שאלה סז נפתלי היה אומן גדול ובקי במלאכת הכסף והזהב הנקרא בלשוננו פלאטירו ופועליו הפסוקים במלאכתו היו שכירי יום ולנפתלי הנז' היה לו תגר קבוע שממנו היה לוקח הכסף והזהב הנצרך לו ופעם אחת בהיותו מח סר מכסף וזהב ולא היה לו פנאי לילך אצל התגר מחמת איזה טירדא קרא לגד ואשר מפועליו ושלחם בתורת שליחות אצל התגר הנז' לקנות ממנו איזה כסף וזהב וכן עשו כאשר צום וקנו ד' ליטרים של כסף וליטרא אחת של זהב ובבואם עם הכסף והזהב לבית נפתלי האומן אשר שלחם שאל את פיהם כמה כסף וזהב הביאו והשיבו לו ד' ליטרים של כסף וליטרא אחת של זהב ובהיות' אצלו בעלי אמונה לא חשש לשקול מה שהביאו ותכף ומיד סידר מלאכתם דהיינו מן הכסף יעשו כוסות ומן הזהב טבעות ולאחר שנגמרה מלאכתם נחסר להם ממשקלם מהכסף ליטרא אחת ומן הזהב רביע ליטרא מיבעיא לן השתא מי הוא המחוייב לשלם אל התגר יען בערה בם אש המחלוקת זה אומר בכה וזה אומר בכה נפתלי טוען אתם חייבים לשלם יען אני לא שקלתי לא הכסף ולא הזהב וגם ראיית העין לא היתה לי בהם וגד ואשר טוענים אנחנו שכירי יום ואין לנו עון ואשמה דמאן לימא לן שהפועלים אשר לך המצויים אצלנו תמיד לא גנבום אשר טל כן אנחנו פטורים מכל וכל יורינו המורה איזו מן הטענות היותר צודקת להוציא לאור תעלומה ומהתמ"ש:
תשובה ראה ראינו אח דברי השאלה ששאל ה"ה דנראה מתוכה שכל הספק שנסתפק אינו אלא שנפתלי חושש שפועליו שהלכו בשליחותו לקנות הכסף והזהב מהתגר ועכשיו נמצא שנחסר מהמשקל שאמרו הם לקחו אותו ולזה טוען ואומר שהם חייבים לשלם את החסרון לתגר כי הוא לא שקל אותו והם השיבו אחריו לו דדילמא שהפועלים אשר לו תדיר במלאכה הם גגבום ולהם אין עון ואשמה והוא חייב לשלם החסרון אל התגר ולכן כיון שאדני הספק הזה הוטבעו אם הם חייבים לשלם אל החגר מה שנחסר מן הכסף ומן הזהב או אם הם חייבים לישבע שהביאו כל מה שאמרו ואז הם פטורים לשלם גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל לתרץ ולבאר כל תעלומה ונשאל מהיוצר יצילנו מכל שגיאה וזה החלי בעזרת אל עליון ונורא:
תנן בפרק כל הנשבעין דף ח"ה ואלו נשבעין שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית ובן הבית: ובגמרא מקשים אפו בשופטני עסיקינן הכי קאמר ואלו נשבעין שלא בטענת ברי אלא בטענת שמא השותפין והאריסין וכו' ומאי שנא הני משם דמורו בה היתרא:
ופירש"י שלא בטענה. משמע שאין אדם תובעו כלום בגמרא פריך בשופטני עסיקינן: השותפין והאריסין. בגמרא מפרש מאי שנא הני: בטענת שמא. שטוענו שמא עכבת משלי: מאי שנא הני. שהטיל עליהם שבועה בטענת שמא: משום שמורו בה היתרא לעצמם. לפי שטרחו בנכסים עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מהאי מתני' וגמרא דאין נשבעין על טענת ספק אלא דוקא כל הני שנזכרו במשנה מפני הטעם דמורו היתרא לעצמם לפי שטורחים בנכסים:
וכן כתב הרמב"ם בפרק תשיעי מה' שלוחין ושותפין ה' א' וז"ל השותפין כולן והאריסין והאפוטרופין שמנו אותם בית דין על היתומים והאשה שהיא נושאת ונותנת בתוך הבית או שהושיבה בעלה חנונית ובן הבית כל אחד מאלו נשבע מדבריהם בטענת ספק שמא בול את חבירו במשא ומתן או שמא לא דקדק בחשבון שביניהם ולמה תקנו חכמים שבועה זו מפני שאלו מורין היתרא לעצמן שכל מה שיקחו מנכסי בעל המעות ראוי הוא להם מפני שנושאין ונותנין וטורחין לפיכך תקנו להם חכמים שחייבים שבועה בטענת ספק כדי שיעשו כל מעשיהן בצדק ואמונה עכ"ל:
והכסף משנה כתב השותפין וכו'. משנה בשבועות פרק כל הנשבעין ואלו נשבעין שלא בטענה השותפין והאריסין והאפוטרופין והאשה הנושאת והנותנת בתוך הבית ובן הבית ופירש רבינו אפוטרופין שמינו אותם בית דין דאילו מינה אותם אבי יתומים לא ישבעו כחו שנתבאר בפרק זה: כל אחד מאלו נשבע וכו'. שם בגמרא אמרינן אמתניתין דואלו נשבעין שלא בטענה אטו בשופטני עסיקינן כלומר שמשביעין בלא טענה ומהדרינן הכי קאמר ואלו נשבעין שלא בטענת בריא אלא בטענת שמא כלומר שטוענו שמא עכבת משלי ע"כ:
והטור בחשן משפט סי' צ"ג כתב וז"ל אלו נשבעין בטענת שמא אף על פי שאינו טוען ודאי אלא אומר סבור אני שאתה תפשת משלי השותפין שהיו שותפין ביחד והאריס לבטל הבית והאפוטרופין פירש רש"י אפוטרופוס שמינה אדם בביתו להתעסק בשלו דאילו אפוטרופא של יתומים קיימא לן מינוהו בית דין ישבע מינהו אבי יתומים לא ישבע והרמ"ה כתב דמיירי נמי באפוטרופא שמינהו אבי יתומים דהא דאמרינן ביה לא ישבע היינו דוקא היכא דליכא הודאת מקצת אבל איכא הודאת מקצת ישבע אבל מינוהו בית דין אפילו ליכא הודאת מקצת ישבע ואשה הנושאת ונותנת בבית בחיי בעלה או שהושיבה בעלה חנוונית ובן הבית פירוש אחד מן האחין שמתעסק בבית אחרי מות אביהם כל אחד מאלו נשבע אף על פי שאין טוענין עליו ודאי והטעם משום שמורים היתרא לעצמם שבהיתר הם לוקחים בשביל שכר טורחם לפיכך הטילו עליהם חכמים שבועה כדי שידקדקו יפה עכ"ל:
והרב יוסף קארו בשלחנו הטהור סימן צ"ג ס' א' פסק כן וז"ל אלו נשבעין בטענת שמא השותפין והאריסין והאפוטרופין שמינו אותם בית דין על היתומים והאשה שהיא נושאת ונותנת בתוך הבית או שהושיבה בטלה חנוונית ובן הבית שהוא נושא ונותן בעניני בעל הבית כל אחד מאלו נשבע מדבריהם בנקיטת חפץ בטענת ספק שמא גזל חבירו במשא ומתן או שמא לא דקדק בחשבון שביניהם וכו':
הרי למדנו בפירוש מכל הני רבוותא עמודי ההוראה שכל בית ישראל עניהם סומכים שפסקו כלם כאחד דדוקא כל הני השנויים במשנה נשבעין על טענת ספק יען הטעם שמורים היתר' לעצמם בחושבם שבהיתר הם לוקחים בשביל שכר טורחם ולא מצאנו שום חולק בזה יען שהם דברים פשוטים במשנה וגמרא בלי מחלוקת:
ואחרי הודיע אלהים אותנו כל ואת נבא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על גד ואשר שהלכו בשליחות נפתלי אצל התגר לקנות ממנו כסף וזהב ואחר שנגמרה המלאכה נמצא שנחסר מן הכסף ליטרא אחת ומהזהב רביע ליטרא ורוצה לידע מי יפסיד ההפסד הזאת לזה נשיב ונאמר שנפתלי חייב לשלם לתגר החסרון יען שכשהשלוחים הביאו את הכסף ואת הזהב לביתו היה לו לשקול אותו מיד ולא להאמינם ואם כן הוא פשע ואיהו דאפסיד אנפשיה שאחר שהביאו את הכסף והזהב לביתו אין האחריות עליהם כיון שיש שם פועלים אחרים עמהם במלאכה כמו שנראה מדברי השאלה נמצא שנפתלי טוען שמא שהדבר בספק אצלו אם השלוחים לקחו מה שנחסר מהכסף והזהב או אדם אחר וגד ואשר טוענים בריא שהם הביאו כל הכסף והזהב שנתן להם התגר וקיימא לן בריא ושמא בריא עדיף ולא מבעיא שגד ואשר פטורים לשלם ההפסד לתגר אלא אפילו משבועה הם פטורים דמאחר שהוכחנו מהגמרא ומהפוסקים כלם כאחד דאין נשבעין על טענת שמא אלא אלו הנזכרים במשנה מהטעם שמורים היתר לעצמם אם כן בנדון דידן שגד ואשר אינם מאלו שהרי שכירי יום הם וחייבים להתעסק במלאכת בעל הבית בשביל שכרם ולא שייך בהם זה הטעם דהדבר ידוע אילו עכבו אצלם איזה דבר מהבעל הבית שהוא גזל גמור מפני זה אין כח ביד נפתלי להשביעם אם עכבו בידם מה שנחסר מן הכסף והזהב כיון שהוא טענת שמא כמו שאמרנו:
ובתר דכתבנו כל דא מצאנו ראינו ראיה אחרת בריא כאולם דאין נשבעין על טענת ספק אלא על טענת ודאי והוא ממה שכתב הרמב"ם בהלכות טוען ונטען ה' א' וז"ל אין משביעין שבועת היסת אנח על טענת ודאי אבל על טענת ספק פטור כיצד כמדומה לי שיש לי אצלך מנת או שאמר מנה הלויתיך וכמדומה לי שלא פרעתני אמר לי אבא שיש לי אצלך מנה א צוה לי בפני שנים שיש לי אצלך מנה דבר פלוני נגנב מביתי ולא היה שם אלא אתה קרוב בעיני שאתה גנבתו חשבתי מעות ומצאתי חסר שמא אתה הטעתני בחשבון והנתבע אומר אין לך ביד כלום הרי זה פטור אף משבועת היסת וכן כל כיוצא בזה עכ"ל:
והרב המגיד כתב אין משביעין שבועת היסת וכו'. זה דבר פשוט ומוסכם מכל הפוסקים ז"ל ודקדקו כן ממה שאמרו גבי ההיא דרב נחמן דאמר ומשביעין אותו שבועת היסת מאי טעמא חזקם אין אדם תובע אלא אם כן שיש לו אלא בטוען טענת בריא בדוקא וכן הדין שהרי אף מודה במקצת ששבועתו מן התורה אינו נשבע בטענת שמא כחו שיתבאר פרק רביעי וכו':
והטור נמי כתב כן בסימן ע"ה וז"ל כל טענת ספק אין משביעין עליו כלל כיצד אמר לו כמדומה לי שיש לי אצלך מנה או מנה שהלויתיך כמדומה לי שלא פרעתני פטור אף משבועת היסת ואפילו לצאת ידי שמים אינו מחוייב כיון שהתובע אמר שמא והנתבע לא מודה לו אלא אמר בריא וכו':
והרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס' י"ז פסק הכי וז"ל כל טענת ספק אין משביעין עליה כלל כיצד אחר לו כמדומה לי שיש לי אצלך חנה או מנה שהלויתיך כמדומה כי שלא פרעתני פטור אף משבועת היסת ואפילו לצאת ידי שמים אינו מחוייב כיון שתובע אומר שמא והנתבע אינו חודה לו ואומר בריא וכו':
הרי למדנו בהדיא מכל האי דכתיבנא מהני רבוותא בעלי ההוראה דהדין מוסכם מכל הפוסקים דאין משביעין על טענת ספק כלל אלא על טענת ודאי ולא מצאנו שום חולק על זה ואם כן בנדון שלנו דנפתלי טוען טענת שמא כיון שלא שקל הכסף והזהב מיד כשהביאו אותו מן התגר הנה גד ואשר פטורים משבועת היסת ואפילו לצאת ידי שמים אינם מחוייבים כמו שפסק מר"ן:
ואף על גב שהרמב"ם כתב בפרק ט' מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ה' שהשליח משביעין אותו טל טענת ספק וז"ל המשלח ביד חבירו חפץ למוכרו או ששלח מעות בידו לקנות לו פירות או סחורה אף על פי שלא נתן לו שכר על זה ואין לו חלק ולא הנאה בשליחות זו הואיל ונשא ונתן בממון חבירו הרי זה כבן בית ויש לו להשביע על ספק שלא גזל לו כלום בעת שהביא לו הסחורה או מקצתה או המעות שמכר לו בהן ע"כ: דנראה לכאורה שסותר דין זה לכל מה שאמרנו ופטרנו לגד ואשר משבועה שהרי הם הלכו בשליחות נפתלי לקנות הכסף והזהב מן התגר שהוא דומה לנדון של רבינו שפסק דיש לו להשביע על טענת ספק ואף על פי שהרשב"א דחה סברת הרחבים בתשובותיו והרבה ראיות והקשה עליו מכל מקום הנה הטור ומר"ן בסימן ב"ג קבלוה והסכימו עליה ואם כן נראה דהשליח נשבע על טענת ספק הפך הסכמתינו:
אמנם אחר שנתישבנו בדבר ודקדקנו היטב נראה לנו שהרמב"ם וסיעתיה יודו בנושא שאנו בו שגד ואשר פטורים משבועה וזה משני טעמים הטעם הראשון שמפשט לשון השאלה משמע שהשלוחין האלו לא הוליכו בידם מעות אלא הביאו הכסף והזהב בהקפה בשם נפתלי המשלחם והתגר גובה חובו מנפתלי נמצא שלא נשאו ונתנו במעות המשלח ואינו דומה לשליח הנזכר בדברי הרמב"ם והטעם השני שבנדון של רבינו פסק דיש לו להשביע את השליח על ספק שלא גזל לו כלום בעת שהביא לו הסחורה דהיינו מיד אבל בענין שאנו בו כי נפתלי הנזכר לא דבר מאומה על זה ביום שהביאו את הכסף והזהב אלא עד אחר זמן עשיית הכוסות והטבעות יודו כלם שהשלוחים פטורים משבועה:
והראיה לטעם החילוק הזאת דהרי בהלכה ז' פסק חלקו השותפין והאריסין ונתגרשה האשה ונפרד מעליו בן הבית והביא צו השליח סחורה שקנה לו מעות שמכר לו בהן ושתק והלכו להם ולא תבעם מיד אינו יכול לחזור ולהשביעו בטענת ספק אבל אם היתה לו טענת ודאי משביעו עליה ומגלגל בה כל מה שירצה וכו':
והרב כסף משנה כתב חלקו השותפין והאריסין אינו יכול להשביען. וכתב הרי"ף והוא הדין לשאר ופשוט הוא: וכתב הוא ז"ל בחשן משפט בשם הרמ"ה דמדנקט חלקו השותפין ונתגרשה האשה ונתפרדו האחין זה מזה ולא תבעו ולא נקט חלקו סתמא משמע דוקא באלו אבל באחריני אפילו חלקו נמי והשתדל לתת טעם לדבר ולפי נוסחתינו אכלהו קאי וכסברת הרי"ף וכמו שכתבתי ע"כ:
ומר"ן בשלחנו הטהור סי' צ"ג פ' ו' פסק נמי הכי חלקו השותפין והאריסין ונתגרשה האשה ונפרד מעליו בן הבית והביא לו השליח בחזרה שקנה לו או מעות שמכר לו בהם ושחק והלכו להם ולא תבעם מיד אינו יכול לחזור ולהשביעם בטענת ספק אלא מחרים סתם על מי שגזלו כלום כשהיה שותפו או אריסו או בן ביתו אבל אם היתה לו טענה ודאי משביעו עליה ומגלגל בה כל מה שירצה וכו':
הרי לך בהדיא מכאן דכל הני רבוותא אשלי רברבי כלם כאחד פסקו דכל הני שאמרו דיכולים להשביעם על טענת שמא אינו אלא כשתבעם מיד אבל אם לא תבעם אלא לאחר שחלקו או שהלכו להם אינו יכול לחזור ולהשביעם על הספק ואם כן בנ"ד דבשעה שהביאו השלוחין הכסף והזהב האמין להם במה שאמרו לו ועתה לאחר זמן הוא תובע אותם אין יכול להשביעם כיון שהוא טענת ספק והוא גרם לאבד ממונו שהאמין לפועליו ולא שקל את הכסף ואת הזהב שהביאו:
ועתה שתרצנו דלא קשיא לן מידי האי דינא של רבינו מהני טעמא שאמרנו ראינו לשאול בדבריו איך כתב אף טל פי שלא נתן לו שכר על זה ואין לו חלק ולא הנאה בשליחות זו דנראה מדבריו דלא מבעיא שאם נתן לו שכר שכול להשביעו על הספק וזה נראה בהפך מהגמרא דהרי אמרו שם שכל אלו נשבעין בטענת שמא מפני שהם חורים היתר לעצמם לפי שכל הני אינם נוטלין שכר וכן הוא דעת התוספות וז"ל דמורו היתרא. פסק רבינו תם דבמלוה למחצית שכר אין יכול להשביעו דכיון דלוקח שכר עמלו לא מורו היתרא: ואם כן השליח אינו מורה היתר לעצמו אם נוטל שכר עמלו דהוי כגזל גמור ואפשר לומר ולתרץ זאת הקושיא שאף על פי שנוטל שכר מכל מקום מורה היתר לעצמו והטעם שחושב בעצמו שלא נטל כראוי לו לפי טרחו:
ואחר כתבנו זאת שמחנו שמחה גדולה שמצאנו בבית חדש סי' צ"ג ש הרגיש בקושיא זאת ותירץ וז"ל ונראה דקסבר דהיכא דנותן לו שכר איכא למימר טפי דמורי היתרא שאין מקבל שכר כראוי לפי טרחו דמתחילה בשקצב לו שכר כך וכך עלה בדעתו שלא יהיה לו טורח כל כך אבל אם מתחילה קיבל על עצמו לעשות בחנם הוה אמינא דלית ליה להורות היתר לעצמו ליקח לידו שכר טרחו כיון דמעיקרא לא ביקש שום שכר ולהכי קאמר אף על פי שאינו נוטל שכר וכו' אבל למאי שכתבו התוספות בהנשבעין והביאו הב"י נראה הסברא בהפך וכו':
ואף על גב שגזרנו אומר שאין כח ביד נפתלי להשביע את שלוחיו בטענת ספק נראה בהדיא דיכול להחרי' סתם על מי שעכב בידו כלום ואינו יודה וגורם לו להפסיד ממונו וכן פסק הרמב"ם בפרק הנז' ה' ט' וז"ל מי שתבע את חבירו אחר חלוקה אינו יכול להשביעו אלא על ידי גלגול כמו שביארנו אבל יש לו להחרים סתם טל מי שגזלו כלום כשהיה שותפו או אריסו או בן ביתו ולא יודה במה שגזל ע"כ: ומר"ן כתב מי שתבע את חבירו וכו' כך כתב הרי"ף בסוף פרק הנשבעין: וכן פסק בשלחנו הטהור בדין שכתבנו לעיל:
ואחר כך מצאנו שכתב הרמב"ם בהלכות שלוחין ושותפין פרק ראשון ה' ט' וז"ל לוי שבא בשליחות ראובן ולקח חמשים משמעון ובא ראובן ואחר לא שלחתיו ליקח אלא עשרים ועשרים בלבד הביא הרי ראובן נשבע שלא שלחו להביא אלא עשרים ועשרים בלבד הביא לו כדין כל מודה מקצת ולוי נשבע היסת שחמשים שנתת לי נתתי לראובן וישלם שמעון מביתו אם היה חייב לראובן וכן כל כיוצא בזה עכ"ל:
והרב כסף משנה כתב לוי שבא בשליחות ראובן וכו'. באמת פשט לשון זה שכתב ראובן נשבע וכו' כדין כל מודה מקצת קשה שמודה מקצת הטענה נשבע ולא משלם וזה נשבע ונוטל והטור כתב מפני קושיא זו שאינו מבין דברי רבינו ונראה לי ליישב דברי רבינו דלצדדים קתני דכי קתני לוי שבא בשליחות ראובן ולקח חמשים משמעון היינו ששלח ראובן לומר לשמעון שילוה לו כך דינרים וישלחם לו ביד לוי ושמעון אומר חמשים היו וראובן אומר לא היו אלא עשרים הרי ראובן נשבע שבועה דאורייתא שלא היו אלא עשרים כדין כל מודה מקצת שהוא נשבע ואינו משלם ולוי נשבע היסת ונפטר זהו כששלח ראובן ללוות משמעון אותם המטות אבל אם לא שלח ראובן אלא לגבות חובו משמעון. ישלם שמעון מביתו שהרי ראובן אומר ודאי לא פרעתני שמאחר שלא מניתיו שליח להביא אלא עשרים מה שנתת לו יותר לא בשליחותי נתתו לו ואם כן לא הוי כהגיע לידי וגם הוא לא הביאם לי ושמעון אומר שמא עשיתו שליח להביא כל החוב והוי כאומר שמא פרעתיך הילכך ישלם שמעון לראובן כל חובו אחר שישבע ראובן שלא קבל אלא עשרים ולא חשש רבינו לכתוב שישבע ראובן לפי שסמך לו על מה שפסק בפרק זה דבשליח אומר נתתי ובטל חוב אומר לא לקחתי שישבע הבטל חוב שלא לקח וישלם לו הלה חובו ולישנא של רבינו דייק הכי שכתב וישלם שמעון מביתו אם חייב לראובן משמט דעד השתא איירי בשאינו חייב לראובן עכ"ל:
הרי למדנו מהאי דינא שכתב רבינו שהצד הראשון מיירי שראובן שלח אל לוי אצל שמעון לומר לו שילוה לו כך מעות ושמעון תובע חמשים שכך נתן ללוי וראובן טוען ואומר שאינו חייב לשמעון אלא עשרים שכך אמר לו שילונו וכך קבל ולוי אומר שחמשים קבל משמעון וכך נתן לראובן ומפני זה כתב שהדין כך שישבע ראובן שבועת התורה שלא קבל יותר כדין כל מודה מקצת ולא ישלם יותר מעשרים ולוי נשבע היסת לשמעון שכל מה שקבל ממנו כחן לראובן ויפטר:
והשתא דנראה בתחילת העיון שהאי דינא דומה לנושא שאנו עוסקים יש לתמוה איך לא נסתפק ה"ה גם כן אם נפתלי פטור לשלם החיסרון לתגר כיון שלא נמצא יותר משלשה ליטרים כסף ושלש רביע זהב וגד ואשר פטורים לשלם שהרי אמרו שכל מה שקבלו מהתגר הביאו והתגר יפסיד כמו שכתב הרמב"ם:
אמנם אחר שדקדקנו בדברי השאלה הדק היטב נאמר דלא ראי זה כראי זה דבהאי דינא מיירי דמיד שקבל המעות מלוי ראה מה שקבל ומפני זה יכול לישבע שלא קבל יותר מעשרים אבל בנדון דידן שכשהביאו גד ואשר הכסף והזהב מהתגר לא שקל אותו נפתלי אלא מיד עסקו במלאכתם ואחר שנגמרה מלאכתם נמצא שנחסר לו מהמשקל שאמרו אין יכול לישבע לתגר שלא קבל יותר משלש ליטרין של כסף ושלש רביע ליטרא של זהב כיון שלא שקלו מיד וגם לשלוחים אינו יכול לחיוב אותם שבועה הואיל שפועלים אחרים נתעסקו עמהם במלאכתם לפי שהוא טענת שמא ואם כן צדק ה"ה בדבריו שלא דבר כלום מהתגר דלא שייך בהאי נדון כלל ועיקר מהטעם שאמרנו:
וגם אין לומר כי אפשר שהתגר לא נתן להם אלא זה הכסף והזהב שנמצא והשלוחין הביאו מה שנתן להם התגר בלי הסתכלות בדבר דאי איתא שהיה הדבר כך היה להם לטעון זאת הטענה ולומר שכל מה שקבלו מהתגר הביאו וכי הוא אמר להם שהכסף היה ארבע ליטרים והזהב היה ליטרא אחת וטל זאת היו יכולין לישבע לתגר והם פטורים והתגר יפסיד החסרון אלא ודאי כיון שלא טענו כך ראו השלוחין שהתגר שקל הכסף והזהב שנתן להם לפניהם ולכך לא יכלו להאשים את התגר טל זאת כי עיניהם ראו ולא זר ומפני זה טענו מה שטענו:
העולה לנו מכל הני מילי מעלייתא מכל הני רבוותא מורי הוראה שנפתלי חייב לשלם לתגר כל הכסף והזהב כמו שאמרו השלוחין הואיל שלא שקלו מיד כשהביאו וגד ואשר פטורים ואפילו משבועה כי אין נשבעין בטענת ספק יען הראיות שכתבנו וגם נפתלי אינו יכול להתנצל ולישבע לתגר שלא קבל יותר ממה שנמצא מפני שלא שקלו מיד כמו שהוכחנו מדברינו ואיהו דהפסיד אנפשיה אבל אם ירבה יחרים סתם על כל מי שעכב בידו כלום משלו ואינו מחזירו לו כמו שכתבנו והוכחנו מהפוסקים הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה כילו יאה משפט ההוראה ונשאל מהבורא ירפאהו רפואה שלחה ויעמידהו בקו הבריאות אכי"ר:
בשנת ובסדר ולכל בני ישראל היה אור במושבותם לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: