שאלה ראובן נולד לו בן בכור ופדה אותו ביום שלשים ללידתו מפני שהיה סבור שהיתה בעצם היום הראוי לפדיון וגם הנמצאים שם לא היו בני תורה ולא השגיחו בדבר ואחר עבור ומן מה נודע הדבר ויש מחלוקת באם צריך לפדותו פעם אחרת או לא וגם נודע שלא היה שום תנאי בעת הפדיון המשיב בתבונתו יוציאם מן המבוכה הזאת ומהתמ"ש:
תשובה אמרו בפרק יש בכור (בכורות דף מ"ט ע"א) איתמר הפודה את בנו בתוך שלשים יום רב אמר בנו פדוי ושמואל אמר אין בנו פדוי א"ר דכולי עלמא מעכשיו אין בנו פדוי לאחר שלשים יום ואיתנהו למעות ודאי בנו פדוי כי פליגי לאחר שלשים יום ונתעכלו המעות רב אמר בנו פדוי מידי דהזה אקידושי אשה התם לאו אף על גב דנתעכלו המעות הוו קידושי הכא נמי לא שנא ושמואל אמר לך התם בידו לקדשה מעכשיו הכא אין בידו לפדותו מעכשיו ואע"ג דקיימא לן דכל היכא דפליגי רב ושמואל הילכתא כרב באיסורי וכשמואל בדיני הכא הילכתא כותיה דשמואל תנן מת בתוך שלשים יום אע"פ שנתן לכהן יחזיר לו חמש סלעים טעמא דמת הא לא מת בנו פדוי הכא במאי עסיקינן דאיתנהו למעות תא שמע בחזקת פלא נפדה עד שיאמרו לו שנפדה התם נמי דאיתנהו למעות בעינייהו תני תנא קמי דרב יהודה הפודה את בנו בתוך שלשים יום בנו פדוי אמר ליה שמואל אמר אין בנו פדוי ואת אמרת בנו פדוי ואף על גב דקיימא לן כרב באיסורי וכשמואל בדיני הכא הילכתא כותיה דשמואל: ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י דכ"ע אי אמר ליה מעכשיו יהא בנו פדוי לא פדיון הוא. אלא מתנה בעלמא דהא בתוך שלשים לא שייכא פדייה ואי אמר בתוך שלשים הרי לך המעות ולאחר שלשים יחול פדיון בני ואיתנהו מעות ביד כהן בעין לאחר שלשים יום ודאי פדוי כמאן דיהיב להו ניהליה השתא: נתעכלו. שאינן בעין: אקידושי אשה. דאי יהיב לוה השתא מידי ואמר לה התקדשי לאחר שלשים יום הוי מקודשת כדאמרינן במסכת קידושין: ת"ש. אמתניתין מת האב בתוך שלשים בחזקה שלא נפדה וכו' עד שיביא ראיה גרסינן ואי מייתי ראיה הוי פדוי וקשיא לשמואל עכ"ל:
והנה ראינו לראשונים ז"ל שפסקו כרב הפך פסק הגמרא כי כפי פסק הגמרא הוי הילכתא כשמואל ואם פדה בתוך שלשים יום ואמר לו שלא יחול הפדיון אלא לאחר שלשים יום אם המעות עדיין בעין הרי בנו פדוי ואם כבר נתעכלו המעות ואינם בעין אין בנו פדוי והרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות בכורים פסק כרב ואע"פ שכבר נתעכלו המעות בנו פדוי וז"ל מי שפדה בנו בתוך שלשים יום אם אמר לו מעכשיו אין בנו פדוי ואם אמר לו לאחר שלשים יום בנו פדוי ואע"פי שאין המעות קיימין לאתר שלשים יום:
וכן מצאתי להרא"ש ז"ל בפסקיו וז"ל ונראה שהלכה כרב דהך ברייתא מסייעא ליה ועוד דהלכתא כרב באיסורי ואע"ג דלכאורה רב יהודה כשמואל ס"ל מדמשבש לברייתא לאוקמה כשמואל מ"מ כיון דקי"ל הלכתא כרב באיסורי לא שבקינן האי כללא אף אי רב יהודה תלמידו פליג עליה וסבר כשמואל ומיהו תימא למה היה רב יהודה משבש האי תנא אם היה שונה כרב הילכך נראה לפרש דהאי תנא סתמא תנא בנו פדוי ולא פירש אם אמר מעכשיו או אם אמר לאחר שלשים יום ואמר ליה רב יהודה שמואל אמר אין בנו פדוי אף לאחר שלשים יום אם נתעכלו המעות וגם לרב מעכשיו אין בנו פדוי ואת תני סתמא בנו פדוי מוטב שתשנה אין בנו פדוי ואתיא ככ"ע לרב בדאמר מעכשיו ולשמואל אף לאחר שלשים יום אם נתעכלו המעות ולא יטעו בדבריך להקל עכ"ל וכן פסק הטור בי"ד סימן ש"ה והוא דבר תימה דאם תלמודא פסק כשמואל איך פסקו הם כרב וצריכין אנו לומר כמו שכתב הרב בכסף משנה שאין ספק שלא היה בנסחת גמרא שלהם פסק הלכה בהדיא כשמואל כמו שהוא בנסחא שלנו ע"כ: ואני מצאתי דומה לוה בריש מסכת פסחים בית שמאי אומרים ב שורות על פני כל המרתף ובית הלל אומרים שתי שורות החיצונות שהן העליונות: ובגמרא אמר רב עליונה ושלמטה הימנה ושמואל אמר עליונה ושלפנים המינה וכו' רבי חייא הני כוותיה דרב וכולהו תנאי תני כוותיה דשמואל והילכתא כוותיה דשמואל. ע"כ: וגם שם פסק הרמב"ם ז"ל כותיה דרב הפך פסק הגמרא שכן כתב בפרק ב' מהלכות חמץ ומנה וז"ל וכשבודק המרתף בודק ממנו שתי שורות החיצונות שהם העליונה ושלמטה ממנה עכ"ל: וכתב הרב שם בכסף משנה וז"ל כתב הרא"ש בפסקיו יש מן הגאונים שפסקו כוותיה דשמואל כיון דכולהו תנאי תנו כוותיה והרמב"ם ז"ל פסק כרב וכן ה"ר יונה ז"ל דכל ברייתא דלא מתניא בי ר חייא ובי רבי אושעיא לא בר סמכא הוא וכיון דרבי חייא תני כרב אין לחוש לאידך ברייתות דתנו כשמואל ואפילו תימא רבי אושעיא היה בכללם מ"מ ה"ל רבי חייא ורבי אושעיא חד לגבי חד והדרינן לכללין דרב ושמואל הלכה כרב באיסורי ואין ספק שלא היה בנסחתם בגמרא והלכתא כשמואל במו שהוא בנוסחאות שלנו שא"כ לא היה חולק על פסק הגמרא עכ"ל: ובאמת שפעמים רבות תקראנה כאלה מפני שגגת המדפיסים כי ראו על הגליון איזה פסק הלכה שפסק החכם ההוא בעל הספר והם טעו והבינו שהיא הגהה והכניסו דכרין בתוך הספר: ובמה שכתבתי בשם הרב בכסף משנה נסתלקה התמיהה הגדולה שתמה הטורי זהב על הרב בית יוסף בי"ד סימן ש"ה וז"ל ותימה רבא על הבית יוסף שכתב דהטור פוסק כשמואל דאפסיקא הילכתא כוותיה וכמדומה שלא עיין אז בגמרא ע"כ ואני אומר שאלו עיין הוא בדבריו בכסף משנה לא היה כותב כן וטעות נפל בספר בית יוסף וכבר תקנו הרב בהדיא בספרו בדק הבית וז"ל ובנסחא דידן אפסיקא הילכתא כשמואל והרא"ש והרמב"ם פסקו כרב ונראה שלא היה בנסחתם שום פסק וצריך להעביר הקולמוס מן ואפסיקא עד הכי ע"כ:
ומעתה נבוא להשיב על השאלה אשר שאל החכם השואל על פדיון הבן שנעשה ביום שלשים ללידת הילד ויש מחלוקת אם צריך לפדותו פעם אחרת אי לא ונודע שלא היה שום תנאי בעת הפדיון אשיב ואומר שנראה לכאורה כי הפודה כתוך ל' יום בסתם מהני כמו במתנה שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום דאמרינן מסתמא דעתיה הוה שלא לפדותו עד עבור שלשים יום כדיניה ואף כי לא כולי עלמא דינא גמירי מכל מקום אמדינן דדעתיה הוה לפדותו כראוי באיזה יום שיהיה הראוי לכך כפי משפט התורה ונראה להביא ראיה ממתניתין דהקשו על שמואל שאמר דהפודה בתוך שלשים לאחר שלשים ונתעכלו המעות דאין בנו פדוי תנן מת בתוך שלשים יום אע"פי שנתן לכהן יחזיר לו ה' סלעים טעמא דמת הא לא מת בנו פדוי ותירצו הכא במאי עסקינן דאיתנהו למעות והא משנה וו נשנית בסתם ואין כתוב בה שום תנאי ונראה מכאן כי הפודה בסתם בנו פדוי דאם איתא דסבירא ליה למקשן דאיירי במפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום א"כ מאי מקשה לשמואל כי היכי דאוקימתא למתני' במפרש כן נוכל לאוקומי דאיירי באיתנהו ולא קשה מידי לשמואל אלא ודאין תלמודא סכר דמתניתין בסתם איירי ולפיכך הקשה לשמואל ושמואל מכח קושיא אוקמה באיתנהו אבל רב יפרש אפילו בליתנהו כפשטא דמתניתין ולפי זה הפודה בסתם בנו פדוי אף אם נתעכלו המעות והא דלא קאמר רב אפילו בסתם משום דרבא הוא דאוקי פלוגתייהו אפילו במפרש ובליתנהו להודיע כוחו דשמואל ועוד מצאתי בשם מוהר"י קולון שרצה להוכיח דמתניתין איירי בסתם דאי סלקא דעתך דאיירי שמפרש אם כן פשיטא היכא דמת בתוך שלשים יום דיחזיר הכהן החמשה סלעים שקבל דהא אין כאן פדיון שהרי התנה שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום והרי מת הבן תוך שלשים יום קודם שיחול הפדיון אלא ודאי בסתם איירי ולמדנו מזה שהפודה בסתם בנו פדוי: עוד נראה להביא ראיה ממה שכתב הרא"ש דכרי בעל הלכות גדולות ופירש דבריו וז"ל ומה שכתב בה"ג בסתם היכא שפדה את כנו כתוך שלשים יום אינו פדוי צריך להעמיד דבריו בדאמר ליה מעכשיו יב והנה נראה מדהעמיד דברי בה"ג בדאמר ליה מעכשיו ולא רצה לפרש דבריו אלא בסתם דהיינו שלא אמר לא מעכשיו ולא לאחר שלשים יום כיון שדברי בה"ג בסתם נאמרו נראה דס"ל להרא"ש דאין חלוק בין האומר לכהן כסתם ובין המפרש לאחר שלשים יום:
אמנם מדברי הרמב"ם בפרק י"א מהלכות בכורים אינו נראה כן דהא כתב מי שפדה בנו בתוך שלשים יום אם אמר לו מעכשיו אין בנו פדוי ואם אמר לו לאחר שלשים יום בנו פדוי ע"כ ונראה דלא אשכח שיהא פדוי אלא במפרש לאחר שלשים יום דאם איתא דאף בסתם ס"ל שיהא פדוי עדיפא מינה הוה ליה למינקט ולימא הכי ואם לא אמר לו מעכשיו בנו פדוי וכ"ש במפרש לאחר שלשים יום אלא ואדי נראה דבסתם הוה ליה כאומר מעכשיו ואין בנו פדוי איברא דיש לדחות ולדקדק מתחלת דבריו בהפך דלא אשכח שלא יהא פדוי אלא באומר מעכשיו דאם איתא דס"ל דאף כסתם אין בנו פדוי עדיפא מינה הוה ליה למינקט ולימא הכי מי שפדה בנו תוך שלשים יום אינו פדוי וכו וכ"ש אם אחר מעכשיו דאינו פדוי אלא ודאי נראה כי הפודה בסתם הוה ליה כמפרש לאחר שלשים יום ובנו פדוי ואם כן קשיא דיוקא אדיוקא ואין להביא ראיה מדבריו וכן אין לדקדק גם כן בדברי הטור כי משמעות לשונו הוא כמשמעות דברי הרמב"ם ז"ל:
ברם בתר דנא לאיכא טובא ואשכחנא ונגלו אלי דברי פי חכם חן בספר סמ"ק וז"ל (בדף קי"ט ע"ב סימן רמ"ד) לפדות בכור אדם דכתיב וכל בכור אדם בבניך קפדה וצריך לפדותו כיום שלשים ואחד ואם פדאו ביום שלשים או קודם אינו פדוי אך אם אמר לאחר שלשים יום יהי הפדיון שלך הוא פדוי ואפילו נתעכלו המעות עכ"ל הסתכל איך נשמר ושנה לשונו מלשון שאר הפוסקים שכתב סתם ואם פדאו ביום שלשים או קודם אינו פדוי ולא כתב אם אמר לו מעכשיו להודיענו שאף בסתם אינו פדוי וכל שכן אם פירש דבריו ואמר מעכשיו ולא אשכח לשון המועיל אלא אם פירש דבריו ואמר לו לאחר שלשים יום יהי הפדיון שלך והגיד לנו בזה דדוקא בכי האי גוונא הוי בנו פדוי אבל בענין אחר לא ובאמ' שאם נדקדק היטב בלשון הגמר' נראה שבסתם הוה ליה כאומר מעכשיו דאי הוה סלקא אדעתין מכפתם הוה ליה כמפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשה יום למה ליה לרבא לאוקומי פלוגתייהו במפרש להודיענו כחו דשמואל דאפילו בכי האי גוונא דוקא אם לא נתעכלו המעות אדרבא הוה ליה לאוקומי פלוגתייהו בסתם ולהודיענו כחו דרב דאפילו בכה"ג פדוי ואפילו נתעכלו המעות כי בכל דוכתא אמרינן כחא דהיתרא עדיף וחדוש גדול כזה הוה להו לפוסקים לפרש כמנהגן הטוב ולא לסתום אלא ודאי נראה כי בסתם הוה ליה כאומר מעכשיו: וקושית המקשן שהקשה על שמואל ממשנתנו שכתבתי לעיל דבסתם איתנייא יש לתרץ שאין כאן שום הוכחה כי כמה פעמים מקשה הגמרא לאמוראים אע"פי שתשובתן בצדן כי כן הוא דרך הגמרא בכל מקום גם הוכחת מוהר"י קולון שכתבתי לעיל אינה מכרחת כי יש לתרץ קושיתו דס"ד אמינא כיון דככר נתן החמשה שקלים ביד הכהן כבר סלק עצמו מהם יגמר והקנם לו ואף אם מת הבן לא יחזיר שום דבר כי ככר זכה בהן קא משמע לן דכיון שלא נתנן לו מתחלה אלא לפדות את בנו ומת הבן בתוך שלשים כבר נפטר מן הפדיון וחייב הכהן להחזירם לו: גם מה שהבאתי לעיל סיוע מדברי הרא"ש שפירש דברי בעל הלכות גדולות והעמידן בדאמר מעכשיו אומר אני דה"ה דהוה מצי להעמידו בסתם אלא דמילתא פסיקתא נקט ונמשך אחר לשון הגמרא ואמר במעכשיו לאפוקי דלא איירי במפרש לאחר שלשים ואם כן זכינו לדין שאין הפדיון מועיל תוך שלשים יום אלא במפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום אבל הפודה בסתם הוה ליה כאומר מעכשיו שאין הפדיון מועיל לו וצריך לפדותו פעם שנית:
אכתי פש גבן לברורי אי האי ינוקא אתיליד בתחלת הלילה לפי שאז ביום שלשים אחר שעברו איזה שעות מן היום כבר הוא בן חרש שלם דהיינו חדש לבנה שהוא כ"ט יום י"ב שעות תשצ"ג חלקים ומצאנו ראינו להרב בית חדש ואחריו החזיק הרב שפתי כהן שאם חל יום ל"א בשבת ונולד התינוק בתחלת ליל ה' באופן שבערב שבת שהוא יום שלשים ללידתו אחר עבור קצת שעות מן היום בצר הוא בן כ"ט י"ב תשצ"ג פודין אותו קודם השבת ולפי וה אה הילד הזה דנדון דידן נולד בתחלת הלילה מסתמא ביום שלשים כבר הוא בן כ"ט י"ב תשצ"ג ונפדה כראוי אמנם כיון שהחכם השואל לא הזכיר דבר מזה בשאלתו לא אאריך בזה אלא אומר בקצור שמלבד שדבר זה הוא נגד מה שהשרישו לנו הקדמונים ימים אתה מונה לחדשים ואין אתה מונה שעות לחדשים שנאמר עד חדש ימים ולענין פדיון הבן נאמר מבן חדש תפדה וקבלו החכמים שהוא מבן חדש ומעלה כמו שכתוב גבי לוים מבן חדש ומעלה ולכן כתב הסמ"ק שצריך לפדותו ביום שלשים ואחד וכל הפוסקים כתבו בפירוש שאין ראוי לפדיון עד שיעברו עליו ליום הנה הרב בעל תרומת הדשן בסימן רס"ט נשאל על בכור שחל יום שלשים ואחד שלו ביום ש"ק אם צריך להמתין עד יום ל"ב או אם מותר לפדותו כשבת על ידי שוה כסף וצדד כל צדדי צדדין ולא עלה בידו לעשות הפדיון אלא באחד בשבת ולא עלה חלוק זה על דעתו ונראה שלא הסכים אליו ולי נראה שדבר זה הוא קולא דאתי לידי חומרא שהרי אם נולד התנוק דרך משל ביום ש"ק בזמן הקיץ שהימים ארוכים מעט קודם שקיעת החמה הנה ביום שלשים ואחד שלו אחר הנץ החמה אינו עדיין בן כטי"ב תשצ"ג ולפי זה צריך להמתין עד שישלמו לו אלו השעות ואם לא המתינו נראה דאינו פדוי כי עדיין אינו בן חדש ודבר זה לא שמענו ולא ראינו מעולם מי שפקפק בזה לשיאמר שיום שלשים ואחד אחר הנץ החמה עדיין אינו ראוי לפדיון עד שיעברו עליו קצת שעות מן היום ולא אישתמיט שום פוסק שיגיד לנו חדוש כזה ומעשים בכל יום ראינו שאם חל יום שלשים ואחד בשבת שפודין אחר השבת ואין פוצה פה ומצפצף כי אנו אין לנו אלא דברי הרב בית יוסף שהסכים לסברת הרב תרומת הדשן שכן כתב בשולחנו בסימן ש"ה סעיף י"א ז"ל אין הבכור ראוי לפדיון עד שיעברו עליו שלשים יום ואחר שלשים יום יפדנו מיד שלא ישהא המצוה ואם חל יום שלשים ואחד להיות בשבת אין פודין אותו בשבת אלא ימתין עד יום אחד עכ"ל ועיין עוד בספר פרח מטה אהרן חלק ב' סימן פ"א שהאריך בזה:
הכלל העולה מדברינו הוא שאין הפודה בתוך זמנו מועיל אלא במפרש ומתנה שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום אבל הפודה כסתם ר"ל שלא אמר לא מעכשיו ולא לאחר שלשים יום הוה ליה כאומר מעכשיו ואין בנו פדוי וצריך לפדותו פעם אחרת זהו הנראה לעניות דעתי ומהעוזר האמיתי אשאל יאיר עיני בתורתו וינחני במעגלי הצדק וידריכני לעבודתו וליראתו אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום ראשון כ"ד יום לחדש כסליו בסדר ובשנת ועל השנות החלום אל פרעה פעמים כי נכון הדבר ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: