שאלה ראובן היה בעל נכסים רבים ובעת מיתתו הניח כל נכסיו לבנו שהיה קטן ומנה לו אפוטרופוס והנה הבן ההוא בהיותו בן ט' שנים חלה את חליו אשר ימות בו וצוה מחמת מיתה כדת וכהלכ' בהיותו שפוי בדעתו והניח כל נכסיו במתנה לשמעון אוהבו ונפטר לבית עולמו וחליש ואחר מותו באו יורשיו וערערו על אותה המתנה באמרם שהיא בטלה מפני שעדיין לא היה ראוי לצוות על נכסיו ולא הגיע לכלל שניו ועוד שכל מה שעשה עשה בלי ידיעת והסכמת האפוטרופוס ושמעון טוען שכיון שהיה חריף ובקי במשא ומתן וברצונו צוה מה שצוה בהיותו בדעת צלולה כאשר מעידים העדים שהוא זכה במתנה יורנו המורה הדין עם מי ושכרו כפול מן השמים:
תשובה טרם כל דבר צריך לברר איכות הקטן בכל חלקיו ובכמותו בשנים כדי שיהנו מעשיו לענין מקח וממכר ושיהי' מתנתו מתנה בקרקע או במטלטלין ולבאר הענין על מתכונתו למען ירוץ קורא בו נתחיל בע"ה מהא דגרסינן בפרק התקבל (גיטין דף ס"ה) אמר רבא ג' מידות בקטן צרור וזורקו אגוז ונוכלו זוכה לעצמו ואינו זוכה לאחרים וכנגדן בקטנה מתקדש' למיאון הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין וכנגדן מתגרשת בקידושי אביה הגיעו לעונת הנדרים נדריהן נדר והקדשן הקדש בקטנה חולצת ולמכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים ועל ההיא דתנינן בהניזקין (שם דף נ"ט) הפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין בעי בגמרא עד כמה מחוי רב יהודה לרב יצחק כבר שית כבר שב רב כהנא אמר כבר שב כבר תמניא במתניתא תנא ככר תשע כבר עשר ולא פליגי כל חד וחד לפי חורפיה וטעמא מאי אמר רבי אבא בר יעקב אמר רבי יוחנן משום כדי חייו ולענין המתנה עוד שם בגמרא בעי אביי מתנתו מאי רב יימר אמר אין מתנתו מתנה מר בר רב אשי אמר מתנתו מתנה אפכוה ושדרוה לקמיה דרב מרדכי אמר להו זילו אמרו לבר מר לאו הכי הוה עובדא כי הוה קאי מר חד כרעיה אארעא וחד כרעיה אדרגא ואמר לן מתנתו מתנה אחת מתנת שכיב מרע אחת מתנת בריא אחת מתנה מרובה ואחת מתנה מועטת עכל"ה:
ופרש"י שלש מידות. חלוקות בזכיי' הקטן: וכנגדו בקטנה. חשיב לה יודעת לשמור קידושיה ומקדשת בקידושי אמה ואחיה לדעתה או בקבלת עצמה אם יתומה היא למיאון שצריכה למאן ואינה יוצאה בלא מיאון דתנינן ביבמות כל תנוקת שאינה יכולה לשמור קידושיה אינה צריכה למאן וזו יודעת לשמור היא: הפעוטות. תנן בהניזקין דמקחן מקח ופרשינן ככר שית כבר תמני: וכנגדן בקטנה. משהגיעה לימים הללו משלחה ואינה חוזרת קרינא בה ומתגרשת בקבלת עצמה אפי' קיבל בה אביה קידושין ומת ואע"פ שקדושיה קידושין מן התורה: הגיעה לעונת נדרי'. שנה אחת לפני נערותה נדריה נבדקין כדתנן במסכת נידה בת אחת עשרה שנה ויום אחת נדריה נבדקין ואם ידעה לומר לשם מי נדרה ולשם מי הקדישה נדרה נדר והקדשה הקדש: חולצת. אם הביאה סימנים ולא אמרינן שומא נינהו אבל קודם הזמן הזה קטנה היא ואין סימניה סימנין ואינה חולצת דאיש כתוב בפרשה ומקשינן אישה לאיש: למכור בנכסי אביו. קרקעות: עד שיהא בן עשרים. הוי קטן: משום כדי חייו. דאי לאו זביני' זביני לא מזבני ליה מזוני ולא ובני מיניה מתנתו מאי. במטלטלין משום כדי חייו הוא זביני אין מתנה לא או דילמא מתנתו נמי מתנה דעבדו ליה נייח לנפשיה: אפכוה. בני הישיבה טעו והפכו הדברים דמר לדמר: ושדרו לקמיה דרב מרדכי. כמאן סבירא ליה: זילו אמרו ליה לבר מר. לבנו של ר' דרב מרדכי תלמיד של רב אשי היה בכמה מקומות ובמסכת סוטה אמרינן גבי לוייה תלמיד לרב אין לו שיעור רב מרדכי אלויה לרב אשי וכו' כי קאי מר. רב אשי: אדרגא. סולם של עליית בית המדרש:
ומאלה הסוגיות אשר העלתי זכרם יצא לו להרמ"בם מה שכתב (בפרק כ"ט מה' מכירה) וז"ל קטן עד שש שנים אין הקנייתו לאחרים כלום ומשש שנים עד שיגדיל אם יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר ומתנתו קיימת בין בדבר מרובה בין בדבר מועט בין במתנת בריא בין במתנת שכיב מרע ודבר זה מדברי חכמים כמו שביארנו כדי שלא יבטל ולא ימצא מי שימכור לו ולא יקח ממנו והכל כמטלטלין אבל קרקע אינו חוכר ולא נותן עד שיגדיל עכ"ל וכן פסק הרב ב"י (בח"ה סימן רל"ה) והפוסקים כלם אלא שלענין בדיקת ידיעת הקטן לענין מטלטלין יש איזה חילוק בניהם שלדעת הרמב"ם צריך לבודקו עד סוף י"ג שנה שכתב שם בודקין את הקטן אם יודע בטיב משא ומתן או אינו יודע לפי שיש קטן חכם ונבון שהוא יודע והוא בן שבע ויש אחר שאפילו בן י"ג אינו יודע בטיב משא ומת, ולדע' הרא"ש שמבן עשרה שנה ואילך כל שאינו שוטה ממכרו ממכר (ר"ל שאפילו אינו חריף כ"כ שיודע בטיב משא ומתן אחר פשרה שנה יהנו מעשיו לענין מטלטלין) ולדעת הרמ"ה שהביא הטור שם עד עשרה שנה בחוקת שאינו חריף עד שיבדקוהו ומעשרה ואילך סתמיה בחזקת חריף עד שיודע לך שאינו חריף והחילוק מבואר למבין:
וכל זה אינו אלא במטלטלין כמו שהוכחנו למעלה מההיא דגיטין דפרק הניזקין הפעוטות מקחן תקח וממכרן ממכר במטלטלין אבל בקרקעות אין מתנתו מתנה עד שיגדיל ויודע בטיב משא ומתן וכן לענין מכירה אלא שעדיין יש חילוק במכר מבמתנה באם כשהקרקעות באו לידו מירושת אביו או שאר מורישיו שאינו יכול למכור אותן אלא עד שיהיה בן עשרים שנה אף שיהיה בקי במשא ומתן מפני שדעתו נוטה אחר הממון וימכור בזול כמו שמפורש בפרק התקבל במאמר ולמכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים דמיירי במקרקעי כמו שמפורש בפרק מי שמת (בתרא דף קנ"ה ע"ב) וכמו שכתב הרמב"ם (בפכ"ט מה' מכירה) וז"ל קטן שהגדיל והביא הוכר שתי שערות והבת אחר שתים עשרה שנה אע"פי שאינו יודע בטיב משא ומתן מקחו מקח וממכרו ממכר ומתנתו מתנה במטלטלין אבל בקרקע אין מעשיו קיימין עד שיהיה יודע בטיב משא ומתן אחר שהגדיל במה דברים אמורים בקרקע שלו אבל קרקע שירש מאבותיו או משאר מורישיו אין ממכרו ממכר עד שיהיה בן עשרים אע"פי שהביא שתי שערות ויודע בטיב משא ומתן שמא ימכור בזול מפני שדעתו נוטה אחר הממון ועדיין לא נתיישבה דעתו בדרכי העולם עכ"ל וטעם החילוק שיש בין מכר למתנה מבואר שם בפרק מי שמת דקים להו לרבנן דינוקא מקרבא דעתיה גבי זוזי ואי אמרינן זביניה זביני זמנין דמקרקשי ליה זוזי אזיל מזבין לכולהו נכסי דאבוה אבל גבי מתנה אי לאו דהוה ליה הנאה מיניה לא הוה יהיב ליה מתנה אמרו רבנן תיהוי מתנתו מתנה דלעבידו להו מילי (ופרש"י לגמול לו חסד ולהטיב לו בכל ענינין) וסובר הרמב"ם ז"ל דלאו דוקא אביו אלא ה"ה משאר מורישיו וכ"כ בעל העיטור ז"ל אבל הרש"בא מנגד בזה ואמר שבדיוקא נאמר אביו כלומר בן ממש ובנכסי ירושת אביו הא בן בנכסי מתנת בריא מאביו או בת בנכסי ירושת אביו אובן בנכסי ירושת שאר מורישים חוץ מאב הרי ממכרן באותן נכסים כממכרן בנכסים עצמם והטעם שחכמים לא תקנו אלא בדבר המצוי ונכסי ירושת האב לבן מצוייה ושאר ירושות אינן מצויין וכן מתנת בריא מאב לבן אינה מצוייה ולא חששו אלא למצוי עכ"ד:
והר"אש דעת אחרת עמו וגזר אומר שהבן יכול למכור בנכסי אביו קודם עשרים שנה לאחר שהגדיל כשיודע בטיב משא ומתן וז"ל (על מימרת רב גידל בגיטין ד' קנ"ה ע"ב) שלח גידל בר מנשיא לרבא ילמדנו רבינו תינוקת בת ארבע עשרה שנה ויום א' יודעת בטיב משא ומתן מהו לפי ששמע רב גידל מרבא   בסתם שהבן אינו מוכר בנכסי אביו עד שהוא בן שמנה עשרה שנה שאל ממנו איירי נמי בקטן שהוא פיקח ויודע הטיב משא ומתן והשיב לו דהא דבעינן שיהא בן שמנה עשרה שנה היינו בקטן שאינו שוטה וגם אינו פיקח אבל אם הוא פיקח ויודע בטיב משא ומתן מוכר בנכסי אביו כשהוא בן שלש עשרה שנה אם הביא שתי שערות ולעיל דפריך מעובדא דבני ברק אלא אי אמרת מבן עשרים כי בדקו מאי הוי הוה מצי לשנויי דמיירי שיודע בטיב משא ומתן הלא דניחא ליה לתרץ האמת ורב אלפס ז"ל לא כתב כן ויותר נראה כמו שכתבתי עכ"ל אבל הרמ"בם ז"ל סתם הדברים וכתב שאין הבן יכול למכור בירושת אביו או שאר מורישיו אף שיודע בטיב משא ומתן עד שיהיה בן עשרים שנה כדעת רבו הרי"ף ז"ל שהביא הדבר באריכות והכריח בראיות ברורות דמה ששאל רב גידל מרבא לא היתה בנכסי אביה דאם כן קשיא דרבא אדרבא דבכאן השיב לרב גידל על בעייתו שבת בת י"ד שנה ויום א אם יודעת בטיב משא ומתן מקחה מקח וממכרה ממכר ואלו התם בפ' התקבל אמר שלש מידות בקטן וכו' ולמכור בנכסי אביו עד שיהא בן עשרים ולפיכך כתב דסברא פריכא הוא וליכא למסמך עליה אבל סברא קמא סברא תריצא היא ועליה סמכינן וכוותיה עבדינן דלית ליה לינוקא לזבוני בנכסי אביה אלא עד דהוי בר עשרין שנין והוא דאייתי שתי שערות ואי בר עשרין ולא אייתי שתי שערות אכתי קטן הא כדתנן אחד בן תשע שנים ויום א' ואחד בן עשרים שלא הביא שתי שערות בדקינן ליה עד רוב שנותיו ואי נולדו לו סימני סריס כד הוי בר עשרים אע"ג דלא אייתי שתי שערות גדול הוא והוי זביניה זביני דתנן בן עשרים שנה והוא הסריס לא חולץ ולא מייבם ואתמר עלה אמר רבי שמואל בר יצחק אמר רבי והוא שנולדו לו סימני סריס ואמר רבא דייקא נמי דקתני והוא הסריס שמע מינה ואמרינן וכי לא נולדו לו סימני סריס עד כמה תני ר' חייא עד רוב שנותיו כי אתי לקמיה דר' חייא אי כחיש הוה אמר להו זילו אבריוה ואי בריא הוא אמר להו זילו אכחשוה דהני סימנין ומנין דנתרי מחמת כחישותא וזמנין דנתרי מחמת בריותא עכ"ל וכן הוא סברת הר"ן ז"ל וכמו כן פסק הרב ב"י בשולחנו הערוך ח"ה סי' רל"ה:
וכל מה שכתבתי עד הנה שקטן שמכר ונתן במטלטלין מה שעשה עשוי עד שהגדיל אינו אלא כשאין לקטן אפוטרופוס אבל אם יש שם אפוטרופוס כמו בנ"ד לא עשה כלום אפילו במטלטלין לא במכר ולא במתנה דמימרא מפורשת היא בכתובות (ד' ע') על מתניתין דהפעוטות מקחן מקח וממכרן ממכר במטלטלין אמר רפרם לא שנו אלא שאין שם אפוטרופוס אכל יש שם אפוטרופוס אין מעשיו כלום אפילו במטלטלין אלא מדעת האפוטרופוס שאם רצה לקיים מקחו וממכרו ומתנתו במטלטלין קיים עכ"ל וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל מלבד מה שכתב רבינו חננאל דמתנתו מתנה אפילו יש לו אפוטרופוס דלענין מתנה אין חילוק אם יש לו אפוטרופוס או לא שאין האפוטרופוס יכול ליתן משל יתומים כלום וכן כתב בסוף פ' מציאת האשה וז"ל כתב רבינו חננאל בשם רבינו האיי גאון אבל מתנתו מתנה ואע"ג דבפ' הניזקין מבעייא כשאין שם אפוטרופוס אם מתנתו מתנה ופשיט דמתנה מתנה ומדאיבעייא לן היכא דמקחן מקח משמע דפשיטא ליה דהיכא דאין מקחו מקח אין מתנתו מתנה מיהו לא דמי דלעולם מתנתו מתנה בין יש שם אפוטורופוס בין אין שם דהא דאין מקחו מקח כשיש שם אפוטרופוס לפי שעל האפוטרופוס ליקח ולמכור אבל ליתן אין הרשות בידו והואיל ומתנתו מתנה משום דאי לא עביד ליה ניח לנפשיה לא הוה יהיב ליה אין חילוק בין יש שם אפוטרופוס בין אין שם עכ"ל והרי"בש בסי' ק"ס כתב על דברי רבינו חננאל ויש מי שלא חילק בזה אלא מחנה כמכר היא וכשם שאינו מוכר אפילו במטלטלין כשיש לו אפוטרופוס כך אינו נותן וכן דעת הרמ"בם (פ' כ"ט מה' מכירה) אבל נראה מדבריו שמדעת האפוטרופוס מתנתו מתנה ומקיים האפוטרופוס במתנת הקטן אע"פי שאין האפוטרופוס לכדו ליתן כלום מנכסיו עכ"ל וכן פסק הרב ב"י בח"ה סי' רל"ה:
זכינו לדין דטענת יורש היתום בנ"ד באמרם שעדיין לא היה ראוי לצוות על נכסיו מפני שלא הגיע לכלל שניו אינו טענה דכיון שהגיע הקטן לעונת הפעוטות דהיינו מבן שש ולמעלה ויודע בטיב משא ומתן מתנתו מתנה לענין מטלטלין אבל במה שטוענין דמה שעשה אינו עשוי מטעם דמה שצוה היה בלתי ידיעת האפוטרופוס טענה חזקה היא והדין עמם וכל נכסי היתום יהיו להם לבדם כמו שהוכחתי מדין הגמרא ורוב הפוסקים ז"ל ובעל המתנה ה' ירחם עליו ממקום אחר דלא זכה בנכסים אלו הנראה לעניות דעתי כתבתי היום יום ח' לחדש כסליו בסדר ובשנת הלוא לאלקים פתרנים
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט: