שאלה רחל בת יעקב היתה חייבת לאהרן הלוי מאה זהובים בשטר לחשך שנה תמימה וכשהגיע הזמן בא אהרן ותבע חובו ולא היה ביד רחל המעות לאלתר ואמר לה אהרן הנ"ל התקדשי לי בהנאת המלוה שיש לי בידך שארחיב לך עוד ומן שנה אחרת ונתרצתה רחל הנ"ל ונתקדשה לאהרן הלוי בפני שני עדים כשרים כדת משה וישראל איבעיא לן השתא הא דקיימא לן המקדש בהנאת מלוה מקודשת דוקא שהלוה אותה המעות בשעת הקידושין אבל נדון דידן היתה כבר המלוה בידה ומעות להוצאה נתנו ואין כאן הנאה כלל דילמא הא דקיימא לן המקדש במלוה אינה מקודשת דוקא אם אמר לה הרי את מקודשת לי בדינר שיש לי בידך אבל אם אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מלוה שיש לי בידך להרחיב לך הזמן יותר הוי מקודשת יורנו המורה להיכן הדין נוטה להתיר אשת איש או לאסור אותה ומה"תמש:
תשובה גרסינן בפרק האשה נקנית  (קדושין דף ו' ע"ב) אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודשת בהנאת מלוה מקודשת ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית האי הנאת מלוה היכי דמי אילמא דאזקפה דאמר לה ארבעה בחמשה הא ריבית מעלייתא הוא ועוד היינו מלוה לא צריכה דארווח לה זימנא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל המקדש במלוה. דאמר התקדשי לי במנה שהלויתיך: אינה מקודשת. דקיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קדושין ומלוה להוצאה נתנה וכבר הם שלה ומעות אחרים היא חייבת לו: בהנאת מלוה. מפרש לה ואזיל: אילימא דאזקפה מעיקרא ארבעה בחמשה והשתא אמר לה התקדשי לי בזוז חמישי: ריבית מעלייתא הוא. ואמאי קרי ליה הערמת ריבית: ה"ג ועוד היינו מלוה. שאף הזוז הזה כבר מחוייבת ועומדת: לא צריכה דארווח לה זמן הלואתו ואמר לה התקדשי לי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך או לי ואפי' לאגר נטר לא דמי כלל ואם פירש לה כך מקודשת והערמת ריבית הוא דהויא ולא ריבית גמור דלא קץ לה מידי ולא מידי שקל מינה וכל שכן אם מחל לה כל המלוה ואמר לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנאת מלוה אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה עכ"ל:
והתוספות הקשו על פירוש רש"י וז"ל ומה שפירש רש"י דריבית קצוצה לא הוי כיון שאין האשה נותנת לאיש כלום לא נהירא כיון שהוא נותן לה זה הפרוט' בקדושין ולא נתן לה כלום הוי כאלו נתנה לו פרוטה ממש והוי ריבית גמור וכי ההיא דמנה אין לי חטים במנה יש לי שייך לקרות הערמת ריבית שיערים דלא הוי אגר נטר לי והם פירשו בשם רבינו תם דאיירי הכא שהיתה חייבת מעות לאדם אחר והגיע זמנו לפרוע ובא זה ונותן למלוה פרוטה לארווחי לה זימנא וקדשה באותה הנאה ע"כ ונראה לי כי קושיתם זאת איננה ממה שיקשה כי יש לתרץ לדעת רש"י דכיון שלא התנה שום דבר בשעת ההלואה גם בעת הרוחת הזמן לא קצץ על דבר מסויים ולא בא לו מידה שום דבר אלא אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך אינו נקרא ריבית קצוצה כי לדעתו ז"ל ריבית גמור הוא כשקצץ בשעת ההלואה או בעת אריכת הזמן וגם הגיע איזה דבר למלוה מיד הלוה והרי"ף ז"ל הסכים לפירוש רש"י וז"ל הנאת מלוה היכי דמיא כגון דמטא זימניה למגבא מינה וארווח לה זימנא ואמר לה בההיא הנאה דמרווחנא ליך עד זמן פלוני מיקדשה לי ואי קשיא לך היכי אלימא הנאת מלוה ממלוה גופה לא קשיא הנאת מלוה איתא ולהכי מתקדשת בה ומלוה גופה ליתא דתתקדיש בה דקיימא לן מלוה להוצאה ניתנה עכ"ל וכן העתיק הרא"ש ז"ל ולזה הסכים הרשב"א ז"ל בחידושיו וקפה לי על פירוש זה כי איך יתכן שתהיה הנאת מלוה גדול כחה ממלוה עצמה ואם אמרנו שהמקדש במלוה אינה מקודשת כיון שאינו נותן לה שום דבר דילפינן קיחה קיחה משדה עפרון שצריך ליתן לה איזה דבר שתתקדש בו גם המקדש בהנאת מלוה אינו נותן לה שום דבר לכשתתקדש בו ומה שכתב הרי"ף ז"ל דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתה אני שמעתי ולא אבין שאם מחילת החוב כולו לא חשבנוה למתנה למה נחשוב אם כן הנאת מלוה למתנה שהיא גם כן מחילת חוב שהרי הוא מקדשה באותה פרוטה שהיתה ראוה ליתן לו או לאחר בשביל הרוחת הזמן והוא לא קבלה ממנה ונראה שמפני זה לא בחר הרמב"ם ז"ל בביאור הלז שכתב בפרק חמישי הלכות אישות ז"ל המקדש בהנאת מלוה הרי זו מקודשת כיצד כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שהיתה הירך כך וכך יום ואיני תובעה ממך עד זמן פלוני הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף זמן שקבע ואשור לעשות כן מפני שהיא כיבית ופירשו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשומען עכ"ל וכתב הרב המגיד ורבינו ז"ל לא ישרו בעיניו דברי ההלכות דאי אפשר שתועיל יותר הנאת מלוה ממלוה עצמה וכיון דבשעת הקדושין אינו נותן לה דבר לא עדיף הרוחת זמן ממלוה גופה וכן דעת ר"ח ז"ל ולזה הפירוש הנאת מלוה שעתה נותן לה מעות כהלואה ומרויח לה זמן שקובע לה לפירעון והרמב"ן והרשב"א ז"ל מסכימין לדעת ההלכות וראוי לחוש בדבריהם עכ"ל אמנם גם לפירוש הזה יש להקשות ראשונה שאם התנה כן בשעת ההלואה הנה הוא ריבית קצוצה ולא הערמת ריבית ועוד מה הרוחנו באמרנו שהתנה כן בשעת ההלואה שאף על פי שהוא נותן לה ההלואה עתה הנה הוא אינו מקדשה בהלואה אלא בהרוחת הזמן והרי לא הגיע לה ממנו שום הנאה כי אם שמחל לה אותה פרוטה שהיה לה ליתן לו או לאחר בשביל אריכת הזמן ונראה לי לתרץ כי ריבית קצוצה לדעתו ז"ל אינו אלא כי אם כשקצץ בזמן ההלואה להוסיף איזה דבר על עיקר הלואתו כאלו תאמר שהלוהו ארבעה דינרים בחמשה או סאתים חטים בשלש אבל אם לא הוסיף שים דבר על עיקר ההלואה אלא שהוסיף זמן על הזמן הראשון ונוטל איזה דבר בשביל הרוחת הזמן זה אינו אלא אבק ריבית וזהו פירוש ההלכה לפי דעתו שהלוה לה דרך משל מאתים זהובים לחדש אחד ואחר כך באותו מעמד קודם נתינת המעות האריך לה הזמן עד שלשה חדשים על מנת שתתקדש לו באותה פרוטה שהיא היתה רוצה ליתנה לו עבור אריכת הזמן וקדשה בה הרי זו מקודשת והמדקדק בלשונו יראה שוה הוא דעתו שהרי כתב כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז הנה כבר אמר שהלוה אותה לאיזה זמן בלי שום תנאי וכתב עוד ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום וכו' הנה בהכרח צריך שנאמר שהרוחת הזמן הוא זולת הזמן הראשון ותוספת עליו שוו היא הוראת מילת ארויח שאם לא כן היה לו להשמיט תיבת ארויח ולכתוב לשון הזה ואמיר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הזמן שתהיה הלואה זו בידך כך וכך יום אלא ודאי נראה שזה הוא דעתו בלי ספק: ועל הקושיא השנית אומר שנראה לי כפי דרכנו זה כיון שקודם שהלה המעות האריך לה הזמן והיא היתה רוצה ליתן לו איזה דבר יש ולהרוחת הומן כאשר כבר כתבנו הנה היכולת בידו לעכב אותה פרוטה אצלו שהיא שלו והוא לא עשה כו אלא נתן לה כל מעות ההלואה ואותה פרוטה בכלל נמצא שקדשה באותה פרוטה שהוא נותן לה עתה משלו זהו מה שנראה לי להליץ בעד הרמב"ם ז"ל ועם הבאור הזה השכותי את תלונות המפרשים מעליו והנה הרב בעל העיטור הסכים לדעת הרמב"ם ז"ל וכפי עדות הרב המגיד זה הוא גם כו דעת רבינו חננאל ז"ל והראב"ד בהשגותיו פירש בדרך אחרת כך כתב שם אמר אברהם הראשונים פירשו כגון שהגיע זמן המלוה ליפרע ומעותיו בידו מזומנים לפרוע והיא היתה נותנת מיד ברצון דינר למי שמאריך לה הזמן חדש אחד האריך לה בשכר הקדושין מתקדשת וזהו דארוח לה זימנא וכל שכן מה שכתב הוא עכ"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל ואת נבוא לחקור על ההפרש שבין הסברות האלה לענין הדין ונאמר כי המקדש בהנאת מלוה כפי דעת הרמב"ם ז"ל הנה היא מקודשת לכל הסברו' ואולם כי רש"י ז"ל והעומדים כשיטתו יודו בזה הוא דבר ברור ואין בו ספק שהרי הם פירשו שהאריך לה הזמן אחר נתינת המעות ובשעת הקדושין לא נתן לה שים דבר אלא שקדשה באותה הנאה שהיא היתה נותנת לו או לאחר בשביל אריכת הזמן ואף על פי כן אמרו שהיא מקודשת וכל שכן אם האריך לה הזמן קודם נתינת המעות וקדשה באותה הנאה שהיא מקודשת שהרי היא נהנית באות הלואה מיד עד סוף הזמן שהתנה עמה והראב"ד ז"ל בבאור הודה בנושא של הרמב"ם ז"ל שהרי אחר שהביא פירושו כתב בסוף דבריו וכל שכן מה שכתב הוא וכן כתב הרב בית יוסף וכמו שיתבאר במה שיבוא אמנם המקדש בהנאת מלוה כפי דעת הרי"ף ז"ל וסיעתו אין ספק אצלי שאינה מקודשת לדעת הרמב"ם ז"ל כי לא חלק עליהם בפירוש ההלכה לבד אלא גם בענין הדין שהרי כתב הלוה אותה עתה וכו' הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף הזמן שקבע נראה בבאור מדבריו שקדם הקדושין למסירת המלוה וזה הוא מה שכתב שהרי יש לה הנאה מעת' להשתמש כמלוה זו דמשמע שבשעת הקדושין יש לה הנאה וכן כתב הרב בעל הטורים בשם רבינו חננאל ז"ל ולא כפירוש הרי"ף וסיעתו שקדמה מלוה לקדושין שבשעת הקדושין כבר עברה הנאת המלוה אמנם דעת הרב בעל העיטור כפי מה שכתב דבריו הרב בעל הטורים צריכים תלמוד אם חלק על רש"י וסיעתו גם בענין הדין כי יש לחומר שיאמר שלא נחלק עליהם אלא בפירוש ההלכה לבד שכך כתב הטור אחר שהביא דעת רש"י ז"ל ובעל העיטור כתב שאין בו איסור אלא אם כן אמר לה הריני מלוה לך מנה עד זמן פלוני על מנת שתתקדשי לי בההיא הנאה וכיון דלא קץ לאו ריבית הוא אלא אבק ריבית עד דאמר לה ארבעה בחמשה ונראה כי לא ישרו בעיניו דברי רש"י ז"ל מעני שאביי אמר בסוף דבריו ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית וכיון שכפי פירוש רש אין כאן איסור ריבית לדעתו לכן פירש שבתחילת ההלואה התנה עמה שתתקדש לו פני שלא ק"ץ עמה כמה יקח ממנה אין כאן ריבית אלא אבק ריבית אבל לענין הדין אפשר שיודה לרש"י ואין בידי להכריע אלא שכפי דכרי הרב בעל הטורים נראה שגם לענין הדין נחלק על רש"י שהרי אחר שהביא דברי הרב בעל העיטור כתב וכן כתב רבינו חננאל שאם היה לו מלוה בידה ומרויח לה הזמן ומקדש בה אינה מקודשת אלא שמלוה לה עתה עד זמן פלוני הנה השוה דעת הרב בעל העיטור לדעת רבינו חננאל ורבינו חננאל כתב בפירוש שהר חת זמן אחר המלוה אינה מקודשת ובבאור כתב כן הרב בית יוסף שעל דברי הר"מ שכתב הטור כיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה בהרוחת זמן מלוה דמעיקרא הוי ספק קדושין כתב ז"ל כלומר היכא דבשעה שהלוה לה אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הרוחת זמן שארויח לך במלוה זו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל פשיטא שהיא מקודשת בודאי לדברי הכל אבל היכא דקודם לכן היה לו מלוה בידה ועכשיו אמר לה הרי את מקודשת לו בהנאת הרוחת זמן שאני מרויח לך באותה מלוה שאת חייבת לי וכדברי רש"י והרי"ף ז"ל דבהא פליגי רבינו חננאל והעיטור הוי ספק מקודשת עכ"ל למדנו מדבריו שדינו של הרמב"ם אמת לדעת כולם וכמו כן למדנו שדעת רבינו חננאל ובעל העיטור שוים ושניהם חולקי' על רש"י ומעתה מבואר הדבר למה הרב בשולחנו בסעיף ט' הביא הדין סתם בלי מחלוקת ובסעיף שלאחריו הביאו במחלוקת מפני שהדין הראשון הוא דעת הרמב"ם ז"ל וכולם מודים בו כאשר כבר כתבנו אבל הדין השני הוא דעת רש"י וסיעתו ולכן כתב בו ויש אומרים שאינה מקודשת שפני שהרמב"ם ורבינו חננאל ובעל העיטור נחלקו עליו:
ומעתה נבוא להשיב לשואלו דבר אשר נשאלנו על אהרן הלוי שהלו' לרחל בת יעקב מאה זהובי לשנ' תמימ' ובתשלו' הזמן האריך לה עוד שנה על מנת שתתקדש לו באותה הנאה ורחל נתרצתה בדבר לזה נשיב ונאמר כפי אשר כבר כתבנו שלהרמב"ם וסיעתו איננה מקודשת יען שהמלוה קדמה לקדושין אבל לדעת הרי"ף וסיעתו היא מקודשת גמורה ואנו בעניותנו ידענו שקצר שכלנו לפעמים מלהבין דבריהם כל שכן להתחכם ולהכריע בין החכמים הגדולים האלה עמודי ההוראה ולכן נאמר עם הר"ח שכתב הרב בעל הטורים בשמו ז"ל וכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה בהרוחת זמן דמעיקרא הוי ספק קדושין ומה מאור נפלאנו על הרב בית יוסף איך פסק כהרי"ף וסיעתו בחומרת אשת איש בלי ראיה ברורה ואין לומר שהוא פוסק בזה להחמיר כיון דלהרמב"ם ז"ל אינן קידושין יען כי חומרא זו אתי לידי קולא כי לפי דעת הרי"ף ז"ל וסיעתו אם בא אחר וקדשה אחר אלו הקדושין אין הקדושין תופסין בה שאשת איש גמורה היא ולהרמב"ם וסיעתו קדושי השני קדושי ודאי ואין לומר שכבר נשמר מזה במה שכתב בסוף דבריו ויש אומרים שאינה מקודשת כי כבר למדונו רבותינו והוא האמת בעצמו שכל מקום שהרב ז"ל פוסק סתם ואחר כך הביא סברת יש אומרים שדעתו לפסוק כסברה הראשונה ולא כתב היש אומרים אלא להודיע שיש חולקים בדבר לכן אני אומר שהפסק המחוור הוא שנפסוק בענין זה וכל כיוצא בזה שהיא ספק מקודשת וכן נראה מדברי הרב המגיד ז"ל שכתב וראוי לחוש לדבריהם (ר"ל לדברי הרי"ף וסיעתו) וכן כתבו רוב האחרונים ז"ל וכזה ראוי לדון ולהורות:
הכלל העולה מדברינו הוא שהאשה הזאת מקודש' בספק לאהרן הנ"ל כיון שהדבר תלוי במחלוקת הפוסקים המפורסמים אנשי השם ואין בידינו ראיה להכריע ביניהם לכן ראוי לנו להחמיר בדבר כדי לצאת מכל הספקות זה הוא הנראה לעניות דעתנו ומהאל יתברך נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכי"ר:
נשלם ונגמר היום יום ג' י"ו לחדש אלול בשנת ובסדר והלכת אל המקום אשר יבחר ה' אלקיך בו לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן סי"ט: