שאלה ראובן הפקיד סך מה מנכסיו ביד חנוך בנו שהיה לו מצפורה אשתו הראשונה שמתה בחייו וכשבא ראובן ליקח פקדונו מיד חנוך בנו רצה חנוך לעכב בידו סך כתובת אמו בדין כתובת בנין דכרין והשאר יחזיר לאביו וע"ז רבו הדברים והקטטות ביניהם עד שמסר חנוך כל סך הפקדון ביד אביו ראובן בכל זאת לא שב אפו של ראובן אלא בכל יום תמיד היה אומר יען עשה לי חנוך בני את הדב' הזה אעש' שלא יירש בנכסי אחר מותי ש"פ וראובן חלה את חוליו אשר מת בו עברתו שמרה נצח, וצוה מ"מ שחנוך בנו הגדול לא יירש עם אחיו יוסף ובנימן בני סרח אשתו אשר עודה בחיים אלא כל נכסיו יירשו בניו יוסף ובנימן הנזכרי' וימת ראובן והשאיר ברכה אחריו הון רב וסרח אלמנת ראובן נשבעה וגבתה כתובת' והנה חנוך בן צפורה בא לגבו' בראשונה כתובת אמו בדין כב"ד ואומר כיון שאביו הניח ברכה אחריו ויש יותר ויותר לירש עם אחיו יוסף ובנימן חלק כחלק יגבה כתוב' אמו כדין כב"ד ואח"כ יחלוק עמהם ויוסף ובנימן אתיו טוענים שאין לחנוך שום זכות באלו הנכסים כלל ועיקר באו דכיון דחנוך היה תפוס בנכסי אביו והיה רוצה לעכב כתוב' אמו צפורה ואח"כ מסר הכל ביד אביו מסתמ' מחל לו וא"כ שוב אינו יכול לתבוע כתוב' אמו וג"כ אין לחנוך לחלוק עמהם בנכסי עזבון אביהם יען אביהם צוה לפני מותו לאמר לא יירש חנוך עם אתיו יוסף ובנימן וחנוך טוען אחת לאחת במה שלא עכב בידו כתוב' אמו מפני שאמרו לו שאין לבן בחיי האב כב"ד ועל שהעבירו מנחלתו לאו כל כמיניה להעבירו מנחלה ולכן ראוי לגבות כתובת אמו תחילה והשאר יחלוק עם אחיו יוסף ובנימן כד"ת הורינו בדרך זו אלך אם הדין עם תנוך או עם אחיו יוסף ובנימן ומה' תהיה משכורתך שלימה אכי"ר:
תשובה איתא בגמר' מס' כתובות פרק נערה שנתפתתה על מה דתנן במתני' לא כתב לה ב"ד דיהויין ליכי מנאי אינון ירתון כסף כתובה יתר על חולקהון דעם אחוהון חייב שהוא תנאי ב"ד וכו' אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי מפני מה תקנו כתובת ב"ד כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו עד כמה אביי ורבא דאמרי תרווייהו עד עישור נכסי ואימא דאב לירות דבעל לא לירות א"כ אב נמי מימנע ולא כתיב ואימא היכא דכתב אב צורתו היכא דלא כתב אב לא לירתו לא פלוג רבנן בת בין הבנים נמי תירות כנחלה שויוה רבנן בת בין הבנות תירות לא פלוג רבנן תגבי ממטלטלי ככתובה שויוה רבנן תטרוף ממשעבדי ירתון תנן ואימא אף על גב דליכא מותר דינר במקום דמיעקרא נחלה דאורייתא לא תקון רבנן ופירש רש"י ז"ל מפני מה תקנו כתובת ב"ד מאחר שכבר ירש ה הבעל כתובת אשתו ונדוניתה למה תקנו שבניה יירשו כתובתה ויתן לבתו נדוניא יפה דאילו מתה יירשו בניה ואימא דאב לירות דבעל לא לירות כיון דטעמא כדי שיקפוץ ליתן לבתו הוא דתקון נדוניא דיהב אב לבתו לירתון בנים דילה אבל שאר כתובות נכסי הבעל כגון מנה מאתים ותוס' דבעל לא לירתון א"כ דלא לירתון לשאר הכתובה אב נמי מימנע ולא כתב לבתו אחרי שזה מקפיד על שלו מלהוריש לבני בתו אף אני אחשוך את ידי מלהרבות לו נדוניא היכא דכתב אב' כיון דטעמא משום שיקפוץ אב לתת נדוניא לבתו היא היכא דכתב אב נדוניא לבתו יכתוב בעל תנאי כתובת ב"ד והיכא דלא כתב אב נדוניא לא נכתוב בעל תנאי כתובת ב"ד לא פלוג רבנן לא חילקו בין כתובה לכתובה אחרי שרוב כתוב' יש בהו נדוניא לא חילקו בת בין הבנים יש לו בת מאשה אחת ובנים מן האחרת תטול בת היחידה כתוב' אמה לירש נדוניא שנתן אבי אמה מאי שנא דתקון ב"ד. כנחלה שויוה רבנן דירתון תנן ואין בת יורשת בין הבנים בת בין הבנות תירות יש לו בת מן אשה אחת ובנות מן האחרת תיטול בת היחידה כתובת אמה לירש נדונית אבי אמה דהא א"כ שויוה כנחלה יש משפט נחלה לבת בין הבנות לא פלוג רבנן במשפט כתוב' ב"ד דבת בין הבנים לא תשקול ובת בין הבנות תשקול ותגבי ממטלטלי כיון דטעמא משום אבי האם הוא אלמא אמרי' לעיל כשם שאין הבנים יורשים אלא מקרקעי ואוקימנא בכתובת ב"ד ככתובה שויוה רבנן ומטלטלים דיתמי לא משתעבדי לשטרא. תטרוף ממשעבדי אי ככתובה שויוה קמן פליגי בה בריש פ' אף על פייירתון תנן ואין ירושה במשועבדין. ואימא אע"ג דליכא מותר דינר יתר על ב' הכתובו' יש להם כתובת אמם כדין כתובת ב"ד אלמא תנן בפ' מי שהיה נשוי אין שם אלא ב' כתובות חולקות בשוה. מקום דמיעקרא רא נתלה דאורייתא משום נחלה דרבנן לא תקון רבנן נחלה דידהו לעקור נחלת חלוקה שוה לגמרי שהיא מן התורה הילכך כי איכא מותר דינר שיחלקוהו בשוה בנחלה דאורייתא יטלו אלו כתובת אמם ואלו כתוב' אמם משום נחלה דרבנן ואי לא לא עכ"ל רש"י ז"ל הרי שכתובת ב"ד הוא חוב גמור שהאב חייב לבניו מכח תנאי ב"ד נהי דהרא"ש ז"ל כתב דאיכא רבוותא דסברי דאין דנין דין כתובת ב"ד בזמן הזה כיון שאין הטעם אלא כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ועכשיו נהגו ליתן יותר ויותר אבל אח"כ כתב וז"ל מר בר רב האיי אמר היכי מבטלי רבנן כתובת ב"ד ורבינו מאיר כתב דנראה לו כדברי רב האיי וכן אומ' ריצ"בא בכתוב' ב"ד גביא אף ממטלטלי כיון דתקינו דכתובה גביא אף ממטלטלי הוא הדין כתובת ב"ד דתנאי כתובה ככתובה וה"ר מאיר הלוי ז"ל וה"ר יונה ז"ל כתבו דודאי כתובת ב"ד נהגו האידנא דאין לעקור תקנת חכמים אבל כיון שמרבין ליתיב לבנות נעמיד התקנה בחזקת מעיקר' דמקרקעי ולא ממטלטלי ולענין מה שתקנו הגאונים דכתוב' גביא ממטלטלי נאמר דלענין זה לא יעשו כתובת ב"ד ככתובה וכן עיקר עכ"ל הרא"ש ז ז"ל השייך לענינינו וכן פסק הרמ"בם ז"ל בהדיא בהל' אישות פ"יו דין י"ז וז"ל תקנו הגאונים בכל הישיבות שתהיה האשה גובה כתובתה אחרי מות בעלה אף מן המטלטלין כדרך שהתקינו לב"ת וכו' חוץ מכתובת ב"ד שלא מצאנו מנהג ירושתן פשוט בכל הישיבות לפיכך אני אומר מעמידין אותה על דין הגמר' שאין יורש כתובת אמן אלא מן הקרקע עכ"ל הרמ"בם ז"ל וכתב מר"ן ז"ל בספרו הגדול בית יוסף סא"ה שלחמו נאכל ומימיו אנו שותים וז"ל ואף על פי שאפשר לומר דהשת' דנהיגי למכתב בכתובה דמשעבד לה מטלטלי אגב מקרקעי כל תנאי כתובה בכלל ואפילו כתובת ב"ד נמי נגבית מן המטלטלין מ"מ מדתלה הטעם הרמ"בם ז"ל בשאין מנהג ירושת כתובת ב"ד פשוט בכל הישיבו' שרבים מן הגאונים אומרים שאינו נוהג עתה כלל ולפיכך העמידה על דין התלמוד משמע דאפילו שעבד בכתובה מטלטלי אגב מקרקעי מעמידין אותה על דין התלמוד אלא שהרי"בש בתשובה סימן ק"ו אחר שהביא דברי הפוסקים כתב הסכמת הרא"ש ושכן דעת הרמ"בם ז"ל ואחר כך כתב אבל נראה שעתה שכותבין בכל הכתובות מטלטלי אגב מקרקעי והיא נגבית מן המטלטלין בזולת תקנת הגאונים גם כתובת ב"ד נגבית מן המטלטלין דתנאי כתובה ככתובה עכ"ל וזה ברור ואינו צריך לפנים ובהיות מכמה דוכתי בגמר' דמעשה רב אני מעיד שראיתי בארצות איטליא שדנו הרבה פעמים על דין כתובת ב"ד אף מן המטלטלין כמו שפסק הרי"בש ז"ל ודי בזה וממנו לא ניטה ימין ושמאל וצריך לדעת שזה החוב שכב"ד שהאב חייב לבניו מצד אמם אינו חייב לפורעו לבניו בחיים חייתו אלא אחרי מותו נפרעים בניו מנכסיו כמו שנוכיח ונדייק מדברי המאורות הגדולים שני צנתרות הזהב הרמ"בם ז"ל בפ' י"ט מה"א דין י"ג וז"ל נתן כל נכסיו במתנת ש"מ הואיל ואינה קונה אלא לאחר מיתה הרי המתנה וחייוב הנכסים בתנאים אלו בתים כאחד ולפיכך אלמנתו ובנותיו ניזונות מנכסיו ובניו יורשים כתובת אמם שמתה בחיי בעלה עכ"ל ודוק מדבריו שחיוב שניהם באים כאחד לאחר מיתה שכיון ממש למה שאמרנו ומהרי"קא כתב לשון הרמ"בם ז"ל אלא שהוסיף שם שנתן בלשון מתנת ברי' מהיום ולאחר מיתה דלענין זה הוי דין מתנת ברי' ומעתה מה שטוען חנוך שמה שהחזיר הפיקדון לאביו הוא מפני שאמרו לו שאין לבן בחיי אביו חוב כתובת ב"ד שפיר קאמר והוא האמת ופוק חזי מה שכתב פה קדוש ששפתיו ברור מללו הרב שמואל די מידינה ז"ל בתשובה סימן רכ"ד וז"ל השאלה עיר שנוהגים שכתובת ב"ד נגבית בחיי האב אחרי מות האם וליעקב אבי הבנים יש קרקעות ומטלטלים ורוצה למוכרם היש כח ביד בניו לעכב והשיב הוא ז"ל ז"ל פשיט' ופשיט' שיכול הבעל לעשות מנכסיו מה שירצה בחייו ולא איתי די ימחא בידיה יע"ש וזה ברור ומוסכם מכל וג"כ מה שטוען חנוך כמו שבא בשאלה שרוצה לחלוק עם אחיו חלק כחלק ושאביו לאו כל כמיניה לסלקו מן הירושה הדין עמו כיון שאמר חנוך בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום והוא דין פשוט בש"ע ח"מ רפ"א סעיף א' האומר איש פלוני בכורי לא יטול פי שנים איש פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום ודין זה הוא משנה שלימה בפרק יש נוחלין הא קמן דהצוואה שעשה ראובן נגד בנו חנוך היא בטלה ואין לה ממשות כלל ל"ש מדין כתובת ב"ד ול"ש מדין הנחלה הכל בדרך שקלא וטריא ומרן שיחיה לו משפט ההוראה אשר לשלמה למלך שהשלום שלו מאן מלכי רבנן וה' יצילינו משגיאות אמן כן יהי רצון בסדר ושב לאחוזתו:
תשובת השואל אחר החקירה והדרישה כל עד שחנוך זכה בדין בין בחלוקה הראשונה מן השאלה ליטול כתובת אמו מכח תנאי בית דין ובין בחלוקה השנית לחלוק בנותר מנכסי אביו עם אחיו בשוה אלא שבכתובת אמו זכה מטעמיה ועוד מטעם אחר אשר אזכיר לקמן אבל בשאר הנכסים זכה בחלקו ולא מטעמיה כאשר אבאר בס"ד תחילת כל דבר כדי לעמוד על עיקרן של דברים אציע מקור דין כתובת ב"ד ומוצאו ואז בנקל יתברר ויתלבן החלוקה הראשונה מכן בסוף פ' נערה שנתפתת' לא כתב לה בנין דכרין די הוו ליכי מינאי אינון ירתון כסף כתובתיך יתר על חולקהון דעם אחוהון חייב שהוא תנאי ב"ד ובגמר' א"ר יוחנן משום ר' שמעון בן יוחאי מפני מה התקינו כתובת ב"ד כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ומקשי הגמר' ומי איכא מידי דרחמנ' אמר ברא לירות ברת' לא תירות ואתי רבנן ומתקני דתירות ברת' ופירש רש"י דרחמנ' אמר ברא לירות דכתיב איש כי ימות ובן אין לו וגומר הא יש לו בנו יורשו ולא בתו ותיקון דתירות ברת' שיתן לה האב ממונו שהיו בניו ראויין לירש ומתרץ הא נמי דאוריית' הוא דכתיב קחו נשים והולידו בנים ובנות וקחו לבניכם נשים ואת בנותיכם תנו לאנשים בשלמ' בני בידיה קיימי אלא בנתיה מי קיימן בידיה הא קמ"ל דנלבשה וניכסה וניתיב לה מידי כ' היכי דקפצי עלה ואתו נסבי לה ועד כמה אביי ורב' דאמרי תרווייהו עד לעישור נכסי וחוזר ומקשי הגמר' כיון דתקנת כתובת ב"ד כד' שיק שיקפוץ האב ויתן נדוניי' לבתו אימא דאב לירות דבעל לא לירות פירוש נדוני' שהאב נותן לבתו ניחא שירשו בכיה מטעם זה אבל שאר הכתובה כגון תוספת ומנה מאתים שהוא מנכסי הבעל אמאי יירשו ומשני אם כן אב נמי מימנע ולא כתב פירוש אם הבעל יקפיד על כך שלא יירשו בני בתו כל הכתובה גם האב ימשוך ידיו מלהרבות לו נדוניי' וכולי. נפק' לן מהכ' שעיקר תקנת ב"ד כדי שהאב ירבה מוהר ומתן לבתו והבנים במקום אמם קיימי לירש נדונייתה ואפילו מנה מאתים ותוספת שהוסיף הבעל מן דיליה ועל פי הדברים האלה צא ולמד דכשם שהאשה אינה זוכה בכתובתה אלא ע"י גירושין או מיתת הבעל כך הבנים מכת תקנת כתובת ב"ד אינם זוכים בכתובת אמם אלא במיתת אביהם וליכא למימר כיון שהבן כתובת אמו הוא יורש משעת שמתה אמו יכול לגבות כתובתה מכח תנאי ב"ד שחכמים לא הסכימו בתקנה זו אלא כדי שלאחר מיתת האב היכא דיש בנים משתי נשים או יותר ואיכא נכסים כנג' הכתובות והותר לקיים נחלה דאוריית' שבתחלה כל אחד יטול כתובת אמו ובשאר הנכסים יחלוקו האחים בשוה כי ע"י כך כל אח' יקפוץ להרבות נדוני' לבתו מאתר דלבסוף זרע בתו יקח הכל ולא ינחלו אחרים את ממונו ויגיע כפיו וזה נל"עד דבפירוש איתמר במתניתין בנוסח התנאי שהוא בנין דכרין דיהוו ליכי מנאי אינון ירתון כסף כתובתיך יתר על חולקהון דעם אחוהון כלומר אם תמותי בחיי ואירשך אחרי מותי כשיבואו בניך לחלוק בנכסי עם בנים שיהיו לי מאשה אחרת בראשונה יטלו כתובתיך ואחר כך כל האחים כל אחד יירש חלקו ואע"ג דגם בני האשה האחרת קודם חלוקת הירושה נוטלים כתובת אמן נפק' מינה כגון שכתובה של זו מרובה משל אחרת או שבני האשה האחרת מרובים מבניה של זאת וטוב לאלו שיטלו כתובת אמן ואפילו הכתובות שוות וכ"כ הרמ"בם בביאור בפרק י"ט מה"א וז"ל מתנאי הכתובה שיהיו הבנים הזכרים יורשים כתובת אמן ונדונייתה שהכניסה בתורת נכסי צאן ברזל ואחר כך חולקין שאר הירושה עם אחיהם בשוה כיצד נשא אשה כתובתה ונדונייתה אלף וילדה בן ומתה בחייו ואחר כך נשא אשה אחרת כתובתה ונדונייתא מאתים והולידה בן ומתה בחייו ואחר כך מת הוא והניח אלפים בנו מן הראשונה יורש אלף שבכתובת אמו ובנו מן השנייה יורש מאתים שבכתובת אמו והשאר יורשים אותו בשוה נמצ' ביד בן הראשונה אלף וארבע מאות וביד בן השנייה שש מאות ומהר"יק בספרו הקצר א"ה סימן קי"א בשיטת הרמ"בם אזיל באופן שעלה בידינו שאין לבן כתובת בנין דכרין בחיי האב ואם כן הדין עם חנוך ונימוקו עמו כי בתחלה סבר שהבן זוכה בכתובת אמו בחיי אביו כשמתה בחייו מכח תקנת כתובת ב"ד ועל כן הפציר לעכב מן הפקדון אשר הפקיד אביו בידו סך כתובת אמו אמנם אחר שנודע   לו אמיתת הדבר דלא מצי הבן לזכות בכתובת אמו בדין כתובת ב"ד בחי' אביו החזיר לו לו כל סך הפקדון וידים מוכיחות דלא מחל כיון שלא מסר חנוך כל סך הפקדון ביד אביו אלא מתוך קטטה ומתוך המעשה ניכר שהאמת אתו ומפיו אנו חיים ואין מקום לאחיו יוסף ובנימן לחלוק ולומר שאף על פי שתקנת כתובת ב"ד שיטול הבן כתובת אמו לאחר מיתת אביו סוף סוף כיו' שע"י תקנה זו לאמו הוא יורש משעת שמתה אמו נתחייבו נכס' האב לבן ואם תפס אין מוציאים מידו הלכך כיון שחנוך היה תפוס בנכסי אביו וגילה דעתו שרצונו לעכב כתובת אמו צפורה ואחר כך מסר הכל ביד אביו מסתמ' מחל וויתר כתובת אמו כנזכר בשאלה טענה זו אינה מתחוורת כלל דהא משנה שלמה בפ' נערה שנתפתתה וז"ל האב אינו חייב במזונות בתו זה מדרש דרש ר"א בן עזריה לפני חכמים בכרם ביבנה הבנים יירשו והבנות יזונו מה הבנים אינן יורשין אלא לאחר מיתת האב אף הבנות אין ניזונות לא לאחר מיתת אביהן ופירש רש"י הבנים ירשו והבנות יזונו שתי תקנות תקנו ב"ד בתנאי כתובה הבנים יירשו כתובת ב"ד דתנן במתניתין וכולי והבנות יזונו בנן נוקבן די הויין ליכי מנאי אינון תהויין יתבן בביתי ומיתזנן מנכסי וכולי הרי לן דשתי תקנו' אלו הושוו וכשם שאין כתובת ב"ד אינה נגבית בחיי האב מכח התנאי כך לא נתחייבו נכסי האב מכח תנאי לזון בתו בעודה בחיים ובכתובת ב"ד לא נתחייבו נכסי האב עד יום מותו כדין מזונות הבת וכ"כ הרמ"בם בפי"ב מה"א דכשאדם נושא אשה יתחייב לה בעשרה דברים אשר ג' מהן מן התורה והו' מדברי סופרים וכולן תנאי ב"ד הם ובכללן מינה שתים אלו וז"ל ולהיות בנותיה ממנו ניזונות מנכסיו אחרי מותו עד שיתארסו ולהיות בניה הזכרים ממנו יורשין כתובתה יותר על חלקם בירושה שעם אחיהם ע"כ ומעתה למדנו דחייוב כתובת ב"ד אינו חל כי אם במיתת האב ולכן כל מה ששעבד האב לאחר ע"י מכירה או נתינה בחייו אין כתובת בנין דיכרין נגבית ממנו וזה מבואר בפ' נערה בסוגי' הנזכרת דשם הקשו תטרוף ממשעבדי ומשני ירתון תנן פירוש כשם שאין יורש זוכה אלא במה שלא שעבד אביו כך כתובת ב"ד אינה אלא במה שלא שעבד אביו וכן פסק הרמ"בם בפ"יט מה"א סעיף ט' ועל כן כמי אם האב שעבד נכסיו לאחרים בעניין שהשעבוד לא תחול כי אם לאחר מיתה כגון במתנת שכיב מרע הבן קודם וזוכה בנכסים לגבות כתובת אמו מתנאי ב"ד וכן העלה מהרי"ק בש"ע ח"מ סימן רכ"ב וז"ל מתנ' שכיב מרע אינה קונה אלא לאחר מיתה ואין אחר זוכה בדבר שצוה לו בין במקרקעי בין במטלטלי אלא לאחר מיתה לפיכך מוציאין אפילו לכתוב' בנין דכרין ולמזון האשה והבנו' מיד אלו שצוה לתת להם שצוה לתת להם שהרי במיתתו נתחייבו הנכסים בכתובה ובמזונו' ואלו שנתן להם לא יקנו אלא לאחר מיתה ע"כ ולפי זה בנ"ד חנוך קושט' קאמר דאין הבן זוכה בכתוב' אמו בחיי האב בדין כתוב' ב"ד ועל כן החזיר כל סך הפיקדון לאביו ולא עכב כאשר עלה בדעתו בתחלה וממעשיו יוכר האמ' ויוסף ובנימן טענה רעועה טוענים ואין להם על מה שיסמוכו לדחו' חנוך מזכו' כתוב' אמו כ' אין הוכחא שמחל כיון שמן הדין אין תפיסתו מועיל כלום ולא היה כח בידו לעכב המעו' ואע"ג דמצינו דזימנין כפי ראות הדיינים מעכבים מנכסי הלוה קודם הגעת זמן הפירעון להגבו' לבעל חוב כאשר פסק מהרי"ק בש"ע ח"מ סימן ע"ג היינו דווקא בשכבר חל החיוב אלא שעדיין לא הגיע זמן השילום אבל בנ"ד שעדיין החיוב אינו בעולם כל מה שתפס מוציאין מידו ואף כי זה סבר' נכונה היא ולמפורסם אין צריך ראיה א"ה לבאר ולברר העניין אביא ראיה מדברי הרש"בא בא ז"ל כתוב במשרים בכ"ג ח"י שנשאל הרש"בא על ראובן שהיה לגוי חוב עליו ותבעו בדיני גוים ובאת אשתו עם כתובתה וסלקה הגוי והגבו לה נדונייתה ואח"כ בא שמעון בשטר חוב לתבוע ראובן בדיני ישראל ובאת אשתו ואמרה כל זה הוא משלי כי כבר הגבו אותי מנדונייתי באלו הנכסים והשיב מה שגבתה בדיני א"ה שלא כדין גבתה כב"ח שגבה קודם זמנו מה שגבה לא גבה וכ"ש כתובה שמא לא תבא לידי גוביינא לעולם אם תמות היא בחיי בעלה ע"כ וא"כ בנ"ד נמי מה שתפס חנוך בחיי אביו אינו מועיל כלום דהשת' ומה כתובה שהוא חוב גמור כתב הרב ז"ל דמה שגבתה לא גבתה מכ"ש דב"ת שגבה קודם זמנו מטעם דשמ' לא תבא לידי גוביינ' לעולם אם תמו' היא בחיי בעלה הכא דתרתי לרעות' איתנהו ביה חדא דכל זמן שהאב חי לא חל החוב כדהוכחתי ועוד אפילו הוה מצינ' למימר דבמית' האם נתחייבו נכסי האב להשתלם מהם אחרי מיתתו סוף סוף שמא לא יבא לידי גובניי' לעולם אם ימות בחיי אביו לא כ"ש דמה שגבה לא גבה ומוציאין מידו ועל כן מאחר שחנוך נתן אמתל' אמיתית על מה החזיר כל סך הפיקדון לאביו אנן סהדי שלא מחל וברור הוא אמנם אחר דברירנ' דאין חייוב כתוב' ב"ד אלא לאחר מיתת האב צריכים אנו למודעי אם יועיל מחילת הבן להפקיע שיעבודו כיון שהמחילה בזמן שהחוב עדיין לא בא לעולם וכלל גדול כתב הרמ"בם ז"ל בידו החזקה פ' כ"ב מה"מ דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם בין במכר בין במתנה וכולי עוד כתב שם וז"ל דבר שאינו ברשותו של מקנה אינו נקנה והרי הוא כדבר שלא בא לעולם כיבד מה שאירש מאבא מכור לך מה שתעלה מצודתי מן הים נתון לך שדה זו לכשאקחנה קנויה לך לא קנה כלום וכן כל כיוצא בזה ע"כ ולפי זה ממילא נדחי' טענ' יוסף ובנימן כיון שהמחילה בכתוב' ב"ד בחיי האב לא מעלה ולא מוריד ברם חפשתי באמחתי הפוסקים ומצאתי דאין לסמוך על טעם זה לדחות טענת יוסף ובנימן יען כי בכתוב' ב"ד שייך ומהני מחיל' הבן לאביו בעודו חי וזה מצאתי מבואר בתשוב' מהר"רא ן' חיים סי' ט' וכתב שם בסוף דבריו וז"ל י"ל דמחילה זו קיימת דכיון דכתוב' ב"ד תקנתא דרבנן בעלמא היא שהוא זוכה בה אחר מיתת האב יכול לסלק עצמו ממנה קודם שתבא לידו כדמסיק פ' הכותב בכותב לאשתו בעודה ארוסה דין ודברים אין לי וכו' מהני מדין סלוק דנחלה הבאה לו לאדם ממקום אחר דאדם מתנה עליה שלא ירשנה וכו' עוד האריך בראיו' ע"ש וא"כ הדין עם חנוך מטעמיה כנ"ז עוד י"ל לרווח' דמילת' דאין מקום לטענ' יוסף ובנימן כלל דאף אם הוה מצי חנוך לעכב בידו כנגד כתוב' אמו בדין כתוב' ב"ד אין ראיה דמחל שעבודו במה שהחזיר כל סך הפיקדון דרגלים לדבר שלא החזיר הכל אלא לשכך חמת אביו ואם כך יטעון חנוך טענה חזקה ה"א להשען ולסמוך עליה וכ"נ מדברי רש"בם ובעל נ"י ז"ל דאית' בפ' י"נ במשנה האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים איש פלוני בני לא ירש עם אחיו לא אמר כלום שהמכה על מה שכתוב בתורה וכו' ופריך בגמר' לימא מתניתין דלא כר' יהודה דאמר בדבר של ממון תנאו קיים וכו' ומשני לעולם מתניתין אתיא כר' יהודה ושאני הכא דלא מח"ל ושם כתבו ז"ל התם גבי שאר וכסו' קא מחלה שעל מנת כן קבלה קידושין ובההי' הנאה דמקדש לה מחלה ליה וכיון דקבלה לקידושין מיניה נתרצית למחול אבל הכא מי מחיל מה הנאה יש לו לבן שימחול ואע"פ ששתק הבן אין זו מחילה דאינו רוצה להכעיס לאביו עכ"ל רש"בם וגם בעל נ"י שם דרך בנתיב זה ע"ש כי המחילה בעינן הוכחה שהיא בלב שלם וכ"כ הרמ"בם ז"ל בביאור בסוף פי"ז מה"א וז"ל ומוחל' כתובתה אינה צריכה לא קנין ולא עדים כשאר כל המוחלים שאינן צריכים לא עדים ולא קנין אלא בדברים בלבד והוא שיהיו דברים שהדע' סומכ' אליהן ולא יהיו דברי שחוק והתול או דברי תימה אלא בדעת נכונה וא"כ בנ"ד שראובן לא מסד כל סך הפיקדון לאביו אלא מתוך מצה ומריבה מסתמ' לא מחל ואיכ' למימר דהחזיר הכל לאביו מפני שלום הבית וכד' שאביו לא יטור לו איבה באופן דנמצינו למדים דבחלוקה הראשונה אין פוצה פה ומצפצף שהדין עם חנוך ויטול בתחילה כתוב' אמו בדין כתוב' ב"ד וכל זה כתבתי על פי ההנחה הנשמע' מן השאלא דמעשה שהיה כך היה באתר' דנהיגי לגבו' כתוב' ב"ד ואפילו ממטלטלי דהא חנוך לא החזיר כל סך הפיקדון שבידו אלא מפני שהעירו את אזנו שאין לבן כתוב' ב"ד בחיי האב וגם לא נפלה מחלוק' בין האחים אלא אם יש כאן מחילה או לא ובמקום שנהגו הכי בתריה אזלינן דמנהג זה יש לו שורש גדול כדכתב הרב יצחק אדרבי בתשובותיו סימן רס"ג יע"ש ברם אם מיירי באתר' דאין מנהג ידוע נראה דאמרינן לחנוך ראה דבריך טובים ונכוחים אבל מה נעשה לך שכבר בטלה תקנה זו דכ"כ רי"בה ז"ל בטור א"ה ס' קי"א בשם בעל העיטור ורבים מהגאונים שאין כתוב' ב"ד נוהג עתה כלל שעיקר המקנה היתה כדי שיתן אדם לבתו כבנו ועכשיו נוהגים לתת להן יותר ויותר אבל מ"מ כדעיינינן שפיר נשיג דבכל מקום ובכל זמן לא איבד חנוך כל זכותו ובדרך קצרה אומר הנה בכתוב' ב"ד רבו המחלוקו' בין הפוסקים דאיכא דאמרי דהאידנ' אינה נוהג כלל כנ"ז אמנם רב האיי גאון כתב דנוהג' בכל זמן ורבינו מאיר הסכים לדבריו וריצ"בא ורבינו שמשון כתבו דכתוב' ב"ד נגבי' אף ממטלטלי בזמן הזה כיון דתקינו רבנן בתראי דכתובה גביא ממטלטלי ה"ה כתוב' ב"ד דתנאי כתובה ככתובה אך רמ"ה ור"י כתבו דודאי כתוב' ב"ד נהגו האידנ' דאין לעקור תקנ' חכמים אבל כיון שמרבים ליתן לבנות נעמידנ' בחזקתה דמעיקרא ודוקא ממקרקעי ולא ממטלטלי ולענין מה שתיקנו הגאונים דכתובה נגבי' ממטלטלין לענין זה לא עשו כתוב' ב"ד ככתובה ולזה הסכים הרא"ש ז"ל וגם זה דעת הרמ"בם ז"ל בפ"יו מה"א וז"ל תקנו הגאונים בכל הישיבו' שתהיה האשה גובה כתובתה אחרי מות בעלה אף מן המטלטלין וכו' וסיים דבריו חוץ מכתוב' ב"ד שלא מצאנו מנהג ירושתן פשוט בכל הישיבו' לפיכך אני אומר מעמידין אותה על דין הגמר' שאין יורשין כתובת אמן אלא מן הקרקע ע"כ ועתה פקח עיניך וראה דאף כי קצת מהני רבוואתה חלוקים בסברתם ולא ראי זה כראי זו הצד השוה שבהם דכתוב' ב"ד בדאיכ' מקרקעי לעולם נגבי' והכי נקטינן וכ"כ רי"בש ז"ל בתשובותיו סי' ק"ו וז"ל ונראה שאחרי שרוב הגאונים ז"ל כתבו והשיבו הלכה למעשה שהיא נגבי' והרי"ף והר"ם והרמ"בן והרש"בא בא ז"ל לא הזכירו תקנ' שום גאון כנגדה נראה שלא חשו לדברי אותם הגאונים שאמרו שאין לגבותה ולכן אם יבא אדם לתבוע אותה מגבין לו על פי התלמוד ובסוף דבריו אחר שהביא דעת הרא"ש והרמ"בם ז"ל כתב אבל נראה שעתה שכותבין בכל הכתובו' מטלטלי אגב מקרקעי והיא נגבית מן המטלטלין מן הדין בזולת תקנ' הגאונים גם כתוב' ב"ד נגבי' מן המטלטלים דתנאי כתובה ככתובה אלא שאינו גובה מן המשועבדים משום דירתון תנן עכ"ל וא"כ חזר הדין לאיתנו הראשון וכיון דטענתו נכונה גובה בראשונה כתובת אמו בדין כתוב' ב"ד אפילו בדליכ' מקרקעי בזמן הזה וכל זה על פי החילוק שכתב הרי"בש ז"ל ברם אין דבריו מוכרחי' בדברי הפוסקים הנזכרי' ולא עוד אלא דלע"ד מדברי הרמ"בם ז"ל נראה דאין לחלק ולעולם כתוב' ב"ד אינה נגבי' ממטלטלי שהרי בפ"יו מה"א כתב דשאר תנאי כתובה ככתוב' לגבו' ממטלטלין חוץ מכתוב' ב"ד כנז' ובסעיף שאחריו כתב וז"ל כבר נהגו בכל המקומו' שידענו וששמענו שמען שיכתבו בכתוב' בין מקרקעי בין מטלטלי ודבר זה תקון גדול ואנשים גדולים ונבונים הנהיגו דבר זה שהרי זה תנאי שבממון ונמצא האלמנה גובה מן המטלטלין בתנאי זה לא בתקנת האחרונים וכולי ואם אמת הדבר שהרמ"בם ז"ל סובר דכל מקום שנהגו לכתוב בכתובה מטלטלי אגב מקרקעי גם כתוב' ב"ד גובה מן המטלטלים כיון שבפירוש הוציא כתוב' ב"ד משאר תנאי כתובה וכתב ואינה נגבי' מן ממטלטלין מכח תקנת הגאונים בסעיף האחר שהזכרתי שכתב שכבר נהגו לכתוב בין ממקרקעי בין ממטלטלי וכו' היה לו לבאר ולמתני הכי ונמצא האלמנה גובה מן המטלטלין בתנאי זה לא בתקנ' האחרונים ובענין זה גם כתובת ב"ד גובה מן המטלטלין וכולי ובפירוש מצאתי עוזר לי מהרי"ק ז"ל בב"י בטור א"ה סי' קי"א וז"ל ואע"פ שאפשר לומר דהשתא דנהיגי למיכתב בכתובה דמשעבד לה מטלטלי אגב מקרקעי כל תנאי כתובה בכלל ואפילו כתוב' ב"ד נמי נגבית מן המטלטלין מ"מ מדתלה הרמ"בם ז"ל הטעם בשאין מנהג ירושת כתוב' ב"ד פשוט בכל הישיבו' שרבים מהגאונים אומרים שאינו נוהג כלל כמו שכתב רבינו בסוף סי' זה ולפיכך העמידה על דין התלמוד משמע דאפילו שיעבד בכתובה מטלטלי אגב מקרקעי מעמידין אותה על דין התלמוד וכן נראה מדברי הרא"ש וכולי לא שהרי שהרי"בש בתשובותיו לא כתב כן יע"ש ועל כן מהרי"ק ז"ל בספרו הקצר טור א"ה סי' קי"א הביא שמי הסברו' ע"כ נראה לקוצר עניות דעתי דכיון שהבא לירש כתוב אמו בדין כתוב' ב"ד הוי מוציא לגבי שאר היורשין ועליו הראי' ולא יגבה אלא ממקרקעי וה"ה בכ"ד שלא יגבה חנוך כתוב' אמו אלא ממקרקעי אי איירי במקו' שאין מנהג ידועי אחרי כותבי כל זאת מצאתי למהרש"דם בתשובותיו השייכו' בטור א"ה סי' קנ"א שהבי' כמה ראיו' דאין לגבות כתוב' ב"ד בזמן הזה אלא ממקרקעי וישמח לבי עליו יען כי בקצת דברים כיונתי לדעתו ז"ל ושם כתב הרב ז"ל דגם כפי הנראה מלשון הרי"בש ז"ל לא כתב הדין בבירור רק שאמר אבל נראה וכולי שהיה לו לומר אבל עתה שכותבין וכולי כתוב' ב"ד נגבי' ממטלטלי ומדלא כתב הכי אפשר דלא בריר ליה כו' האי ואולי להלכה אמרה אבל לא למעשה ע"כ ברם לפי מה שכתב הרב הנז' שם בסוף דבריו דנקטינן כרבינו חננאל שכתב דעיק' התקנה לא היתה אלא כשמתו שתיהן אבל כשאח' עודנה בחיים לא אשכחן דבהא איכא משום אנצויי וא"כ בנ"ד העיקר' דדינא פירכא דכיון דסרח אם יוסף ובנימן עודה בחיים אין כאן דין כתוב' ב"ד במחילה מכבודו זה אינו דסבר רבינו חננאל דחויה מהרבה גאונים ומכמה פוסקים גדולים ומפורסמים כמו שהאריך הרב יצחק אדרבי בסי' הנז' ועוד דלפי החילוק שחילק הרב הנז' וכתב דאפילו כשהשניה קיימת בנדון דידיה שאני ולדעת רבינו חננאל נמי איכא דין כתובת בנין דכרין החילוק ההוא שייך כמי לנ"ד ומיראת האריכות לא העתקתי דברי הרב המעיין ימצאהו במקומו כללא דמילת' דאין לדחות חנוך מזכות כתובת אמו אפילו במקום דאין מנהג ידוע אבל דוקא בדאיכ' מקרקעי והשתא פש גבן לבאר ולברר מה יהיה משפט חנוך בשארי הנכסי' ובחלוקה זו נלע"ד דאין טענתו נכונה ועוד נראה לכאורה דאין לו חלק ונחלה בנכסי אביו שהשאיר אחריו דתנן בפי"נ הכותב נכסיו לאחרים והניח את בניו מה שעשה עשוי אלא אין רוח חכמים נוחה הימנו רש"בג אומר אם לא היו בניו נוהגין כשורה זכור לטוב ע"כ ואין הלכה כרש"בג דקם שמואל כרבנן דאמרי אין רוח המקום נוחה הימנו בכל ענין אפילו אין נוהגין כשורה ומימרא דשמואל שם בגמר' אמר שמואל לרב יהודה שיננא לא תיהוי כ' עבורי אחסנת' ואפילו מברא בישא לברא טבא ובירו' נמי אמרו רב אבא בר ממל הכותב נכסיו לאחרים והניח את בניו עליהם הכתוב אומר ותהי עונותם על עצמותם וכן העלה הרמ"בם ז"ל בפ"ו מה"נ וז"ל כל הנותן נכסיו לאחרים והניח היורשין אע"פ שאין היורשין נוהגין בו כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו וזכו האחרים בכל מה שנתן להם וכולי וזה מוסכם מן הפוסקים וא"כ בנ"ד שראובן משעת המריבה הנזכרת קרא בגרון בכל יום תמיד שיעשה דחנוך לא יירש בנכסיו אחרי מותו שוה פרוטה וכן צוה מחמת מיתה שיוסף ובנימן בניו ירשו כל נכסיו אין מקום לטענת חנוך דלאו כל כמיניה להעבירו מנחלה דהא ביד האב לעשות מנכסיו מה שירצה ויכול לתת כל נכסיו לאחרים ולהניח בניו בלא כלום אלא שכל העושה כן אינו עושה כהוגן דעבר על דברי חכמים וקללה תחשב לו אבל מ"מ מה שעשה עשוי כנז' ואע"ג דכל האמור לעיל דוקא כשאמר משום מתנה אבל אם אמר משום ירושה אין דבריו קיימים ועל כן בנ"ד שאמר ראובן שבניו יוסף ובנימן ירשו כל נכסיו אין דבריו קיימין הא ליתא דדוקא גבי אחרים בעינן שיאמר משום מתנה דאין אדם יכול להוריש מי שאינו ראוי ליורשו אבל אם אמר על אחד מבניו שיירש כל נכסיו דבריו קיימין וכן מבואר בפרק י"נ במשנ' רבי יוחנן בן ברוקא אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ועל מי שאין ראוי ליורשו אין דבריו קיימין ובגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן ברוקא וכן אמר רבא ואמר רבא מאי טעמיה דר"י בן ברוקא אמר קרא והיה ביום הנחילו את בניו התורה נתנה רשות לאב להנחיל לכל מי שירצה ופירש רש"בם ז"ל ביום הנחילו והוה מצי למיכתב ביום שינחלו בניו: לכל מי שירצה מבניו הן להרבות לו מאחיו הן להורישו הכל וכולי וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק י"ב מהלכות זכיה ומתנה וז"ל שכיב מרע שאמר פלוני בני ירשני הרי זה יורש אותו לבדו ולא ירשו שאר הבנים וכולי וגם זה מוסכם מן הפוסקים ולפי זה כיון שראובן צוה מחמת מיתה שכל נכסיו ירשו בניו יוסף ובנימן דבריו קיימין ואין לחנוך שום זכות בנכסי אביו שהתור' נתנה רשות לאב להנחיל לבניו ואפילו הכל לאחד ואין נראה לומר דבנ"ד שאני ויזכה חנוך בחלקו מאחר שראובן בעת הצואה בפירוש אמר שחנוך בנו הגדול לא יירש עם אחיו וכל כה"ג יטול בעל כרחו מדתנן בפרק הנזכר האומר איש פלוני בני בכור לא יטול פי שנים איש פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום שהתנה על מה שכתוב בתורה וכולי ופירש רש"בם ז"ל לא אמר כלום שזה מתנה לעקור דבר מן התורה ובעל כרחו של זה יירש עם אחיו ואינו יכול לסלקו מירושה זו אלא על ידי שיתן בלשון מתנה כל נכסיו לשאר בניו או שיאמר שאר בכי יירשו כל נכס' ואליבא דר' בן ברוקא עד כאן דהא הרמ"בם ז"ל בפרק ו' מה"כ כתב דין זה וז"ל לפיכך האומר איש פלוני בכורי לא יטול פי שנים איש פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום וכולי וכתב עליו ה"ה לפיכך האומר איש פלוני וכולי משנה כלשונה ופירוש כגון שלא אמר יותר אבל אם אמר בברור אבל אני נותן כל שאר נכסי לאחיו זכו אלו וכשאמר בלשון מתנה וכמו שיתבאר בסמוך ופשוט אם אמר לא יירש עם אחיו ושאר אחיו יירשו הכל זכו ואין צריך לומר אם אמר בלשון מתנה כמו שיתבאר כ"כ הרש"בא ז"ל עכ"ל נראה אם כן דזכינו לדין ולא יירש חנוך עם יוסף ובנימן אחיו מאחר שראובן לא אמר בלבד שחנוך לא יירש עם אחיו אלא הוא ביאר ואמר שכל נכסיו ירשו יוסף ובנימן בניו ומה שטוען חנוך דלאו כל כמיניה דראובן אביו להעבירו מנחלה אין בפיו נכונה ואין ממש בדבריו דכשאמרו האומר איש פלוני בני לא יירש עם אחיו אין דבריו קיימין היינו דוקא כשאמר איש פלוני בני לא יירש עם אחיו ולא יותר כמבואר וזה נראה ברור ואע"פ כן דעתי נוטה לזכות את חנוך אבל לא מטעמיה כאשר אבאר בס"ד וכדי שנעמוד על עיקרא דדינא צריך לעיין ולמידק בדברי ה"ה ז"ל שהזכרתי והדברים שכתב בשם הרש"בא ז"ל נראין הלכת' בלא טעמ' דמאי שנא אמר פלוני בני לא יירש עם אחיו שלא זכו שאר האחים בכל ואם אמר פלוני בני לא יירש עם אחיו ושאר אחיו יירשו הכל שזכו בכל שאר האחים כיון דבין אמר הכי ובין אמר הכי במשמע שאותו בן לא יירשנו ושאר בניו ירשו כל נכסיו אלא נלע"ד כדעיינינן שפיר דמילת' בטעמ' הוא דקי"ל אין אדם יכול לעקור ירושה מן היורש וקי"ל נמי שהתורה נתנה רשות לאב להנחיל בענין שיוכל להנחיל כל נכסיו אפילו לבן אחד ואז שאר הבנים לא ירשו כי אביהם לא השאיר להם כלום אבל אין ביד האדם לעקור ירושה דאורייתא כגון לומר החלק שזכתה תורה לפלוני ירש אחיו ולכן כל האומר פלוני בני לא יירש עם אחיו דבריו בטלים שבא לעקור ירושה דאורייתא והוי כאילו אמר החלק שזכתה תורה לאותו בן ירשו אחיו וזה אין בידו והאומר פלוני בני לא יירש עם אחיו ושאר אחיו ירשו הכל הוי כאילו אמר פלוני ופלוני בני ירשו כל נכסי כי זה רצוני ומה שאמר פלוני בני לא יירש עמהם שפת יתר הוא ורצונו לחזק דבריו ולהודיע שלא הניח לאותו בן כלום ובזה האופן התורה נתנה רשות לאב כל זמן שאינו תולה ירושת שאר בניו בהעברת נחלת אותו בן ודבר זה מצאתי מפורש בדברי רמ"ה ז"ל הביאם ריב"ה בטור ח"מ סימן רפ"א וז"ל וכתב הרמ"ה אי נמי אמר פלוני לא ירש אלא כך וכך אי נמי אמר ראובן יירש חלקו וחלק שמעון לא אמר כלום דלאו כל כמיניה לאורותיה חלקיה לאחריני וכמאן דאמר לא יירש שמעון דמ' וכן היכא דתליא לירושה דראובן בלא ירש דשמעון כגון שאמר לא יירש שמעון אלא ראובן לאו כלום היא והני מילי דתליה נחלת ראובן בהעברת נחלת שמעון כדאמרינן אבל אם אמר ראובן בני ירשני או או יירש כל נכסי ולא יירש שמעון כיון דלא תליא לירושת ראובן בלא ירש דשמעון דבריו קיימין דכיון דאמר ראובן בני ירש קנה ודאמר שמעון לא יירש מילתא באפי נפשיה הוא וכמאן דליתיה דמ' ער כאן ושם כתב הב"י וכתב רמ"ה וכו דברי' נכונים הם ונמוק' עמם וקצת דברים אלו כתב ה"ה פ"ו מה"נ וכולי ע"ש והרב ז"ל בספרו הקצר בטור ח"מ סימן רפ"א סעיף ג' פסק הכי באופן דעל פי הדברים האלה נמצינו למדים לנ"ד שחנוך יטול חלקו כאחד מאחיו ולא מטעמיה אלא מאחר שאביו בשעת הצואה אמר שחנוך בנו הגדול לא יירש עם אחיו יוסף ובנימן בני סרח אשתו אשר עודה בחיים אלא כל נכסיו ירשו יוסף ובנימן הנזכרים נמצא שראובן תלה ירושת יוסף ובנימן בניו בהעברת נחלת חנוך והוי ממש דומה למה שכתב רמ"ה ז"ל שהאומר לא יירש שמעון אלא ראובן דאין בדבריו כלום וכל כה"ג  לא צייתינן לדברי המוריש והיורש יטול חלקו שזכתה לו התורה על כרחו שלא בטובתו הנלע"ד כתבתי בסדר והתנחלתם אתם לבניכם אחריכם לרשת אחזה: