שאלה יוחנן הפריץ היה נשוי בעירו והלך לעיר אחרת ונשתדך שם עם אשה באומרו שהיה פנוי ואחר זמן מה נודע כי נשוי היה ולא הניחוהו פרנסי הקהל לישא אותה והוא הלך בזדון לבו ונשאה בעש"ג והפרנסים הבדילוהו ועכ"ז נשאר שם נשוי ימים רבים ושנים והיית טובלת בכל עת לנדתה: אח"כ נתחרט יוחנן זה ממה שעשה והניח אשה זו והלך לעירו אשר שם אשתו הראשונה הנשואה לו כדת וכהלכה ועתה באה האי אשה לפני המעמד לבקש מהם שיתנו לה הב"ד רשות להנשא לאחר כי מעולם לא נתקדשה ליוחנן זה ולא היה כ"א אותם נשואין שנעשו בעש"ג ובפי דניהם מי שנשא בערכאותיהם ונודע אח"כ שהוא נשוי כבר עונשים אותו וחוזר לאשתו ראשונה והשניה פוטרים אותה ונותנים לה רשות להנשא לאחר ולכן ג"כ היא רוצה לעשו' כן לילך להם שיפטרוה ושיתנו לה רשות להנשא עם אחר ושגם אנחנו ניתן לה רשות ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפט האשה העגונה הזאת מי אמרינן כיון דאפשר שבהמשך הזמן נתייחד עמה בפני שני עדים כשרים ואמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה והרי היא אשת איש או נימא כיון שהעין פניו בשאט בנפש והרים יד על תורת מ"ר ע"ה לישא אותה בעש"ג ולא קדשה בכסף כנהוג אמרינן דלבעילת זנית נתכוון ואינה מקודשת על זה יבא דברך וכבדנוך:
תשובה מקור האי דינא הוא במסכת גיטין ד' פ"א דתנן התם המגרש את אשתו ולנה עמו בפונדק בש"א אינה צריכה הימנו גט ב' ובה"א צריכה הימנו גט ב' אימתי בזמן שנתגרשה מן הנשואין ומודים בנתגרשה מן האירוסין שאינה צריכה הימנו גט ב מפני שאין לבו גם בה:
ובגמר' א' רבה ב' ב"ח א"ר יוחנן מחלוקת בשראוה שנבעלה דב"ש סברי אדם עושה בעילתו בעילת זנות וב"ה סברי אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות אבל אם לא ראוה שנבעלה דברי הכל אינה צריכה הימנו גט ב' תנן ומודים בנתגרשה מן האירוסין שאינה צריכה הימנו גט שני ואי בשראוה שנבעלה מה לי מן הארוסין ומה לי מן הנשואין אלא מתני' בשלא ראוה שנבעלה ובדאיכא עידי יחוד וליכא עידי ביאה הוא דפליגי דב"ש סברי לא אמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה וב"ה סברי אמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה ומודים בנתגרשה מן האירוסין שאינה צריכה הימנו גט שני דכיון שאין לבו גס בה לא אמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה ע"כ ופי' רש"י הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה כלו כיון שראו שנתייחדו אנן סהדי שבא עליה וכו':
נמצא לפום האי סוגיא אליבא דב"ה דהילכתא כוותייהו דלא צריכנא לעידי ביאה אלא דאי לנו בעידי יחוד ואמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה דמסתמא בעל לשם קדושין דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות דכל היכא דמצי למעבד בהיתר' לא שביק היתר ועביד איסורא ואף מן האירוסין דאמרי ב"ה דלא אמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה ה"מ היכא דלא חזינן דגייסי אהדדי אבל היכא דחזינן דגייסי אהדדי חיישינן מצריכינן לה גיט' מספק וראיה לזה לישנא דמתני' דקתני שאין לבו גס בה הא לבו גס בה חיישינן וכדאשכחן בסוף האשה שנתארמלה ד' כ"ח בההוא ארוס וארוסתו דאתו לקמיה דרבא לדינא ואוקי רבא שלוחה בינתייהו א"ל רב אדא בה מותנא לרבא והא אמ' רב נחמן תנא באבל רבתי בד"א בשנתגרשה מן הנישואין אבל נתגרשה מן האירוסין נפרעת ע"י עצמה שאין לבו גס בה א"ל הא קא חזינן דקא גייסי אהדדי וכו' ופי' רש"י גייסי אהדדי מכירין זה את זה ברמיזות וקריצות וכו' וכמו שהאריך הרב ב"י בדינים אלו בסי' קמט ובש"ע יעו' שם וכמו שהאריך ג"כ הר"ן בסוף פרק הזורק בשם הרש"בא יע"ש:
ובזה נבוא לנ"ד למה שנסתפק ה"ה בהאי יוחנן הפריץ שנשתדך לאשה זו ברמאות באומרו שהוא פנוי וכשרא' שהכירו ברמאותו פרנסי הקהל ולא הניחוהו לישא אותה הלך בזדון לבו ונשאה בערכאות ש"ג ואע"פ שהפרנסים הבדילוהו מן הקהל עכ"ז לא אכפת ליה ונשאר שם עמה ימים ושנים דחוצפה אפי' כלפי שמיא מהני ובעונותנו שרבו שאין ידינו תקיפא ליסר החוטאי' כפריץ הזה דליבא דאיזה פוסקי' עבר על חרם רבינו גרשון לאומרים שנתפשט איסורו אף לאחר אלף הה' כאש' האריכו כמ' מרי הורא' בתשובותיה' מהרי קולון וסיעתו מלבד מה שהעיז פניו נגד פרנסי הקהל וכו' והשתא נתחרט וחזר לעירו לאשתו הראשונה הנשוא' לו כדת וכהלכ' והניח זו עגונה וכו' והיא תובעת רשות מב"ד להנשא לאחר בלא גט וכו הנר' לע"ד בזה ממאי דאמרן דבספק אשת איש היא עומדת ולא תנשא בלא גט שהצד הראשון שכ' ה"ה נראה לכאור' עיקר שאפשר שבהמשך הזמן נתייח' עמה בפני ב' עדי' כשרי' ואמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה וכו' דאנן שהדי שבעל כמה פעמים שבכל עת היתה טובלת לכך וכיון דאמרן דאין אדם עושה בעילותיו זנות כל היכא דמצי למעבד בהתירא האי נמי כן ואע"פ שחטא ישראל הוא ומאי דמצי למעבד בהיתרא עבד ושמא קדשה בעדים ומה שנשאה בעש"ג והרים יד נגד תורת מ"ר ע"ה הוא משום דלא הוה סגי ליה בלאו הכי להפקת רצונו ואם היו מניחים אותו הפרנסים היה נושא אותה כדת וכהלכה בפרהסיא ומי יאמר שלא קדשה בצנעה דאטו מי שחשוד לעבירה אחת והיה חשוד לכל המצו' והרי הוא היה רוצ' שתטבול לנדת' וכו' ותנן נמי במס' בכורו' החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשרות וקי"ל הכי כמו שפסק הרמ"בם בפ' ח' מה' שמיטה ויובל החשוד על השביעית אינו חשוד על המעשרות וכו' ואע"פ שזה וזה מן התורה וכו' וכ"נ פסק בש"ע י"ד סי' קי"ט החשוד לדבר א' אינו חשוד לדברים אחרים וכו וה"ה להאי יוחנן דלפריצות הוא דאיתחזק ולא לעשות בעילותיו זנות דאף במומ' אוכל נבלות לתיאבון אמרי' דלא שביק היתרה ואכיל איסור' וה"ה להאי יוחנן דמידי ספק מיה' יצאנו וספיקא דאוריי' אזלינן בה לחומרא דהא על הא דתנן ביבמות ד' כ"ב מי שיש לו בן מ"מ פוטר את אשת אביו מן היבום וחייב על מכתו וקללתו ובנו לכל דבר חץ ממי שיש לו מן השפחה ומן הנכרית וכ' הרי"ף על זה אמרי רבוותא ה"מ שפחה דאחרים דומיה דנכרית דלית ליה קניין בגוה אבל שפחה דידיה לא דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ואיתמר משמיה דרב נטרונאי גאון נ"ה הא דתנן וכל מי שאין לה עליו ולא על אחרים קדושין ולדה כמוה ואי זו זו ולד שפחה ונכרית ה"מ שפחה דאחרים דומיא דנכרית דלית ליה קניין בגוה אבל בא על שפחה דידיה וילדה ממנו בת אע"ג דלא נקיטא גט חירות בתו היא דאמור רבנן אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות ואם בא עליה חייב משום בתו ואם בא עליה בנו חייב משום אחותו וחזינן לגאון אחר דמספק' ליה מילתא ומתוך דבריו נקטינן בהא מילתא לחומרא לגבי איסורא דהיכא דאית ליה איתתא ומית ולית ליה זרעא אלא האי דאוליד מן השפחה נקטינן לחומר' וחולצת ולא מתיבמת ולענין ממונ' נקטינן לקולא ולא ירית ליה אבל איהו גופיה לא מזבני ליה יורשין ואו בעא למיסב בת ישראל מצריכין ליה גט שחרור ואי קדיש מקמי גט שחרור מצריכינן לה גט מיניה ואי בעי למינסב שפחה לא שבקינן ליה ע"כ:
וכן נמי סבירא ליה לסמ"ג וא"כ בנ"ד נמי איכא למימר שמא בעל לשם קדושין בעידי יחוד לדעת הני רבוות' וגם לדעת הרא"ש דאזיל בשטתייהו במה שכ ביבמות על האי מתני' דמי שיש לו בן מ"מ וכו' שכ' רואה אני דברי הגאונים מהא דאמרינן בפ' השולח דף ל"ט א ר זירא א"ר אסי חנינא א"ד עבד שנשא אשה בפני רבו יצא לחירות ולא עוד אלא שכופין את רבו וכותב לו גט שחרור א"ר יוחנן ואני שונא הכותב שטר אירוסין לשפחתו ר"מ אומר מקודשת וחכ"א אינה מקודשת וכו' כדא' רבה בר שילה כשרבו הניח לו תפילין ה"נ כשרבו השיא לו אשה ומי איכא מידי דלעבדיה לא עבי' איסורא ואיהו עביד איסורא א' רב נחמן בר יצחק הב"ע דא לה צאי והתקדשי בו ר"מ סב' יש בלשון הזה לשון שחרור ורבנן סברי אין בלשון הזה לשון שחרור אלמא אפי' לרבנן אי לא א' צאי והתקדשי בו נפקא לחירות משום דלא עביד איסורא הילכך הבא על שפחתו ודאי שחררה מעיקרא ולא מפליגינן בין בא עליה דרך נשואין וכו' והרמב"ם ז"ל לא נראו לו דברי הגאונים ואין דבריו נראין ע"כ: והרב בש"ע א"ה בסי' קנ"ו חשש לסברות אלו והביאם בשם יש אומרים ועיין ג"כ על זה בסי' ט"ו:
זהו מאי דהוה סלקא דעתין מעיקרא אבל כד דייקינן שפיר אמינ' הכי שאם נוכל לברר דבר זה דהיינו אם הוא ניכר מקו חניית זה הפריץ יכתבו ב"ד לשם וידעו אמיתות זה הענין דמהיות טוב ל ת"ר לפי שמכוער דבר זה שיאמרו א"א יוצאה בלא גט וכתי' ולזות שפתים הרחק ממך ובודאי ב"ד שבעירו ידרשו הדב' ואם יראו שהיה לו שום קדושין עמה הם יכרחוהו לפוטרה בגט דמה לו לעגן בת ישראל בחנם והרי הוא עתה עם אשתו הנשואה לו כדת וכהלכ' ולכאן לא יוכל לבוא עוד כיון שבדיני אלו הערכאות שנתעלל בהם הוא שיענשוהו והיא כבר הלכה להם שיפטרוה ושיתנו לה לה רשות להנשא לאחר בודאי שכתבוהו בספריהם כדי לבקשו וכו': אבל אם אין בידנו לברר את הדבר כדמשמע מדברי ה"ה במ"ש מה יהיה משפט העגונה הזא' וכו' בנדון כזה הדע' נוטה לפוטרה וליתן לה רשו' להנשא לאחר שאף הגאונים יודו בנ"ד שיש כאן כמה טעמים לשבח להתירה ולא מבעיא אליבא דהרמב"ם ז"ל דפליג על הגאונים שהביא דבריהם ודחה אותם בב' ידים שכ' בפ' י' מה' גרושין ה' יח' נתייחד עמה בפני עדי' והוא שיהיו ב' עדי' כא' וכו' אם הית' מגורשת מן הנישואין חוששין לה שמי נבעלה והן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה שכל המקדש בביאה אינו צריך לבעול בפני עדים אלא יתייחד בפניהם ויבעול כמו שביארנו לפיכ' צריכ' גט מספק והרי היא ספק מקודש' ואם היתה מגורשת מן האירוסין אין חוששין כה שהרי אין לבו גס בה וכו' הורו מקצת הגאוני' שכל אש שתבעל בפני ב' עדים צריכה גט חזקה שאין אדם עושה בעילת בעילת זנות והגדילו והוסיפו בדבר זה שעלה בדעתם עד שהורו שמי שיש לו בן משפחתו חוששין לו ולא תתייבם אשתו שמא שחרר שפחתו ואח"כ בא עליה ויש מי שהורה שודאי שחררה שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות וכל הדברים האלה רחוקים הם בעיני עד מאד מדרכי ההוראה ואין ראוי לסמוך עליהם שלא א' רז"ל חזקה זו אלא באשתו שגרשה בלבד או במקדש על תנאי ובעל סתם שהרי אשתו הית' ובאשתו הוא שאינו עושה בעילת זנות עד שיפרש שהיא בעילת זנות או יפרש שעל תנאי הוא בועל אבל בשאר כל הנשים הרי כל זונה בחזקת שבעל לשם זנות עד שיפרש שהוא לשם קדושין ואין צריך לומר בשפחה או גויה שאינם בה קדושין וכו' ע"כ:
ופי' ה"ה כ' רבינו והוא שיהיו ב כא רואים וכו' ופשוט הוא וכן מפורש בתוספתא א' בשחרית וא' בין הערבים זה היה מעשה וא' אין צריכה ממנו גט ב' וכ' הרשב"א ומסתברא שראו הם את העדים אבל אם ראו אותם ב' מהחלון והם רואים ואינם נראים אינה צריכה ממנו גט לפי שאדם יודע שהמקדש בינו לבין עצמו אינה מקודשת אע"פ ששניהם מודים הילכך כשבעל זה לא לשם קדושין בעל אלא לשם זנות בעלמא וכו' הורו מקצת גאונים וכו' דעת רבינו בזה נרא' נכון שהפנוי הבא על הפנויה שאין חוששין לו משום קדושין וכן הסכים הרשב"א ז"ל והביא ראיה ממה ששנינו נושא אדם אנוסת אביו ומפותת אביו וכו' ולא שנא מפותה בפני א או בפני שנים ועוד שלא הוזכר דין זה בגמרא אלא בגרושה בלבד ובתוספתא דקדושין מצאתי ובביאה שהיא לשם קדושין הרי זו מקודשת ושאינה לשם קדושין אינה מקודשת ועניינה כדברי רבינו שכל שאינה בפירוש לשם קדושין אינה מקודשת אין חוששין לקדושין ובפ' ד' דנחלות ג"כ על מ"ש רבינו שם מי שהית' לו שפחה והוליד ממנה בן והיה נוהג בו מנהג בנים או שא' בני הוא ומשוחררת היא אמו אם ת"ח הוא או אדם כשר שהוא בדוק בדקדוקי מצות הרי זה ירשנו ואעפ"כ אינו נושא בת ישראל עד שיביא ראיה שנשתחררה אמו ואח"כ ילדה וכו ואם משאר הדיוטות הוא ואין צ"ל אם מן המפקירין עצמן לכך הרי זה בחזקת עבד לכל דבר ואחיו מאביו מוכרין אותו וכו' כ' הוא ז"ל בדינים אלו רבו הסברות וכמו שהזכיר רבינו ודע שבגמר לא נזכר חלוק בין שפחת שלו לשל אחרים ובפ' כיצד ביבמות ד כב' שנינו מי שיש לובן ח"מ פוט' את אשת אביו מן היבום ובנו לכל דבר חוץ ממי שיש לו מן השפחה ומן הנכרית וכ' בהלכות אמרי רבות' ה"מ שפחה דאחרים וכו' ורבינו ז"ל לא נסתפק לו זה ואדרבא חשב הדין בפשוט שאין לחלק בין שפחה לשפחה כי היכי דבנכרית ליכא לאפלוגי וה"נ בשפחה שאל"כ היה להם בגמר' לבאר ולזה כ' רבינו פ' ט מה' עבדים ישראל שבא על שפחה כנענית אע"פ שהיא שפחתו הרי הולד כנעני לכל דבר וכו' ובריית' מבוררת היא במכילתא שכך שנינו שם ר' נתן א' אין ת"ל האשה וילדה לו בנים אלא להביא את הרב שבא על שפחתו שילדיה עבדים כמוה וכו' ועוד נרא' לי טעם כדברי רבינו דהא ע"כ זה שבא על שפחת אף את"ל ששחררה מ מ עשה בעילתו בעילת זכות דהא אכתי פנויה היא ואינה אשתו וכו' ושלא א' רז ל חזקה שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות אלא בשכבר הית' אשתו מקודשת לו וכו' אבל פנוי הבא על הפנויה אפי' בפני עדים כיון שלא היה מדבר עמה על עסקי קדושין ולא א' לעדים שהוא בא לשם קדושין ודאי אינה צריכה גט וכמו שכ' רבינו בפי' י' מה' גרושין וכבר הכריח הרשב"א ז"ל כדבריו בראיות וכמה דברים בגמר' מראין כן וכיון שכן בדין הוא לרבינו שיאמר כן וכו דאי לא לא הוה משתמיט שים תנא או אמורא לפלוגי בהכי כיון דאיסור אשת איש תלוי בזה וכשהגיע רבינו לענין ירושה חלק בין אם היה הבועל ת"ח לשאר בני אדם והטעם בזה משום דירושה בידו להנחילו ולתת לו נכסיו במתנה אפי יהיה עבד גמור וכיון שהוא בחזקת כשרות סמכי' כשרות של זה אהאי מגו וירשנו וא' העמד חזקת כשרות של זה כנגד חזקת שפחות של זו ונשאר דין מגו ואע"פ שביאתו זנות כמו שכתבתי וכו' ע"כ יע"ש:
הרי לך לדעת הני רבוות' דלא איתמר חזקה זו דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות אלא היכא שהית' אשתו תחילה וגרשה שמאחר שהיה מורגל עמה תחילת בהיתר חיישינן שמא חזר להתירו הראשון וכו מש"כ בשאר פנוי הבא על הפנויה דאל"כ בכל חד מהני ליחוש שמא בעלו לאחר יחוד בפני עדים וכו ובזה הושוו הרמב"ם והרשב"א וה"ה ז"ל וכזה ראוי להורות וכן פסק הרב בש"ע א"ה בסי' קמ"ט סעי' ה' דלא א' חזקה זו דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות אלא באשתו שגרשה שהרי אשתו היא ובאשתו הוא שחזקתו שאינו עושה בעילתו בעילת זנות עד שיפרש שהיא בעילת זנות אבל שאר הנשים בחזקת שבעל לשם זנות עד שיפרש שבעל לשם קדושין וכו וה"ה בנ"ד שאין לנו לחוש לקדושין מן הסתם עד שנדע בפירוש דאין לנו לענן אשה זו מאחר שלא היה בניהם שום קדושין קודם לספק זה ושוה דינם לדין פנוי הבא על הפנויה וכו':
ועוד טעם הבד השני שכ' ה"ה להתירה נ"ל עיקר שמאחר שהעיז פניו בשאט בנפש והרים יד נגד תורת מרע"ה לישא אותה בע' ש"ג ולא קדשה בכסף כנהוג אמרינן דלבעילת זנות נתכוון ואינה מקודשת ודמי למה שנשאל להריב"ש בסי' ו' והביאו הרב בסי' קמ"ט סעי' ו' וכן איש ואשה שהמירו באונס הגזרו' ונישאו זה זה לזה בחוקות הגוים אע"פ שמתיחדים זה עם זה בכל יום לעיני הכל אין חוששין להם משום קדושין וכו' הרי אע"פ שלא המירו כ"א מחמת הגזרות ודעתם להתגייר אח"כ כמו שעשו והוכי' סופן על תחילתן והיה לן לספוקי מאחר שהיהדות בלבם שמא נתייחדו בצינעה לפני ב' עדים כשרים וכו' ועכ"ז לא חיישינן לזה כל עוד שלא ידענו בפירוש וה"ה לנ"ד וכשם שבנדון זה מן הסתם אמרינן דלא הזמינו ב' עדים כשרים או מחמת יראת הגוים או מאיזה טעם אח' ה"ה ג"כ בנ"ד שיש כאן יראת הפרנסי' שהבדילוהו וגזרו שלא ישאינ' וכו':
וא"ת שאני נדון דידן שקדמו לו שדוכי היתר ואיכ' למימר נמי גמרו בהיתר וכו דע לך שאין חילוק בזה וראיה ממה שנשאל להריב"ש על אשה א שבאה ממיורקא מאותן אנוסות ובנה בחקה ואמרו לה מה טיבך וטיב בנך וא' שאנוס א' מארץ ארגון תבעה להנשא קודם הגזרה כמו שבוע א' כדת משה וישראל ולא עלתה בידו ולאחר הגזרה כמו שבוע נגמר הזווג בניהם אלא שלא קדשה בעדי' ולא נשאת לו בעשרה רק ע"י גוים בחוקות דתם וישבה בביתו עמו כאשתו לכל דבר בחזקת אישות והיו יודעים זה אנוסים רבים ונתעברה ברה ממנו וזה פריה והלך האיש ההוא מעבר לים ולא יסף שוב אליה עוד ילמדנו רבינו מה יהיה משפטה ואם יש לחוש לה או לא ע"כ:
תשובה אין ספק שהנישואין שנעשו בעש"ג אין בהם חשש קדושין אף אם היו שם עדים כשרים שהרי לא נתקיים בהם נתן הוא וא' הוא וכו' ואף אם נאמר שאין אמירתו מעכבת כיון שנתקבצו יחד כדי להתארס ולהנשא והוי כמדבר עמה על עסקי קדושיה ונתן לה ולא פירש דקי"ל דיו כל שעסוקין באותו ענין מ"מ כאן הרי לא נתן לה כלום רק שהכומר מברך אותם אבל מה שיש לעיין הוא מה שנתייחד עמה בפרסים ועמדה תחתיו ונתעברה ממנו ושנינו במסכ' גיטין פ הזורק המגרש את אשתו וכו' כנז"ל אמנם צריך שיהיו ב' עדים ביחד אם בביאה אם ביחוד אבל בזולת זה אין חוששין כלל כמו שמבואר בתוספתא א' בשחרית וא' בין הערבים זה היה מעשה וא חכמים אינה צריכה ממנו גט גם הוסיף הרשב"א כגון שראו הם את העדים אבל אם לא ראו הם את העדים אע"פ שהעדים רואים אותם אינה צריכה הימנו גט ב' לפי שאדם יודע שהמקדש בינו וב' עצמו בלא עדים אינה מקודשת אע"פ ששניה' מודים הילכך כשבעל זה לא לשם קדושין בעל אלא לשם זנות בעלמא ומדין זה דהמגרש הורו מקצת גאונים שכל אשה שתבעל בפני עדים וכו' ולפי דבריך בכיוצא בזה היכא דגייסי אהדדי וגם לקחה להיות לו לאשה היה נראה לכאורא שצריכה הימנו גט כל שיש עדים שנתייחד עמה אע"פ שאין שם עדים ביאה דבהאי גוונא אמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה וכיון שנבעלה אמרינן לשם קדושין בעל דאין אדם עושה בב"ז אמנם הרמב"ם ז"ל דחה הוראה זו בב' ידים וכ' שאלו הדברים רחוקים מדרכי ההוראה ואין ראוי לסמוך עליהם שלא א' חכמים חזקה זו אלא באשתו שגרשה בלבד לפי שקרוב הדבר שנתייחד עמה ובא עליה לשם קדושין וכו' אבל בשאר בני אדם כל פנוי וכו וכן הסכים הרשב"א וכ"כ רבינו מאיר הלוי והרבה מן האחרונים ז"ל וכ"כ בספר אורחות חיים בשם הרא"ש ובתוספת' בריש קדושין כ' כל ביאה שהיא לשם קדושין הרי זו מקודשת וכו' ומפשטה משמע דבעינן שתהיא בפי' לשם קדושין וכל שאינה בפירוש לשם קדושין אינה מקודשת ולפי דעת זו נראה נכון והגון לסמוך עליו בנדון זה כל שלא א' בפירוש לעדים שנתייחד עמה על דעת לבעול לשם קדושין אין חוששין: ואם יאמר אומר אפי הרמב"ם ז"ל לא אמרה אלא בפנוי הבא על הפנויה בדרך מקר' דכיון שלא פירש אמרינן דלא נתכוון לשם קדושין אלא לזנות בעלמא אבל זה שנשאה והתנה עמה להיות אשתו הוה ליה כמדבר עמה על עסקי קדושיה בשעה שנתייחד עמה ואין צריך לפרש דהוה כמו שפירש וא' לעדי יחוד דדעתו לבעול לשם קדושין: לזה יש לומר ולהשיב דאדרבא ואיפכא מסתברא דאפי' לדעת הגאונים ז ל שסוברים דבסתם אמרינן לשם קדושין בעל הכא בנדון זה לא בעל לשם קדושין דכיון שהתנו בנשואין בחוקי הגוים וכו הרי הוא כאלו פירשו שאין דעת לשם קדושין כדת משה ויהודית אלא שהיא אצלו כמו פלגש בלא כתובה וקדושין וכו ע"כ יע"ש:
הרי לך דומיא דנ"ד שקדמו שדוכין כדת וכהלכה ונשאו בערכאות ש"ג וכו' ואע"פ ששם המירו עכ"ז אנוסי' היו ודעתם להתגייר היה כמו שהוכיח סופם על תחילתם וגם לא עבר כ"א שבוע א' אחר הגזרה שעדיין היה היהדות בלבם וגם הרבה אנוסים ידעו והיה לנו לחוש שמא נתייחד עמה לשם קדושין ועכ"ז לא חיישינן ושרינן לה דאמרינן לא היו כאן אלא נשואי עש"ג ולא קדושין דכל דלא ידעינן בפי' שהיו שם קדושין לא חיישינן ליהו וה"ה לנ"ד שנשתדכו כדת וכהלכ' ונישאו בעש"ג ואע"פ שכאן לא המירו מ"מ הרים יד נגד תורת משה והובדל מן הקהל ואית לן נמי למימר הוכיח סופו על תחילתו כיון שהניחה והלך לו שלא היה בדעתו כ"א להתעלל בה ולהניחה אח"כ ומה שהיה רוצה אותה תחילה בשדוכין ונשואי היתר הוא משום דבלאו הכי לא היו נותנים אותה לו אבל עכשיו שנשתדך כבר ומכוער' היא העזובה לכך נתרצת בכל דהו והוא מצא רצונו בלי עול אשה וכו ועוד באופן זה לא יעבור על חרם רבינו גרשון לדעת האומרים שנתפשט איסורו אף לאח' אף הה' כאשר האריך מהרי קולון בתשובותי ומתחיל הוא שהיה רוצה לעוברו כיון שלא היה אפשר בלאו הכי כדי למלאת תאותו לפי שלא היו נותני' אות' לו אבל עכשו שהוא נתרצית בנשואי עש"ג למה יעשה נשואין כדת כדי לעבור וכו' ובודאי חמיר לאנשי חרם יותר מכמה איסורי תורה וי"ל דלא נתכוון אלא לשם זנות בעלמא וכו':
ועוד בנ"ד אפשר שיודו גם הגאוני' שאומרי' בעלמא שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות דהכא בנ"ד היא אומרת שלא היו כאן קדושין כלל כ"א אותן נשואין הנעשי' בעש"ג שאינן כלום ובודאי שלא נתייחד עמה לשם קדושין כיון שהיא לא ידעה מזה שאין קדושין אלא מדעת שניהם וגם אמרינן לעיל שצרי' שהוא והיא יראו את העדים דבלאו הכי אין כאן חשש קדושין וכמו שפסק הרב בש"ע א"ה בשם הפוסקים ובשם התוספתא שא' אפי' א' בשחרית וא' בין הערבים אינם מצטרפין ואפי עד א' והיא מכחישתו אינו נאמן וכ"ש כאן שאין מי שיכחישה שיש לנו להאמינה דהא אפי' במקום דידעינן שהיתה מקודשת מקודם ובא אי וא' פנויה אני נאמנת שמתוך חומ' שהחמרת עליה בסופה הקלת עלה בחחילת' וכו' וה"ה לנ"ד שירא לשקר וכו':
ומה שא' ה"ה ג"כ שהיתה טובלת לנדתה בכל עת דע שזה לא מעלה ולא מוריד לענין קדושין אלא לענין כרת ונחלקו בכיוצא בזה הרמב"ם והראב"ד בפ' א' מה' אישות ה' ד' שקודם מ"ת היה אדם פוגע אשה בשוק אם רצה הוא והיא נותן לה שכרה וכו וזו היא הנקראת קדשה ומשנתנה תורה נאסרה הקדשה שנא' לא תהיה קדשה מבנות ישראל לפיכך כל הבועל אשה לשם זנות בלא קדושין לוקה מן התורה לפי שבעל קדשה וכ' הראב"ד א"א אין קדשה אלא מזומנת והיא המופקרת לכל אדם אבל המייחדת עצמה לאיש אחד אין בה לא מלקות ולא איסור לאו והיא הפילגש וכו':
הרי לך בהדי' דמיירי בטובלת כיון שא' שאין בה לא איסור מלקות ולא איסור לאו ועכ"ז אינה כ"א פילגש לדעת הראב"ד ולדעת הרמב"ם היא וכו' אבל לא שיש כאן חשש קדושין מאחר שטובלת שאין זה אלא להנצל מעון נדה וכדמשמע נמי מלשון הטור שכ' בסי' כו' שאין האשה נחשבת אשת איש אלא ע"י קדושין שנתקדשה כראוי אבל אם בא עליה דרך זנות של לשם קדושין אינו כלום ואפי' בא עליה לשם אישות בינו לבינה אינה נחשבת כאשתו אפי' אם יחידה לו לא אדרבא כופין אותו להוציאה מביתו וכ"כ א"א הרא"ש ז"ל בתשובה פנויה המשרתת בבית ראובן ויצא עליה קלא דלא פסיק שמתייחד עמה ל"מ שבני משפחתה יכולין למחות בידו שהוא פגם להם שתהיה פילגשו אלא ב"ד כופין אותו להוציאה מביתו שדבר ידוע שהיא בושה לטבול ונמצא שבועל נדה וכו' וה"ה לנ"ד שטבילה היית להנצל מעון נדה שהוא כרת אבל לא שיהיה מפני זה שום חשש קדושין ובגדולה מזו נשאל להרמב"ן ז"ל והשיב שאין כאן חשש קדושין ומינה לנ"ד שכתב בסי' קנה:
ראובן שדך בתו ליוסף בן יעקב ואח"כ שלח לבית ראובן מיני מאכל ובגדים ותכשיטים לכלתו והביאה לביתו וגו' ונתייחדה עם יוסף יומם ולילה ואף יוסף הלך לבית חמיו להתייחד שניהם ולאכול יחד פעמים לבדם ופעמים עם אחרים ונתן בפניהם תכשיטין וכו' ויצא קול בעיר פ' נשאת לפ' ואח"כ נפלה קטטה ביניהם ובא לגבות סבלונות מבית ראובן הודיענו אם צריכין גט הואיל ושלח שם סבלונות ונתייחדו ויצא עליהם קול נשואין בעי' או לא הואיל ולא נתקדשה קדושין גמורין:
תשובה תחלת כל דבריש לדון על הסבלונות אי חוששין להם או לא וכו' כללו של דבר הכל כפי המנהג ואתה צא וראה איזה מנהג יש להם בזה כי הכל תלוי במנהגים אלו שמתייחדים יומם ולילה לא ידעתי אם הכונה לומר שלנה עמו בביתו או בביתה בלילה ביחוד שאם אין הכונה לומר אלא שאכלו ביחד ולא לנה עמו אין כאן חשש אבל אם לנה עמו ונתייחדא בלילה ובפני עדים כיון דגייסי אהדדי ועכ"ז כל שלא ראוה שנבעלה אין חוששין לקדושין אלא ככל המתייחד עם אשה בעלמא ואף את ל שבעל לא נתכוון אלא לזנות שלא א' אלא באשתו שנתגרשה מן הנשואין א"נ למ"ד אף כשנתגרשה מן האירוסין וא נ באשה שקידשה בפחות משוה פרוטה שכבר היה ביניהם עסק קדושין אבל באשה בעלמא שאינה אפי' ארוסה אפי ראוה שנבעלה כפי מ"ש הרמב"ם ז"ל אלא שמקצת גאונים חולקים בדבר וכו' ולי נראה דברי הרמ"בם ז"ל דאל"כ למה שנינו מי שיש לו בן מ"מ פוטר את אשת אביו חן היבום חוץ ממי שיש לו משפחה ונכרית ואם איתא למה אין פוטר מיבום והלא אלו היה לו בן משפחתו חוששין שמא שחרד' וקדשה כדי שלא יעשה בעילתו בב"ז ואם משנתינו דוקא בשפחה שאינה שלו א"נ בשפחתו ושלא בעדים לתני הכי בהדיא ועוד מפני ששנינו נושא אדם אנוסת אביו ומפותת אביו ולמה אין חוששין לקדושין ואם מפותה בעולם בלא עדים הוה ליה למתני בהדיא: ואם מפני הקול שיצא בעיר מקודשת נשואה אין כאן חשש נשואין כי מה שהוציאו הקול אינו אלא מחמת אותו שייכות שראו בניהם לבד ע"כ יע"ש הרי לך נדון זה שהיו משודכין מקודם וגם שלח הסבלונו' וגם נתן כחה תכשיטין מידו לידה לפני עדי' ונתייחדו יחד כמה פעמי' ועכ"ז לא חשש לשום קדושין ומינה לנ"ד שאין לחוש מהסתם שמא היו שם קדושין מאחר שלא ידענו הפך מזה והרב"י בסי' קמ"ט וכו' האריך בכל אלו הדינים יע"ש:
כלל העול' מכל האמור הוא שאם יהיה אפשר לנו לברר הדבר הז' שהוא נודע מקום חניית זה הפריץ יכתבו לב"ד שבעירו והם ידרשו ויחקרו אם היו כאן קדושין או לא כדי להסיר לזות שפתים שמכוער הדבר לפי שהיתה עמו כמה זמן כמו אשתו ועכשו תנשא בלא גט דמהיות טוב וכו' אבל אם לא נודע מקומו אין לעגן עניה זו שאין כאן חשש קדושין מכמה טעמי חדא דהא דאמרינן הן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה הוא כשידענו בבירור שהיו שם עידי יחוד כדאוקמנא בגמרא אלא בדאיכא עידי יחוד וליכא עידי ביאה וגו' אבל אי ליכא עידי יחוד לא חיישינן ליהו שמא היו שם ולא ידענו מהם ואף כשידענו שהיו שם עידים נמי לא אמרו דהן הן עידי יחוד והן הן עידי ביאה אלא היכא שהיה בניהם עסק קדושין תחילה דומיא דהמגרש את אשתו דפ' הזורק וכו' כמו שפסק הרמ"בם והרש"בא וה"ה וכמו שפסק הרשב"א מש"כ בנ"ד שלא נודע לנו אפי' אם היו שם עדים וכו' ועוד בנ"ד יודו שאין כאן חשש קדושין שהרי היא אומרת שלא היו כאן שום קדושין כ"א אותן נשואין שנעשו בעש"ג ויש לנו להאמינה כדאמרן בעלמא מתוך חומר שהחמרת עליה בסופה הקלת' עליה בתחילתה וכו' שיראה היא לשקר וכו' וגם בנ"ד  רחוק הוא שיזדמנו להם עדים כיון שהיו מובדלים  מהקהל וכו ומה שהיתה טובלת לנדתה ג"כ אינו ראיה לחשש קדושין כ"א לענין נדה להנצל מן הכרת ולכן  בנ"ד הכל יודו שאין כאן חשש קדושין מכל הני טעמי  דאמרן זהו הנר' לע"ד:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת הנני מקים את בריתי אתכם וגו' ליצירה:
כ"ד הצעיר עבר ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפס מסכת סוכה ויומא עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופי' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: וגם נדפסים ונמכרים כל מיני ספרים. בזול: