שאלה ריאה שאין לה חיתוכי דאוני כדרך כל הריאות אלא בסופה מתפצל כשיעור עלה הדם דק"ל בכה"ג כשרה ולמעלה במקום השטח יש להם סדקים דקים כחוט השערה דניראית כאלו מתחיל הפיצול משם אלא שאינם נראים הפיצולים אלא בסוף כשיעור עלה הדם ובמקום השטח השלם יש לה סירכה מגב סדק זה על גב סדק זה איך דיינינן לה להאי ריאה נימא כיון דאית לה סדקים דקים ולמטה מתפצלים כשיעור עלה הדס אמרינן שפיר דאית לה חיתוכי דאוני והוי ליה סרכה מגב לגב וטרפה או דילמא כיון דלמעלה במקום השטח אין להם שיעור פיצול חשבינן להו להני חדקי כמאן דליתנהו והפצול אינו מתחיל אלא למטה והוי ליה האי סרכה ממקום למקום באונה או באומה עצמה דק"ל דכשרה לכן יורה המורה ויראה הרואה מה יהיה משפט הריאה:
תשובה גרסינן בפרק אלו טרפות אמר רפרם האי ריאה דדמיא לאופתא טרפה איכא דאמרי בחזותא ואיכא דאמרי בגישתא איכא דאמרי דנפיחא ואיכא דאמרי דפחיזא ואיכא דאמרי דשיעא דלית לה חיתוכא דאוני ופירש רש"י ז"ל דדמיא לאופתא בקעת עצים וכדמפרש בגישתא שקשה משושה כעץ: דנפיחא נעשה לבנה כבקעת והיינו נמי בחזותא דפחיזא קשה והיינו נמי בגישתא: והיכא דלא מחחכא בחיתוך גמור ובסדק אלא כמין מראה הפרש ניכר בו כשרה דלאו שיעא כאופתא היא עכ"ל נראה שלמד זה מתיבת שיעא שרוצה לומר חלקה ואם יש בה הפרש מה אינה חלקה וכן כתבו התוספות וז"ל דשיעא כאופתא היינו שחלקה לגמרי אבל אם ישבה שום היכר בעלמא כשרה אבל הרמב"ם ז"ל כתב בפרק שמיני מהלכות שחיטה נמצאו שתי האונות כאונה אחת ואינן נראות כשתים דבוקות אם היה ביניהן כמו עלה הדם בין בעיקרן בין באמצען בין בסופן כדי שיוכר שהן שתים דבוקות מותרת ואם לאו הרי זו חסירה וטרפה עכ"ד חייב בזה שני דברים האחד שצריך שיהיה חיתוך גמור בין האונות ואינו מספיק בסדק מה יהיה ביניהן השני שיהיה שיעור החיתוך הזה כעלה הדם ובאחד משנים שיחסר הריא' טרפה והנה טעם הראשון ביארו הרמב"ם ז"ל בעצמו והוא אומרו כדי שיוכר שהן שתים דבוקות וכאלו רצה בזה לומר כי בהבדל סדק מה בזולת חיתוך גמור לא יוכר שהן שתים דבוקות ודברי הגמרא גם כן מדוייקים היטב כפי זאת הדעת שהרי אמר ואיכא דאמרי דשיעא לית לה חיתוכא דאוני שלפי הנראה בתחילת העיון היה די שיאמר ואיכא דאמרי דשיעא ולמה האריך יותר באומרו דלית לה חיתוכא דאוני אלא שרצה בזה שכל ריאה שאין לה חיתוך גמור כדרך האונות היא טרפה אף שיהיו בה סדקים וטעם השני לא ביארו הרמב"ם ז"ל אמנם הוא מיוסד על דברי התלמוד בפרק הנזכר מחולין אמר רבא ה' אוני אית לה לריאה אפה כלפי גברא חלתא מימינא ותרתי משמאלא חסיר או יתיר או חליף טרפה ההיא יתירתא דאתאי לקמיה דמרימר הוה יתיב רב אחא אבבא א"ל מאי אמר לך א"ל אכשרה ניהלי א"ל הדר עייליה קמיה א"ל זיל אימא ליה למאן דיתיב אבבא לית הלכת' כוותיה דרבא ביתרת וה"מ דקיימא בדרא דאוני אבל ביני ביני טרפה ההוא ביני ביני דאתא לקמיה דרב אשי סבר רב אשי למיטרפא א"ל רב הונא מר בר אויא כל הני חיוי ברייתא הכי אית להו וקרו ליה טבחי עינוניתא דוורדא וה"מ מגואי אבל אגבא אפילו כטרפא דאסא טרפה ופירש רש"י תלת מימינא דבהמ' והיא לימין הטבח כשהיא תלויה ברגליה ובני מעיה כלפי הטבח: יתיר ס"ל לרבא דכנטול דמי ולית הלכתא כוותיה כדאמרינן בסמוך וראיתי שהכשירה מורי רבינו יעקב אבל בחסיר וחליף הלכה כמותו דליכא מאן דפליג א"ל רב אחא לטבח כשיצא מן הבית: מאי אמר לך מרימר: אמר ליה רב אחא לטבח: הדר עייליה קמיה דילמא לא עיין בה שפיר דס"ל לרב אחא הא דרבא: וה"מ דיתרת כשרה דקיימא בדרא דאוני: אבל ביני ביני כגון מלמטה לערוגה בעינוניתא דוורדא שהיא בין שתי הערוגות מלמטה או שיש אחת באמצע האומה על גבה שלא כסדר חיתוכא דאוני טרפה: ברייתא רועות באפר ואמרי לה בריאות ושמנות: עינונית' כמו אינוניתא אונה קטנה: דוורדא על שם קלישת' ואדומה: וה"מ מגואי מתחת: אפילו כטרפא דאסא כעלה של הדס וכו' עכ"ל והנה כוונת הדברים האלה שאמר התלמוד למוד על יתרון האונא וה"מ מגואי אבל אגבא אפילו כטרפא דאסא טרפה היא לתת לנו שיעור האונא היתרת להטריף הריאה והוא כעלה הדס אבל אם היא קטנה מעלה הדם כשרה וכאילו לא היה בה שום יתרון וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' אשר קדם זכרה הלכה ד' וז"ל ניתוספו האונות במניינם אם היתה האוזן היתרה בבד האונות או מלפני הריאה שהוא עומת הלב מותרת ואם היתה על גבה שהוא לעומת הצלעות הרי זו טרפה שהיתר כחסר והוא שתהיה כמו עלה של הדס אבל פחות מזה אינה א זן ומותרת והרשב"א ז"ל בחידו' כתב שהרמב"ן הסכים לביאור הזה והביא ראיה מדגרסינן בפרק מי שמת אמר רבא דווקא דינר אבל פחות מדינר לא ואקשינן פשיטא אפילו דינר תנן מהו דתימא הוא הדין דאפילו פחות מדינר והא דינר אורחא דמלתא קתני קמ ל ובמסכת ברכות אפילו מיל אינו חוזר ואמרינן ומינה דמיל הוא דאינו חוזר הא פחות ממיל חוזר מכאן יש ללמוד דכל שיעורי חכמים כיוצא בזה אף על גב דקתני עלייהו אפילו דווקא נינהו הא פחות מכשיעורן לא אם כן מאחר דאינה נטרפת הריאה ביתרון אונא מה בזולת שתהיה גדולה כעלה הדם הוא מן הראוי גם כן ששיעור האונא להכשיר הריאה יהיה כעלה הדס ולזה כתב הרמב"ם ז"ל שאם נמצאו שתי אונות דבוקות ואין ביניהן כמו עלה הדס טרפה מפני שאין לה חיתוך אונות ובזה נתבארו דבריו ביאור שלם כפי הסברא הנכונה וכדברי הגמרא:
אמנם הרא"ש זיל אחר שהביא דברי רש"י בההוא איכא דאמרי דשיעא דלית לה חיתוכא דאוני והביא גם כן דעת הרמב"ם כתב שלשון התלמוד נראה כפרש"י דאם יש היכיר כל כל שהוא כשרה ושכן עיקר נמשך בזה אחר דברי התוספות שדקדקו זה מתיבת שיע' וכבר דקדקנו אנחנו מיתרון הלשון דלית לה חיתוכי דאוני מה שנראה לנו נכון כדעת הרמב"ם ז"ל:
והרב ר"י כתב בבית יוסף אחר שהביא דברי הר"אש ז"ל וז"ל ונראה מדברי הר"אש שהרמב"ם ם חולק על רש"י דלרש"י סגי בכמין הפרש ניכר בו אע"פי שאין בהם שום פירוד ואילו הרמב"ם בעי שיהיה ביניהם פירוד כטרפא דאסא והסכים הוא לדעת רש"י משום דכיון דכמין הפרש ניכר בו לאו שיעא כאופתא הוא ולי נראה דאפשר לומר דלהרמב"ם נמי אינו מצריך שיהיה ביניהם שום פירוד אם כמין הפרש ניכר בכל האונה מלמעלה למטה או ברובה שהרי כתב ואינם נראות כשתים דבוקות דמשמע הא אם היו נראות כשתים דבוקות לא היינו צריכים שיהא ביניהם כמו עלה הדס אבל לפי שאין הפרש וסדק ניכר בהם אז צריך שיהא ביניה' פירוד כמו עלה הדס ועוד איפשר לומר דהרמב"ם נמי לא בעי פירוד כלל ומ"ש אם היה ביניהם היינו לומר שהיה ביניהם היכר כמין הפרש וסדק וסיפא דלישניה מוכח שכתב כדי שיוכר שהן שתים דבוקות אלא שהצריך שיהא שיעור כמין הפרש זה כעלה הדס ואילו רש"י לא נתן שיעור לכמין הפרש ניכר בו וכתב הר"אש דלישנא דתלמודא משמע הכי דאי ניכר בו הפרש אפילו בשיעו' פחות מטרפא דאסא לאו שיע כאופתא הוא ויש הוכחה לפירוש זה האחרון שפירשתי בדברי הרמב"ם מדברי הרשב"א שהביא בת ה הארוך דברי רש"י ושכן כתב בעל העיטור ואח"כ הביא דברי הרמ"בם ואח"כ כתב דברי האומר אי סריכא מעיקרייהו ועד סופייהו מייתי סכינא ומפרקי' להו וכו' וכתב דדברי תימא הן ובת"ה הקצר כתב י"א שאם סדק כמראה הפרש ביניהם כמו עלה של הדס בין באמצען בין בסופן כשרה ע"כ והרי לא הזכיר בענין זה שיעור כעלה הדס וגם הא דבין באמצען אלא הרמב"ם אפ"ה כתב דביש סדק כמראה הפרש ביניהם מכשר עכ"ל וכפי זה הביאור שביאר שם פסק בשולחנו סי' ל"ה הריאה שאין לה חיתוכא דאונא טרפה ואם סדק כמראה הפרש ביניהם כשיעור עלה הדס בין בעיקרן בין באמצען בון בסופן כשרה וכבר כתבנו דעתינו בדברי הרמב"ם:
הנה למדנו מדברי הרמב"ם כפי הביאו' שביארנו בדבריו דריאה שאין לה חיתוך אינות אם מתפצל בחיתוך גמור בין בעיקרה בין באמצעה בין בסופה כשיעור עלה הדס כשרה אבל בזולת זה טרפה ולפי זה בנ"ד זאת הסירכה שנמצאת במקום השטח מגב סדק זה על גב סדק זה הוא סירכה ממקום למקום באונה עצמה שהניח החכם השואל שהיא כשרה כפי מה שהעלה מוה"ררי קא"רו בשולחנו הטהור בסי' ל"ט דכיון שהסדקים האלה שיש בה הם דקים כחוט השערה ואינם נחתכים בחיתוך גמור ומלבד זה הם קטני הכמות שהרי אין בהם שיעור עלה הדס הרי הם כאילו אינם דהגע עצמך שלא היה בזאת הריאה הפיצול של עלה הדס אלא הסדקים האלה בלבד בלי ספק שתהיה טרפה בעבור שלא יש לה חיתוך אומת ומאחר שהסדקים האלה אינם ראויים להכשיר הריאה בסבתם אין מן הראו שיטריפוה בסרכה שיש בם ואף לביאור מוה"ררי קא"רו בדברי הרמב"ם שבסדק כל שהוא מספיק מ"מ צריך שיהיה הסדק כשיעור עלה הדס להכשיר הריאה וכיון שבאלה הסדקים לאיש זה השיעור אינם נחשבים לכלים והסירכה זאת נדון אותה כסרכה ממקום למקום באונה או באומה עצמה:
אמנם זה היסוד של סירכה ממקום למקום אשר בנה עליו החכם השואל השאלה הזאת נוטה ליפול במהרה כי ים התלמוד הולך וסוער עליו כאשר נבאר במה שיבא ולמען נוציא משפט לאשורו ויוכל הרואה לראות בעין השכל סבת הסער הלז נציע דברי התלמוד בעניין הסירכות ודעות הפוסקים עליהן וההערות שיש לנו להעיר בם:
גרסינן באלו טרפות אמר רבא הני תרתי אוני דסריכן להדדי לית להו בדיקה ולא אמרן אלא שלא כסדרן אבל כסדרן היינו רביתייהו ופירש רש"י ז"ל לית להו בדיקה שסירכה זו מחמת נקב היא באה שמתוך שהריאה שואבת כל מיני משקה והמשקה נעשה עב בתוכה כמין גליי"רא ויוצא מעט מעט דרך הנקב נקפה ונעשה קרום כך מצאתי בתשובות הגאונים ואע"פי שהוא סותם הנקב ואינו מוציא רוח הא אמרן קרום שענה מחמת מכה בריאה אינו קרום שסופו ליסתר שלא כסדרן כגון שתים החיצונות נדבקו בסירכה ממעל לאמצעית או מתחתיה: היינו רביתייהו וזו מגינה על זו והדרא בריא שמתוך ששוכבות זו על זו אין מתפרקת והקרום הולך וחזק אבל כשהן שלא כסדרן זו הולכת לכאן וזו הולכ' לכאן והקרו' מתפרק ונסתר וכן הלכה וכו' עכ"ל וכוונת רש"י ז"ל מבוארת אצלנו בתכלית הביאור והיא שטעם איסור הסרכות לדעתו הוא שאין סירכה בלא נקב ולזה אמר רבא דתרתי אוני דסריכן שלא כסדרן להדדי לית להו בדיקה מפני שאין לנו תועלת בה כי אף שיראה לנו החוש שאינו יוצא רוח כלל זה אינו סותר מציאות הנקב כי הסרכה סותמתו והיא מונעת יציאת הרוח וכיון שהושרש לנו זה השורש שקרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום והוא מאמר רב יוסף שם זאת הריאה טרפה אבל אם האונות האלה נסרכו כסדרן והוא שיש סירכ' מאונה זו לאונה שאצלה כשרה מפני שאף שסירכה זאת באה מחמת נקב כיון שהאונות שוכבות זו על זו הקרום לא יתפרק אלא הולך וחזק ויחזור הנקב ליסתם ואף שאמרנו שקרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום הטעם הוא מפני שעל הרוב סופו ליסתר בנענוע התמידי של ריאה אבל אם הוא בענין שלא יסתר כמו באופן זה בודאי שיהיה קרום כי אין הדעת נותנת שיהיה הבדל בין קרומים העולים בנקב הריאה לקרומים העולים בנקב שיש בחלק אחר מהגוף אם לא יהיה מהטעם שאמרנו הלא תראה שם מאמר רב יוסף בר מניוימי ריאה שניקבה ודופן סותמה כשרה הרי שסתימת הדופן מהני לנקב הריאה בעבור שלא יש חשש שיפרק זה דעתו ז"ל ואחריו נטה הר"אש אמנם התוספות רוח אחרת עמם וז"ל היינו רביתייהו על פירוש הקונט' דפירש דהסירכה מחמת נקב היא באה קשה לר"י דאמאי כסדרן כשרה נהי דאינה נמשכת לכאן ולכאן לא יהא אלא קרום שעלה מחמת מכה בריאה שאינו קרום אע"פי שאין הקרום דבוק למקום אחד ואי הוה אמרינן הא דכסדרן כשרה היינו במקום שסמוכות האונות זו לזו דחברתה מגינה על הנקב אם כן בחנם הוה מחלק בין כסדרן לשלא כסדרן אם היה חילוק אפילו כסדרן ואם היינו מפרשים היינו רביתייהו שזהו גידולם שרגילה הסירכה לבא שם בלא נקב הוה ניחא אבל ר"ח פי' רביתייהו הוי כמו מרבעיתייהו כלומר היינו דרך רביעתו והיה נראה לפרש דרגילה הסירכה לבא בכל מקום בריאה בלא נקב מתוך שהיא שואבת כל מיני משקה והא דטרפה שלא כסדרן היינו משום שסופה להתפרק וחשוב כנקובה כיון שסופה לינקב אבל קשה מהא דאמר לקמן גבי ריאה הסמוכה לדופן דרב נחמיה בריה דרב יוסף בדיק לה בפשורי ומאי בדיקה שייך והא לעולם לא תבצבץ כיון שהסירכה עולה בלא נקב ומיהו בלאו הכי קשה דכי אמרינן נמי דמחמת נקב היא באה איך היה יודע ע"י שלא תבצבץ שהסירכה היא מחמת דופן כי נמי ניקבה הריאה לא תבצבץ שהקרום סותם את הנקב וטרפה היא דסופו ליפסק כשאינה סרוכה במיצר החזה במקום רביתא דאוני כדלקמן אלא שאני התם דחומר' בעלמא היא דעביד דמן הדין יש לתלות בדופן דאיכא ריעותא והוא היה בודק להחמיר דאי מתרמי דהנה מבצבצא הוה טריף ומיהו קשה דקאמר מר זוטרא הא דרב נחמיה דבדיק לה בפשורי אדרבא מתנינן לה אתרי אוני דסריכי שלא כסדרן וההיא בדיקה הויא כדי להכשיר אי לא מבצבצ' והשתא והלא לעולם לא תבצבץ ומיהו היינו הא דפריך עליה בשלמא הכא תלינן בדופן אבל התם אי האי אינקי' טרפה ואי האי א נקיב טרפה ופירש שם בקו' בשלמא הכא בדיק לה דאי לא מבצבצא לא אמרינן דניקבה ונסתמ' דכיון דאיכא למיתליה בדופן תלינן בדופן וכשרה אלא הכא גבי תרתי אוני מכדי סירכה זו מחמת מכה היתה והי מינייהו דאינקיב טרפה והא דלא מפתא זיקא קרם עלה בה וסתמה ומיהו לפי' שפירש' שקרום עולה בלא נקב קשה הלשון דלא הל"ל אי האי אינקיב אלא אי האי מינקיב ושמא אינקיב הוי כמו מינקיב ויש לישב פ"ה דאע"ג דקרום העולה מחמת מכה אינו קרום היינו כשאינו סרוך בשום מקום אבל כשהיא סרוכה במקום שאינה עומדת להתפרק סותמתה ומגינה יותר שהקרום הולך וחזק ומיהו הא דפריך רב יוסף לרבינא גבי ריאה שניקבה ודופן סותמתה אי לא סביך אמאי טרפה כו' ה"נ הוה מצי לאקשויי אמאי דמכשר רבא תרי אוני דסרי' אהדדי כסדרן כיון דניקבה אמאי כשר ע"י סתימת הסירכא אלא דרב יוסף שמע הא דרבינא ברישא ופריך עלה ואי הוה שמיעת ליה מילתא דרבא הוי נמי פריך עלה ומתוך הלכות טרפות של רבינו גרשום ותשובת הגאונים שכתב הרב ר' יוסף נ"ע משמע נמי שהסרכה מחמת נקב היא באה שמצריכים נפיחה כשהאונות סרוכות זו לזו כסדרן או סבוכות וסרוכות בצלעות או בבשר שבין הצלעות והשתא אם הסרכות באות בלא נקב א"כ כסדרן למה צריך נפיחה כיון דלא תתפרק וכן בריאה הסרוכה לדופן במקום רביתא דאוני אם לאו דאמר אין סירכה אלא מחמת נקב ואז א"ש דבדיקי לה בנפיחה שמא עדיין לא נסתם הנקב וכו' עכ"ל ביארו בזה דעתם שיש סרכה בלא נקב וטעם איסור הסרכו' הוא משום שסופן להתפרק ותנקב אזי הריאה ואף שלא ניקבה עדיין טרפה שכל העומד לינקב כנקוב דמי וכן הוא דעת הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק אחד עשר מהלכות שחיטה מן הדין היה על דרך זו שאם נמצאת הריאה תלויה בסירכות כמו חוטין אם היו מן האום של ריאה ולדופן או שהיו ללב או לטרפש הכבד שחותכים את הסירכה ומוציאים את הריאה ונופחים אותה בפושרין אם נמצאת נקובה טרפה ואם לא נתבעבע המים הרי היא שלמה מכל נקב ומותרת וסירכה זו לא היתה במקום נקב או שמא ניקב קרום העליון בלבד ומעולם לא ראינו מי שהורה כך ולא שמענו מקום שעושין בו כך וכן דעת הרשב"א בביאור בחידושיו והביא שם דעת שלישית והיא כפשרה בין שתי הדעות האלה והיא דעת הראב"ד וז"ל אחר כך מצאתי בשם הראב"ד זכרונו לברכה דסירכה שלא במקום רבותא ודאי מחמת נקב היא ואע"פי שעולה בנפיחה אומר קרום עלה באותו נקב אבל כשהסירכא במקום רביתא תולין שמפני דוחק רביצתה עליו נעשית הסרכה ולא מחמת נקב וע"י כך הוא אומר דאונא לדופן כדסירכא אפילו לגרמה כשרה שלא אמרו והוא דסביך בבשרא אלא בריאה שניקבה דבעיא סתימה חזקה דהיינו סביך בבשרא אבל זו לא ניקבה עכ"ל:
אלה הם הדעות כולם הנמצאים בענין הסרכות אמנם הדעת היותר צודק אצלנו הוא דעת הרמב"ם וסיעתו הן לפי שרשי התלמוד הן לפי הסברא הנכונה הן לפי שרשי התלמוד הוא מאמר הקודם של רבא שהבדיל בין כסדרן לשלא כסדרן ואם נאמר דאין סרכה בלא נקב היה לו לרבא להטריף אפילו כסדרן מההוא דרב יוסף וכמו שהקשו התוספות ואף שהסברנו פנים לדעת זה וגם התוספות הליצו בעדו עם כל זה פשט דברי רב יוסף אינו סובל זה שהרי זה החכם אמר בהחלט קרום שעלה מחמ' מכה בריאה אינו קדום ואל תשיבנו ממאמר רב יוסף בר מניומי שם ריאה שניקבה ודופן סותמה כשרה דכונת זה המאמר הוא כשהנקב על פני הריאה מבחוץ ונאחזת הריאה בבשר שבין הצלעות שהיא סתימה חזקה כאשר נתבאר שם בתלמוד דכיון שהוא במקום רביתא שהדופן והריאה גדלים כאחד וסמוכים תמיד לא יתפרק לעולם חבל אם הנקב מבפנים וסרכה יוצאת ממנה לדופן היא טרפה וכמו שכתבו הר"אש הרשב"א הר"ן ומוה"ררי קארו בשולחנו סי' ל"ט והטעם שאין סתימת. הדופן באופן זה מועלת שקרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו וקרום ועוד שעל מאמר הזה של רב יוסף בר מניומי הוסיף רבינא והוא דסביך בבשרא והקשה על זה רב יוסף לרבינא ואי לא סביך מאי טרפה אלמא אמרינן נקובה היא אי הכי כי סביך נמי כלומר כיון דטעם הטרפות הוא משו שניקב הריאה אפילו כי נסבכה בבשר שבין הצלעות תהיה טרפה שקרום שעלה מחמת מכה בריאה אינו קרום והנה למה לא הקשה רב יוסף גם כן לרבא מן הטעם הזה שחילק בין כסדרן לשלא כסדרן שמאחר שאיסור הסירכה הוא מחמת נקב היה לו להטריף גם כן כסדרן כשם שכשניקבה הריאה רצה רב יוסף להטריף אפילו כי סביך ואף שהתוספות כתבו לתרץ זה שרב יוסף שמע הא דרבינא ברישא ופריך עלה ואי הוה שמיעא ליה מילתא דרבא הוה נמי פריך עלה מלבד שאלה הם הדברים שלא נתבארו בגמרא בעל התלמוד שידע זה המאמר של רבא וכתבו בתחלה למה לא הקשה זה אלא ודאי שסובר שטעם רבא אינו משום נקב אלא משום שעתיד לינקב בהתפרק הסרכה ובעבור זה שלא כסדרן לבד היא טרפה:
גם יש להוכיח זה בבירור ממה שהובא שם בתלמוד על מאמר אחר של רב יוסף בר מניומי והוא ריאה הסמוכה לדופן אין חוששין העלתה צמחים חוששין שר' נחמיה בריה דרב יוסף בדיק לה בפשורי רוצה לומר שהיה בודק הריאה אחר שפירקוה במים פושרים ואם נתבעבע המים טרפה ואם לאו הרי היא שלימה מכל נקב ואם אמת היה הדבר שאין סרכה בלא נקב לריק היה יגע רב נחמיה בבדיקה זאת דבלי ספק יבעבעו המים אם לא מחמת הקרום שמונע הבעבוע הזה ואין להקשות ג"כ לדעת הרמב"ם והנמשכים אחריו האומרים שיש סירכה בלא נקב שלא היה תועלת בבדיקה זאת שהרי לעולם לא יבעבעו המים וכמו שהקשו התוספות שבמחילה מכבודם נראה זה כשגגה היוצאת מלפני השליט שהאומרים יש סרכה בלא נקב אינם שוללים בהחלט שלא תוכל להיות סירכה מחמת נקב אלא שאינו מחויב שתבא מחמתו ולזה היה בודק ר נחמיה בפושרים על צד היותר טוב כיון שהוא באפשר שיהיה נקב וזה הוא הטעם שהצריך הרמב"ם ז"ל בדיקה בסירכה תלויה כאשר יתבאר במה שיבא:
ועוד ראיה לזה ממה שנאמר שם שמר זוטרא בריה דרב הונא בריה דרב פפי אמר לרבי הא דרב נחמיה בריה דרב יוסף אתון אהא מתניתו לה אנן אדרבא מתנינן לה דאמר רבא הני תרתי אוני דריאה דסריכן להדדי לית להו בדיקה לאכשורי רב נחמיה בריה דרב יוסף בדיק לה בפשורי והנה אם אין סרכה בלא נקב מה היה מועיל רב נחמיה בבדיקה וכמו שהקשינו למעלה ודע שהתקיף שם רב אשי על זה האי מאי בשלמא הכא תלינן בדופן וכשרה אבל התם אי האי נקיב טרפה ואי האי נקיב טרפה ופירש רש"י ה"ג בשלמא הכא תלינן בדופן וכשרה ולא גרסינן אי איכא ריעותא בדופן כלומר בשלמא הכא בדיק לה דאי מבצבצי לא אמרינן ניקבה ונסתמה דכיון דאיכא למתלייה בדופן תלינן בה וכשרה: אלא הכא גבי תרתי אוני מכדי סרכה זו מחמת מכה היתה אי מינייהו דאינקיב טרפה והאי דלא מפקא זיקא קרום עלה בה וסתמה עכ"ל נמשך בזה אחר דעתו שאין סרכה בלא נקב ולפי זה הביאור מה שהתקיף רב אשי על דברי מר זוטר' היא בעצמו מה שאנו הקשינו לרב נחמיה ויש בזה התר הקושי לדעת האומרים אין סירכה בלא נקב אלא שזה הביאור איננו מוכר וכמו שנבאר עתה והתוספות בדבור שהזכרנו למעלה אחר שהביא פירוש רש"י כתב ומיהו לפי' שפירשתי שקרום עולה בלא נקב קשה הלשון דלא הל"ל אי האי אינקיב אלא אי האי מינקיב ושמא אינקוב הוי כמו מינקיב רצו בזה שאין הלשון האי אינקיב שמורה לשעבר מדויק היטב כפי דעת האומרים יש סרכה בלא נקב שכיון שטעם איסור הסרכה אינו מחמת נקב שיש בריאה כבר אלא משום חשש נקב שיבא בה בהתפרק הסרכה היה לו לומר אי האי מינקיב שהוא מורה לעתיד ולזה תירצו ושמא אינקיב הוי כמו מינקיב וכן פי' הרשב"א ז"ל בחידושיו וז"ל והנכון שנאמר שיש סרכה בלא נקב כמו שכתבנו למעלה והא דאמר לקמן אי אינקיב האי טרפה ואי אינקיב. האי טרפה הכי קאמר אבל הכא עשויין הם להתפרק ולהקרע עוד מכאן ומכאן וכל העומד לינקב כנקוב דמי וכן נראית דעת הרמב"ם ז"ל ואע"פי שקשה קצת הלשון דהוה ליה למימר אי מינקיב האי טרפה ואי מינקיב האי טרפה ואי דאינקיב לשעבר משמע אחר כך מצאתי בסוף פי' הרמב"ן דבמקצת נוסחא ת נמצא בהן כתוב אי מינקיב האי טרפה ואי מינקיב האי טרפה וכו' עכ"ל ולפי דעתינו הפי' אמיתי של קושיא זאת כך הוא שרצה להקשות בזה רב אשי על דברי מר זוטרא שיש הבדל גדול אם נאמר שההוא דרב נחמיה מוסב על מאמר ריאה הסמוכה לדופן לאם שנאמר שמוסב על מאמר רבא הני תרתי אוני שאם נאמר שמוסב על מאמר ריאה הסמוכה לדופן שיש לתלות האשמה בדופן נתבארה לנו הסבה אשר בעבורה היה ר' נחמיה בודק בפושרים והיא לראות אם מחמת נקב מה שיש בריאה נעשה הסרכה או מחמת הדופן אבל אם נאמר שמוסב על מאמ' רבא קשה מה יהיה מועיל בבדיקה שבין שהנקב שאנו חוששין שיש בריאה יהיה באונה זאת בין שיהיה באונה אחרת לעולם היא טרפה ואף שאינו מוציא רוח הוא מפני שהקרום סותמו ולפי זה הביאור מה שהקשה רב אשי אי האי אינקיב הוא לשעבר כפי מה שמורה עליו משפט הלשון אלא שלא על דרך החיוב אמרו כמו שפירש רש"י אלא על דרך אפשרות שכבר אמרנו שהאומרים יש סרכה בלא נקב אינם שוללים שלפעמים תבא הסירכה בסיבת נקב:
הן לפי הסברא הנכונה בעבור שנתבאר במופת למי שידע חכמת הניתוח שכל הליחות שיש בגוף הן מעורבות בדם אשר במזרקים הגדולים אלא. שיש מהן יוצאות חוץ מהגוף או מחלק מה ממנו כמו הזיעה ומימי רגלים וכדומה לאלה ומהן אחר שנפרדו מהדם חוזרות ומתערבות בו והולכות תמיד בסיבובו אמנם הנה הליחות כולן כשנפרדות מהדם נפרדות ממנו דרך שריינים קטנים ומעברים הצרים דבוקים מן הצד למזרקים הגדולים ולזה בריאה שהיא עצם ספוגיי ורב הליחות בעבור רוב המזרקים שיש בה יש לדון בהיקש שהסירכה הנמצאת בה פעמים רבות תהיה על הרוב בסבת ליחה מה היוצאת דרך השריינים והמעברים הצרים אשר שם שמעבותה נסבכת אל מקום אשר תפגע בו ועם כל זה אינו בלתי אפשר שסיבת זאת הסרכה יהיה נקב מה שיש בה אלא שאמרנו שאינו דבר מתחייב שתבא לעולם מחמת נקב כדעת רש"י ואדרבא על הרוב לא תבא מחמתו כאשר בארנו:
גם דעת הראב"ד ז"ל היא זרה מאד בעיני שלא ימנע מהחלוקה אם שנאמר שהסרכה היא ליחת הריאה היוצאת דרך נקב כדעת רש"י אם שנ' שיוצאת דרך השריינים קטנים שאמרנו ולא דרך נקב  כדעת הרמב"ם ז"ל אם נאמר שהסירכה היא ליחת הריאה היוצאת דרך נקב מי הגיד לוז ל שכשתבא במקום גידול האונות אינה באה מחמת נקב דדוחק רביצת האונות אינה אלא סבה רחוקה למציאות הסרכה להיותו סבה שתעמוד הליחה שם ולא תסובב במעברים הצרים אבל כשהסירכ' נעשית ממנה בהכרח יצאת הדרך הנקב ואדרבא יותר אפשרי הוא לפי המונח הזה שהסירכות הבאות שם תהיינה מחמת נקב מכשהן נמצאות במקום אחר מהריאה שהרי סיבת כל הנקבים הנולדים בגוף היא עמידת הליחות במזרקים ומעברים הצרים עד שמרוב התפשטותם בסיבת זה הם נקרעים ויוצאת מהן אותה הליחה וזה נתבאר למי שידע בחכמת הרפואה ולפי זה דוחק רביצת האונות שהוא סיבה לעמידת הליחות בשירייני הריאה יוליד בהכרח נקב מה ודרך שם תבא הליחה ותסרך לאוזן שאצלה ואם נאמר שיוצאת דרך השיריונים ומעברים קטנים איך כתב שכשתמצא בזולת מקום גידול האונות היא מחמת נקב מאין לו זה לכן דעת הרמב"ם ז"ל היא היותר נכונה ומינה לא תזוע:
והנה לא נתבאר בתלמוד בשום מקום דין סרכה תלויה והיא סירכה שאינה נאחזת בריאה בשני ראשיה אלא היא מדולדלת ותלויה בה בראש אחד אמנם הרמב"ם ז"ל זכר אותה בסוף פי"א מהלכות שחיטה וז"ל יש מקומות שאם נמצאו סרכות מדולדלות מן הריאה אע"פי שאינן דבוקות לא לדופן ולא למקום אחר אוסרין אותה ודבר זה הפסד גדול הוא ואיבוד ממון לישראל ומעולם לא נהגו זה לא בצרפת ולא בספרד ולא נשמע זה במערב ואין ראוי לנהוג במנהג זה אלא נופחים אותה בלבד אם נמצאת שלימה מן הנקב הרי זו מותרת עכ"ל ואין ספק אצלנו שנמשך בזה אחר דעתו הנכונה בענין הסרכות והיא שיש סרכה בלא נקב ושטעם איסורה הוא שלא תקרע ותעשה נקב בריאה ולזה בסרכה תלויה שאין לחוש לזה בעבור שאינה נאחזת בה בפני ראשיה אין ראוי לאסור אותה ומ"מ הצריך בדיקה משום חשש נקב שיש בכל סירכה שהרי נולד בה ריעותא וכל כמה שאפשר בבדיקה אין ראוי שנתיר זולתה אבל לדעת האומרים אין סירכה בלא נקב הסירכה תלויה אסורה בלי ספק וכן כתב הרשב"א ז"ל בחידושיו וז"ל ולפי דברי רבותי' האומרים אין סרכה בלא נקב לא הבנתי טעם היתיר הסירכה תלויה מאחר שחתכנו כך שכל סירכא מורה על נקיבת הריאה וקרום שעלה מחמת מכה אינו קרום מה לי סרוכה בשני ראשיה מה לי בראשה האחד שאין הדעת סובל שהסירכא שהיא מחמת נקב מסתרכת בדבר אחר והסירכה שאינה מחמת נקב לא תסתרך לעולם אע"פי ששמעתי כך משם מקצ' רבוותא ז"ל וכו עכ"ל והסברא הזאת שכתב עליה הרשב"א ז"ל שאין הדעת סובלתה היא סברת הר"אש שכתב בפסקיו וז"ל ואף על גב דאסיקנ' דאין סרכא בלא נקב נהיגי להתיר סירכה תלויה לפי שהסירכא הבאה מחמת נקב היא נסרכת למקום הסמוך לה לפי שדרך הנקב יוצא המשקה ונעשה חוט עבה וחזק ונסרך אל מקום אשר יפגע בו אבל סירכה תלויה אינה אלא התפשטות לחות הריאה ולא בא ממקום נקב וכו' עכ"ד ובאמת שלא ירדנו לסוף דעתו מה רצה באומרו התפשטות לחות הריאה כי זאת הלחות לא ידענו מקומה איה כי הליחות כולן אשר הן סבת הלחות שיש בחלקי הגוף הן סובבות לעולם במזרקיה ובשירייניה וכשנפרדות מהן נפרדות דרך פיהן או דרך נקב מה שנולד בסבה מה בחלק מחלקי הגוף וכמו שאמרנו למעלה וכיון שלדעתו סיבת הסירכא היא הלחה היוצאת דרך נקב גם בסרכה תלוי' יהי' בהכרח כן לכך גזרנו אומר שהסירכה תלויה אינה מותרת אלא לדעת הרמב"ם סיעתו:
והנה ראה ראינו בחפשינו באמתחות ספרי הפוסקים האחרונים מין סירכה שלא נזכר בתלמוד גם לא בפוסקים המפורסמים והוא סירכה הנמצאת ממקום למקום באונה או באומה עצמה זכר אותה הכלבו וז"ל סירכה שהיא ממקום למקום באונה או באומה עצמה מנהג נרבונה להתירה כדין סירכ' תלויה וכתב הרב בית יוסף שכן מצא כתוב בשם בעל המכתם וכן העלה הוא ז"ל בשולחנו סי' ל"ט כתב בבית יוסף על זה ונראה דהיינו כדברי האומרים יש סירכה בלא נקב אלא חיישינן שמ' תתפרק ובהא ליכא למיחש שכיון ששני ראשיה במקו' אחד אינה עשויה להתפרק אבל לדברי האומרים אין סירכה בלא נקב כיון שנסרכה אינה התפשטות לחות הריאה אלא סירכא ממש היא ואיכא נקב ואין לו מגין דקרום שעלה מחמת מכ' בריאה אינו קרום ואיפשר שאפילו לדברי האומרים אין סירכה בלא נקב כשרה שאילו היתה סירכה חזקה היתה נדבקת באונה אחרת וכיון שנדבקה באונה עצמה הא ודאי אינה סירכא אלא התפשטות לחות הריאה ולא בא מחמת נקב עכ"ל ואני שמעתי ולא אבין על מה ועל מה סמכו החכמים האלה בלי שום שורש בתלמוד גם לא בגדולי הפוס' להתיר סירכה זאת שהרי רבא לא התיר אלא שתי אונות שנסרכו כסדרן לבד והוא לדעת רוב הפוסקים מחיתוך לחיתוך אבל מחיתוך לגב ומגב לגב ומחידור לחידוד סוף דבר כל שאינו מחיתוך לחיתוך טרפה והטעם הוא בעבור שהאונות שוכבות זו על זו בדרך טבע ולזה האחת מגינה על חברתה אבל במקום שלא נמצא שום מגין כמו מגב לגב וכדומ' לזה בסירכה הזאת הנאחזת בשני ראשיה בריאה מי יערב לבו להתירה ובאמת שאנו איני רואה בה היתר לא לדעת האומרים אין סירכה בלא נקב ולא לדעת האומרים יש סירכה בלא נקב לא לדעת האומרים אין סירכה בלא נקב שהרי סירכה זאת היא במהותה שוה לשאר הסרכות שנאחזות בריאה בשני ראשיה כי בזה נגדר בעצם שם סיר' ומה לנו שתאחוז בשני ראשיה באוזן אחת או בשתים סוף סוף לדעת זו מציאות הסירכה לא תקום ולא תהיה בזולת נקב הלא תראה שהר"אש ז"ל נתן טעם בסירכה תלויה להתירה אף לדעת זו משום שהסירכה הבאה מחמת נקב היא נסרכת למקום הסמוך לה לפי שדרך הנקב יוצא המשקה ונעשה חוט עבה וחזק ונסרך אל מקום אשר יפגע בו הרי שהחליט המאמר שמהות הסירכה היא היותה נאחזת למקום הסמוך לה או אל מקום אשר יפגע ולא התיר התלויה אלא מפני שהיא מדולדלת שהיא התפשטות לחות הריאה לדעתו מלבד שכבר הוכחנו בראיות ברורות שאף סירכה תלויה אינה ניתרת אלא לדעת הרמב"ם לא לדעת האומרים יש סירכה בלא נקב שהרי לדעתם איסור הסירכה הוא שמא תתפרק ובסירכה הזאת שנאחזת בשני ראשיה יש לחוש גם כן לזה שאין הבדל בזאת הסיר' הנאחזת באוזן אחת בשני ראשי' לסירכה הנאחזת מגב אוזן אחת לגב אוזן שאצלה שהיא טרפה ועוד שאין להתיר באיסורים אלא מה שהתירו חכמים וכן פסק מוהרי"בל בחלק ב' סי' כ"ג ומוהרש"דם בחלק א'  סימן ל"ט ולפי זה בנ"ד עם היות שבאמת אנו חושבים  זאת הסירכה ממקום למקום באונ' עצמה מ"מ היא  טרפה וזה מבואר בסדר ובשנת אבן שלמה וצדק יהיה לך לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא כלא א כמהור"ר יעקב די מיזה מ"כ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: