שאלה יט ראובן היה גדול מאוד. בעושר ובבנים. גם בת א' היתה לו. והנה טרם מותו ציוה אופן חילוק נכסיו לבניו. אמנם לא זכר את הבת כלל. ולא ידענו. מה היה דעתו לנישואיה. והנה הבנים אינם רוצים לתת לה מאומה. באמרם שכן דעת אביהם. כיון שלא הזכירה בצואתו. והבת טוענת שלא ימנע ממנה כפי הדין סך עישור נכסים. ושמלבד זה. שצריך. שיוסיפו עליו. כפי האומד. כי אביהם עשיר מופלג היה. ולזה יחוייב שישיאוה לפי כבודה. וכמאמר שמואל. שלפרנסה שמין באב. ושזה היה הטעם. שלא זכר אותה בצוואתו. כי נשען. על יושר הנהגת בניו. לתת לה כפי כבודה. יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה עיקרא דהאי תקנתא. דתקינו רבנן. לתת לבנות ישראל. עישור נכסי אבוהון או כפי אומד דעתו. איתא במסכת כתובות בפרק מציאת האישה (בדף ס"ח ע"א) ובפרק נערה שנתפתתה (בדף נ"ב ע"ב) שבפ' מציאת האשה תנן. יתומה שהשיאתה אמה. או אחיה מדעתה. וכתבו לה במאה או בחמשים זוז. יכולה כשתגדיל להוציא מידם. מה שראוי להנתן לה. ר' יאודה אומר אם השיא את הבת הראשונה. יתן לשניה כדרך שנתן לראשונה. וחכמים אומרים פעמים שאדם עני והעשיר. או עשיר והעני. אלא שמין את הנכסים ונותנים לה ע"כ:
ובגמ' אמר שמואל. לפרנסה שמין באב. תנן וחכמים אומרים. פעמים שאדם עני והעשיר. או עשיר והעני. אלא שמין את הנכסים ונותנים לה. מאי עני. ומאי עשיר. אי נימא עני. עני בנכסים. עשיר. עשיר בנכסים. מכלל דתנא קמא סבר. אפילו עשיר והעני כדמעיקרא יהבינן. הא לית ליה. אלא לאו. עני. עני בדעת. עשיר. עשיר בדעת. וקתני שמין את הנכסים ונותנים לה. אלמא. לא אזלינן בתר אומדנא. ותיובתא דשמואל. הוא דאמר כר' יאודה. דתנן ר' יאודה אמר אם השיא את הבת הראשונה. ינתן לשניה כדרך שנתן לראשונה. ונימא הלכה כר' יאודה. אי אמר הלכה כר' יאודה הוה אמינא דוקא השיאה. דגלי דעתיה. אבל לא השיאה לא. קמ"ל טעמא דר' יאודה דאזלינן בתר אומדנא. לא שנא השיאה. לא שנא לא השיאה. והאי דקתני השיאה. להודיעך כחן דרבנן. דאע"ג דהשיאה וגלי דעתיה לא אזלינן בתר אומדנא. אמר ליה רבא לרב חסדא דרשינן משמך הלכה כר' יאודה. אמר ליה יהא רעוא. דכל כי הני מילי מעלייתא תדרשו משמאי. ומי אמר רבא הכי. והא תניא ר' אומר בת הניזונית מן האחין נוטלת עישור נכסים. ואמר רבא הלכתא כר'. לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה. והכי נמי מסתברא דאמר רב אדא בר אהבה. מעשה ונתן לה ר' א' משנים עשר בנכסים. קשיין אהדדי. אלא לאו שמע מינה הא דאמידניה הא דלא אמידניה. ש"מ ע"כ בגמ':
ורש"י ז"ל פירש שם במשנה וז"ל. השיאוה מדעתה. רבותא קמ"ל שאע"פי שנתרצית אין מחילתה מחילה. מה שראוי ליתן לה. עישור נכסים. אם השיא את הבת הראשונה ינתן וכו'. בין שהוא עישור בון שהוא פחות. בין שהוא יותר ע"כ: ובגמ' פירש"י הנז' וז"ל. לפרנסה שמין באב. הבת יתומה שבא לינשא נותנין לה נדוניא כפי אומד שאנו בקיאים באביה. אם הוא וותרן או קמצן. עני בדעת. אם אין בדעתו לית לה נדוניית עשיר אלא נדוניית עני. נוטלת עישור נכסים ולא שמין באב. הכי גרסינן. לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה. והא דאמר ר' עישור נכסים. בדלא אמידניה. שלא גר בינינו ולא עמדנו על סוף דעתו אם וותרן. אם קמצן. הכי נמי מסתברא דהיכא דאמידניה. מודה ר' דשמין באב עכ"ל:
ובפרק נערה שנתפתתה. אמר ר' יוחנן משום ר' שמעון ן' יוחאי. מפני מה התקינו כתובת בנין דכרין. כדי שיקפוץ אדם ויכתוב לבתו כבנו. ומי איכא מידי דרחמנא אמר ברא לירות ברתא לא לירות. ואתו רבנן ומתקני דתירות ברתא. הא נמי דאורייתא היא. דכתיב קחו נשים והולידו בנים ובנות. וקחו לבניכם נשים. ואת בנותיכם תנו לאנשים. בשלמא בנים בידיה קיימי. אלא בנתיה מי קיימי בידיה הא קמ"ל. דנלבשה ונכנסה. ועתיב לה מידי. כי היכי דקפצי עלה. ואתי נסבי לה. ועד כמה. אביי ורבא דאמרי תרווייהו עד לעישור נכסי ע"כ:
הא קמן מהיכא יצא לנו האי תקנתא שתקינו רבנן. לתת לבנות ישראל עישור נכסי אבוהון לנישואיה. או כפי אומד דעתו שהיה רוצה ליתן וכו' כדכתיבנא:
והנה מפשט דברי יאודה שהם הלכה כדכתיבנא לעיל. וגם ממאמר שמואל הנז"ל. נראה בבירור שלא נגבל סך עישור נכסים או אומדנא. כי אם דוקא כשלא עמדנו על סוף דעתו של אביה כגון שלא היה דר בינינו ולא ידענו. אם הוא וותרן או קמצן ולא גילה דעתו כמה היה רוצה ליתן לה. שאם עמדנו עליו וידענו דעתו היינו דנין על פיו. הן לגרוע הן להוסיף על העישור. וכמו שפירש רש"י ז"ל שם שאם היה לפנינו. או שגילה דעתו בחייו. כמה היה רוצה ליתן. דאז אזלינן בתר אומדנא. וכדאיפסיקא הלכתא שם בגמ' כר' יאודא וכדכתיבנא:
אמנם מצינו כמה רבוותא דסוברים שהאי אומדנא שאמדינן בשל אב הוא כפי דעתו האחרון. דהיינו אפי' לגרוע מן העישור. אבל לא להוסיף על העישור. שכ"כ ריב"ה ז"ל באה"ע בסי' קי"ג על דברי ר' יאודה. שאמדינן כפי דעת האחרון של אב. דהיינו שאם השיא את הראשונה ונתן לה אלף זוז וידעינן שאח"כ נשתנה דעתו ולא היה רוצה לתת לשניה אלא פחות מזה. שאומדין כפי דעתו האחרון. וכן פסקו מרן בשלחנו הטהור. ורמ"א ז"ל בהגהותיו ע"ש:
והרב בעל כנה"ג ז"ל בסי' הנ"ל בהגהת הטור. אות א' כתב וז"ל גילה דעתו בחייו. שאינו רוצה לתת לה כ"כ. אעפ"י שהשיא בת אחרת. ונתן לה יותר מזה הסך. אין נותנים לה אלא כפי מה שגילה בדעתו ליתן לה. כ"כ מוהר"י בי רב בתשובה בסי' מ"ה ע"כ. וכן הוכיח מוהרד"ם בס' מים רבים בחלק אה"ע בסי' ט"ו. והסכים על ידו מעלת הרב אביו ז"ל בסי' י"ו. והביאו הרב בעל יד אהרן ז"ל שם בסי' הנ"ל אות ט' ע"ש: וכתב שם ריב"ה ז"ל שכן היא מסקנת אביו הרא"ש ז"ל. וכן הביאו רמ"א ז"ל בשם י"א ע"ש:
וגם הרב המאסף ז"ל שם בהגהת הטור. כתב בשם מוהראנ"ח. שבסי' ס"ב כתב. שסברת רוב הפוסקים ורוב האחרונים הוא. שלא נאמרה האומדנא אלא לגרוע ולא להוסיף. וכ"כ מוהר"ם מינץ ז"ל בתשובה בסי' מ"ה ע"ש:
אמנם מצינו ג"כ לעומתם כמה גאונים ז"ל שסוברים שאמדינן דעתו של אב כפי מה שישערו שהיה נותן. בין להוסיף ובין לגרוע על מה שנתן לראשונה. ובפרט הראב"ד ז"ל שכתב שאפילו לא הניח אלא שיעור מה שנתן לראשונה. שיתנו לה הכל. ושאין הולכין אחר דעתו האחרון של האב אם בא לגרוע וכו' ע"ש:
ברם בהיות שכבר עמד הרי"ף ז"ל על זה והביא כל הסברות הללו. ולא מלאו לבו להכריע:
והרא"ש ז"ל הביא ג"כ הטענות של הגאונים הנז"ל. וכתב שדעת רבותינו בעלי התוספות ז"ל נוטה לסברת האומרים. שאין הולכים אחר האומד אלא לגרוע. ועכ"ז בסוף דבריו כתב. שכיון דאיכא פלוגתא דרבוואתא. לא מפקינן מיתמי טפי מעישור נכסים ע"כ. שמדבריו נשמע שטפי מעישור נכסים לא מפקינן מיתמי. אבל שעישור נכסים מיהא מפקינן. לכן נלע"ד דהכי פסקינן ודוק:
אם כן זכינו לדין בנ"ד שאע"פי שראובן הנז' בשאלה. לא זכר כלל בצוואתו את הבת הנ"ל. ולא גילה דעתו בחייו כמה היה רוצה ליתן לה לנישואיה. שלא ימנע מלתת לה עישור נכסי אביה. כי בזה זכתה הבת הנ"ל בטענתה. וכפי דעת הפוסקים הנז"ל וכדכתיבנא:
ואינם יכולין היתומים להשמט עצמם באמרם שכיון שאביהם לא הזכירה כלל בצוואתו. שבזה גילה דעתו שלא היה רוצה ליתן לה מאומה: ושלכן אינם רוצין לתת לה כלום וכו'. כי טענה זו אינה מספקת לפטור את עצמם. אלא מפקינן מנייהו עישור נכסי אביהם לתת לה וכדכתיבנא:
אמנם במה שטוענת עוד הבת הנז"ל. שצריכין להוסיף על העישור. בהיות שאביהם היה עשיר גדול ושלכן הם חייבים להשיאה לפי כבודו. וכמאמר שמוא. שאמר לפרנסה שמין באב. ושהטעם שלא זכר אותה בצוואתו הוא: כי נשען על יושר הנהגת בניו. שיתנו לה כפי כבודה וכו':
על הטענה הנז' לא זכתה הבת כלל. כי אין לה על מה לסמוך. ודי לה להוצי' מהם העישור דפסקינן לה. שהרי אם יקוב הדין את ההר אפילו על סך העישור הנ"ל אם תרצה לידע כמה גריעא כחה של הבת לפרנסתה בנכסי אביה עיין בס' מים רבים. בח"א העי' בסי' ט"ו בתשובת מוהרד"ם בנו של הרב המחבר ז"ל. אשר לעת עתה הוא יושב באהל של תורה. ראשון לכל דבר שבקדושה. בבית מדרשינו ה"י ודיין קבוע יושב על מדי"ן בקהלתינו יע"א. אשר שם הוכיח במה גריעא כחה של הבת. הן בנכסי האב בחיים חייתו. והן בנכסי היתומים אחרי מות האב. ושם הביא כל פרטי דיני פרנסת ונדוניית הבת. ע"ש ותמצא מרגוע לנפשך. כי שם האריך והפליא עצה והגדיל תושיה על הנדון הלז. ושם בסי' י"ו הסכים על ידו מעלת הרב אביו ז"ל. והביא דבריהם הרב בעל יד אהרן ז"ל בח"ב מאה"ע בסי' קי"ג בהגהות הטור ע"ש: ואח"כ הניף שנית ידו מחיבורו הנחמד הנקרא בשם דברי דוד בסי' ס"ו מתשובותיו. להוכיח ולחזק דבריו הראשונים. מכח סברת כמה רבוואתא שהביא מחדש. כנראה שם וכדכתיבנא:
וגם אני הצעיר הארכתי על הנדון הלז בפסק אחר. והוכרחתי לע"ע לחזור על הדיבור ולשנות פרק זה. ולהעתיק רוב דברי הראשונים שכתבתי שם. כדי להפיק רצון ה"ה על כל הא דכתיבנא:
ומעתה נחזור להאי דכתיבנא לעיל על טענת הבת שטוענת מאחיה שישיאוה לפי כבודה וכו'. שנראה לפי דבריה שאע"ג שמנכסי אביה אינה יכולה לתבוע כי אם עישור נכסיו. כיון שאביהם היה עשיר מופלג והניח להם עושר גדול שהם חייבים להשיאה לפי כבודה ולהוסיף משלהם על העישור הנ"ל וכו':
הנה כבר ידוע שאחרי מות האב כל הנכסים שהניח שייכי ליתומים וממונם הוא ואינם חייבים לתת לה מאומה מממונם אם אינם רוצים. כי אינו מוטל עליהם החיוב להשיאה. וכדכתב הרב המאסף ז"ל שם בסי' הנ"ל. בהגהת הטור אות ב' וז"ל. אין האחים חייבים להשיא את אחיותיהם מנכסיהם. וכ"כ מוהרשד"ם בחלק אה"ע בסי' קפ"ח וקצ"ד ורמ"ג. ובחלק חה"מ בסי' ש"ך. ומוהרש"ך בח"א בסי' קפ"ז ומוהר"י אדרבי ז"ל בסי' ח'. ומוהר"א ששון בסי' קצ"ד. ובס' משפט צדק בח"ב בסי' קצ"ד וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך כמה נביאים מתנבאים בסיגנון א' ומסכימים. שאין ליתומים שום חיוב להשיא את אחיותיהם. ולכן אם אינם רוצים לתת לה מאומה יותר על העישור הנ"ל אין אונס להם וכדכתיבנא:
אמנם אם ירצו מרצונם הטוב להוסיף לה משלהם אם מעט ואם הרבה. הרשות בידם ולצדקה יחשב להם וכל המרבה להטיב לה הרי זה משובח. ועליהם תבא ברכת טוב:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא. שאעפ"י שראובן דנ"ד לא הזכיר בצוואתו לבת הנז"ל. ולא ירדנו לסוף דעתו בחייו לידע כמה היה רוצה ליתן לה לנישואיה. שאפילו הכי זכתה הבת הנ"ל בעישור נכסים כפי תקנת רז"ל. ואין כח ביד היתומים להפקיע מינה סך העישור הנ"ל: ולפוטרה בלא כלום וכדכתיבנא:
אמנם במה שטוענת הבת הנ"ל שצריכין להוסיף לה על העישור הנ' הנ"ל וכו'. וכמאמר שמואל וכו'. כבר הוכחנו. שאין בטענה הנ"ל שום סמך לסמוך עליה להכריח ליתומים להוסיף משלהם:
ומה גם שמהשאלה שנשאלה בגמ' בפ' נערה שנתפתתה נשאל ועד כמה (דהיינו ועד כמה אומדין דעתו של אב) ומתשובת' של אביי ורבא דאמרי תרווייהו עד לעישור ניכסי. נראה שבא לשלול התוספת הנ"ל. דהיינו על עישור נכסי אבוהון. ומכ"ש מנכסי היתומים באופן שאין כח בידינו להכריחם ליתן יותר מהעישור אפילו ש"פ אם לא מרצונם הטוב וכדכתיבנא. זהו הנלע"ד וה' יצילני משגיאות אכי"ר:
נגמר ביום שהוכפל בו כי טוב זך לחדש כסליו שנת התק"ן לפ"ג
כ"ד הצעיר יעקב די טוואר
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס