שאלה מהשורש שבידנו שמי שנתן טליתו לאומן ונתנה לו בחצי היום כשהיא מתוקנת כיון ששקעה עליו חמה ולא שלם לו שכרו עובר משום בל תלין שהקבלנות היא כשכירות וחייב ליתן לו בזמנו נסתפק לנו עתה אם לא היו לו מעות לבעל הבית לשלם והיה לו סחורה למכור ואינו יכול למכור אלא בזול יותר משתות אם מחייבין אותו למכור סחורתו ולשלם כדי שלא יעבור בבל תלין או דילמא לא ואם נפשך לומר שחייב עדיין נסתפקנו אם חייב להשכין סחורתו ביד גויים ותהי רבית אוכלת בהם או דילמא כולי האי לא מחייבינן ליה לשלם רבית לגויים ואם תמצא לומר שאינו חייב עדיין נסתפקנו אם נתן שתי טליתות לשני אומנים ואין לו לשלם כי אם אחד מן האומנים אם חייב לחלק המעות לשניהם או ישלם לאחד והאחר ימתין עד שיהיה לו מעות על הכל יבא דברך וכבדנוך ומ"ה תמ"ש:
תשובה לבי יחיל בקרבי ומכאובי נגדי תמיד פחד ורעדה קראוני צר ומצוק מצאוני אפפו עלי תהפוכות הזמן ונלקח ממני בני ידידי בחיר ילדי תפארת בחורים זך בלי שמרים אחד מבית המדרש הגדול של שם ה"ה החכם ונבון אב בחכמה ורך בשנים החסיד העניו הבחור הנחמד כהר"ר אברהם שמואל אלואריש זצ"ל נפטר ונקבר ביום שלא נאמר בו כי טוב ראשון לחודש אב שנת אשר פריו יתן בעתו לפ"ק כי מדי דברי בו המו מעי לו אשר סגר יומו ונאסף לעולמו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו הוא הלך למנוחות ואותי עזב לאנחות חשבתי יהיה מחסה ומסתור לביתי למשיב נפשי ולכלכל את שיבתי ועת' בהעדרו שאגתי מנהמ' לבי היגון והדאגה בשבתי ובקומי גם בלילה לא שכב לבי לרוב עצבי ואור עיני גם הם אין אתי צרה ויגון אמצא ובשם ה' אקרא ואומר ברוח נשברה ובעינים נוזלות דמעות כמים ה' נתן וה' לקח יהי שם ה' מבורך אך חולשת טבעי לא יתנני השב רוחי ועדין אין בי כח לישא וליתן בדבר הלכה ולכן אבוא בקצרה ואען ואומר אמרו בפרק המקבל (דף קי"ב) בעו מיניה מרב ששת קבלנות עובר עליו משם בל תלין או אין עובר משום בל תלין אומן קונה בשבח כלי והלואה הוא או אין אומן קונה בשבח כלי ושכירות היא אמר להו רב ששת עובר והתניא אינו עובר התם שהמחהו אבל חנוני ואצל שולחני נימא מסייעא ליה הנותן טליתו לאומן גמרה והודיעו אפי' מכאן ועד עשרה ימים אינו עובר משום בל תלין נתנה לו בחצי היום מששקעה עליו חמה עובר משום בל תלין ואי אחרת אומן קונה בשבח כלי אמאי עובר אמר רב מרי בריה דרב כהנא בגרדא דסרבלא למאי יהבה ניהליה לרכוכי היינו שבחיה לא צריכא דקא אגריה מיניה לבטושי בטשא ובטשא במעתא עכ"לה: ופירש רשיז"ל קבלנות אומן שקיבל עליו לעשות מלאכה בכך וכך ולא לשכירות ימים: אומן קונה בשבח כלי וזוכה במה שהשביחו ומשום קבלנותו יוצא לו וכשמחזירו לו הרי הוא כחוכר לו שבח שהיה לו בתוכו: הצואה הוא ולא שום שכירות עליה בגרדה דסרבלא. פולקייר בלעז שאין כאן שבח כלי שאם היה מניחה כמות שהוא היתה מתקיימת הרב' יותר מעח': לרכוכי. שיהא רך: היינו שבחיה דאיכא דניחא ליה בהכי מפני שמחמם יותר ויש נוי בדבר: דאגר לבטושי. אלא לעולם לאו בגרדא אלא בתיקון הראשון שקורין פול'ייר כשבא מבית הגרדי בוטשין אותו ברגלים בתוך כלי עץ בתים וקרקע הראויה בכך מיהו לא בקבלנות עסקינן אלא בשכירות בין ישביח ובין לא ישביח שכרו לפי מנין בטשוחי כך וכך בטישות בכך וכך מעות דאגרי לביטשי לחשבון בטישות: עכ"ל:
ופסק הרי"ף ז"ל הילכתא כרב ששת ותניא מסייע ליה וכו' והכי אסקא רבא בפרק הגוזל עבים דכולי עלמא אין אזמן קונה בשבח כלי והאי דאוקי רב מרי להאי מתניתא דאגריה לביטשו ביטשא במעתא דחיותא היא ולא סמכינן עלה ע"כ וכן פסק ג"כ בפ' הגוזל עצים והרא"ש ז"ל בפרק המקבל העתיק דברי הרי"ף ונראה מזה שקבלם והסכים אליהם אך קשה לזה ממה שכתב בפרק הגוזל עיצים שאחר שהביא דברי הרי"ף כתב ונ"ל דאין ראיה משם ויותר מפורש מזה כתב בקידושין פרק האיש מקדש ודחה שם ראיית הרי"ף ואח"כ כתב דעת רבינו תם דפסק כרב אסי דאמר אומן קונה בשבח כלי ונמצא שפסקיו סותרין זה את זה ויש לתרץ בזה שאע"פי שבפרק המקבל הביא דברי הרי"ף סתם מבלתי שיחלוק עליו אין זה ראיה גמורה שכך היא דעתו באמת כי מאחר שכבר הקשה עליו בפרק הגוזל עצים ובפרק האיש מקדש יש לומר שסמך על מה שכבר כתב במקומות אלו וכיון דבמקומות הנזכרים הקשה עליו בפירוש אמרינן ילמד סתום מן המפורש אבל דעת בנו הרב בעל הטורים היא קשה בעיני כי בחושן משפט סימן ש"ו פסק בהדיא כדברי הרי"ף וז"ל שם כל האומנין שקלקלו חייבין לשל' וקיימא לן דאין אומן קונה בשבח כלי הלכך לא שנא נתן לו שידה תבה ומגדל לנעוץ בו מסמר ושברו לא שנא נתן לו עצים לעשות שידה תבה ומגדל ועשאן ואחר כך נעץ בהם מסמר ושברו בכל ענין צריך לשלם דמי שידה תבה ומגדל ע"כ וכן פסק גם כן בסימן של"ט וז"ל נתן טליתו לאומן לתקנה בקבלנות וגמרה כל שהטלית ביד האומן אינו עובר נתנו לו אפילו בחצי היום כיון ששקעה עליו החמה עובר משום בל תלין שקבלנות היא כשכירות לפורעו בזמנו ע"כ וזהו כדעת רב ששת הסובר דאין אומן קונה בשבח הכלי ובטור אבן העזר סימן כ"ח פסק להפך וז"ל שם היה לו מלוה אצלה ונתן לה עתה פרוטה ואמר לה התקדשי לי במלוה ופרוטה זו מקודשת דדעתה אפרוטה לפיכך אם אמרה לו עשה לי שירים ונזמים ואתקדש אני לך בשכר המלאכה אינה מקודשת דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף ומיד כשעשה קצת המלאכה היא מתחייבת לו בשכירות והוה ליה מקדש במלוה וכתב הרמ"ה לא שנא אם הוא שכיר יום על המלאכה ולא שנא אם הוא קבלן דקיימא לן אין אומן קונה בשבח כלי וה"ל מלוה וכ"כ הרי"ף אבל ר"י כתב דקי"ל דאומן קונה בשבח כלי ואין כאן מלוה דכשנותן לה הכלי מתקדשת בשבח שיש לו וכן היא מסקנת א"א הרא"ש ז"ל ע"כ וזה סותר באמת למה שפסק בחושן משפט והיה נראה לתרץ שדעתו ז"ל לפסוק כפסק הרי"ף דאין אומן קונה בשבח הכלי אלא בקידושין משום חומרא דאשת איש חשש לסברת ר"י ור"ת להצריכה גט אלא דקשה לי שאם ואת היתה כונתו היה לו לבאר דעתו ואדרבא נראה מדבריו בבאור שהיא מקודשת גמורה והבא לקדשה אחר קידושין אלו אין השניים תופסין בה כדין המקדש אשת איש שאין הקידושין חלין ודעתו ז"ל צריכה לי עיון:
והרמב"ם זל פסק כפסק הרי"ף דאין אומן קונה בשבח הכלי וז"ל בפרק עשירי מהלכות שכירות נתן לאומנים לתקן וקלקלו חייבין לשלם כיצד נתן לחרש שידה תיבה ומגדל לקבוע בהן מסמר ושברו או שנתן לו את העצים לעשות מהן שידה תיבה ומגדל ונשברו אחר שנעשו משלם לו דמי שידה תיבה ומגדל שאין האומן קונה בשבח הכלי נתן צמר לצבע והקדיחתו יורה נותן לו דמי צמרו צבעו כעו' או נתנו לו לצבעו אדום וצבעו שחור שחור וצבעו אדום נתן עצים לחרש לעשות מהן כסא נאה ועשה כסא רע או ספסל אם השבח יתר על ההוצאה נותן בעל הכלי את ההוצאה ואם ההוצאה יתירה על השבח נותן לו את השבח בלבד אמר בעל הכלי איני רוצה בתקנה זו אלא יתן לי דמי הצמר או דמי העצים אין שומעין לו וכן אם אמר האומן הא לך דמי צמרך או דמי עצך ולך אין שומעין לו שאין האומן קונה בשבח כלי שעשה עכ"ל ומסכים לזה פסק לענין הלנת שכר שכיר וז"ל בפרק אחד עשר מהלכות שכירות נתן טליתו לאומן וגמרה והודיעו אפילו איחרו עשרה ימים כל זמן שהכלי ביד האומן אינו עובר נתנה בחצי היום כיון ששקעה עליו חמה עובר משום בל תלין שהקבלנות כשכירות היא וחייב ליתן לו בזמנו עכ"ל: וכתב הרב המגיד ז"ל כרב ששת וכו' והרב בשולחנו בסימן ש"ו סעיף ב ובסימן של"ט סעיף ו' העתיק דברי הרמב"ם ז"ל:
ואחר אשר כבר ידענו שאין האומן קונה בשבח הכלי והשכיר והקבלן דינם שוה לענין זה נבוא להשיב על הנדון אשר נשאלנו עליו והוא על בעל הבית שנתן טליתו לאומן לתקנה והחזירה לו בחצי היום כשהיא מתוקנת ובעל הבית אין בידו מעות מזומנים אלא יש לו סחורה העומדת לימכר ואינו יכול למכרה כי אם בזול ובפחות משוויה אם מחייבין אותו למכרה על כל פנים כדי שלא יעבור בבל תלין לזה אשיב ואומר שדבר ברור הוא שאין מחיבין אותו למכור סחורתו דכיון שאין מעות ביד בעל הבית אע"פי שהשכיר תבע שכרו אינו עובר בבל תלין דתניא בהמקבל (דף קי"ב ע"א) תנו רבנן לא תלין פעולת שכיר יכול אפילו לא תבעו תלמוד לומר אתך לדעתך יכול אפילו אין לו תלמוד לומר אתך שיש אתך ע"כ הנה נתבאר מדברי הברייתא שאינו עובר על לאו זה אא"כ נתחברו בו שני דברים דהיינו שתבע השכיר שכרו ויש מעות לבעל הבית אבל אם חסר אחד משניהם שלא תבעו השכיר אע"פי שיש בידו מעות או אם אין בידו מעות אע"פי שתבעו השכיר אינו עובר עליו וכן פסקו כל הפוסקים וז"ל הרמב"ם בפרק אחד עשר מהלכות שכירות אין השוכר עובר אלא בזמן שתבעו השכיר ולא נתן לו אבל אם לא תבעו או שתבעו ולא היה לו מה יתן לו או שהמחהו אצל אחר וקבל הרי זה פטור עכ"ל וכן כתב הרב בשולחנו סימן של"ט סעיף י' ואל תטעה בלשון הברייתא שאמרה יכול אפילו אין לו ותחשוב שפירושו שאין לבעל הבית שום דבר לא מעות ולא סחורה הא יש לו סחורה עובר עליו שכבר נשמר מזה הרא"ש בפסקיו בפרק המקבל וכתב ז"ל יכול אפילו אין לו תלמוד לומר אתך והוא שיש אתך פירוש מעות וכן כתב הרב המגיד על דברי הרמב"ם וז"ל או שתבעו ולא היה לו ברייתא שם ופירושו שלא היו לו מעות בעין שהוא חייב לתת לו כמבואר למעלה פרק תשיעי ע"כ: ובפרק תשיעי כתב על מ"ש הרמב"ם השוכר את הפועל לעשות עמו בתבן וקש וכיוצא בהן ואמר לו טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו ז"ל משנה כלשונה פרק הבית והעליה ומכאן למדו ז"ל דשכירות אפילו אין למשכיר מעות אומרין לו טרח וזבין והב ליה זוזי בעין לפי שעל דעת כן נשכר ואינו יכול להגבותו ממטלטלין כי אל שכרו הוא נושא נפשו ועיקר ע"כ ורצה בזה שאע"פי שבכל מקום אמרינן שוה כסף ככסף אינו כן לענין שכיר כי איננו רשאי לשלם לו בשכר טרחו אלא מעות בעין אם לא יסכים בזה השכיר וחייב לטרוח ולבקש מעות כדי לשלם לו שכרו אבל אינו עובר עליו כיון שאין בידו מעות ויראה לי שדבר ראוי ונכון הוא שיבקש מעות אפילו ללות מאחרים כדי לשלם השכיר בזמנו אם תבעו כי לפיכך נשכר השכיר וטרח כל היום כדי שימצא שכרו מזומן ואליו הוא נושא את נפשו אבל אינו חייב להפסיד סחורתו ולמכור בפחות משוויו ואין בזה משום בל תלין כיון שאין לו מעות: גם הרב בשולחנו כתב בבאור ולא היה לו מעות וזה פשוט ומבואר עד שהאריכות בו אך למותר:
ואולם על הספק השני שאם חייב למשכן סחורתו ביד גוים ותהי רבית אוכלת בהן כדי שלא יעבור על לאו דלא תלין אין אנו זקוקין לדבר בזה כיון שכבר נתבאר שאינו עובר אלא כשיש בידו מעות וכיון שבעניין שאנו בו אין בידו מעות אינו חייב למכור סחורתו וכל שכן למשכנה:
ועל הספק השלישי שאם נתן שתי טליתות לשני אומנים ואין בידו לשלם כי אם לאחד מהם לזה אשיב ואומר שאם קדם האחד לחברו ותבע שכרו מבעל הבית ישלם לתובע כדין בעל חוב שיש לו קדימה על חבירו והשני צריך להמתין עד שיהיה לו מעות כדין בעל חוב מאוחר אבל אם תבעו שניהם שכרם כאחד כיון שהוא משועבד לשניהם ואין בידו מעות כי אם כדי שכר אחד מהם יחלקו ביניהם כדין מי שיש לו בעלי חובות הרבה שאין להם דין קדימה זה על זה ואין בנכסי הלוה כדי שיגבה כל אחד מהם חובו כמבואר בדברי הרמב"ם פרק עשרים מהלכות מלוה ולוה וז"ל באו כולן ביחד לגבות וכן בעלי חובות שכל אחד מהן קודם לזמן חבירו שבאו לגבות מן המטלטלין שהרי אין בהן דין קדימה או שבאו לגבות מקרקע שקנה הלוה לאחר שלוה מן האחרון שבהן ואין בנכסים כדי שיגבה כל אחד מהן את חובו מחלקין ביניהן וכו' והרב בשולחנו בחושן משפט סימן ק"ד סעיף י' העתיק דברי הרמב"ם ז"ל יעויין שם זהו הנרא' לע"ד ואשל לאל יתברך שחצי אפו אשר בי ירה יהיו למזבח כפר ויניחני מעצבי ומרגזי ויהיה עוזי ומעוזי ויחלימני ויחייני וממצוקותי יוציאני יצילני מעניי ומעמלי וינהלני כל ימי הבלי ויאמר לצרותי די ויברך את מעשי ידי ויוסיף שנים על שני בני והנשארים לא ימקו בעוני ואראה אותם בשמחה ובטוב לבב מרוב כל ולא אדע עוד שכול אמן כן יאמר ה': תם ונשלם היום יום חמישי שמנה עשר לחדש, טבת בסדר וירא אלהים את בני ישראל וידע אלקים ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: