא לפי שנתגלה להם שנטרפה הבהמה אשר ממנה לוקחה זאת החתיכה אפ"ה אין אנו אומרים כן אלא נעמיד אותה בחזקת כשירה משום החותם או תי' כשר הרשום בה א"כ כ"ש בנ"ד שהמקום שנמצאו בו אלו הקטרות הוא של יהודים וגם כתוב עליהן אותיות חלב אין ספק שיש להעמיד אותן בחזקת כשרות:
עוד יש לי ראיה גדולה שאין להחזיק באיסור לא הבשר הנ"ל וגם הכלים של נ"ד מכיון שנרשם בהן תי' חלב דהרי אם היה שום רעותא בין בבשר בין בכלים דמשום ההוא רעותא היה לתלות שבאו ליד גוי הנה ישראל קדושים הן וקודם שיתנו דברים הנ"ל הרשומים בסימן המתירן בודאי שיהיו גוררין אותו סימן או אותו חותם שלא לעבור על לאו לפני טור לא תתן מכשול וכיון שעדיין הסימן רשום בהן אין לאסור ומצאתי סעד לי ממשנה בפ"ד ממעשר שני שנויה ג"כ בגמרא של יבמות פט"ו ד' קט"ו ע"ב וז"ל מצא כלי וכתוב עליו קו"ף קרבן מ"ם מעשר דלת דמוט טית טבל תיו תרומה שבשעת הסכנה היו כותבין תיו תחת תרומה א"ל רבינא לרב אשי ולא חיישינן שמא פינן אימא סיפא ר' יוסי אומר אפי' מצא חבית וכתוב עליה תרומה הרי אלו חולין שאני אומר אשתקד הוה מלא תרומה ופינה אלא דכ"ע חיישינן שמא פינן והכא בהא קמיפלגי מר סבר אם איתא דפינהו מכפר הוה כפר ואידך אימא אישתלוי אישתלי אי נמי לפנחיא שבקיה עכ"ל הגמ'. ורש"י ז"ל פירש מכפר הוה כפר ליה מקנח וגורד היה את האות ע"כ:
דעו איפוא דהאי משנה עם הגמרא הנ"ל הובאה על המעשה השנוי שם לעיל מיניה בההוא גברא דהפקיד שומשמי וכו' ללמוד ממנה דלא חיישינן לשמא פינהו ואע"ג דהלכתא איפסיקא בתלמודא שם ק"ד דחיישינן בשומשמי לשמא פינהו אפ"ה לענין היכא שכתוב בכלי אפי' אות א' שמורה טל מה שבתוכו לא חיישינן להכי דאי הוה שפינהו ונתן פירות אחרות במקומן ודאי דכפר הוה כפר כלומר מגרד היה אותו סימן ולפי זה מצינו שהרמ"בם ז"ל פסק הדין הנ"ל בחיבורו בפ"ו מה' מ"ש הלכה ח' כפי ת"ק של אותה משנה הנ"ל: הלכך נ"ל שאין עוד להביא ראיות על היתר נ"ד כי די בזה:
וזאת תורת העולה שהעלה מצודתי היום בנ"ד דכלים הנ"ל מותרים להשתמש בהן במה שהיה שימושן אלא שהמדקדק להוציא עצמו מן הספק לא ישתמש בהן עד טבור כ"ד שעות עליהן:
הנראה לע"ד כתבתי וידיד נפשי מעלת הרב נר"ו יגזור הדין למעשה כרצונו הטוב:
נגמר היום יום ראשון ך' תמוז שנת אם אמרתי מטה רגלי חסדך ה' יסעדני לפ"ק
הצעיר יוסף ן' למורי כמוהר"ר משה אלואריש זצ"ל