שאלה רחל אשת יעקב נתעברה מר"ח ניסן ואחר ג' ימים הלך יעקב בעלה למדינת הים ובר"ח כסלו באה שמועה כי מת בעלה יעקב הנז' וכאשר שמעה שמועה כזאת נמס לבה ורפו ידים ונהפכו עליה ציריה וילדה בת ושהתה הבת ג' ימים נסתפק לנו עתה אם רחל הנז' זקוקה ליבמה יצחק אחר שאין אנו יכולים לפטור אותה הואיל ולא כלו לו חדשיו בבירור דאפשר שנתעברה אחר ג' בחדש בליל שהלך בעלה למדינת הים או נאמר שאנו מעמדים  אותם על חזקתה שהולד בן תשעה חדשים וחיה ג' ימים ואין לנו להתיר אשת אח שלא במקום מצוה שכל בעילה ובעילה חייב כרת ואם נפשך לומר דודאי פוטרים אותה מן היבום מספק  ואנו שואלים אם צריכה חליצה מדרבנן אם עברה רחל ונשאת לכהן דאז אינה יכולה לקבל חליצה ותשב תחת בעלה דדוקא אשת ישראל כל חליצה דרבנן מקבלת תחת בעלה אבל אשת כהן נאסרת עליו בחליצתה והיא תחת בעלה יורנו המורה ומ"ה תמ"ש:
תשובה גרסינן בפרק הערל ( דף פ' ע"א) אמר ר' אבהו סימני סריס ואילונית ובן שמונה אין עושין בהן מעשה עד שיהו בן כ' ובן שמנה מי קא חיי והתניא בן ח' הרי הוא כאבן ואסור לטלטלו אבל אמו שוחה עליו ומניקתו מפני הסכנה הכא במאי עסקינן בשגמרו סימניו דתניא איזהו בן שמנה כל שלא כלו לו חדשיו רבי אמר סימנין מוכיחין עליו שערו וצפרניו שלא גמרו טעמא דלא גמרו הא גמרו אמרינן האי בר ז' הוא ואישתהויי הוא דאישתהי אלא הא דעבד רבא תוספאה עובדא באשה שהלך בעלה למדינת הים ואישתהי עד תריסר ירחי שתא ואכשריה כמאן כרבי דאמר אשתהא כיון דאיכא רבן שמעון בן גמליאל דאמר משתהי כרבים עבד דתניא רבן שמעון בן גמליאל אומר כל ששהה שלשים יום באדם אינו נפל ע"כ ופירש רש"י סימני סריס ואילונית אין עושין בהן מעשה להחזיק בגדולים וסריסים עד שיהו בני כ' ולא הביאו ומשנים עשר עד כ' מצפים להם אם יביאו הרי הם קטנים עד עכשיו ואם לא יביאו גדולים הם: ובן ח' שנולד לח' חדשים אין עושין בו מעשה להחזיקו כבן קיימא בשביל סימנין כלומר אף על פי שגמר סימנים שערו וצפרניו כשנולד אפילו הכי לא אמרינן בר קיימא הוא ודאי עד שיחיה עשרים שנה: מפני הסכנה סכנת שניהם הבן והאם שלא ירבה חלב הדדין ותיאנס ותמות: טעמא דלא גמרו וכו'. בניחותא בסיומא דמילתא היא: בר ז' הוא: ולשבעה נגמרה צורתו אלא שנשתהא וחזר ואשמעינן רבי אבהו דאפילו לרבי לא מחזקינן ליה בבר קיימ' עד שיהא בן כ': ואישתהי עד תריסר ירחי שתא. שלא חזר וילדה אשתו לסוף שנתה: אכשריה רבא. דקסבר משתהא הולד אחר גמר צורתו וזה נשתהא שלשה חדשים ולא אמר לאחר שהלך בעלה נתעברה מאחר: כל ששהא שלשים יום באדם שחי שלשים יום: אינו נפל. ואפילו לא כלו לו חדשי עיבור דאמור לשבעה נגמרה צורתו ואישתהי עד שמיני להכי נקט באדם דאילו בבהמה קתני התם שמנה ימים שהה אן נפל ע"כ: נמצא דדעת רבנן הוא דבן שמונה ודאי לא חיי ומשכחת לה כגון שבעל ופירש ודינו כנפל גמור כי לדעתם אין הולד משתהה ולדעת רבי סימניו מוכיחין עליו אם גמרו שערו וצפרניו ולד גמור הוא ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ורשב"ג סבירא ליה גם כן כרבי שהולד משתהא אלא שלדעתו לא יצא מספק נפל אלא אם כן חי שלושים יום ואם לא שהה שלושים יום הוו ספק ובפרק ר' אליעזר דמילה (דף קל"ו ע"א) פסק שמואל הלכה כרשב"ג עוד שם ובפרק החולץ (דף ל"ו) איתמר מת בתוך שלושים יום ועמדה ונתקדשה אמר רבינא משמיה דרבא אם אשת ישראל היא חולצת אם אשת כהן היא אינה חולצת ורב שרביא משמיה דרבא אמר אחת זו ואחת זו חולצת אמר ליה רבינא לרב שרביא באורתא אמר רבא הכי לצפרא הדר ביה א"ל שריתוה יהא רעוא דתשרו תרבא ע"כ: ופירש רש"י מת הולד בתוך ל"י ללידתו ולא היה לאביו בן אלא הוא ונולד לאחר מיתת אביו ועל ידו היו פוטרין אמו מן החליצה אם היה בר קיימא: ועמדה ונתקדשה. לאחר זמן לפי שסבורה שאינה זקוקה ליבם: אם אשת ישראל היא. אם אינו כהן זה שנתקדשה לו ומותר בחלוצה: חולצת. מן הספק ואחר כך תנשא ואם כהן הוא שאם תחלוץ תהא אסורה לו סמכינן אדרבנן ואמרי' לאו נפל הוא ואינה חולצת: לאורתא אמר רבא הכי כדקאמרת דאחת זו ואחת זו חולצת: ולצפרא הדר ביה. ואמר אשת כהן אינה חולצת: אמר ליה. רב שרביא לרבינא: שריתוה בלא חליצה ועבריתו אדרבן שמעון יהא רעוא דתשרון חלב באכילה ע"כ:
והנה ראיתי קצת מן המפרשים שפרשו ההיא דמת בתוך שלושים ועמדה ונתקדשה בסתם ולדות שבעלו ולא פירשו והם ספק בני שמונה ספק בני תשעה דלרשב"ג כיון שלא שהה שלושים יום ספקא הוי ולרבנן כיון שרוב נשים ולדות ולד מעליא אמרינן בן תשעה הוא וסומכין על הרוב ואם נתקדשה לכהן אינה חולצת ואי אפשר לדעתם לפרשה בבן שמונה ודאי וכגון שבעל ופירש דבנדון כזה לא אמרו רבנן דולד מעליא הוא אדרבא בבאור אמרו דאע"ג דשהה נפל גמור הוא כדאיתא בפרק הערל כמו שכבר כתבנו למעלה גם אי אפשר  לפרשה בנולד לתשעה חדשים גמורים דבההיא אפילו רשב"ג מודה דולד מעליא הוא אעפ"י שלא שהה כדאיתא בפרק יוצא דופן (דף מ"ג ע"ב) תינוק בן יום אחד וכו' זוקק ליבום ופוטר מן היבום ושאלו בגמרא ( שם דף מ"ד ע"ב ) כמאן דלא כרשב"ג דאמר כל ששהה שלושים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספקא הוי ותירצו הכא במאי עסיקנן דקים ליה שכלו לו חדשיו ולפי באור זה אם ילדה לשמונה חדשים אפילו נתקדשה לכהן חולצת דהא לרבנן נפל גמור הוא ולא חיי כמו שכבר כתבנו אבל בספק בן שמונה ספק בן תשעה הוא דאמרינן שאם נתקדשה לכהן דאינה חולצת אבל אם נתקדשה לישראל חולצת והיא  תחת בעלה:
אבל הרמב"ם ז"ל פסק כרבי וז"ל בפרק א' מהלכות מילה מי שנולד בחדש השמיני אם היה שלם בשערו ובצפרניו הרי זה ולד שלם ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ומותר לטלטלו בשבת ואינו כאבן ומלין אותו בשבת אבל אם נולד ושערו לקוי ואין צפרניו שלימין כברייתן הרי זה בן שמנה ודאי שלא היה ראוי להולד אלא בתשעה ויצא קודם שיגמר ולפיכך הוא חשוב כאבן ואסור לטלטלו בשבת ואף על פי כן אם שהא שלשים יום הרי הוא ולד של קיימא והרי הוא כשאר הנולדין לכל דבר שכל ששהה שלשים יום באדם אינו נפל עכ"ל ובהלכות יבום וחליצה באר מהו מן התורה ומהו מדבריהם וז"ל בפרק א' מהלכות יבום מי שמת והניח אשתו מעוברת אם הפילה אחר מותו הרי זו תתייבם ואם ילדה ויצא הולד חי לאויר העולם אפילו מת בשעה שנולד הרי אמו פטורה מן החליצה ומן הייבום אבל מדברי סופרים עד שיודע בודאי שכלו לו חדשיו ונולד לתשעה חדשים גמורים אבל אם לא נודע לכמה נולד אם חי שלשים יום הרי זה ולד קיימא ופוטר נשי אביו מן החליצה ומן היבום ואם מת בתוך השלשים אפילו ביום השלשים בין שמת מחולי בין שנפל מן הגג או אכלו ארי הרי זה ספק נפל ספק בן קיימא וצריכה חליצה מדברי סופרים אבל לא תתיבם עכ"ל: והנראה לי מדברי הרב המגיד הוא שהרמב"ם פוסק כרבי שבן שמונה שגמרו סימניו דהיינו שערו וצפרניו הרי זה ולד של קיימא ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ופוסק גם כן כרשב"ג שכל ששהה שלושים יום באדם אינו נפל אעפ"י שהוא בן שמונה ודאי ולא נגמרו סימני שכל שחיה שלושי' יום ולד מעליא הוא ובאחד משניהם יצא מכלל נפל או בגמר סימנים או שהוי שלושים יום ואם נודע שכלו לו חדשיו הכל מודים שהוא ולד של קיימא ואין בזה מחלוקת נמצאו כאן שלושה דינים ובכל אחד משלשתם יצא מכלל נפל דין תורה הראשון גמר סימנים השני שהוי שלשים יום והשלישי אם נודע בברור שכלו לו חדשיו ואם לא נודע אם הוא בן שבעה או שמונה ולא גמרו סימניו נראה לו בדעת הרמב"ם שהוא ספק בשל תורה כיון שלא נגמרו סימניו ולא שהה שלושים יום ורצה בזה שאמו בספק אם נפטרה מן החליצה ומן היבום ולפיכך צריכה חליצה על כל פנים להתירה לשוק אף אם נתקדשה לכהן וה"ה לשאר הדברים שדנין אותו להחמיר אמנם חכמים החמירו במי שנגמרו לו סימניו כיון שלא נשתהה שלושים יום ולא כלו לו חדשיו אעפ"י שדין תורה אמו פטורה מן החליצה ומן היבום תקנו לה שתחלוץ וזהו לכתחילה אבל אם עמדה ונתקדשה לכהן תעמוד תחתיו בלא חליצה וזה כי הוא ז"ל סובר שמה שאמרו בפרק החולץ התם כיון דאיכא רבנו דפליגי עליה דרשב"ג דאחרי אף על גב דלא שהה ולד מעליא הוי' גבי אשת כהן דלא אפשר עבדינן כרבנן אינן רבנן ת"ק דרבי כמו שבארו שאר המפרשים שהבאתי דבריהם למעלה אלא מאן רבנן רבי היא דאמר אשתהויי אשתהי ובזה החלק בלבד הוא שהחמירו חכמים אבל בשני החלקים האחרים דהיינו מי ששהה שלושים יום אעפ"י שלא נגמרו סימניו ולא כלו לו חדשיו וכן מי שנולד לתשעה חדשים גמורים הניחום על דין תורה ולא חדשו בהם דבר עוד כתב בשם הרמב"ן דלא כלו לו חדשיו ולא גמרו לו סימניו נפל גמור לא כלו לו חדשיו וגמרו סימניו ספק הוא וחולצת אפילו אשת כהן ולשאר כל הדברים מטילין אותו לחומרא כלו לו חדשיו ולא גמרו סימניו ולד מעליא הוא אינו ידוע אם כלו לו חדשיו בין גמרו בין לא גמרו סימניו ספק הוא אלא דבאשת כהן אינה חולצת לעולם ובאשת ישראל חולצת בשניהם שהה שלושים יום אינו נפל והרי הוא כאדם שלם לכל דבריו עכ"ל בפרק הערל:
אמנם הרב בשולחנו בטור א"ה סימן קנ"ו העתיק לשון הרמב"ם ז"ל נמצא לפי זה שכל ילד הנולד ויצא חי לאויר העולם אפילו מת בשעה שנולד לא תתיבם אמו בשום פנים ( חוץ מבן שמונה ודאי שלא נגמרו סימניו ויתבאר דינו לקמן) אלא צריכה חליצה זולת אם נודע בברור שנולד לתשעה חדשים גמורים או שחיה שלושים יום שבשנים אלו פטורה מן החליצה ומן היבום:
ובזה נבוא לנדון שאלתנו אשר נשאלנו עליו והוא על רחל אשת יעקב שנתעברה מר"ח ניסן ואחר ג' ימים הלך בעלה למדינת הים ובר"ח כסלו באה שמועה כי מת בעלה הנזכר ונהפכו ציריה וילדה בת ושהתה הבת ג' ימים וכו' באמת כי באו דברי השאלה סתומים וחתומים כי לא פירש אם נגמרו סימניה דהיינו שערה וצפרניה או לא נגמרו והילדה הזאת כפי דברי השאלה היא בת שמנה ודאי שהרי מר"ח ניסן עד ר"ח כסלו אינן אלא שמונה חדשים גמורים וכפי הנראה טבילתה היתה בליל ר"ח ניסן וכיון ששהתה עם בעלה עדיין שלושה ימים קודם צאתו לדרך נמצא שאלו השלושה ימים הם בספק אצלנו ואם נאמר שנתעברה בליל טבילתה הנה הילדה הזאת בת שמונה חדשים גמורים ואם נאמר שנתעברה בלילה שלמחרתו יצא לדרך הנה היא בת שמונה חדשים פחות ג' ימים נמצא כי לפי האמת היא בת שמונה ודאי דכל שנכנסה בחדש השמיני עד תשלומו נקראת בת שמונה וכיון שכן צריכים אנו לחקור ולידע אם גמרו סימניה או לאו דאם גמרו סימניה כבר כתבנו למעלה שהרמב"ם פסק כרבי דבן ח' ודאי שגמרו שטרו וצפרניו ולד מעליא הוא ובן שבעה הוא אלא שנשתהה ואמו פטורה מן החליצה ומן היבום דין תורה אלא שחכמים הצריכוה חליצה לכתחילה כיון שלא חיה הולד שלושים יום דהלכה כרשב"ג דאמר כל ששהה שלושים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספקא הוי ולכן בנושא שאנו בו אם גמרו שערה וצפרניה צריכה חליצה מדבריהם לכתחילה ואם בדיעבד נתקדשה אם ישראל הוא תחלוץ והיא תחת בעלה אבל אם כהן הוא שהחלוצה אסורה לו תשב עם בעלה בלא חליצה דסמכינן ארבי דאמר אשתהויי אשתהי וזה לשון הרמב"ם ז"ל בסוף פרק שני מהלכות יבום וחליצה כל יבמה שהיא ספק מדבריהם אם יש עליה זיקת יבם או אין עליה זיקת יבם כגון יבמה שילדה ולד שלא כלו לו חדשיו ומת בתוך שלושים יום שדינה שתחלוץ מספק מדבריהם כמו שבארנו אם הלכה ונתקדשה לאחר קודם חליצה חולץ לה יבמה ותשב עם בעלה ואם נתקדשה לכהן שהוא אסור בחלוצה אינו חולץ לה שאין אוסרין על זה אשתו משום ספק דבריהן גירשה הכהן או מת הרי זו חולצת ואחר כך מותר' לאחרים לכתחלה עכ"ל: וכן מצאתי בחדושי הרשב"א פרק ד' דיבמות וז"ל אם אשת ישראל היא חולצת ואם לאו אינה חולצת והכי קי"ל ודוקא בן שמונה ודאי שנגמרו סימניו שערו וצפרניו ואי נמי בסתם תינוקות שאין ידוע אם בן שמונה אם בן תשעה וכו' ע"כ ולזה הסכים גם כן הרב בעל נמוקי יוסף בפרק החולץ וז"ל זה שקדשה אם ישראל הוא שאם תחלוץ מן היבם לאחר קדושין לא תאסר על בעלה חולבת ואם זה שקדשה כהן הוא שאם תחלוץ תאסר עליו אינה חולצת וסמכינן אולד והכי הילכתא דכיון דאיכא רבנן דפליגי עליה דרשב"ג דאמרי דאע"ג דלא שהה ולד מעליא הוא גבי אשת כהן דלא אפשר דאי חלץ לה אחסר ליה על בעלה עבדינן כרבנן ויתבא תותי בעלה בלא חליצה ולא תצא מבעלה כהן ומיהו אם בן שמונה ודאי שלא גמרו סימניו אפילו לרבנן נפל הוא ותצא מבעלה כהן וחולצת ואם הוא בן תשעה ודאי אפילו לכתחילה תנשא בלא חליצה דודאי ולד מעליא הוא וכן הדין כשהוא ספק בן תשעה ספק בן ח' אם נגמרו סימניו ולד מעליא הוא ותנשא אפילו לכתחילה לא אתיא הא אלא כשהוא ודאי בן שמונה שנגמרו סימניו שהם שערו וצפרניו אי נמי ספק בן תשעה ספק בן שמונה אלא שלא נגמרו סימניו דבהא הוא דעבדינן כרשב"ג לחומרא ובאשת כהן סמכינן ארבנן דרבים נינהו דשורת הדין דהילכתא כותייהו אלא דמחמרינן כרשב"ג ע"כ אבל הרמב"ן ז"ל סובר דבן ח' ודאי אעפ"י שגמרו סימניו ספק הוא וחולצת אפילו נשאת לכהן וכמו שכבר כתבנו למעלה ופסק הרב בשולחנו לא נתברר אצלי כי לא העתיק לשון הרמב"ם כצורתו כמנהגו אלא החליף בו שנוי מה וז"ל בסימן קס"ד כל יבמה שהוא ספק מדבריהם אם יש עליה זיקת יבם אם לאו כגון יבמה שילדה ולד שלא נודע שכלו לו חדשיו ומת בתוך שלושים יום או ביום שלושים שדינה שתחלוץ מספק מדבריהם כמו שנתבאר אם הלכה ונתקדש' לאחר או נשאת קודם חליצה חולץ לה יבמה ותשב עם בעלה ואם נתקדשה לכהן שהוא אסור בחליצה אינו חולץ לה שאין אוסרין על זה אשתו משום ספק דבריהם גירשה הכהן או מת הרי זו חולצת לכתחלה ואחר כך תהיה מותרת לאחרים עכ"ל הנה שבמקום שכתב הרמב"ם כגון יבמה שילדה ולד שלא כלו לו חדשיו שנה הוא וכתב במקומו כגון יבמה שילדה ולד שלא נודע שכלו לו חדשיו ואפשר לדקדק בזה הא אם נודע שלא כלו לו חדשיו לא וזה נוטה לדעת הרמב"ן דספק הוא וחולצת אפילו נשאת לכהן אלא שקשה לי שלא הזכיר הרב בספרו הגדול בסימן ההוא שום מחלוקת בענין זה גם תמהתי על האחרונים ז"ל איך לא הרגישו בשנוי הזה לכן נראה לי שלא כיון הרב לשלול אלא כשנודע בודאי שכלו לו חדשיו שתנשא לכתחילה ואינה צריכה חליצה כלל אבל בן שמונה ודאי אעפ"י שנודע בברור שלא כלו לו חדשיו לא תחלוץ אם נשאת לכהן כיון שגמרו סימניו דסמכינן אדברי רבי דאמר אשתהויי אשתהי ונראה לי שיש לפסוק כן כיון דהרמב"ם הכי סבירא ליה והרשב"א והרב בעל נמוקי יוסף מסכימים לדעתו:
אך אם בענין שאלתנו לא גמרו סימני הבת ההיא דהיינו שערה וצפרניה נראה בבאור שדינה כדין נפל גמור ואמה חולבת או מתיבמת דהא בן שמונה שלא גמרו סימניו לרבנן נפל הוא דבן שמונה לא חיי ולרבי דאמר סימניו מוכיחין עליו דוקא אם גמרו שערו וצפרניו הא לאו הכי נפל הוא ולרשב"ג כיון שלא שהה שלושים יום לא יצא מתורת נפל וזה נראה דעת הרמב"ן ז"ל וכבר כתבתי לשונו למעלה דכל שלא כלו לו חדשיו ולא גמרו סימניו נפל גמור הוא וכן נראה דעת הרשב"א בחדושיו וז"ל אבל בן שמונה ודאי ולא נגמרו סימניו נפל גמור הוא ואפילו נשאת לכהן תצא ע"כ ונראה שלזה הסכים הרב בעל נמקי יוסף בפרק החולץ וכבר העתקתי לשונו לעיל ומיהו בן שמונה ודאי שלא גמרו סימניו אפילו לרבנן נפל הוא ותצא מבעלה כהן וחולצת עכ"ל עוד לו בתחילת הפרק על המשנה שאמרה הכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת וילדה בזמן שהולד של קיימא יוציא והולד כשר דחייבין בקרבן וכו' כתב וז"ל אם אין הולד של קיימא שהיה נפל אי נמי שילדתו חי ולא שהה שלושים יום והוא ספק בן ח' ספק בן ט' ולא נגמרו סימניו שאם נגמרו סימניו או דקים לן בגוויה שכלו לו חדשיו ואפילו לא נתקיים אלא יום אחד ולד מעליא חשוב וכדאיתא במסכת נדה (דף מ"ד) ולקמן במכילתין עכ"ל ונראה בבאור שלדעתו כל שלא כלו לו חדשיו ולא גמרו סימניו נפל גמור הוא ואמו חולצת או מתיבמת שהרי אמרה המשנה אין הולד של קיימא יקיים הרי שהיא מתיבמת שאלו היתה מן החולצות ולא מתיבמות לא היו מניחין אותה עם בעלה והם בספק אסור אשת אח אלא ודאי שדעתו היא בלי ספק שכל היולדת ולד שלא כלו לו חדשיו ולא גמרו סימניו אעפ"י שיצא חי לאויר העולם הואיל ולא חיה שלשים יום דינו כאלו יצא מת לאויר העולם ואמו חולצת או מתיבמת ונראה מדברי ה"ה שכן הוא דעת הרמב"ם שהרי כתב בפרק ראשון מהלכות יבום ז"ל ולזה כתב רבינו פ"א מהלכות נחלות שקטן בן יומו שלא כלו לו חדשיו אם חיה אחר אמו שעה אחת ומת הרי זה נוחל ומנחיל ור"ל בשנגמרו סימניו שזה קרוי ולד אבל אם לא נגמרו סימניו ולא כלו לו חדשיו נפל הוא כמו שכתב רבינו בהלכות מילה ועוד הוסיף באותו דבור וז"ל והוא שגמרו סימניו דאי לא גמרו סימניו כיון שלא כלו לו חדשיו ולא שהה לכולי עלמ' נפל גמור הוא עוד כתב בסוף הפרק על מה שכת' הרמב"ם הכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת וכו' אם הפילה יחזור ויקיים ואם ילדה וכו' ז"ל ומה שכתב אם הפילה הוא כשילדה ולד שלא נגמרו סימניו ולא כלו לו חדשיו שזה קרוי נפל כנזכר למעלה בדעתו ז"ל ע"כ וכן פסק הרב בשולחנו סימן קס"ד וזה לשונו הכונס את יבמתו ונמצאת מעוברת מפרישים אותם וממחינים לה אם הפילה יחזור ויקיים ולד שלא נגמרו סימניו ולא כלו חדשיו קרוי נפל ואם ילדה ולד שנגמרו סימניו ואין ידוע אם כלו חדשיו אפילו מת ביום שנולד הרי זה מוציאה בגט וחולץ לה ואחר כך תהיה מותרת לאחרי' ואם נתקיים הולד שלשים יום אחר שנולד הרי זה ולד של קיימא ואינה צריכה ממנו גט מפני שהיא ערוה עליו עכ"ל:
העולה ממה שכתבנו הוא שאם הילדה הילדה הזאת נגמרו סימניה דהיינו שערה וצפרניה אמרינן בת שבע' היא ונשתהתה עד חדש השמיני ואמה פטורה מן החליצה ומן היבום דין תורה אלא שמדבריהם צריכה חליצה ואם נשאת בלי חליצה תחלוץ והיא תחת בעלה ואם כהן הוא שהחלוצה אסורה לו לא תחלוץ כדי שלא להוציאה מבעלה אבל אם לא גמרו שערה וצפרניה דינה כנפל גמור ואמה תחלוץ או תתיבם:
ואולם מה שנראה מדברי השאלה שרוצה לספקה בדין כלו לו חדשיו אחר בקשת המחילה מכבודו אינו נראה כי מניסן עד כסלו אינו אלא שמונה חדשים ואף אם נניח שנתעברה בליל ר"ח ניסן הנה עדיין לא נכנסה בחדש התשיעי אפילו יום אחד דחדשי העבור הם משלושים יום כמו שכתוב בתשובות הר"ש בר צמח הובא בדברי הרב בית יוסף בסימן קנ"ו ועוד שמדברי הרמב"ם נראה שפירש כלו לו חדשיו שנשלם כל חדש התשיעי שכן כתב בפרק וא מהלכות יבום אבל מדברי סופרים עד שידע בודאי שכלו לו חדשיו ונולד לתשעה חדשים גמורים וכן כתב גם כן בפרק א' מהלכות אבל וז"ל ואם נודע בודאי שנולד לתשעה חדשים גמורים אפילו מת ביום שנולד מתאבלים עליו ע"כ וכן נראה מדברי רש"י בפרק ר' אליעזר דמילה ( דף קל"ו) וז"ל הנ"מ דקים ליה בגויה שכלו לו חדשיו שעברו תשעה חדשים מששמשה עד שילדתו ולא שמשה כל ימי עבורה ע"כ ופשט לשון זה יורה שר"ל שעברו כל התשעה חדשים שאם היתה דעתו לומר שכל שנכנסה לחדש התשיעי קרוי כלו לו חדשיו היה לו לומר שעברו שמונה חדשים מששמשה ועוד הרי אמרו (בפרק ב"כ נדה דף לח) אמר שמואל אין אשה מתעברת ויולדת אלא למאתים ושבעים ואחד יום או למאתים ושבעים ושנים או למאתים ושבעים ושלושה ופירש רש"י לרע"א דהוו להו ט' חדשים שלמים של ל' יום: או לרע"ב כלומר אם לא קלט הזרע יום ראשון קולט בשני ומיום קליטתו הוי התחלת העיבו' או לרע"ג שאם לא קלט בשני קולט בשלישי אבל אם לא קלט בשלישי שוב אינו קולט דעד ג' הוי ראוי להזריע מכאן ואילך מסריח וכו' עכ"ל ונראה מזה שהשלמת החדשים אינו פחות מרע"א יום שהם ט' פעמים שלושים יום חוץ מיום שנתעברה בו וזה נראה ברור אלא שמצאתי להרמב"ן ז"ל בספר תורת האדם בענין האבל וז"ל תינוק כל שלושים יום אינו מתאבל עליו בין גמרו סימניו שטרו וצפרניו שלמים בין לא גמרו דתניא רשב"ג אומר כל ששהה שלושים יום באדם אינו נפל הא לא שהה ספקא הוה ואי קים ליה בגויה שכלו לו חדשיו ונולד לתשעה חדשים בין שלמים בין מקוטעים מתאבל עליו עכ"ל נראה שהוא מפרש דכלו לו חדשיו הנזכר בכל מקום באופן זה ר"ל שנכנסה בחדש התשעי אמנם מדברי הרב בשולחנו נראה שהסכים לדעת רש"י והרמב"ם ז"ל שהרי בהלכות יבום ובהלכות אבלות העתיק נולד לתשעה חדשים גמורים ועוד שאינו ענין לנושא שאנו בו שכבר בארנו שחדשי ההריון הם משלושי' יום חוץ מיום שנתעברה בו ואם כן אפילו נניח שנתעברה בליל טבילתה עדיין לא הגיעה לחדש התשיעי שהרי אייר ותמוז ואלול חסרי' הם ואם השנה כסדרה או חסרה גם מרחשון חסר הוא נמצא לפי זה שעדיין חסרים שלושה ימים לתשלום חדש השמיני וזה פשוט ומבואר:
הכלל העולה מדברינו הוא שאם הילדה הזאת נגמרו סימניה דהיינו שערה וצפרניה אעפ"י שהיא ודאי בת שמונה נפטרה אמה מן החליצה ומן היבום דין תורה אלא שמדבריהם צריכה חליצה להתירה לשוק ואם נשאת בדיעבד ולא נחלצה תחלוץ לאחר נשואיה ואם כהן הוא שאסור בחלוצה לא תחלוץ כדי שלא לאסרה על בעלה אבל אם לא גמרו שערה וצפרניה דינה כמי שהפילה ולד מת וחולצת או מתיבמת אלא שאני מסתפק אם תהיה כן דעת הרמב"ם שהרי כתב ואם ילדה ויצא הולד חי לאויר העולם אפילו מת בשעה שנולד הרי אמו פטורה מן החליצה ומן היבום ומפשט הלשון משמע שכל שיצא חי לאויר העולם איך שיהיה אין כאן יבום שהרי סתם ולא חלק אלא בין הנפל שהוא הולד שיצא מת לאויר העולם לולד שיצא חי לאויר העולם דאם לא כן היה לו לבאר ולומר ולד שנולד לקוי בשערו ואין צפרניו שלמים ולא כלו חדשיו ולא שהה שלושים יום הרי זה קרוי נפל ותתיבם אמו ועוד הרי כתב בהלכות מילה שולד שלא נגמרו סימניו ולא כלו לו חדשיו אפשר לחיות ואם שהה שלושים יום הרי הוא בן קיימא וז"ל אבל אם נולד ושערו לקוי ואין צפרניו שלמי' כבריתן הרי זה בן ח' ודאי שלא היה ראוי להולד אלא בתשעה ויצא קודם שיגמר ולפיכך הוא חשוב כאבן ואסור לטלטלו בשבת ואעפ"י כן אם שהה שלושים יום הרי הוא ולד של קיימא והרי הוא כשאר הנולדים לכל דבר שכל ששהה שלושים יום באדם אינו נפל וכיון דהלכה כרשב"ג הרי אמר הא לא שהה ספקא הוי ונראה מזה שכל שיצא חי לאויר העולם ולא הגיעו לשלושים יום הם נדונים אצלו ספק נפל ספק בן קיימא ומידי ספק לא יצאנו ואין לומר שכיון שלא חיה שלושים יום נודע מזה שלא היה בן קיימא דכיון דמטבעו יכול לחיות אין המיתה ראיה שהרי גם בני שנה ובני שנתים מתים גם כן לכן נראה לי מפני זה הספק כיון שאין הפסד בדבר המשיא עצה בענינים כאלו לחלוץ ולא ליבם תבוא עליו ברכה וכ"ש שיש קצת פוסקים הסוברים כן הובאו דבריהם בספר התשבץ חלק ג' סימן רמ"ב זהו הנראה לע"ד והאל יתברך יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות וישים בלבנו אהבתו ויראתו לעשות רצונו בלב שלם אכי"ר:
תם ונשלם היום יום כ' לחדש שבט בסדר ובשנת וכל הדבר הקטן ישפטו הם ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו