שאלה מב ראובן שתבע את שמעון לדין והוציא עליו שער שכתוב בו איך נתחייב שמעון בכל כך מעות שהלוה לו לוי מנכסי ראובן ושמעון משיב אמריו לו אני לא לקחתי המעות ממך כי אם מלוי שהוא היה אפוטרופוס שלך ום כן לאו בעל דברים דידי את אלא יבא לוי ויחדיו למשפט נקרבה יורנו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת  הספק שנסתפק ה"ה אם שמעון הלוה יכול לדחות את ראובן שלא יתבע את חובו  שהלוה לו האפוטרופוס שלו או לא ותמהנו תמיהה גדולה בזאת השאלה לפי שהוא דבר פשוט וברור כמים שאין שמעון יכול לדחות את ראובן כיון שכתוב בשטר בפירוש שמה שהלוהו לוי היה מנכסי ראובן ואם כן אין שמעון יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את כמו שהוא מבואר בספרי הפוסקים שנכתוב לקמן בע"ה והואיל שאים בעניים זה די להאריך נאמר שודאי שמה שרצה שמעון לדחות את ראובן הוא שהיה לו איזה טענה על לוי ולזה אמר יבא לוי ויחדיו למשפט נקרבה והטענה מסתברא שיהוה שאמר שמעון לראובן שער זה פרעתיו ללוי אפוטרופוס שלך או איזה טענה אחרת כנגד השטר וטוען שישבע לו ראובן שלא אמר לו האפוטרופוס כלום כשבועת היורשין שלא פקדנו אבא או טוען שיבא לוי וישבע לו שלא פרעו ככל דין אשתבע לי דלא פרעתיך והשתא עם הצעה הזאת נבא להשיב כל ראשון ראשון ועל אחרון אחרון ראשונה נביא ראיות ששמעון אין יכול לדחות את ראבון לבלתי יתבע ממנו חובו ואחר כך נשיב על הטענות האחרות אם ראובן חייב לישבע שלא אמר לו האפוטרופוס שהוא פרוע כמו שהוא טוען ואחר כך יגבה או אם טוען שמעון שיבא לוי וישבע לו שלא פרעו ואז יתן לו חובו אם חייב להשבע או לא ונשאל מאל עליון יצילנו מכל שגיון אמן כן יהי רצון:
איתא בפרק מי שהיה נשוי דף צ"ד אמר רב הונא הני תרי אתי ותרי שותפי דאית להו דינא בהדי חד ואזיל חד מינייהו בהדי לדינא לא מצי אידך למימר ליה לאו בעל דברים דידי את אלא שליחותיה עבד אקלע רב נחמן לסורא שיילוה כי האי גונא מאו אמר להו מתני' היא הראשונה נשבעת לשנייה ושנייה לשלישית ושלישית לרביעית ואילו ראשונה לשלישית לא קתני מאי טעמא לאו משום דשליחותא עבדא מי דמי התם שבועה לאחד שבועה למאה הכא אמר אילו אנא הואי טענינא טפי ולא אמרן אלא דלא איתיה במתא אבל איתיה במתא איבעי ליה למיתי:
ופירש"י תרי אחי ותרי שותפי או תרי שותפי: ואזיל חד מינייהו בהדי לדינא בדבר השותפות ויצא השותף חייב לא מצא שותף חברו למימר לבעל דין: אנת לאו בעל דברים דידי את בדין זה שנתחייב חברו אני אדין עמך בחלקי: ואילו ראשונה לשלישית לא קתני דתשבע לפי שנשבעה: ולא אמרן שיחזור וידון: אלא דלא הוה האי שותף במתא כשבא חברו לדין עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מהאי סוגיא שכיון שהאי אח או שותף יש לו חלק בהאי דינא יכול לדון עם הבעל דין על הכל אם חברו בעיר ולא יכול אידך לומר לאו בעל דברים דידי את לפיכך גם הנתבע אין יכול לעכב ולומר או דן עמו בחלקך או הבא הרשא' מחברך כיון שאין לו פסידה על זה אבל אם חברו לא היה שמדינה כיון שיכול לחזור על בעל דינו ולומר איני מודה במה שטוען שותפי יכול הנתבע לעכב ולומר שאינו רוצה לדון עמו אלא בחלקו או שיביא הרשאה:
וכן פירש הרב רבינו ניסים וז"ל תרי אחי או תרי שותפי לא מצי אידך למימר ליה וכו'. כלומר אין בעל דינו יכול לומר לשותף זה את לאו בעל דברים דידי את ולא אדון עמך אלא על חלקך אלא שליחותיה עבד ויש לו עמו אף על חלק חברו ולפיכך אפילו נתחייב שותף זה יש לחבירו לקבל דינו דהא בהא תליא וכו' ולא אמרן דמצי אמר ליה אי הואי אנא הוה טענינה טפי אלא דליתא במתא וממילא אף זה אינו יכול לכוף אותו לדון עמו אלא על חלקו אבל איתה במתא מסתמא ניחא ליה במאי דעביד חבריה וממילא יכול אחד מן השותפין לדון על הכל ע"כ לשון הרב:
והרמב"ם כתב בה' שלוחין ושותפין פרק שלישי ה"ג וז"ל אחד מן האחים שלא חלקו או מן השותפין שבא לתבוע תובע על הכל הואיל ויש לו חלק בזה הממון אינו צריך  הרשאה משאר שותפין ואין השותף האחר יכול לומר לשותפו שדן אילו אני הייתי שם הייתי תובע טענות אחרות ומחייב בעל דיני שהרי אומר לו למה לא באת לתבוע גם אתה לפיכך אם היה במדינה אחרת יש לו לחזור על בעל הדין ולדון עמו ולומר לו אני איני מודה בכל מה שטען שותף שלי לפיכך יש לנתבע לעכב ולומר לזה או דן עמי בחלקך או הבא הרשאה שהרי ממון שניכם בידי ושניכם בעלי דיני ולמחר יבא אחיך או שותפך ויתבע גם הוא ע"כ:
ומר"ן כתב אחד מן האחין וכו' בכתובות פרק מי שהיה נשוי שאין בעל דין יכול לומר לאחד מן השותפין שבא לדון עמו אם חברו במקום אחד לאו בטל דברים דידי את אבל אם אינו במקום אחד יכול לומר לו כן ולמד רבנו שכיון שאינו יכול לומר לאו בעל דברים דידי את אפילו נתחייב שותף זה יש על חבירו לקבל דינו דהא בהא תליא. ומה שכתב לפיכך יש לנתבע לעכב וכו': דהא בהא תליא כמו שכתבתי וכו':
הרי למדנו מכל הני רבוותא מורי הוראה דפסקו דאם חברו בעיר יכול לידון עם בעל דינו אפילו על חלק חברו ואינו יכול הנתבע לעכב עליו ולומר לאו בעל דברים דידי את כיון שיש לו חלק באותו ממון וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסי' קכ"ב ס' ט' יעיין שם ויען שהוא מלה במלה כמו שכתב רבנו לא העתקתיו שלא להאריך:
ומעתה שהוכחנו מכל זה שכתבנו דאם חברו בעיר אין יכול הנתבע לעכב ולומר לאו בעל דברים דידי את אלא צריך לדון עמו על הכל אף על חלק חברו ואם חברו בעיר אחרת אז יש לנתבע לעכב ולומר או דון בחלקך או הבא הרשאה מחברך נבא להשיב בנקל על הספק שנסתפק ה"ה על ראובן שתבע לדין את שמעון והוציא עליו שטר חוב שכתוב בו ששמעון היה חייב לו כל כך מעות שהלוה לו לוי מנכסי ראובן אם שמעון יכול לדחותו ולומר לאו בעל דברים דידי את כיון שלא לקח המעות מראובן אלא מלוי ונאמר שהוא דבר פשוט שאין יכול לדחותו דכיון דבהאי דינא שכתבנו יכול לתבוע אף על חלק חברו אם הוא בעיר ואין יכול הנתבע לדחותו ולומר לו לאו בעל דברים דידי את כל שכן וקל וחומר בנדון דידן שראובן תובע את שלו כמו שכתוב בשער בפירוש דאין יכול לדחותו דאפילו באותו עניין שאמרו שאם הוא במדינה אחרת יכול לעכב עליו ולומר לאו בעל דברים דידי את אינו אלא על חלק חברו לפי שיכול לחזור על בעל הדין ולומר לו אני איני מודה בכל מה שטען שותף שלי אבל על חלקו אינו יכול לדחותו ואם כן בנ"ד דהכל מראובן ככתוב בשטר ואין לוי יכול לטעון על זה ודאי שהדין עם ראובן ואין בדברי שמעון טעם ועיקר וצריך לשלם חובו לראובן אם לא שיש לו טענה אחרת בלתי זאת:
ואם עדין תקשי לן דכל זה שכתבנו לא מיירי . בהלואה ונוכל לומר דאין הדין שוה לזה נשיב ונאמר דהגם שכבר אמרנו דמכל שכן הוא והוא שאם באותו עניין שיכול השותף לטעון נגד הבעל דין אפילו הכי צריך לדון עם חברו על חלקו ואין יכול לדחותו קל וחומר בנ"ד שאין לוי יכול לטעון על שמעון כיון שכל החוב הוא של ראובן שאין יכול לדחותו מכל מקום נביא ראיה מהפוסקים דהדין שוה במלוה:
כתב הטור בסי' ע"ז ס' י' שנים שהלוו או הפקידו לאחד ובא אחד מהם ליטול חלקו אין שומעין לו עד שיבא חברו אבל אם חברו בעיר ושמע ולא בא אז צריך ליתן לזה שתובע הכל דשליחותיה עבד דכיון דידע חבריה דהאי תבעית ולא אתא אלמא לא קפדי אהדדי וניחא ליה במאן דעביד כל חד מינייהו עד כאן:
ומר"ן כתב על זה גם זה העלה שם הרא"ש ז"ל ושמע מינה דשנים שהלוו או הפקידו אצל אחד ובא אחד ליטול חלקו אין שומעין לו אלא אי איתיה לחבריה במתא ולא אתא שליחותיה עבד ובכולי משעתיה דינא בהדיה ואי מודה יהיב כולי ממונא וכו' וכן כתב הרמב"ם בפ' ג' מהלכות שלוחין וכתב הר"ן דהכי מוכת במי שהיה נשוי דאמרינן הני תרי אחי דאית להו דינא בהדיה חד וכו':
נמצאת למד מכאן בהדיא מכל זה שכתבנו דהמלוה שוה לפיקדון שהרי כתב הר"ן דזה הדין מוכח מהאי סוגייא דכתבנו לעיל מהני תרי אחי דאית להו דינא בהדי חד:
וכתב עוד מר"ן בהאי דינא שלש תשובות מהרשב"א וז"ל והרשב"א כתב בתשובה על ראובן שלוה מיעקב מנה ומת יעקב והניח שני בנים שמעון ולוי והנה שמעון איננו כאן ולוי תובע מראובן כל החוב והשיב לוי יכול לתבוע כל חלקו וחלק אחיו בין שאחיו כאן בין שהוא במדינת הים דגרסינן בפרק מי שהיה נשוי אמר הונא תרי אחי או תרי שותפי דאית להו דינא בחדי חד ואזיל חד מינייהו בהדיה לדינא לא מצי למימר ליה לאו בעל דברים דידי את אלא שליחותיה עבד ע"כ: וכתב עוד בסי' אלף ופ"ב שנים שהלוו לאחד ובא אחד מהם ותבע החוב כלו מסתברא שיכול לתבוע כל החוב דכל שהלוו בשטר אחד כשותפין נינהו ובסי' אלף ופ"ז כתב על ראובן שלוה משנים וכתב השטר בשם האחד ועכשיו בא אחד מהמלוים ותובע לראובן בכח השטר אם אותו שנכתב על שמו תובעו אינו יכול לדחותו ואם אותו שלא נכתב על שמו תובעו יכול לטעון ולומר לא נתחייבתי לך כלו' ע"כ:
והשתא דהוכחנו מכל הני רבוותא שהדבר ברור כמים ששמעון לא יכול לדחות את ראובן ולומר לו לאו בעל דברים דידי את כיון שהשטר כתוב בפירוש שהמעות היו מראובן יען הראיות שכתבנו נבא להשיב על הספק שעשינו אם שמעון טוען ואמר לראובן שטר זה פרעתיו ללוי שהיה אפוטרופוס שלך וטוען שישבע לו ראובן שלא אמר האפוטרופוס כלום בשבועת היורשין שלא פקדנו אבא או אם טוען שיבא לוי וישבע לי ככל דין אישתבע לי דלא פרעתיך ואז אפרע לך:
כתב הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פרק י"ו הלכה ז' וז"ל ראובן שהוציא שטר חוב שיש ללוי על שמעון וטען שלוי נתנו בכתיבה ומסירה ואבד השטר שהקנהו בו או שטען שהקנהו על גב הקרקע הרי זה גובה אותו משמעון הואיל ויצא מתחת ידו טען שמעון שפרעו ללוי ואמר ישבע לי ישבע לוי לשמעון ואחר כך יגבה ראובן הודה לו שפרע ישלם לוי לראובן וכו':
והרב המגיד כתב ראובן שהוציא וכו' דע שכוונת רבנו ז"ל היא במה שכתב שגובה ואינו צריך להביא ראייה דוקא כשאין הלוה טוען מי ואמר לו שבעל דברים שלי כתב ומסר לך אבל אם הלוה טוען כן טענתו טענה ומקבלים הימנו וכן כתב פרק ו' מהלכות מכירה ז"ל אבל צריך עדים לענין תביעה שהרי הנתבע אומר מי יאמר לי שבעל דברים שלי כתב ומסר לך ע"כ ושם הארכתי בביאור דין זה וכתבתי שם שעיקר הדין הוא שצריך להביא ראיי' קודם שיגבה בו שלא כדברי רבנו ורבו ז"ל וכן דעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל: טען שמעון וכו' זה נראה פשוט וכן כתב הרב ר' יהודה אלברצלוני ז"ל וזה דעת הגאונים ואם יש ראייה שמכר ולא רצה לישבע אף על פי שלא הודה שנפרע חייב לשלם ללוקח וכן כתוב בעיטור עוד כתב שאם מת מוכר יורשיו נשבעין שבועת היורשין ונוטל לוקח ואם לא רצו לישבע משלמין ללוקח הודה לו שפרע ישלם לוי לראובן פירוש דין זה הוא אפילו בשיש עדים לראובן מהקנייה שהרי היה לוי יכול למחול את החוב כמו שנתבאר פרק ו' מהלכות מכירה ומיגו דאי בעי מצי מחיל ליה כי אמר שטר פריעא הוא נאמן וכן כתבו קצת מפרשים ז"ל ויש מי שכתב דכי אמר שטר פרוע הוא הרי הוא כמוחלו עכשיו ואין לך מחילה גדולה מזו עכ"ל:
הא למדת מכאן בהדיא שהמוכר שטר חוב לחברו ובא הלוקח לגבות מהלוה וטוען הלוה פרעתי יבא המלוה וישבע לי שלא פרעתי שמזקיקין להביא המלוה לישבע ואז יגבה הלוקח ואם מת המלוה יורשיו נשבעין ואם לא רצו לישבע משלמים ללוקח ואם הודה המלוה שהוא פרוע פטור הלוה והמלוה ישלם ללוקח והטעם שהמלוה נאמן לומר שהוא פרוע דמיגו שהוא יכול למחול כי אמר נמי שטרא פריעא הוא נאמן:
והטור כתב בהלכות הלוואות סי' ס"ו וז"ל לוקח שקנה מהמלוה שטר חוב שיש לו על הלוה ומת הלוה אם אחר שלקחו מת נשבע הלוקח שלא אמר לו המוכר כלום ושאינו יודע ששטר זה פרוע וגובה ודוקא שמת המוכר אבל אם הוא חי עדיין גם הוא צריך לישבע קודם שיגבה הלוקח וכן נמי אם הלוה קיים וטוען שהוא פרוע ואין בו נאמנות אם המוכר קיים ישבע וגובה הלוקח ואם אינו רוצה לישבע יפסיד ואם מת כתב הרב ר' יהודה אלברצלוני נשבע היורש שלא פקדנו אבא ואם אינו רוצה חוזר על יורשי המוכר ויש אומרים שהלוקח נשבע שלא פקדני המוכר ונוטל וכו':
ומר"ן כתב לוקח שקנה מהמלוה וכו' עד קודם שיגבה הלוקח כן כתב הרא"ש בשם הרמב"ן בסוף שבועות וכתב עוד ומיהו אין לומר בזה כשמת המוכר כבר נתחיב המוכר שבועה ואם כן לא יגבה זה כיון דליתא למוכר דכיון שמכרו אין עליו עיקר חיוב אלא שמשביעין אותו מפני שהוא נאמן לומר פרוע במיגו שיכול במחול וכן כתב הר"ן שם: וכן נמי אם הלוה קיים וכו' פר' הכותב (ד"ס) כתב לה נדר ושבועה אין לי עליך אינו יכול להשביעה אבל יורשיו משביעין אותה ואת יורשיה ואת הבאים ברשותה אלו הם הבאים ברשותה כל שמכרה להם או נתנה להם במתנה ופירש"י שאם מכרה כתובתה ומתה נשבעים הלקוחות שאינן יודעים שהיא נתפרעה מכתובתה ומשמט שאם הוה חייה שאין הלקוחות גובין עד שתשבע היא בעצמה ואם אינה רוצה לישבע יפסידו הלקוחות וכן מסתברא עכ"ל ולמד משם רבנו למוכר שטר חוב ומ"מ ק"ל דלמה יפסיד הלוקח מעותיו יכופו ב"ד למוכר שישבע או שיחזור לו מעותיו ויש לומר דאין הכי נמי ומאי יפסיד דקאמר מלגבות מהלוה ואם אין למוכר נכסים נמצא שהוא מפסיד ודין זה ג"כ מדברי הרמב"ם שהביא רבנו בסי' זה וכו' ואם מת הר יהודה וכו' ז"ל בעל התרומות בשער נ"א כתב הר' יהודה אלברצלוני המוכר ש"ח ואין בו נאמנות ולוה טוען פרוע הוא אם המוכר קיים ורצה לישבע נשבע וגובה הלוקח ואם לאו מפסיד הלוקח ואם מת המוכר איכא מ"ד יורש נשבע שלא פקדנו אבא ואם לא רצה לישבע לוקח חוזר על יורשי מוכר ואיכא מ"ד לוקח נשבע שלא פקדנו המוכר ונוטל מדתנן אבל משביע הוא את יורשיה ואת הבאים ברשותה ועל זה כתב בטל העיטור מסתברא דהאי סברא בתרא ליתא דהתם על שמא הוא אבל הכא בריא קא טעין ליה ועוד דשבוע' לבטלה היא שהשטר מקויים מעדיו שהמוכר אמר לו שאינו פרוע הילכך אי איתיה למלוה ולא בעי אישתבוע' חייב מדינא לשלומי ואי אית והיורשים לא בעו לאשתבועי חייבים לשלם עכ"ל:
הרי לנו בהדיא מכאן מהטור ומר"ן שפסקו שאם המוכר קיים והלוה טוען שהוא פרוע שישבע המוכר והלוקח גובה את חובו ואם אינו רוצה לישבע יפסיד מלגבות מהלוה אבל המוכר יחזי' לו מעותיו וכן פסק הרב יוסף בשלחנו הטהור סי' הנז' ס' ט"ו מלה במלה ולכן לא כתבנוהו שלא להאריך יותר:
והשתא נראה לנו לכאורה דהוא הדין בנ"ד שלוי הלוה המעות לשמעון אע"גב שהם מראובן ובא ראובן לתבוע החוב משמעון וטען שמעון שפרעו ללוי ורוצה שישבע לו ואז יתן לו חובו שהדין עמו שלוי חייב לישב שלא פרעו ואם אינו רוצה לישבע שמעון פטור לשלם שהרי דומה זה ללוקח ש"ח שאמרנו שצריך המוכר לישבע תחילה ואז יגבה הלוקח ואם אינו רוצה לישבע אין הלוקח גובה מהלוה אלא המוכר מחזיר לו מעותיו:
אמנם אחר שדקדקנו היטב בדבר נאמר דכל זה אינו ענין לנ"ד ואדרבא מדבריהם למדנו שאין מזקיקין לאפוטרופוס לבא לישבע שהרי פירשו טעמם של הסוברים במוכר ש"ח שמזקיקין המוכר לישבע משום שאינו אמר פרעתי נאמן מיגו שבידו למחול כמו שכתבנו לעיל מהרב המגיד והרא"ש והר"ן בפירוש אבל בנ"ד שפשיטא ודאי שהאפוטרופוס אין בידו למחול ממון של ראובן כיון שהממון אינו שלו ואם כן אין כאן מקום לשבועת האפוטרופס כל שאפילו יאמר פרוע הוא או איזה טענה מגרעת כח השטר אינו נאמן כיון שהשטר אין בידו אלא ביד הבעלים:
עדיפא מזאת מצאנו בטור סי' ס' וז"ל ראובן הוציא שטר שכתוב בו שלוה שמעון מלוי וטען ראובן שלוי שלוחו הי' ובשליחותו הלוה וכתב השטר על שמו ולא הקפיד עליו ושמעון טוען לאו בעל דברים דידי את שהרי אין לך הרשאה מלוי ולא מכר לך שטר זה ולא נתנו לך אם הודה לוי לראובן ששלוחו היה הרי נתגלה הדבר ממון זה של ראובן היה והוא המלוה והלוה נשתעבד לו אעפ"י שלא נכתב השטר בשמו וכופין הלוה לפרוע לו ויפטר בכך שלא הוצרכו כתיב' ומסירה אלא למי שבא לזכות ממונו למי שלא היה בו שום זכות עד עתה אבל כאן כיון שזה מודה לדבריו ואינו חב לאחרים בהודאתו יש לנו להאמינו לפיכך אם בא לוי למחול ללות כיון שיש כאן מסיר' והודאה זכה ראובן בשלו וכאילו הלוה ראובן לשמעון מידו לידו ואין צריך הקנאה חדשה עכ"ל:
ומר"ן כתב ראובן הוציא שטר וכו' כתב בסה"ת בשטר נ"א סי' א' שאם הודאת לוי לראובן לא היתה במעמד שלשתן אלא שהוד' לוי כן בפני עדים לא נכוף ללוה לפרוע ליה עד שיכתוב וימסור לו והוא ז"ל חלק עליהם וכתב דכיון דהורי לוי לראובן ששלוחו היה איגלאי מילתא דמשעת הלואה הוי ההוא ממונא דראובן ואינו צריך כתיבה ומסירה אלא לוי שבא לזכות ממונו לאחר שלא היה לו עד עתה שום זכות אבל זה שממונו הוא אינו צריך שום הקנאה ולא עוד אלא שאם בא לוי למחול החוב לשמעון אינו יכול דכיון שהשטר ביד ראובן והודה לוי ששלוחו היה נמצא שראובן היה המלוה ולא לוי ורבנו סתם הדברים כדעת בעל התרומות ע"כ: וכן פסק הרב בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס"ח עיין שם:
ועתה שהוכחנו מכאן שאפילו בשטר הכתוב על שם לוי ולא נזכר בו שם בטל הממון אלא שהודה לוי שהממון של ראובן אמרינן שאין לוי יכול למחול החוב כל שכן וקל וחומר בנ"ד שהשער כתוב בשם ראובן בעל הממון שאין לוי יכול למחול ואם כו אין כאן מקום לשבועת האפוטרופוס שאפילו אמר פרוע הוא אינו נאמן לפי שאין כאן מיגו שיש בידו למחול ומהאי דינא נמי שמעינן בפירוש ששמעון אין יכול לדחות את ראובן ולומר לאו בטל דברים דידי את שהרי בהאי דינא לא היה כתוב בשטר בשם ראובן אלא שלוי הודה שהממון של ראובן היה ואפילו הכי אמר שאינו יכול לדחותו וכופין הלוה לפרוע לו כל שכן בנ"ד שבשטר עצמו כתוב שהממון של ראובן שאינו יכול לדחותו ולומר לו לאו בעל דברים דידי את ובזה יתורץ ג"כ הספק שנסתפק ה"ה:
ואכתי פש גבן לתרץ הספק אם יטעון שמעון שפרע זה השטר ורוצה שראובן ישבע לו שלא אמר לו האפוטרופו' קודם שמסרי לידו שהוא פרוע כשבועת היורשין שלא פקדנו אבא אם ראובן חייב לישבע או לא לזה נשיב ונאמר שחייב ראובן לישבע שלא אמר לו האפוטרופוס כלים ושאינו יודע ששטר זה פרוע ואז גובה חובו והראיה מהאי דינא שכתבנו לעיל שכתב הטור ויש אומרים שהלוקח לשבע שלא פקדני המוכר ונוטל ואם כן ה"ה בנ"ד שאין כאן מקום כשבועת האפוטרופוס כמו שאמרנו יהיה ראובן חייב לישבע שלא אמר לו האפוטרופוס שהשטר הוא פרוע:
אמנם כיון שמר"ן כתב טל זה בשם בעל העיטור מסתברא דהאי סברא בתרא ליתא דהתם על שמא הוא אבל הכא בריא קא טעין ליה ועוד דשבועה לבטלה היא שהשטר מקויים מעדיו שהמוכר אמר לו שאינו פרוע הילכך אי איתיה למלוה ולא בעי אשתבועי חייב מדינא לשלומי ואי מית והיורשין לא בעו אשתבועי חייבים לשלם דנראה מכאן דסברת היש אומרים היא דחויה ודל מהכא הראיה שאמרנו אפילו הכי אל יחסר לנו ראיה ממקום אחר לנ"ד:
והרי לך מה שכתב הרמב"ם בה' מלוה ולוה פ' י"ד ה"ב וז"ל התובע את חברו לפרעו וטען הלוה שפרע שטר זה או מקצתו ובעל השטר אומר לא פרעת כלום אומרים לו שלם לו טען הלוה ואמר ישבע לי שלא פרעתיו ויטול משביעין אותו בנקיטת חפץ שלא פרט כלום או שלא פרט אלא כך וכך ואחר כך יטול וכו': ובפ' י"ז כתב מלוה שמת ובא היורש לתבוע את הלוה בשטר שעליו ואמר פרעתי לאביך והיורש אומר איני יודע אומרים לו עמוד ושלם לו אמר ישבע לי הרי זה נשבע בנקיטת חפץ שלא פקדנו אבא על ידי אחר ושלא אמר לו אשא כפיו ושלא מצינו בין שטרותיו של אבא ששטר זה פרוע וגובה עכ"ל:
הרי למדנו מכאן דאם המלוה תובע חובו והלוה טוען שפרעו ובעל השטר אומר לא פרעת אומרים לו שלם לו ואם טען הלוה ואמר ישבע לי שלא פרעתיו משביעין אותו וה"ה נמי אם מת המלוה ובא היורש לתבוע את הלוה וא' פרעתיו לאביך והיורש אומר איני יודע אומרים לו עמוד ושלם ואם אמ' ישבע לי הרי זה נשבע שלא פקדנו אבא וכו' וכן פסק הרב יוסף בסי' פב' ובסי' ק"ח יעיין שם ואם כן בנ"ד דהוכחנו בהדיא מכל זה שכתבנו שראובן הוא המלוה והאפוטרופוס הוא שלוחו כיון שהמעות היו מראובן ועתה אין יכול לישבע שלא פרעו שמעון הואיל שהוא לא נתן המעות אלא שלוחו שהרי הוא כמו היורש שבא לתבוע את הלוה שאינו יודע אם פרעו לאביו ואם תבע הלוה שישבע לו הרי זה נשבע בנקיטת חפץ שלא פקדנו אבא ה"ה בנ"ד אם שמעון טוען שראובן ישבע לו כשבועת היורשין ישבע ראובן שלא אמר לו האפוטרופוס קודם שמסרו לידו שהשטר הוא פרוע וא"כ יגבה חובו ואפילו בעל העיטור דפליג בהלוקח שטר חוב טל היש אומרים הטעם הוא שהלוקח אינו המלוה אבל בנ"ד שראובן הוא המלוה יודה שהוא חייב לישבע אם הלוה טוען שישבע:
העולה לנו מכל הני מילי מעלייתא מכל הני רבוותא מורי הוראה שהספק שנסתפק ה"ה אם שמעון יכול לדחות את ראובן לומר לו לאו בעל דברים דידי את הדין עם ראובן ואין שמעון יכול לדחותו יען הראיות שכתבנו מהגמ' ומהפוסקים ועל הטענה אם יטעון שמעון שיבא לוי האפוטרופוס וישבע לי שלא פרעתיו גם בזה אין שומעים לו מהטעם שאמרנו מכל הני רבוותא דאין כאן מקום לשבועת האפוטרופוס כלל אמנם אם טען שמעון שישבע ראובן שלא אמר לו האפוטרופוס שלו קודם שמסרו לידו שהוא פרוע הדין עמו וישבע ראובן ואח"כ יגבה חובו בעבור ההוכחות שאמרנו הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר ולהחיות לכם לפליטה גדולה לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט:
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
בדירתו ברחוב המכונה ווואנן-בורג שטראט