שאלה ט ראובן שמת וחלי"ש. והיה עליו ב"ח ואשה בכתובתה. ואחר ג' ימים מתה אשתו ולא נשבעה על כתובתה ועתה הב"ח טוען שרוצה לגבות חובו כי הואיל שלא נשבעה. שמא צררי תפסה ואין הירושה רק מהאב והוא חייב לו. והיתומים טוענים. אבינו לא היה לו מאומה להתפיס שהרי נשבע לב"ח שאין לו רק זה הבית ולא שום מטלטלים בעולם וגם נשבע שכל מה שירויח יתן לב"ח זה ואם כן לא היה לו מה להתפיס ועוד הלא אמנו חלתה חולי כבד מאד קודם שחלה הוא וגם הוא מת ואח"כ היא אחר ג' ימים ולא היקל החולי בעו"ה משניהם א"כ מובן שלא היה זמן להתפסה. וגם אנו כולנו גדולים. ומחלנו לאמנו השבועה. כי אין כאן מקום שנחשוד אותה לכן מחלנו לה שבועה נגדנו והב"ח טוען אולי שלחו לה בחליו. או קודם שחלה. או שמא היא עצמה תפסה. וגם אם אתם מוחלים על השבועה אני לא אמחול כי אי תקח היא כתובתה ותקח שעבודי. ואולי גבתה בהתפסת צררי יורנו המורה הדין עם מי ומאת ה' תמ"ש.
תשובה לכאורה היה נראה שהדין עם הב"ח. ושיגבה כל חובו מהיתומים מכחה טעמי כאשר אבאר בס"ד:
הנה ידוע שאין האלמנה גובה כתובתה. אלא בשבועה כדתנן בהדיא במסכת כתובות בפ' הכותב בדף פ"ז ע"א ובמסכת גיטין בפ' השולח בדף ל"ד ע"א. ולפיכך אם מתה קידם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובתה לפי שאין אדם מוריש לבניו ממון שאינו יכול לגבותו אלא בשבועה ועיקרא דהאי. מלתא הוא כדאיתא במסכת שבועות בפ' כל הנשבעין בדף מ"ח: על הא דרב ושמואל דתנן התם וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה וכו' ויתפרש בגמ' דהכי קאמר היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה רב ושמואל דאמרי תרווייהו ל"ש אלא שמת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב הלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו. ומשמע בגמ' בהדיא. דה"ה לכתובת אשה כדמותיב עלה מדתנן (במסכת כתובות דף ק"ד) מתה יורשיה מזכירין לכתובתה עד כ"ה שנים וכן מדתנן (שם בדף ן') נשא הראשונה ומתה נשא שניה ומת הוא שניה ויורשיה קודמין ליורשי הראשונה. ומוקי להו כשנשבעה ומתה וכו' ע"ש כי האריכו להקשות לרב ושמואל ולתרץ כמה תירוצים עד שאקלע רב נחמן לסורא לגבי רב חסדא ורבה ואמרו ליה. לייתיה מר ונעקרא להא דרב ושמואל אמר להו אכפלי ואתאי כל הני פרסי למעקרא להא דרב ושמואל אלא הבו דלא לוסיף עלה כגון מאי. דאמר רב פפא הפוגם את שטרו ומת יורשין נשבעין שבועת היורשין וגובין וכו' ע"כ ע"ש.
והרא"ש ז"ל כתב שם בפסקיו וז"ל,. שמעינן דסברינן. שאע"ג דלית הלכתא כרב ושמואל ללמוד מדין זה דבר אחר הדומה לו מ"מ בדין זה. לא רצו לבטל דבריהם ולכתחילה עבדינן כוותייהו עכ"ל: דנמצא שהאלמנה שלא נשבעה ומתה. הוא ממש כמת לוה בחיי מלוה. שהלוה הוא הבעל. והמלוה היא האשה וכיון שלא נשבעה קודם מותה אין יורשיה יורשין כתובתה לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו וכדכתיבנא:
וכן כתב הרי"ף ז"ל במסכת כתובות בפ' מי שהיה נשוי ובסוף פרק הנושא על המשניות הנז"ל דאוקימנא בסוף פ' הנשבעין וכו'. כשנשבעה ומתה אבל כשמתה ולא נשבעה אין יורשיה יורשין מכתובתה כלום שאין אדם מוריש שבועה לבניו וכו' ע"כ: וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ו מהלכות אישות הלכה י"ב וז"ל מתה האלמנה קודם שנשבעה. אין יורשיה יורשין מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע וכו' עכ"ל:
והרא"ש ז"ל בתשובה בכלל צ"ח כתב וז"ל אמנם אם לא נשבעה האלמנה על כתובתה ועל נדונייתה שלא גבתה מהם וגם שלא פטרה בעלה מן השבועה. נמצא כשמתה נסתלקה משעבודה מן הנכסים. ויורשיה אינם יכולין לגבות מכתובת' ונדונייתה כלום כיון שנתחייבה שבועה ולא נשבעה  כדכתיבנא שאין אדם מוריש שבועה לבניו. ונמצא שאינם יורשות מאמן כלום אלא מן אבוהון הן יורשות וגם מה שמשכנה האלמנה. קודם שנשבעה על כתובתה אינו כלום וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך בהדיא שכל שמתה האלמנה קודם שנשבעה. שאין יורשיה יורשין מכתובתה כלום וכן הוכיח מוהרש"ך ז"ל בח"א מתשובותיו בסי' ק"ן וקע"ו. דלא שנא עיקר כתובה. ולא תוספת ונדוניא אם מתה קודם שנשבעה שאין יורשיה יורשין כלום מכל הנז"ל ע"ש: ועיין ג"כ בספר בני משה בסי' ה' ובמוהרשד"ם באה"ע בסי' קי"ו ובס' דבר משה בח"ג בסי' י"א ובספר מים רבים בחלק אה"ע בסי' ך' שכולם פסקו בהדיא שאפילו למ"ד דכתובות דידן דין נצ"ב יש להם. אם מתה קודם שנשבעה שאין יורשיה יורשין אותה ע"כ ע"ש:
מכל הנז"ל דכתיבנא לכאורה נראה שבנ"ד הדין עם הב"ח ושהוא קודם לירושת היתומים כיון שהם אינם יכולין לירש מאמן כלום ושכל מה שירשו הוא מאביהם. והוא היה חייב לב"ח ושלכן זכה הוא בירושה כדטען הב"ח הנז"ל וכדכתיבנא:
איברא שמצד אחר נראה לכאורה דאיכא למישדי ביה נרגא לכל מאי דכתיבנא, מהא שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ח"י מהלכות אישות בהלכה ח' וט' וז"ל ופירות נכסים שהכניסה לבטל לעצמה ואין ליורש בהם כלום והנכסים עצמם. שהם נדונייתה נוטלת אותם בלא שבועה ואין ליורשים בהם דין לעולם. אלא אם כן הותירו בחיי הבעל: והיו נכסי צאן ברזל שהמותר לבעל. ואם מתה האלמנה בלא שבועה יורשיה יורשין נדוניית' אעפ"י שהם נצ"ב ואם היו בהן מותר המותר ליורשי הבעל עכ"ל: וכן כתב ריב"ה ז"ל באה"ע בסי' ס"ו א אבל כל נכסיה בין נכסי מלוג בין נכסי צאן ברזל. יורשים. יורשין אותה אפילו נתאלמנה ואינה צריכה לישבע עכ"ל: שנראה מדבריהם ז"ל שיורשיה עכ"פ יורשין כתובתה ונדונייתה. ושאין לחלק בין דין הכתובה לדין הנדוניא:
וכיון שכן בנ"ד שהכתובות שלנו העיקר הם נצ"ב: כי העיקר נעשה בשביל הנדוניא אין כאן חיוב שבועה וזכו היתומים בטענתם. יען שכל מה שירשו הוא מירושת אמם ואין לב"ח שום תביעה בהן וכל זה לכאור' סותר לכל הא דכתיבנא:
ברם מצינו להרב המגיד ז"ל שכתב שם  וז"ל והנכסים עצמם שהם נדונייתה וכו'. ביאור דברי רבינו הוא כשאותם הנכסים שהכניסה לו הן בעין הקיימים. וכבר נתבאר בפ' י"ו. שאם נתייחד לה קרקע או מטלטלין שלה קיימין. שגובה אותן בלא שבועה. ועל דרך זה כתב רבינו שאם מתה בלא שבועה שיורשיה יורשין נדונייתה וזהו שכתב רבינו ואם היה בהם מותר המותר ליורשי הבטל אבל ודאי אם נאבדה הנדוניא או אם נפחתה ובאה לגבות מן היורשין צריכה היא לישבע ואם מתה בלא שבועה ודאי שאין יורשיה נוטלין כלום דלא עדיף מחוב דעלמא שכל שמת לוה בחיי מלוה ואח"כ מת מלוה שאין היורשים נוטלין כלום שכבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה. ואין אדם מוריש שבועה לבניו כנז' בפ' י"ז מהלכות מלוה ולוה וכן מבואר בעיטור. והדברים ברורים הם וכו' עכ"ל:
הרי לך פי' דברי הרמב"ם ז"ל שאיירי דוקא כשהנכסים עצמם הם בעין או כשייחד לה בעלה קרקע דאז הוא שגובה כתובתה בלא שבועה ושיורשיה יורשין אותה ובודאי שכן צריכין אנו לפרש ג"כ דברי ריב"ם הנז"ל כדכתיבנא:
ולענין הלכה מרן ז"ל: בשלחנו הטהור בסי' קצ"ה פסק כדברי ה"ה ז"ל וכן פסקו בהדיא מוהרל"נח ז"ל בסי' כ"ט ומוהרש"דם ז"ל בחלק אה"ע בסי' קי"א והרב בעל ספר אורים גדולים בדף ל"ז ע"י ובעל בארות החיים בחלק אה"ע סי' ב' והרב בעל מגן גבורים בסי' ס"ה ושדוקא אם ייחד לה בעלה קרקע או מטלטלין לכתובתה שאז אם מתה ולא נשבעה שיורשיה יורשין כתובתה אבל אם לא היו לה מטלטלין ידועים ולא ייחד לה בעלה שום דבר שאינם יורשים כלום וכו' ע"כ ע"ש:
ואם כן נחזור לסברתינו הראשונה שלכאורה ולפום ריהטא נראה שכיון שבנ"ד מתה האלמנה קודם שנשבעה על כתובתה. והנדוניא שהביאה אינה בעין ולא ייחד לה בעלה שום קרקע באופן שאם היתה בחייה היתה צריכה שבועה כדי לקבל כתובתה ונדונייתה עכשיו שמתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כלום דקי"ל שאין אדם מוריש שבועה לבניו ונמצא לפי זה שהב"ח דנ"ד כפי כל הני טעמי דלעיל שלכאורה נראה שזכה בדינו לגבות את חובו מהיתומים הנז"ל וכדכתיבנא:
אמנם אחר העיון כדקא חזי. תראה שאין הדבר כן. ושנ"ד אינו דומה כלל לראיה דכתיבנא ושזכו היתומים בירושתן ובטענתם. מכמה טעמים כאשר אבאר בע"ה:
וראשון לציון הוא שכבר ידוע שעיקר שבועת האלמנה אינו אלא כי אם משום חששא דילמא אתפסה צררי כדפירש ר"ת ורבותינו בעלי התוספות ז"ל במסכת כתובות בפ' מי שהיה נשוי בדף ל"ד וכדכתב התשב"ץ בח"ב בסי' קנ"א ע"ש: וכל זה הוא דוקא במנה מאתים ובתוספת אבל בנדוניא שהביאה מבית אביה דינה כחוב ולא חיישינן להתפסת צררי וכדפסק מוהרשד"ס בחלק אה"ע בסי' קל"ב והרב בעל כנה"ג בסי' צ"ו אות פ"ג פירש דבריו שאפילו אין הנדוניא בעין שגובה בלא שבועה ושה"ה יורשים ע"כ ע"ש: וכן הרב המבי"ט ל בח"א סי' צ"ח כתב דנדוניא שנאבדה גובה בלא שבועה וכו' ע"כ ע"ש: והרב בעל בית שמואל ז"ל באה"ע בסי' צ"ו ס"ק א' כתב שבין נכסי מלוג ובין נכסי צאן ברזל. נוטלתן בלא שבועה. אפילו אינם בעין וכו' ע"כ ע"ש:
ולענין הלכה כתב הרב בעל פני משה בחלק א' בסי' ע"ב שאם יורשי האלמנה תפוסים. שיכולין לומר קים לי כהפוסקים דסבירא להו דאף בנדוניא שנאבדה שאינה צריכה לישבע ע"כ ע"ש ועיין בספר כרם שלמה בחלק ה"ע סי' כ"ג ובספר נאות יעקב בסי' ג' דף ה' ע"ד שכך הוא סברתם ז"ל הביאם הרב בעל יד אהרן בח"ב מאה"ע בסי' צ"ו בהגהת הב"י באות ת"ו ע"ש:
והנה בנ"ד הבית שהניח בעלה הרי היא בחזקת יורשיה שכבר תפסוה בשביל כתובת אמה שהיא היה קודמת לב"ח שאם היתה בחיים היתה גובה כתובתה מהבית הנ"ל: בשבועתה והיה נדחה הב"ח ובפרט שאין כאן בנ"ד נכסים אחרים. כנראה מהצעת השאלה ולכן הדין נותן שאין מוציאין הקרקע הנ"ל מחזקת היורשים הנז"ל:
זאת ועוד שכל הדברים הללו לא נאמרו אלא כשהאלמנה או יורשיה באים לתבוע ולהוציא מחזקת יורשי הבעל שהנכסים בחזקתם. אבל אם יורש הבעל. הוא עצמו היורש כתובת אמו כהא דנ"ד אין לך מוחזק ותפוס גדול מזה. ואין מוציאין מידם שהרי הם עדיפי טובא מהא דאמרינן בפ' שני דייני גזרות גבי שנים שיש להם שטר חוב זה טל זה דמסיק התם. דהיכא דתפס תפס וכו' ע"כ ע"ש וכדכתיבנא:
ובר מן דין בנ"ד אי אפשר לחוש שמא אתפס לה צררי שהרי נשבע לבעל חובו שלא היה לו רק הבית. ולא שום מטלטלין בעולם וגם נשבע לו' שכל מה שירויח אח"כ שיתננו לב"ח הנז' ואם כן מאין היה יכול להתפיס לה צררי:
ובהדיא פסק מוהרי"ו ז"ל בסי' כ"ח מתשובותיו דהיכא דתפסו יורשי האשה דאין מוציאין מידם והביא ראיה לדבריו מהמרדכי ז"ל בפ' כל הנשבעים ומהגהות אשירי דפ' מי שמת וכו' ע"ש: וכן כתב בהדיא ריב"ה ז"ל בח"מ בסי' קי"א גבי מלוה ולוה. דאם קדמו ותפסו שאין מוציאין מידם וש"ה ליורשי האשה שמכל הני טעמי דכתיבנא מוכח שבנ"ד זכו היתומים בירושת אמם: ומה גם שכבר הוכחתי שאין לחוש שבעלה התפיס לה צררי באופן שאפילו שהאשה עצמה היתה בחיים חייתה לא היתה צריכה לישבע מכל הני טעמי דכתובנא ודוק:
ואין לומר דשמא התפיסה לה צררי קודם השבועה הואיל שעדין לא היה חולה. או שמא ח"ו עבר על שבועתו והתפיס לה צררי לתשלום כתובתה חדא שלא בשופטני עסקינן זאת ועוד דקי"ל שאין כתובה נפרעת מחיים ועוד שמצינו להרא"ש ז"ל שכתב במסכת בבא בתרא בריש פרק השותפין בדף קפ"ו וז"ל. והא אשכחן גבי אלמנה דחיישינן לצררי אפילו בתוך הזמן דתנן בפרק השולח אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה משום דחיישינן להתפסת צררי אעפ"י שלא הגיע זמן הכתובה. דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים וכו' ורצב"א תירץ דבכתובה נמי לא חיישינן לצררי תוך זמנו אלא בשכ"מ סמוך למיתתו. דאז אורחיה להתפיסה צררי כדי שלא תתבזה אלמנתו בב"ד וכו' עכ"ל:. וכן כתב בתשובה בכלל פ"ה וז"ל האידנא שאנו מגבין הכתובות. לכל יורשי האלמנות שקדשו ולא חיישינן לצררי. כי אנו סומכין על תירוץ הר"י מיינ"ביל שתירץ: דהיכא דמת פתאום ולא ציוה לביתו. לא חיישינן לצררי וכן היה דן רבינו מאיר ז"ל. והיה נותן סעד לדבריו לסמוך על אותו תירוץ יותר מהב' תירוצים אחרים שתירץ עכ"ל:
והגם שבנ"ד לא מצינו שמת פתאום. מ"מ מצינו שמוהרשד"ם ז"ל בחלק אה"ט בסי' קל"ב הוכיח שעני הוי כמת פתאום. והרב בעל דרכי נועם. כתב שהם דברים של טעם וכתב עוד שם דדי לנו לומר שמת פתאום כדי להזכות ליורשיה כתובתה ע"כ:
ואין לך יותר עני מהאי ראובן דנ"ד שנשבע שלא היה לו כלום וכדכתיבנא:
ובר מן דין עיין מ"ש הרב בעל פרח מטה אהרן בח"ב סי' ס"ה ששם הוכיח. שאפי' למ"ד כשמת במגפה דלא הוי כמת פתאום. ושחיישינן להתפסת צררי דהיינו דוקא כשהאש' היתה בריאה בלי שום חולי: אבל אם היא היתה ג"כ חולה שאליבא דכ"ע שאין כאן שום חששא להתפסה וכו' ע"כ ע"ש:
ועוד יש לנו הוכחא גדולה בנ"ד שלא התפיס לה ושגם היא לא תפסה מהא דכתב שם הרא"ש ז"ל וז"ל והאידנא שכתובות נשותינו מרובות לא שכיח התפסת צררי וכו' עכ"ל:
ותירוץ הר"י מיינ"ביל הנז"ל הוא בתוספות בסוף פ' מי שמת ורש"י פי' בפרק שום היתומים וז"ל האי דחיישינן לצררי היינו שמא בשעת מיתה אתפיס צררי וכו' ע"כ: ומרן ז"ל באה"ט בסי' צ"ו. הביא דברי רש"י הנ"ל. וכתב וז"ל מצאתי כתוב בדברי רש"י ז"ל וכו': ומשמט מתוך פירושו. דמקמי מיתה זמן ארוך אין לחוש לכך ואפילו חלה ונתיירא למות. כיון שנתרפא חוזר ונוטל הצררי לפי פירושו וכו'. עד ואין לחוש לצררי עכ"ל ע"ש:
מכל האי דכתיבנא מפורש שאין לחוש לצררי אלא כשהוא חולה ונוטה למות וכיון שכן בנ"ד אין לחוש שמא התפיסה לאלמנה קודם השבועה שעשה לב"ח שלא היה לו כלום רק הבית וכו'. ומכ"ש שאין לחוש אחר השבועה כיון שנשבע לו ג"כ שכל מה שירויח יתן לו כדכתיבנא:
ומדבריהם של כל הני רבוואתא דהזכרנו לעיל נשמע שעל הסתם דיברו אפילו באדם שהוא אמיד בנכסים דאעפ"י שיש לו נכסים כדי להתפיס צררי לאשתו. שלא חיישינן להתפסה כל זמן שאינו חולה ונוטה למות ומכ"ש לאיש עני ואין לך עני יותר מדולדל מראובן דנ"ד שאנו יודעים שאינו אמיד כלל ומה גם שהלבין את פניו לפני בעל חובו לישבע לו שלא היה לו כלום וכו'. דאף את"ל שהיה אמיד בנכסים יש להוכיח שאעפ"י כן לא התפיסה לה כלום יען שג"כ היתה היא חולה בחולי כבד קודם שחלה הוא וכדהוכיח סופה שמתה תוך ג' ימים אחרי מות בעלה וא"כ מתי התפיסה וכבר כתבתי לעיל בשם הרב פמ"א שבח"ב מתשובותיו בסי' ס"ה הוכיח. שאם האשה היתה ג"כ חולה שאליבא דכ"ע אין כאן חשש להתפסה וכדכתיבנא:
וגם כן אין לומר שאף שלא חיישינן שמא הוא התפסה מכח הטעמים הנז"ל שעכ"פ היה לנו לישבע לאלמנה לפי שיש לחוש שמא היא תפסה כיון שעל הסתם כל הנשים הם נושאות ונותנות תוך הבית וכדפירשו כל הפוסקים ז"ל שאף במקום דלא חיישינן לצררי שחייבת שבועה וכו':
מ"מ בנ"ד אי אפשר לומר כן שהרי אחרי מות בעלה כבר נתבאר לנו שלא היתה יכולה לשאת ולתת במעות היתומי' להיותה חולה בחולי כבד כי בתוך ג' ימים למיתת בעלה מתה ג"כ הוא. וקודם מיתת בעלה ג"כ אין לחוש. שכבר מפורש שראובן בעלה נשבע לב"ח שלא היה לו מאומה בעולם ולא שום מטלטלין כי אם דוקא הבית ועוד נשבע שכל מה שירויח משם ואילך שיתן לבטל חובו הנ"ל ואח"כ חלתה האלמנה הנ"ל חולי כבד מאד קודם שחלה בעלה ובתוך ימי חליה חלה ג"כ הוא ובתוך ג' ימים למיתתו מתה ג"כ היא וכיון שכן איך יש לחוש שהיא התפיסה ומהיכן התפיסה ומה היתה יכולה להתפיס. כל זמן שלא היה לו לבעלה מאומה ולא בשופטני עסקינן לחוששו שב"ח נשבע על שקר כדי ליהנות את אשתו או כדי להשמט עצמו מבעל חובו הנז"ל וכדכתיבנא:
ומכל מקום כדי לצאת מכל הסברות וכדי להפיס דעתו של הב"ח נלע"ד שהגם שבנ"ד לא היו היתומים חייבים לכלום אעפ"י כן הגם שהוא לפנים משורת הדין נלע"ד שישבעו שבועת היורשים שלא פקדנו אמנו שנפרעה מכתובתה וג"כ אין אנו יודעים שנפרעה. ובזה יצאו ידי חובתם מכל וכל ויש להם כל הזכות כאילו היתה אמם קיימת ונשבעה ויהיו זוכים בירושתן אליבא דכ"ע וזה פשוט וכדכתיבנא:
והנה אחרי כתבי כל הנז"ל מצאתי בספר שו"ת הרב כמוה"רי באסאן בסי' ע"ה שנשאל בנדון א' הדומה לנ"ד דהיינו על ראובן שמת ונשארה אלמנתו ושני בניה שהם יורשי בעלה. ובטל חוב ומתה האלמנה ולא נשבעה על כתובתה ולא נשאר מראובן כי אם קרקע א'. ויצא ש"ח על ראובן וכו'. ואין בקרקע כדי לפרוט אפילו לא' מהם וכו' והשיב הרב הנז"ל בארוכה והוכיח בראיות עצומות. שזכו היתומים בקרקע הנז"ל ושאין הב"ח גובה ממנו כלום בעד חובו הנז' כיון שהיורשים עצמם הם מוחזקים כנראה שם. והוכיח שאין מוציאים הקרקע הנ"ל מיד היורשים אלא שישבעו היורשים הנז"ל שבועת היורשים שלא פקדנו אמנו שנפרעה מכתובתה ושהם ג"כ אינם יודעים שנפרעה וכו' ע"כ ע"ש:
והגם שהרב כמוהר"ם הכהן ז"ל שם בסי' ע"ו. חלק עליו ורצה להוכיח שהב"ח גובה חובו ממנו כנראה שם:
אמנם עיין שם בסי' ע"ו ע"ז ע"ח וע"ט ששם חזר הרב המחבר ז"ל להחזיק בדבריו וטענותיו הראשונים וסתר כל דברי מוהר"ם הכהן הנז"ל א' לא' בכמה ראיות עצומות מלתא בטעמא שנאים הדברים לפה שאמרם יעו"ש:
והרב מוהרימ"ט ז"ל בח"ב מתשובותיו בחה"מ בסי' ט' וע"א. הסכים עם מוהר"י באסאן ז"ל הנ"ל ע"ש:
וכיון שמעלת הרבנים הנז"ל האריכו  למעניתם בטענותיהם וראיותיהם. נוספים על כל הנז"ל דכתיבנא וכולם שייכי ג"כ לנ"ד להחזיק סברתי הנז"ל. לא הניחו לי מקום יותר להאריך, כי בתורתם של הרבנים הנז"ל יש די והותר לפסוק הנדון הלז לזכות היתומים הנז"ל דנ"ד. ומי יבא אחרי המלכים האלו לסתור או להסכים על דבריהם ז"ל ומה גם שהוכחנו מתשובת הרא"ש הנז"ל שכתב בשם הר"ש מיינ"ביל ומהר"ם שהאידנא שהכתובות שלנו הם מרובות שלא שכיח התפסת צררי ושאין לחוש בזה כלל ועיקר ומכ"ש וק"ו בנ"ד שהוא להחזיק ביד היתומים כדהוכחנו בכל הני טעמי וראיות דכתיבנא שיש כח בידם להחזיק ולזכות בבית הנז"ל שהניח אביהם לפרעון כתובת אמם ונדונייתה ושעל כל המרבה יוכל הב"ח להשביעה שבועת היורשים שלא פקדנו אמנו וכו' כדכתיבנא:
זהו מה שנלע"ד להורות בנדון הלז אחר שאקריבהו לפני מעלת האי כהנא רבא מאריה דאתרא ריש מתא וריש מתיבתא דעליה קא סמיכנא סמיכה מעלייתא דיחזי האי פסקא דדינא. בעינא פקיחא. ויסמוך את ידיו עליו כי לו נאה ולו יאה משפט המלוכה כדוד שנאמר עליו יהי דוד לכל דרכיו משכיל וה' עמו שהלכה כמותו בכל מקום. ומה גם שזכינו לראותו עולה במטלות ביום שדוד בא עד הראש ונבחר מאת מעלת פרנסי קהלתינו יע"א לשרת בקדש ולהיות הוא המורה לצדקה ה"ה בחירי אשר רצתה נפשי מעלת החכם השלם הרב הכולל כמוהר"ר דוד הכהן די אזוידו נר"ו יאיר באורה של תורה כי נהורא עמיה שריא ויהא רעוא מן קדם אלדא עילאה. שיאריך ימים על ממלכתו ואל מלכים לכסא. שיראה זרעו בנים לבנים לעבודתו יתברך. ויבלה בטוב ימיו ושנותיו בנעימים כנפשו החכמה וכנפש הצעיר החותם בר"ח אדר ראשון מהאי שתא התקמ"ג ליצירה:
הצעיר יעקב טובר ס"ט:
בבית ובדפוס כהרר יוסף בן המנוח כהרר שלמה פרופס כץ זצל
מדפיס ומוכר ספרים  באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט