קבלת עדיות
על אודת הגביר (משה די ליאון) שנתעלם מן העין בליל ג' איזה שעות אחר שקיעת החמה של יום ב' כ"ח אלול שנת התקג"ן בסדר נצבים ווילך משה ועד היום הזה לא נודע מה היה לו ויהי בבקר צום גדליה יום ב' בשנת ג' תשרי שנת התק"דן הוציאו מן המים נטבע אחד שמת בנהר אך לא נודע בכיוון באיזו שעה והביאוהו לבית חולי העיר הזאת כנודע ממנהג המדינה. ומיד שנשמע הדבר הזה במחנה העברים הלכו הרבה אנשים לשם ונמנו וגמרו שהוא הוא (משה די ליאון) שנתעלם והוציאוהו משם והביאוהו לבית אחר פנוי במחננו. ומשם הוליכוהו לבית הקברות ונקבר בו ביום: ואמנם אני החתום ראשון צויתי לנאמני הק"ק הזה שלא יתאבלו עליו אשתו ושאר קרוביו ושכן יאמר להם משמי וגם צויתי שלא יאמרו עליו ההשכבה עד אחר קבלת העדויות ונגמר הדין:
במותב תלתא כחדא הוינא נחנא בי דינא דחתימי לתתא כד אתא קדמנא הגביר בנימין בה"ר עמנואל ברוך י"ץ ואחר האיומים והגזומים הראוים להעשות לו, ואחר אשר הטלנו עליו חומרות התורה שיגיד האמת על נפשו ועל יהדותו. קם על רגליו והעיד בתורת עדות ואמר הכרתי בטוב להאיש (משה די ליאון) אשר נתעלם זה כמה ימים מן העין ופעמים רבות זה האיש משה שירת לי איזה שירות בעסקי ובשני בשבת ג' ימים לחדש תשרי וצום גדליה דהאי שתא התקד"ן קרוב לשעה אחת אחר חצי היום. ראיתי איש אחד מת שהביאוהו מבית חולי העיר והניחוהו בבית אחד שמשם הוליכוהו לבה"ק שכבר הוציאוהו מן המים לפי הנשמע כמו ב' שעות קודם חצי היום והסתכלתי בו שנאכל צד הפן השמאלי וקצת החוטם של אותו צד עצמו ומפרצוף פניו לא היה ניכר לי כלל מי הוא המת הזה. מכיס מלבושו הוצאתי שטר של גורל ועוד תיבה קטנה של טוטון. (שקורין טאבאקיירה) וגם אמתחת שטרות  (שקורין קארטירה) מלבושו העליון היה מגוון ברונ"ו בתו שוקיו היו מעשה תשבץ (שקורין ליסטאדוס) שער ראשו קצר מנעליו היו קשורין במשיחות: ארבע כנפות לא ידעתי אם היה לו ויתר מלבושיו לא פתחתים ע"כ:
באותו מעמד בא אחריו ה"ר יוסף מינדיז  קוטינייו יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר הכרתי בטוב למשה די ליאון הנז' ביום ב' בשבת שהי' צום גדליה בין אחת עשרה ושתים עשרה שעות הלכתי בחברת הגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל חותן משה די ליאון הנז' ועם משה קירוס לבית חולים של העיר הזאת מקום אשר כל הנטבעים מובאים שם ושם נמצא איש אחד שהוציאוהו מקודם לכן מת מן המים שראשו היה נפוח בצורת פניו לא השגחתי כלל ואולם נדמה אלי שמצד אחד היה נאכל פניו וקצת החוטם עמו. האמנם אינני זוכר איזה צד אם הימני או השמאלי מראיית ראשו לא נתחוור לי מי הוא זה המת. מלבושו העליון היה גוון ברו"נו לא היה לו ארבע כנפות לא בדקתי אם היה נימול. חמיו של משה  די ליאון אמר אלי כי זה משה עזב הארבע כנפות בביתו שהיה קרוע כדי שאשתו תתקנהו. בתי שוקיו היו (אליסטאידוס) ליסטה אחת מגוון לבן וליסטה אחרת מגוון אזול מנעלים היו לו קשורים במשיחות. ובכל מלבושים כאלה ראיתי מלובש למשה די ליאון הנז' שטרות ראשו של אותו שראיתי מת היו לא ארוכות ולא קצרות ע"כ:
באותו מעמד בא אחריו הבחור שמואל בכ"ר משה פריטו אינריקיז יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר הכרתי בטוב למשה די ליאון הנז' ביום ב' בשבת שהי' צום גדליה הלכתי בבית חולים הנז' בין י"א וי"ב שעות וראיתי שם מת אחד שלא הכרתיו כלל מפרצוף פניו צד ימין של פניו עד צד ימין של חוטמו היה נאכל. מצחו ועיניו היו שלמים. מחוטמו לא ידעתי דבר אם היה שלם או נאכל ראשו היה נפוח מהכרת פניו לא נתאמת אלי כלל מי היה זה המת. מנעליו היו קשורים במשיחות. בתי  שוקיו היו (אליסטאדוס) ליסטא א' מגוון לבן וליסטא א' מגוון אזול. שטרותיו היו ארוכות מלבושו העליון היה גוון ברו"נו אחר סימני יאודי לא בדקתי במלבושים כאלה הנזכרי' ראיתי לבוש למשה די ליאון הנ"ז: למשה דיאס מוטא. ובנימין בכ"ר עמנואל ברוך ראיתים שהוציאו מכיס מלבושו של המת הזה אמתחת שטרותיו (הנקרא בלע"ז קארטי"רה) ובתוכה היו שטרות מה"ר יעקב מארסילייא. ועוד הוציאו מכיסו בגד אזול לנקות האף: ע"כ
באותו מעמד בא אחריו הגביר משה קירוס יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר איך ביום ב' בשבת ג' לחדש תשרי שהיה צום גדליה לכמו י' או י"א שעות מן היום הלכתי לבית חולים דלעיל עם הבחור יוסף מינדיז קויטינייו ועם הגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל חותן משה די ליאון הנעלם מן העין זה ימים ובבית הזה ראיתי איש מת שהוציאוהו מן המים מקודם. ולא נודע ממש באיזו שעה והביאוהו שמה כמשפט הנטבעים. וראשו של זה היה נפוח. ומראה פניו קרוב לשחור. וצד שמאל של פניו נאכל. וצד של שמאל של החוטם גם כן נאכל יותר מרובו. ובהיותו נפוח כל כך לא יכולתי להבחין מפרצוף פניו מי היה לא בדקתי אם היה נימול. ארבע כנפות לא ראיתי בגדו העליון היה מגוון קרוב לשחור הבגד השני (שקורין קאמיזולה) היה מגוון ירוק ומסגרותיו (שקורין  בוטונ'ים) חלקים המכנסים שלו היה שחור. בתי שוקיו היו מעשה תשבץ אליסטאדוס ליסטה אחת לבן וליסטה א' אזול מנעליו היו קשורים במשיחות. שערותיו לא ידעתי אם היו ארוכות או קצרות לפי שהיה מוטל אפרקדן. בגדו השני (שקורין קאמיזולא) לא פתחתי מסגרותיו זכור אני שבבגד הזה העליון ממש ראיתי לבוש למשה די ליאון הנ"ז ומיתר הבגדים איני יודע אם ראיתיו מלובש כאלו או לאו ע"כ:
כל הנזכר למעלה העידו בפנינו ב"ד העדים הנ"ל בתורת עדות על נפשם ועל יהדותם אחר האיומים והגזומי' הראויים להעשות להם. ולראיית האמת חתמנו שמותינו בו ביום שקבלנו עדותם פה מתא אמשטרדם וע"א היום חמשי בשבת ששה לחדש תשרי משנת חמשת אלפים וחמש מאות וחמשים וארבעה ליצירה וקים:
והנה אנכי מיד אחר קבלת העדויות האלו אמרתי ביני לבין עצמי אוי לה לאותה עניה שאיני רואה לה מרפא וארוכה משום א' מהעדויות הללו להתירה מחבלי עגונה וכמו שנברר לקמן בעזרת הבורא ית' ובהגלות מורפי לבבי להנהו בי תרי רבנן החכמים השלמים הנמצאי' אתי הודו לדברי. ונפרד איש מעל אחיו ואולם מהיום ההוא והלאה לא שלותי ולא שקטתי מקול צעקת אבי העגונה הזאת והיא גם היא אמרה מה פשעי מה חטאתי כי ה' הרע לי להשקות אותי כוס התרעלה לעגן אותי כל ימי. האם אין תרופה למכתי הן אלה קצות אמריה אשר תדבר במר נפשה ודמעתה על לחייה והנה אחר איזה ימים חזר אלי אבי העגונ' הזאת ושאלני לאמר אם יש עוד עדים אחרים שרצונם להעיד על אודת המת הזה הנמצא. אם יכולים לבוא ולהעיד? כי מי יודע אם יחנן ה' למצוא מתוך עדותם מרפא וארוכה לבתו האומללה הזאת ולשבר מעליה חבלי עגונה: ואני אמרתי לו לך כנוס אותם שידעת וחזמין אותם ליום שאשלח אחריהם לבוא לפני בית דיני הצדק ולו יהי כדברך שאמצא ממשות בעדותם להתיר לעניה הזאת:
ויהי היום ובמותב תלתא כחדא הוינא נחנא בי דינא דחתימי לתתא כד אתא קדמנא הבחור דוד נעמיאס די קרסטו יצ"ו ואחר האיומי' והגזומי' הראויים להעשות לו. ואחר אשר הטלנו עליו חומרות התורה שיגיד האמת קם על רגליו והעיד בתורת עדות ואמר. המת הזה אשר ראיתי ביום ב' שהיה צום גדליה בבית אשר הביאוהו שמה מבית חולי העיר. איני יכול לומר שהוא האיש משה די ליאון שנתעלם זה כמה ימים מן העין. הן אמת שהנצבים אצלי היו אומרים שהוא הוא מצד השטרו' שמצאו אצלו. במלבושיו לא דקדקתי: ע"כ
באותו מעמד בא אחריו הבחור אברהם סיראנו יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל. קם על רגליו והעיד ואמר ביום ב' בשבת ג' לחדש תשרי שהיה צום גדליה בין י"א וי"ב שעות היום ראיתי בבית חולי העיר איש אחד מת שנטבע בנהר ולא ידעתי באיזו שעה הוציאוהו ומצורת פניו ניכר אלי היטב שהיה האיש משה די ליאון אשר נתעלם זה כמה ימים מן העין ולא ידענו  מה היה לו. ראשו היה נתפח מאד. ומראה פניו היו היה ירוק (אזול) המצח היה כלו שלם. צד שמאלי של פניו היה נאכל עד חוטמו והתנוך השמאלי מהחוטם ג"כ היה נאכל ומלבד זה היה כל החוטם שלם. ידו אחד היה נאכל קצת. לא בדקתי במלבושיו זולת בתי שוקיו ראיתי שהיה מעש' תשבץ אליסטאדוס ליסטה אחת לבן וליסטה אחת אזול ולפני ה' איני ירא להגיד שזה המת הוא משה די ליאון: ע"כ
באותו מעמד בא אחריו הגביר משה בכ"ר אהרן די פינידו יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר. אותו המת שהוציאו מן המים ביום ב' בשבת ג' תשרי (לא ידעתי באיזו שעה מן היום) והביאוהו לבית חוליהם כנהוג ראיתיו שם בו ביום בין י' שעות וחצי לי"א שעות מן היום ומצורת פרצופו ודמות פניו לבד ניכר אלי היטב שהוא היה האיש משה די ליאון שנתעלם מן העין זה כמה ימים ולא ידענו מה היה לו. ועמדי היו שם הבחור יוסף מינדיז קוטינייו יצ"ו והגביר משה קירוס יצ"ו והגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל יצ"ו חותן משה הנז' מעיד אני עלי שמים וארץ כי מפרצוף פניו לבד ואע"פ שלא הייתי רואה כי אם ראשו לבד בלתי גויתו הייתי מעיד שזה המת הוא משה די ליאון הנז' הנעלם. בבגדיו לא בדקתי. בתי שוקיו היו מעשה תשבץ אליסטאדוס. מנעליו היו קשורים במשיחות. מלבושו העליון לא ידעתי מה היה גוונו. הכרתי למשה די ליאון בחיים חייתו לבוש עם המלבושים הללו הנזכרים. ד' כנפות לא ראיתי וכמו כן לא ראיתי אם היה נימול. ראשו היה נתפח מאד. ומראה פניו היה כגוון פני הנטבעים: ע"כ
באותו מעמד בא אחריו הבחור יעקב בכ"ר אהרן מארסילייא יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר אנכי הכרתי במאד מאד למשה די ליאון באשר היה שכיר חדש אצלי להוליך ולהביא שטרי חלופין מבית תגר זה לבית תגר זה. זה משה האיש ביום ב' בשבת כ"ה לחדש אלול משנה שעברה בא אלי לעת ערב ונתן בידי עד סוף פרוטה קטנה מן המעות שקבל בעבורי ושאלתיו על דבר השטרי חילוף אשר היו תחת ידו ויענני שכלן שגר לבית בעליהם (וכן היה כאשר ידעתי אחרי כן) שאלתיו עוד למה פניך רעים היום וישיבני כי קשין לו מזונותיו וגמר בדעתו ללכת ללונדריס. ולא דברתי עמו עוד ונפרד איש מאת רעהו ויהי בלילה ההוא כמו שעה אחר חצות באה אלי אשת משה די ליאון מספק' כף על כף וארכבותיה דא לדא נקשן וצווחת ואומרת מה זה היה לבעלי כי אחרו פעמיו לבא אל ביתו אוי לי על שברי מה נעשה ממנו כי משעה ב' מן הלילה יצא מפתח ביתו ועדיין לא חזר. ומן הלילה הזה נתעלם משה הנ"ז מן העין ולא ראיתיו עוד והנה אנכי ביום ב' בשבת ג' לחדש תשרי שעה א' קודם חצי היום הלכתי לבית חולי העיר הזאת ומצאתי שם להבחור יוסף אינדיז קוטינייו יצ"ו. ולהבחור שמואל בכ"ר משה פריטו אינריקיז יצ"ו ולהגביר משה קירוס יצ"ו. ושם ראיתי איש אחד שנטבע בנהר והביאוהו לשם מת כמשפט הנטבעים המובאים בבית הזה האמנם לא ידעתי באיזו שעה מן היום ההוא הוציאוהו מת מן המים והביאוהו שמה והנה אנכי הכרתי מיד מלבושי הנטבע הזה ובהסתכלותי בפניו מצאתי ראשו נפוח ומראהו ירוק (אזול) חלק מצד פניו השמאלי היה נאכל בהשקפה ראשונה לא הכרתי שזה המת היה משה די ליאון הנעלם ואין לאל ידי להעיד על נפשי ועל יהדותי שהייתי מתחכ' מפרצוף פניו לבד בלתי אם גויתו ומלבושיו שהנטבע הזה הוא משה  די ליאון הנ"ז שנתעלם מן העין ואולם מצד מלבושיו הכרתי יפה שזה היה משה די ליאון הנ"ז מלבושו העליון שהיה לבוש בו היה מגוון ברו"נו שאנכי קניתי אותו ונתתיו לו במתנה בגדו השני הנקרא קאמיזולא שהיה לבוש בו הי' מגוון שחור ומסגרותיו היו ג"כ שחורות וגם זה היה קנין כספי ונתתיו לו במתנה (ולפיכך אע"פ שיעידו אחרים שהבגד הזה השני היה מגוון אחר לדידי ברי לי יותר הגוון לפי שקניתיו בחייו והאחרים טועים בגוונו לפי שנפסד מראיתו מן המים) ארבע כנפות לא ראיתי המכנסים היה שחור המסגרות של המכנסים היו ממתכת לבנה. בתי שוקיו היו מעשה תשבץ אליסטאדוס ליסטה א' לבן וליסטה א' אזול לא השגחתי אם היו שלמים או שבורים גם המה שלי היו ונתתים לו בחייו. מנעליו היו קשורים במשיחו' ואחי אברה' יצ"ו נתנם לו בחייו הן גביר משה דיאס מוטה יצ"ו הוציא מכיסו של מת זה אמתחת אגרותיו ושטרותיו שקורין קארטי"רה ומסרה להגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל יצ"ו ומיד זה האחרון קבלתיה ופתחתיה ומצאתי בתוכה איזה שטרות ידי ממש ששגרתים למשה די ליאון הנ"ז כדי שיראה מתוכם אנה יוליך ויביא השטרי חילופים בעדי כי זהו השירות שהיה עושה לי עוד מצאתי באמתחת הלזו שובר אחד חתום מחתימת ידו ממש מסך משכר החדש האחרון שהקדמתי לו שכרו עוד מצאתי באמתחת זו שקורין קארטי"רה שטר אחד שכתוב עליו הנומי"רוס של שטרי הגורל שקורין לוטיריאה שמכר לראובן ושמעון בעבור שתהיה לו לזכרון וגם ראיתי להאיש משה דיאס מוטה יצ"ו שהוציא מכיס המכנסים שלו שטר ולא ידעתי אם הוא שטר הודאה מבעל בית המשכונות שקורין לומב"ארדו מנכסיו שמשכן תחת רשותו או אם השטר הזה היה משטרי הגורל עוד ראיתי לזה משה דיאס מוטה יצ"ו שהוציא מכיס מלבושו תיבה קטנה שנותנים בה טוטון הנקרא טאבאקיירא והכרתיה יפה יפה כי למשה די ליאון הנ"ז היה למנה ומידי נתתיה לו במתנה ע"כ:
באותו מעמד בא אחריו הגביר משה דיאס מוטה יצ"ו ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל קם על רגליו והעיד מימי לא הכרתי למשה די ליאון הנ"ז ואולם למת אשר ראיתי במקום שהובא שמה מבית חולי העיר הוצאתי מכיסו אני ולא אחר אמתחת שטרותיו שקורין קארטי"רה. גם איזה שטרות ותיבה קטנה שנותנים בה טוטון ומסרתי הכל ליד הגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל יצ"ו ומכיס מכנסים שלו הוצאתי כריכת שטרות לוטות ומחוברות יחדו וכמו שהיו מסרתים להגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל הנ"ל מלבוש העליון של  זה המת היה מגוון ברו"נו אחר ד' כנפות וברית מילה לא בדקתי: ע"כ:
באותו מעמד בא אחריו הגביר יעקב בכ"ר אברהם ישראל יצ"ו חותן משה די ליאון הנ"ז ואחר האיומים והגזומים כו' כדלעיל קם על רגליו והעיד ואמר למן היום שנתעלם מן העין זה  משה די ליאון חתני הנ"ז שתם אשתו על לבה שטר א' שנשאר אצל בעלה והשטר הזה היה שטר הודאה מבעל בית המשכונות שקורין לומבא"רדו מן איזה חפצים מחפציו אשר משכן בעלה שמה ומיראתה שבהעדר השטר הזה תפסיד חפציה הלכה בתי זאת  אצל בעל הפקדונות וספרה לו איך נתעלם בעלה ושטר הפקדון הוליך עמו אז השיב לה בעל הפקדונות יש תקנה לזה שתקיים דבריך ע"פ שני עדים ועל פיהם אחזיר ליך החפצים שתדרשי ממני ויהי ביום שהובא המת הזה מבית חולי העיר אל מקום אשר משם לקברות יובל אמרתי שמה חפשו בכיסי בגדי המת הזה ותמצאו בתוכם שטר א' של בית המשכון ושטר אחד של גורל וככל אשר שאלתי מצאו כי האיש משה דיאס מוטה יצ"ו בתוך שאר הדברים שהוציא מכיסו הוציא ג"כ אלו שניהם וימצא כתוב על שטר המשכון איך בגד אחד הנקרא בלעז קאמיזולא וגם מכנסים היו ממושכנים ועם השטר הזה פדינו אותם: ע"כ
כל הששה העדויות האלו הנזכרים למעלה העידו בפנינו ב"ד העדים הנזכרים למעל' בתורת עדות על נפשם ועל יהדותם אחר האיומים והגזומים הראויים להעשות להם ולראית האמת חתמנו שמותינו בו ביום שקבלנו עדותם פה מתא אמשטרדם יע"א יום א' בשבת ל' לחדש תשרי שהוא  ר"ח חשון משנת התקד"ן ליצירה וקים:
הצעיר דניאל בכמוהר"ר דוד הכהן דין די אזיוידו ס"ט זצוק"ל:
דוד בלא"א מו"ר מוהר"ר רפאל מילדולה דיין זצוק"ל ס"ט:
משה רודריגיש לופיש דיין:
תשובה ראה ראיתי העדויות הראשונו' על אודת העיגונא הזאת עם העיון שצריך עניין חמור כזה ואף על פי שאין ספק כי לפיהן לא היתה יוצאת האשה הזאת ממאסר העיגון כל ימיה אפילו הכי אני מצאתי לה התר בשלא תעגן ממקום אחר כאשר עשה הרא"ש ז"ל בההיא דמכלוף בן מלול כמו שיתבאר לקמן בע"ה והוא דליכא למיחש כלל כי בעל האשה הזאת הלך לו לאיזה מקום רחוק ועדיין הוא חי ולא ידענו היכן הוא ושזה הנחנק שהוציאו מן הנהר בצום גדליה יום ב' בשבת ג' תשרי משנה זו התקנ"ד היה אדם אחר ולא משה די ליאון בעל האשה הזאת יען אשר ידענו בנאמנה כי בין קודם זה המעשה ובין אחר שאירע מעשה זה כי לא נחסר מחדש שום יהודי מהעיר הזאת אמשטרדם ולא חזר זולתי הנזכר ואם כן ודאי שהוא הוא בעל האשה העגונה הזאת ולא אחר כי מאין לנו למיחש שאינו הוא אלא אחר אם לא נפקד מן הספרדי' ולא מן האשכנזי' שום יהודי אחר ולא חזר כי אם זה משה די ליאון בטל האשה העיגונ' זאת אלא ודאי כי אין מקום למיחש שמא אותו שהוציאו מן המים מת שלא היה משה די ליאון בעל העיגונא הזאת אלא אחר כי אין מקום לחששא זו כאשר כבר אמרנו ואין לספק ג"כ שמא היה איזה נכרי אותו שביום הנזכר הוציאו מן המים מת ושבעל האשה הזאת עודנו חי יען חששא רחוקה וזרה וכולי האי לא חיישינן ואין לומר דניחוש לפי שלא מצאוהו מלובש בציצית כי כבר אמרה אשתו שהניחו בבית כדי שתתפור אותו שהי' קרוע וכבר אמרו מגדולי החכמים שאין לבדות מלבנו חששות וספקו' בעניינים אלו לאסור. שאם באנו לעשות זה לא תצא שום אשה עיגונא ממאסר העיגון ותשארנה בנות ישראל עגונות כל ימיהן ומי שעושה דבר זה אין רוח חכמים נוחה הימנו:
ומה גם אחר העדויות השניות שהועדו בפני ב"ד מפי מגידי אמת וכל אחד ואחד אחר האיום והגזום הראוי להעשות לו וכו' העיד בלי פחד על נפשו ועל יהדותו שהכיר היטב כי זה הנחנק הוא בעל העגונה הזאת שאין לנו לבקש עוד ספקות וחששות והרבה פעמים זרות ורחוקות מן השכל לאסור האשה הזאת:
הלוא תראה להרב רבינו אשר ז"ל בספר שאלות ותשובות שלו כלל נ"א בההיא עדות שהעידו לפניו ממיתת מכלוף בן מלול כשלא מצא לאשתו התר ממקום אחר חפש לה התר ממקום אחר עיין שם ובאמצע הכלל הנזכר כתב לתרץ דברי הרי"ף דלא תיקשי ליה אדידיה אדידיה שבפ' האשה שלום פסק הלכה כרבא לקולא דלא חיישינן לתרי יצחק עד דאיכא תרתי לריעותא שיירות והוחזקו ובפרק כל הגט פסק לחומרא גבי גט כאביי דאמר דבהוחזקו ולא שכיחי שיירות או שכיחי שיירות ולא הוחזקו חיישינן לתרי יצחק כלישנא בתרא אליבא דרבי זירא. כתב ואפשר דהכא פסק לחומרא במילתא דאיסורא ולא מהדרינן גט לבעל לגרש בו כיון דאפשר שיכתוב גט אחר אבל בעובדא דיצחק ריש גלותא דאי חיישינן לתרי יצחק צריכה להתעגן כל ימיה פסק דלא חיישינן לתרי יצחק. דהרבה חשו חכמים לתקנת עגונות והתירוה בעד אחד בעד מפי עד וע"י אשה ואשה מפי אשה מפי עבד מפי שפחה ומפי עצמה וכל פסולין דרבנן כשרין לעדות אשה ואפילו פסולין דאורייתא אם מסיחין לפי תומן ואפילו שמע מן התינוקות הרי אנו הולכין לספוד ולבכות ולקבור איש פלוני משיאין את אשתו ומעידין לאור הנר ולאור הלבנה ומשיאין על פי בת קול ומעשה באחד שעלה לראש ההר ואמר פלוני בן פלוני ממקום פלוני מת והלכו ולא מצאו שום אדם והשיאו ושוב מעשה בנכמון שאמר אני פלוני בן איש פלוני נשכו נחש והרי הוא מת והלכו ולא הכירוהו והשיאו את אשתו ופריך בגמרא ודילמא צרה הואי ומשני התם תנא דבי רבי ישמעאל בשעת הסכנה כותבין ונותנין אע"פ שאין מכירין ופרש"י והאי נמי בשעת הסכנה דמיא כי צריכה להתעגן כל ימיה אם לא נתרצה ובירושלמי איכא מ"ד מצאו בשטר כתוב איש פלוני מת או נהרג משיאין את אשתו הרי אתה רואה שכמה קולות הקלו חכמים משום תקנת עגונות לכך לא רצה הרי"ף ז"ל להחמיר בכאן וכן ראו לכל מורה לחזר על כל צדדין להתיר וכו':
ועוד כתב אחר כך בכלל הנזכר בתשובה אחר' סימן ב' בזה לשונו מאלו המעשים יש לידע שהרבה הקלו חכמים בעדות אשה משום עגונה במעשה הראשון לא הכיר הגוי את היהודי ולא  את שמו אלא שאמר שיהודי נתלוה עמו ומת והיו עדים שיודעין שאותו היהודי נתלוה עמו עם זה הגוי ובאו לפני בית דין ואמרו שפלוני נתלוה עם זה הגוי והנה הגוי אומר שמת והתירו את אשתו ולא הזקיקו בית דין לחקור מן הגוי אם היה אותו יהודי שנתלוה עמו כי שמא אותו היהודי הלך לדרכו ושוב נתלוה אחר עמו ומת אותו שנתלוה אח"כ אלא כיון שאותו היהודי נתלוה עמו תלינן בודאי שאותו היה שמת ולא מיבעיא זה שהיה יחידי אלא חבורת בני אדם דאם איתא שמתו כלם קלא אית להו אפי' הכי סמכינן אעדות גוי אף על פי שלא הכיר שום אחד מהם אלא שידענו שפלוני ופלוני היו מהלכין באותו הדרך ולא עוד אלא אפילו ששים בני אדם דאיכא קלא טובא וכו' ע"כ לשון הרא"ש ז"ל הצריך לעניינינו:
ונמשך אחריו רבינו הגדול מוהריק"א שהרי בספר שאלות ותשובות שלו בדיני גוי מל"ת סימן ג' עלה ק"ז בההיא תשובה שכתב הוא ז"ל נגד הרב רבי יעקב שמוט שאסר אשת שלמה כרוב טרם בואו להשיב על דבריו כתב זה לשונו: ועתה אקדים ואומר דאם היינו חוששים ומספקים בכל עדות אשה בכל החששות והספקות האלה לא  לא היה התר לשום אשה עגונה אחת מיני אלף אלא כל שיראה מפשט דברי העדות להתיר שרינן לה ולא נמשכן נפשנו לבדות דברים מלבנו לחוש ולומר שמא כוונת זה היה כך וכך כדי להחמיר ולאסור כמו שעשה מהר"ר דוד הכהן ז"ל בההוא עובדא דמשה סוסי וכן הנך רבוותא שהביא כבוד תורתך מאן יהיב לן מעפרייהו ומלינן עיינין שהרי מצאנו ראינו להרא"ש אשר כל ספרד ואשכנז סומכים על הוראותיו שכתב בתשובה בההיא דמכלוף בן מלול וכן ראוי לכל מורה לחזור על כל צדדים להתיר וסוגיין דעלמא מה שראינו לרבותינו ולשאר בעלי הוראה הכי הוא שכל שפשט דברי העדות להתיר סומכים עליהם להתיר וכיוצא בזה הם דברי הר"מ רבי"ה בתשובה שהביא מהרי"ק בשורש קנ"א. עד כאן לשונו:
וכן דעת הרב הגדול כמהר"ר חיים שבתי בספר שאלות ותשובות שלו סימן ל' דאחר שנשא ונתן על דברי החכם שפסק להתיר עגונה אחת וראה שעם היות שחזר על כל הצדדים להתיר' שלא היו מספיקים ושעדין היה אפשר לספוקי ולמיחש בחומר ערוה כתב לבסוף אך מה שאני רואה זכות הוא מפשט העדויות וכו' ואין לפקפק ולומר דדילמא שהוגד סתם שנהרגו יהודים שבתוך ספינת אישטרוגיטו והשומע חשב שהיה אותה ספינה שנסעה משם שהיה ג"כ בטלה אישטרוגיטו והביא השמוטה שאותה הספינה שנסעה משם היה וכו' דודאי בענין עיגונא דאתתא אין לנו לדון אלא דברי העד שלפנינו כפשוטן ואם באנו לחוש לחששו' כאלה לומר שמא כך וכך היה לא שבקת חיי לבת ישראל וישארו עגונות כל ימיהן דגם כשבא עד או גוי מל"ת לומר ששמע מפי אחד שנהרג בטלה של זאת ונתעלם העד ניחוש שלא שמע רק שנהרג איש אחד ששמו כשם בעלה שלזאת וחשב שהיה בעלה של זאת אלא ודאי שאין לנו רק ליקח הדברים כפשוטן שהעיד העד ונאמר שכך היה שנודע לו בבירור וכו' עד כאן לשונו:
ועתה קורא משכיל שים לבך לחוט המשולש של החכמים האדירים האלה אשר לא במהרה ינתק ותראה ששלשתם פה אחד אומרים שיש לנו להתיר היכא דפשט דברי העדות הם להתיר ואם כן הכא בנ"ד הואיל והדבר פשוט שכל דברי העדויות הם להתיר האשה הזאת פשיטא שיש לסמוך עליהן:
אלא דמ"מ נראה על צד היותר טוב לספוקי הכא בעדויות אלו כדי שיתברר לנו יותר האמת והוא דכיון דנפק קלא דלא פסיק דמשה די ליאון היה מת ושנחנק באיזה נהר א"כ העדים שיעידו מכאן ואילך אפילו שיעידו עדות גמור ניחוש שמא קאמרי בדדמי מחמת הקול הא ליכא למיחש יען אשר כבר הסכימו רוב הפוסקים דבשנים לא שייך בדדמי:
איברא דכתב הרי"ף ז"ל דאי לא קא מסהדי הכי אפילו תרי סהדי לא סמכינן עלייהו וכ"ש עד א' ואשה דחיישינן דילמא אאומדן דעתא קא מסהדי וכן הלכתא עכ"ל אבל הרא"ש כתב על דבריו מה שכתב הרי"ף דתרי סהדי מסהדי באומדנא לא משמע כן בגמרא מדקאמר והא מים דכמלחמה דמו וק' נשים כעד אחד דמו משמע אי הוו כשני עדים לא אמרי בדדמי וכן מסתברא דבתר סהדותא דתרי סהדי לא דייקינן ע"כ:
וכן נראה דעת הריב"ה בנו שכתב בטור אבן העזר סימן י"ז סעיף כ"א ואם עד אחד מעיד ראיתיו מיד וכו' נאמן אבל אם אינו אומר שהכירו על ידי סימנין אלא על ידי טביעת עין אינו נאמן עד כאן:
ופירש הב"ח משמע דבשני עדים נאמנים אפילו במעידין שהכירוהו טל ידי ט"ע דבתר סהדותא דתרי סהדי לא דייקינן ולא חיישינן דילמא קאמרי בדדמי ודלא כהאלפסי דאפי' בשני עדים דוקא בהכירוהו ע"י סימנים אבל בט"ע חיישינן דקאמרי בדדמי:
ומר"ן כתב על נדון כדומה לזה דברים שמושכין הלבבות שהרי בספר שאלות ותשובות שלו כנגד אותו חכם שכבר הזכרנו לעיל שלא היה רוצה להתיר גם מטעם דכיון דנפק קלא שנהרג שלמה כרוב אפשר שאותם היהודים שאמרו שנהרג הי' מצד הקול וכו' השיב הוא ז"ל טל דבריו זה לשונו ותמה טל עצמך שהרי אורחא דמילתא על הרוב כשמתעלם איזה אדם אומרים העולם באומד הדעת נהרג וקול יוצא על ידי כך שנהרג פלוני ולפי דברי כבוד תורתך לא שבקת חיי שיועיל שום עדות:
אבל מה שיש להסתפק בשריותא דהא אתתא הוא דבטבע במים בעינן שיראו אותו לאלתר כשיעלה מן המים הא לאו הכי אין מעידין עליו דאמרינן בפרק האשה שלום מעשה בשני תלמידי חכמים שהיו באין עם אבא יוסי בן סימאי בספינה וטבעו והשיא ר' נשותיהן על פי נשים וכו' ומסיק דאמרי אסקינהו קמן וחזינהו לאלתר פי' לאלתר שהעלו' מן המים אבל אם שהו במי' הרבה אין לחוש דמיא מצמת צמתי אבל כששוהא אחר העלא' מיתפח תפח וקאמרי סימני' דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימני' ובפ' בתרא דיבמות ההוא גברא דטבע בכרמי ואסקוהו אבי הדיא לבתר תלתא יומין ואנסבי רב דימי מנהרדעא לדביתהו ותו ההוא גברא כו' דטבע בדיגלת ואסקוה אגוסרא דשביסחנה ואסבה רבה לדביתהו אפומא דשושביני' לבתר חמשה יומו ומסיק והני מילי היכא דחזיוה בשעתא דאסקוה אבל אישתהי מתפח תפח ואינו ניכר הא קמן מכל הני עובדי דבעינן שיראו תכף ומיד שטלה מן המים והכא לא ראוהו אלא אחר כמה שטות וכתב נ"י וה"מ היכא דאסקוה וחזיוה בשטתיה זה הלשון מוכיח שלא שהה כלל אחר שהיה ביבשה אבל אם שהה במים ג' ומים ושהה אפילו שטה אחת אחר שעלה ליבשה אין מעידין עליו והכי אמרינן דאו אישתהי כלל מתפח תפח ומשתנה וכסבורין שהוא ראובן ואינו אלא שמעון וכ"נ מדברי הרי"ף שאין מעידין עליו לאחר שעה אחת ומדאמרינן מתפח תפח ולא אמרינן הא תפח שמעינן שאפילו אין אנו מכירין שנתפח אין מעידין עליו כי שמא נתפח ואינו ניכר וכן דעת רוב המפרשים זולת הרמב"ם שהוא ז"ל כתב ואם שהה ביבשה אחר שהושלך מן המים שעה ונתפח אין מעידין עליו דלשון ונתפח משמע ונתפח כבר ונמשך מזה דאם נראה לרואים דלא תפח ודאי מעידים עליו ואשתו מותרת וחלקו עליו מן המפרשים לומר אפילו שלא נתפח אין מעידין עליו דחיישינן שמא נתפח ואינו ניכר וז"ל הרמב"ם כפי גרסת הרב הנימוקי ואם שהה ביבשה שעה שרוצה לומר ולא יותר משטה ונתפח כבר אבל הרשב"א גורס בדברי הרמב"ם ואם שהה ביבשה שעות שרוצ' לומר ששהה ביבשה יותר משעה דודאי נתפח אליבא דכולי עלמא ואף על גב שכתוב, בנוסחאות שלנו י"ב שעות ובספר הסמ"ג כ"ד שעו' כבר כתב הר"ן בתשובה שהוא טעות ואין לגרוס אלא ואם שהה ביבשה אחר שהושלך מן המים שעות וכתב שהטעם שכתב הרמב"ם אם שהה שעות משום דאמרינן בגמרא וה"מ היכא דאסקוה וחזיוה בשעתיה משמע דדוקא בשראוהו באותה שעה אבל כששהה עד שעה שניה דהיינו שעות חיישינן ולא שריא ליה ומה שתמהו עליו שכתב ונתפח דמשמע דוקא נתפח ובגמרא לא משמע הכי אפשר שהרב ז"ל תפס לו הלשון האמור בגמרא אבל אשתהי מתפח תפח כלומר דודאי תפח ואף לזה כיון הרמב"ם לומר דכיון ששתה שעות ודאי תפח עכ"ל:
ומה גם בנדון דידן ששהה במים אחר מותו ימים רבים דנתפח מיד שהעלוהו מן המים וכתב הרי"בש בתשובה סי' ש"פ שאע"פ שיש לחלק ולומר דהא דבמיא חזוה בשעתיה בעינן לא, נאמר אלא במי ששהה במים אחר מותו יותר מג' ימים לפי שכיון שעמד יותר מג' ימים כבר נפסד אלא שצמתוהו המים ומנעוהו מלהשתנות ומיד לאחר שעה שיוצא מן המי' הוא משתנה אבל מי שלא עמד שלשה ימים במים אחר מותו אפשר דלא אמרינן ביה מתפח תפח אלא לעולם מעידין עליו עד שימלאו לו ג' ימים מעת מותו ואף לשון הרמב"ם בזה אפשר לפרשו כן וכו' ואם כן הכא בנ"ד דודאי שהה במים אחר מותו יותר מג' ימים בעינן דאסקוהו וחזיוהו בשטתיה ואם לא ראוהו בתוך אותה שעה שהוציאו אותו מן המים אין מעידין עליו דתפח ומשתנה ואינו ניכר:
ואמנם הוא הריב"ש עצמו דחה חלוק זה מכח הרמב"ן והרשב"א ז"ל שכתבו בפשיטות דאפילו לא שהה במים ג' ימים בעינן דאסקוה וחזיוה בשעתיה דכל שמת במים משתנה אחר שעה אחת שיצא מן המים וכו' ולפי זה בין ששהה במים אחר מותו יותר מג' ימים ובין שלא שהה במים ג' ימים לעולם מיד אחר עבור שעה אחת שיוצא מן המים תפח ומשתנה אליבא דכולי עלמא וכיון דהכא בנ"ד שהה ביבשה יותר משעה אחת קודם שראו אותו אין מעידין עליו ואשתו אסורה וכיון שכן לריק שמרה עניה זו:
אכן נראה דאפילו הכי אתתא דא שריא דגבי ההיא עובדא דשני תלמידי חכמים שהיו באים בספינה וטבעו והשיא רבי את נשותיהם ע"פ נשים ומסיק עלה דאמרי אסקינהו קמן וחזיתינהו לאלתר כתב הר"אש ויראה הא דבעינן ואסוקינהו קמן וחזינהו לאלתר היינו לאותם שראו הטביעה דהנהו אמרי בדדמי דכיון שראו שנפלו למים בדבר מועט יאמרו שאלו הם שנפלו למים אבל מי שלא ראה הטביעה ומצאו שמת ואמר שמכירו בטביעת עין לחודיה נאמן ואין מדקדקין אחריו ואותן שראו הטביעה היינו משום דאמרי בדדמי וכן פירש ר"י הא דבעינן הכא סימנין ולא סגי בטביעת עין לחודיה היינו משום דראו הטביעה ואמרו בדדמי וכן כתב הרז' הלוי ז"ל. ועם חלוק זה יישב הרא"ש ז"ל תמיהת התוספות דהיאך נהגו האידנא להתיר נשי אנשים שטבעו ע"י טביעת עין בלא שום הכרת סימנים שהוא משום דלא בעינן סימנים אלא לאותן שראו הטביעה ואף על גב דאחר כך כתב הרא"ש ז"ל חלוק אחר דהיינו שחלק בין כשלא נמצא הגוף שלם ולא נשאר מהם אלא מה ששנוי במשנה פרצוף שנים עם החוטם לכשנמצא גופן שלם דאז מכירין אותו ואפילו לאחר כמה ימים מהני טביעות עין מ"מ מסקנת הרא"ש ז"ל הוי כפי חלוק דראו הטביעה וכן הבין מדבריו הרב בעל תרומת הדשן בסימן ר"מ שכתב זה לשונו ובאשירי כתב נמי דברי רבינו חננאל ורב אלפס כדלעיל ומסיק עלה ונהגו האידנא להתיר נשי אנשים שטבעו על ידי הכרת טביעת עין בלא סימנים וניתן טעם לחלק כמו התוספות בין גופו שלם לחסר ותו מסיק ולמאי דפרישית דיש חילוק בין אותן שראו הטביעה לאחרים ניחא ע"כ רוצה לומר דאותן שראו הטביע' אמרו טפי בדדמי ולכך אשה ועד לא מהימנו בלא סימנים משום דאמרינן לפי שראו אותו נופל וטבע במים שאין להם סוף בדבר מועט יאמרו שזה שנפל למים ומת שם אפילו אם לא יכירוהו יפה אומר הכי מכח מסתמא אבל מי שלא ראה הטביעה ומצאו שמת ואמר שהוא מכירו בטביעת עין נאמן ואין מדקדקי' אחריו וכתב שכן פירש רבי יצחק וכן פירש הר"ז הלוי זכרונו לברכה וכו' אמנם משמט מן התוספות שמנהג הוא להתיר על ידי טביעת עין בלא סימנים היכא דנמצא גופו שלם וסתמא כתבו משמט דאפילו באותו שראה הטביעה אך מסקנת האשירי משמע דלא שרי אפילו בגופו שלם אלא באותו שלא ראה הטביעה ע"כ והרב רבינו יעקב בעל הטורים סתם בדברים אלה כדעת הרב רבינו אשר אביו שכתב בטור אבן העזר סי' י"ז וזה לשונו ואם עד אחד מעיד ראיתיו מיד אחר שהועלה והכרתיו על ידי סימנין שהיה לו בגופו נאמן אבל אם אינו אומר שהכירו על ידי סימנין אלא על ידי טביעת עין אינו נאמן במה דברים אמורים שראהו העד שנפל שם דכיון שראהו העד שנפל שם אומר בדדמי ואמר שהוא הוא אפילו אינו ברור לו לפיכך אינו נאמן אלא א"כ שראהו מיד אחר שהועלה ומכירו ע"י סימנים אבל אחר שלא ראה שטבע נאמן אפילו לא ראהו מיד אחר שהועלה ואפילו בטביעת עין בלא סימני' והוא שיראנו שלם בכל גופו אבל אם אינו שלם אלא פרצוף פנים עם החוטם לא סמכינן אטביעת עין לחוד בלא סימנים עכ"ל:
וכתב על דבריו הרב בית חדש זה לשונו ומדברי רבינו שכתב דבאינו שלם לא סמכינן אט"ע לחוד בלא סימנין משמ' להדיא דאיירי בסימנים שאינן מובהקין דאי במובהקין לא היה צריך לט"ע בהדי סימנין דאסימנין מובהקין לחודיה סמכינן וא"כ מ"ש בתחל' דבריו ואם ע"א מעיד וכו' והכרתיו ע"י סימנים שה"ל בגופו נאמן היינו לומר שהכירו בט"ע ע"י סימנים וקאמר אבל בט"ע בלא סימנים אינו נאמן דחיישינן דקאמר בדדמי ולא היה צריך לפרש דבסימנים לחודיה אינו נאמן דהא פשיטא דאין סומכין אסימנים שאינן מובהקין גבי איסורא אלא הא איצטריך לאשמועינן דאפילו אטביעת עין נמי לא סמכינן אבל ודאי דאסימנים מובהקין סמכינן אפילו איכא תלתא לריעותה דראוהו שטבע וג"כ אינו שלם וגם ראוהו לאחר כמה ימים ומ"ש רבינו אבל אחר שלא ראה וכו' ואפילו בט"ע בלא סימנים נמי הכי קאמר דאפילו בט"ע לחודיה בלא סימנים בהדי' נמי נאמן ולאפוקי היכא דאינו שלם בכל גופו דלא סמכינן אטביעות עין בלחוד בלא סימנים כך נראה מבואר מדברי רבינו ע"פ דעת הרא"ש אכן במרדכי ר"פ האשה שלום כתב דהא דקאמר תלמודא ואסקינהו וחזינהו לאלתר וקאמרי סימנים הכי קאמר או קאמרי סימנים והיינו לומר דבט"ע לחודיה א"נ בסימנים לחודיה כמי נאמן עד אחד והיינו בסימנים מובהקין וכו' אלו דבריו ז"ל כי העתקתים משום שמתוכן יוצא לנו ראיה לנ"ד וגם להבין היטב דברי הטור שהן כדברי הרא"ש כאשר כתב מר"ן באופן דנמצינו למדין דבאותן שראו הטביעה בעינן שיכירוהו בטביעות עין וסימנים בהדיה אבל בלא סימנים לא בטביעות עין לחודיה לא מהני דשמא יאמרו בדדמי ובאותן שלא ראו הטביעה בטביעות עין לחודיה סגי אפילו שלא ראו אותו מיד אחר שעלה מן המים אלא אחר כמה שעות ואפילו בלא הכרת סימני' והוא שיראנו שלם בכל גופו אבל אם אינו שלם בכל גופו לא סמכינן אטביעות עין בלא סימנים בהדיה. והא דאסימנים לחוד לא סמכינן אסימנים שאינם מובהקים אבל אסימנים מובהקים סמכינן אפילו איכא תלתא לריעותא כדקאמר הרב ב"ח כל זה טל פי דעת הרא"ש והריב"ה בנו וכמה אחרוני' שנמשכו אחריה' ומה גם שיש להתיר בנ"ד לפי דעת המרדכי בר"פ האשה שלום וכן משמט דעת התוספו' להתיר בטביעות עין לחודי' היכא דנמצא הגוף שלם אפי' באותן שראו הטביע' אלא כי לדעת הרא"ש וריב"ה בנו אין להתיר אלא באותן שלא ראו הטביעה דוקא כדכתיבנא:
הכלל העולה מהא דכתיבנא דהכא בנ"ד כיון שעדים אלו לא ראו טביעתו אינו צריך שיראו אותו מיד אחר שיצא מן המים ליבשה אלא אפילו שהה ביבשה אחר שיצא מן המים כמה שטות וראו אותו אח"כ ואומרים שמכירים אותו ע"י טביעות עין והוא שלם בגופו מעידין עליו ולא חיישינן דאמרי בדדמי:
ואמנם ראוי לשים לב אל דברי העד שהעיד בשבועה על נפשו ועל יהדותו שמפרצוף פניו בלבד בלתי גויתו ומלבושיו לא היה מכיר שהמת הנטבע שראה בבית חולי העיר הוא בעל האשה העגונה אבל שהכירו יפה מצד מלבושיו שהיה לבוש בהן והנה לכאורה היה נראה דעדות זו לאו בר סמכא היא דתלמוד ערוך הוא בפרק בתרא דיבמות ובפרק שני דבבא מציעא דחיישינן לשאלה רק טבעת וכיס וארנקי ואוכף כדמפרש בהו תלמודא טעמא אמאי לא חיישינן בהו לשאלה אבל שאר כלים דלא מפרש תלמודא מסתמא אין לנו לבדות סברא מלבנו ולומר דאף בהו לא חיישינן לשאלה וכיון שכן ניחוש הכא בנ"ד שמא בעל האשה הזאת השאיל מלבושיו לאחר ואותו אחר מת נחנק במים וראוהו אלו וסבורים שזהו בעל העגונה הזאת שהכירו בחיים חייתו לבוש עם המלבושים הללו:
אבל אי חזינן שפיר ליתא לכאור' להאי חששה דשאלה דהלכה לפי דעת הרבה מן המפרשים כלישנא בתרא דקאמר ואיבעית אימא כליו בחיורי וסומקי ולהאי לישנא כתבו התוספות  דלא חיישינן לשאלה ובדבור דלעיל בסמוך בסוף דבריהם על מה שהקשו דהיכי מפקינן מקרא דמהדרי חמור בסימני אוכף ניחוש לשלה מן התור' כתבו מיהו למסקנא אתי שפיר דלא חיישינן לשאלה אפילו באיסור וכן מצאתי להריטב"א ז"ל בחדושיו שכתב עליו בחיורי וסומקי פירוש ולעולם לא חיישינן לשאלה וכן הלכתא דלשאלה לא חיישינן וכן הר"ן כתב בפרק ב' דמציעא בשם יש מי שאומר דלמסקנא לא חיישינן כלל אפילו ממשאיל לשואל דכי משנינן כליו בחיורי וסומקי הדרי' מפירוקא דחיישינן לשאלה לגמרי ולפי זה בסימנים מובהקים  בכליו מעידים עליו לכ"ט דלשאלה לא חיישינן עכ"ל ואם כן דליכא למיחש לשאלה יש לסמוך על מה שהעיד שמצד מלבושיו הכיר יפה שהיה בעל האשה העגונה הזאת יען אשר הוא בעצמו בעל הבגדים האלו שראהו בחייו לבוש בהן:
אלא דאם כן יש כנגדנו עמודי ההוראה  שפסקו כלישנא קמא דחיישינן לשאלה. הרמב"ם בפרק י"ג מה"ג כתב אף על פי שיש להם סימנים מובהקי' ביותר בכליו אינם כלום דחיישינן לשאלה וכן דעת הרי"ף ובעה"ע והרא"ש בכלל נ"א סימן ז' כתב ואותו שמצאו רגלו והכירו הבתי שוקים שהיו שלו סימן מלבושי' לא הוי סימן דפעמי' משאיל אדם מלבושיו לאחרים עכ"ל והרי"בה בטור אבן העזר סימן קל"ב כתב גבי המביא גט ונפל ממנו וכו' אם מצאו לאלתר וכו' או אפילו לא מצאו לאלתר ויש  לו סימן מובהק או טביעות עין בגט או אפילו אין לו סימן וטביעות עין בגט אלא שמצאו בכלי שהיה בו הגט ויש לו סימן או טביעות עין בכלי ויודע שלא השאילו לאחר וכו' כשר הא על הסתם חיישינן לשלה ורבינו ירוחם נתיב עשרים ח"ב כתב מצא שטר בחפיסה או בדלוסקמא ונתן סימן בכלי יחזיר גם השטר פי' ואע"ג דחיישינן לשאלה ודוקא לגבי אשת איש דאין מתירין אשת איש על ידי סימן בגדי המת דשמא השאיל לו כליו אבל לענין ממון לא חיישינן. גם מהרר"י ישראל במכתביו סימן קס"א כתב על דברי סדר מה"ר אליה וז"ל וישאלו אם יש סימנים בבגדיו או כתונת שמצאו וכמה כתונת נשא עמו אחד או שנים  או אם הכירו הכתונת בטביעת עין ע"כ כתב על דבריו נראה דודאי לא היה דעתו דנסמוך על סימני כלים לחודיה דתלמוד ערוך הוא בפרק שני דבבא מציעא ופרק בתרא דיבמות דחיישינן לשאלה וכו' אלא מסתמא דעתו היה לצרפן סימני כלים לשאר אומדנות וכן שמעתי שמורי וכו' מצא בספר אחד ושמו מתית דמצרפי סימני כלים לשאר אומדנות והוא מהרר"י ישראל כתב אמנם לבי מהסס מאד על שריותא דא דנראה דמוכח מתלמודא דהך חששא דשאלה דכלים חששא גמורה היא ולא מהני אפילו לצרף מדפריך תלמודא פרק בתרא דיבמות ובפרק שני דבבא מציעא ומי חיישינן לשאלה כיס וארנקי וטבע' היכי מהדרינן ואי אמרינן הא דחיישינן לשאלה לאו חששא גמורה היא ואי אית לן עוד אומדנות אחריתי לא חיישינן לה א"כ מאי פריך מגט דמהדרינן ליה לשליח שאבד הגט ולא חיישינן לשאלה נימא דהת' היינו טעמא משום דאיכא אומדנא אחרת שזה הגט של זה השליח הוא כיון שזה האיש שואל הגט ויודע שאבד הגט ואין אנו מכירין אחר ואין לחוש שמא יש אחר ונפל הימנו כאן אבל גבי עדות אשה שמת בעלה ואין אנו יודעין אם זהו בטלה שנמצא מת אין שם שום אומדנא שהוא הוא ולא אחר והכי מחלקין התוספות להדיא לפי שנויא בתרא פרק קמא דבבא מציעא ובפרק כל הגט אליבא דאביי דחייש לתרי יצחק אפילו לא הוחזקו וכו' ע"כ הא קמן רוב מנין ורוב בנין מגדולי המורים דפסקו ללישנא קמא דחיישינן לשאלה וכיון דכן היאך נתיר לעניה זו שתצא ממאסר העיגון כי שמא אחר היה אותו שראו מת ולא בעלה והם סברו שהוא בטלה:
אכן נראה דאפילו לרבוותא דחיישי לשאלה בנ"ד לא חיישי משום דהא דחיישינן לשאלה היינו כשמצד המלבושים אומרים שזה המת הוא בעל העגונא הזאת לפי שראוהו בחייו שהיה הולך לבוש עם הבגדים הללו שזה ודאי אינו מסיר ממנו החששא יען אשר הוא דבר אפשרי שיכול להיות שבעל האשה הזאת השאיל מלבושיו לאחר ואותו אחר מת ואלו העדים שראו אחר כך זה המת שהיה לבוש עם המלבושים האלו סבורים שהוא הבעל של זאת העגונא ואינו אלא אותו למי שהשאיל לו מלבושיו ברם הכא בנ"ד העדים האחרונים שהם העקריים לא הכירוהו מצד מלבושיו אלא מצד עצמו רצוני לומר שמצורת פניו הכירו מי היה ולא מפאת מלבושיו והנה העד הנאמן על זה בתחילה הוא הבחור אברהם סיראנו שאחר האיום והגזום העיד ואמר וכו' ראיתי בבית חולי העיר (אוספיטל בלשון ספרדי) איש אחד מת שנטבע בנהר כו' ומצורת פניו ניכר אלי היטב שהיה משה די ליאון וכו' וסיום דבריו ולפני ה' איני ירא להגיד שזה המת הוא משה די ליאון ט"כ ואחריו בא העד הנאמן הוא הגביר משה בכ"ר אהרן די פינידו ואחר האיום והגזום וכו' העיד מה שהראשון העיד ועוד יותר שאמר ומצורת פרצופו ודמות פניו לבד ניכר אלי היטב שהוא היה וכו' מעיד אני טלי שמים וארץ כי מפרצוף פניו לבד ואע"פ שלא הייתי רואה כי אם ראשו לבד בלתי גויתו הייתי מעיד שזה המת הוא משה די ליאון וכו' באופן שהכירוהו מפאת צורתו ולא מפאת מלבושו ובכהאי גוונא ליכא למיחש לשאלה כדאמרן ואל תתמה שיכלו להכירו עם היות הצד שמאלי של פניו נאכל עד חוטמו והתנוך השמאלי מהחוטם ג"כ היה נאכל. שאין דבר זה מעכב ההכרה מאחר שהיה כל הגוף שלם עם הראש. ויותר על כן כתב רבינו תם דהא דאין מעידין עליו אלא אם כן פדחתו וחוטמו ופרצוף פניו קיימים דוקא בשאין שם אלא הראש אבל אם כל גופו שלם אפילו אין שם פרצוף ופדחת וחוטם יכולין להכירו בטביעות עין וכן דעת התוספות והרב רבינו אשר והריב"ה בנו והרב רבי יוסף קולון בשרש קנ"א ויראה לי דאפילו אותם האחרונים שחולקים על רבינו תם מודו הכא בנ"ד ודוק:
וא"ת הניחא הא דליכא למיחש הכא לשאלה. כפי עדות השני עדים הראשונים שהכירוהו מצד עצמו ולא מצד מלבושיו כדאמרן לעיל אבל מ"מ כפי עדות העד הג' המעיד שהכירו מצד מלבושיו ולא מצד עצמו ניחוש לשאלה ואמנם אף כפי עדות זו ליכא למיחש לפי שזה העד ראהו עם כל המלבושים שנתן לו ושהיה הולך לבוש בהן בעודו בחיים חייתו והא דאמרינן דחיישינן לשאלה כבר כתב הרב ר' יוסף מטראני וכמה גדולים אחרי' דהיינו חפץ אחד או שנים שאינו צריך להם ויכול להיות בלא אותם כלים או שיש לו כלים אחרי' בבית אבל מי שיצא מביתו במלבושים שעליו לא היה משאיל כלם לאחרים וישאר הוא גברא ערטילאי ולחוש שמא השאיל מלבושים אלו וקנה בגדים  אחרים ולבשם והלך לו הוא חשש זר ורחוק מן השכל כי ידוע שהיה עני ודל ובחוסר כל ואין ידו משגת  אפילו לכדי חייו ומה גם לקנות בגדים אחרים ולהשאיל המלבושים שהיה לבוש בהן ולחלופי לא חיישינן שנתן מלבושיו לאחר ולקח הוא את בגדיו ולבשם דלהא ודאי לא חיישינן שיעשו דברים של בטלה:
הן אמתדראיתי להרב בעל ב"ח בספר שאלות ותשובות סימן פ"ו בסוף התשובה שכתב הפך ממה שאמרנו וזה לשונו ולפי זה ודאי משמע דלא נתנו חכמים דבריהם ז"ל לשיעורין דאפילו נמצאו כל כליו עליו חיישינן לשאלה דאע"ג דאין זה דרך כלל להשאיל לזולתו כל כליו שעליו וה"ל כדין כלים דלאו אורחייהו לאושולינהו אפשר לחלק ולומר כיון דהכלים בעצמם אורחייהו לאושולינהו איכא למימר דילמא איתרמו ליה כלים אחרים וכליו שלא השאילן לאחר ועוד נראה עיקר דמה דקאמר בגמרא דחיישינן לשאלה לאו דוקא אלא ה"ה דחיישינן דילמא החליף כלים בכלים  של חבירו דכך הוא הרגילות לפעמים דמחליפים זה עם זה והשתא ל"מ אם אדם עשיר היה שהיה לו עמו בגדי שבת וחול דפשיטא דחיישינן לשאלה כיון שהיה עמו חליפות שמלות אלא אפילו היה עני וידוע שיצא מן העיר בכנף בגדו לבד דרחוק הוא שישאיל כליו לאחר והוא שישאר ערום וירדוף בהרים לבקש  לו מלבושים מ"מ אע"ג דלשאלה לא חיישינן לחליפין חיישינן וכו' עכ"ל:
הנה לנו כאן ההפך ממה שכתבנו בשם הרב מהרימ"ט אבל דברי הרב ב"ח דחויים מכח מה שכתבנו למעלה בתחלת דברינו ומכח כמה רבנים שכתבו נגד דבריו ובפרט במה שכתב דמה דקאמר בגמרא דחיישינן לשאלה לאו דוקא אלא ה"ה דחיישינן דילמא החליף כלים בכלים כו' כבוד הרב במקומו מונח הם דברים בדויים שאין להם לא שרש ולא עיקר לא ראיה ולא סמך משום דחיישינן לשאלה אמרו דוקא ולא אמרו דה"ה נמי דחיישינן לחליפין שהוא דבר בלתי שכיח ובלתי מורגל אם לא בעניינים שאינם ניאותים ובדבר שאינו לא מורגל ולא שכיח לא חששו חכמים ומי נתן לנו רשות להוסיף על מה שחששו הם ז"ל ודי במה שאמרו ז"ל דחיישינן לשאלה ולא שנוסיף אנחנו דחיישינן ג"כ לחליפין ועוד דאפילו תימא דחיישינן לשאלה לאו דוקא דה"ה דחיישינן לחליפין כמו שכתב הרב ב"ח בנ"ד ליכא למימר הכי לפי שכל המלבושים שעליו היו נתונים ואין דרכו של עני למי שנתנו לו בגדים כדי שילך לבוש בהן להחליפו במלבושי אחר לפי שירא שאם אותו בעל צדקה שנתנה שהם ביד אחר ששוב לא יעשה לו טובה ועוד יש לי להביא ראיה למה שאמרנו מהעדות של זה העד הג' יעקב מרסילייא שהעיד איך משה דיאס מוטה הוציא מכיסו של מת זה אמתחת אגרותיו ושטרותיו (שקורין קארטירה) ומסרה ליעקב ישראל ומיד זה קבלתיה ופתחתיה ומצאתי בתוכה איזה שטרות ידי ממש וכו' עוד מצאתי באמתחת הלזו שובר אחד חתום מחתימת ידו ממש וכו' עוד מצאתי באמתחת זו (שקורין קארטירה) שטר אחד שכתוב עליו הנומירוס של שטרי הגורל וכו' וגם ראיתי שהוציא מכיס המכנסים שלו שטר וכו' עוד ראיתי וכו' שהוציא מכיס מלבושו תיבה קטנה הנקרא טאבאקיירא והכרתיה יפה יפה כי לבעל העגונא הזאת היה למנה ומידי נתתיה לו במתנה ע"כ ובאמת שכל אלו החפצים שמצאו אתו המה יעידון יגידון כי הנחנק שראו בבית חולי העיר שהוא עצמו בעל האשה העגונ' הזאת שנתנו לו המלבושי' הללו ושלא החליפם במלבושים אחרים שאם היה שהחליפן היה מוציא קודם מכיסי המלבושים החפצים הנזכרים ולא היה מניחן בתוכן ולחוש שמא שכח אותן כולי האי לא חיישינן ומה גם שטר הודאה מבעל בית המשכונות (שקורין לומברדו) מאיזה בגדים אשר משכן בעל עגונא זו ושטר אחד  של גורל אשר ביקש יעקב ישראל אביה של האשה הזאת שיחפשו בכיסי בגדי המת וימצאו בתוכם שטר אחד מבית המשכון ושטר אחד של גורל וככל אשר אמר מצאו שמכל זה נראה שהמת היה בעל זאת העגונה ולא אחר אבל העדויות שהעידו על גווני המלבושים לא דקדקתי כלל בהם לצדד בהם שריותא לפי שהם סימנים גרועים דאפילו לצרפן לסעד ולסיוע לאומדנות אחרות לא מהנו כמו דאמרינן בגמרא כליו בחוורי וסומקי פירוש כליו דמתניתין דקתני בגופו ובכליו דלא סמכינן אסימנייהו בסומקי וחיוורי דלא אמרינן הוי סימן במלבושיו או שחורין היו או לבנים היו ואין זה סימן שהרבה יש שחורין ולבנים ואדומים. אכן לאו מילתא היא שמפשט עדותן יוצא לנו שריותא לאיתתא דא בלתי סימני הגוונים שהעידו. קנצי למילין שמכח כל הני מילי מעלייתא דכתיבנא נראה לעניות דעתי דהאי איתתא דהיתה אשת משה די ליאון שריא לאנסובי לעלמא לכל גבר די תיצביין אם יסכים עמדי אהובי אשר אהבתי כנפשי מורינו הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו ואם לאו דעתי מבוטלת:
כה דברי הצעיר משה בן לא"א דוד רודריגיש לופיש מ"כ
באמשטרדם ביום כ"ר לחרש כסליו משנת התקנ"ד
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס