שאלה יעקב היו לו ג' בנים וראובן בנו הגדול נשא אשה בחיי אביו והכניסה לו אלף פלוריניס וראובן זה נתן לאביו בל האלף פלוריניס וכללם עם נכסיו להסתחר עמהם ויהי כי קרבו ימיו למות צוה מחמת מיתה שכל נכסיו יהיו לג' בניו חלק כחלק בשוה וכו' וכ עוד ז"ל ומחמת שבכלל נכסי יש בהם האלף פלוריניס של בני ראובן רצוני הוא שיקח לו בכל שנה ושנה ששים פלוריניס דהיינו ששה לק' מן האלף פלוריניס הנ"ל וכשישאו שאר בני גם הם יקחו ששה לק' מן הנדוניא אשר יכניסו נשיהם כל עת וזמן שהנדוניא או הנדוניות יהיו מוכללים בתוך נכסי להסתתר עמהן ועתה לשאול הגיעו אם צוואת אביהם תוכל להתקיים או לא מי אמרינן כיון שמצוה לקיים דברי המת תתקיים הצוואה ועוד דאדם יכול לעשות מממונו כל מה שלבו חפץ א ד כיון שצוה שיקחו ששה לק' שהוא דבר קצוב וקרוב לשכר ורחוק להפסד הויא רבית שהוא איסור חמור נגד תורתינו הקדושה ותתבטל צוואתו יורינו מורינו הדין ומה' תמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מילתא אתייא בש' סד' בתרי דוכתי ראשונה במסכת שבת בפר' שואל ד' קמ"ט על הא מתני מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על השולחן ובלבד שלא יתכוין לעשות מנה גדולה כנגד מנה קטנה משום קוביא דייק סתמא דתלמודא עם בניו ועם בני בתו אין ועם אחר לא מ"ט כדרב יהודה א' שמואל דא' רבי יהודה א ש בני חבורה המקפידין זה על זה עוברין משום מדה ומשום משקל ומשום מניין ומשום לויין ופורעין ביום טיב וכדברי ב"ה אף משו' רבית א"ה בניו ובני ביתו נמי בניו ובני ביתו היינו טעמא כדרב יהודה א' רב דא' רב יהודה א' ר' מותר להלוות בניו ובני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית א"ה מנה גדולה כנגד מנה קטנה נמי אה"נ וחסורי מחסרא והכי קתני מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על השולחן ואפי' מנה גדולה כנגד מנה קטנה ומ"ט כדרב יהודה א' רב עם בניו ועם בני ביתו אין עם אחר לא מ"ט כדרב יהודה א' שמואל מנה גדולה כנגד מנה קטנה אף בחול לאחרים אסור מ"ט משום קוביא עכ"לה:
ופירש רש"י ז"ל מפיס לשון פייס מטיל פייס לחלק מי מגיע כל מנה ומנה ובלבד שלא יתכוין לעשות מנה גדולה וכו שיהו המנות שוות ולא תהיה א' גדולה וא' קטנה לזכות בגדולה הזוכה על פי הגורל והמתחייב ע"פ הגורל בקטנה יטלנה ובגמר' מפרש טעמא: עם בניו וכו' ועם אחר לא ומדלא תכא ומפיס על המנו': המקפידין שאין מוחלין ומוותרין זה לזה: משום לווין ופורעין דגזור בהו שמא יכתוב: וכדברי ב"ה דחיישי שמא יוקירו חיטים בהלואת ככרו' אף משום רבית: א"ה בניו ובני ביתו נמי ליחוש לרבית וכל הני: להלוות משלו לבניו ובני ביתו הסמוכים על שולחנו דכיון דהכל משלו אין כאן רבית להטעימן טעם רבית שידעו כמה קשה אלמא כיון דמשלו הוא אין כאן איסור רבית והילכך גבי מדה ומשקל ומנין נמי לאו קפידא הוא אלא להשוותם בלא קנאה: א"ה מנה גדולה כנגד מנה קטנה נמי דמוקמינן טעמא לקמן משום קוביא ואפי' בחול אסור וכיון דהכל משלו אמאי אסור להטעימן טעמא קוביא בעלמא הוא אה"נ וחסורי מחסרא וכו' ומאי טעמא מותר ולא חיישינן לקוביא כדרב יהודה א' רב דלהטעימן בעלמא הוא: עם אחר לא כדרב יהודה א' שמואל דכיון דמקפידין עוברין משום מדה ומשום מנין וכו' ומשום קוביא דגזל הוא דאסמכתא לא קניא והא אסמכתא היא דסמך על הגורל אם יפול גורל אמנה גדולה אזכה בה ולפיכך תלה עצמו אף לגורל הקטנה על הספק ואילו היה יודע מתחילה שכך לא היה מתרצה ע"כ:
ודע שהלכה כסוגיא זו בדין ההפסה שמותר לאדם להפיס עם בניו ועם בני ביתו אפילו על מנה גדולה כנגד מנה קטנה דכיון דהכל משלו יכול להטעימן דקובי' בעלמא הוא שאינו אסור אבל אחרים אלא מדרבנן ולכן לא גזרינן לגבי אב ובניו כיון דהכל שלו לדילמא אתי למיסרך לעשות עם אחרים דאף אם יעשה עם אחרים לא הוי אלא מדרבנן ובאיסורא דרבנן לא גזרינן דא"כ הויה גזירה לגזרה דלא גזרינן והראיה לזה שלא דחו בגמרא אוקמתא זו לא א' אה"נ ומתני' חס רי מחסרא והכי קתני מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו אפי' מנה גדולה כנגד מנה קנה וכו' וא' לת"ה היה להם לדחות כדי שלא נטעה וכו' כל זה כתבתי שהוא ענין לנד"ד כדלקמן:
אבל בדין הרבית דע לך שאין הלכה כסוגיא זו שאע"פי שלא דחו אותה כאן הטעם הוא לפי שאין זה מקומה אלא שבא אגב לתרץ קושית א"ה בני ובני ביתו נמי להוי אסור כרב יהודה ש שמואל בני חבורה המקפידין זה על זה וכו' ותירצו בניו בני ביתו היינו טעמא כרב יהודה א' רב דא' מותר לאדם להלוות בניו ובני ביתו ברבית וכו' אבל בפ' איזהו נשך ששם מקום הרבית דחו אותה וא' אע"פי שלגבי אב ובניו לא שייך דין רבית מן התורה מ"מ אסור הוא מדרבנן גזרה דילמא אתי למיסרך באסור תורה עם אחרים וכו':
דגרסינן בפ' איזהו נשך ד' ע"ה א' רב יהודה א' רב מותר לו לאדם להלוות בניו ובני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית ולאו מילתא היא משום דאתו למסרך וכו' ופי' רש"י ז"ל להטעימן שידעו כמה מצטער ומיצר הנותנו ויבינו כמה עונשו גדול למיסרך להרגיל שיחמוד לבם השכר:
הרי שבפ' איזהו נשך ששם עיקר דיני הרבית דחו דין זה של רב וא' הן אמת שדינו של של רב אמת מן התורה אבל מדרבנן אסרוהו דילמא אתי למיסרך ומה שלא דחו אותה בפ' שואל לפי שאין זה מקומו אלא שבא אגב כדאמרן והמתינו עד מקומו ודחו אותו ואם איתא שגם בדיני ההפסה נמי אין הלכה כרב היה להם לדחותו בפ' שואל שהוא מקומו ואנו לא מצינו שדחו אותו לא במקומו ולא חוץ ממקומו וממה שאמרו בפ' איזהו נשך שאין הלכה כרב ברבית לא נוכל ללמוד לדין ההפסה שהוא מדרבנן משום דדמי לגזל דעד כאן לא גזרו אלא בהלואת רבית שהוא דאורייתא אבל הפסה שהיא דרבנן לא דבשלמא אם היו דוחים דין רב בהפסה שהיא דרבנן אז היינו יכולים ללמוד משם דין הרבית בק"ו ואמרינן אם באסור ההפסה שהוא דרבנן גזרו דילמא אתי למיסרך מכ"ש באסור הרבית דילמא אתי למיסרך באסור תורה וכו' ודוק:
וראיה לדברי מהרמב"ם ז"ל שפסק כשני הדינים שבפ' כג' לשבת כ' בה' י' אסור להפי' ולשחק בקוביא בשבת מפני שהוא כמקח וממכר ומפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על מנה גדולה כנגד מנה קטנה מפני שאין מקפידין ע"כ:
וכ' ה"ה ומפיס אדם עם בניו וכו שם מבואר בגמרה כאוקמתא ונתנו טעם כרב דא' מותר לאדם להלוות לבניו ולבני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית ויש סוברין שכיון שאין הלכ' כרב כדאיתא בפר' איזהו נשך שא' ולא היא דילמא אתי למיסרך אף ההפסה אסיר' במנה גדולה כנגד קטנה ואני אומר דעד כאן לא נדחית ההיא דרב אלא גבי רבית שחוששים מן התורה וחוששין דילמא אתי לסרוכי אבל קוביא שאינה אסורה אלא מדבריהם בבניו ובני ביתו לא גזרו ותדע לך שכן הוא דהא מתני' לה פתרי לחלק בהפסה בין בניו ובני ביתו לאחר אלא בכך ואיך נדחה משנתינו מהלכה אלא ודאי כדעת רבינו עיקר כך נראה לי:
והר' בע' כ"מ הקשה עליו וכ' ה"ה כ' ויש סוברים שכיון שאין הלכה כרב וכו' ואני אומר דע"כ לא נדחית ההיא דרב אלא גבי רבית וכו' עד ואיך נדחה משנתינו מהלכה וכו' ול"נ דאפילו אם ת"ל דמימרא דרב אידחייא לה גם לענין קוביא משום דילמא אתי לסרוכי משכחת לה למתני' פתרי דבבניו ובני ביתו לא שרי להפיס אלא במנות שוות דוקא ועם אחרים אפילו במנות שוות לא משום דשמואל דא בני חבורה המקפידין זה על זה עוברים משום מדה ומשקל ומניין ואע"ג דאטעמא דיהיבינן משום בני חבורה המקפידין זה על זה מקשה א"ה אפילו בניו ובני ביתו נמי היינו משום דהוה ס"ד דמקשה דבבניו ובני ביתו איכא למיחש לבני חבורה המקפידין זה על זה ואהדר ליה דבבניו ובני ביתו ליכא קפידא כיון שהכל שלו וכרב יהודה א' רב דא' מותר לו לאדם להלוות בניו ובני ביתו ברבית אלמא כיון שהכל שלו ליכא למיחש לרבית וה"נ ליכא משום מקפידין זה על זה כיון שהכל שלו וכך הם דברי רש"י ואע"ג דהא דא' רב מותר להלוות בניו ובני ביתו ברבית דחייא לה בדוכתה כיון דלא נדחית אלא משום דילמא אתי לסרוכי אלמא דמדינא ליכא איסור' מפני שהכל שלו וא"כ שפיר מייתי ראיה שכיון שהכל שלו ליכא משום בני חבורה המקפידין זה על זה וכי פריך בתר הכי א"ה אפילו מנה גדולה כנגד קטנה נמי היינו משום דס"ד דסבירא ליה כההיא דרב דא' מותר להלוות בניו ובני ביתו ברבית כיון דמייתי מינה והוה מצי לאהדורי ליה דאע"ג דלא סבירא לן כוותיה משום דחיישינן דילמא אתי לסרוכי מ"מ שפיר מייתי ראיה מיניה כיון דמדינא ליכא משום רבית כשהכל שלו ה"ה דליכא משום מקפידין זה על זה וכדפרישית אלא שהשיב לו לפי מה שעלה על דעתו שהמתרץ היה סובר דקי"ל כדרב דאפ"ה מייתבא מתני' דחסורי מחסרא והכי קתני וכו':
וראיתי דברי הרב ז"ל והרגתו על ה"ה ויש לי בהם איזה דקדוקים אבל כדי שלא להאריך כ"כ איני מעלה אותם על הספר ואם בעיקר הדין היה מודה לדברי הרמב"ם ז"ל שדבריו ברור מללו כפי פשט הסוגיא וכו ולא היה משיג לה"ה אלא על מה שא' שמתני' לית לה פתרי לחלק בהפסה בין בניו ובני ביתו לאחר אלא בכך ואך נדחי משנתנו וכו וע"ז השיב שיכול לפרש בענין אחר ואי מהא לא ארייא אבל הדין דין אמת ניחא אבל מה נעשה שנרא' שגם בעיקר הדין הוא חולק שכשכתב הדין בש"ע בסי' שכב' הביא סברת הרמב"ם בשם י"א לבסוף שכ' המחלק לבני ביתו מנות בשבת יכול להטיל גורל לומר למי שיבא גורל פ' יהיה חלק פ' שלו והוא שיהיו החלקים שוים ואינו עושה אלא כדי להשוותם שלא להטיל קנאה בניהם וי"א שעם בניו ובני ביתו מותר להטיל גורל אפי' מנה גדולה כנגד מנה קטנה מפני שאין מקפידין:
הרי לך שסבר' הרמב"ם שהיא כמסקנ' הסוגיא הביאה לבסוף ולא עשאה עיקר ובמחילה מכבוד הרב ז"ל חיך לא השגיח על המסקנא שתמיד כך היא ההלכה ותורה היא וללמוד אנו צרכין ואי משום שנדחת סברת רב בדין הרבית בפ' איזהו נשך וכו' היה להם לדחו' וג"כ דין ההפסה במסכת שבת שהוא מקומ' כמו שדחו דין הרבית בפ' איזהו נשך שהוא מקומו דאיתא התם א' רב יהודה א' רב מותר להלוות בניו ובני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית ולא היא דילמא אתי למסרך ע"כ שמן הדין מותר אלא שרבנן גזרו דילמא אתי למסרך וכו' כדפרשית לעיל וגם הרב עצמו כ בבית יוסף שפשט הגמרה הוא כדברי הרמב"ם ואיך זז ממנו ואי משום שהרי"ף השמיטו שלא כ' כ"א מפיס אדם עם בניו ובני ביתו אין עם אחר לא מ"ט כדרב יהודה א' שמואל בני חבורה המקפידין זה על זה עוברין משום מדה ומשקל ומנין ומשו' לווין ופורעין ביום טוב וכדברי בה אף משים רבית ע"כ וסבירא ליה למהרי"קא מאחר שלא כ' הרי"ף מילת אפי' מנה גדולה כנגד מנה קטנה וכו' מכלל דלא סבירא ליה הכי ולדידיה ג"כ מי ניחא גם לא כ' ודוק' בחנות שיות כמו שפסק הוא ז"ל בש"ע וא"כ מצינן למימר הביא לשון הגמר' בקצור וכן ג"כ הר"אש ומה שנפרש בסוגיא נפרש בדבריהם ז"ל:
וראיה מנאמן ביתו של הרי"ף הר"ן ז"ל שכ' על דבריו מפיס אדם עם בניו וכו' מפרשינן בגמרה דה"ק עם בניו ובני בתו אין אפי' מנה גדולה כנגד מנה קטנה ואע"ג דדמי לקוביא שרי לפי שהכל שלו אבל עם אחר לא אפילו במנות שוות אסור כיון שמקפידין זה על זה כרב יהודה א שמואל ומתני' חסורי מחסרא וה"ק מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על השולחן ואפי' מנה גדולה כנגד מנה קטנה עם בניו ובני ביתו אין עם אחר לא ואפי' במנות שוות וה"מ בי ט אבל בחול כל שהמנות שוות אפילו עם אחר מותר אבל מנה גדולה וכו' לאחר אפי' בחול אסור מ"ט משום קוביא הכי אמרינן בגמרה ולא נתפרש יפה בהלכות עכ"ד יע"ש וגם סמ"ג הכי סבירא ליה כמו שכ' בלווין ס"ה יע"ש ע"כ:
ודין הרבית הביאו הרמב"ם ז"ל בפ' ד' מהלכות מלוה ולוה ה"ח אסור לאדם להלוות בניו ובני ביתו ברבית אע"פ שאינו מקפיד ומתנה הוא שנותן להן ה"ז אסור שמא ירגילם בדבר זה ע"כ וכולם נתקשו בפי' דין זה והרי לך פירוש הרב לחם משנה אסו' לאדם להלוות בניו וכו מדברי רבינו נרא' שפירוש להלוות כמו ללוות והוא פורע להם הרבית ואין נראה כן מדברי הגמרא שהרי א' שם כדי להטעימן טעם רבית ופי' רש"י ז"ל שידעו כמה מצטער הנותנו וכו' ואם הם המלוים במה ידעו ואם נאמר שהוא יצטער וידאג בדבר זה אינו נראה מפשט הגמרה ונראה שפי' רבינו ז"ל להיותו הוא מלוה להם ומ"ש אע"פ, שאינו מקפיד ומתנה נותן להם ירצה אע"פ שכשהוא מלוה להם המעות הוא נותנ' להם במתנה גמורה ואחר כך מה שנותנים לו הוא מתנה גמורה זה אפשר ליישב לדעת רבינו ז"ל:
ורבו יותר פירושים בזה ולא ראיתי להעלותם על הספר כ"א א' מהם והוא שר"ל כשיבואו לשלם לו הרבית יתניהו להם במתנה וכו':
ותמהני על הרב ג"ת שכ"בדריו' וז"ל וכן אסרו חכמים להלוות בניו ובני ביתו ברבית בשלהי פרקין ולשין רבינו ז"ל הוא קרוב ללשון הרמב"ם ופי' רש"י על מימרת הגמרא להטעימן שידעו כמה מצטער ומיצר הנותנו ויבינו כמה עונשו גדול למסרך להרגילם שיחמוד לבם השכר:. ונראה דאין לפרש דכוונתו היא שאין לאדם להיות הוא מלוה מעות לבניו שיתנו הם הרבית כדי שבנתינתם הרבית ידעו כמה מצטער הנותנו דא"כ היכי קא' דילמא אתו למסרך כפי פ' רש"י דמהיכן יחמוד לבם השכר כיון שהם לא קבלוהו אלא נתנוהו וכו וכן בדברי הרמב"ם ורבינו אין לפרש דמדקאמרי אסור וכו' דמשמע שהאב מלוה להם א כ האי שאינו מקפיד ומתנה הוא שנותן להם דקאמרי אהלואה גופה קאי דאין נראה משמעות הדברים כן אבל אבלי רש"י והרמב"ם ורבינו ז"ל כולהו חדא קאמרי ודייקי לישנא דרב דקא' להלוות בניו ובני ביתו דודאי לא שיהא האב מלוה והם לווין דא"כ היל"ל להלוות לבניו בלמד או את בניו וכו' וא"כ כיון דלא קא רב אלא להלוות בניו מורה דהאי להלוות הוא מההפעיל לגמרי שכוונתו לומר לעשות שבניו ובני ביתו יתנו לו בהלוואה עכ"ד:
ובמחילה מכבוד הרב ז"ל שהוא דחא סברת אחרים מפני מעט דחק שנראה לו בה ופי' ג"כ יש בו מן הדוחק שהן אמת דמילת להלוות היא מההפעיל אבל פירושה הוא שהא יעשה שבניו יקחו ממנו בהלוואה או ילוו לאחרים אבל לא כמו שפי' הרב ז"ל שעשה שבניו יתנו לו בהלוואה דא"כ היל"ל האב שלוה מבניו ומה שהקש' דא' ל"כ היה לו לומר לבניו או את בניו וכו' זו אינה קושיא דיש כמה מקראות כך ומצינן למימר לישנא דקרא נקט מלוה ה' חונן דל וג' ולא א' מלוה לה' ומה שהקשה ג"כ שבדברי הרמב"ם ורבינו אין נראה לפרש דמדקאמרי אסור וכו' דמשמע שהאב מלוה להם דא"כ היה לו לומר לבניו או את בניו וכו' במה שכתבתי לעיל יתורץ וכו':
וגם הרב בעל משנה למלך הקשה עליו קושיות אחרות שכ' וז"ל לבעל ג"ת כ' אסור לאדם להלות וכו' ולא ידעתי איך לח השגיח בדברי הטור בסי' קס שכ' אפילו לבניו ולבני ביתו אסור להלוות ברבית וכו' משמע שהאב הוא המלוה וא"ה כ' ובודאי הוא נותנו להם במתנ' וכו' אלא ע"כ אית לן למימר דהאי מתנה אהלואה גופה קאי וכן נראה מדברי רבינו ירוחם שהאב הוא המלוה עכ"ד יע"ש:
וגם הרב בש"ע בסי' קס' כ' כלשון הטור מילה במיל' אפילו לבניו וכו אסור להלוות ברבית אע"פ שאינו מקפיד עליהם ובודאי נותנו להם במתנה ע"כ וכל מ"ש הוא להורות שמילת להלוות כך היא כפי דקדוק הלשון האב המלוה וכו' ואע"פי שדין הבנים הלווים לאב שוה לדין זה שהרי הטע' א' שהאב והבנים אינם מקפידין זה על זה וכן מצאתי בהדיא בירושלמי בפרק איזהו נשך שכתוב שם לווה אדם מבניו ובנותיו ברבית אלא שמחנכן ברבית ע"כ:
ומעתה בזה נבוא לנ"ד ששאל הח' הש' על א ראובן שצוה מחמת מיתה שכל נכסיו יהיו לג' בניו חלק כחלק בשוה ומחמת שבכלל נכסיו יש בהן האלף פלוריניס של בנו ראובן רצונו הוא שיקח בכל שנה ששים פלוריניס דהיינו ששה לכל ק' מן האלף פלוריניס הנ"ל וכן נמי לשאר בניו וכו' אם צוואת אביהם תוכל להתקיים או לא מי אמרינן כיון שמצוה לקיים דברי המת תתקיים הצוואה ועוד שאדם יכול לעשות מממונו כל מה שלבו חפץ א"ד כיון שצוה שיקחו ששה לק' שהוא דבר קצוב וקרוב לשכר ורחוק להפסד הויא רבית שהוא איסור חמור נגד תורתינו הקדושה ותתבטל צוואתו:
דע שחזרתי על כל דברי רז"ל וכולם פה א' ברור מללו שאין דין רבית באב ובניו מן התורה ולא מבעיא אבקה אלא אפי בהלואה שלגבי אחר עובר בששה לווין באב ובניו מותר מן מהתורה כאשר הוכחתי לעיל מדברי הגמרא וכל הפוסקים ואינה אסורא אלא מדרבנן דילמא אתי למסרך ובנ"ד שלא הלוו זה זה לזה והתנו בשעת מתן מעות שיתן לו כ כ' וכ' כלשון הכתוב את כספך לא תתן לו בנשך וגו' דל"מ באב ובניו שאפי' רבית גמורה לא שייכא ביהו וכו דאין כאן רבית אלא אפי' לגבי אחר אין בנ"ד נגד תורתינו הקדש' ואע"פ שנותן לו הששה פלוריניס שהוא דבר קצוב הרי הוא לא שאלם ממנו ואינו כ"א אבק רבית שהוא אסור מדרבנן וכמו שכ' הרמב"ם ז"ל בפ"ו מה' ולוה הורי רבותי שהמלוה את חברו ולאחר זמן תבע ממנו חובו וא"ל הלוה דור בחצרי חנם עד שאחזיר לך חובך הרי זה אבק רבית לפי שלא קצץ כן בשעת ההלואה של לא חתן לו בנשך בנשך ואף הראב"ד ושאר החולקים על הרמב"ם ז"ל שסוברים שהוא נגד התורה יודו בנ"ד דעד כאן לא חלקו עליו אלא היכא שהלוהו תבע מעותיו וא"ל דור בחצרי עד שאחזיר לך חובך ונתרצה הלוה בכך והניחם בידו והרחיב לו הזמן דהוה ליה כאילו עתה הלוהו על תנאי זה אבל בנ"ד שאין כאן שום דבר מזה ודאי יודו דאיך יהיה זה רבית גמו' הגע עצמך אם אד' א' נתן אלף זהובים לסוחר עשיר שיתעסק בהם בלי שום תנאי והסוחר צוה ליורשיו שכל זמן שהאלף זהובים יהיו מוכללים בכלל נכסיו והם מסתחרים בהם שרצונו הוא שלא יעשו חשבון כמה ריוח עולה לאלף זהובים הנ"ל אלא יתנו לו בכל שנה ו' לק' מי הוי רבית כיון שקצץ לו כמה יקח והלא הוא לא תבע ממנו כלום אלא מתנה היא שנותן לו וא"ת אין ראיה מדין זה שהבאתי דשאני דור בחצרי לקצץ אח"כ קיצבה של מעות ששה לק' כנדון דידן דע שאין הפרש בניהם שהרי הרמב"ם כשמנה הדברים שנקראים רבית מדאורייתא בפ' ו' מנה זה מכללם ודוקא שהתנה עמו בתחילה וכו':
וגם קרוב לשכר ורחוק להפסד בעלמא אף לגבי אניש אחרינא לא הוי נגד תורתינו הקדושה כ"א אבק רבית וכמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ"ה מה' מלוה ולוה אסור לאדם שיתן מעותיו קרוב לשכר ורחוק להפסד שזה אבק רבית הוא הרי לך שקרוב לשכר ורחוק להפסד אינו אלא אבק רבית וזה בנותן מעותיו כך אבל מי שנתן בלא זה אלא העשיר שהם מונחים בידו רצה ליתן לו קרוב לשכר וכו' זה לא דברו בו ז"ל דא"כ לימא הא וכ"ש הך ודוק:
כלל העולה לנדון דידן שאף הלואת רבית גמורה שאחרים עוברים עליה בו לווין באב ובניו אינה אלא מדרבנן שגזרו דילמא אתי למסרך אבל בנדון זה אפי' את"ל שיהא בו איזה איסור דרבנן לגבי אחריני באב ובניו מותר גמור ולכן ראובן זה שנתן האלף פלוריניס לאביו בלי שום תנאי אלא שאביו הניח כל נכסיו לשלשתן להתעסק בהם ובכלם יהיו כשותפין קרובים בין לשכר ובין להפסד ואח"כ יחלקום שוה בשוה אלא שבאלו האלף זהובים צוה שיקח ראובן הנ"ל ו' לק' כל זמן שהאלף זהובים מוכללי' בתוך נכסיו בעסק ושיהיה בהם קרוב לשכר ורחוק להפסד וזרז ג"כ לשאר בניו שישאו אשה ונדונייתם ג"כ תהיה קרובה לשכר ורחוקה להפסד תבא עליו ברכה ותתקיים צוואתו שאף באיסור דרבנן שגזרו בו לגבי אחרים כדין ההפסה באב ובניו לא גזרו כמו שכתבתי לעיל בשם הרמב"ם וה"ה וסמ"ג וגם הר"ן לדעת הרי"ף שהתירו לאב להפיס עם בניו אפילו מנה גדולה כנגד מנה קטנה ואף החולקים עליהם יודו שראובן הנ"ל יטול ששה לק' כיון שהו' נתנם לאביו בלי שום תנאי וכו' וכל זמן שירצה שיהיו מוכללים בכלל הנכסים כצוואת אביו אין כאן שום פקפוק כיון שהוא מאב לבניו ובדרך עסק וראובן בעצמו מת עסק עם אחיו בכל הנכסים והיא ירושת האב שצוה מחמת מיתה שכך יחלקוה וקי"ל מצוה לקיים דברי המת הנראה לע"ד כתבתי נשלם בסדר ובשנת והיה עקב תשמעו את המשתטים האלה ושמרתם ועשתם אתם:
נאם הצעיר עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: