שאלה ראובן נדר מתנה לעני ולא הספיק ליתנה לו עד שמת העני מבעיא לן השתא אי חייב ליתנה ליורשיו או לא מי אמרינן דחייב מן הטעם דכל הנודר מתנה לעני זכה בה העני מיד באמירה ואמירתו לעני כאמירתו לגבוה ח"ד דפטור משום דכיון שאין העני זכה באותו ממון עדיין זכייה גמורה אין יורשיו ירתי לה ואם ת"ל דפטור הוא עוד אני שואל אם נדר לעני מתנ' וקודם שהספיק ליתנה לו העשיר אותו עני אם עכשיו יהיה חייב ליתנה לו או לא מי אמרינן משעת אמירה כבר זכה בו העני ובאותה שעה עני היה וחייב א"ד זה לא נדר אלא כדי לעשות מצוה בממונו שתהא צדקתו עומדת לעד ועתה כיון דהעשיר העני אין כאן צדקה ופטור טל הכל יבא דברך הטוב ושכרך כפול ומכופל מן השמים:
תשובה תניא במסכת ר"ה דף ו' על פסוק כי תדור נדר לה' וגו' בפיך זו צדקה א' רבא וצדקה מחייב עליה לאלתר מ"ט דהא קיימי עניים פשיטא מהו דתימא כיון דבעניינא דקרבנות כתיבה עד דעברי עליה ג' רגלים כקרבנות קמ"ל התם הוא דתלינהו רחמנא ברגלים אבל הכא לא דהא שכיחי עניים ע"כ:
ופירש רש"י כיון דבעניינא דקרבנו' כתיבה לבל תאחר קמ"ל דמחייב עליה לאלתר וכו' ע"כ וידוע דהלכה כרבא כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ח' מהלכות מתנות עניים וז"ל הצדקה הרי היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי סלע לצדקה או סלע זו לצדקה חייב ליתנה לעניים מיד ואם איחר עבר בבל תאחר שהרי בידו ליתן מיד ועניים מצויין וכו' יע"ש: וכן העלה הרב בשלחנו הערוך ביורה דעה סי' רנז' ס' ג' וכמו שכ' בבית יוסף שם שכן כתב הטור ז"ל ושם כתב דעת החולקים ודחה דבריהם של בשם הר"ן ז"ל דאהא דא' רבא וצדקה אחייב עליה לאלתר הקשו עליו התוספות ז"ל מדתניא חייבי חרמין וכו' וצדקות כיון שעברו עליהם ג' רגלים עוברים בבל תאחר ותירצו דההיא בדליכא עניים מצויין דלא מחייב לאהדורי בתרייהו עד ג' רגלים: ושהרשב"א חלק על דבריהם ופי' דכי אמרינן וצדקה מחיוב עליה לאלתר בעשה הוא דאמר אבל בבל תאחר בג' רגלים תליא מילתא אפי' היכא דקיימי עניים: וכן פי' ר"י מטראני ז"ל ואני אומר לא כדברי זה ולא כדברי זה דמידי דלא תלי במקדש כצדקה לא תליא מילתא ברגלים כלל ומאי דתנינן בדקה בהדי הנך היינו לומר דבצדקה נמי קאי עלה בבל תאחר וכו' אבל אין הכי נמי דלאלתר מחייב עלה דהא קיימי עניים ולא תליא במקדש כלל ע"כד יע"ש:
העולה לנו מן האמור הוא שמי שנדר שיתן מתנה לעני שהוא חייב ליתנה לו מיד כדי שלא לעבור בלאו ועשה האמורים בה אם ישנה מזומנת אצלו ומאחרה שכך א' רבא וצדקה מחייב עליה לאלתר בחיוב הנזכר בברייתא דהיינו העשה ולא תעשה שנא' מוצא שפתיך זו מצו' עשה תשמור זו מצות לא תעשה וגו' ופשוט הוא שמחייב עליה כמו שהקשה סתמא דתלמודא פשיטא ותירצו שרבא חידושא אתא לאשמועינן כדאמרן ועוד אשמועינן רבא דבקרבן עובר בעשה ברגל א' שנא' ובאת שמה וגו':
ובזה נבוא לנדון שנשאלנו עלי בראובן שנדר מתנה זו לעני שנראה מלשון השאלה שדבר עם העני עצמו שיקבל המתנה ממה שכ' מי אמרינן דחייב ליתנה ליורשיו מהטעם דכל הנודר מתנה לעני זכה בה העני מיד באמירה ואמירתו לעני כאמירתו לגבוה וכו' וא"כ נצטריך לומר שמיירי שראובן הנ"ל כשנדר מתנה זו לעני זה לא היתה מזומנת בידו כדי ליתנה מיד כדי שלא לעבור עליה כדאמרן אלא שנדר לו ונשאר הנדר חוב עליו עד שיזדמנו לו מעות וישם לו וכיון שלא הספיק לשלם לו פד שמת למה לא יתן ליורשיו מה שכבר זכה בו העני מיד כשאר חובות שהרי סמכה דעתו של מורישם על מתנה זו שהובטח עליה בנדר זה ועוד סתם דעת הנותן צדקה לעני הוא על דעת שיהנו בה הוא והמוטלים עליו ולענין השכר כבר זכה ראובן במצות צדקה משע' שנדר ליתנה לעני זה ודי לנו שהיה עני באותה שעה כדתנן בעל הבית שהיה עובר ממקום למקום וצריך ליטול לקט שכחה וכו' יטול וכשיחזור לביתו אף שיש לו במה לשלם הדין הוא שלא ישלם שעני היה באותה שעה ומשעה שנדר ראובן ליתן צדקה לזה העני נתרצה לו ית' שהנדרי' שמות האדם לעשו לכתחיל' הם הנעשי' בעת צרה ודע שכל זה למדנו מיעקב שנאמ' וידר יעקב נדר לאמר וכו' ואם לא יוכל לשל' נדרו עתה ישלם כשיוכל וכן נמי אמרו במס' תעני' ד' ח' בימי ר' זירא גזור גזרה וכו' א"ל ר' זירא נקבליה עילוון ולכי בטיל ליתיביה אמרי ליה מנא לך הא דכתיב בדניאל י' ויאמר אלי אל תירא דניאל כי מן היום הראשון אשר נתת לבך להבין ולהתענות לפני אלדיך נשמעו דבריך ע"כ:
וגדולה מזו א' ז"ל שבאמירה לחוד לעני מחייב וכ"ש בלשון כדר דגרסינן בפרק הזהב ד' מט' א"ר בב"ח א' ר' יוחנן האומר לחבירו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ופריך פשיטא לא אימא מותר לחזור בוא רב פפא ומודה ר' יוחנן במתנה מועטת דסמכה דעתיה ה"נ מסתברא דא' ר' אבהו א' ר' יוחנן ישראל שאמר לבן לוי כור מעשר יש לך בידי בן לוי רשאי לעשותו תרומת מעשר על מקום אחר ובירושלמי אחרו על זה הדא דתימא בעשיר אבל בעני נעשה נדר וחייב: וכן העלה הרב בשלחנו הערוך בי"ד סי' רנ"ח אמר ליתן לחבירו מתנה אם הוא עני הרי הוא כנודר לצדקה ואסור לחזור בו דמשמע סתם בין שתהיה מתנה מרובה או מועטת שהם דברי המרדכי ז"ל בשם הירושלמי שמפרש דברי ר' יוחנן הדא דתימא בעשיר אבל בעני אפי' מתנה מרובה אינו יכול לחזור בו דהוי כנדר ושם כתב ג"כ דרב הוה מפקיד לשמעיה אי אמרי לך הולך מתנה לגבר פלן אם עני הוא הב ליה מיד ולא תמציך בי ואם עשיר הוא תא אמליך בי תניינות ע"כ: הרי שבאמירה לבד אינו יכול לחזור בו וכ"ש בנדר כנדון דידו:
וא"ת הא דגרסי' בב"ק ד' ל"ו שנרא' שמנגד לזה ההיא כבר פירשה הרי"ף ז"ל דגרסינן התם ההוא גברא דתקע לחבריה שלח רב טובייא בר מותנא לקמיה דרב יוסף סלע צורי תכן או סלע מדינה תנן ופשט ליה מהא דא' רב יהודה א' רב כל כסף האמור בתורה הוא כסף צורי ושל ושל דבריהם הוא כסף מדינה אוף הכא הוא כסף מדינה א' ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא הוי לא בעינא ליה כתביה לעניים הדר א' ניתבוה ניהלי דאיזיל ואיברי ביה נפשאי א' רב יוסף כבר זכו ביה עניים ואע"ג דליכא עניים הכא דליזכו ביה אנן יד עני אנן דא' רב יהודה אמר שמואל יתומי צריכין פרוזבול וכו דר"ג ובי' דינו אביהם של יתומים הוא וכו': שפי' רש"י ז"ל שרב יוסף הוה גבאי של בדקה כדא' בשלהי החובל:
וכתב רב אלפס על זה בד' ך' דפ' ארבעה וחמשה איכא דפשט מהא דמאן דיהיב לעני באמירה ובעא למהדר ביה מצי הדר ביה וא' הכי מדא' רב יוסף ואע"ג דליכא עניי הכא דלזכו ביה אנן יד עניי אנן שמעינן מינה דדינא דעני כדינה דהדיוט דמי ואנן לא אמרינן הכי דליכא למישמע הכי דבהדיא אמרינן בפיך זו צדקה אלמא בדיבור מיחייב והאי דאצטריך רב יוסף הכא למימר ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן יד עניי אנן דאלמא אי לאו הכי הוה מבי הדר ביה לאו משום דדין עניים כדין הדיוט דמי אלא משום דההוא פלגא דזוזא לאו ברשותיה הוה קאי דהא לא אתא לידיה עדיין וזכה בו רב יוסף אדין מעמד שלשתן:
הרי לך בהדיא לדעת רב אלפס ז"ל שבאמירה בעלמא שא' לעני אתן לך מתנה כך וכך זכה בה העני מיד ואינו יכול לחזור בו וכ"ש בנ"ד שא' לעני זה בלשון נדר שיהיה חייב ליתנה לו ואם מצאו שמת יתנה ליורשיו כיון שזכה בה העני מיד קודם מותו:
אבל עדיין נשאר לי דקדוק אחד בדברי הח"ה להשתעשע בדבריו שכתב בצד המחייב מי אמרינן דחייב מן הטעם דכל הנודר מתנה לעני וכו' ואמירתו לעני באמירתו לגבוה היכן היא אמירה לפני בנ"ד שהרי בתחילת השאלה א' ראובן נדר מתנה לעני וכאן נדר הוא לגבוה כדאמרינן לעיל בפיך זו צדקה ועליה קאי לעבור בבל תאחר מיד אם היא ברשותו ומעכבה כדאמרינן בגמרה מוצא שפתיך זו מצות עשה תשמור זו מצות ל"ת ועשית אזהרה לב"ד שיעשוך כאשר נדרת זה נדר בפיך זו צדקה וגו' כדלעיל: אלא הנכון הוא לומר שכוונת הח"ה היא לומר בצד המחייב לראובן הנ"ל מי אמרינן אמירת אדם לגבוה כמסירתו להדיוט כלשון כל הפוסקים ז"ל כמו שכתב הטור ז"ל בי"ד סי' רנח' האומר תנו קק' זוז לעניים יתנו לעניי עירו וכו' דאמירת אדם ענוה כמסירתו להדיוט לפיכך מי שנדר לצדקה אינו יכול לחזור בו וכתב הרב בבית יוסף על זה אמירת אדם לגבוה כמסירתו להדיוט משנה היא בפ"ק דקידושין ד' כ"ח ומ"ש לפיכך מי שנודר לבדקה אינו יכול לחזור בו כן העלה הריף ז"ל בפ' ד' וה' ולאפוקי ממאן דבעא למימר דאי יהיב מידי לעניים באמירה ובתב למהדר ביה מצי הדר ביה ודעת התוספות והרא"ש והמרדכי ז"ל כדעת הריף וכ' המרדכי בשם אבי העזרי דנראה כדברי הריף ושגם ר"י כ' אם נדר לעשות צדקה אפי' למ"ד דנדר בלא שבועה אינו כלום כשאוסר עצמו על החפץ לעניין צדקה מועיל דבפיך זו צדקה כך פשוט ומוכח בכמה דוכתי וכתב הרשב"א בתשובה על דברי הרי"ף דאע"ג דממון שאין לו תובעים הוא דכי תבע ליה האי עני אמר לעני אחר יהיבנא מ"מ חיובי מחייב לשמים משום בפיך זו בדקה:
הא קמן דלדעת כל הפוסקים כהרי"ף דבאמירה לחוד לצדקה אינו יכול לחזור בו וכפי זה הצד הראשון שכ' ה"ה כדי לחייב לראובן הנ"ל הוא העיקר וכיון שאינו יכול לחזור בו והוא נדר ליתנו לזה העני וזכה בו מיד עכשיו שלא הספיק ליתנו לו עד שמת ינתן ליורשיו שרף החולקי' על פי' הסוגייא דפ' ד' וה' שפי' הרי"ף ז"ל שכתב הרב ב"י שהם הרשב"א ז"ל ורי"ט ז"ל אפשר שבנ"ד שיש כאן נדר ליתן לעני פלוני יודו דזכה בו מיד וינתן ליורשיו שהרי הרשב"א ז"ל כ' בתשובותיו בסי' תסג' דלא אמרינן בהקדש עניים אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט שאינם אלא כמקבלי מתנה ויכול לחזור בו כדאמרינן בסוף פ' שור שנגח ד' וה הדר א' הבו ליה ניהלי איזיל איברי ביה נפשאי א"ל רב יוסף כבר זכו ביה עניים וכו' אלמא הקדשו אין לו קיו' קיו ע"כ: דשאני התם דמיירי כשאמר לא בעינא ליה יהיה לעניים וע"כ הוצרך רב יוסף לומר אע"ג דלית עניי הכא דליזכו ביה אנן יד עניי אנן אבל אי הוה א' מעיקרא בלשון נדר יהיה לעני פלוני אין ספק שזכה בו אותו עני מיד וינתן ליורשיו דממון שיש לו תובעים הוא דאינו יכול לומר לעני אחר יהיבנא דהא לעני זה הוא שנדר ליתן ודע דאין נכון להשאל על נדר כזה כמו שכ' הרב רדב"ז ז"ל בתשובתו בסי' קנ"ד שאלת ממני אודיעך דעתי בראובן שא' לשמעון העני אתן לך צדקה כך וכך אם יכול ראובן לחזור בו או אם יכול לומר שאלתי על נדרי או לעני אחר אני רוצה ליתן. תשובה לדעת הרשב"א ז"ל לא תבעי לך דודאי יכול לחזור בו שכתב כבר כתבתי בתשובה אחרת שאין סברתו בזה מחוורת דקי"ל אמירה לגבוה כמסירה להדיוט וכל גאוני עולם ראשונים ואחרונים חולקים עליו הילכך הדבר ברור שאין יכול לחזור בו ולענין אם יכול להשאל על נדרו הדבר ברור שאם נשאל והתיר לו שהוא מותר דלא עדיף מכל קונמות והקדשות אבל חכם המתיר לו נדרו חייב נדוי שכן כתבו בהדיא המפרשים וטעמא משום דמפסיד העניים ומ"מ הנדר הותר ולענין אם יכול לומר לעני אחר אני נותן בנדון זה שא' לעני אתן לך צדקה כבר זכה אותו עני דאמירתו כמסירתו לו וכיון דאילו מסר לו אינו יכול לשנותה באמירה נמי אינו יכול לשנותה וכופין אותו ליתן לו
וגם כן ר' אבי"ה ז"ל כתב בסי' תקצב' מעשה בא' שנדר מעות להשיא יתומה אחת והרויח בהם ונפטרה היתומה ותבעוהו יורשיה ופטרו הרב ר' חיים מפני שנדר לה מעות ע"מ להשיאה והרי מתה והביא ראיה מפ' אע"פי שא' שם שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה ומסקינן בגמרה דהלכה בר' אלעזר בן עזריא: אבל לראבי"ה נראה דחייב כיון דא' בירושלמי עלה דההיא האומר לחבירו מתנה אני נותן לך מותר לחזור בו וא' ר' יוחנן ה"מ במתנה מרובה אבל במחנה מועטת אינו יכול לחזור בו דסמכה דעתיה דמקבל עלוה וגרסינן עלה בירושלמי א' ליתן לחבירו מתנה מרובה אני נותן לך מותר לחזור בו הדא דתימא בעשיר המקבל אבל בעני המקבל נעשה נדר וזכו בה היורשים כדתניא בשלהי כגמר הדין מותר המת ליורשיו וכו' אע"ג שלא נתנו הנותנים וגם לא גבו הגובי' לצורך היורשים עכ"ז מכח המת זכו בהם היורשים וכו' ולההיא דפרק אע"פי לא דמי שלא כל האומדנות שוות ע"כ יע"ש:
הרי לך בהדיא שלדעת רב זה אף שנדר להשיא יתומה ומתה קודם נשואיה שהוא ח יב ליתן ליורשיה מפני שכבר א לה וזכתה בהם אע"פי שעדיין נשארו המעות בידו להרויח בהם וכ"ש בנדון דידן שראובן נדר ליתן מתנה לעני זה סתם שחייב ליתן ליורשיו אף לדעת ר' חיים שפטרו מליתן ליורשי יתומה מפני שלא נדר לה מעות אלו אלא ע"מ להשיאה אבל בנ"ד יודה דהא ליכא האי טעמא:
ודע שגם הרב מוהר"ם טראני בחלק א' מתשובותיו בסי' קצה' השיב הלכה למעשה על ענין ראובן וחביריו שנתנו סחורה לשמעון וא"ל תתן ממעות הסחורה כך וכך מתנה בתורת חסד ובדקה ללוי וכשבא למקום לוי התחיל לתת לו ומת לוי ואח"כ שלח שמעון לראובן וחביריו כתב שיכתבו לו מה יעשה מן המעות שנשארו בידו והשיבו לו שיתנם לפלוני אחר ועתה באה אלמנת לוי ותובעת משמעון שיתן לה מה שנשאר בידו וכו' והשיב שם בארוכה וע"ש ובסוף דבריו כתב שלשון תן במתנה כ' הרמב"ם ז"ל בפ' ד' מה' זכיה דהוי כזכי וכן נמי כ' הטור בסי' קכה' בשם הרמ"ה ז"ל וכיון שכן אינו יכול לחזור בו ואפי' מת המקבל זכו' יורשיו דהוי כמו שא' זכי דמי דזכין לאדם שלא בפניו וכיון דזכה הוא מחיים זכו יורשיו אחריו דתניא התם בסוף פ"ק דגיטין הולך מנה לפלוני והלך ולא מצאו יחזרו למשלח וכ' שם הר"ן ז"ל משם דהולך במתנה לאו כזכי דמי משמע דאי כזכי דמי לא יחזרו למשלח אלא ינתנו ליורשי המקבל וכו' והולך נמי הוי כזכי לכ"ע אם המקבל הוא עני כמו שכ' הטור שם דאפי' בהולך מנה לפלוני אם המקבל הוא עני אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט שאינו יכול לחזור בו וכיון דאינו יכול לחזור בו אם מת המקבל ינתנו ליורשיו וכ"ש בלשון תן דהוי כזכי לדעת הרמב"ם והרמ"ה ז"ל ע"כ:
כלל העולה מן האמור לנ"ד שראובן שקבל עליו לתת במתנה כך וכך לעני זה ולא היה יכול ליתנה לו מיד מאיזה טעם שיהיה שעכשיו שיש ספק בידו ליתנה כיון שמצאו שמת יתננה ליורשיו ובזה יצא ידי נדרו לפי שמשעת אמירתו לו דהויה כמסירה להדיוט זכה בה וסמכה דעתו עלי' כאילו זכה בה ומכוחו ירשוה בניו דהויה כשאר חובות שהניח אחריו ועוד שלא יהיה זה פחות ממותר המת דתנן בו במסכ' שקלים שהוא ליורשיו כמו שפסק הרמב"ם בפ' ט' מה' יע"ש: זה הוא מה שנראה לע"ד והוא ית' יצילני משגיאה:
ובזה יתורץ ג"כ הצד השני שכ' הח"ה את"ל דפטור הוא עוד אני שואל אם נדר לעני מתנה וקודם שהספיק ליתנה לו העשיר אותו עני אם עכשיו יהיה חייב ליתנה לו או לא וכו' דודאי אין כאן ספק כיון שהיה חיוב ליתנו לו תכף ומיד שנדר וכבר היה עני באותה שעה וזכה בה ויתננה לו והוא יעשה בה כחפצו ואם ירצה ליתנה לגזבר או לעניים הצריכים לה תע"ב או ימחול אותה לראובן הנ"ל כדי לפוטרו מן הנדר כמו שכתב מורינו הרב ששפורטאש נ"ע בספר אהל יעקב שנשאל על ראובן שנדר בעת צרה סך מאה ריזדאלדיס לעניים ואח"כ נזדמן לו שמעון עני הגון והסכים משלים את נדרו אשר נדר ולתת הסך ההוא אליו ואך ביען שלא היו מזומנים לו דבר עמו וא"ל אני מחוייב לתת לעניים כך וכך ואותם אני רוצה לתת לך דוקא אך בהרוחת זמן מה אתן לך יד על יד והקדים לתת לו קצת מה ל וקודם גמר הסך הנ"ל העשיר שמעון הנ"ל ולא רצה לקבל יותר מראובן ואדרבא א"ל אם עדיין אתה חייב לי מחמת נדרך כך והריני מעכשיו מוחלם לך מחילה גמורה ועכשיו רוצה ראובן לדעת אם יצא ידי חובת נדרו במחילת שמעון או לא וכו'
תשובה הנה בהקדש עניים איכא פלוגתא דרבוותא איכא מאן אזו דלא הוי בכלל אמירתו לגבוה וכו' ואולם התוספות והריף והרמב"ם והרא"ש והטור ז"ל סבירא להו דהוו בכלל אמירה לגבוה להקדש ואינו יכול לחזור בו וכו' ומעתה בנ"ד כיון דמודה ראובן שנתחייב לו בתורת חוב וכתב בפנקסו כן חל שעבודו עליו וכמסורים בידו הוי ואינו יכול לחזור בו וב"ד מגבין אותו בעל כרחו כחוב בעלמא אך יש לומר אם היה מחייב עצמו לעני מסויים מעיקרא ולא רכיב עליו חיובא ממקום אחר דפשיטא דאינו יכול לחזור בו וחייב לפרוע חובו לאותו עני ולא שייך שאלה כלל אבל כאן בנ"ד החוב הזה הוא מחמת נדרו הראשון שנדר ובא עכשיו לצאת ידי חובת נדרו אם היה נשאל על נדרו מעיקרא היה נפטר מן השא' שהרי הוא לא נתחייב לזה אלא כדי לפרוע חוב ההקדש שעליו ותשלום נדרו שנדר להקדש הוי וכל עוד שלא בא ליד הגזבר או ליד העני לא נפטר וכו' יע"ש ובזה אשים קנצי למלין והוא הנלע"ד להלכה ולמעשה אם, יסכים לדברי מ"ו מלכי צדק מלך שלם היושב על כסא ההוראה וכסאו ירום ויגדל עד כי יבוא מורה צדק שיבב"א:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת אז ישיר וגו' הזאת עלי באר ענו לה ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"רר שלמה הקטן סי"ט