שאלה ראובן סוחר היה מחזר בעיירות למכור פרקמטיא שבידו ויהי היום ויצא מביתו לילך לעיר אחת רחוקה מעירו כמהלך חמשה ימים מפני שהיה שם יום יריד קבוע מידי שנה בשנה אשר באותו הזמן נאספו שמה כל הסוחרים: וכך היה מנהגו שבכל מקום אשר היה תונה שם היה כותב איגרת לאשתו הודיע לה את שלומו אשר על כן כשראתה לאה אשתו שכבר עברו עשרה ימים ולא קבלה שום איגרת מבעלה כלו בדמעות מאין הפוגות מעיני העניה העגונה והיא קצה בחייה צעקה במר נפשה כי היא מורת רוח ובכה תבכה ודמעתה על לחייה בפרט שהנה יצוא יצא קול הברה שבעוד כברת ארץ לבוא אל עיר אחת אשר בעלה היה רגיל לבוא דרך שם מצאו אנשי אותה העיר חלל על פני האדמה ולא נודע מי הכהו וגם הם לא הכירוהו אלא שמתוך הסימנים ידעו שהוא יהודי אשר על כן ניתן לקבורה ע"י היהודים הדרים באותה העיר אשר נתנו עדיהם ויצדקו על המעשה הזה: וכראות אשת ראובן אומדנא דמוכח שבוי אחד הרגו בעבור שראתהו הולך ושב בשווקים וברחובות לבוש בא' ממלבושי בעלה ועוד שהגוי הנ"ל מוחזק בליסטים היה הלכה אל ערכאות הגוים וברב חינא שאלה מאתם בבקשה שישתדלו לברר וללבן את הדבר: וכראות הדיינים שצדקה בדבריה תפסו לאותו הגוי והביאוהו אל בית הסוהר מקום אשר חייבי מיתות אסורים שם ובעבור היסורים שייסרוהו הודה שהוא הרגו ואף גם זאת הודה שלקח ממנו המלבוש אשר עליו וכך וכך סחורות אשר אשת ראובן הכירה בטביעות עין שהם הסחורות שהיו ביד בעלה בעת שיצא מביתו ועל פי דבורו והודאת ונגמר דינו להריגה ותלו אותו על עץ כמשפטם: ועתה הנה לאה אשת ראובן עד שאול הגיעה אם יש לה פתח תקוה שיהיה לה היתר שתנשא לאיש אחר מבעיא לן השתא כיון דק"ל דאין האשה מותרת ע"י גוי אלא א"כ מל"ת אם בנ"ד נוכל לומר דכיון שהגוי במה שהודה לא נתכוון להעיד וגם לרבות כל הדברים שאמרנו נתוועדו יחדיו דהיינו חסרון האיגרת ועדות הקהל וחזקת הגוי בליסטים והודאתו בדין יותר ממה ששאלו לו דהיינו הלבוש והסחורות כלם מצטרפים להתירה ומסיח לפי תומו איקרי א"ד דכיון דהודאתו היה מתוך העינוי והיסורין וכ"ע ידעי שבעת צרה כזאת אדם מודה בפיו מה שלא עשה ואפילו מה שלא עלה בדעתו לא איקרי מל"ת על כן גזרתי וגמרתי בלבי אעלה על במותי אב בחכמה בדעת ובכל מלאכה ואערכה את משפט האשה הזאת העגונה אל מול פני המנורה הטהורה איש חול רב פעלים שואל ומשיב כהלכה נאה דו"רש ונאה מקיים הלא הוא ה"ה זה סיני ומעתיק הרים אלופי ומיודעי כהר"ר משה גומש די מישקיטה שיוציא לאור משפט האשה הזאת ומ"ה תמ"ש:
אח יקר ונעלה כי הושיבך אלקים בין נגידים ובמקום ק גדולים והיית קרוב אלינו ששו בני מעי כי על כל הון יהי שלום בחילך ואוהביך ישליו יטה אליך השם כנהר שלום כנחלים נטיו יקירי קרובי ידידי ידיד נפשי כמוהר"ר שמואל מינדיש די סולא תשובתך היקרה הגיעתני ותהי בפי כדבש למתוק כי טעמתי בה טעם כעיקר פריה למאכל ועליה לתרופה ויען ראיתי כי כתורת ה' חפצך והולך את חכמים וקולך ערב ומראך נאוה נאה דורש ברבים ודבריך נשמעים חשקה נפשי בך ועתה כבוא כתבך שמת לבו ויגל נפשי ואתנה פני להשיב שאלתך כאשר תשיג יד שכלי וזה החלי:
תשובה בדיני גוי מסיח לפי תומו ורבו למעלה ראש מספרם מחול ירבון גם מחלוקותיהם וחילוקי דיניהם הלא המה בכתובים ואם אבוא לכתבם יכלה הנייר והזמן והמה לא יכלו ואחר כל העמל והטורח לא הייתי אלא מעתיק דבריהם לכן אקצר ואכתוב פסקי ההלכות כפי מה שהעלו רבני וגאוני עולם ולמה שדעתי נוטה ואחר אבוא אל הענין שנשאלתי:
קודם כל דבר אציע הצעה והוא זאת כי לא נעלם ממני מה שמוטלת על כל מורה הוראה לחפש ולפשפש בזכות בנות ישראל אשר לא תעגינה אמנם מ"מ אחר שיש לנו יסוד מוסד דאע"ג שהקלו חכמים בעדות אשה הני מילי בגוף העדים וכו' לא בגוף העדות דאדרבא החמירו בו וכמו שכתב המרדכי פרק שני דיבמות והביא ראיה מפ' יש בכור דאמרינן התם שאני עדות אשה דהחמירו ביה רבנן ומי החמירו והתנן הוחזקו וכו' ומתרץ בדאקילו בסוף פירוש אחר שנחקר העדות יפה והביא ראיות הרבה מתלמוד דידן ומן הירושלמי גם מצאתי בכתבי בעל תרומת הדשן שכתב וז"ל נראה דקשה לקבוע הלכ' לדורות להתיר אשת איש על ידי צרוף כלים לאומדנות אחרות עד אע"ג דמשום עגונא מקילין טובא בעדות אשה הא אמרינן פ' יש בכור וכו' ופירש"י לאחר שכונו יפה שזהו היקלו חז"ל להחזיק ואפילו בשפחה ועבד אבל תחלת העדות דהיינו ראיית המת לא אקול רבנן וכן מוכח במיימוני וכן במרדכי דחשיב כהאי גוונא תחלת עדות דאייתי ראיה מהא כי היכי דלדידן איתרחיש ניסא והנה בנמקי יוסף כתו' בשם הריט"בא שאע"פי שהקלו קולות רבות משום עגונא ומשום חומר שהחמרת בסופה יש לו לדיין לדקדק יפה אם יש בדבר רמאו' וכ"ש בדורותינו אלו רבו המתחכמים ויראת ה' מעל פניהם מסירים וכו' עד דאין לתלות משום עיגון בגופו של עדות כדאמרינן בפ' יש בכור וכו' שאני עדות אשה דהחמירו בו וכו' עד כי הקילו בסופו אבל בתחילתו לא הקלו וכו' ע"כ ומכל זה משמע שאין לבקש קולא אלא בגוף העדים ובאותם הדברים שחכמי התלמוד הקלו כיוצא בו אבל בגוף העדות אדרבא יש לנו להחמיר עד שיתברר לנו היטב וכתב הרב בעל חיים שבתי בקונטריס עיגונא דאיתתא שלו דבזה מובנים דברי הרמב"ם דנראה לכאורה סותרות דסוף פי"ב מגירושין כתב אל יקשה בעיניך שהתירו חכמים הערוה החמורה בעדות אשה עד מ"ש לפיכך הקלו בדבר זה והאמינו בו ע"א מפי שפחה כדי שלא ישאר' בנות ישראל עגונות ופ"ו מנחלות כתב אין היורשין נוחלין עד שיביאו ראיה ברורה שמת מורישן אבל אם שמעו כו שמת או שבאו גויים מסיחין לפ"ת אעפ"י שמשיאין את אשתו על פיהם אין היורשין ע"פ האשה שבאה ואמרה מת בעלי אעפ"י שהיא נאמנת ותנשא אין היורשין נכנסין לנחלה ע"פ ע"כ א"כ משמע דהיקלו טפי באשה משום עיגונא מבממון ובתר הכי כתב וז"ל טבע במ"שלס ובאו עדים שטבע בפניהם ואמרו אבד זכרו אע"פי שמשיאין את אשתו לכתחילה הרי היורשין נוחלין ע"פ וכן אם באו עדים שראו שנפל לגוב אריות וכו' או שראוהו צלוב וכו' וכל חלו הדברים וכיוצא בהם אם אבד זכרו אח"כ יורדין לכתחלה בעדות זו אעפ"י שאין משיאין את אשתו שאני אומר שלא החמירו בדברים אלו אלא משום איסור כרת וכו' הרי דמשמע דהחמיר טפי בעדות אשה מעדות ממון וסותר למה שכתב קודם לכן אלא ע"כ יראה ודאי דדוקא בעדי עצמן הוא שהקלו באשה מבממון אבל כגוף העדות ודאי החמיר טפי באשה ע"כ:
ואף בגוף העדים שהקלו משום עגונא ושכן ראוי לכל מורה לחזר על כל הצדדין וכמ"ש הרמב"ם בתשוב' ז"ל וכל הדברים האלו חוזרים לעיקר א' והוא דשאין מדקדקים בעידות אשה עגונא וכל המחמיר ודורש וחוקר לדברים אלו אין דעת חכמים נוחה הימנו שעיקר תקנתם באשה משום עגונא דאיתתא עכ"ל פכ"ו במאי דפסקו העוסקים ואסרו כפירוש כפי מה שלמדונו רבותינו מן הגמ' אין לנו לזוז מדבריהם ולהתיר מה שאסרו כי מי הוא זה ואיזה הוא אשר יערב אל לבו לחפש ולבקש צדדין וצדי צדדין להתיר במקום שאמרו להחמיר וכן כתב מהרי"ק בשורש ל' דאין לנו להקל משום עגונא אלא במקום שהקלו חכמים דהיכא דאיתמר איתמר וכו' וגם הרב המגיד כתר בפ' י"ג מגירושין לדין המתחיל כבר הודענו שהעד שאמר שמעתי שמת פלוני וכו' דאין להקל אלא במה שאמרו חכמים כפירוש ע"כ והרי כש ג"כ כתב בסי' שע"ח וז"ל וכו' הלא תראה שרצה רב לנדות רב שילא על שאמר שהתיר מש"לס לכתחילה אע"פי שענין מש"לס הוא חשש רחוק ובדיעבד מותר' ע"כ ולכן אבאר בקיצור דיני גו"לת כפי מה שהעל ורוב הפוסקים אשר אנחנו ראויים לשמוע אליהם ולשמור ולעשות כפי מה שכתוב בספריהם:
קודם כל דבר צריך לידע דגדר מל"ת הוא שלא יכווין בדבריו לא להתיר את האשה ולא להעיד רק כמספר דברים בעלמא ולכן בעינן בדין מל"ת הרבה תנאים הראשון שלא יבואו דבריו ע"י שאלה ששאלוהו על פלוני והוא משיב מת שכל שהוא משיב הוי מתכווין להעיד כדאמרינן בגמ' בשילהי יבמות גבי ההיא דפונדק ששנינו שם מעשה בבני לוי שהלכו לצוער עיר התמרי' וחלה א' מהם כדרך והניחוהו בפונדק ובחזרתם אמרו לפונדקי' איה חבירינו אמרה להם מת וכו' והשיאו את אשתו ובעי בגמ' מאי גריעותא דפונדקית אמר רב יהודה פונדקי' גויה היתה ומסיחה לפי תומה זה מקלו וזה תרמילו וזה קבר שקברתיו והא איה חבירינו קאמר לה כיון דחזיתנהו בבא אמרו לה איה חבירינו אמרה לה מת וכו' ומדמקשי והא איה חבירינו שמעינן דכל ששואלים לו תחילה היכן פלוני שהלך עמך או אי אתה יודע מה נעשה מפלוני והשיב מת אין זה מסיח לפי תומו וכתוב בהלכות דשמעינן גמי מהא דהיכא דמתחיל ומל"ת אע"ג דהדרינן ומגלינן למילת מיניה שפיר לא נפיק ליה מתורת מל"ת אלא נאמן ומשיאין על פיו ע"כ והא ודאי מהטעם שבכתה היא קודם ששאלוהו היא שהאמינוה הא לא התחילה לבכות קודם ששאלוה לא היו מאמינים אותה וכן פסק הרמב"ם ז"ל גוי שהסית ל"ת תחילה אעפ"י ששאלו אותו ובדקוהו עד שיפרש כל המאורע הרי זה נאמן ומשיאין על פיו ע"כ וכתב הרב המגיד שהרמב"ם הוציא וה מההיא דפונדקית שהזכרתי וכתב עוד שהרשב"א גם כן כתב וז"ל ומדאקשי והא איה חבירינו שמעינן דכל שאומרים לו איה פלוני שהלך עמך אין זה מל"ת ע"כ וזה מבואר:
התנאי השני הוא שאעפ"י שהסיח הג"לת מבלי ששאלוהו מת פלוני או אי אתה יודע מה נעש' מפלוני וכו' צריך שלא יזכיר הגוי בדבריו אשה כגון אמרו לאשת פלוני שבעלה מת וכיוצא גם שלא יזכירו לפניו אשה שכל שהוא בן מתכוון להתיר מקרי וזה נלמד תמ ממ"ש בנמקי יוסף בשלהי יבמות שהקשו אמאי דמקשי התם לר' יהודה דאמר הרגתיו. לא תנשא מההיא עובדא דההוא ליסטים דאמר אמרו לאשת פ' שאני הרגתי את בעלה והשיאו את אשתו ומאי קושיא דילמא מל"ת היה ותרצו דכיון דאמר אמרו לאשת פלוני מתכווין להעיד הוא ולהתיר את אשתו היה הרי לך בהדיא דמשום דאמר אמרו לאשתו מתכוין להעיד מקרי ולא הוי מל"ת וה"ה אם יזכירו לפניו אשה או ילך להודיעו לבית המת או לקרוביו ואל תקשי ליה מהאי עובדא דמייתי הגמרא מאן איכא ביא חיוואי מאן איכא בי חיוואי שכיב חיואי ופי' רש"י מי מאנשי ביתו של בית חיואי שישמע דברי דשכיב חיואי דמשמע מתוך פירושו שהיה מבקש להודיע לאנשי ביתו ומל"ת מקרי דלפום קושטא דמילתא האי עובדא מיירי או כמ"ש איש אמיתי ועמיתי הרופא המובהק כמוהר"ר דוד בן החכם השלם מהור"ר יעקב די מיזה בפסק הראשון בגמ"לת שלו וז"ל ולענין שהקשתי במאן איכא בי חיואי כפי פי' רש"י איכא לתרוצי דאה"נ דכל שאומר איש פלוני מת ומבקש להודיעו ביחוד לאנשי ביתו דמכוין להעיד הוא ודלא כהריב"ל וכו וההיא עובדא דבי חיואי היה הולך בשווקים וברחובו' ומכריז מאן איכ' בי חיואי מאן איכ ביה חיואי דנראה דכוונתו היה כמספר דברים ואם ישמעו אנשי ביתו של חיואי ישמעו ואם לא יחדלו וכו' ושכן נראה דעת הרא"ם בתשובה ל"ט וכו' או כמ"ש מוהרי"קא וז"ל ונראה לי דהכי פירושה דהגוי היה מתאונן איך בבית חיואי שמחים וטובי לב שחושבים שתיואי קיים וישוב עוד לביתו והיה מתאונן ואומר ומי יתן לי שאמצא איש מאנשי ביתו של חיואי וישמע דברי דשכיב חיואי וקצת יש לדקדק כן מדברי רפ"י שנשמר שלא נפרש שכך אמר הגוי מי יש כאן מאנשי ביתו של חיואי שאני מודיע דשכיב חיואי דא"כ לא הוה מל"ת וקל להבין ותדע דכמו שפירשתי כן הוא דאם לא כן לא לישתמיט חד מהפוסקים להשמיענו הדין המחודש הזה ובפרט שדרכו להעתיק ענייני הגמ' מלה במלה ולפירושי ניחא דכיון שכתב קצת עניני מל"ת ממילא שמעינן דבכה"ג נאמן ולא כרוכלא ליזיל וליתני והשתא ניחא דאייתי בגמ' ההוא עובדא דפרישא זריזא בתר עובדא דחיואי דשני המעשים דומים זה לזה דבשניהם היה מתאונן הגוי או על אנשי ביתו שהם שמחיה וקינה מיבעי להו א עליו שנפטר מן העולם דאילו לאידך פירושא כיון דאשמועינן עובדא דחיואי דהוי מל"ת מכ"ש עובדא דפרשא זריזא ולמה ליה לתלמודא למכתביה לההוא עובדא הלכך כדפרישית עיקר ע"כ:
התנאי הג" שכל שיבוא לב"ד שיאמר מת פלוני בקשר דברי' לא הוי מל"ת וזה נלמד ממאי דמייתי הגמ' דיבמו' עלה דתנן ובגוי אם הי' מתכוין אין עדותו עדות: אמר רב יהודה אחר שמואל ל"ש אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עדותו עדות היכי ידעי' אמר רב יוסף בא לב"ד ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוון להתיר מת סתם זהו נתכוון לעדות וכן אמר ר"ל ור' יוחנן פליג ואמר לא כך היה אעשה וכו' ולא הודו לו חכמים אלא מתניתין דקתני ובגוי אם היה מתכווין אין עידותו עדות היכי משכחת לה במסיח לפי תומו כי ההוא דהוה קאמר וכו' ופי' רש"י היכי משכחת לה דלא נתכוון להתיר ולא להעיד וכו' ומדנקט רב יוסף כא לב"ד ואשמועינן דבמת סתם אף כשבא לב"ד לא הוי מתכוין להתיר אלא להעיד ושריא לשמואל ולר"ל מינה דלרבי יוחנן דקי"ל כוותיה דס"ל דבין להתיר בין להעיד אין עדותו עדות אם בא לכ"ד ואמר מת סתם דמתכוין להעיד הוא ולא הוי מל"ת ומינה דדוקא בבא לב"ד ואמר מת סתם דמתכוין להעיד הוא הא לא בא לב"ד אלא חוץ לב"ד אחר מת פ' בלא הזכרת אשה לא מתכוין להעיד מקרי והוי מל"ת דאי נתכוון להעיד כגון שהזכיר אשה או ששאלוהו קודם איה פ' והשיב מת אפילו חוץ לב"ד מתכוין להעיד מקרי ולא הוי מל"ת והיינו דמפרש תלמודא ואזיל אלא בגוי דעדותו ערות היכי משכחת לה והשיב במל"ת כי ההוא דהוה קאמר ואזיל מאן איכא ביה חיואי פי' שהיה מהלך בשוק חוץ לב"ד ומכריז ואומר מאן איכא ביה חיואי שכיב חיואי שכיון שהיה מבקש בכי ביתו ומכריז הדברים בשוק מראין שאין רצונו להעיד אלא כמספר דברים מצטער בצער בני ביתו ולהודיעם כדי שיתאוננו עליו וכן בשאר עובדי דמייתי בגת' דחבל על יהודי שהיה עמי בדרך וכן חבל על קולר בני אדם וכו' שמראים הדברי' שאינו מתכוין להעיד דק מתאונן עליו וקשה עלי מיתתו אבל אי הוה אומר אלו הדברים בב"ד אעפ"י שהדברים מראין שאינו מתכוין להעיד מתכוין להעיד מקרי כיון שבא לב"ד ואמר מת פי' בין בקשר דברים בין בלא בקשר דברים מילתא פסיקא היא דהוי מתכוין להעיד ואינו נאמן ואם נתכוון להעיד אף שלא בא לב"ד אינו נאמן:
ודלא כהרב מהרד"כץ שכתב שכל שאמר מת פ' בקשר דברים שמורים שלא בא להודיע מיתתו רק כמספר דברים אפי' בא לב"ד מקרי מל"ת מן הטעם שהרי"ף השמיט מהלכותיו מימרא דרב יוסף דאידכר במימריה בא לפני ולא קאמר אלא דבגוי משכחת לה דעדותו עדות במל"ת ומייתי הנך עובדי אלמא דאין הפרש בין בא לפני ב"ד כין לא בא לפני ב"ד דתרוויהו כחדא דדוקא בכה"ג הוא דעדותו עדות וכ' ביוצא בזה שהדבר מוכיח שהוא חשב להודיע לנו מיתתו אלא הרי הוא כמספר דברים וכו' הרי דמש"ע דסובר דאפי בא לפני ב"ד כל שאומני הדבר בקשר דברים נאמן וכן נראה לכאורה מפשט דברי הטור שכתב גוי שמסיח ל"ת שמת ואינו מכוין לשם עדות משיאין את אשתו וכו' וכן השומע ממנו ובא והעיד בפני הערים משיאין את אשתו וכו' משמע שהחלוקה ראשונה הגוי עצמו העיד בב"ד והשניה שהגוי סיפר חוץ לב"ד וישראל השומע ממנו בא לפני ב"ד דאמנם מדברי הרי"בש בסי' ש"פ משמע שכל שבא בכל גוונא הוי מתכוין להעיד שכתב וז"ל ודאי אם שאלוהו אם הוא חי או מת אין זה נקרא מל"ת אלא מתכוין להעיד ואעפ"י שלא אמר כן בפני ב"ד דכשאמר בפני ב"ד אפילו שלא שאלוהו אלא שאמר כן מעצמו נקרא מתכוין להעיד דהכי אמרינן בפרק דיבמות וכו' ע"כ:
אכתי פש גבן לידע אם גוי שבא לפנינו לב"ד ואמר מעצמו מבלי ששאלוהו מת פ' לבד או נהרג פלוני לבד אי הוי מל"ת או דילמא דמת לבד לא הוי מל"ת אלא בקשר דברים לפניו או לאחריו:
והנה הר"ן ז"ל בתשובה כתב בהדיה דכל שאמר מת סתם בלי קשר דברים לא מל"ת מקרי: וז"ל ולענין מה שאמרת אם גוי בא לפנינו ואמר מל"ת איש פלוני מת לבד אם נאמר שהוא מכווין להעיד כל זמן לא יקדים דברים אחרים דומיא דמאן איכא בי חסא או סבל על פ ודומיהם אין ספק בזה שכל מי שמכוין להעיד אומר אותו דבר לבדו לפי שאין כוונתו בדרך סיפור דברים ומי שהוא מל"ת אינו אומר אותו דבר בעצמו אלא בקשר ענין לפניו או לאחריו וכל שלא אמר כן אינו אומר כמספר דברים אלא כרוצה להודיע אותו דבר לבד ואינו נאמן וכולהו עובדי דגמ' הכי איתנהו והכי מוכחי עכ"ל:
גם מדברי הרמב"ם בפי"ב מהלכות גירושין נראה שסובר כן שמצריך קטר דברים במל"ת דכתב וז"ל כבר אמרנו שהגוי שהסיח לפי תומו משיאין על פיו כיצד היה הגוי מסיח ואומר אוי לפלוני שמת כמה היה נאה וכמה טוב' עשה עמי או שהיה מסיח ואו' כשהייתי בא בדרך נפל פלוני שהיה מהלך עמנו ומת ותמהנו לדבר זה כיצד מת פתאום וכיוצא בדברים אלו שהן מראי' שאין כוונתו ולהעיד הרי זה נאמן ע"כ ומדבא לפרש איך הוא מסיח ל"ת נראה שבזולת זה. לא יקרא מל"ת גם מהני עובדי דמייתי תלמוד' דמשמע מיניה דמשפט מל"ת הוא דווקא בקשר דברים כגון ההוא דהוה קאמר ואזיל ווי ליה לפרשא זריזא וכן חבל על יהודי שהיה עמי בדרך וכן חבל על קולר בני אדם וכו' אמנם לפום קושטא דמילתא אין מכאן ראיה שהרמב"ם יסבור כן כי כל מעיין יודע כי דרכו ז"ל למינקט לישנא דתלמודא וכמו שכתבו ז"ל ומוה"רי קארו ז"ל בארוכה בתשובותיהם מהאי דפריך בפ' כל הגט אשמע שקואטריסין וכו' והא קי"ל דגוי מל"ת נאמן ושכן משמע ממאי דאמר מעשה בא' שעמד על ראש ההר וכו' ולא פריך ודילמ' גוי הוא ואע"ג דכולהו שנינן להו לעיל אליבא דהר"ן שנויי דתיקו נינהו וקצת יש להוכיח מדפריך אעובדא דפונדקי' והא איה חבירינו אמרי לה דמשמע שאם לא היה שואלין לה תחלה אעפ"י שהיתה אומרת מת חברכם היתה נאמנת אעפ"י שלא אמרה קשר ענין לא לפניו ולא לאחריו וא"כ בהנך עובדי דאיתמר בהו ווי לפלוני או חבל על פלוני מעשה שהיה כך היה אבל אין צריך שיאמר כן דבלאו הכי נמי הוי שפיר מל"ת ואפשר לפי זה שזה שכתב הרמב"ם כיצד היה הגוי מל"ת ואמר אוי לפלוני שחת כמה היה נאה וכו' לא כתב כן אלא לפי שנגרר אחר דברי הגמרא בקצת מהנך עובדי אבל אה"נ דבלאו הכי הוי מל"ת ע"כ ולי נראה שבדברי הרמב"ם נכלל זה במה שכתב בסוף דבריו וכיוצא בדברים האלו שהן מראין שאין כוונתו להעיד דוק מינה דבא מרו וכיוצא וכו' שהן מראין שאין כוונתו להעיד וכו' דכל שעינינו רואות שלא כיון זה האיש להעיד כי אם להגיד מה שהוא אמת וסיפור בעלמא דרך משל בהיותו בחבורת אנשים אמר פ' מת או שהיה הולך בדרך עם חבירו וסיפר לו אתמול נהרג או מת פלוני בדרך הזה או שמכריז שמת פ' כדי שיתאוננו עליו אנשי ביתו וכדומה לזה הגם שלא היה קשר מה ענין לפניו או לאחריו כיון שזה האיש לא כיון בזה אלא להגיד מה שהיה ולא להעיד מכ"ת אקרי ונאמן:
גם הרי"בש בסי שפ' פסק כן ומלבד הראיות שכתב מה"רי קארו הוכיח ממקומות אחרות שכל שאומר מת פ' בלא בקשר דברים מל"ת מקרי אי מההיא דהגוזל בתרא גבי ההיא דנחיל של דבורים דאמרינן התם כגון שהיו בעלים מרדפין ואלו מסיחים לפי תומם ואומרים מכאן יצא נחיל זה והתם אינו אומר רק מכאן יצא נחיל וחשיב להו מל"ת כיון שאומר זה מעצמו בלא שאלה דליכא לפרושי שכיון שאומר מל"ת ר"ל ומסיחין דברים אחרים לפי תומם ובתוך אותם הדברים אומרים מכאן יצא נחיל דהא כהנהו אחריני דיני התם באדם א' שהיה מל"ת ואמר זכורני כשאני תינוק ומורכב אני וכו' מעשה באדם א' שאמר אני ואמי נשבינו בין הגויים וכו בהנהו ודאי אין פירושו שהיה אומר דברים אחרים שהרי לכ"ע די במה שהיה מספרים ענינם ומה שהזכיר מהם מל"ת פי' שאמרו דברים מעצמם בלא שאלה אף אני אומר בנחיל של דבורים שאינו אומר יותר ממה שהוזכר בגמרא דהיינו מכאן יצא נחיל זה וכהנה רבות יעיין שם:
וכן נראה מדברי הרמ"בן סי קכ"ח וז"ל עוד צריך אתה לדעת שאין גוי נאמן אלא במל"ת לגמרי אבל במתכוין כלל לא בין מתכוון להעיד כגון שבא לב"ד ואמר איש פלוני מת וכ"ש במתכוין להתיר כגון שאמר איש פלוני מת התירו את אשתו וכיוצא בדברים אינו נאמן כלל כדתנן בפ' בתרא דיבמות ובגוי אם היה מתכוין אין עידותו עדות ואסיקנא בגמ' בין מתכוין להעיד בין מתכוין להתיר כמו שאמרנו ולא עוד אלא אפי שאלוהו היכן פ' אי אתה יודע מה נעשה מפ' וכיוצא בזה והשיב מת אינו נאמן דשמא מתכוין הוא לשקר והלכך אינו נאמן עד שיתחיל הוא מעצמו ויאמר פ' מת או כיוצא בזה שניכר מדבריו או ממעשיו שמת כדאיתא התם בגמרא ע"כ:
ובודאי כל רואה תשובה זו יאמר בפשיטות דכוונתו לחלק בין כשבא לב"ד לכשלא בא שאם בא לב"ד ואמר פ' אינו נאמן דמתכוין להעיד הוא אבל אם אמר כן חוץ לב"ד נאמן זו ההוא שכתב בתחילה שאם בא לב"ד וכו' דאינו נאמן וכתב עוד ולא עוד אלא אפי' שאלו וכו' פי' אפי' היה חוץ לב"ד כל שהיה על ידי שאלה אינו נאמן עד שיתחיל מעצמו בלא שאלה ויאמר פ' מת וכיון שאמר כן חוץ לב"ד נאמן: נ
גם מתשובת מהר"ם דאיתא בתשובות דשייכי לש נשים המתחלת עמדנו על כל צדדין וצדי צדדין הוכיח הרב הגדול מוה"רי טייטאצק דבאומר מת פ' או נהרג פ' חשיב מל"ת וכתב עוד שטענות הר"ן חלושות ושבימי איתני גאוני עולם עשו מעשה דלא כהר"ן העולה מכל מאי דכתיבנא דבאו מת או נהרג לבד בלי שאלה ובלי הזכרת אשה ובלי שיבוא לב"ד הרי זה מל"ת והעיד הרב ב"י מפי רבו מהר"ר יעקב בי רב זלה"ה שהיה מורה כן בפשיטות וגם חכמי שאלוניקי ומקומות אחרים הסכימו לזה וכן כתב הרב הגדול מהר"ר אליה מזרחי זלה"ה וכן כתב הרב מהר"ר ן' לב זלה"ה שנתפשט המנהג ודי והותר:
ועתה נבוא לענין נ"ד מהאי אשת ראובן היושבת שכולה וגלמודה ועגונא בבכלי העיגון שאחר ששמעה קול ההברה שבעוד כברת ארץ לבוא אל עיר א' אשר בעלה היה רגיל לבוא דרך שם מצאו אנשי אותה העיר חלל על פני האדמה וכו וכראות אשת ראובן אומדנא שגוי א' הרגו בראותו לבוש מלבושי בעל' וכו' הלכה אל הערכאות הגוים וכו' ובעבור היסורים שייסרוהו הודה שהוא הרגו ואף גם זאת הודה שלקח המלבוש והסחורות וכו ועל פי דיבורו והודאתו נגמר דינו להריגה ותלו אותו על עץ כמשפטם: נ"ל לע"ד דאיתתא דא אסורה להנשא דכל האומדנות וגם מה שהודה הרוצח שהוא הרגו לא אלימי להתירה שהרי כבר השרשנו שאין גוי נאמן אלא דהיינו שהגוי מעצמו יתחיל לספר ולומר מת פ' או נהרג או הרגתי אבל כל ששאלו לו תחילה היכן פ' או אי אתה יודע מה נעשה מפלוני אינו נאמן דשמא נתכוון לשקר כדאיתא בגמרא מאיה חבירינו וכו' וא"כ בנ"ד שהגוי זה הרוצח לא הסיח ל"ת אלא הדיינים שאלו לו תחילה ולא עוד אלא שהכריחוהו להודות מחמת הטורמינטוס דודאין הודאתו ועדותו היה מחמת היסורין והענוי שבלי ספק שאם היה מחמיר בכפירת הרציחה היו מענים אותו ביסורין קשים פעמים שלוש כישסט האומות ועל כן הודה הרוצח ובחר במיתה פתאומית כדי להנצל מן העינוי ומאחר דאיכא אמתלא לא סמכינן על הודאתו ועדותו דחיישינן לשיקרא דהכי אמרינן בשילהי יבמות כההוא גוי דאמר ליה לישראל קטול אספסתא וכו' וכ"ש בנ"ד שמה שהודה הוא לפטור מן היסורין הקשים דאין אמתלא גדולה מזו דהא שמעינן אלמלא נגדוה לחנני' מישאל ועזריה הוו פלחו לצלמא:
ואעפ"י שמוהר"י קולון כתב בשורש קכ"א דסמכינן על דברי המרצח שהודה לפני השופט בצנעה על הבטחתו שהבטיחו השופט שלא יגיעלו שום היזק מזה והתיר הוא ז"ל אותו אשת הנהרג ע"י עדות זה מהטעם דאי לא דקושטא קאמר לא היה מתחייב בנפשו בהודאתו והשתא נעביד ק"ו מה התם שהרוצח היה מאמין לשופט בהבטחתו שלא יגיע לו שום היזק בהודאתו ואדרב' אם לא יודה שמא יכעוס כנגדו ויתן לו יסורין קשי' והי' לנו לומר שמה שהודה הוא להפיק רצון השופט ולפטור מכל וכל והודה מה שלא עשה ושקורי קא משקר ואפ"ה פסק הרב ז"ל דאי לאו קושטא קאמר לא היה מחייב את ראשו בהודאתו כ"ש בנ"ד שהרוצח הזה ידע בודאי הודאה זו יתחייב להריגה שלא היה לו להודות אי לאו דקושטא קאמר לזה אומר דבמחילה מכבוד תורתו אין דעתי נוטה לדעתו דהא מעשים בכל יום שע"י המטורמינטוס אומרים מה שלא עשו כנודע ושמא לאו קושטא קאמרי וא"כ מה שהודה בהאי נדון דמוהרי"ק נאמר שהיה מיראת היסורין שהם קשים יותר מהמיתה עצמה כדאמרינן בגמ' אלמלא נגדוה וכו ועוד דסוף סוף לא מל"ת הוי כיון שלא הודה מעצמו אלא אחד ששאלו השופט ושמעינן דאין הגוי נאמן אלא דוקא במל"ת מעצמו מבלי ששאלו לו תחילה וכן נמי בנ"ד אי מטעמא דלא הודה מעצמו ולא מל"ת הוי אי מטעמא שעינו אותו ביסורין שמה שהודה לא היה אלא מחמת העינוי ושקורי קא משקר ואף אם נאמר שהדין עם מוהרי"ק הפרש יש מהאי נדון לנ"ד שבהאי נדון לא עינו את הרוצח והודה וא"כ מאחר שלא עינו אותו והודה נימא דקושטא קאמר ולא אמתלא היא דאם לא כן לא היה לו להודות ולחייב את ראשו חנם בלי פשע וחטאת ואם מיראת היסורין שלא יענו אותו די לצרה בשעתא והיה לו להמתין ער שיתחילו ליסרו ולא להקדים ולהודות ולשקר ולשום עצמו רשע קודם שיצא דינו לעינוי אלא ודאי דמאי דקאמר שהוא הרגו קושטא קאמר ומאי דקים ליה בנפשיה הודה אבל בנ"ד שעינו את הרוצח בטורמינטוס שהם יסורין קשים ומתוך יסורין הורה הא ודאי שהוא אמתלא גמורה דאיכא למימר שקורי קא משקר והודה שהוא הרגו מה שלא עשה משום שקשה עליו לסבול היסורין ובחר לו מות מחיים ותבחר מחנק נפשו וכדאמרינן אלמלא נגדוה לחנניה וכו':
וכמו כן כתב מהרי"קא בדיני גוי מל"ת בתשובה המתחלת תמהני על מקבלי עדוית וכו' וז"ל וא"ת א"כ דבמקום מהר"י קולון היה דרכם ליתר הרצחנים היאך כתב שאם לא היה אמת שהרגו לא היה מודה שהרגו כדי לחייב את ראשו למלכות דדילמא מחמת יסורין הודה מה שלא עשה ואעפ"י שמתחייב מיחה בדיבורו נבחר לו מות מחיים ביסורין דאלמלא נגדוה לחנניה וכו' דאיכא למימר דקים ליה למה"רי קולון דבההוא עובדא לא ייסרוהו ומיראת יסורין ליכא למימר שהודה מה שלא עשה דלא עביד איניש להודות במה שלא עשה מיראת יסורין קודם שייסרוהו ע"כ:
ואחר כותבי כל זאת חיפשתי באמתחות שיחות הפוסקים ומצאתי להרב מוהר"י ן' לב סי' נ"ח שפסק בפי' נגד מוה"רי קולון אפי' קודם שייסרוהו כנדון דמה"רי קולון וששתי כי כיוונתי לדעת גדולים וז"ל מוה"רי ן' ל"ב:
שאלה מעשה שהיה כך היה ראובן נהרג ובא השלטון שופט העיר ותפס קצת אנשי בליעל באמרו כי הם הרגו לאותו ראובן וקודם שעשו להם נגישות וטורמינטוס הנהוגים להעשות בא א' מהם והודה כי האמת שהוא הרג לאותו יהודי ושאל השואל אם אשתו של ראובן תהיה מותרת להנשא:
תשובה איברא דמילתא דפשיטא היא דגוי שאמר הרגתי לפלוני בלי שאלה אי לא מוכח למירמי אימתא קאמר דמשיאין את האשה על פיו וכו' ואילו הרב הגדול מהר"י קולון היה כותב להחמיר מיהוא זה ואיזה הוא אשר ערב אל לבו לבקש צדדין להקל אבל כיון שהרב כתב להקל ולא נמצא דבר זה מפורש בשום א' מהפנסקים מעתה הרשות נתונה לבקש צדדין להחמיר ואפשר לומר דממקום שבא הרב הגדול ז"ל להקל והוא דכתב דאנן סהדי דאם היה יכול לכפור ולהשמט לומר שלא הרגו שהיה עושה דפשיטא הוא שאם לא היה אמת שהרגו לא היה מודה שהרגו כדי לחייב את ראשו למלכות ומדהודה בכך ודאי קושטא קאמר ע"כ וכן נמי כתב הרב הגדול ז"ל בטענה השנית מהשטרות העולים בערכאות שלהם דאמרי' דלא מרעי נפשייהו וק"ו דאיכא למימר דאי לאו דקושטא קאמר שהרגו לא הוה מרע נפשיה להתחייב בנפשו דהא פשיטא דאין לך רעותא לנפשי' גדולה מזו ע"כ ויש להקשו' אפילו דקושטא קאמר לא היה מחייב את ראשו למלכות אלא ודאי דא"ל למימר דזה האיש נתפחד מהנגישות והטורמינטוס וכמו שאח"זל אלמלא נגדוה לחנניה מישאל ועזריה הוו פלחי לצלמא ומשום הכי בחר מות מחיים דאי לאו הכי אפי דאמרי' דקושטא קאמר למה בחר מות מחיים אם לא שבחר ברע במיעוטו ופחד לנפשו מהנגישות והטורמינטוס וכיון דכן דילמא דלא קושטא קאמר ואין בידו עון אשר חטא אלא דמפחד מהנגישות הוא דקאמר הכי וכ"ש אם הוא מהחשודים בכך או בכיוצא באלו שדרך האומות כזה המלכות שמכין אותם בנגישו' והטורמינטוס עד שתצא נפשם וכיון דאיכא לא מר דדילמא קושטא קאמר או דילמא דמשקר דממה נפשך משום הנגישות והטורמינטוס הוא דקאמר הכי והואיל ואיכא למימר הכי ואיכא למימר הכי ספיקא דאורייתא וספיקא דאורייתא לחומרא ועוד אני אומר דאפי' דהיה בנ"ד קצת אומדנא למימר דקושטא קאמר מ"מ כיון דזה הגוי הוא בחזקת שאינו מל"ת דהא ע"י שאלה הוא דאמר הכי לא מפקינן ליה מחזקת שאינו מל"ת אלא כאומדנא והוכחה דכי היכי דכתבו מהר"ם והרב רבי ישראל דלא תלינן להחמיר להוציא הגוי המסיח לפי תומו מחזקתו ה"נ לא תלינן להקל להוציא הגוי שאינו מחזקתו וכל דכן הוא אם להחמיר לא תלינן כ"ש להקל וטעמ'  דמסתבר הוא לפיכך אני בעניותי לא אסמוך על דעתי להתי' אשה ע"י גוי דאמר שהרג לפלוני שאלה מהטעמי' שכתבתי ועוד דמילתא פסיקתא קאמרי דגוי אינו נאמן אלא במל"ת וכדפריך בגמרא אלא בגוי שעדותו עדות היכי משכחת לה במל"ת כי ההוא דקאזיל וקאמר מאן איכא בי חיואי שכיב חיואי ולא אשכח גוונא אחרינא דלהוי עדות הגוי עדות מכל הני אני בעניי לא אסכים להתיר אשה בעדות גוי אלא במל"ת שלא ע"י שאלה וכגון ההיא נמי דכתב המרדכי בסוף יבמות דההוא נמי הוי מל"ת מעשה כגוי שאמר בשעה שדנוהו למיתה לא פשעתי כי אם פעם א' הרגתי יהודי א' בין ניקולא לאורוניק והתירו את אשתו משים דהוי מל"ת אבל כל היכא דאיכא למיחש דקאמר הכי משים להנצל מהטורמינטוש אין משיאין את האשה על פיו וכמו שכתבתי דודאי מאי דהודה שהרג לאותו פ' או דקאמר קושטא או דמשקר הוי משום יראת הנגישות והטורמינטוס דאי לאו הכי אמאי הודה או דילמא יצא מדעתו וכיון דאיכא לספוקי דדילמא קושטא קאמר או דילמא דמשקר ואיכא למימר הכי ספיקא דאוריית' וספיקא דאורייתא לחומרא כמו שכתבתי ועוד משום דכי היכי דכתבו הפוסקים מוה"רם ז"ל תלינן להחמיר להוציאו הגוי המל"ת מחזקתו ה"נ לא תלינן להקל להוציא הגוי שאינו מל"ת מחזקת וכל דכן הוא עכ"ד הרי לן בהדיה מהאי תשובה דאין היתר לאשה זו דנ"ד מחמת שהודה הרוצח שהוא הרגו אי מהטעם שמה שהודה היה מאימת היסורין ושמא הודה מה שלא עשה אי מהטעם שמה שהסית היה ע"י שאלה וכל שהסיח ע"י שאלה שקדמה לו לא מל"ת מקרי ואינו נאמן וק"ל:
וכל זה לא צריכנא לענין נ"ד דכל אלו לא שייכי לא כשאמר הרוצח הרגתי לפלוני זה הידוע לו או להם כדאיתא בגמרא או שהגוי והיהודי שהיה הולך עמו הכרנוס והוא גם כן כשהגיד מיתת היהודי היה מגיד לאיש או אנשים שראו אותם בדרך או יוצאים ממקום פ' או אפי' לא הכיר את היהודי ולא ידע שמו אלא שאמר יהודי שנתלוה עמו מת והיו עדים שיודעים שאותו היהודי נתלוה עם זה הגוי ולא מבעיא זה שהוא יחידי אלא אפי' חבורת בני אדם והגוי לא היה מכיר שום א' מהם אלא שידענו שפ ופ' היו מהלכים באותו הדרך אמרו שמתו כולם באלו וכיוצא אלו באמן ומשיאין את אשתו אבל בנ"ד דאף אם נאמר שמה שהודה הרוצח שהוא הרגו קושטא קאמר מאן לימא לן שזה בעלה אשת ראובן הנז' שהרי לא הכירוהו אלא שהיה יהודי ולא ראוהו שנתלוה עם הרוצח דשמא יהודי אחר הוא שהרג ואם מהאומדנא דמוכח כפי משה"ה שראתהו אשתו לבוש בא' ממלבושי בעלה לאו אומדנא דמוכח הוא שהרי הסכימו כל הפוסקים רובם ככולם דבכליו אעפ"י שיש להם סימנים מובהקים ביותר אינם כלום דחיישינן לשאלה וכמו שהעלה מוהרי"קא בשולחנו הטהור סי' י"ז ואף זה לא נאמר אלא כשנמצאו הכלי ובגוף הנרצח דאנו אומרים שמא השאילו לאחר וזה הוא שנהרג וכ"ש בנ"ד שהמלבוש נמצא בגוף הרוצח וק"ו בן בנו של ק"ו שהאי מלבוש לא היה אלא סי' גרוע וכדמסקינן בגמרא ובכליו בחיזורי וסומקי: ואם מן הטעם שהוסיף להודות מהסחורות אשר אשת ראובן הכירם לא מעלה ולא מוריד דכמה סחורות כאלו איכא בשוקא דדמיין לאלו ואפ"י תימא דהן הן עצמן הסחורות שהוציא מביתו והוליך עמו מאן לימא לן שלא מכרם לאחר ולאותו אחר שקנאם הוא שהרג וכן כתב ז"ל ועוד אפי' דסי' דכליו מובהקים הם ויש לסמוך עליהם מ"מ חיישינן לשאלה שהשאילם לאחר דכיון דאפי' בכליו שהוא לובש איכא למיחש לשאל' כדעיל כ"ש בבגדי סחורתם דבהא ודאי פשיטא דאין לסמוך בהם כלל משו' דשכיח טפי הוא שהסוחרים מוכרים סחורתם זה לזה או מחליפין זה לזה ע"כ הרי לך דכין הכרת המלבוש והסחורות לא אלימי מידי להתיר אשת איש מכבלי העיגון ואפי אם נצטרף כולם יחד עם מה שהודה הרוצח באומרו שהוא הרגו לא מצטרפינן דהא כמו שכתבתי בהקדמתי בשם תרומת הדשן דקשה לקבוע הלכ' לדורות להתיר אשת איש ע"י הכלים לאומדנות אחרות וכו' ע"כ וכ"ש דאומדנות אלו לא מוכחי נינהו מן הטעמים שכתבתי ועל האומדנות אחרות שהזכיר הח"ה דהיינו חסרון האיגרת ועדות הקהל וחזקת הגוי בליסטים איני חושש להשיב עליהם שהם דברי בעלמא חלושות עד מאד שדופות קדים שנופלים מעצמם ולא מעלין ולא מורידין כנלע"ד:
העולה מכל מאי דכתיבנא דאיתתא דא אסורה להנשא לכל גבר ותשב בירכתי ביתה עצובת רוח שכולה וגלמודה מה שהעלה מצודתי היום יום רביעי כ"ג לחודש תמוז בשנת ובסדר אלה החקים אשר צוה ה' את משה בין איש לאשתו לפ"ק
משה גומיש די מישקיטה ס"ט