שאלה לא יוסף נשא אשה ובעת הנשואין התנו ביניהם איזה תנאים ובכללם נשבע לה שלא ישא אשה אחרת עליה בחייה ואם יעבור טל שבועתו יתחייב ליתן לקופה של צדקה חמש מאות זהובים וירבו הימים וימת בנימין אחיו וחיים לכל ישראל שבק וילך יוסף וייבם את אשת אחיו כמצות התורה וכשראו גבאי הצדקה זאת ראו לתבוע מיוסף החמש מאות זהובים טל שעבר על שבועתו ונתחייב בקנס הנ"ל ויוסף השיב אמריו להם שאשה זו הקנו לו מן השמים והוא לא לקח אותה כי אם לקיים מצות בוראו המוטלת ואם כן לא עבר על שבועתו ואינו חייב כלום ועוד טוען דשבועתו מבוטלת לענין זה דהוי נשבע לבטל את המצוה והגבאים משיבים דלא הוי נשבע לבטל את המצוה כיון דאפשר בחליצה יורינו המורה הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת הטענות שטען יוסף נגד גבאי הצדקה להפטר עצמו מליתן החמש מאות זהובים שתבעו ממנו כפי תנאו שהתנה. הראשונה שהוא טוען שכמה שהוא נשבע שלא ישא אשה אחרת עליה בחייה אין נכלל בזאת היבמה שייבם שזו הקנו לו חן השמים והשנית דשבועתו מבוטלת לענין זה דהוי נשבע לבטל את המצוה והואיל שזאת הטענה היא העיקרית נדבר בה תחילה ויען שבשביל לתרץ דבר זה צריכין אנו לידע קודם כיצד הוא המצוה של ייבום גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ואחר כך נתרץ הטענה הראשונה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
איתא בפרק החולץ דף ל"ט ע"ב תנן התם מנות ייבום קודמת למצות חליצה בראשונה שהיו מתכוונים לשם מצוה עכשיו שאין מתכוונים לשם מצוה אמרו מנות חליצה קודמת למצות ייבום אמר רב אין כופין כי אתו קמיה דרב אמר להו אי בעית חליץ אי בעית ייבם בדידך תלא רחמנא אם לא יחפוץ האיש הא אם חפץ אי בעית חליץ אי בעית ייבם ואף רב יהודה סבר אין כופין מדאתקין רב יהודה בגיטא דחליצה איך פלונית בת פלוני איקרבא ית פלוני יבמה קדמנא לבי דינא וכו' ואמרי ליה אי צבית לייבם ייבם ואי לא איטלע לה רגליך דימינא וכו':
ופיר"שי אמר רב אין כופין. ואי ניחא לתרווייהו לייבומי אין כופין אותו לחלוץ דנימא לאו למצוה מכוונים ופגע באיסור אשת אח אלא אי בעי מייבם ומיהו היכא דהוא צבי לייבומי ואי היא אמרה לא בעינא ליה ואמרה דברים ניכרים אי מצינו לאטעוייה ולומר לו חלוץ לה על מנת שתתן לך מאתים זוז מטעינן ליה ואי לא כפינן ליה וחליץ וכו':
הרי לנו מהאי סוגיא כפי פירוש רש"י שאפילו בזמן הזה שאין מתכוונים לשם מצוה שאז מצות חליצה קודמת למצות ייבום אי ניחא להו לתרווייהו לייבומי אין כופין אותו לחלוץ אלא ביבם תלא רחמנא דאי בעי ייבם ואי בעי חליץ:
והתוספות כתבו באמצע דיבור של אמר רב וז"ל ור"ת גריס מצות ייבום קודמת למצות חליצה אמר רב אין כופין וקאי אבראשונה שהיו מתכוונים לשם מצוה וקאמר דאין כופין וכי אתו לקמיה דרב אותם שהיו מתכוונים לשם מצוה ורב יהודה נמי דאתקין אי צבית ליבומי באותן שבאין לפנינו לחלוץ אמרי שאותן אם היו מייבמים היו מתכוונים לשם מצוה שהרי לא היו מתכוונים לשם נוי ולשם אישות שלא היו חוששים ליבם אלא לחלוץ אבל אחריני אין מניחין לייבם אלא אדרבה כופין לחלוץ ואומר ר"ת דהלכה כאבא שאול כסתם מתניתין דבכורות (דף י"ג) ולא כרמי בר חמא דאמר חזרו לומר דמצות ייבום קודמת כרבנן ועוד דבריש מכילתין אוקי מתניתין דפרק קמא (דף ג' ושם) כאבא שאול ובפרק בית שמאי (דף ק"ח ושם) תני בר קפרא לעולם ידבק אדם בחליצה כאבא שאול וסתמא דגמרא בפרק אע"פי (דף ס"ד ושם) כאבא שאול ולעיל בשמעתין דמשמע דביאה עדיפא במתכוון לשם מצוה איירי ור"ח פסק כאן דמצות ייבום קודמת וחזר בו בפרק מצות חליצה ופסק דמצות חליצה קודמת עכ"ל:
למדנו מכל זה שבין לסברת רש"י שפירש דרב קאי אזמן הזה שאין מתכוונים לשם מצוה ואפילו הכי אמר דאין כופין אותו לחלוץ היכא דניחא להו ליבומי ובין לסברת בעלי התוספות שאמרו דרב קאי אבראשונה שהיו מתכוונים לשם מצוה ואף על פי כן אמרו דאין כופין אותו לייבם דבדידיה תלא רחמנא ומסרו בידו דאי בעי ייבם ואם לא יחפוץ חליץ אלא שיש מחלוקת בין הפוסקים דמקצתן סוברים דעכשיו שאין מתכוונים לשם מצוה מצות חליצה קודמת למצות ייבום ומקצתן סוברים דאף בזמן הזה מצות ייבום קודמת וכל זה לא מעלה ולא מוריד לעניינינו אלא למצוה חן המובחר למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה אמנם הכל מודים שהמצוה על הייבם אם רוצה לייבם מייבם ואם רוצה לחלוץ חולץ:
והרמב"ם כתב בהלכות ייבום וחליצה פרק ב' הלכה י"ו וז"ל יבמה שתבעה היבם לחליבה והוא אומרת איני חולצת ולא נוטלת כתובה אלא אשב בבית כשאר כל אלמנות אין שומטין לה שהרי הקנו אותה לזה מן השמים ורצה מייבם רצה חולץ ונותן כתובה וכו':
והרב המגיד כתב יבמה שתבעה היבם. בסוגיא בכתובות פרק אף על פי ודעת רבינו דאפילו למסקנא דקיימא לן כמשנה ראשונה דמצות ייבום קודמת כנזכר פרק א' כשהוא תובע לחלוץ נזקקין לו וההיא סוגיא קושטא היא אפילו למסקנא דגמרא והרשות בידו אם רצה לייבם מייבם ואם רצה לחלוץ חולץ ויש מן המפרשים ז"ל חולקים בזה ואומרים דכיון דמצות ייבום קודמת אם תבע הוא לחלוץ והיא רוצה להתייבם אין כופין אותה לחלוץ וההיא סוגיא דלא כמשנה ראשונה היא ויש מי שסובר כדעת רבינו עכ"ל:
הרי לך בהדיא דאפילו הרמב"ם שסובר שמצות ייבום קודמת למצות חליצה כפי מסקנת הגמרא אפילו הכי אמר דהרשות ביד היבם נתונה אם רצה ליבם מייבם ואם רצה לחלוץ חולץ ואפילו לדעת המפרשים דאמרי דההיא סוגיא דלא כמשנה ראשונה היא דאם כמשנה ראשונה שאומר דמצות ייבום קודמת למצות חליצה אם תבע הוא לחלוץ והיא רוצה להתייבם אין כופין אותה לחלוץ כל זה לא איירי אלא לעניין כפייה אמנם אם היא גם כן רוצה לחלוץ יורו שחולץ דלא אמרו אלא לענין קדימה ולמצוה מן המובחר:
והשתא דהוכחנו בראיות ברורות מהגמרא ומהפוסקים דהכל תלוי בייבם ומסרו רחמנא בידו לייבם אם חפץ ואם לא יחפוץ יחלוץ הא דפליגי הפוסקים בזמן הזה אינו אלא לעניין קדימה ולמצוה מן המובחר למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה נבא להשיב בנקל על הטענה שטען יוסף להפטר עצמו מליתן החמש מאות זהובים באמרו דשבועתו אינה שבועה לגבי יבמה דהוי נשבע לבטל את המצוה ואין שבועה חלה על השבועה ונאמר דכיון שהוכחנו בפירוש דאינו חייב לייבם אלא אם ירצה ואם אינו רוצה יחלוץ דבדידיה תלא רחמנא אם כן בנ"ד לא הוי נשבע לבטל את המצוה כיון שהוא יכול לחלוץ אותה וחלה שבועתו שנשבע שלא ישא אשה אחרת על אשתו בחייה אפילו על היבמה והואיל שעבר על שבועתו וייבם את אשתו אחיו חייב ליתן החמש מאות זהובים לגבאי בדקה כמו שהתנה שכשאמרו דאין שבועה חלה על השבועה כשנשבע לבטל את המצוה הוא דוקא כגון שנשבע שלא ישב בסוכה בימי החג או שלא לאכול מצה בליל פסח ושלא להניח תפילין וכל כיוצא בזה דמבטל המצוה בשבועתו אמנה בנדון דידן דיכול לחלוץ כיון דבדידיה תלא רחמנא לא מיקרי נשבע לבטל את המצוה:
וכן פסק הרא"ש בפסקיו כלל י"א הלכה ו' בפירוש וז"ל שאלה ראובן מת בלא רע ונשארה אלמנתו זקוקה ליבם ונפלה קטטה ביניהם עד שלבסוף נתפשר שנתנה ליבם הגדול סכום ומחל לה כל תביעות שהיו לו עליה ונסתלק מממון אחיו לגמרי וטל מנת שיחלוץ לה תוך זמן פלוני ונשבע על זה שבועה בתורה ושוב נתחרט ואמר שנשבע לבטל את המצוה שהרי מושבע ועומד הוא ליבם ורוצה שתתיבם לאחיו הקטן שהוא פנוי יען כי הוא נשוי ע"כ: תשובה יראה שעל הממון אין להם עוד טענה כי נסתלק היבם הגדול ומחל לה הכל חלקו וחלק אחיו בהרשאת אחיו וחייב לקיים את שבועתו שנשבע לחלוץ לה ואין זה נשבע לבטל המצוה דבדידיה תלא רחמנא אי ניחח ליה לינה אי ניחא ליה לחלוץ וכיון שבאותה שעה נתרצה לחלוץ זהו מצותו ולא נשבע לבטל המצוה אלא נשבע שלא ישב בסוכה ושלא יטול לולב אבל לחלוץ לא מיקרי נשבע לבטל המצוה וכו':
וכן פסקו הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור יורה דעה פי' רל"ט ס' ז' וז"ל הנשבע לחלוץ ליבמתו אין זה נשבע לבטל את המצוה דבדידיה תלא רחמנא אי ניחא ליה לחלוץ חליץ אי ניחא ליה ליבם מייבם עכ"ל:
וכן כתב הריב"ש ז"ל חשובה קנ"ט שאם נשבע סלא לייבם לחודיה או שלא לחלוץ לחודיה דחייל ואסור לייבם כשנשבע שלא לייבם ולחלוץ כשנשבע שלא לחלוץ ע"כ:
והגם שהרב דוראן ז"ל סי' ק' כתב בשם הרשב"א שהנשבע שלא לייבם חלה שבועה עליו וכתב הוא ז"ל שאין דבריו מוכרעים ושצריך עיון זה לא קשיא לן מידי שזה הוא דוקא כשנשבע בפירוש שלא לייבם אבל בנדון דידן שנשבע שלא ישא אשה אחרת עליה שכולל כל הנשים עם היבמה יודה הוא ז"ל וכולי עלמא ששבועה חלה גם על היבמה מגו דחייל על שאר נשים שזה דומה למי שנשבע שלא לאכול מצה בכל השנה שאסור לאכול מצה בליל פסח דמגו דחייל שבועה לשאר ימי השנה חלה נמי לליל פסח וזהו פשוט שכתב הרמב"ם בהלכות שבועות פרק ה' הלכה י"ח וז"ל נשבע שלא יאכל מצה שנה או שתים הרי זה אסור לאכול מצה בלילי הפסח ואם אכל חייב משום שבועת ביטוי ואין זה שבועת שוא שהרי לא נשבע שלא יאכל מצה בלילי הפסח אלא כלל עתים שאכילת מצה בהם רשות עם עת שאכילתה בו מצוה ומתוך שחלה שבועה על שאר הימים חלה על ליל הפסח וכל כל כיוצא בזה כגון שנשבע שלא ישב בצל סוכה לעולם או שלא יעלה עליו בגד שנה או שנתים עכ"ל:
ומעתה שהוכחנו בראיות ברורות מהגמרא ומהני רבוותא דהשבועה שנשבע יוסף שלא ישא אחרת עליה בחייה חלה נמי על הבמה לפי שאין זו שבועה לבטל את המצוה הואיל שמסרו רחמנא בידו לחלוץ אם לא יחפוץ לייבם ועוד דאפילו לסברת הרב דוראן דמסתפק בדבר יודה בנדון דידן דחייל השבועה מטעם איסור כולל כמו שכתבנו נבא לתרץ טל הטענה הראשונה שטען יוסף שזאת האשה הקנו לו מן השמים ולא לקחה בהשתדלותו אלא לקיים את המצוה ואם כן לא עבר על שבועתו לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו בראיות בריאות וחזקות דהשבועה חלה נמי על היבמה אם כן זאת הטענה דאשה הקנו לו מן השמים אינה טענה כלל ועיקר דכבר כתבנו לעיל בשם הרמב"ם שמה שאמרו חכמים דאשה הקנו לו מן השמים לא לחייבו דוקא לייבם אלא אם רצה מייבם ואם רצה חולץ דבדידיה תליא הדבר וכיון שהתנה יוסף הנז' שאם יעבור על שבועתו יתחייב ליתן לקופה של צדקה חמש מאות זהובים והוא עבר על שבועתו שייבם את אשת אחיו והוא היה יכול יכול לחלוץ אותה דבדידיה תלא רחמנא חייב ליתן החמש מאות זהובים לגבאי הצדקה כמו שהתנה:
ומוהרי"בל בחלק שני שאלה ע"ט כתב בעניין קרוב לנדון דידן וז"ל תשובה איברא אף על גב דאיכא פלוגתא דרבוותא אם תקן הגאון רבינו גרשום גם על היבמה היינו דוקא בתקנת הגאון אבל היכא שנשבע שלא יקח אשה אחרת חלה שבועתו גם על היבמה וכו' ואחר שהאריך הרבה אם כופין אותו לחלוץ דיש מחלוקת בין הפוסקים אם כופין או לא דנראה כחליצה מעושה והואיל שזה אינו נוגע לעניינינו לא העתקתיו שלא להאריך יותר אמנם בסוף כתב ונראה דלפי סברתו דכל שכן בנדון דידן דנשבע שלא ישא אשה אחרת בחייה דכפינן ליה לחלוץ וכדכתבינן דעד כאן לא פליג בעל התרומה דקאמר דאשה הקנו לו מן השמים אלא דוקא בגזרת הגאון אבל בשבועה לא פליגי דחלה השבועה אף על היבמה וכו':
הרי לך בהדיא מחה שכתב הרב הנז' שסובר דואת הטענה דאשה הקנו לו מן השמים לא מעלה כלל ועיקר לעניין שבועה והגם שכתב מכל מקום אני מודיע לשואל שאין דעתו מסכים לכוף אף שנשבע שלא יקח אשה אחרת עליה בחייה אי משום דאיכא מאן דסבירא ליה שאפילו האונס שמביא האדם על עצמו הוי אונס וכו' כל זה אינו אלא לענין כפייה דכיון שיש מרבוותא שסוברים דאין כופין לא רצה לסמוך טל דעתו אמנם הוא ז"ל וכל הפוסקים מודים שהשבועה חלה על היבמה אף טל גב שהקנו לו אשה מן השמים ואם כן בנדון דידן דעבר על שבועתו שייבם את אשת אחיו יודו כלם שחייב ליתן לגבאי הצדקה מה שהתנה ולא שוה לו מה שטען דאשה הקנו לו מן השמים:
ובחופשינו בספרי הפוסקים מצאנו ראינו במהר"מ טראני סי' קמ"ח שאלה קרוב' לנדון דידן ובתוכה כתב שהרמב"ם כתב בתשובה על מי שהתנה עם אשתו שלא ישא אשה אחרת עליה ואם ישא שיתחייב לתת לה מאחים דינרים וכתב שאם נפנה לו יבמה שהוא פטור משני טעמים האחד שלא התנה אלא שלא ישא וזו הקנו לו מן השמים וטעם אחר דכל כי הא לא אסיק אדעתיה ע"כ:
ועתה נראה מכאן שהוא סותר מה שאמרנו דחה שטען יוסף הנז' דאשה הקנו לו מן השמים אינו טענה דהרי רבינו פטר מליתן המאתים דינרים בשביל זאת הטענה ולכן נשיב ונאמר דלא דמי ההיא נדון לנדון דידן דבההיא נדון לא היה כי אם תנאי בעלמא בלא שבועה ולכן אמר שלא התנה אלא שלא ישא וזו הקנו לו מן השמים אבל בנדון דידן שנשבע יוסף שלא ישא אחרת ושאם יעבור על שבועתו שיתחייב ליתן חמש מאות זהובים לקופה של צדקה יודה רבינו שחייב ליתן המעות לגבאי הצדקה כיון שהשבועה חלה גם על היבמה כמו שאמרנו והוא עבר על שבועתו:
וכדי להביא ראיה על זאת נעתיק מה שהשיב הרב משה טראני על זה אחר שכתב שהשבועה חלה גם על היבמה וז"ל ומה שכתב הרמב"ם ז"ל בתשובה נראה שאינו חולק טל זה כי גם שהיה התנאי במה ששאלו להרמב"ם שלא ישא אחרת בשבועה כיון שהתנו שאם ישא יתחייב לתת לה מאתים דינרים נראה שהתנאי והשבועה היו שאם ירצה לישא שיתן וכשיתן אין כאן שבועה שלא היה נכתב בתנאי ואם יעבור וישא אלא ואם ישא שרוצה לומר אם ירצה לישא יהיה מותר לו בנתינת המעות ומטעם מן השמים הקנו אותה לו כתב שהוא פטור מן התשלומין שלא יתחייב בהם אלא כשהוא ישא בהשתדלותו וזו מן שמים הקנו אותה לו ואם היה נשבע בסתם שלא ישא אחרת ולא היה לו מקום להפטר בנתינת המעות לא היה נפטר מן השבועה מטעם דמן השתים הקניה לו דהרי הוא מושבע שלא ישא ולכן לא ישאנה ולא יבא עליה כי הוא מושבע ויפטרנה בחליצה שלא הקנוה לו מן השמים לעבור טל שבועתו ולפטור אותו מממון סגי האי טעמא דהקנוה לו מן השמים כדפירשנו ע"כ:
למדנו מדברי הרב הנ"ל שבא לתרץ שלא יהיה תשובת הרמב"ם חולק על דבריו שאמר שאפילו שהיה התנאי בשבועה שלא ישא חשה אחרת הוא שהתנו שאם ישא שיתחייב לתת לה סך מעות נראה שהתנאי והשבוע' היו שאם ירצה לישא שיתן וכשיתן אין כאן שבועה כיון שלא הוה נכתב בתנאי ואם יעבור וישא אלא ואם ישא שרוצה לומר אם ירצה לישא יהא מותר לו בנתינת המעות ומשום הכי פטר לו מן התשלומין מהטעם שמן השמים הקנו אותה לו ואם כן בכ"ד שאומר שאם יעבור על שבועתו יתחייב ליתן חמש מאות זהובים לקופה של צדקה יודה הרב ז"ל שהרמב"ם לא יפטור אותו מהטעם שמן השמים הקנוה אותה לו שהרי הוא ז"ל אמר לפי שלא היה נכתב בתנאי ואם יעבור מכלל שאם היה נכתב ואם יעבור כמו שכתוב בנ"ד לא מהני אותו טעם והוא חייב:
והגם שהוא ז"ל כתב ואם היה נשבע סתם שלא ישא אחרת ולא היה מקום להפטר בנתינת המעות לא היה נפטר מן השבועה מהטעם דמן השמים וכו' דהרי הוא מושבע שלא ישא דלפטו' אותו מממון סגי האי טעמא ובנדון דידן הוא רוצה להפטר מליתן המעות מהאי טעמא אפילו הכי לא קשיא לן מידי דמה שתרץ הכי יען שבנדון שלו שאלו לו אם יוכל לייבם או לא כיון שנשבע שלא ישא אחרת ובשביל זה השיב לעשות חילוק בין נ"ד לנדון של הרמב"ם ואמר כיון שבנדון דידיה נשבע סתם לא היה לו מקום להפטר בנתינת מעות אינו נפטר מהשבועה מהאי טעמא ולזה אינו יכול ליבם כיון שהוא מושבע ויפטרנה בחליצה אמנם אין הכי נמי שהר' ז"ל יודה גם כן בנדון דידן דכיון שהוא נשבע שלא ישא אחרת אף על גב שהתנה שאם יעבור על שבועתו יתחייב ליתן סך מעות לצדקה אינו נפטר מהאי טעמא לפי שבנדון דידן איני יכול להפטר בנתינת מעות אלא התנאי הוא דוקא שאם יעבור על שבועתו יתחייב ליתן המטות והרי הוא עבר על שבועתו וחייב ליתן ואינו יכול להפטר עצמו מהאי טעמא דמן השמים הקנו אותה לו:
ואם עדיין תקשי לך דמן הטעם השני שכתב הרמב"ם שכל כי הא לא אפיק אדעתיה יש לנו לפטור את יוסף הנז' מן הממון דלא עלה על דעתו שימות אחיו בלא בנים וכדי לתרץ זאת נעתיק מה שכתב מהריב"ל בחלק שלישי שאלה ט"ו בנדון קרוב לנ"ד וז"ל ואם לחשך אדם לומר דדילמ' לא אסיק אדעתיה זה האיש ראובן שימות לו אח בלא בנים ועל דבר שלא עלה בדעתו בשטת השבועה לא נשבע ונא חלה השבועה על זה הא לאו מלתא דהא אמרינן בסוף בית שמאי איבעיא להו נטולה אני מן היהודים ליבם מהו מי מסקא דעתה דמיית בעלה ונפלה קמיה יבם או לא רב אמר יבם אינו כבעל ושמואל אמר יבם הרי הוא כבעל ואפסיקא הלכה כוותיה דרב מההיא דתנן הנודרת הנאה אובחה בחיי בעלה כופין אותו שיחלוץ דאם איתא דמסקא אדעתא מבקשים מיבעי ליה והרי"ף ז"ל והר"י בעלי התוספות פירשו דהכי מבעיא להו מי מסקא אדעתא דמיית וכו' וכיון דלהכי איכוונא אין כופין אותו לחלוץ אלא מבקשים שיחלוץ או דלמא לא אסיק אדעתא דמיית בעלה ומשום הכי כופין לחלוץ ואיפסקיה הלכתא דלא מסיק וכופין לחלוץ הא קמן דבנדון דידן אפילו שנאמר שזה האיש ראובן לא עלה על דעתו בשעה שנשבע שלא ישא אשה אחרת שימות לו אח בלא בנים מכל מקום השבועה חלה אף על היבמה כי היכי דאמרינן הכא בזאת האשה שאמרה נטולה אני מן היהודים דאפילו לא אסיק אדעתא דמיית בעלה מכל מקום חל האיסור אף על היבם וכי היכי נמי דאמרינן בנודרת הנאה מיבמה דאף דלא אסיק אדעתא דמיית בעלה ולא כיון על הנאת תשמיש מכל מקום חל האיסור אף על הנאת תשמיש והוא דין בנ"ד אפילו שנאמר שזה האיש כשנשבע שלא יקח שום אשה בעולם שלא עלה על דעתו שימות לו ח בלא בנים מכל מקום חלה השבועה והתנאי אף על היבמה אם כן זכינו לדין שזה האיש ראובן חלה השבועה עליו ואם ורצה לעבור ח"ו חייב להוציא וליתן כתובה ע"כ:
הא למדת מכאן שפסק הרב הנ"ז דאף שלא אסיק אדעתיה בשטת השבועה אפילו הכי חלה השבועה יען הראיות שהביא מהגמרא ואם כן בנדון דידן שנשבע שלא ישא אחרת על אשתו אף דלא אסיק אדעת ה שימות לו אחיו בלא בנים חלה השבועה ום על היבמה והואיל שהתנה שאם יעבור על שבועתו יתן חמש מאות זהובים לקופה של צדקה חייב הוא ליתן המעות שהתנה לגזבר הצדקה ולא דמי כההיא נדון של הרמב"ם שכתב דמטעם זאת הוא פטור ליתן לפי שבאותו נדון לא היה בו שבועה אלא שהתנה שאם ירצה לישא יפטר בנתינת המעות ולזה אמר דכל כי הא לא אסיק אדעתיה ופטור ליתן אבל בנ"ד שמה שנתחייב עצמו בנתינת המטות הוא דוקא אם יעבור על שבועתו יודה רבינו דמהאי טעמא דלא אסיק אדעתיה לא יפטר מליתן מה שהתנה דהרי כבר עבר על שבועתו כמו שאמרנו דחלה שבועתו אף על היבמה הגם שלא אסיק אדעתיה:
ומהר"רם טראני גם כן עשה חילוק בין הרמב"ם ובין נדון דידיה וז"ל וכן הטעם שכתב רבינו דכל כי הא לא אסיק אדעתיה לא סגי אלא לפוטרו מן הממון שלא נתחייב בממון אלא על הדבר המצוי ההווה אם ירצה לישא אשה אבל זאת שבאה לו בהסח הדעת לא ענה בדעתו להתחייב ולהכי פטור אבל לעניין שבועה אם היה נשבע בסתם שלא וישא אחרת עליה לא היה יכול לישא היבמה משום טעמא דכל כי הא נא אסיק אדעתיה שהרי נשבע שלא לישא והרי הוא נושא ולא סגי האי טעמא לענין שבועה אלא לפתח וחרטה וכו':
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם גבאי הצדקה שיתן להם יוסף הנ"ז החמש מאות זהובים שנתחייב ליתן אם יעבור על שבועתו והוא עבר על שבועתו כמו שהוכחנו בראיות ברורות וחזקות מהגמרא והפוסקים וטענתו שטען דאשה הקנו לו מן השמים אין בו ממש דכבר אמרנו דאף שאשה הקנו לו מן השמים מסרו רחמנא בידו לייבם או לחלוץ ואם כן חלה שבועתו אף על היבמה דלא איקרי נשבע לבטל המצוה הואיל שיכול לחלוץ ועם זה נסתלק טענתו השנית שטען דשבועתו מבוטלת דהוי נשבע לבטל המצוה והרי טענתו בטל ומבוטלת ואין בו ממש כל זה כתבנו להלכה ולמעש ם יסכים עמי הרב המורה היושב על כסא כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בסדר ובשנת אשר לא יספר מרוב לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: