שאלה ראובן ושמעון נשאו ונתנו כמה שנים ואחר זמן נפלה קטטה ביניהם זה אומר אתה חייב לי וזה אומר אתה חייב לי ולכבות אש המחלוקת ביררו להם דיינים זה בירר לו אחד וזה בירר לו אחד והבירורים קנו מידם ק"ג בכל כח שכל מה שיעשו הם יהיה עשוי ולא פוצה פה ואחר שעיינו הבירורים בדינם נחלקו לשתי דעות והוצרכו לדעת שלישי להכריע ביניהם והבירורים עצמם ביררו להם אחד והוציאו הדבר על בורייו וזכו לראובן וחייבו לשמעון עכשיו בא שמעון ועירער על הבירורים ואומר שאינו רוצה לקבל דבריהם בהיות שעשו שלא כהוגן ליקח דעת שלישי שהוא לא בירר אלא שנים ולא שלשה ואין הלכה כדברי המכריע והבירורים אומרים שאין טענתו טענה כיון שקנו מידו שכל מה שיעשו יהיה עשוי אין כח בידו לערער אחר מעשה ב"ד עכשיו לשאול הגיעו יורנו הדרך הישר ושכ"מה:
תשובה טרם כל דבר צריכין אנו לבאר החילוק שיש בין פשרה לדין והוא דבדין אזלינן בתר הרוב ובפשרה אם רבים הם הפשרנים צריך שיסכימו כולם כן כתבו רבותינו בעלי התוספות מהאי סוגיא דגרסינן בסנהדרין דף ו' וז"ל ביצוע בשלשה דברי רבי מאיר וחכמים אומרים פשרה ביחיד סברוה דכולי עלמא מקשינן פשרה לדין מאי לאו בהא קמיפלגי דמר סבר דין בשלשה ומר סבר דין בשנים לא דכולי עלמא דין בשלשה והכא בהא קמיפלגי דמר סבר מקשינן פשרה לדין ומר סבר לא מקשינן פשרה לדין לימא תלתא תנאי בפשרה דמר סבר בשלשה ומר סבר בשנים ומר סבר ביחיד אמר רב אחא בר שלמיא מאן דאמר תרי אפילו חד נמי והאי דקאמר תרי כי היכי דלהוו עליה סהדי עכ"ל:
ביצוע בשלשה אף על גב דמקשינן פשרה לדין לאו לכל דבר מקשינן דבדין אזלינן בתר רובא אם שנים אומרים זכאי ואחד אומר חייב או איפכא ובפשרה לא אזלי בתר רובא עד שיסכימו שלשתן לדעת אחד כדאמר בפרק בתרא דע"ז כדשיימי בתלתא אפילו תרי מגו תלתא כדאמרי בתלתא עד דאמרי תלתא ע"כ:
וכן כתבו הרב נמוקי יוסף והמרדכי בריש פ"ק דסנהדרין וז"ל יש חילוק בין פשרה לדין דבדין אזלינן בתר רובא ובפשרה אם רבים הם הפשרנים צריך שיסכימו כולם כדאיתא בפרק בתרא דע"ז דאמרינן כדשיימי בתלתא אפילו תרי מגו תלתא כדאמרי בתלתא עד דאמרי תלתא ע"כ:
והרמב"ם פסק בהלכות סנהדרין פרק כ"ב וז"ל יפה כח פשרה מכח הדין ששני הדיוטות שדנו אין דיניהן דין ויש לבעלי דינין לחזור בהן ואם עשו פשרה וקנו מידן אין יכולין לחזור בהן וכן נראה מדברי הרי"ף שכתב דברי רבן שמעון בן גמליאל סתם ומאי דאתמר בגמרא דלרבן שמעון בן גמליאל אפילו בחד נמי ... הוי דיחוייא בעלמא:
נמצינו למדין מכל הני רבוותא שבפשרה אין צריך שלשה כמו בדין רק שיסכימו כול' לדעת אחד אם כן לכאור' נראה מלשון שאלתינו שהדין עם שמעון שאינו מתרצה לדעת שלישי להכריע ביניהם כיון שהם פשרנים ולא דיינים כפי מה שכתב החכם השואל ששני הבירורים שהובררו נחלקו בדינם לשתי דעות והוצרכו לדעת שלישי ... הרי שבתחלה נשאו ונתנו בדבר בשנים ואם היו דיינים לא היה די בשנים אלא צריך שלשה משום דקיימא לן כרבי אבהו דאמר שנים שדנו אין דיניהם דין וכיון דהלכתא כרבן שמעון בן גמליאל בפשרה דבעינן שנים ואינו צריך שלשה אליבא דהר"יף והרמב"ם כמו שכתבנו לעיל טענתו של שמעון טענה יפה ואם בררוהו הבירורים דעת שלישי שלא מדעתם של בעלי דינים אין במעשיהם כלום:
עוד מצאנו ראיה להפוך בזכות שמעון ממה שכתב הרש"בא בתשובה הביאה מהר"רי קארו ז"ל בטור חושן משפט סוף סי' י"ג וז"ל שם דעו כי כל שקבלו עליהם הקהל דעות אנשים ד' או ה' או יותר אין הולכים אחר הרוב שאין רוב אלא בב"ד ואם לא הושוו כולם לדעת אחד הרי הנתבע פטור שמעמידים האדם וממונו על חזקתו עד שיודע שהוא חייב וזה דבר ברור ולא עוד אלא אפילו אמרו הקהל שילך אחר הרוב אם הם שקולים הרי הוא פטור ואין אומרים בכיוצא בזה יבאו אחרים ויכריעו שהקהל לא קבלו עליהם דעת המכריעים אלא לדעת ברורים אלו ירדו ולא לדעת אחרים ואם יראה כח אחד מהם דברי המכריעים ויאמינו דבריהם בעיניהם וראו עכשו בדעתם מה שלא ראו בתחלה בזה ובכיוצא בזה באמת יכולים לעשות כי אין זה דעת המכריעים אלא דעת הבירורים שהסכימו עליו עכ"ל:
ועוד מה שכתב הטור בח"מ סי' י"ג לא נתרצו בפשרה אלא בדין ורצו לדון כאן אלא שאין מסכימים שניהם לפני איזה השלשה ידונו כל אחד מבעלי הדינין בורר דיין אחד והדיינים בוררין להם שלישי ואין צריך שיהא השלישי ברצון בעלי הדינין:
כתב הבית חדש לא נתרצו בפשרה ריש פרק ג' דסנהדרין דיני ממונות בשלשה זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד ושניהם בוררים לו עוד אחד דברי רבי מאיר וחכמים אומרים שני דיינים בוררים להן עוד אחד ואסיקנא בגמרא דעת הדיינים כולי עלמא לא פליגי דבעינן כי פליגי דעת בעלי דינים רבי מאיר סבר דעת בעלי דינים נמי בעינן ורבנן סברי דעת הדיינים בעינן דעת בעלי דינים לא בעינן וידוע דהלכה כחכמים ולכן כתב רבינו והדיינים בוררים להן עוד שלישי ואין צריך שיהא ברצון הבעלי דינים והאריך רבינו לכתו' לא נתרצו בפשרה לאורויי דדין זה אינו אלא כשלא נתרצו בפשרה אבל נתרצו בפשרה וזה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד אין הדיינים רשאים לברור להם עוד שלישי בלא דעת בעלי דינים והכי משמע לישנא דמתניתין דקאמר דיני ממונות בשלשה זה בורר לו אחד דלא היה צריך לשנות דיני ממונות בשלשה דכבר שנה בתחלת המסכתא דיני ממונות בשלשה אלא אתא לאורויי דבדין דוקא דדיני ממונות בשלשה התם הוא דזה בורר לו אחד אבל בפשרה דלא בעיא שלשה אלא בשנים או אפילו ביחיד התם אף בזה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד אין ביד הדיינים לברור להן עוד שלישי בלא דעת בעלי דינים כדפירש דלא נתרצו לפשרה אלא על דעת אלו השני בירורים בלבד ע"כ:
נתברר מזה כל מה שאמרנו דבנדון דידן יפה עירער שמעון על הבירורים שאינו רוצה לקבל דבריהם בהיות שעשו שלא כהוגן ליקח דעת שלישי בלא דעת בעלי דינים שהם לא ביררו שלשה אלא שנים ועל דעת השנים נתרצו ולא למכריע:
אמנם אחר העיון וההשקפה בדברי השאלה כראוי חזרנו ממה שאמרנו וגזרנו חלופו שטענתו של שמעון אינה טענה מפני שמצאנו בפרק זה בורר (שם דף כג) שאמרה המשנה דיני ממונות בשלשה זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד ושניהן בוררין להן עוד אחד דברי רבי מאיר וחכמים אומרים שני דיינים בוררין להן עוד אחד ע"כ:
והרמ"בם פסק מהאי משנה בהלכות סנהדרין פרק שביעי וז"ל אחד מבעלי דינין שאמר איש פלוני ידון לי ואמר בעל דינו פלוני ידון לי הרי אלו שני הדיינים שבירר זה אחד וזה אחד הם בוררים להם דיין שלישי ושלשתן דנין לשניהן שמתוך כך יצא הדין לאמתו ע"כ:
ובדברי רבינו יש נוסחאות מתחלפות שבנוסחא אחת כתוב והם בוררים להם בוי"ו ולפי זה פסק כרבי מאיר דדעת בעלי דינים נמי בעינן ונוסחא אחרת כתוב בלא וי"ו וקאי אדיינים ופסק דדעת דיינים לחוד בעינן וכן עיקר:
כן כתב מהר"י קארו בהלכות סנהדרין שם וז"ל דיני ממונות בשלשה זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד ושניהן בוררים להם עוד אחד דברי רבי מאיר וחכמים אומרים שני הדיינים בוררים להם עוד אחד ולפי גרסת ספרים שלנו בדברי רבינו שכתוב בהם והם בוררים להם דיין שלישי פסק רבינו כרבי מאיר אף על גב דרבנן פליגי עליה משום דרבי אלעזר ורב פפא שקלו וטרו לפרושי מילתיה ואם היינו מוצאים נוסחא שאין כתוב בה וי"ו דוהם היינו אומרים דפסק כחכמים וכך מצאתי בספר ישן מאד הרי אלו שני הדיינים שבירר זה אחד וזה אחד בוררים להם דיין שלישי עד כאן לשונו ואין כתוב והם ואם כן פסק כחכמים וכן גורס ספר מצות גדול והיא הנוסחא האמיתית דאמרינן בגמרא דלרבנן כדעת דיינים סגי ואמרינן תו בגמרא דמתניתין הכי קאמר כשזה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד יצא הדין לאמתו כלומר דמתניתין לא קתני בחיוב שיצטרכו לברירת דייני' אלא אם האחד בורר דיין אחד והאחד בורר דיין אחד כשבוררין שלישי יבא הדין לאמתו וזהו שכתב רבינו אחד מבעלי דינים שאמר ... כלומר אם קרה מקרה ואמר התם רב פפא דאפילו הוי מומחה יכול לעכב ופסק רבינו כרב פפא אף על גב דאיכא מאן דפליג עליה משום דמוקי מתניתין אפילו במומחין ועוד דבתרא הוא ודע שמה שכתב דבינו אפילו היה אחד שבררו בעלי הדין חכם ... אלא גם הוא בורר מי שירצה דמשמע שאפילו לוה יכול לומר איני דן אבל זה היינו דוקא בששני הדיינים בעיר אחד אבל אם הדיין שבורר בעל דין שני הוא בעיר אחרת לא וכמו שנתבאר בסוף פרק ששי והכי אמרינן בגמרא כגון בידינו דרב הונא ורב חסדא דאמר ליה מי קא מטרחנא לך ופרש"י דתרוויהו במקום אחר והתוספות כתבו שהיו סמוכים זה לזה חוץ לשלש פרסאות ואם כן כל שאינו רחוק אלא שלש פרסאות לוה יכול לעכב וכתב בח"מ סי' י"ג על דברי רבינו ואני כתבתי למעלה שהמומחה דן את האדם בע"כ ואפשר לומר דעת הרמ"בם ז"ל אינו אלא דוקא כשבירר כבר אחר דאז אינו יכול לכוף חבירו דאם לא כן לא היה הדין שוה דכמו שבורר האחד כך יש לו לחבירו לברור אחד אם ירבה אבל כל זמן שלא נברר המומחה יכול לכוף שניהם הדין לפניו עכ"ל ופרש"י שמתוך כך יבא הדין לאמתו דצייתי בעלי דינין דסבר החייב הרי אני בעצמי ביררתי האחד ואם היה יכול להפך בזכותי היה מהפך והדיינים בעצמן נוחה דעתן להפך בזכות שניהם מפני ששניהם בוררים וכתב לפי שיש חסרי הדעת טועים בדברי רש"י ולומדים ממנו שהדיין יש לו להפך בזכות מי שבררו ועומד במקומו להפך דברים אשר לא כדין ונהגו כמה אנשים לברור להם דיין בעל תחבולות ונתלו בדברי רש"י שמשמע שיש לו להפך בזכותו וחלילה וחס שלא דקדקו בדבריו שכתב דסברי הרי ביררתי שסובר כך שיהפך בזכותו יותר מבזכות האחר ומתוך כך צייתי לדינייהו אבל הדיין עצמו חלילה שיהפוך למצוא סברא לזכותו אם לא שיראה לו דין גמור אבל אם היה יכול להטעות את חבירו שיקבל סברתו אף על פי שהוא מפוקפק בה הוא בכלל מטה משפט אבל דעת הרב מתוך שזה בררו מבין דבר לאשורו ואם יש לו זכות נושא ונותן עם חבירו וכן עושה הדיין השני למי שביררו נמצא שלא ישאר שום צד זכות נעלם מעיני הדיינים שניהם והשלישי שומע משא ומתן של שניהם ומכריע ביניהם ויוצא הדין לאמיתו עכ"ל:
וכן פסק בשולחנו הטהור בחשן המשפט סי"יג אחד מבעלי דינים שאמר איש פלוני ידון לי ואמר בעל דינו פלוני ידון לי הרי אלו שני דיינים שבירר זה אחד וזה אחד בוררים להם דיין שלישי ואין צריך שיהיה הדיין השלישי ברצון הבעלי דינים ושלשתן דנים אותם שמתוך כך יצא הדין לאמתו עכ"ל:
וגם יש לנו ממה שכת הטור לא נתרצו בפשר' אלא בדין ... כל אחד מבעלי הדינין בורר דיין אחד והדיינין בוררין להם שלישי ואין צריך שיהא השלישי ברצון בעלי הדינין וכן גם כן ממה שכתב הרש"בא הנזכר לעיל כל שקבלו עליהם הקהל דעות אנשים ד' או ה' או יותר אין הולכים אחר הרוב שאין רוב אלא בב"ד דמשמע דהיינו משום שלא הובררו לדיינים אבל אם הובררו לדיינים הולכים אחר הרוב ואם הם שקולים הרי לקהל לקבל ההכרעה:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו דבנדון דידן ברירת השלישי היא ראויה שהרי כתוב בשאלה ולכבות אש המחלוקת ביררו להם דיינים זה בורר לו אחד וזה בורר לו אחד ... וכיון שהבירורים לדון ירדו לא מבעיא שאין יכול הבעל דין למחות בידם במה שבררו מכריע אלא שהם צריכים לבררו כדי שיצא הדין לאמתו כמו שהוא בדין זה בורר וזה בורר ... ואף כי דברי החכם השואל סתומים וחתומים ומשתמע לתרין אנפין דיינים או פשרנים מכל מקום כיון שנזכר בתחלת השאלה תיבת דיינים לדיינים הובררו ולא לפשרנים ואם כן יפה הם אומרי' טענתו של שמעון אינ' טענה ואין כח בידו לערער אחר מעשה ב"ד כן נראה לי לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט והיה נכון לעולמי עד נכתב ונגמר בסדר ובשנת טוב הדבר אשר דברת לעשות לפ"ק:
נאם הצעיר יצחק אינריקץ פארו ס"ט: