שאלה ראובן היה לו בת ושמה לאה ויקרא לשמעון ויאמר לו אם בתי לאה נשאה חן בעיניך טוב תתי אותה לך מתתי אותה לאיש אחר ואתן אותך בנדונייא עשרת אלפים זהובים דהיינו דוקאדוס וייטב הדבר בעיני שמעון ומצא חן בנערה ובממונה ויחפוץ לקחתה לאשה ויקר מקרה שהדוקאדוס הוזלו חמשה למאה מחמת המשא ומתן כאשר ידוע לכל כי הזהב במדינות האלו לפעמים יוקר או יוזל כפי דרך המשא ומתן ויהי בעת הנישואין ויאמר ראובן לשמעון אתן לך עשרת אלפים דוקאדוס כפי התנאי ושמעון אינו רוצה לקבלם אא"כ ישלם לו השנוי הנגרע מחמת זול וזהב שטוען כי בעת עשות התנאי היו שוים יותר ורוצה שישלם לו כשער היוקר שבזמן התנאי וראובן טוען שדוקאדוס התנה לתת לו ושדוקאדוס נותן ואילו הוקר גם כן היה נותנם לו כי כך היה תנאם ונתעצמו בדברי ריבות עד שאמרו ללכת אל עין משפט הוא דין תורה לדעת עם מי האמת יורנו המורה דרך הישרה ומהת"מש:
תשובה תנן בכתובות פ' שני דייני דף ק"ט הפוסק מעות לחתנו ופשט לו את הרגל תשב עד שילבין ראשה אדמון אומר יכולה היא ומר אילו אני פסקתי לעצמי אשב עד שילבין ראשי עכשיו שאבא פסק מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון עכ"ל:
ובגמרא מתניתין דלא כי האי תנא דתניא אמר ר' יוסי בר ר' יהודה לא נחלקו אדמון וחכמים על הפוסק מעות לחתנו ופשט את הרגל שיכולה היא שתאמר אבא פסק עלי מה אני יכולה לעשות על מה נחלקו על שפסקה היא על עצמה שחכמים אומרים תשב עד שתלבין ראשה אדמון אומר יכולה היא שתאמר כסבורה אני שאבא נותן עלי ועכשיו שאין אבא ניתן עלי מה אני יכולה לעשות או כנוס או פטור אמר רבן גמליאל רואה אני את דברי אדמון ע"כ לשון הגמרא:
פסק הרב אלפסי ז"ל מתניתין דלא כי האי תנא וכו' וקי"ל כתנא דידן ע"כ ור"ל לתנא דמתניתין דסבר דלא קאמר אדמון דיכולה היא לומר לו או כנוס או פטור אלא דווקא בשפסק אביה אבל כשפסקה על עצמה אפילו אדמון מודה שתשב עד שתלבין ראשה ולא כתנא דברייתא דסבר דאפילו בשפסקה על עצמה סבירה ליה לאדמון דיכולה לומר או כנוס או פטור דאין הלכה כן אלא אפילו אדמון מודה שתשב עד שתלבין ראשה ולא כייפינן ליה וכן דעת. הרמ"בם ז"ל בפ' כ"ג מהלכות אישות וז"ל הפוסק מעות לחתנו והלך האב למדינה אחרת יכולה היא לומר לבטל אני לא פסקתי על עצמי מה אני יכולה לעשות או כנוס בלח נדונייא או פוטרני בגט אבל אם פסקה היא על עצמה ולא הגיעה ידה הרי זו יושבת עד שתמצא מה שפסקה או עד שתמות ולמה לא תפטור עצמה במרדות שהמורדת והיא ארוסה הבעל רוצה לכונסה והיא אינה רוצה אבל זו אין הבעל רוצה בה עד שתתן הנדונייא שפסקה והיא רוצה בו שהרי אומרת לו או כנוס או פטור ע"כ דבריו וכתב ה"ה ולמה לא תפטור עצמה במרדות וכו' בהלכות והשתא דתקינו רבנן למורדת למיתב לה גט לאלתר לא שנא פסק עלה אבוה ולא שנא פסקה היא בדאמרה ליה או כנוס או פטור כייפינן ליה ויהיב לה גיטא על כרחיה ע"כ ורבינו חולק על זה ונתן טעם לדבריו לפי שלא אמרו כן אלא באשה שאינה רוצה בבעל שאומרת מאיס עלי או בעינא ליה ומצערינא ליה כנז' פרק י"ד אבל זו שאומרת או כנוס או פטור היאך תקרא מורדת ע"כ דבריו:
וכן כתב הרא"ש בפסקיו וז"ל וקי"ל כתנא דידן ויש אומרים כיון ששאל רבא לרב נחמן אפי' בברייתא א נמי והשיב לו רב נחמן דבכל מקום קאמר אלמא דסבירה ליה כתנא דברייתא והלכתא כוותייהו והרב נ"י כתב וא"ת כיון דמתניתין וברייתא פליגי כדאמרינן בהדיא מתניתין דלא כי האי תנא דתניא וכו' דתנא דמתניתין סבר דלא קאמר אדמון דיכולה היא לומר כנוס או פטור אלא דווקא כשפסק אביה אבל כשפסקה על עצמה אפי' אדמון מודה שתשב עד שתלבין ראשה ותנא דברייתא סבר דאפי כשפסקה על עצמה סבירה ליה לאדמון דיכולה לומר כנוס או פטור וכיון שכן דפסקינן כברייתא הא פסקינן דלא כמתניתין ומאי בכל מקום דקאמר ותירץ לפיכך נראה דמאי דאמר אפי' בברייתא ה"ק דאפי' אי אשכחן בברייתא דקאי רבן גמליאל כאדמון הלכה כמותו אבל בהא דפליגי הכא מתניתין וברייתא קי"ל כאדמון ואליבא דתנא דידן וכדברי הרי"ף ז"ל:
ובעלי התוספות ג"כ הרגישו בזאת הקושיא עצמה ותירצו אותה באופן אחר ע"ש:
וכן דעת הטור בא"ה סימן נ"ב וז"ל הפוסק מעות לחתנו ולא רצה ליתן והחתן אינו יכול להוציא מידו או שאין לו והחתן אנו רוצה לכנוס אא"כ יתן לו מה שפסק יכולה היא שתאמר או כנוס או פטור אני לא פסקתי לך כלום אבל אם היא פסקה על עצמה או תתן או תשב עד שתלבין ראשה וכך היא מסקנת אבי אדוני ז"ל עכ"ל:
וכתב הרב ב"י ז"ל ולא נתבאר דעת הרא"ש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם פוסק כתנא דברייתא אבל רבינו סובר שפוסק כתנא דברייתא וכדברי י"א מפני שהביא דבריהם לבסוף ול"נ דאין הכרע בדבריו ואדרבא יש להוכיח שפוסק כתנא דמתניתין וכמו שאכתוב בסמוך עד כאן דבריו:
ועל מה שכתב הר' ב"י ז"ל שלא נתבאר דעת הרא"ש אם הוא פוסק כתנא דידן או אם פוסק כתנא דברייתא במחילה מכ"ת שאין אני יורד לסוף דעתו שהרי הרא"ש כתב בפסקיו בפירוש וקי"ל כתנא דידן דהיינו תנא דמתניתין דסבר דלא אמר אדמון דיכולה היא לומר כנוס או פטור אלא דווקא בשפסק אביה ולא כתנא דברייתא דסבר דאפילו בשפסקה על עצמה ס"ל לאדמון דיכולה לומר כנוס או פטור דאין הלכה כן וכמו שפסק ר' אלפס בזה הלשון עצמו:
ועוד שכתב אבל רבינו סובר שפסק כתנא דברייתא שהרי הטור שפתיו ברור מיללו שכתב בתחילה דברי תנא דידן ואח"כ כתב כך היא מסקנת א"א ז"נ והיאך כתב שרבינו סובר שפסק כתנא דברייתא:
הנה לפניך דעת כל הני רברבתא כלם מסכימים לדעת אחד דכל שלא פסקה על עצמה יכולה היא לומר כנוס או פטור וכופין אותו ואינו יכול לדחותה ולעגנה עד שיתן אביה מה שפסק:
ובזאת נבוא לנדון שאלתינו שראובן פסק ליתן לשמעון עשרת אלפים דוקאדוס לנדוניית בתו וקרה מקרה שהוזלו הדוקדוס חמשה למאה ויהי בעת הנשואין כשבא ראובן לקיים תנאו וליתן לשמעון עשרת אלפים דוקאדוס לא רצה שמעון לקבלם אא"כ ישלם לו השנוי הנגרע מחמת זול הזהב שטוען כי בעת עשות התנאי היו שוים יותר ורוצה שישלם לו כשער היוקר שבזמן התנאי:
שנראה לדעתי שהדין עם ראובן ושטענותיו בריאים וחזקים כראי מוצק כמו שנוכיח לקמן וטענת שמעון הבל היא במה שטוען כי בעת עשות התנאי וכו' כי ראובן לא פירש בעת עשת התנאי כמה היו שווים הדוקאדוס שהוא פוסק ליתן לבתו שלא אמר לו אני אתן לך עשרת אלפים דוקאדוס השווים לערך חמשה זהובים ורביע ברחוב אלא אמר לו עשרת אלפים דוקדוס סתם יהיו שווים פחות מרביע או יותר ושמעון לא ענה שים דבר בעת ההיא אלא שתק והשתיקה כהודאה דמיא וגמר וסביר וקביל עילויה ואיך יוכל לערער כאילו ראובן אינו רוצה לקיים תנאו וכיון ששמעון אינו רוצה לקבלם אא"כ ישלם לו השנוי יכולה היא לומר כנוס או פטור וכופין אותו:
ועוד הגע עצמך שהמקרה היה להיפך שבמקום שהוזלו נתייקרו ויהיו שווים יותר לא היה חייב ראובן לבקשם כדי לקיום תנאו עכשיו שהוזלו מזלו גרם ונשתתפה שדהו ואינו יכול לעגנה דהדברים קל וחומר אם נדון משנתנו שראובן פסק ליתן לבתו ואח"כ פשט לו את הרגל ואינו רוצה ליתן כלום כופין אותו לכנוס או לפטור משום שפסקו כאדמון כ"ש בנדון שאלתינו שראובן פסק ומקיים תנאו שדוקאדוס פסק ליתן ודוקאדוס רוצה ליתן שלדברי הכל כופין אותו או שיקבל הדוקאדוס או שיכנוס ולא יקבל אפילו פרוטה ולא יהיה בידו לדחותה ולעגנה עד שיתן אביה כיון שהיא לא פסקה על עצמה:
ובחפשי באמתחות הפוסקים מצאתי לרב שלמה הכהן בשאלותיו חלק ב' שאלה ז' שנשאל על ענין קרוב לנ"ד וז"ל ראובן שידך את בתו לשמעון ונדר לו כ"ב אלפים לבנים בזמן שהיו שווים הגרושוש לערך מאה ועשרים לבנים האחד ועתה עת הכנסת החופה אשר ירד הגרוש טוען ראובן ואמר אם נדרתי כ"ב אלפים בעבור שהיו שווים הגרושוש לערך מאה וכ' לבנים האחד וכך אני רוצה לתת אותם לחשבון זה ושמעון טוען ואומר שבעת ההיא כמה בחורים נשדכו ועתה שנכנסו לחופתם לא פתח פה ולא דיבר דבר חתנו של אחד מהם לדבר כדברים האלו שהכל לקחו לחשבון ערך שיווי הגרושוש בזמן ההוא וכנראה שכך נתפשט המנהג ואם לא תרצה דע כי אין רציני באופן אחר ע"כ:
והשיב מהדין נותן שיתן אבי הבת הפוסק הנדונייא סך המעות שפסק או הגרושוש לערך ששווים עכשיו בשעת הנישואין שלא יעלה על הדעת שיקבל הגרושוש לערך שהיו שווים בשעת פסיקת הנדונייא ויתחייב לפורטם בשעת הגבוי לערך שהיו שווים בשעת הנישואין שדבר זה לא יעלם על לב לעולם באופן שהדין נותן והסברא מכרעת שיש לאבי הבת אם ירבה להשיא את בתו לחתן הנזכר לפרוע לו הסך שנתחייב בשפת שנעשו השידוכין בגרושוש לערך ששווים עתה בעת הנישואין פ"כ לשונו לענייננו:
הא קמן סברת הרב ז"ל דכל היכא שהוזלו הגרושוש בעת כניסת החופה שהדין והסברא נותן שראובן שפסק לבתו לנדונייתה כ"ב אלפים לבנים שיתן לערך ששווים עתה הגרושוש בפת החופה א"כ בנדון דידן שראובן פסק ליתן לבתו עשרת אלפים דוקאדוס והוזלו הדוקדוס בעת כניסת לחופה הדין והסברא נותן שיתן לערך ששוים עתה בעת החופה לפי דעתו ז"ל:
ועוד ששמעון לא טוב פושה לערער על שנוי הערינ שנראה שנושאה לשם ממון והוא דבר גרוע מאד בא וראה מה שכתב הרב ב"י על זה בשם ארחות חיים בסימן ס"ו מחור א"ה וז"ל כתוב בארצות חיים בשם הראב"ד נהוג שלא ליתן אדם לבתו ממון גדול ומי שהוא מקפיד ומתקוטט בעבור נכסי אשתו אינו מצליח ואין זיווגם עולה יפה אלא מה שיתן לו חמיו או חמותו יקח בעין יפה כי הממון שאדם לוקח עם אשתו אינו ממון של יושר תדע שהרי אמרו ז"ל הרוצה שיתקיימו נכסי אשתו יעשה מהם מצוות וראוי לכל איש דעת שלא יעגן עצמו ולא לבת זוגו חפני ממון רב שהממון ההיא לא יצליח מפני הירגין ומפני הרהור עבירה ורבים נכשלים בעבירות כשאינם נושאים במהרה ועליהם נאמר כל הנושא אשה לשם ממון וכו' עכ"ל:
העולה מדברינו הוא שהדין עם ראובן שפסק ליתן לנדוניית בתו עשרת אלפים דוקאדוס סתם יהיו שווים פחות או יוקר והוא מקיים דבריו שרוצה ליתן מה שפסק עם חתנו ושמעון ששתק ולא דבר כלום נגד ראובן חמיו בעת ההיא גמר וסביר ולא יכול לעכב ולעגן את הנישואין עד שיתן חמיו השנוי הנגרע כיון שהיא לא פסקה ואם יסרב כופין אותו או לכנוס אפילו בלא פרוטה או שיפטור אותה בגט:
הנ"ל כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הר"ב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר:
בסדר ובשנת אלה החקים והמשפטים לפ"ק:
נאום הצעיר אברם פירגנדיס יצ"ו: