שאלה ראובן ליה משמעון מנה ונשבע לפרוע חוב זה בעשרים לחדש פלוני וקרה אותו זמן המוגבל באחד מימי החול ועבר שלשים יום או יותר אחר זמן הנקבע ולא פרע ראובן חובו ועבר על שבועתו וגם ראובן הנ"ל הוה דר חוץ לתחום ומבעיא לן כיון דקיימא לן דעובר בכל יום ויום על שבועתו עד שיפרענו אף השבתות יכנסו בכלל האיסור או לא. נימא כיון דשבת לאו זמן פירעון הוא מאחר שראובן הנ"ל צריך להביאם מחוץ לתחום הוה לוה מחלל שבת ולא חל עליו שבועה כי הוה ליה לבטל את המצוה או דילמא כיון דחל הזמן שקבע לפירעון החוב ביום שהיה יכול לקיים שבועתו כי היה בימי החול ולא קיימו איהו דאפסיד אנפשיה וא"כ יהא עובר על השבתות נמי כל זמן שלא יפרענו הודיעני נא את דרכך כדת מה לעשות בראובן הנ"ל ושכמ"ה:
תשובה תחילת כל דבר נבאר אם עיקר זה שהונח בשאלה דמי שנשבע לפרוע לחברו באיזה זמן ועבר הזמן ולא פרע דעובר עדיין בכל יום ויום עד שיפרענו מוסכם מכל הפוסקים או אם יש שום חילוק או חולק בדבר:
כתוב בסוף ספר הכלבו וז"ל נשאל להרשב"א מי שנשבע לפרוע לזמן פלוני או להזמין בתו לנישואין ליום פלוני ועבר ולא עשה כן באותו הזמן אם עובר בכל יום ויום והשיב כל שנשבע לעשות דבר וקבע זמן להשלמת מה שאמר אעפ"י שלא עשה כן באותו זמן מחוייב הוא עדין לעשותו לפי שאלו שני דברים האחד שנשבע לעשות דבר פלוני ולא  תלה אותו ובזמן. השני שקבל עליו לעשותו בזמן פלוני ואין זה תלוי בזה. אבל אם נשבע לעשות דבר ביום פלוני אם עבר ולא עשה שוב אין חיוב שבועה עליו ולוקה על שעבר על שבועתו ופטור מלעשות לו ותדע דגרסינן בירושלמי דנדרים (סוף קונם יין) נדר להתענות ושכח ואכל כזית אבד תעניתו ר' אבא בשם רבנן דתמן אמרו והוא שאמר יום סתם הא אם אמר יום זה מתענה ומשלים כלומר שאם אמר יום אחד כבר קיבל עליו להתענות יום אחד ואעפ"י שהתחיל עכשיו להתענות אם שכח ואכל אין תשלום יום זה עולה לו משום נדרו אבל אם אמר יום זה אעפ"י ששכח ואכל משלים זה ואינו חייב להתענות יום אחר ע"כ מדבריו אלו נראה שהוא ז"ל סובר דמי שנשבע לעשות איזה דבר וקבע זמן לעשייתו ועבר הזמן ולא עשה אותו הדבר מלשון השבוע נדע אם עדין מחוייב לעשותו מכח השבועה או לא ר"ל שאם הוציא השבוע' בלשון שכולל בו שני דברים דהיינו הא' עשית אותו הדבר בסתם ולא תלה אותו בזמן והשני זמן עשייתו כגון שאמר שבוע שאפרע חוב זה וחזר ואמר והפרעון יהיה לזמן פלוני או שאמר שבועה שאעשה דבר זה ואח"כ אמר ואעשה אותו לזמן פלוני אם עבר הזמן ולא עשה עדין השבועה רבוצה עליו וחיוב לעשותו כי השבועה חלה על גוף הדבר באיזה זמן שיהיה שהרי לא תלה השבועה בזמן. אבל אם אמר שבועה שאעשה דבר פלוני ביום פלוני כיון שאמר נדרו וקציבת זמנו בפעם אחד חלה השבועה על הזמן ואם עבר הזמן ולא עשה לוקה על שעבר על שבועתו ופטור מלעשות לו משום דהוה ליה כמי שנשבע להתענות יום זה דאם עבר היום ושכח ואכל נפטר משבועתו ואינו חייב להתענות יום אחר וקים ליה להרשב"א דמי שאמר שבועה שאפרע חוב זה ליום פלוני או שנשבע להזמין בתו ליום פלוני כולל בזה הלשון שני דברים הא שנשבע לפרוע בסתם ולא תלה אותו בזמן והשני שקבל עליו לפרוע בזמן פלוני ואי זה תלוי בזה לפיכך אם עבר הזמן ולא פרע עובר בכל יום ויום עד שיפרענו אבל אם נשבע בלשון זה שבוע' שאפר לך ביום פלוני הרי אמר שבועתו וקציב' זמנו בפעם אח ונמצא שתל' שבועתו בזמן ולפיכך אם עבר הזמן שוב אין חיוב שבועה עליו ובזה אין הפרש בין שנשבע על דבר שהיה מחוייב בה קודם השבועה כגון מי שנשבע לפרוע איזה חוב באיזה זמן בין שנשבע על דבר שלא היה מחוייב בה בלא שבועה זו דבכל ענין לשון השבועה עוקר לידע אם עובר אחר הזמן שקיצב או לא וכן הוא מפורש בהרמב"ן סימן רנ"ט ובהרב"ש סימן שמ"ד והביאו הרב בית יוסף בי"ד סימן רכ"ח ומהר"מ מפדווא סיעיבב ס' ע"ב:
ומינה נלמוד לנדון דידן שראובן זה כסבה לפרוע בעשרים לחדש פלוני ולשון זה כפי דברי הרשב"א מור' על שאמ' שבועתו וקציב' זמני בפעם אחד ונמצא שתלה השבועה בזמן וכיון שעבר הזמן ולא פרע ראובן חובו בטלה השבועה ושוב אינו עובר כלל:
אבל הרא"ש סובר דיש לחלק בין דבר שהיה מחוייב בה קודם השבועה ונשבע עליה לעשותה בזמן פלוני לדבר שלא היה מחוייב מקודם אלא שהוא מתחייב עצמו לעשותה מכח השבועה שהרי כתב בתשובותיו כלל ח' ז"ל ראובן נתחייב לשמעון מאה זהובים בשטר לזמן פלוני ונשבע שיפרע לו או לכל מי שיוציא השטר קודם עבור הזמן שקצב לו שבועה חמורה על דעת המקום ועל דעתינו ולא תבעו בתוך הזמן עד שעבר הזמן השיב ראובן אמת כי אני חייב לך אבל לא בכח השבועה כי כבר בטלה כיון שלא תבעת בעת אותי בתוך הזמן והוא ז"ל השיב אע"פ שלא תבע ראובן לשמעון בתוך הזמן השבועה במקומ' עומדת כי הזמן נעשה לזרז שימהר לפרוע ועיקר השבועה על הפירעון וכן מוכח לשון השטר שהפירעון סמוך לשבועה והזמן למהר הפירעון ונהי שלא עבר על השבועה שלא תבעו אדם מ"מ עדין מוזהר ועומד הוא בשבועתו כשיתבעוהו ולא דמי לנשבע שיאכל ככר זו היום ועבר היום ולא אכלה שעבר על שבועתו ואינו מחוייב עוד לאכול אותו ככר דהתם לא הוי מחוייב לאכול אותו ככר ועיקר השבועה היתה על הזמן שיאכל הככר באותו היום וכשעבר היום עבר על שבועתו ואין לו עוד תקנה באכילתו אבל הכא הוא מחוייב לפרוע ממון זה ועל דעתם נשבע לפורעו ועיקר דעתם על פריעת הממון והזמן לזרזו בפרעון הממון מידי דהוה אמלוה ממון לחברו וקבע לו זמן לפירעון אם לא פרע לו באותו זמן חייב לפרוע אחר הזמן ולא נפטר בהעברת הזמן ע"כ:
הרי לך בפירוש דלדעת הרא"ש בנ"ד שראובן נשבע על דבר שהיה מחוייב בה קודם השבוע' דהיינו פריעת חובו וקבע זמן לפירעון אעג"ב שעבר הזמן ולא פרע עדין השבועה רבוצה עליו ועובר על כל יום ויום עד שיפרענו וכפי דעתו ז"ל נסתפ' לה"ה אם בנ"ד יכנסו השבתות בכלל האיסור כיון שראובן דר חוץ לתחום ואם יביא המעות בשבת נמצא שהוא מחלל את השבת ולא חלה שבועה משום דהוה לי' נשבע לבטל את המצו' וכו' ומדעתי דראובן חייב אף על השבתות כל זמן שלא יפרע חובו דלא מקרי נשבע לבטל את המצוה אלא כשנשבע לעשות איזה דבר שלא ישוער עשייתו בשום זמן אלא בשיבטל איזו מצוה באופן שהשבועה תהיה לעולם נגדיי למצו' וקיום הא' הוא בטול האחר ד"מ מי שנשבע לאכול נבלות ושחוטות אעג"ב שכולל בשבועה זן האיסור עם ההיתר לא חל כלל שהרי א"א לו לעולם לקיים שבועתו ולאכול נבלות אלא בשיבטל מצות דלא תאכל נבלה וכיון שהוא מושבע מהר סיני לקיים מצוה זו כל ימיו לא חל שבועתו כלל אבל בנ"ד כיון שזמן הפירעון חל באחד מימי החול נמצא שיש לראובן זה זמן הרבה שיכול לקיים שבועתו ולפרוע חובו אינו מוכר לבטל שום מצו' וכיון שעברו ימים רבי' ולא פרע אעג"ב שהשבתות בכלל אותן הימי' יכול לפרוע בשבת מ"מ כיון שהיה יכול לפרוע במי החול ולא פרע איהו דאפסיד אנפשיה ועובר אף על השבתות וגדולה מזו כתבו הפוסקים הרשב"א בס' תש"ע הרמב"ן בס' רמ"ג והרא"ש כלל ח' דמי שנשבע לפרוע לחברו לזמן פלוני ובא סוף ומנו בשבת הנשבע טוען שאינו מחוייב לפרוע קודם זמנו ובזמנו אנוס הוא שאסור לפרוע בשבת ומאותו זמן ואילך ממון יש כאן שבועה אין כאן והאחר טוען שאין הכוונה לפרוע דוקא באותו זמן לא שלא יאחר מאותו זמן אבל יפרע קודם הזמן ויפטר משבועתו והשיבו פה א' שהוא מחוייב לפרעו קודם השבת משום שהוא לא חייב עצמו לפרוע בסוף אותו זמן אלא עד אותו זמן וכשבא בשבת ועדין לא פרע הוא הביא אונס על עצמו והבי' עוד הרמב"ן וז"ל ולא עוד אלא שאני אומ' דאפ' בנשבע שיפרענו בסוף חדשים אין הכוונ' ממש שיפרענו באותו זמן תדע לך שאם אי אתה אומ' כן אינו רשאי לפרעו קוד' הזמן ואם פרעו קוד' הזמן נמצא עובר על שבועתו כמי שנשבע שיפרע עד זמן פלוני ולא נזכר עד שבא שבת ולא מצא מי שיתירנו משבועתו שהוא מחוייב לפרוע בשבת לפי שהפירעון אינו אלא מדרבנן משום עובדא דחול ושבועה דאורייתא ומוטב שיעשה עובדא דחול ולא לעבור על שבועתו עכ"ד. הרי הדברים ק"ו ומה אם כשהזמן חל בשבת דהוה ס"ד למימר דלא תיחול השבועה כלל כיון שאיש זה אנוס הוא שלא נזכר שסוף ומנו בשבת ואם יפרע באותו היום הוה ליה נשבע לבטל את המצוה אפילו הכי חל השבועה וחייב לפרוע קודם הזמן שקצב משום שאין דעתו לפרוע דוקא באותו היום אלא על כל הזמן וכשבא בשבת היה לו לפרוע בערב בשבת כמו שכתב הרשב"א בתשובה הנזכרת וז"ל ומעתה כיון שנמצא אותו זמן בא בשבת וא"א לו לפרוע בשבת יפרע מערב שבת ואין זה אונס הפוטרו שהוא מביא אותו לידי אונס כ"ש וק"ו ובנ"ד שחל זמן הפרעון ביום שיכול לקיים שבועתו שהוא בימי החול ועברו ימים רבים ולא פרע שעובר אף על השבתות:
וקצת ראיה לזה מה שכתב הרמב"ם בהלכות מילה דאם עבר האב ונמנע למול את בנו ב"ד מלין אותו בע"כ נתעלמו ב"ד ולא מלוהו חייב למול את עצמו לכשיגדל ובכל יום ויום שיעבור עליו לכשיגדל מבטל מצות עשה אבל אינו חייב כרת עד שימות והוא ערל במזיד ולדעת הראב"ד והטור בכל יום הוא עומד באיסור כרת ומדנקט סתם ובכל יום ויום הוא מבטל מצות עשה משמע דאף השבתות בכלל אע"ג דא"א לו למול בשבת דמילה שלא בזמנה לא דחיא שבת ואמאי נימא דאיש זה אנוס הוא ולא יעבור על השבתות אלא ודאי דכל כי האי גוונא שיכול לקיים המצוה באיזה זמן ולא קיימו לא מקרי אונס הפוטרו שהוא מביא אותו לידי אונס וכשיגיע השבת ועדין הוא ערל אע"ג שאינו מותר לו למול בשבת אפילו הכי חייב משום שלא מל את עצמו בערב שבת הכא נמי בנ"ד כיון שהיה יכול לפרוע חובו בערב שבת ולא פרע הוא הביא אותו לידי אונס ועובר על השבת:
ואין להקשות ממה שכתב המרדכי בהלכות ציצית והביאו הרב בית יוסף בא"ח סימ' י"ג וז"ל אומר הרב שלמה מדרוייש שאם נפסק לאיש חוט של טלית בשבת שאסור ללבושו עד שיתקן אותו שאם לבשו עובר בעש' והשיב ר"י דלתיה דאע"גב דאפסיק לא הוה שדי בכרמלית דרבנן לכך נראה לר"י דמצות עשה דציצית אינו אלא להטיל בו ציצית כשילבשנו ולא אמר הכתוב בלשון לא תלבש בגד שיש לו ארבע כנפים בלא ציצית דאז ודאי היה הדין עמו אלא מצות עשה גרידא להטיל בו ציצית ומ"מ אין הטלית אסור ללבוש וגם אין עובר כיון שאין עתה יכול להטיל בו שהוא שבת ובחול ודאי עובר כל שעה שלובשו בעשה דהטל בו ציצית אלמא דאינו עובר על השבת כיון שאינו יכול לתקנו ולהטיל בו ציצית אף על גב שעובר בחול כל זמן שלא תקנו הכא נמי נימא שלא יעבור ראובן כיון שאינו יכול לפרוע בשבת אע"גב שהוא עובר בחול אם לא יפרע חובו וליתה דשאני התם שציצית זה נפסק בשבת ולא היה לו זמן היתר מקודם לתקנו והוה ליה כמי שנשבע לפרוע בשבת דלא חל השבועה אבל אם נפסק חוט של טלית בחול ולא תקנו עד שבא שבת ודאי שלדע' ר"י אסור ללובשו דאי ל"תה למה נקט שנפסק בשבת הוה ליה למימר סתם טלית שנפסק ממנו חוט א' מותר ללובשו בשבת אלא ודאי דנקט שבת בדיוקא משום שלא קדם זמן שהיה יכול לתקנו ומינה שאם נפסק בזמן שהיה יכול לתקנו עובר דומיא דנ"ד דכיון שראובן היה לו זמן לפרוע קודם השבת ולא פרע גם השבתות נכנסים בכלל האיסור ועובר עליהם עד שיפרע את חובו:
בסדר ובשנת לבד מנדריכם ונדבתיכם לפ"ק
הצעיר אהרן לידישמה