שאלה בשר ששהה שלשה ימים בלא מליחה ונשתכח הדבר שהמשרתת חתכה דק דק בעלי וערבה עמו תבלין ובשמים ולמלאת במעי הבהמה כדרך הכרכשות ושאל השואל אם מותר לצלותם על הגחלים ולאכלם או לאו מי אמרינן כיון שהתבלין קלטו טעם מהדם ונותן טעם בבשר ואפילו אחר צלייה הטעם נשאר בבשר יהיה אסור או דילמא כיון שסוף סוף הדם יוצא מכח האש יהא מותר על הכל יבוא דברו הטוב ומהת"מש:
תשובה ראשית כל דבר דע ששורש דבר זה שבשר ששהה ג' ימים מעת לעת בלא מליחה ואסור לבשלו הוא מהגאונים ז"ל כמו שכתב הרא"ש וז"ל כתבו הגאונים בשר ששהה ג' ימים מעת לעת בלא מליחה נתייבש דמו בתוכו ולא יצא עוד ע"י מליחה ואין לאכלו מבושל וכן כתב המרדכי בפרק כל הבשר והגהות מיימוניות בפ"ו ממאכלות אסורות כתבו שמוהר"ם התירו בצלייה שהרי בשר בלא מליחה מותר בצלייה והרב ב"י הביא בשם הרא"ש בתשובה טעם לדברי מוהר"ם דהיינו דאף אם לא יצא הדם לחוץ הוי דם האיברים שלא פירש ומותר אבל לבשלו בקדרה אסור דאע"פ שאינו פולט ע"י מליחה פולט דמו על ידי קדרה:
והנה לפום ריהטא וסברת הני רבוואתא הנ"ל נלע"ד דהני כרכשות שנתמלאו בבשר ששהה ג' ימים בלא מליחה שמותרות בצלייה ועתה פקח עיניך וראה הסוגיא דמולייתא דגרסינן בפסחים דף ע"ד אמר רבה האי מולייתא שרייא א"ל אביי והא קא בלעא דמא א"ל כבולעו כך פולטו ניחא מסייע ליה נותן את כרעיו ואת בני מעיו לתוכו מאי טעמא לאו משום דאמרינן כבולעו כך פולטו אמרי שאני התם כיון דאיכא בית השחיטה דמחלחל מידב דייבי ניחא מסייע ליה הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו קורעו לאחר בישולו ומותר מאי טעמא לאו משום דאחרי כבולעו כך פולטו שאני לב דשיע איני והא רבין סבא טפלי ההוא בר גוזלא לרב וא"ל אי מעלי טפלי הב לי ואכול ההוא בסמידא דמפריר והא רבא איקלע לבי ריש גלותא וטפלו ליה בר אווזא אמר אי לא דחזיתוה דזיג כזוזא חיורא לא אכלי מיניה ואי ס"ד כבולעו כך פולטו מאי אריא כזיג אפי' כי לא זיג נמי התם בחיורתא דשריר והלכתא דסמידא בין אסמיק ובין לא אסמיק שריא דחיורתא אי פיג כזוזא חיורא שריא אי לא אסיר דשאר קמחים אם אסמיק אסור לא אסמיק שרי האי מולייתא מאן דאסר אפי' פומא לתחת ומאן דשרי אפי' פומא לעיל והלכתא מולייתא שרי אפי' פומא לעיל עכ"ל הגמרא:
ופרש"י ז"ל האי מולייתא. אינפ"לדורא בלעז כמו שאנו ממלאים הטלאים והתרנגולים בין בשר לעצמות שריא ואפי' לא בשלו את הבשר שנותנים לתוכו מותר ואפי' מלחו כמליחת צלי דאי במליחה כל צורך בקדרה פשיטא: והא קא בלע הטלה דם היוצא מן הבשר הכנוס בתוכו: פולטו לחוץ ושואבו חום האור: מידב דייבי. לפי שכשנתלה בתנור ופי בית שחיטתו לחטה הדם יוצא דרך חלל הצואר שקורין פור"צילא ושותת דרך בית שחיטה: לאחר בישולו קא סד לאחר בישולו צלי קאמר דצלי נמי קרי בישול כדכתיב בד"ה ויבשלו את הפסח כמשפט: דשיע ולא בלע ואפי' בקדרה נמי שרי אע"ג דליכא למימר כך פולטו: טפלא בעיסה שקורין פש"טידה: אי מעלי טפלי אם יש טעם יפה בלחם: הב לי דאכול. וסייעתא דרבה: בסמידא. בעיסה של סלת ואינה נדבקת כ"כ ונפרקת מאליה והדם יוצא ממנה דמפריר לשון פירורין: ואי לאו דחזית ללחם דזיג לשון זכוכית לבן וצלול מראה מוהל הבשר שזב בלחם: כזוזא חיורא צרוף שאין בו אדמימות דם ואי לא לא אכלי מיניה: דחיורתא. קמח נקיה כעין שלנו שאינה סולתה: דשריר. קשה ואינו פולטו דסמידא. דאמר לעיל דמפריר: בין אסמיק. מוהל שבתוך הלחם בין לא אסמיק שרי שהדם ודאי יוצא ואודם זה ודאי לא דמות דם הוא. והלכתא מולייתא שריא ואפי' פומא לעיל כשהיא תלויה בתנור ואפי' דעכשיו אין נקב לצאת הדם שרי כבולעו כשר החיצון כך פולטו וחום האור שואבו עכ"ל:
והרא"ש ז"ל כתב בפ' גיד הנשה דף קס"ו ע"ד וז"ל אמר רב' האי מולייתא שריא פי' עוף או גדי ממולא בשר דק כתוש בלא מליחה וצולהו בשפוד א"ל אביי והא קא בלע דמא א"ל כבולעו כך פולטו ואפי' נמלח בשר החיצון ושהה כדי מליחה דהשתא אין טרוד לפלוט דמו שנאמר אגב פליטת דמו הוא פולט מה שבולע מן הפנימי אפי' הכי שרי מדמייתי עלה ראיה מטפילה דבר אווזא ואע"פ שמעשים בכל יום שאוסרים בשר ששהה כדי שיעור מליחה שנפל בציר פליטת דם ואפי' לצלי וכן עשה רבינו תם ז"ל תרנגולת שנמלחה בכלי שאינו מנוקב אע"פ שלא שהתה שיעור צלייה בכלי ולח נפלט עדיין כל דמא אפי הכי אוסר אותה אפי' לבלי ולא אמרינן כבולעו כך פולטו דדוקא היכא דנפלט מיד בשעת הבליעה כגון מולייתא אמרינן כבולעו כך פולטו אבל דבר שנאסר כבר מחמת דם שבא עליו ממקום אחר תו לא שרינן ליה משום דכבולעו כך פולטו והלכתא מולייתא שריא ואפי פומא לעיל והני חילי לצלי כעין פסח שהוא צלי אבל בקדרה לא פי' אם לא נמלחו שניהם בשר הפנימי והחיצון ואחר שנתמלא מלח החיצון אסור לקדרה דאין המלח מפליט דם של פנימי עכ"ל וכן דעת הטור בי"ד סימן ע"ז עיין בדבריו הנחמדים כי לא רציתי להאריך:
הא קמן שדבר פשוט וברור כשמש בצהרים דהני כרכשות מותרות בצלייה דהשתא ומה אם המולייתא שנתמלאת בבשר שצא נמלח מותר לצלותה אע"פ שפיה למעלה שאין מקום לדם לצאת לחוץ עכ"ז אמרינן דהאש מחמת חמימותו מושך ושואב הדם לחוץ כמו שמפורש בסוגיא מרש"י והרא"ש ז"ל כ"ז הני כרכשות שאין פיהן למעלה אלא נצלין על האש שודאי שלכאורה נראה הדבר ברור שהאש שואב הדם שבתוכן לחוץ ומותרות:
אמנם אחר העיון וההשקפה מן השמים עלינו לטובה נלע"ד דהני כרכשות אסורות לצלותן כמו שהם מכמה טעמי לא מיבעיא לדעת הרמב"ם ז"ל שסובר דהאי סוגיא דידן מיירי בעופות ומלואן ששניהן מוכשרין לקדרה קודם צלייה שכן כתב בפ"ו ממאכלות אסורות וז"ל עופות שהניחן שלומים ומלא חללן בשר או ביצים ובשלן אסורות שהרי דם יוצא לתוכן ואע"פ שמלחן יפה יפה ואפי' היה בשר שבתוכן שלוק או צלוי ואם צלאן הרי אלו מותרות אע"פ שהבשר שבתוכן חי ואפי' פיהם למעלה עכ"ל והרב ז"ל אזיל לשיטתיה שמצריך להשליך הבשר אחר הכשרו במים רותחים מיד וז"ל בפרק הנ"ל אין הבשר יוצא מידי דמו אא"כ מולחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה כיצד עושה מדיח הבשר תחלה ואח"כ מולחו יפה יפה ומניחו במלחו כדי הילוך מיל ואח"כ מדיחו יפה יפה עד שיצאו המים זכים ומשליכו לתוך מים רותחים אבל לא לפושרים כדי שיתלבן מיד ולא יצא דם ע"כ אם כן לדעתו ז"ל הואיל ומצריך במולייתא אפי' לצלי שיהיה הבשר מוכשר לקדרה ולא שאינו מוכשר לפי שהדם נכבש בתוכו הוא הדין בהני כרכשות דנ"ד שאסור לצלותן הואיל והבשר שבתוכן לאו הוכשר. וכן הבין הרב המגיד דבריו ז"ל ועוד שמשוה דעת הרי"ף כדעתו שאחר שהביא הסוגיא הנ"ל כתב וז"ל כתבו בהלכות בפ' גיד הנשה ודוקא לצלי כעין הפסח שהוא צלי אבל לקדרה לא והנה דעת רבינו שמה שכתוב בהלכות אבל לקדרה לא אע"פ שהוא מלוח ומוכשר לקדרה דאי לא מאי אריא מולייתא ותו דפשיטא הוא דכל בשר שלא הוכשר כדינו אסור בקדרה ואוסר תערובתו אלא ודאי דעת ההלכות הוא שאע"פ שפיה לעיל והכל מלוח אסור והוסיף רבינו לבאר שאפי' שהבשר שבתוכו מבושל וכן בדין לפי שטה זו שהרי הטעם הוא מפני שהעופות פולטים ובולע מה שבתוכן וא"כ מה לי מבושל מה לי שאינו מבושל וכו':
ובאמת שלעניות דעתי החלושה והקלושה יש לפקפק ולדקדק על דברי הרב המגיד ז"ל אחר נשיקת כפות ידיו ורגליו ובקשת מחילה ממעלת כבוד תורתו אשאל ממע"כת מי הכריחו ומי הגיד לו שהרמ"בם ז"ל היה מפרש דברי הרב אלפסי ז"ל כסברתו בהאי מולי תא לומר שאע"פ שהחיצון והפנימי מוכשרים כדינם דהיינו אחר מליחה והדחה אינם מותרים אלא לצלי דוקא אבל לקדרה לא דבשלמא אם היתה סברתו לענין הבשר לקדרה שאחר הכשירו משליכו מיד לתוך מים רותחים ולא לפושרים כמו שסובר הרמב"ם ז"ל ניחא לקרב דעתו לדעת תלמיד תלמידו ולהשוותן יחד כמנהגו הטוב ברוב החק מות דא"כ היה לו ז"ל להודיענו תחלה שהאלפסי ז"ל מצריך לבשר אחר הכשרו מים רותחים מיד ואז אתיא שפיר האי פירושא במולייתא אבל כל עוד שהרמב"ם ז"ל הוא יחידי בסברה זו כמו שכתב הוא ז"ל בפ' הנ"ל לענין השלכת הבשר בתוך מים רותחים וז"ל ואיני מוצא בזה סמך ברור לדברי רבינו ע"כ אם כן למה נדחק עצמנו לפרש בדוחק כל עוד שאין אנו מוכרחים לכך ואם היינו מפרשים דברי ההלכות ז"ל כפירוש הרא"ש ז"ל היו מסתלקים הסופקות של הרב המגיד ז"ל כמו שקדם זכרו למעלה ואני לא באתי חלילה לי כדי לסתור דבריו ז"ל ח"ו שהרי אני כיתוש לפני ארי שקוטנו עבה ממתני אלא כמחדש דבר לאיזה תלמיד כמוני וה' יכפר בעד:
ונחזור לענייננו לומר דהני כרכשות אסורות לצלותן כמו שהן לא מיבעיא לדעת הרמב"ם ז"ל כדפרישית אלא אפי' לדעת הרא"ש והטור והרב ב"י בסי' ע"ז בי"ד שמפרשים בהאי מולייתא דלא הוכשרה לקדרה דהיינו שלא נמלח ולא הודח אפי' הכי מותר לצלותן שלמים אע"פ שפיהן למעלה אפי' הכי אינו דומה מולייתא להני כרכשות דנ"ד דהתם הבשר שלא הומלח לא עברו עליו ג' ימים מעת לעת ולא נתייבש דמו ומחמת לחותו יש יכולת בחום האש לשאוב אותו לחוץ אבל הכרכשות דנ"ד שהן מלאות מבשר שנתייבש דמו עליו אין יכולת בחמימות האש לשאוב הדם שבהן דמסתמא נתעשנו ונתקשו מחמת העשן שודאי הגמור אין כח באש לשאוב הדם שבתוכן ועוד שעור בני מעים מפסיק בין הבשר ובין האש באופן שאין האש יכולה להוציא הדם חובה ודמיא להאי בר אווזא דטפלי בקמחא חיורא דהיינו כמו שמפרש הרמ"בם בקמח חיטים שלתתן לפי שהוא דק והבצק נדבק ואינו פולט הדם שבולע מן האווז דכשאינו לבן ככסף אסור לפי שהוא קשה ואין יכולת באש לשאור הדם לפי שהוא מפסיק בינו ובין האווז:
ועוד יש לי טעם לאסור הכרכשות בצלייה כמו שהן מטעם התבלין שבתוכן כמו שהשריש החכם השואל שאלתו עליהן שאע"פי שנאמר שהאש יש בו יכולת לעורר הדם היבש אפי' הכי הבשמים שבתוכן מרככין הבשר במקו' זה ושואב הדם שנתעורר ממקום אחר והוה ליה דם האיברים שפירש דאסור והראיה לזה ממס חולין פ' כל הבשר דף קי"ב ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דקמחא שריא רב חיננא ברי' דרבא מפשרוניה אמר רבא מאן חכים למשרי כהאי גוונא אי לאו רב חיננא ברי' דרבא מפשרוניה וכו' והני חילי חי אבל בלי בעי קליפה ואי אית ביה פילי כוליה אסור ואי מתבל בתבלין כוליה אסור ופירש"י ז"ל ואי מתבל בתבלין התבלין שנתבשלו עמו מרככין אותו ונוח לבלוע וכשנפל לכותח היה צמא לבלוע ובלע עכ"ל הא קמן שיש לתבלין כח לרכך הבשר לבלוע ממקום אחר:
ובחפשי באמתחות הפוסקים ז"ל מצאתי הון לי באמתחת בנימן בסימן של וז"ל והיכא שרוצים למלאות העוף או האווז לצלי בבצלים או בבשמים ופירות חמוצים כגון דורמוסקין יבישים ובכי האי גוונא נראה לע"ד דצריך להשהות במלח תחלה כשיעור מליחה ואח"כ ידיחנה יפה יפה כשאר כל בשר ואח"כ ימלאנה כי אם לא תשהה כשיעור מליחה כשיבא לצלותה בשפוד כשתתחמם מהאש תפלוט הדם באותם הבצלי' והבשמים והפירות ויבלעו כל הדם היוצא ממנה והוי כדם האיברים שפירש דלא שרינן להו בלא מליחה זהו הנראה לי אמר ההדיוט בנימן עכ"ל:
אמנם אע"פ שצדדנו צדדים בהאי שאלתא לכאן ולכאן להפק רבון ה"ה וגזרנו אומר לאסור תדע דלא לחלוטין אסרינן אלא בכי האי גוונא דהיינו לצלותן שלמים כמו שהם כמשמע רשט זיות השאלה עכ"ז אע"פ שאסרנא בר יונה נלע"ד להתיר עורבא בזה האופן שיחתוך הכרכשות חתיכות דקות ולצלותן על האש או על האסכלה באופן שהאש ימצא מקום לשאוב הדם שבתוכן גם מן הבשר גם מן התבלין דבענין זה אתיא ככולי עלמא ואין שום פקפוק בדבר:
כלל העולה מכל הני מילי מעלייתא מפום רברבתא והוכחות וסברות מסוגיות שהכרכשות הנ"ל אסור לצלותן שלמים כמו שהוכחנו ותיקונם בצדם אם יחתכם לחתיכות דקות הנלע"ד כתבתי ומהעוזר האמיתי נשאל שיאר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו וישלח רפואה שלוחה מאתו למורנו הרב נר"ו ויושבהו על כסא הודאתו כדי שנהנה מאור דתו ויאריך ימים על ממשלתו עד ביאת ינון וישועתו אכי"ר:
בסדר ובשנת אסרה נא ואראה לפ"ג
נאם משרת ה' מאיר בן לא"א כמוה"ר אברהם הכהן אלפסי ס"ט: