שאלה כח בבית ראובן היו רגילין להניח הבשר אחר שריה. על ספסל א' כרי שיטפטפו מימיו קודם מלוחה כדי שלא ימס המלח מחמת המים. ולא יהיה בו כח להוציא את הדם ועתה אירע. שהביא השמש. סל חלא בשר מן המקולין. ומחמת מהירותו הניחו טל אותו ספסל עצמו והלך לו וכשבאת המשרתת למולחו ומצאה אותו במקום זה וגם ראתה בו קצת לחות סברה שכבר הודת כנהוג. ולכן מליחה ובשלה אותו כך ואח"כ הודע לה שלא נשרה במים כלל. אלא שהלחות בא לו מחמת שהיה עת גשמים וכשהביאוהו לבית הביאוהו מגולה. השתא מבעיא לן מי חשבינן להך לחות. כהדחה מועטת דמהניא בדיעבד ושרי או דילמא לא דמי להדחה מועטת ששם כל חתיכה הודחה מכל צדדיה וכאן לפעמים שאין הגשמים נופלים כי אם טל שטח הבשר וכו' יוציא הדין לאור ומאת ה' תהיה מ"ש:
תשובה גרסינן במסכת חולין בפ' כל הבשר דף קי"ג וז"ל אמר שמואל: אין הבשר יוצא מידי דמו. אלא אם כן מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה. אתמר רב הונא אחר מולח ומדיח במתניתא תנא מדיח ומולח ומדיח ולא פליגי הא דחללי בי טבחא. הא דלא חללי בי טבחא ע"כ:
ופירושו הוא הא דרב הונא שלא הצריך הדחה בתחילה מיירי כשהדיחוהו הטבחים. ופי' חללי ר"ל רחיצה כמו שפירש רש"י זיל שם ע"ש:
והנה בטעם ההדחה ראשונה הנז' איכא דיעות שונות אצל הפוסקים זלה"ה דהא הר"ן ז"ל כתב בשם הר"ן ז"ל שנתקנה הדחה הראשונה הנז"ל. להעביר הדם שעל פני הבשר. לפי שאין המלח מפליט בחומו אלא הדם שבתוך הבשר שהוא לח אבל לא מה שנתייבש על פניו ולפיכך אם לא ידיחו אותו תחילה יש לחוש שמא לאחר שיניח הבשר מלפלוט דם הציר.: יהא ניתך אותו הדם ויבלענו וכו' עכ"ל:
אבל הוא עצמו הר"ן ז"ל כתב טעם אחר והוא דמה שמדיחו תתי לה היינו כדי שיתרכך הבשר ויצא דמו ט"י מליחה שאם יהא נקרש על פניו לא יהא כח במלח להוציא דמו וטעמא דמדיח אחר מליחה כרי להדיח הלחלוחית מהדם אשר על פני הבשר הבא שם מפליטתו עכ"ל: וכן פירש הרשב"א ז"ל. בס' משמרת הבית בדף ל"ג וכתב שכן פירשו רבותינו בעלי התוספות ז"ל ע"ש:
ובזה הסכימו כל הפוסקים ז"ל שאין המליחה מוטלת בבשר אם לא קדמה לה הדחה בתחילה וכמבואר בדברי ריב"ה ז"ל ובדברי מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף. בחלק י"ד בסי' ס"ט ע"ש: אלא שבשבדיעבד נמלח הבשר. ולא הודח מתחילה נמצא מחלוקת בין הפוסקים ז"ל. לידע אם יש לו תקנה כשיחזור להדיחו ולמלחו שנית או לא. דהנה מדברי הרא"ה ז"ל הנ"ל שמעינן תרתי: חדא שהמלח מבליע ועוד שאף לאחר פליטת הדם והציר עדין שם הדם רותח טל המלח להבליע וכו'. וכן דעת הרשב"א והר"ן ז"ל בשני פרטיים הללו אבל אין כן דעות הרא"ש, ז"ל בפ' כל הבשר וכו' ע"ש:
נמצא דכל הני טעמי דכתיבנא בטעם הדחת הבשר תחילה שאם מלת. קודם הדחה. לפי סברת כל הני רבוואתא. מהני בדיעבד. אם יחזור וידיחנו וימליחנו שנית כדכתיבנא:
אמנם לפי מה שכתבו ההגהות מיימוניות בשם הסמ"ק ז"ל אין לבשר הנ"ל. עוד תקנה מפני שהדם שעל גביו הוי כמו דם בעין. שנפל על גבי בשר רותח והמלח מבליעו ואין מפליט דם שהוא בעין וכו' ע"כ: וכן כתב הרב בעל שערי דורא ז"ל ע"ש: וכן הוא סברת רבינו יונה ז"ל. בשער ד' בסי' א' וכתב שאפילו בדיעבד אסור ע"כ ע"ש:
והרא"ש ז"ל בפ' כל הבשר כתב וז"ל. ואם מלח בלא הדחה תחילה. יש אומרים שאין תקנה לבשר אף אם ידיחנו וימליחנו שנית אסור לפי שע"י מליחה ראשונה: פירש מקצת הדם ולא היה בה כח במלח להפליט כל הדם מאחר שלא הודח הבשר מתחילה ואותו הדם עצמו שפירש חוזר ונבלע בבשר דלא שריק כיון דלא נמלח כהוגן. ואין המלח השני מפליטו. ביון שכבר פירש. וחזר לתוכו ולפי מ"ש בטל ס' התרומה ז"ל. הבשר שנמלח שנתנוהו על בשר שלא נמלח. שיש לה תקנה במליחה ויפלוט הדם שבלע וגם דמו וכ"ש הכא גם כן דשרי כיון דפולט דם שקיבל מעלמא כ"ש דמו וכן מסתבר וכו' עכ"ל ט"ש:
וגם כן הרב בעל שערי דורא ז"ל כתב שראה להר"ם ז"ל שהתירו בדיעבד. והביא ראיה מכבדא עילויה בשרא. דלכתחילא לא ובדיעבד שפיר דמי משום דדמא משרק שריק בצלייה וה"ה במליחה ע"כ ע"ש:
אמנם בהגהה כתב דלא דמי לכבדא עילויה בשרא דהתם הוא כמו דם פליטה ושייך ביה משרק שריק אבל בשאר בשר שלא הודח. הוי דם שעל גבה. כמו דם בעין שנפל ע"ג בשר רותח דאסור. דלא שייך ביה משרק שריק ולא כבולעו כך פולטו ושהר"ם אגב חורפיה צא עיין. דאי הוה שמע הוה הדר ביה וכו'. ע"כ ע"ש:
אמנם נלע"ד להליץ בעד מוהר"ם ז"ל ולומר דלא דחי לדם שנפל ע"ג בשר רותח דאסור וכו' כמ"ש הרב בעל שעדי דורא בהגהה הנ"ל משום דהא שהצריכו רז"ל הדחה קודם מליחה הוא כדי שיתרכך הבשר עצמו. למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה כדכתיבנא לעיל הילכך חתיכה של בשר שלא הודאה במים  מתחילה. ונמלחה אע"ג דכח המלח מבליע הדם. ומכניסה בבשר החתיכה ח"מ כיון דלא נתרכך הבשר והדם שעל גביו. חום המליחה אינו מפליט אח הדם היטב בבשר ושוב יוצא אינו נאסר אבל חתיכה של בשר שנצלה אפילו לא הודחה במים מתחילה. חום האש מרכך הדם שעל גביו, ואם נופל עליו דם בעין חום האש מבליעו בבשר היטב ושוב אינו יוצא ואסור וכן חתיכה של בשר שהודחה במים ונמלחה. כיון שנתרכך הבשר והדם שעל גביו קודם המליחה. אם נופל עליו דם בעין חום המליחה מבליעו בבשר היטב. ושוב אינו יוצא ואסור כך נלע"ד שהוא סברת מוהר"ם ז"ל שהתיר בדיעבד וכן הוא הסכמת ריב"ה ז"ל בטור י"ד סי' ס"ט להתיר בדיעבד ואילו גבי דם בעין שנפל ע"ג בשר רותח. כתב הרא"ש ז"ל שם בפרק כל הבשר לאסור כדי קליפה או כדי נטילה וכן כתב ריב"ה בנו ז"ל בטור י"ד בסי' ע"ו לאסור כדי נטילה. אשר על כרחינו מוכרחים אנו לתרץ דבריהם לפי דעת מוהר"ם ז"נ כדכתיבנא וכיון שכן איכא למימר דמוהר"ם ז"ל עיין היטב בדינו. ואף אי הוה שמע דברי ההגהה של הרב בעל שערה דורא ז"ל. לא היה הדר ביה ודוק וכדכתיבנא:
גם כן מוהרי"ל ז"ל בדרשותיו בדין שריית הבשר ומליחתו כתב דאסור לכתחילה אף לצלי. אבל שאם נצלה בדיעבד מותר. ושהמחמיר תבא עליו ברכה ע"כ ע"ש:
איברא שהרב בעל שערי דורא כתב בשם רבותינו הצרפתים ז"ל שבהדחה קמייתא הנ"ל. בהדחה מועטת סגי להסיר הדם דדוקא בהדחה שלאחר מליחה הוא דבעינן יפה יפה ב' פעמים ע"כ: וכן כתב מוהרא"י ז"ל שלדעת האור זרוע סגי בדיעבד בהדחה מועטת להסיר הדם וכו' עכ"ל:
אמנם יש מפרשים דהאי הדחה מועטת דאמרי דסגי שאינו רוצה לומר מועטת ממש אלא דודאי דצריך הדחה היטב ושהא דקרי ליה הדחה מועטת היינו משום דלא בעינן הדחה ג' פעמים כמו לאחר מליחה. ואף מה שכתב מוהרא"י ז"ל שלדעת האור זרוע סגי בדיעבד בהדחה מועטת להסיר הדם פירשו דבריו ז"ל נמי דבעי למימר הדחה היטב: ושקרי ליה הדחה מועטת משום דלא בעינן הדחה ב' פעמים כמו לאחר מליחה ע"כ. ואף אם נניח דהאי הדחה מועטת דנקט הכא: דהיינו מועטת ממש הוא דוקא בדיעבד ולצלי. ובמקום הפסד מרובה ובשעת הדחק שאז נסמוך טל המתירים וכדמצינו למרן ז"ל דאף שלכתחילה חש לדעת הסמ"ק ז"ל מ"מ לענין הלכה כתב וז"ל ולענין הלכה אעפ"י שהסמ"ק אוסר אם הוא במקום הפסד מרובה ובערב שבת שאי אפשר להכין אחר. כדאים הם מוהר"ם והרב בעל התרומה והרא"ש ז"ל  לסמוך עליהם עכ"ל ע"ש:
אבל לכתחילה בודאי שצריך הדחה היטב  יפה יפה ואם נמלח ולא הודח מתחילה  אין לו תקנה כי אם אליבא דמאן. שיחזור  להדיחו ולמלחו שנית כדי להתירו בדיעבד  וכדכתיבנא:
נמצינו למדין מכל הנז"ל דלכתחילה  אליבא דכ"ע דצריך להדיח הבשר  בתחילה יפה יפה מכל צדדיה ומולחו וחוזר  ומדיחו יפה יפה ובלי הדחה קמייתא. הרי הבשר הנ"ל אסורה לאכילה כחו בלי מליחה ואם נמלחה ולא הודחה מתחילה איכא פלוגתא  בין הפוסקים ז"ל דאיכא מאן דסברי דאין לה  תקנה כלל ואיכא מאן דסבר דיש לה תקנה דוקא בדיעבד ולצלי. להדיחה מחדש ולחזור  להמליחה שנית ועוד יש סברא שלישית שבהאי  תקנה מועיל בדיעבד אף לבישול:  אמנם כל זה שאמרו דהאי תקנה מועיל  איירי כשהבשר היא קודם בישולה  אבל אם בישלה קודם הדחה ומליחה שנית  הבשר הנ"ל אסורה באכילה אליבא דכ"ע ואין  לה עוד תקנה עולמית וכדכתיבנא:
ואחרי הודיע לנו אלדים את, כל זאת נבא אל נדון שאלתינו אשר נשאלנו  עליו במעשה שאירע שהביאו מהמקולין  סל מלא בשר וכו'. שמן הסתם היו שם חתיכות  הרבה. וכל הבשר הנז' לא הודח אלא  שהביאוהו מגולה ועת גשמים היתה ומזה  נתלחלח הבשר מעט ובאת המשרתת ובראותה  הבשר הנ"ל מלוחלחת סברה שכבר הודחה  ומלחה כל החחיכות יחד וכו' ובישלה ואח"כ  נודע לה שלא הודחה בתחילה וכו' שבודאי  ליכא מאן דפליג שקבשר הנ"ל היא אסורה לאכילה ואין לה תקנה כלל. כי דבר פשוט הוא שאין ירידת הגשמים מוטלת לכשיחשב  כמו הדחה שהרי לא נפלו המים כי אם על השטח החיצון של החתיכות שהיו למעלה  כסל אבל כל אותן החתיכות שהיו למטה  לא היה עליהם הגשם כלל. ואם כן אף אם  נחשוב אותן החתיכות העליונות שנפלו עליהם הגשמים כאילו הודחו מצד א' להתירן בדיעבד ובשעת הדחק מ"מ שאר החתיכות שלא באו עליהם המים כלל לא הוכנו להפליט דמן במליחה. ונמצא שנתבשלו בדמן וכיון שנתערב הכל הרי הכל אסור וכדכתיבנא: שהרי כל בשר שנמלח ולא הודח מתחילה ונתבשל הוא אסורה לכ"ע כדכתיבנא:
ואין לנו לסמוך בנ"ד בדברו המתירין בדיעבד ולפרש דבריהם ולומר שהם ז"ל דיברו אף לאחר שנתבשל הבשר שמתירין אותה אם נתבשל  בדיעבד ולפרש דבריהם ולומר דהא דמצריך  תלמודא הדחה ברישא דאין זו אלא לכתחילה כמו כבדא עילויה בשרא שלכתחילה לא ובדיעבד שפיר דמי דדמא משרק שריק בצלייה. והוא  הדין במליחה ושע"ד זה הוא מה שפירשו רבותינו בעלי התוספות ז"ל. הא כדכתיבנא לעיל בשם מוהר"ם ודעמיה וכו' שהרי הם ז"ל לא איירו כלל לאחר שנתבשל הבשר בלי הדחה כי אם קודם בישולו דאז הוא שהמציאו התקנה הנז"ל כדי שיהיה מוטלת לתקן הבשר הנ"ל בדיעבד ובשעת הדחק ובמקום הפסד מרובה אבל לאחר שנתבשל הבשר הנ"ל בלי הדחה קמייתא ובלי האי תקנה לא מצינו שום פוסק ובפרט מרן ז"ל שעל הסכמתו אנו סומכין שלא חש להתיר בנדון כזה ובשעת הדחק אחר שנתבשל בשר שנמלח ולא הודח מתחילה אפילו במקום הפסד מרובה שאם היה דעתם ז"ל להסכים להתיר בדיעבד ג"כ אחר שנתבשל לא היו שותקין להשמיענו חידוש זה שיותר חידוש היה להם לומר שאפילו כשנתבשל בשר זה בדיעבד בלי שום הדחה שבהפסד מרובה היו מסכימי' להתיר ממה כשהומלח ולא הודח מתחילה שיש תקנה לחזור ולהדיחו ולהמליחו שנית קודם  שנתבשל ומאחר שלא הביאו דעת זו בודאי  נראה שדוקא באותו נדון לבד קודם בישולו הוא דחשו להתיר בדיעבד ובשעת הדחק ובמקום  הפסד מרובה. והטעם הוא משום שכל זמן שלא נתבשל הבשר יש לומר שיצא הדם ע"י הדחה ומליחה שניה כמבואר במה דכתיבנא אבל כשנתבשל כבר הבשר בהא דנ"ד. אותו הדם שנשאר בלוע בו ולא יצא לחוץ היכן הלך. נמצא שהבשר הנ"ל נתבשל בדמו ודבר ידוע הוא שעל פסק מרן ז"ל אנו סומכין ואם כן נדון זה דנ"ד. נחשב כאילו נפסקה הלכה אליבא דכ"ט שהבשר היא אסורה באכילה. וכדכתיבנא:
ובר מן דין כבר הוכחנו שכל הראיות הנז' שהביאו המתירין להוכיח דעתם וסברתם. שבשר שהומלח ולא הודח מתחילה. שיש לה תקנה. לחזור להדיחה ולהמליחה שנית אין לה יחס והצטרפות עם נ"ד. להכניסו תחת סוג א'. שהרי טעם איסור בשר שנמלח ולא הודח מתחילה הוא משום חיסרון הכנה לפי שאין כח במלח לשאוב כל הדם שבבשר אם לא סוכן קודם ע"י ההדחה. ואין טעם זאת שייך במליחת הכבד על גבי בשר דאיסורו הוא לכתחילה משום ריבוי שפע דם שיש בכבד ונראה שאותו דם נוטף על הבשר ובעבור שנמלח באש או במלח לשאוב כל אותו הדם מאחר שהכבד והבשר מוכנים לפולטו וכו' לכן התירוהו בדיעבד אבל בנ"ד שאין כח במלח לשאוב הדם כיון שלא הוכן הבשר לכך אין להתיר שהרי יותר יש לדמות נ"ד לבשר ששהה ג' ימים כלא מליחה שאין לו תקנה ע"י מליחה מפני שנתייבש דמו בתוכה ולא יצא עוד ע"י מליחה ולפיכך אסור לאכלו מבושל ואם בישלו אסור ולכן בנ"ד נמי. שנא יצא הבשר מידי דמו כיון שלא הודח בתחילה ונתבשל בדמו אסור באכילה ואין לה עוד תקנה וכדכתיבנא:
זאת תורת העו'לה מכל הני חילי מעלייתא דכתיבנא דבהא סלקינא ובהא נחתינא דבשר שבנ"ד שלא הודחה מתחילה. והומלחה ואח"כ נתבשלה קודם שנתקנה בהדחת ומליחה שניה שהיא אסורה לאכילה אליבא דכ"ע ואין לה עוד תקנה. אפילו שנתבשלה בדיעבד ויהיה בשעת הדחק ובמקום הפסד מרובה. כי כך דעתי נוטה להורות בנדון הלז להלכה ולמעשה וכפי אשר הורוני מן השמים וה' יצילני משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: תם ונשלם פה בעיר אמשטרדם יע"א ביום שנכפל בו כי טוב עש"ק ט"ו לחדש מנחם מהאי שתא ולירושלם מבשר אתן לפ"ק
כ"ד הצעיר יעקב די טובר
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט