שאלה מא רחל בת אברהם היתה חייבת לראובן מאה זהובים בשטר למשך שנה תמימה וכשהגיע הזמן בא ראובן ותבע חובו ולא היה ביד רחל המעות לאלתר ואמר לה ראובן התקדשי לי בהנאת המלוה שיש לי בידך שארחיב לך עוד זמן שנה אחרת ונתרצתה רחל ונתקדשה לראובן בפני שני עדים כשרים כדת משה וישראל איבעיא לן השתא הא דקיימא לן המקדש בהנאת מלוה מקודשת דוקא שהלוה אותם המעות בשעת הקידושין אבל נדון דידן היתה כבר המלוה בידה ומעות להוצאה נתנו ואין כאן הנאה כלל או דלמא הא דקיימא לן המקדש במלוה אינה מקודשת דוקא אם אמר לה הרי את מקודשת לי בדינר שיש לי בידך אבל אם אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת מלוה שיש לי בידך להרחיב לך הזמן יותר הוי מקודשת יורנו המורה להיכן הדין נוטה ומהתמ"ש:
תשובה גרסינן בפרק האשה נקנית [קדושין דף ו' ע"ב] אמר אביי המקדש במלוה אינה מקודש' בהנאת מלוה מקודש' ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית האי הנאת מלוה היכי דמי אילימא דאזקפה דאמר לה ארבעה בחמשה הא ריבית מעלייתא הוא ועוד היינו מלוה לא צריכא דארווח לה זימנא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל המקדש במלוה. דאמר התקדשי לי במנה שהלויתיך: אינה מקודשת דקיחה קיחה משדה עפרון גמרינן דיהיב מידי בשעת קדושין ומלוה להוצאה נתנה וכבר הם שלה ומעות אחרים היא חייבת לו: בהנאת מלוה מפרש לה ואזיל: אילימא דאזקפה מעיקרא ארבעה בחמשה והשתא אמר  לה התקדשי לי בזוז חמישי: ריבית מעלייתא הוא: ואמאי קרי ליה הערמת ריבית: הכי גרסינן ועוד היינו מלוה שאף הזוז הזה מחוייבת ועומדת: לא צריכא דארוח לה זימנא. זמן הלואתו ואמר לה התקדשי לי בהנאה זו שאת היית נותנת פרוטה לאדם שיפייסני על כך או לי ואפילו לאגר נטר לא דמי כלל ואם פירש לה כך מקודשת והערמת ריבית הוא דהויא ולא ריבית גמור דלא  קץ לה מידי ולא מידי שקל מינה וכל שכן אם מחל לה כל המלוה ואמר לה התקדשי לי בהנאת מחילה זו דהשתא הוא דקא יהיב לה הך פרוטה דהנאת מלוה אבל כי מקדש לה בעיקר המעות לאו מידי יהיב לה שכבר הם ברשותה והם שלה עכ"ל:
והתוספות ז"ל הקשו על פירוש רש"י ז"ל וז"ל ומה שפירש רש"י דריבית קצוצה לא הוי כיון שאין האשה נותנת לאיש כלום לא נהירא כיון שהוא נותן לה זה הפרוטה בקדושין ולא נתן לה כלום הוי כאילו נתנה לו פרוטה ממש והוי ריבית גמור וכי ההיא דמנה אין לי חטים במלה יש לי שייך לקרות הערמת רבית שמערים דלא הוי אגר נטר לי והם פירשו בשם רבינו תם דאיירי הכא שהייתה חייבת מעות לאדם אחר והגיע זמנו לפרוע ובא זה ונותן למלוה פרוטה לארווחי לה זימנא וקדשם באותה הנאה ע"כ:
ונראה לי כי קושיתם זאת איננה ממה שיקשה כי יש לתרץ לדעת רש"י ז"ל דכיון שלא התנה שום דבר בשעת ההלואה גם בעת הרוחת הזמן לא קצץ על דבר מסויים ולא בא לו מידה שום דבר אלא אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך אינו נקרא ריבית קצוצה כי לדעתו ז"ל ריבית גמור הוא כשקצץ בשעת ההלואה או בעת אריכת הזמן וגם הגיע אי איזה דבר למלוה מיד הלוה:
והרי"ף ז"ל הסכים לפירוש רש"י וז"ל הנאת מלוה היכי דמיא כגון דמטא זימניה למיגבא מינה וארוח לה זימנא ואמר לה בההיא הנאה דמרווחנא ליך עד זמן פלוני מיקדשה לי ואי קשיא לך היכי אלימא הנאת מלוה ממלוה גופא לא קשיא הנאת מלוה איתא ולהכי מתקדשת בה ומלוה גופא ליתא דתתקדש בה דקיימא לן מלוה להוצאה ניתנה עכ"ל: וכן העתיק הרא"ש ז"ל ולזה הסכים הרשב"א ז"ל בחידושיו:
וקשה לי על פירוש זה כי איך יתכן שתהיה הנאת מלוה גדול כחה ממלוה עצמה ואם אמרנו שהמקדש במלוה אינה מקודשת כיון שאינו נותן לה שום דבר דילפינן קיחה קיחה משדה עפרון שצריך ליתן לה איזה דבר שתתקדש בו גם המקדש בהנאת מלוה אינו נותן לה דבר לכשתתקדש בו. ומה שכתב הרי"ף ז"ל דהנאת מלוה איתא ומלוה גופה ליתא אני שמעתי ולא אבין שאם מחילת החוב כולו לא חשבנוה למתנהל מה נחשוב אם כן הנאת מלוה למתנה שהוא גם כן מחילת חוב שהרי הוא מקדשה באותה פרוטה שהיתה ראויה ליתן לו או לאחר בשביל הרוחת הזמן והוא לא קבלה ממנה:
ונראה שמפני זה לא בחר הרמב"ם ז"ל בביאור הלז שכתב בפרק חמישי מהלכות אישות ז"ל המקדש בהנאת מלוה הרי זו מקודשת כיצד כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום ואיני תובעה ממך עד זמן פלוני הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף זמן שקבע ואסור לעשות כן מפני שהיא כריבית ופירשו רבותי בהנאת מלוה דברים שאין ראוי לשומען עכ"ל:
וכתב הרב המגיד וז"ל ורבנו ז"ל לא ישרו בעיניו דברי ההלכות דאי אפשר שתועיל יותר הנאת מלוה ממלוה עצמה וכיון דבשעת הקדושין אינו נותן לה דבר לא עדיף הרווחת זמן ממלוה גופה וכן דעת רבנו חננאל ז"ל ולזה הפירוש הנאת מלוה שעתה נותן לה מעות בהלואה ומרויח לה זמן שקבע לה לפירעון והרמב"ן והרשב"א ז"ל מסכימין לדעת ההלכות וראוי לחוש לדבריהם עכ"ל:
אמנם גם לפירוש הזה יש להקשות ראשונה שאם התנה כן בשעת ההלואה הנה הוא ריבית קצוצה ולא הוו הערמת ריבית ועוד מה הרוחנו באמרינו שהתנה כן בשעת ההלואה שאף על פי שהוא נותן לה ההלואה עתה הנה הוא אינו מקדשה בהלואה אלא בהרוחת הזמן והרי לא הגיע לה ממנו שום הנאה כי אם שמחל לה אותה פרוטה שהיה לה ליתן לו או לאחר בשביל אריכת הזמן:
ונראה לי לתרץ כי ריבית קצוצה לדעתו ז"ל אינו אלא כי אם כשקצץ בזמן ההלואה להוסיף איזה דבר על עיקר הלואתו כאלו תאמר שהלוהו ארבעה דינרים בחמשה או סאתים חטים בשלש אבל אם לא הוסיף שום דבר על עיקר ההלואה אלא שהוסיף זמן על הזמן הראשון ונוטל איזה דבר בשביל הרוחת הזמן זה אינו אלא אבק ריבית וזהו פירוש ההלכה לפי דעתו ז"ל שהלוה לה דרך משל מאתים זהובים לחדש אחד ואחר כך באותו מעמד קודם נתינת המעות האריך לה הזמן עד שלשה חדשים על מנת שתתקדש לו באותה פרוטה שהיא היתה רוצה ליתנה לו עבור אריכות הזמן וקדשה בה הרי זו מקודשת:
והמדקדק בלשונו יראה שזה הוא דעתו שהרי כתב כגון שהלוה אותה עתה מאתים זוז הנה כבר אמר שהלוה אותה לאיזה זמן בלי שום תנאי וכתב עוד ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת זמן שארויח לך במלוה זו שתהיה בידך כך וכך יום וכולי. הנה בהכרח צריך שנאמר שהרוחת הזמן הוא זולת הזמן הראשון ותוספת עליו שזו היא הוראת מילת ארויח שאם לא כן היה לו להשמיט מילת ארויח ולכתוב בלשון הזה ואמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הזמן שתהיה הלואה זו בידך כך וכך יום אלא ודאי נראה שזה הוא דעתו בלי ספק:
ועל הקושיא השנית אומר שנראה לי כפי דרכנו זה כיון שקודם שקבלה המעות האריך לה הזמן והיא היתה רוצה ליתן לו איזה דבר בשביל הרוחת הזמן כאשר כבר כתבנו הנה היכולת בידו לעכב אותה פרוטה אצלו שהיא שלו והוא לא כן עשה אלא נתן לה כל מעות ההלואה ואותה פרוטה בכלל נמצא שקדשה באותה פרוטה שהוא נותן לה עתה משלו:
זהו מה שנראה לי להליץ בעד הרמב"ם ז"ל ועם הביאור הזה השכיתי את תלונות המפרשים מעליו. והנה הרב בעל העיטור הסכים לדעת הרמב"ם ז"ל וכפי עדות הרב המגיד ז"ל זה הוא גם כן דעת רבנו חננאל ז"ל והראב"ד בהשגותיו פירש בדרך אחרת וכן כתב שם אמר אברהם הראשונים פירשו כגון שהגיע זמן המלוה ליפרע ומעותיו בידו מזומנים לפרוע והיא היתה נותנת מיד ברצון דינר למי שמאריך לה הזמן חדש אחד והאריך לה בשכר הקדושין מתקדשת וזהו דארוח לה זימנא וכל שכן מה שכתב הוא עכ"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא לחקור על ההפרש שיש בין הסברות האלה לענין הדין ונאמר כי המקדש בהנאת מלוה כפי דעת הרמב"ם ז"ל הנה היא מקודשת לכל הסברות ואולם כי רש"י ז"ל וכל, העומדים בשיטתו יודו בזה הוא דבר ברור ואין בו ספק שהרי הם פירשו שהאריך לה הזמן אחר נתינת המעות ובשעת הקידושין לא נתן לה שום דבר אלא שקדשה באותה הנאה שהיא היתה נותנת לו או לאחר בשביל אריכת הזמן ואף על פי כן אמרו שהיא מקודשת וכל שכן אם האריך לה הזמן קודם נתינת המעות וקדשה באותה הנאה שהיא מקודשת שהרי היא נהנית באותה הלואה מיד עד סוף הזמן שהתנה עמה והראב"ד ז"ל בביאור הודה בנושא של הרמב"ם ז"ל שהרי אחר שהביא פירושו כתב בסוף דבריו וכל שכן מה שכתב הוא. וכן כתב הרב בית יוסף וכמו שיתבאר במה שיבוא:
אמנם המקדש בהנאת מלוה כפי דעת הרי"ף ז"ל וסיעתו און ספק אצלי שאינה מקודשת לדעת הרמב"ם ז"ל כי לא חלק עליהם בפירוש ההלכה לבד אלא גם בענין הדין שהרי כתב הלוה אותה עתה וכולו הרי זו מקודשת שהרי יש לה הנאה מעתה להשתמש במלוה זו עד סוף הזמן שקבע נראה בביאור מדבריו שקדם הקדושין למסירת המלוה וזה הוא מה שכתב שהרי יש לה הנאה וכן כתב הרב בעל הטורים בשם רבנו חננאל ז"ל ולא כפירוש הרי"ף וסיעתו שקדמה מלוה לקדושין שבשעת הקדושין כבר עברה הנאת המלוה:
אבל דעת הרב בעל העיטור כפי מה שכתב דבריו הרב בעל הטורים ז"ל צריכים תלמוד אם חולק על רש"י וסיעתו גם לענין הדין כי יש לאומר שיאמר שלא נחלק עליהם אלא בפירוש ההלכה לבד שכך כתב הטור אחר שהביא דעת רש"י ז"ל ובעל העיטור כתב שאין בו איסור אלא אם כן אמר לה הריני מלוה לך מנה עד זמן פלוני על מנת שתתקדשי לי בההיא הנאה וכיון דלא קץ לאו ריבית היא אלא אבק ריבית עד דאמר לה ארבעה בחמשה ונראה כי לא יישרו בעיניו דברי רש"י ז"ל מפני שאביי אמר בסוף דבריו ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית וכיון שכפי פירוש רש"י אין כאן איסור ריבית לדעתו לכן פירש שבתחלת ההלואה התנה עמה שתתקדש לו ומפני שלא קצץ עמה כמה יקח ממנה אין כאן ריבית אלא אבק ריבית אבל לענין הדין אפשר שיודה לרש"י ואין בידי להכריע אלא שכפי דברי הרב בעל הטורי' נראה שגם לענין הדין נחלק על רש"י שהרי אתר שהביא דברי הרב בעל העיטור כתב וכן כתב רבנו חננאל שאם היה לו מלוה בידה ומרויח לה הזמן ומקדש בה אינה מקודשת אלא שמלוה לה עתה עד זמן פלוני הנה השוה דעת הרב בעל העיטור לדעת רבנו חננאל ורבנו חננאל כתב בפירוש שהרוחת זמן אחר המלוה אינה מקודשת ובביאור כתב כן הרב בית יוסף שעל דברי הר"מ שכתב הטור כיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה בהרוחת זמן מלוה דמעיקרא הוי ספק קדושין. כתב ז"ל כלומר היכא שבשעה שהלוה לה אמר לה הרי את מקודשת לי בהנאת הרוחת זמן שארויח לך באותה מלוה שאת חייבת לי וכדברי רש"י והרי"ף ז"ל דבהא פליגי רבנו חננאל והעיטור הוי ספק מקודשת עכ"ל:
למדנו מדבריו שדינו של הרמב"ם אמת לדעת כולם וכמו כן למדנו שדעת  רבנו חננאל ובעל העיטור שוים ושניהם חולקים על רש"י ומעתה מבואר הדבר למה הרב בשולחנו בסעיף ט' הביא הדין סתם בלי מחלוקת ובסעיף שלאחריו הביאו במחלוקת מפני שהדין הראשון הוא דעת הרמב"ם ז"ל וכולם מודים בו כאשר כבר כתבנו אבל הדין השני הוא דעת רש"י וסיעתו ולכן כתב בו ויש אומרים שאינה מקודשת מפני שהרמב"ם ורבנו חננאל ובעל העיטור נחלקו עליו:
ומעתה נבוא להשיב לשואלנו דבר אשר נשאלנו על ראובן שהלוה לרחל בת אברהם מאה זהובים לשנה תמימה ובתשלום הזמן האריך לה עוד שנה על מנת שתתקדש לו באותה הנאה ורחל נתרצתה בדבר לזה נשיב ונאמר כפי אשר כבר כתבנו שלהרמב"ם וסיעתו אינינה מקודשת יען שהמלוה קדמה לקדושין אבל לדעת הרי"ף וסיעתו היא מקודשת גמורה ואנו בעניותנו ידענו שקצר שכלנו לפעמים מלהבין דבריהם כל שכן להתחכם ולהכריע בין החכמים הגדולים הלה עמודי ההוראה לכן נאמר עם הר"מ שכתב הרב בעל הטורים בשמו ז"ל וכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא אם קדשה בהרוחת זמן דמעיקרא ספק קדושין:
ומה מאד נפלאנו על הרב בית יוסף איך פסק כהרי"ף וסיעתו בלי ראיה גמורה בחומרת אשת איש. והין לומר שהוא פוסק בזה להחמיר כיון דלהרמב"ם ז"ל אינן קדושין יען כי חומרא זו אחי לידי קולא כי לפי דעת הרי"ף ז"ל וסיעתו אם בא אחר וקדשה אחר אלו הקדושין אין הקדושין תופשין בה שאשת איש גמורה היא. ולהרמב"ם וסיעתו קדושי השני קדושי ודאי הן. ואין לומר שכבר נשמר מזה במה שכתב בסוף דבריו ויש אומרים שאינה מקודשת שכבר למדונו רבותינו והוא האמת בעצמו שכל מקום שהרב ז"ל פוסק סתם ואחר כך הביא סברת יש אומרים שדעתו לפסוק כסברה הראשונה ולא כתב היש אומרים אלא להודיע שיש חולקים בדבר לכן אני אומר שהפסק המחזור הוא שנפסוק בענין זה וכל כיוצא בזה שהיא ספק מקודשת וכן נראה מדברי הרב המגיד ז"ל שכתב וראוי לחוש לדבריהם (ר"ל לדברי הרי"ף וסיעתו) וכן כתבו רוב האחרונים ז"ל וכזה ראוי לדון ולהורות:
הכלל העולה מדברינו היא שהאשה הזאת מקודשת בספק לראובן הנ"ל כיון שהדבר תלוי במחלוקת הפוסקים המפורסמים אנשי השם ואין בידינו ראיה להכריע ביניהם לכן ראוי לנו להחמיר בדבר כדי לצאת מכל הספקות. זהו הנראה לעניות דעתי לפסוק להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה. ה' יאריך ימיו אכי"ר:
תם ונשלם ביום שנכפל בו כי טוב שלהי תשרי משנת התקס"ב ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט