שאלה ראובן היה לו משרת ציר נאמן לשולחיו ושמו שמעון ושמעון זה היה כותב חשבונותיו ומשאו ומתנו ויהי היום ויצו ראובן לשמעון שיקנה חמש מאות אמתחות שקדים לשלוח למדינת הים לעיר לונדיריס ולא דבר לו מאומה הן לטוב הן לרע להבטיח הסחורות על ידי מבטיח נאמן (הנקרא סיגוראדור) ויאמר שמעון בלבו בודאי ששכח להזהיר אותי על ההבטחה ולכן מעצמי אני מבטיח ויעש פוליסה (והוא שטר ההבטחה) וישלם הפורסינטוס כפי מנהגי העיר ולא זכר שמעון להגיד דבר זה לראובן ויהי מימים והאניה הלכה לדרכה והנה באה רוח גדולה וחזק והאניה חשבה להשבר ויטילו המלחים הסחורות ובתוכם אמתחות השקדים אל הים להקל מעליהם וכל זה הוגד הוגד לראובן על ידי מגידים נאמנים ויבא ראובן אל ביתו בוכה ומבכה על רוע מזלו שלא הבטיח הסחורות ויגד לשמעון דע אחי כי בפעם הזאת שלא צויתיך להבטיח הסחורות נסתחפה שדי ונשברה האניה ויאמר שמעון לראובן הנה יום בשורה היום הזה שאני הבטחתי הסחורות מבלי צוויך כי סמכתי יתדותי לעשות זאת כאשר הסכן הסכנת לעשות ויחר אף ראובן על שמעון ויאמר לו כיון שעשית דבר זה מבלתי צוויי הנני מגרשך מביתי מהיום הוה והלאה ויצא שמעון סר וזעף וילך אל המבטיח ויגד לו את כל המוצאות אותו ומעתה בא ראובן לתבוע מהמבטיח כל נזקי סחורותיו ויראהו שטר הפוליסה והמבטיח משיב מאחר שקראת תגר על שטר ההבטחה וגרשת שלוחך מביתך אם כן לאו שלוחך הוא ולאו בעל דברים דידי את ולכן איני חייב לך כלום ונתעצמו שניהם במי מרי"בה עד שהסכימו ביניהם ללכת לבית מדרשו של שם לידע להיכן הדין נוטה ומ"ה ת' מ"ש:
תשובה אחרי ראותי היסוד שיסד המבטיח (הנקרא סיגורדור) להפטר עצמו מלשלם ההבטחה לראובן באמרו דכיון שגרש שלוחו מביתו אם כן לאו שלוחו הוא ונתבטל ההבטחה שזה הוא כמו השליח שמעביר על דברי המשלח שהמקח או המכר בטל על כן גמרתי לילך הים הגדול ים התלמוד ואל ספרי הפוסקי' אשר ידם בכל להשיב לשואלי דבר ולשכך המחלוקת שבין ראובן והמבטיח וזה החלי בעזרת צורי וגואלי ומאתו אשאל שיצילני משגיאה להשיב הדבר על נכון:
איתא בכתובות פרק י"א דף צ"ח ע"ב איבעיא להו אמר ליה זבין לי ליתכא ואזל וזבין ליה כורא מאי מוסיף על דבריו הוא וליתכא מיהא קני או דילמא מעביר על דבריו הוא וליתכא נמי לא קנה וטרח הגמרא לפשוט הבעיא ובתר הכי קאמר ואיכא דאמרי הא לא תיבעי לך היכא דאמר ליה זיל זבין לי ליתכא וזבין ליה כורא דודאי מוסיף על דבריו הוי כי תבעי לך דאחר ליה זיל זבין לי כורא ואזיל וזבין ליה ליתכא מאי מי אמרינן אמר ליה דטבא לך עבדי לך דאי לא מיצטרכי לך זוזי לא מצית הדרת ביה או דלמא אמר ליה לא ניחא לי דליפשו שטרי עילואי ורבה רבי חנינא מסורא לפשוט זאת הבעיא מהמשנה של מעילה דהוי מוסיף על דבריו ודחה אותה הגמרא:
ופיר"שי אמר ליה זבין לי ליתכא. אמר לשלוחו מכור משדותי בית חצי כור: וליתכא מיהא קני. לוקח ואם בא בעל הבית לחזור אינו חוזר: דאי לא מצטרכי לך זוזי ותתחרט במכירתך לא היית יכול לחזור אם מכרתיה:
הרי לך בהדיא מהאי סוגיא כפי הלישנא בתרא דהיכ' שמכר השליח במקום ליתכ' שאמר לו המשלח כורא דנקרא מוסיף על דבריו וליתכא מיהא קני הלוקח והמשלח אינו יכול לחזור בו אמנם אם מכר השליח פחות ממה שאחר לו לא איפשיטה בעיין אם מעביר על דבריו הוי או
וכן כתב הרמ"בם בפרק ראשון מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ד' וז"ל האומר לשלוחו מכור לי משדי שלי בית סאה ומכר לו בית סאתים. הרי זה מוסיף על דבריו וקנה הלוקח בית סאה בלבד. אמר לו מכור לי בית סאתים ומכר לו בית סאה הרי זה מעביר על דבריו ולא קנה הלוקח וכו':
והכסף משנה כתב האומר לשלוחו וכו' כתובות פרק אלמנה איבעי' להו אמר ליה (פירוש לשלוחו) זבין לי ליתכא ואזיל וזבין ליה כורא מאי ואיכא דאמרי הא לא תיבעי לך דודאי מוסיף על דבריו הוא וליתכא מיהא קני כי תבעי לך דאמר ליה זיל זבין לי כורא ואזיל וזבין ליתכא מאי כלומר ומשכח לזבוני האי ליתכא בתרא בדמי ליתכא קמא דאי לאו הכי פשיטא דמעביר על דבריו הוי ושקלי וטרי בגמרא למפשטא וכתב הרי"ף וסוגיין דמעביר על דבריו הוי כלומר ולא קנה ובלאו הכי כיון דבעיין לא איפשיט להדיא אית לן לאוקומי קרקע בחזקת בעליה ולא ויוציאנה מספק דדלמא מעביר על דבריו הזה והיינו כבעיא בתרייתא אבל בקמייתא נקטיה כאיכא דאמרי דפשטי דמוסיף על דבריו הוי וקנה:
ואף הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור סי' קפ"ב סעיף ח' פסק כן אלא שהוסיף איזה דבר וז"ל האומר לשלוחו מכור משדי בית סאה והלך ומכר בית סאתים הרי זה מוסיף על דבריו וקנה הלוקח בית סאה בלבד. ומיהו הלוקח יכול לחזור ולומר איני רוצה לקנות אלא סאתים ביחד אמר לו מכור בית סאתים ומכר לו בית סאה ה"ז מעביר על דבריו ולא קנה הלוקח:
נמצאת למד דהני רבוותא סברי דאי מכר השליח יותר ממה שאמר לו המשלח הוי מוסיף על דבריו וקנה הלוקח במה שנתן לו רשות למכור אבל בשאר שלא נתן לו רשות למכור ה"ו מעביר על דבריו ולא קנה הלוקח ואם מכר השליח פחות ממה שאחר לו המשלח הוי מעביר על דבריו ולא קנה הלוקח כלום כיון שבכאן לא נעשת שליחותו שהוא אמר שימכור בית סאתים והשליח לא מכר אלא בית סאה אמנם בבבא קמייתא שהוסיף על דבריו נעשת שליחותו שבכלל מאתים מנה ולכן קנה הלוקח הבית סאה בלבד:
ואחרי הודיע אלדי' אותנו את כל זאת נבא להשיב בנקל בנושא שאלתינו ונאמר דכיון שגירש ראובן לשמעון מביתו יען שעשה זאת ההבטחה (הנקרא פוליסה) חבלי צוויו אם כן נראה לכאורה ולפום ריהטא דשמעתתא דהטענה שטוען המבטיח להפטר מלשלם לראובן באומרו שאינו שלוחו הוא חזק כבריא אולם דכבר הראית לדעת כשהשליח הוסיף על דברי המשלח שבמה דאמר לו למכור קנה הלוקח אבל השאר שלא נתן לו רשות למכור לא קנה הלוקח והשתא בנ"ד שאמר ראובן לשמעון שיקנה חמש מאות אמתחות שקדים לשלוח לעיר לונדיריס ולא אמר לו שום דבר להבטיח הסחורות והוא עשה ההבטחה מעצמו הרי שמעון הוסיף על דברי ראובן בזאת ההבטחה והרי הוא בטל והדין עם המבטיח שאין צריך לשלם לראובן כל נזקי סחורותיו אמנם במה שאמר שאינו חייב לו כלום דנראה דאפילו הפורסינטוס שקבל אינו רוצה לחזור זה אינו כן דכשאמרו לא נה הלוקח אזי צריכין לחזור לו המעות שנתן כן בנ"ד שאנו אומרים שההבטחה היא בטלה הואיל שלא אמר לו כלום על זה הרי הוא צריך להחזיר הפורסינטוס שקבל משמעון לעשות ההבטחה או נאמר דמה שאמר שאינו חייב כלום רובה לומר מנזקי סחורותיו דזהו מה שתובע לו ראובן אבל על הפורסינטוס ודאי יודה שמעון שצריך להחזיר לראובן:
ובחפשי באמתחות הפוסקים מצאנו למהר"שך סי' קנ"ט שאלה אחת שדומה קצת לנ"ש וזהו הנוסח פקיד אחד שהיו שולחים לו סחורות ראובן ושמעון באנקונה דרך אניה ונכתב לו סדר להבטיח סחורות ראובן והפקיד טעה ונתחלף לו השיטה שהבטיח סחורות ויקר מקרה בלתי טהור שהאניה נשברה או נשבית אין רואה ועתה נפל הפרש בין ראובן ושמעון על הבטחון הנזכ' ראובן אומר לי משפט הבטחון שהורשה הפקיד להבטיח סחורתי ושמעון טוען ואומר לי משפט הבטחון אע"פי שלא הורשה הפקיד להבטיח סחורתי מזלי גרם שנתחלף לפקיד והבטיח סחורתי ע"כל השאלה ואחר שהאריך החכם הנ"ל בדבר שאינו לענייננו השיב ועתה אבא לענין פסקא דנ"ד ואומר שיראה דמלתא דפשיטא הוא דשמעון אין לו שום זכות בהבטחה שהבטיח הפקיד על שמעון דכיון ששינה ועבר על דעת שמעון המשלחו אין כאן שליחות כלל וכחו שיש להוכיח מהמקום שכתבתי למעלה ותכף נתבטל השליחות אז כשעשה ההבטחה ואם לא היתה נפסדת הספינה לא היה מקום לחייב לשמעון לשלם מעות ההבטחה ואם כן עתה שנפסדת הספינה שנמשך תועלת לשמעון בהבטחה לאו כל כמיניה דשמעון לקיים מה שעשה הפקיד ולגבי ראובן יראה שפשיעה גדולה פשע הפקיד שלא הבטיח כחו שצוהו ואיכא קפידא גדולה בדבר שיש אנשים שיראים מסכנת הים דהוי מלתא דשכיח הזקא ומצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ובסוף דבריו מסיק הדין נותן שיזכה בה ראובן המצוה להבטיח ואין לשמעון שום כח וזכות בהבטחה הזאת שעשה הפקיד ע"כ:
הרי לנו בהדיא מהאי פסקא דדינא שפסק המהר"שך דשמעון לא זכה בהבטחה הזאת כיון שלא צוה לפקיד לעשותו גם כן ראיה ברורה לנ"ד שלא יזכה ראובן בההבטחה שעשה לו שמעון משרתו כיון שלא צוהו והמבטיח פטור לשלם לו נזקי סחורותיו זהו הנראה לנו לפי המובן הראשון:
אמנם אחר העין וההשכלה הטיב בדברי השאלה גמרנו אומר בהפך מכל מאי דאמרנו יען הסבות שנאמר: הסבה הראשונה דאף שגרש ראובן את שמעון מביתו הואיל ועשה זאת ההבטחה מבלתי צוויו לא מפני זה חזר בו ראובן מההבטחה שעשה לו שמעון דהרי מצינו כששמע שקרה המקרה הרע הזה בא אל ביתו בוכה ומבכה על רוע מזלו שלא אמר לו בפעם הזאת להבטיח הסחורות אם כן בודאי הגמור כששמע דמשרתו עשה ההבטחה ניחא ליה עד מאד ואם תאמר אם כן למה גרשו מביתו כיון שעשה לו טובה הישלם רעה תחת טובה לזה נאמר דאף שראובן לא טען כלום אנן טענינן ליה שראובן היה לו תרעומת גדולה עם שמעון משרתו שלא היה מכבדו כמו אדון אלא כאחד העם כי בדבר כזה היה לו לחלוק לו כבוד להמלך עמו מה היה בדעתו לעשות הואיל שהיה עמו בעיר אחת ולזה חרה לו עד מאד שחשש כיון שעשה לו כזה עכשיו היום ומחר יעשה דבר גדול יותר מזה מדעתו וברצונו כל אשר יחפוץ יעשה ומעתה הדין עם ראובן והמבטיח צריך לשלם לו כל נזקי סחורותיו כפי שטר הפוליסה:
הסבה השנית דכיון שראובן היה רגיל לעשות הבטחה בכל פעם כמו שנראה מדברי השאלה שאמר לו שמעון כאשר הסכן הסכנת לעשות אם כן שמעון לא הוסיף על דברי ראובן ולא מעביר על דבריו הוי והשליחות במקומה עומדת וזה לך האות תנן במסכת תרומות פרק ד' האומר לשלוחו בא ותרום. תורם כדעתו של בעל הבית. אם אינו יודע דעתו של בעל הבית. תורם כבנונית אחת מחמשים. פיחת עשרה או הוסיף עשרה תרומתו תרומה. אם נתכוון להוסיף אפילו אחת אין תרומתו תרומה: ופירש הרב כדעתו שו בעל הבית. לפי שיש תורם בעין יפה ויש בעין רעה ויש בבנונית: פיחת עשרה. ותרם מארבעים או הוסיף עשרה ותרם מששים: תרומתו תרומה. דכיון דבאחד משעורי חכמים תרם יכול למימר ליה אנא להכי אמדתיך: ואם נתכוון להוסיף. שהיה יודע דעתו של בעל הבית ובמתכוון הוסיף אפילו אחת אין תרומתו תרומה עכ"ל: הרי כאן בבירור דכשיודע דעתו של בעל הבית תורם כדעתו אם כן בנ"ד ששמעון יודע דעת של ראובן שעושה הבטחה בכל פעם בודאי שלא פשע בשליחותו שעשה ההבטחה לראובן ולכן יגבה כל נזקי סחורותיו מהמבטיח והטעם שגרש את שמעון מביתו הוא מה שאמרנו כבר לעיל:
והסבה השלישות דכשאמרו כשהוסיף השליח על דברי המשלח שלא קנה הלוקח אלא מה שאמר לו למכו' ובמעביר על דבריו לא קנה כלום לא אמרו זה אלא לטובת המשלח דיכול לומר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי כיון שלא עשה הדבר בעצמו אמנם הקונה או המוכר עצמו לאו כל כמיניה לומ' שיהא המקח או המכר בטל אם המשלח רוצה במה שעשה השליח:
וכן הוא דעת הרמ"בם בפ' ראשון מה' שלוחין ושותפין ה' ב' וז"ל שליח שעבר על דברו משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא בין בקרקע בין במטלטלין חוזר שהרי הוא אומר לתקן שליחותי שדרתיך ולא לעוותי ולא אמרו שההונייה במטלטלין שתות והעבדי' והשטרו' והקרקעות אין בהן הונייה אלא במוכר שלו או קונה לעצמו אבל שליח שטעה בכולם בכל שהוא חוזר:
והראב"ד כתב על מה שכתב רבינו בה"ג נתן מטות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותו לעצמו שלא באחריות כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו וכו': א"א באמת כך הוא דרך הגמרא אלא שקשה לי כיון שאנו אומרים כל שינוי שהשליח משנה לעיוות מקחו וממכרו בטל בכל שהוא למה חייבו רב נחמן לאותו שליח לקנותו לעצמו שלא באחריות ולחזור הוא למוכרו למשלח באחריות יהיה מקחו בטל הואיל וטעה בשליחותו ונראה לי כל מה דאמרינן דעוות משהו בשליח מבטל המעשה ה"מ בזמן שהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל המשלח ההוא רובה היה המקח ורוצה שיתקן לו השליח את העיוות וחייבו רב נחמן וכן הדין לכל שליחות וכו': הא למדנו מחה שכתב רבנו והרא"בד דהכל תלוי במשלח שאם רצה לחזור בטל המקח והממכר ואם לא רצה לחזור וקיים המקח ולאו כל כמיניה של הקונה או המוכר לבטלו דאינם יכולין לומר לתקוני שדרתיך דזה הטעם שייך במשלח ולא בהם ואם כן בנ"ד שראובן רוצה בזאת ההבטחה לאו כל כמיניה של המבטיח להפטר עצמו מלשלם לראובן שהדבר תלוי בראובן ולא בהמבטיח:
זאת ועוד אחרת דהטעם דאמרינן שהמשלח יכול לחזור בו כשהשליח מעביר על דבריו שיכול לומר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי אבל בנ"ד הדבר בהפך דהרי הוברר הדבר למפרע דמה שעשה שמעון זאת ההבטחה לראובן היה לתקנו ולא לעוות:
ואם עדיין תבעי לך דכבר מצינו בתשובה של מהר"שך דכתבנו לעיל דפסק דאין לשמעון שום כח וזכות בהבטחה שעשה הפקיד על שמו כיון שלא צוהו לעשותו ומעתה הוא סותר כל הבנין שבנינו לזה נאמר דאינו דומה לנ"ד ולא ראי זה כראי זה מכמה טעמי: הראשון דדעתו של הפקיד לא היה לעשות ההבטחה אלא על שם מי שכתב לו לעשותו והוא טעה ונתחלף לו השיטה ולכן אין לשמעון כלום אבל בנ"ד עשה שמעון בכוונה מכוונת ההבטחה לראובן ולזה הדין עם ראובן
והשנית דהתם אם היינו מזכין לשמעון כיון שנעשה ההבטחה על שאו הויה ליה זכין לאדם במקו' שחב לאחרים דהרי ראובן כתב לפקיד לבטוח סחורותיו ולא שמעון והדין עם ראובן דאין זכין לאדם במקום שחב לאחרים אבל בנ"ד אינו חב לאחרים דהרי שמעון לא עשה שליחות אלא לראובן ולכן הדין עמו:
והאחרון אחרון חביב דהטעם שפסק החכם הנ"ל דאין לשמעון כלום הוי כיון דאם לא היה נפסדת הספינה לא היה מקום לחייב לשמעון לשלם מעות ההבטחה לכן עתה שנפסדת הספינה שיש תועלת לשמעון לאו כל כמיניה דשמעון לקיים מה שעשה הפקיד אבל בנ"ד אין אין בו זאת הטעם דכבר נשלם מעות ההבטחה כמו שכתוב בשאלה ועל המבטיח יש לנו זה הטעם לחייבו לשלם דאם היה בא הספינה בשלום לא היה מקום לחיובו להחזיר הפורסינטוס שקבל אם כן עתה שנפסדה הספינה חייב לשלם כל נזקי הסחורות לראובן:
העולה לנו מכל האמור דהדין עם ראובן וחייב המבטיח לשלם וכל נזקי סחורותיו יען הסבות והטעמים שהוכחנו מכל הני מילי מעלייתא מהני רבוותא שאמרנו וכל זה שכתבנו הוא מן הדינין שהורונו חכמינו ז"ל אמנם אם יהיה מנהג העיר באופן אחר אזי יהיה כמנהג העיר דכלל גדול הוא בידינו בהאי דיני שהכל כמנהג העיר וכן כתב הרמ"בם בפ' כ"ו מה' מכירה ה' ח' וזה עיקר גדול בכל דברו משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו מקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדים אלא יש קורין כך ויש קורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו: זהו הנראה לנו לע"ד להלכה אבל לא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה כסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו ויכתבנו בספר חיים טובים למענו אם לא למענינו אכי"ר:
בשנת ובסדר ויכתב משה את השירה הזאת ביום ההוא לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט