שאלה מעשה שאירע בבית ראובן בשלו קדרה של בשר וירקות ובעוד שהקדרה על האש נפלה תולעת בתוך הקדרה ונאבדה בין הירקות ואח"כ אמר קטן אחד שהוא הכיר בה והשליכה לחוץ השתא איבעיא לן הא דקיימא לן היכא דנפלה בריה לתוך התבשיל אם מכירה זורקה והרוטב בנותן טעם דהיינו ששים ואם אינו מכירה הירקות אסורים והבשר ידיחנו דבריה אפילו באלף לא בטילה אבל טעמא בטיל נימא השתא הואיל ובטול בריה באלף הוא מדרבנן דמדאורייתא חד בתרי בטיל הכל מותר הימנוהו רבנן בדרבנן ודי לנו בעדותו של קטן והוי ליה כמו בדיקת חמץ דסמכינן אקטן או דלמא לא דמי שאני בריה דעקרה דאורייתא ולא סמכינן אקטן אבל בדיקת חמץ עקרה דרבנן דמדאורייתא בבטול בעלמ' סגי יורנו להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה בהיות שאדני השאלה הזאת הטבעו על דין בריה ראיתי לבאר דיניו לא כל כלליו פן יכבד עלינו המלאכה אלא נדבר על פרטיו הצריכין לנושא שאלתנו תנן בפרק ג"ה (חולין דף צ"ו) גיד הנשה שנתבשל עם הגידין בזמן שמכירו בנותן טעם ואם לאו כולם אסורין והיקשו בגמרא וליבטלו ברובא ותירצו בריה שאני ע"כ: הנה למדנו מכאן שאף על פי שכל האיסורין בטלין בששים בריה וחבריו אין להם בטול כלל ובטעם הדבר כתבו המפרשים כיון שהתורה אסרה אלו השרצים הקטנים ולוקין עליהם אפילו היו פחותין מן החרדל מה שאין כן בשאר האיסורין החמירו בו ואסרו תערובתו ואמנם זה יהי' כשנשארה הבריה שלמה כמות שהיא אבל אם חסרה או נחתכה ממנה אבר או שנמחית ונפסדה צורתה או באופן אחר הדומה לזה אין לה דין בריה והרי היא כשאר האיסורין ומתבטלת בששים מפני שהתורה לא חייבה מלקות אלא על בריה שלמה אבל אם חסר ממנה אפילו רגל אחת הרי כשאר האיסורין ושיעורה בכזית וכמו שאמרו בפ' אלו הן הלוקין (מכות דף י"ו עב) אמר רבא בר רב הונא רסק תשעה נמלים והבי' אחד והשלימן לכזית לוקה שש חמש משום בריה ואחת משום כזית נבלה ע"כ: הרי שאינו לוקה כמנין הנמלים שאכל שכיון שמיעכן וכיתתן כבר נעלם מתורת בריה וכן פסק הרמב"ם ז"ל סוף פ"ב מה מאכלות אסורות ע"ש:
וראיתי כי טוב לנו לחקור ולדרוש אם איסור זה ר"ל דין בריה שאין לה בטול אם איסורו מן התורה או אינו אלא מדבריהם וימשך לנו תועלת מן החקירה הזאת בענין שאלתנו כמו שיתבאר לפנינו בג"ה בפרק הניזקין (גיטין דף נ"ג ונ"ד) על המשנה שאמרה המטמא והמדמע והמנסך בשוגג פטור במזיד חייב נחלקו חזקיה ור' יוחנן אמר חזקיה דבר תורה אחד שוגג ואחד מזיד חייב מאי טעמא היזק שאינו ניכר שמיה היזק וכו ור' יוחנן אמר דבר תורה אחד שוגג ואחד מזיד פטור מאי טעמא היזק שאינו ניכר לא שמיה היזק וכ"ו והקשו לימא כתנאי המטמא והמדמע והמנסך אחד שוגג ואחד מזיד חייב דברי ר' מאיר ר' יהודה אומר בשוגג פטור במזיד חייב מאי לאו בהא קמיפלגי דמר סבר (ר"מ) היזק שאינו ניכר שמיה היזק ומר סבר (ר"י) לא שמיה היזק ודחו אמר רב נחמן בר יצחק דכולי עלמא היזק שאינו ניכר לא שמיה היזק והכא בקנסו שוגג אטו מזיד קמיפלגי דמר סבר (ר"מ) קנסו שוגג אטו מזיד ומר סבר (ר"י) לא קנסו שוגג אטו מזיד ועוד הקשו מדר"י אדר"י ותירצו דר"י אדר"י לא קשיא כי לא קניס בדרבנן בדאורייתא קניס ולבסוף הקשו דר"י אדר"י בדרבנן דתניא נפלו ונתפצעו אחד שוגג ואחד מזיד לא יעלו דברי ר' מאיר ור' יהודה ר' יוסי ור' שמעון אומרים בשוגג יעלו במזיד לא יעלו והא הכא דמדאורייתא חד בתרי בטיל ורבנן הוא דגזור וקא קניס ר' יהודה ותירצו התם וכו': ופירש רש"י ז"ל נפלו ונתפצעו אגוזי פרך אין בטלין אפילו באלף מפני חשיבותן נתפצעו האגוזים של ערלה ואח"כ נפלו לתוך של היתר יעלו נפלו תחלה ואח"כ נתפצעו אחד שפצען שוגג שלא נתכוון לבטל חשיבותן ולהעלותן באחד ומאתים כדין ערלה בין שפצען מזיד שנתכוון לכך לא יעלו אפילו באלף דקניס ר"מ ור' יהודה שוגג אטו מזיד ואע"ג דהך עלייה שהוא מעלה ומבטל אגוזי פרך איסורא דרבנן בעלמא הוא ואפילו שלמים דמדאורייתא אין חלוק בין חשוב לשאינו חשוב דהכל בטל דכתיב אחרי רבים להטות ורבנן הוא דגזור ע"כ: ומכאן ישפוט המעיין שכל אלו האיסורין שאין להם בטול מחמת חשיבותן אינן אלא מדבריהם ז"ל כי מן התורה אין הבדל בדבר חשוב לשאינו חשוב שהכל בטל ברוב כמו שאמרו בפירוש והא הכא דמדאורייתא חד בתרי בטיל ורבנן הוא דגזור וה"ה לבריה וחבריו וכן כללם הרמב"ם ז"ל בפרק י"ו מה' מאכלות אסורות כי אחר שהביא דין מחמץ ומתבל ודבר חשוב וחתיכה הראויה להתכבד ודין בריה כתב ז"ל ודבר ברור הוא שכל איסורין אלו מדבריהם וכן דעת הרשב"א ז"ל בח"ה שלו בשער ראשון מדיני התערובות ובתשובותיו שאלה רע"א ורפ"ה עיין שם: ולפי זה יש לתמוה על הרב בעל כסף משנה שכתב בפרק ז' מה מעילה על מה שכתב הרמב"ם פרוטה של הקדש שנתערבה בכל הכיס או שאמר פרוטה בכיס זה הקדש מחלל אותה ואח כ ישתמש בכיס אם הוציא ולא חלל לא מעל עד שיוציא את כל הכיס הקשה ז"ל ואם תאמר וליבטיל ברובא ויש לומר דדבר שיש לו מתירין הוא אי נמי מטבע חשיב ולח בטיל עכ"ד ובאמת קושייתו קושיא היא אבל לא ידעתי מה הועיל בתשובתו זאת מאחר שכבר הוכחנו מן הגמרא ומדברי הרמב"ם שאיסור דבר חשוב ודבר שיש לו מתירין הוא מדבריהם ומדין תורה בטל ברוב ואיך אם כן יתחייב להביא קרבן מעילה ותרי הוא מביא חולין בעזרה והדבר בריך לי תלמוד:
עוד ראינו ונתון אל לבנו לדרוש ולתור אם איסור זה דין בריה ומחמץ ומתבל ודבר חשוב שאמרנו שאין להם בטול אפילו באלף אם איסורו נוהג דוקא כשנתערב במינו אבל לא בשאינו מינו או אפילו בשאינו מינו והנה הרב בעל פרי חדש בסי' צ"ח האריך בדבר והעלה שאין הפרש והבדל ביניהם והפריז על מדות ועד שכתב בסוף דבריו והחולק על זה הרי זה טועה בדבר משנה ועם כל זה אנחנו נבחר בדעת הזאת ונהיה מן הטועים לפי סברתו כי דבריו לא ישרו בעיני כאשר אבאר בג"ה תנן בפרק ב' דערלה כל המחמץ והמתבל והמדמע בתרומה ובערלה ובכלאי הכרם אסור עוד שם ולמה אמרו כל המחמץ והמתבל והמדמע להחמיר מין במינו להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו כיצד שאור של חטים שנפל תוך עיסת חטים ויש בו כדי לחמץ בין שיש בו לעלות באחד ומחה ובין שאין בו לעלות באחד ומאה אסור אין בו לעלות כאחד ומאה בין שיש בו כדי לחמץ ובין שאין בו כדי לחמץ אסור להקל ולהחמיר מין בשאינו מינו כיצד כגון גריסין שנתבשלו עם עדשו' ויש בהם בנותן טעם בין שיש בהם לעלות כאחד ומאה ובין שאין בהם לעלות באחד ומאה אסור אין בהם בנותן טעם בין שיש בהם לעלות באחד ומאה ובין שאין בהם לעלות באחד ומאה מותר ע"כ לשון המשנה: והרמב"ם בפירוש כתב וז"ל אומר כי כשילוש אדם בשאור והחמיץ הבצק אפילו יהיה אותו שאור פחות מכשיעור כיון שנתפרסמה פעולתו נחוש לו ולא נחוש לא למאה ולא למאתים וכן התבלים לפרסום פעולתם לא נחוש לשיעורם ואם היו התבלים שמתבל בהם התבשיל או השאור שהחמיץ בו העיסה של תרומה יחזור אותו התבשיל או אותו בצק מדומע וכבר קדמו לך דיני המדומע במסכת תרומות וזהו ענין אמרם מדומע בתרומה ואם היה השאור או התבלים של כלאי הכרם או ערלה והחמיץ בהם עיסה או תבל בהם קדרה יחזור אותו תבשיל או אותו בצק אסור בהנאה אפילו יהיו פחות מכשיעור וזהו ענין אמרם ובערלה ובכלאי הכרם אסור ובמשנה השנית כתב לפי שאמר במה שקדם המחמץ והמתבל והמדמע לא ביאר שזה הוא במינו בלבד שאל ואמר ולמה אמרו כל המחמץ וכ"ו והתשובה מובלעת בדמיון ר"ל באמרם כיצד וכאלו אמר אמת שכן הוא לא יהיה מדמע להחמיר אלא מין במינו ומה שאמרתי אני במה שקדם כל המחמץ והמתבל ומדמע בתרומה הוא על זה הדמיון שאור חטים שנפל לתוך עיסה של חטים וכ"ו: כשנפל חלק אחד ביותר ממאה חלקים ונתן טעם וחזר הכל מדומע זהו להחמיר וכשנפל חלק אחד בפחות ממאה ולא נתן טעם ונשאר הכל מותר כמו שנזכר זהו להקל הנה נתבאר לך שאנו אומרים בתרומה וחבריה תעלה באחד ומאה מין במינו ובתנאי שלא יהיה מחמץ ולא מחבל אבל אם היה מחמץ או מתבל אוסר בכל שהוא כמו שבארנו אבל מין בשאינו מינו לא נחוש בו אלא לנתינת טעם בלבד וכמו כן בערלה ובכלאי הכרם וכלל הדברים באלו הדינים בזה הענין שכל דבר אסור שלא נתנו בו שיעור אלא נאמר בו אוסר בכל שהוא כמו יין נסך ומה שמנה מן הדברים במינו כל שהוא ושלא במינו בנותן טעם וכל מה שנתנו בו שיעור כגון אמרם ברוב האיסורין בששים ואמרם בתרומות במאה ואחד ואמרם בערלה ובכלאי הכרם במאתים ואחר מין במינו נקפיד על אותו שיעור אלא אם היה מחמץ או מתבל כמו שבארנו ומין בשאינו מינו בנותן טעם אם כן יהיה בעיקר ולא ישתבש עליך בשים פנים בכל איסורים שבתורה מין בשאינו מינו בנותן טעם ועוד יתבאר לן זה בע"א ובחולין וכ"ו עכ"ל: הרי שבאר הרב ז"ל שלא נאמרו איסורים אלו אלא במין במינו בלבד והטעם לפי דעתי משום דמין במינו אי אפשר להבחין טעם האיסור כיון שטעמם שוה ולפיכך החמירו בו ואסרוהו אף אם יהיה מעורב באלף אבל במין בשאינו מינו אף אם יהיה מחמץ או מתבל הרי הוא בנותן טעם כי בנקל נוכל להטעימו למי שמותר לו והוא יגיד לנו אם טעמו נרגש אם לא:
וכן כתב גם כן בחבורו הגדול בפרק י"ו מה' מאכלות אסורות ז"ל כל השיעורים האלו שנתנו חכמים לדבר האיסור שנתערב במינו המותר בשלא היה דבר האסור מחמץ או מתבל או דבר חשוב שהוא עומד כמות שהוא ולא נתערב ונדמע בדבר המותר אבל אם היה מחמץ או מתבל או דבר חשוב אוסר בכל שהוא כיצד שאור של חטים של תרומה שנפל לתוך עיסת חטים של חולין ויש בו כדי לחמץ הרי העיסה כולה מדומע וכן תבלין של תרומה שנפלו לקדרת חולין ויש בהם כדי לתבל והן ממין החולין הכל מדומע וכ"ו וכן חתיכה של נבילה וכ"ו וכן גיד הנשה שנתבשל עם הגידין או עם הבשר בזמן שמכירו מגביהו והשאר מותר שאין בגידין בנותן טעם ואם אינו מכירו הכל אסור מפני שהוא בריה בפני עצמו הרי זה חשוב וא סר בכל שהוא ע"כ הרי מבואר בדבריו שאינו אוסר אלא במינו וכן כל הדמיונות שהביא בכל הפרק הזה בענינים אלו אינן אלא מין במינו והרבה תמהתי על הרב בעל פ"ח איך הוציא דברי הרמב"ם מפשטם ונדחק הרבה לבארם כרצונו באופן שיסכימו לסברתו והמעיין יראה כמה רחקו דרכיו מן האמת בכוונת הרמב"ם ז"ל:
ונראה לי להביא סיוע לסברת הרמב"ם ממה שאמרו בפרק ג"ה (חולין דף צ"ט) כי שם הובאה המשנה הנזכרת למעלה שאור של חטים שנפל לתוך עיסה של חטים ויש בו כדי לחמץ בין יש בו לעלות באחד ומאה בין אין בו לעלות באחד ומאה אסור והקשו וכי יש בו כדי לחמץ אמאי לא בטיל באחד ומאה ותירצו שאני שאור שחימוצו קשה ע"כ ופי' רש"י ואי רישא בק"א דהיתר קאמר אמאי קתני יש בו כדי לחמץ אע"פ שיש שם ק"א אסור וכי איכא דיהיב טעמא כולי האי ע"כ והנה נראה בברור שמשום חימוץ לבד אין השאור אוסר אם נותן טעם בעיסה ולכן הקשו למה אינו מתבטל בק"א והתירוץ היה שאני שאור שחימוצו קשה כלומר ונותן טעם בעיסה אפי' ביותר מק"א ולפי זה כמין בשאינו מינו שאפשר לעמוד על טעמו אינו אוסר אלא כשיורגש טעמו זה נראה פשט ההלכה אבל הרב בעל פ"ח נדחק בפירושה והפליג ענינה לדעת אחרת:
עוד יש לי להביא ראיה ממה שאמרו בחולין דף ו' ר' זירא ורב אסי איקלעו לפונדקא דיאי אייתו לקמייהו ביצים המצומקות ביין ר' זירא לא אכל ורב אסי אכל אמר ליה ר' זירא לרב אסי לא חייש מר לתערובת דמאי וכ"ו והעלו שלא גזרו על תערוב' דמאי והקשו והתניא הנותן לשכונתו עיסה לאפות וקדרה לבשל אינו חושש לשאור ותבלין שבה לא משום שביעית ולא משום מעשר ואם אמר לה עשי לי משליכי חושש לשאור ותבלין שבה משום שביעית ומשום מעשר ותירצו רפרם אמר שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי וטעמא לא בטיל ע"כ: הסתכל אמרם ז"ל שאני שאור ותבלין דלטעמא עבידי ולא אמרו דיהיבי טעמא כלומר דשאור ותבלין תחלת נתינתם ותכלית פעולת' אינו אלא לתת טעם בעיסה ובקדרה ולפיכך אמרו טעמא לא בטיל כלומר טעם כזה שהוא העיקר וזהו מה שפי' רש"י ז"ל לפי שהוא מתקן הכל והוא עיקר וכ"ו אבל יין במורייס ויין בביצים אינו עיקר ובזה נשארה הגמרא על פשטה ואין אנו צריכין לפירוש הרב בעל פ"ח:
וכדומה לזה דקדק הרב בעל מנחת כהן ז"ל בפרק ג' מספר התערובות על ענין דבר איסור העשוי לתת מראה בהיתר שאין לו בטול אפילו באלף כתב ז"ל ואמנם מה שאמרנו שאם מראה האיסור ניכר בהיתר אינו בטל אפילו באלף נ"ל שזהו בדבר העשוי לתת מראה בהיתר וכמו שאמרו מידי דלחזותא עבידא לא בטיל משמע שדרך אותו איסור לתקן בו המאכל אבל אם אינו עשוי לכך נ"ל שבטל בס' אע"פי שמראהו ניכר בהיתר כגון יין אדום של איסור שנתערב ביין לבן או במים של היתר ויש בהיתר ששים לבטל טעם האיסור הרי זה מותר אע"פי שמראה היין ניכר במים כיון שלא נתנו בהם היין לתת בהם מראה ולפיכך הואיל ואין שם טעם יין מותר ע"כ: הרי שהבדיל בין אמרם מידי דלחזותא עבידא ובין אמרם מידי דיהיב חזותא:
והרב הנזכר בהיותו פוסק במקצת דברים אלו שנוהג אף במין בשאינו מינו נגד סברת הרמב"ם ז"ל כמו שימצא המעיין בפרק א' מספר התערובות עם כל זה בפרק ג' הודה שנראה מן הגמר' כדברי הרמב"ם אלא שהקשה שדבר נראה לחוש הוא שאין השאור נותן טעם בעיסה בכל שהוא ואף שיש בו כדי לחמץ וכמו כן הקשה הרב בעל פ"ח ואני חומר שנראה לחוש שכן הוא שהרי עיסה מחומצת בשמרי שכר כמו שנוהגים במדינות אלו אין טעמו שוה לעיסה מחומצת בשאור ובודאי שנער קטן יוכל להבחין ולידע איזו מחומצת בשאור ואיזו מחומצת בשמרי שכר אם כן בהכרח צריך לומר שנותן בו טעם דאם לא כן מהיכן בא שנוי הטעם. עוד הקשה חם השאור נ"ט בעיסה למה הוצרכו לשנות בפרק ב' דערלה המחמץ והמתבל כי אם דבר המחמץ נותן טעם בעיסה היינו כמו דבר המתבל ואני אומר שהוצרכו שניהם כי דבר המחמץ אינו נותן טעם כי אם בהתחבר עמו פרסום פעולתו דהיינו שיחמיץ ואם לא החמיץ אינו מתפשט טעמו כ"כ אכל דבר התבל אינו צריך לזולתו לפרסם פעולתו: וגם אני אקשה לו לפי סברתו שאם דבר המחמץ אינו נותן טעם למה הוצרכו לשנות דבר המעמיד ואם יאמר שדבר המעמיד נ"ט למה הוצרכו לשנות מתבל: עוד הקשה למה צריך בדבר המחמץ שיתן טעם בעיסה לשיאסור אותה בכל שהוא והלא כיון שמחמץ נראה וניכר בפת מעשה השאור וחשוב כאלו האיסור בעין ודומה ממש לדבר המעמיד שאף שאין האיסור נ"ט בגבינה אסורה (כלומר שדבר המעמיד נוהג אף בשאינו מינו) לזה נשיב שיש הפרש בין דבר המעמיד ובין דבר המחמץ והדין נותן שנחמיר יותר בדבר המעמיד והטעם שהשאור בעיסה אינו עיקר שהכל תלוי בו שהרי בלא שום שאור נוכל לגבל העיסה במים ולאכלה כמו שאנו עושים בחג המצות אלא שלחם חמץ מעולה ממנו ולכן די שנאסור אותו בכל שהוא במינו ובשאינו מינו בנותן טעם אבל דבר המעמיד שהוא פועל הכל ואי אפשר להעמיד זולתו החמירו בו ואסרוהו בין במינו בין שלח במינו:
אך הרב בעל פ"ח האריך יותר בזה והביא ראיה שדין מחמץ נוהג אף בשאינו מינו מדתנן בפרק י' דתרומות תפוח שרסקו ונתנו בתוך העיסה וחמצה הרי זו אסורה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בסוף הלכות תרומות ז"ל כבר בארנו בה' מאכלות אסורות שהמחמץ והמתבל אוסר בכל שהוא לפיכך אם ריסק תפוח של תרומ' ונתנו לתוך העיסה והחמיץ כל העיסה מדומעת ואסורה לזרים. ביצה שנתבלה בתבלין של תרומה אפילו חלמון שלה אסור מפני שהו' בולע עכ"ל: הנה נראה מן המשנה הזאת ומדברי הרמב"ם שאיסור מחמץ נוהג אף בשאינו מינו שהרי התפוח אינו ממין העיסה והנה הרב ז"ל בשביל שחס על כבוד הרמב"ם ושלא יאמר עליו ח"ו שטעה בדבר משנה השתדל לקיים דבריו בבד היותר טוב לפי דעתו כמו שיראה המעיין בספרו אבל היותר מתישב אצלי לפי דעת הרמב"ם זל הוא כי המשנה הזאת באמרה אסורה ר"ל בנותן טעם וסמכה לה על המשנה דמסכת ערלה כי שם בארה לנו הכללים גם בדברי הרמב"ם אין שום סתירה כי באמרו כבר בארנו בה' מאכלו' אסורות יורה שדעתו לזמר שדין זה נהג כפי הכללים שמסר לנו באותן ההלכות ושם באר לנו באר היטב כפי מה שכבר כתבנו:
אמנם ראיתי אני להקשות לבעלי הסברה הזאת מדין יין נסך שאמרו במסכת ע"ז דף ע"ד אלו אסורין ואיסורן בכל שהוא יין נסך וכ"ו וכתבו כל הפוסקים שדוקא מין במינו אבל שלא במינו בנותן טעם וכי מה נשתנה איסור זה והלא בכולם אמרו שמסר בכל שהוא ועוד קשה לי על דבריהם מדין דבר שיש לו מתירין שכתבו האחרונים ז"ל שיש שלשה חומרות בדבר שיש לו מתירין מה שאין כן בדבר חשוב וכולם מפורשים בתכלית הבאור בספר הרב בעל מ"כ פרק ב' מספר התערובות ולא העתקתי דבריו שלא להאריך יותר ובודאי שהוא דבר מתישב על הלב והשכל מקבלו שכיון שח זר להיתרו ואו אפשר לאכלו בהיתר למה נאכלהו באיסור וכל הפוסקים קיימו וקבלו שדין זה אינו נוהג אלא מין במינו והלא דברים ק"ו ומה דבר שחוזר להיתרו אינו נוהג אלא מין במינו דבר שאיסורו איסור עולם אינו דין שלא יהיה איסורו אלא מין במינו ונראה לי שלזה כיון הרמב"ם ז"ל באמרו בפרק ט"ו מה' מאכלות אסורות יראה לי שאפילו דבר שיש לו מתירין אם נתערב בשאינו מינו ולא נתן טעם מותר: וכן הבין דבריו ר' יונה בספר א"ו כלל כ"ה דין י"ז וז"ל ונקט הרמ"בם והמרדכי דדבר שיש לו מתירין בטל בשאינו מינו וכל שכן שאר דברים דקילי טפי דספיקן מותר דהיינו דוקא במינו אבל שלא במינן בטלין הן בשיעורן עכ"ל: אם כן זכינו לדין שכל אלו האיסורי' שאמרנו זולת דבר המעמיד אינם אוסרים בכל שהוא אלא מין במינו אבל דבר איסור (שנתערב עם דבר היתר שלא במינו בנותן טעם ובזה אין אנו צריכים לבקש מציאיות נכריות לחתיכה של איסור שנתערבה עם חתיכות אחרות של היתר שאינה ממינם ונשארו כולם שלמות ולא תהיה נכרת בתוך ההיתר:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא לנושא שאלתנו על ענין התולעת שנפלה בתוך הקדרה ונאבדה בין הירקות ואח"כ אמר קטן אחד שהו' הכיר בה והשליכה לחוץ לזה נשיב ונאמר כי לפי מה שכבר כתבנו שדין בריה אינו נוהג אלא מין במינו דבר פשיט הוא שהתבשיל מותר אף בלא אמירת הקטן כיון שהוא מין בשאינו מינו ויש ששים בתבשיל נגד התולעת אמנם ברור אצלנו שהחכם השואל נר"ו ויסד ותקן שאלתו לדעת מוהר"י קארו ז"ל שנראה מדבריו שדין בריה נוהג אף בשאינו מינו שכן כתב בסי' ק ז"ל דבר שהוא בריה שנתבשל עם ההיתר אם אינו מכירו הכל אסור והרוטב בנותן טעם ואם מכירו זורקו והאחרים והרוטב צריך שיהא בהם ס' כנגדו וכ"ו וקדרה של מרק שנפל שם בריה ונאבדה הכל אסור: וכיון שלא חלק בין מינו לשאינו מינו נראה שאין הפרש ביניהם וכן העלו רוב האחרונים ז"ל ולענין מעשה ראוי להחמיר כדבריהם כי אפילו היינו אנו האוסרים והם המתירים להם היינו שומעים כ"ש שהם אוסרים ואנו מתירים:
אך קשה לי על דברי החכם השואל נר ואיך הניח היכא דנפלה בריה לתוך התבשיל אם מכירה זורקה והרוטב בנותן טעם דהיינו ששים שאינו שייך כלל לענין שאנו בו כי דין זה לא נאמר אלא בעוף טמא וכיוצא בו שנותן טעם לשבח אבל תולעת וכדומ' שטעמם פוגם אינו אוסר בנותן טעם ובבאור כתבו מוה"רי קארו בסוף סי' ק"ז וז"ל לזבוב וכיוצא בו מדברים המאוסים שנפשו של אדם קבה בהם שנמצא בתבשיל זורקן והתבשיל מותר שאין פליטת דברים אלו הפגומים אוסרת עכ"ל: ובודאי שנראה דה"ה לתולעת אבל אפשר לומר שיש איזה מין תולעת שאין טעמו פוגם או שדעתו לפסוק כדעת מקבת האחרונים שמחמירים בזה כמו שהביא דבריהם הרב בעל ההגה או שרצה להשמיענו הדין הזה אע"פי שאינו שייך לעניננו:
ועתה צריכין אנו לבקש ולחפש אם מאמינים לקטן באיסור של שלדבריהם אם לא. תכן בפ' הגוזל ומאכיל (קמא דף קי"ד) נחיל של דבורים אם נתיאשו הרי אלו שלו אמר ר' יוחנן בן ברוקא נאמנת אשה או קטן לומר מכאן יבא נחיל זה ומהלך בתוך שדה חברו להציל את נחילו: והקשו בגמרא אשה וקטן בני עדות נינהו ותירצו אמר רב יהודה אמר שמואל הב"ע כגון שהיו בעלים מרדפין אחריהן ואשה וקטן מסיחים לפי תומם ואומרים מכאן יצא נחיל זה אמר רב אשי אין מל"ת כשר אלא לעדות אשה בלבד אמר ליה רבינא לרב אשי ולא והרי נחיל של דבורים מל ת הוא שאני נחיל של דבורים דקנין דרבנן הוא ודאורייתא לא ואמר רב יהודה אמר שמואל מעשה באדם אחד שהיה מל"ת ואמר זכורני כשאני תנוק ומורכב על כתפו של אבא והוציאוני מבית הספר והפשיטו את כתנתי והטבילוני לאכול בתרומה לערב והעלהו ר' לכהונה על פיו בתרומה דרבנן ואכתי דאוריית' לא והא כי אתא רב דמי אמר מעש' בא לפני ריב"ל בתנוק אחד שהיה מל"ת ואמר אני ואמי נשבינו לבין הגוים יצאתי לשאוב מים דעתי על אמי והשיאה על פיו לכהונה בשבויה הקלו ע"כ: ומפשט השמועה נראה דאשה וקטן מל"ת נאמנים בשל דבריהם וכדמשמע מדברי רב אשי שאמר אין מל"ת כשר אלא לעדות אשה בלבד כלומר אינן נאמנים בשל תורה דומה לעדות אשה אבל בשל דבריהם הרי אלו נאמנים וכמו שהשיב רב אשי כשהקשו לו ממשנתנו שאני נחיל של דבורים דקנין דרבנן הוא: וגדולה מזו אמרו בגמרא (חולין דף ל"ז ע"ב) אמר רבא מין בשאינו מינו דהיתרא בטעמא דאיסורא בקפילא (פי' נחתום גוי) והנה אלו האיסורין שיש להם עיקר מן התורה האמינו לגוי ונראה דכל שכן שמאמינים לאשה וקטן שהרי האשה ישנה במצוות והקטן בחנוך מדבריהם ואע"פי שמקצת הפוסקים כתבו שצריך נחתום גוי לטעימת התערובת ואמרו בטעמו שאומן אינו משקר דלא מרע אנפשיה הנה הרמב"ם וסיעתו לא הוכירו אלא גוי סתם ונראה מדבריהם שאף שאינו אומן סומכין על פיו ונראה דכ"ש לשאר פסולי עדות:
עוד נ"ל להביא ראיה מדין הבדיקה עצמה והוא כי הפוסקים נחלקו בטעמה והעלו מקצתם שבאור מצות הכתוב תשביתו שאור מבתיכם הוא על אחד משני דרכים או שיבטלנו בלבו או שיבדוק אחריו ויוציאנו מביתו ויבערנו ובאחד משני אופנים אלו יצא מדין תורה אבל חז"ל בראותם מקצת בני אדם שאין דעתם שלמה מבטלים בפיהם ולבם בל עמם התקינו שיבדוק אחריו ויוציאנו מביתו ויבערנו ואף ע"פ כן הצריכו ג"כ הבטול מיראתם אולי לא יבדוק יפה ונמצא עובר על בל יראה ובל ימצא זו היא סברת הר"ן והעומדים בשיטתו והנה לפי דעתו ז"ל ודאי שיש לבדיקה עיקר מן התודה וראינו בבאור שחז"ל האמינו בה לנשים ולקטנים א"כ הדבר פשוט שבכל איסורים מדבריהם אע"פי שיש להם עיקר מן התורה נאמין לקטנים:
עוד נ"ל להביא ראיה מפסק הרב"י ז"ל בסי' ס"ט וז"ל גוי משמש בבית ישראל ונתן הבשר בקדרה ואין ידוע אם הדיחו אם יודע הגוי מנהג ישראל סומכין על דבריו אם היה שם ישראל יוצא ונכנס או שום קטן בן דעת עכ"ל הרי מבואר שדם שיש לו עיקר מן התורה סומכין על דברי הגוי כשיש שם קטן בן דעת ונראה דכ"ש שמאמינים לקטן כשהוא אומר שעשה דברים אלו בעצמו:
אך קשה לזה מה שאמרו בפרק ב' דכתובות [דף כ"ד] ואלו נאמנין להעיד בגודלן מה שראו בקוטנן זה כתב ידו של אבא וכו' זכור אני בפלונית שיצתה בהינומא וראשה פרוע ושהיה איש פלוני יוצא מבית הספר לטבול לאכול בתרומה וכ"ו והעלו בגמרא בתרומה דרבנן ויראה לפי זה דאף בשל דבריהם אינן נאמנים אלא להעיד בגודלן מה שראו בקוטנן כדי שיהא מקצת העדות בכשרות ר"ל שאע"פ כשראו המעשה היו עדיין קטנים ולא היו ראויין להעיד מ"מ כיון שבשעה שמעידין כבר הם גדולים האמינום חכמים בשל דבריהם אבל להעיד בקטנותן אינן נאמנים ואומר בהתרת הספק הזה כי אין שום קושיא כשנדקדק היטב בדבריהם וזה כי יש הפרש בין אמרם אין מל"ת כשר אלא לעדות אשה בלבד ובין אמרם ואלו נאמנין להעיד וכו' כי אלו הפסולי עדות כשאין כוונתם להעיד אלא מל"ת בלבד נקבל דבריהם אף בזמן פיסולם אמנם אם נתכוונו להעיד ובאו בתורת עדות לא נקבל דבריהם אלא א"כ כבר נתגדלו אע"פ כשאירע המעשה היו עדיין קטנים ובלבד שיהיה בדבר מדבריהם כמו שהתנית המשנה. והיותר נכון אצלי הוא שבאיסורין אף אם נתכוונו להעיד הרי אלו נאמנים ובתנאי שידעו שדבר זה אסור ויאמרו שהם בעצמם עשו ותקנו המעשה וקרוב אני לומר שבתנאים אלו נאמנים אף בשל תורה הלא תראה שהמשנה התירה שחיטת נשים ולא התנית שיהיו אחרים עומדים אצלה ואע"פי שיש לחוש שמא שהתה או דרסה או קלקלה קלקול אחר ועוד כמה דברים שהנשים נאמנות עליהם כגון ניקור ונדות וכדומה וה"ה נמי גבי קטן בדברים שיראה לנו שיש לו דעת ויכולת לעשותו כגון אם שלחו קטן לקנות בשר וסמוך לאותו חנות מוכרין בשר נבלה ויודע הקטן שבשר נבלה אסורה לנו והוא אומר שקנה מפלוני והראה לנו מקומו שהוא מן המוכרים בשר כשר נ"ל שהוא נאמן וסומכין על פיו ואל תשיבני ממה שאמרו גבי בדיקת חמץ הימנוהו רבנן בדרבנן כלומר אבל בשל תורה אינן נאמנין כי כבר תירצו התוספות בשם הירושלמי שהנשי' עצלניות הן ויש טורח הרבה בבדיקת חמץ ואלו לא היתה הבדיקה מדבריהם לא היו נאמנין עליה כלל הא כל דבר שאין בו טורח כ"כ נאמנין עליהם אפילו באיסורי תורה: אמנם אחר העיון חזרנו מזה וגזרנו חלופו (ר"ל לענין קטן בלבד) מפני שראינו שהרב בשולחנו פסק הפך זה ולא האמין לקטנים באיסורי תורה הלא תראה שכתב בסי' ק"כ ז"ל אין מאמינים קטן על טבילת כלים ע"כ: וזה כי הוא סובר שטבילת כלים מן התורה ויראה כי ה"ה לשאר איסורי תורה כי מאי שנא:
הכלל העולה מדברינו שהקטנים נאמנים בכל איסורים מדבריהם אף אלו שיש להם עיקר מן התורה ובלבד שיהיה לו דעת והבנה בדברים שהוא מגיד לנו וכמו שהתנה הרמב"ם ז"ל לענין בדיקת חמץ ובלבד שיהא קטן שיש לו דעת לבדוק זהו הנראה לע"ד עד אשר יבוא דבר הרב המורה והוא יורה כדת מה לעשות: נשלם ונגמר בשנת ובסדר ואכלתם לחמכם לשבע לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן י"ץ