שאלה ראובן נתן מתנה לשמעון מקרקעותיו שיש לו ולא סיים לו שדה ולא גינה וקנו מיד ראובן בדל"ב נסתפק לנו עתה אם ראובן הנ"ל יכול לחזור בו הואיל ולא סיים לו דבר ידוע מקרקעותיו והוא מהשורש שבידנו שמי שנתן חתנה לחבירו בשדותיו צריך לסיים לו שדה או בית או גינה או אם נאמר הואיל והמתנה היתה בתורת קנין צריך לתת לשמעון הפחות שבנכסיו יורנו המורה הדין עם מי ומ"ה תמ"ש:
תשובה בהיות שאדני השאלה הזאת הטבעו על דעת הרמ"בם ז"ל והעומדים בשיטתו ראיתי לבאר דבריו ז"ל ודעת החולקים עליו בקיצור כפי אשר תשיג ידי אמרו בפרק המביא (גיטין דף ח' עב) תנו רבנן עבד שהביא גיטו וכתוב בו עצמך ונכסי לך עצמו קנה נכסים לא קנה איבעיא הו כל נכסי קנויין לך מהו אמר אביי מתוך שקנה עצמו קנה נכסים אמר ליה רבא בשלמא עצמו ליקני מידי דהוה אגט אשה אלא נכסים לא ליקני מידי דהוה אקיום שטרות דעלמא הדר אמר אביי מתוך שלא קנה נכסים לא קנה עצמו אמר ליה רבא בשלמא נכסים לא ליקני מידי דהוה אקיום שטרות דעלמא אלא עצמו ליקני מידי דהוה אגט אשה אלא אמר רבא אחד זה ואחד זה עצמו קנה נכסים לא קנה אמר ליה רב אדא בר מתנא לרבא כמאן כר' שמעון דאמר פלגינן דיבורא דתנן הכותב כל נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין ר' שמעון אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר כל נכסי נתונין לפלוני עבד חוץ מאחד מרבוא שבהן והאמר רב יוסף בר מניומי אחר רב נחמן אף על פי שקילס ר' יוסי את רבי שמעון הלכה כר' מאיר דתניא כשנאמרו דברים לפני ר' יוסי קרא עליו המקרא הזה שפתים ישק משיב דברים נכוחים וחי אמר רב נחמן הכי והאחר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן ש מ שכתב כל נכסיו לעבדו ועמד חוזר בנכסים ואינו חוזר בעבד חוזר בנכסים מתנת ש"מ הוא ואינו חוזר בעבד שהרי יצא עליו שם בן חורין אלא אחר רב אשי התם היינו טעמא משום דלאו כרות גיטא הוא ע"כ בגמרא:
ופיר'שי עבד שהביא גיטו ממדינת הים וצ"ל בפני נכתב כאשה המביאה גיטה דאמרינן במתניתין אחד גיסי נשים ואחד שחרורי עבדים שוו למוליך ולמביא עצמו קנה דנאמן הוא על שחרורו לומר בפני נכתב ואין צריך עדים לקיימו: נכסים לא קנה דבעי עדים כשאר קיום שטרות: כל נכסי מהו מי אמרינן עצמך ונכסי תרי דיבורי נינהו אבל כל נכסי כיון דבחד דיבורא אתו ליה שחרור עצמו ומתנת נכסים כדק"ל לקמן הכותב כל נכסיו לעבדו יצא בן חורין שהוא בכלל נכסים הילכך אי מהימן אהאי מהימן אהאי דלא פלגינן דיבורא או דילמא פלגינן: מידי דהוה אגט אשה שנאמנת להביא את גיטה ולומר בפני נכתב: אחד זה ואחד זה בין עצמך ונכסי בין כל נכסי: הכותב כל נכסיו. לעבדו כגון כל נכסיי נתונין לך: יבא בן חורין שאף הוא בכלל נכסים וכל שאר נכסים נמי קנה: שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין קרקע לאו דוקא כדאמר בב"ב בפרק מי שמת: לא יבא בן חורין דבשלמא רישא דלא גלי דעתיה דנחת לשייורא לא אמרינן דשייר אבל הכא דנחית לשיורא אמרינן לדידיה נמי שייר וכי אמר כל נכסי לך אשאר נכסים קאמר ולחנופי ליה קאתי ולא שחריריה כיון דלא אמר ליה עצמך ונכסי: לעולם הוא בן חורין דמאי דגלי גלי ומאי דלא גלי לא גלי: עד שיאמר סתם חוץ מדבר מועט ונא יפרש מהו משייר דהתם אמרינן דאחד מריבוא דקאמר היינו עבד ואיהו לא חשוב ליה אלא כאחד מריבוא בנכסים אע"גב דשוי טפי ומדקאמר ר"ש לעולם הוא בן חורין אשמעינן לא שנא היכא דקנה שאר נכסים עמו כגון שפירש השיור ששייר חוץ מקרקע פלוני דהשתא קנה עצמו ושאר נכסים חוץ מן השיור ולא שנא היכא דלא קנה שאר נכסים כגון שלא הזכיר שם הקרקע ששייר דכתב ליה חוץ מבית כור קרקע דהשתא לא קנם שום קרקע דבכל חד וחד איכא למימר היינו ההוא דשייר אפילו הכי הוא בין חורין דהוא לאו קרקע הוא ולא שייריה אלמא פלגינן דיבורא דהא כל נכסי קאמרי ליה ולא קנה אלא את עצמו ואת נמי דקאמר עצמו קנה נכסים לא קנה כר"ש סבירא לך: וא"ר נחמן הלכה כר"מ דלא יצא לחירות: שקילס ר' יוסי כדמפרש ואזיל: שפתים ישק: ראוי הוא לנשק: ומי אמר רב נחמן הכי דלא פלגינן דיבורא: שכיב מרע. חוזר בכל מתנותיו [בב"ב דף קמ"ו]: שהרי יצא עליו שם חירות ואסור להשתעבד בו אלמא פלגינן דיבורא: התם דאמר רב נחמן הלכה כרבי מאיר טעמא לאו משום דלא פלגינן דיבורא הוא דהא כי נמי הזכיר שם שיור קרקע פלוני דליכא פלוגתא דדיבורא קאמר ר' מאיר דלא יצא לחירות אלא טעמא משום דלאו כרות גיטא הוא דגבי אשה כתיב ספר כריתות ושחרורי עבדים גמירי לה לה מאשה דכתיב או חפשה לא נתן לה וכתיב וכתב לה ובעינן בהו כריתות וכיון דאיכא למימר דשייריה דהא נחת לשיורא והוא לא הוזכר בתוך המתנה דלא כתב ליה עצמך ונכסי קנויין לך לאו כריתות גמור הוא אבל היכא דלא שייר כי הכא הוי כריתות לצאת ונשתחרר שעה אחת כל זמן שלא חזר ושוב אינו יכול לחזור שקדשו ה וגבי מילתיה דרבא בעבד שהביא גיטו כרות גיטא הוא ונהי דנכסים לא קנה דבעינן קיום אבל עצמו קנה דפלגינן דיבורא ע"כ לשון רש"י ז"ל:
הנה מוכח מדבריו שהכותב לעבדו כל נכסי נתונין לך חוץ מבית כור עפר סתם ולא פירש איזהו ולא הגבילו לא קנה שום והטעם כיון שלא ברר לו מקום קביעותו ולא סיימו יכול לדחותו בכל בית כור ולומר זהו ששיירתי לעצמי ואינו אותו שנתתי לך וזה מבואר במה שכתב ולא שנא היכא דלא קנה שאר נכסים כיון שלא הזכיר שם הקרקע ששייר דכתב ליה חוץ מבית כור קרקע דהשתא לא קנה שום קרקע דבכל חד וחד איכא למימר היינו ההוא דשייר עכ"ל לעניננו ומכאן ללמוד שהכותב לחבירו קרקע סתם מזולת שיגביל ויברר לו איזהו שלא קנה השדה שנתן לו במתנה וכן נראה דעת הרי"ף ז"ל שכתב בפרק ראשון דגיטין כמאן כרב שמעון דאחר פלגינן דיבורא דתנן הכותב נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר כל שהוא לא יצא בין חורין ר' שמעון אומר לעולם הוא בן חורין עד שיאמר כל נכסי נתונין לפלוני עבדי חוץ מאחד מריבוא שבהם דתנא קמא סכר כיון דשייר קרקע כל שהוא סתם לא יכיל עבדא לברוריה לההוא כל שהוא דליקני איהו שאר נכסי הילכך לא קני בנכסים ולא מידי וכיון שלא קנה בנכסים כלום עצמו נמי לא קנה דלא פלגינן דיבורא ר' שמעון סבר אע"ג דלא יכיל לברורי לההוא מידי ולא קנה נכסים קנה עצמו ופלגינן דיבורא ע"כ וכתב הר"ן ז"ל ונראה שדעתו ז"ל דכיון דנותר ולא פירש מה שהוא משייר יכול לדחות מקבל מתנה ולומר על כל אחד מן הנכסים זהו ששיירתי דזיל הכא מדחה ליה וזיל הכא מדחה ליה ולא קנה בנכסים כלום וכיון שכן אף עצמו נמי לא קנה דלא פלגינן דבורא וכן כתב הר"י הלוי ז"ל תלמידו ולפי' את' דהקנא' אגב ארבע אמות סתם לא מהני אלא להרשאת מלוה או פקדון דהכי שדרו ממתיבת' דאפי' על ד' אמות דא"י סמכינן דתקנתא היא כי היכי דלא להפסיד מאריה חובה חוביה או מארי פקדונא פקדוניה אבל מאן דמקנה מידי לחבריה אגב ד' אחות בריך לסיומי ליה אינהו ד' אמות ולהכי אמרינן אקנינו נהליה אגב אסיפא דביתיה שהוא מקום מסויים ואע"גב דאמרינן חצי שדה אני חוכר לך מסמנין ביניהם ונוטל כחוש התם היינו טעמא משום דסיים לו השדה אלו דבריו ז"ל ואף דברי רש"י ז"ל מוכיחין כן שהמקנ' לחבירו דבר שאינו מסויים לא קנה ע"כ גם הרמ"בם ז"ל הסכים לדעת רבותיו בפרק ג' מהלכות זכיה ומתנה וז"ל כשם שמוכר צריך לסיים הממכר כמו שבארנו כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי קנוין לך חוץ ממקצתן הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום ואינו יכול לומר לו תן לי פחות שבנכסיך עד שסיים לו המקום שנתן לו אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלונית הואיל וסיים השדה אף על פי שלא סיים החלק נוטל אותו חלק מן הפחות שבאותה שדה עכ"ל:
ובאמת רבו החולקים על דין זה הרא"בד ז"ל השיג על הרמ"בם וכתב א"א זה הדרך הולך על דרך פירוש הרב ז"ל שפירש במסכת גיטין וק"ל מה שאמרו במנחות בית בביתי אני מוכר לך מראהו עלייה הגרועה ואם נפלה נפלה ללוקח וכן שור בשורי אמאי והא לא סיים והא לא קנה כלו' ואולי נאמ' כיון שהדין ידוע שיד בעל השטר על התחתונה כאילו פירש הגרוע או הנפול או המת ודין זה כשאין שם אלא גרוע אחד או מת אחד שהוא כמסויים אבל אם היו שנים גרועים או שנים מתים לדעת הרב ז"ל לא קנה כלום עכ"ל אמנם כבר כתב הרב המגיד ז"ל שלא עלה בזה תירוץ לדברי הרמ"בם ז"ל גם התוספות אחר שהביאו פירוש רש"י הנ"ל הקשו עליו גם הרא"ש ז"ל אחר הביאו פירוש רש"י והר"יף הקשה עליהם גם הר"ן כתב שאין דין זה מחוור גם הרש"בא בחדושיו על מסכתא זאת הקשה על פירוש רש"י והרמ"בם והעולה מדבריהם הוא שהקשו על פירוש זה ארבע קושיות הראשונה מחה שאמרו בפרק שני דייני גזרות (דף קט ע"ב) ההוא דאמר דיקלא לברת אזול יתמי פלוג לנכסי לא יהבו לה דקלא סבר רב יוסף למימר היינו מתניתין אמר ליה אביי מי דמי התם כל חד וחד מצי מדחי ליה הכא דיקלא גבייהו הוא מאי תקנתייהו ליתבו לה דיקלא וליהדרו וליפלגו מרישא ע"כ אלמא אע"ג שלא סיים ולא אמר דקל פלוני אע"פי כן קנתה אחד ומוציאתו מהם השנית ממה שאמרו בסוף פרק בית כור (ב' (ב"ב דף ק"ז ע"ב) האמר לחבירו חצי שדה אני מוכר לך משמנין ביניהן ונוטל חצי שדהו ובגמרא אחר ר' יוחנן ולוקח נוטל כחוש שבו אלמא שלפחות נוטל חצי כחוש השלישית ממה שאמרו בסוף גט פשוט (דף קעג ע"א) אמר ובא שטר לך בידי פרוע והקטן אינו פרוע אמר ליה רבינא לרבא אלא מעתה שדי מכורה לך שדה גדולה מכורה כלומר אבל קטנה ודאי מכורה לו אלמא קנה שדה קטנה אע"ג דלא סיים: הרביעית ממה שאמרו בסוף מנחות (דף ק"ח ע"ב) בית בביתי אני חוכר לך ונפל מראהו נפל עבד בעבדי אני מוכר לך ומת מראהו מת אלמא אע"פי שלא ברר הבית ולא סיים העבד קנה אלו הן הקושיות שמצאתי בדברי המפרשים שהקשו על הרמ"בם והעומדי' בשיטתו ואני תמה בזה הפלא ופלא כי כל אלו הדינים פסקם כן הרמ"בם בחבור כי ההיא דפרק שני דייני גזרות הביאה בהלכות נחלות פ' עשירי הל' ב' וההיא דפרק בית כו' כתבה בפרק כ"א מהלכות מכירה ה כ"ב וההיא דגט פשוט כתבה בפרק עשרים מהלכות מכירה הלכה י"ג וההיא דמנחות כתבה בפ' כ"א מהל' מכירה הל' י"ט ולפי זה יהיו דברי הרמ"בם ז"ל סותרים זה את זה והנה הרב המגיד האריך, בזה ובסוף הניח הדבר בצ"ע והרב בעל הטורי הוסיף קושיא חמישית וז"ל וגם איני מבין מה שחולק בין קרקע מנכסי ובין חלק משדה כיון שלא סיים החלק מאי שנא חלק שאינו מסויים משדה ידוע או קרקע שאינו מסויים מכל נכסיו ע"כ ואני אומר שנא ושנא ובודאי שסברה נכונה היא זו דכשאמר קרקע מנכסי קנוי לך לא באר איכות הקרקע ולא שיעורו נמצא שאין כאן שום דבר מסויים כלל ולא קנה אבל אם כתב לו חלק כך וכך בשדה פלונית הרי הגביל השדה וגם שיעור המתנה אלא שלא פירש אם בצפונה או בדרומה ולכן קנה חלק הגרוע באותה שדה דכיון שסיים מקום המתנה וגם כמותה הוי לה מתנה מסויימת ועל הקושיא הראשונה אפשר לתרץ שסמך הרמ"בם על מה שבאר במקומו בפרק ג' מהלכות זכיה ומתנה ששם כתב בפירוש שצריך לסיים המכר או המתנה וזולת זה לא קנה ועל יסוד זה באו שאר הדינים ואינו מן הצורך לכפול הדברים בכל מקום כיון שהדבר מפורש במקומו הראוי לו ותירוץ זה למדתי מדברי הרב בעל כסף משנה שכתב בהליצו על הרמ"בם על קושיות המפרשים וז"ל ואני אומר דההיא דשני דייני גזרות לא קשיא דאיכא לאוקומי כדאמ' דיקלא משדה פלונית ההיא דגט פשוט כשהיה לו שדה חלוק לשנים ואחד גדול ואחד קטן ואמר ליה שדה שבמקום פלוני מכור לך וכן ההיא דבית בביתי כשהיה לו בית חלוק לשנים אחד גדול ואחד קטן ואמר ליה בית בביתי שבמקום פלוני מכור לך דהוה ליה כי סיים לו שדה ולפי שאין אלו מקומות דין זה לא חש הגמרא להאריך בכך ע"כ או אפשר לתרץ כחו שכתב הרב בעל מגדל עוז דקרקע מנכסי הוא סוג כולל ונכללים תחתיו מינים הרבה שדות וכרמים גנות ופרדסים בורות שיחין ומערות יער וכרמל לכן באמרו קרקע לא סיים כלל אבל בית בביתי ושור בשורי נקרא מסיים שכל מין הבתים ומין השורים אחד הם והוה ליה כחלק כך וכך בשדה פלוני ואיך שיתורץ הנה ראינו שהסכימו לסברה זאת הרי"ף ז"ל והר"י ן' מיגש תלמידו רש"י והרמ"בם והרב בעל העיטור כפי מה שכתב הרב המגיד בשמו והנה הרב בית יוסף ז"ל לא הכריע בין שתי דעות אלו אלא כתב בשלחנו שתי הסברות וז"ל בח"מ סימן רמ"א ס' ד' יש אומרים שכשם שהמוכר צריך לסיים הממכר כך הנותן כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי נתונים לך חוץ ממקצתם הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום ואינו יכול לומר לו תן לי פחות שבנכסיך עד שסיים לו המקום שנתן לו אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלוני הואיל וסיים השדה אע"פ שלא סיים החלק נוטל אותו חלק מהפחות שבאותה שדה ויש חולקין ואומרי' שבין במכר בין במתנה יכול להקנות דבר שאינו מסויים עכ"ל ואם הרב ז"ל עם כל חכמתו לא הכריע מה נעשה אנחנו ובאמת שהייתי נבוך בדבר זה ימים כי מי הוא זה אשר יכניס ראשו בין הררי אל מערכה מול מערכה כלם גאונים ורבנים מובהקים ומופלגים ראשי בני ישראל המה ואיני שליט להמנע עצמי מלהגיד דעתי בדבר כי מוכרח אני במעשי ולכך נקראתי אשר על כן חשבתי דרכי ובקשתי לי בית מנוס ושביל מיוחד מבלתי שנפסוק ההלכה לפטור את ראובן ממתנתו וישאר בשלו וזה כי דבר ידוע הוא שאין להוציא שום דבר מן המוחזק אלא בראיה ברורה וכיון שנחלקו בדבר הפוסקים המפורסמים ואין לאל ידינו להכריע ביניהם מחמת חוסר דעתנו נעמיד לראובן שהוא המוחזק שישאר בשלו וזה למדתי ממה שכתב הרב בעל המפה בח"ח סימן קע"ה סעיף מ"ה וז"ל וכן במקום שהפוסקים חולקים אין מוציאין מיד הלוקח הואיל ומוחזק ע"כ וכיוצא בזה כתב הרב בעל ש"כהן בכלל העולה סי' כ"ה סעיף ב' אות ט' ועוד מעם אחר יש לי לפטור את ראובן מפני שיכול לומר קים לי כהרמ"בם וסיעתו וכן מצאתי שכתב הרב בעל שפתי כהן בסי' ל"ז סעיף קטן ל"א בשם הר"א ן' חיים סי' ק"ג וז"ל אע"ג דכתב הב"י דנקטינן כרוב הפוסקי' מ"מ כיון דקי"ל דמוחזק יכול לומ' קים לי רק במקום שהמסייע הוא יחיד בנדון דידן דאיכא הר"מ ז"ל ותוספות דנידה וה"ר ברוך ודאי דיכול המוחזק לומר קים לי וע"ש ועיין עוד בתשובות מהר"א ן' חיים סימן כ"ט ע"כ וכל שכן בעניננו שהמסייעים רבים וגדולים וכמעט הדבר מוכרע ולכן אני אומר שישאר ראובן בשלו כיון שלא סיים המתנה ולא קנה שמעון כלל:
ואין למעיין לחשוב ולומר דכיון שהיתה המתנה בקנין אלימא לה וקנה הפחות שבנכסיו שזה אינו שאם לא היה קנין בנדון שאלתנו אין כאן שאלה כלל שהרי אפילו סיים המתנה וברר מקומה ושיעורה והגבילה מארבעה מצריה לא קנה אליבא דכולי עלמא אם לא היה שם קנין או אחד משאר הדברים שהקרקע נקנה בהם שאין קרקע המתנה נקנית בדברים בלבד כמבואר בהרמ"בם בתחילת פרק שלישי מהלכות זכיה ובפרק חמישי מהלכו' מכירה וכל שכן אם לא סיים שום דבר אבל עכשיו שהמתנה היתה בקנין שהוא אחד מהדברים שקונים בהם באנו למחלוקת הפוסקים שלהרמ"בם וסיעתו לא קנה דכיון שלא סיים אין כאן מתנה כלל ולהרא"בד וסיעתו קנה הפחות שבנכסיו וכבר אמרנו שאין דעתנו משגת להכריע בין שתי אלו ולכן מן הראוי הוא שלא נוציא מן המוחזק אלא בראיה ברורה כי יד בעל השטר על התחתונה כמו שלמדונו חז"ל: זהו הנראה לעניות דעתי ואל ישפות שלום עלינו ויאמר לצרותינו די ויאר את שכלנו ויגיה את חשכנו ורוח נכון יחדש בקרבנו ויביא משיח צדקנו והוא ישפוט תבל בצדק ויוכיח במישור עניי ארץ ומלאה הארץ דעה את ה' אכי"ר:
תם ונשלם היום יום ראשון שלשה ושלשים למספר בני ישראל
בסדר בשנת היובל הזאת תשבו איש אל אחזתו ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: