שאלה כו ראובן היה דר בעיר ספרד ושמעון בצרפת ושדך שמעון בת ראובן והתנו ביניהם ששמעון יתן לראובן כל ההוצאות שיעשה בהעתקת דירתו לצרפת וכל מה שיוציא עד בואו לצרפת עליו ועל אנשי ביתו ועמד שלוחו של שמעון וקדש בת ראובן והוליך בתו והעתיק דירתו למקום הארוס ועלתה ההוצאה שהוציא מאה זהובים וכשנכנס לצרפת אמר לארוס אני הוצאתי כך וכך אמר לו הארוס אחר הנשואין אתן לך ואחר הנשואין נתן שמעון לראובן חמיו מעות להתעסק בהן ונשאר דבר המאה זהובים בשתיקה ואחר זמן רצה החתן ליפרע מחמיו מעות העסק שנתן לו להתעסק אמר לו ראובן חמיו אנכה לך מאה זהובים שאתה חייב לי מההוצאה אמר לו החתן למה שתקת עד עתה ענהו חמיו לפי שהיו מעותיך בידי עתה שאתה רוצה לטול מעותיך אני רוצה גם כן מעותי מבעיא לן השתא היכן הדין נוטה ומה' תהיה משכורתו שלמה:
תשובה ראה דאינו דברי השאלה ששאל ה"ה דנראה מתוכה שהמחלוקת שיש בין ראובן ושמעון חתנו הוא ששמעון טוען שכיון שבשעה שנתן לראובן חמיו מעות להתעסק בהן לא דבר לו מאומה מהמאה זהובים שהוא חייב לו מחמת התנאי שהתנה עמו אם כן מחל לו זה החוב וראובן חמיו טוען שהואיל שהיו מעותיו בידו לא רצה אז לדבר לו על זה הענין אבל עכשיו שהוא רוצה לקבל מעותיו גם הוא רוצה לנכות המאה זהובים שהוא חייב לו מחמת התנאי שעשה עמו והואיל שהדבר הזה אדניה הוטבעו בדיני טוען ונטען גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להוציא לאור משפט ואל עליון יצילנו מכל שגיון אמן כן יהי רצון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תנן בכתובות פרק שלשה עשר דף ק"י שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה אדמון אומר אילו הייתי חייב לך כיצד אתה לוה ממני וחכמים אומרים זה גובה שטר חובו וזה גובה שטר חובו:
ופרש"י שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה. ראובן על שמעון ושמעון על ראובן שטר שהוציא ראובן מקודם ושל שמעון מאוחר: אדמון אומר יכול שמעון לומר לראובן: אילו חיוב הייתי לך. כדברי שטרך כיצד אתה לוה ממני אחרי כן היה לך לתבוע את חובך ממני: זה גובה וזה גובה. אפילו החוב שוה אין אומרים יעכב זה מלוה של חבירו בשביל מלוה שהלוהו אלא בית דין יורדין לנכסי כל אחד ומגבי לכשנגדו את חובו ע"כ:
הרי לנו מהאי מתני' דהגם ששמעון יכול לומר אילו חייב הייתי לך כיצד לוית ממני כיון שהיה לך לתבוע את חובך ממני כדעת אדמון אפילו הכי אמרו חכמים דזה גובה שטר חובו וזה גובה שטר חובו וכן הלכה:
וכן כתב הרמב"ם בפרק כ"ד מהלכות מלוה ולוה הלכה י' וז"ל שנים שהוציאו כל אחד משניהם שטר חוב על חבירו אין האחרון יכול לומר לראשון אילו הייתי חייב לך היאך אתה לוה ממני אלא זה גובה חובו וזה גובה חובו היה זה במאה וזה במאה ויש לזה עדית ולזה עדית או לזה בינונית ולזה בינונית לזה זבורית ולזה זבורית אין נזקקין להן אלא כל אחד ואחד עומד בשלו היה לזה עדית ובינונית ולזה זיבורית זה גובה מן הבינונית וזה גובה מן הזיבורית ע"כ:
והרב המגיד כתב שנים שהוציאו כל אחד משניהם שטר חוב על חבירו וכו'. זה מחלוקת חכמים ואדמון פרק אחרון דכתובות פסק כחכמים ומכל מקום כתבו המפרשים ז"ל שאם המקום הוא שנותנים המעות ואחר כך כותבים השטר והגיע זמן מלוה ראשונה קודם מלוה שניה יכול הלה לומר היה לך ליפרע כשלוית ממני ואפילו יש לאחד פדית ובינונית ולאחד זיבורית והרי זה כדין שיתבאר לפנינו בשהלה מוציא שטר שמכר לו את השדה כך כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל זה לא נזכר בהלכות ולא בדברי רבינו ז"ל לפי שלעולם הוא דרך בהלואה לכתוב השטר קודם נתינת המעות ולפיכך סתמו זכרונם לברכה עכ"ל:
הרי למדת ממה שכתב הרב המגיד שהמפרשי' עושים חילוק בין מקום למקום שאם הוא במקום שנותנים המעות ואחר כך עושים השטר והגיע זמן מלוה ראשונה קודם מלוה שניה שאן יכול הלה לומר היה לך ליפרע כשלוית ממני לפי שמדמין זה הדין לדין שאחר זה בשהלה מוציא שטר שמכר לו את השדה וכתב שלא נזכר בהלכות ולא בדברי רבינו ואפילו הכי לא פליגי והטעם שלא כתבו זה החילוק לפי שלעולם הוא דרך בהלואה לכתוב השטר קודם נתינת המעות ולפיכך סתמו דבריהם ז"ל:
והטור כתב סי' פ"ה ס' ג' וז"ל ראובן הוציא שטר על שמעון ושמעון הוציא שטר על ראובן מאוחר לשטרו של ראובן והגיע זמן הפרעון של ראובן קודם שלוה משמעון יכול שמעון לומר לראובן אילו הייתי חייב לך לא היה לך ללות ממני אלא היה לך ליפרע בחובך. וכתב הרמ"ה לא שנא באתרא דיהבי זוזי והדר כתבי שטרא לא שנא באתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי יכול לומר לו היה לך ליפרע בחובך ולא דמי למוציא שטר חוב על חבירו ומכר לו השדה דבאתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי שאינו יכול לומר אילו הייתי חייב לך היה לך ליפרע בחובך שיכול לומר חששתי שמא תוציא המטות ולכך מכרתי לך השדה שאוכל למשכנך אבל הכא אפילו באתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי יכול לומר לו היה לך ליפרע בחובך ויש אומרים דהכא נמי אם כותבין השטר תחילה אין הלוה יכול לטעון היה לך ליפרע בחובך שיאמר המלוה הוצרכתי למעות ולא יכולתי ליפרע ממך. והכי נמי מסתברא לפיכך אם הוא במקום שהמלוה נותן ללוה את המעות ואחר כך כותב את השטר יכול שמעון לומר לראובן אילו הייתי חייב לך למה לוית ממני דהיה לך לתפוש את המעות בחובך וכו': והרב יוסף קארו בשלחנו הטהור כתב בהלכות טוען ונטען בסימן הנ"ל כל אלו הסברות ולא העתקתים שלא להאריך יותר מדאי שלא להטריח את הקורא ויהיה עליו למשא:
ומעתה נבא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על שמעון שטען שכיון שכשנתן לראובן חמיו מטות להתעסק בהן לא דבר לו שום דבר מהמאה זהובים שהוא חייב לו אם יכול לומר לו שודאי מחל לו החוב דאם לא כן היה לו ליפרע כשנתן לו המעות להתעסק בהן ונאמר שמאחר שהוכחנו מהגמרא ומהני רבוותא שפסקו מקצתן דאם הגיע זמן מלוה ראשונה קודם מכוה שניה יכול הלה לומר אילו חייב הייתי לך היה לך ליפרע כשלוית ממנו לא שנא באתרא דיהבי זוזי והדר כתבי שטרא לא שנא באתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי ורובם אומרים דאם הוא באתרא דיהבי זוזי והדר כתבא שטרא יכול הלה לומר היה לך ליפרע כשלוית מחני אבל אם הוא באתרא דכתבי שטרא והדר יהבי זוזי אין הלוה יכול לומר היה לך ליפרע כשלוית ממני אם כן בנ"ד נראה לכאורה שיהיה נמי דינא הכי שהואיל שכבר שמעון היה חייב לשלם המאה זהובים לראובן חמיו קודם שנתן לו המעות להתעסק בהן יכול שמעון לומר לראובן היה לך ליפרע כשנתתי לך המעות ולא היה לך לשתוק וזה לדעת אותן הפוסקים שאין עושין חילוק בין מקום למקום ולדעת אותן שעושין חילוק כאמר גם כן בנ"ד דאם באותו מקום נותנים המעות ואחר כך כותבים השטר יכול שמעון לומר היה לך ליפרע כשנתתי לך המטות אמנם אם באותו מקום כותבים השטר ואחר כך נותנים המעות אין יכול שמעון לומר לראובן חמיו היה לך ליפרע החוב כשנתתי לך המעות להתעסק בהן:
כל זה היה נראה לפום ריהטא דשמעתא אמנם לבתר העיון רב והדקדוק היטב שדקדקנו בדברי השאלה נאמר דלא דמי האי דינא שכתבנו לנדון דידן לפי שבהאי דינא טוען המלוה האחרון שכבר פרע למלוה הראשון יען שהדין אומר אילו חייב הייתי לך לא היה לך ללות ממני אלא היה לך ליפרע בחובך דנראה שהיה באותו הזמן החוב פרוע אבל בנ"ד שמעון מודה שלא פרע לראובן חמיו המאה זהובים שהתנה עמו אלא טוען דלמה שתק עד עתה ולא דבר לו שום דבר בעת שנתן לו המטות להתעסק בהן דנראה שמחל לו החוב ואם כן פנים חדשות באו לכאן דבנ"ד הספק שיש לבאר ולידע אם מחילה כזו הוי מחילה או לא ולכן נכתוב מה שפסקו הפוסקים בזה הדין:
הראשון שבקדושה הלא הוא הרמב"ם בהלכות מכירה פרק ה' הלכה י"א וז"ל יש דברים הרבה שאינם צריכין קניין ואין לקניין בהם טעם כגון המשחרר את עבדו והמגרש אשתו או עושה שליח או המוסר מודעא או המבטל מודעא או המוחל לחברו חוב או פקדון שיש לו ביד וכל כיוצא בדברים אלו עכ"ל:
והרב המגיד כתב יש דברים הרבה שאינם צריכין קנין וכו'. אלו דברים פשוטים שלא מצינו בהם קניין בשום מקום ולא יאות בו דבאמירה הם גמר הדברים ודין המחילה שאינה צריכה קניין יש ראיה לדבר מדאמרינן פרק קמא דקדושין זאת אומרת עבד עברי גופו קנוי דאי לא לימא ליה באפי תרי זיל אלמא דמחילת השעבוד אם לא היה גופו קנוי באמירה בפני שנים סגי ע"כ:
וכתב עוד הרמב"ם בפ' י"ו מהלכות אישות המוחלת כתובתה אינה צריכה קניין ולא עדים אלא בדברים בלבד והוא שיהיו דברים שהדעת סומכת אליהן ולא יהיה דברי שחוק והתול או דברי תימא אלא בדעת נכונה ע"כ:
והטור כתב בחושן המשפט סימן רמ"א ס' ב' וז"ל אבל המוחל לחברו דבר שהוא חייב לו אין צריך קניין אלא מיד כשמחל לו זכה במה שבידו וכתב הרמב"ם וכן הדין בנותן פקדון לחברו שהיה מופקד אצלו קנה מיד ובלא קניין וכו':
ומר"ן כתב ומה שכתב אבל המוחל לחבירו דבר שהוא חייב לו אין צריך קניין אלא מיד כשמחל לו זכה במה שבידו בפרק קמא דסנהדרין ד' י"ב ובפ' המקבל דף ו' דקדקו כן התוספות והרא"ש מכמה דוכתי וכן דקדק הר"ן בפ' קמא דקדושין אמתניתין דעבד עברי נקנה בכסף. ומה שכתב בשם הרמב"ם ז"ל וכן הדין נותן פקדון לחברו שהיה מופקד אצלו קנה מיד בלא קנין בפרק שלישי מהלכות זכייה ומתנה והטעם מבואר דכיון שהוא בידו מיד זכה בו דאין לך חשיכה גדולה מזו וכו':
נמצינו למדים מהאי דינא שפסקו הני רבוותא גאוני עולם שהמחילה אינו כמו המכירה והמתנה שאינם נקנים אלא באחד מהדרכים שאמרו חכמים אלא הרי הוא נקנית בדברים בלבד בלא קניין:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו סי' רמ"א ס' ב' מחל לחברו חוב שיש לו עליו או נתן והפקדון שהיה מופקד אצלו הרי זה מתנה הנקנית בדברים בלבד וכו':
והשתא עם זה נבא להשיב על הספק שהסתפק ה"ה אם טענתו של שמעון שטוען שכיון ששתק ראובן עד עתה הרי אזל לו חובו של המחה טענה או לא ונאמר דאין טענתו טענה דהגם שהקלו חכמים בתחילה יותר מבמכירה ומתנה לא מצינו שהקלו אלא לענין שאין צריך אחד מהדרכים שהמכירה ומתנה נקנית בהם אלא שבדברים בלבד נקנות בלא קניין אבל בנ"ד שלא היו שם אפילו דברים לא מצינו שהקלו לפי שלא אמרו אלא בדברים:
ואם עדין תבעי לך ולומר שמה שאמרו שהמחילה נקנית בדברים בלבד לא בא לאפוקי אלא שאינו צריך אחד מהדרכים שהמכירה ומתנה נקנית בהם אבל לא להוציא דשתיקה לא הוי מחילה כמו נדון דידן שהרי מצינו בהרבה מקומות שאומר שהשתיקה הוי מחילה גם לזה נשיב ונאמר דהגם שמן הדין שכתבנו אינו מוכרח דשתיקה לא הוי מחילה אל יחסר לנו להביא ולפרשו ממקום אחר ולכן נכתוב היכא אמרו שהשתיקה היא מחילה ועם זה נבא להשיב את קושיותנו:
איתא בפ' יש נוחלין דף קל"ב. תנן התם הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהו אבדה כתובתה משום דכתב לה קרקע כל שהו אבדה כתובתה אחר רב במזכה להן על ידה ושמואל אמר במחלק לפניה והיא שותקת: ובסוף מסיק הגמרא אמר ליה רבא לרב נחמן הא רב הא שמואל הא רבי יוסי בר חנינא מר מאי סבירא ליה אמר ליה שאני אומר כיון שעשאה שותף בין הבנים אבדה כתובתה:
ופירשב"ם ושמואל אמר. אפילו אין מזכה להן על ידה אלא שהיתה לשם בשעה שכתב לבניו והיא שותקת דכיון שכתב לה קרקע כל שהוא נתרצית ושתיקה כהודאה דמיא אבל אם לא נתן לה כלום שתיקה אינה אלא כדי לעשות נחת רוח לבטלה ושותף בין הבנים. שכתב לה נמי קרקע כל שהו מחלה ולא מצריכינן לכל הנך כחות דאמרי הנך אמוראי לעיל אלא בכתיבה בעלמא אבדה כרבי יוסי דסגי ליה בחדא או קבלה או כתיבה ומצאתי בתשובות רבנו שלחה זקיני זצ"ל דרב נחמן קאי בשיטת שמואל דאוקמה במחלק בפניה והיא שותקת וכו' וכיון דמחלק לפניה והיא שותקת לפיכך מוחלת שהרי עשאה שותף לחלקה חלק בפני עצמה בין הבנים ומיגו דחשיבא לה כאחד מבניו לחלק נמי לה חלק כמו שמחלק לבניו מתרצה לו ומוחלת השעבוד מן הנכסים ורב נחמן לפרש טעם לדברי שמואל אתא עכ"ל:
הרי למדנו מהאי סוגיא דאם הבעל מחלק נכסיו לבניו בפני אשתו וכתב לה קרקע כל שהו והיא שותקת שאבדה כתובתה לפי שהשתיקה היא מחילה והטעם הוא לפי שעשאה שותף בין הבנים אבדה כתובתה כדמסיק הגמרא יען שבשביל שחישבה ליתן לה חלק בפני עצמה בין הבנים הרי היא מוחלת:
וכן כתב רב אלפ"ס בפרק יש נוחלין וז"ל תנן התם הכותב נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהו אבדה כתובתה משום דכתב לאשתו קרקע כל שהו אבדה כתובתה אמר רב במזכה להן על ידה ושמואל אמר במחלק לפניה והיא שותקת רבי יוסי בר חנינא אומר באומר לה טלי קרקע זה בכתובתך ומקולי כתובה שנו כאן אמר ליה רבא לרב נחמן הא רב הא שמואל והא רבי יוסי בר חנינא מר כמאן סבירא ליה אמר ליה שאני אומר כיון שעשאה שותף בין הבנים איבדה כתובתה ודוקא דהיא שותקת כשמואל וכל שכן הנך ע"כ לשון הרב:
והרמב"ם פסק בהלכות זכייה ומתנה פרק ששי הלכה ט' וז"ל וכן הכותב נכסיו לבניו בין זכרים בין נקבות בין בריא בין שכיב מרע וכתב לאשתו עמהן קרקע כל שהוא הואיל ועשה אותה שותף בין הבנים ולא מחתה אבדה כתובתה ואינה טורפת מנכסים אלו כלום וכו':
והטור כתב באבן העזר סימן ק"ו וז"ל המחלק נכסיו לבניו וחלק לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה בין אם הוא בריא או שכיב מרע ואפילו אם לא חלק בפניה רק ששתקה כשנודע לה דאמרינן כיון שחלק לה כבוד לחלוק עם הבנים ודאי מחלה ורבנו חננאל פירש דוקא כשחלק לה חלק אחד כאחד מן הבנים אז מחלה בשתיקה לחוד אבל אם לא נתן לה כאחד מן הבנים אז לא מחלה בשתיקה לחוד אלא אם כן כתב לה וקבלה עליה ורב אלפ"ס כתב כסברא ראשונה ולזה הסכים אדוני אבי הרא"ש ז"ל וכו':
למדנו מכל זה שכתבנו מהני רבוותא גאוני עולם שפסקו דאם הבעל חלק כבוד לאשתו להיות שותף ולחלוק עם הבנים אפילו בקרקע כל שהוא מחלה בשתיקה אלא שיש מהם שסוברים דדוקא בפניה והיא שותקת ומהם סוברים דאפילו לא חלק בפניה רק ששתקה כשנודע לה:
וכן פסק הרב יוסף בשלחנו הטהור סי' ק"ו ס' ח' וז"ל הכותב כל נכסיו לבניו בין זכרים בין נקבות בין בריא בין שכיב מרע וכתב לאשתו עמהם קרקע כל שהוא או דקל לפירותיו או פירות מחוברים והם צריכים עדיין לקרקע הואיל ועשה אותה שותף בין הבנים ושתקה כשנודע לה ולא מיחתה אבדה עיקר כתובה ותוספ' ואינה גובה מנכסים אלו כלום וכו':
והשתא שהוכחנו מכל האי שכתבנו מהגמרא ומהפוסקים דלא מצינו שהשתיקה הוי מחילה אלא בכי האי גונא לגבי אשה מן הטעם שמקולי כתובה שנו כאן אם כן נבא בנקל להשיב את קושייתנו שכיון ששמעון היה חייב לראובן חמיו מאה זהובים מחמת התנאי לא נאמר דראובן יפסיד זה החוב בעבור שבזמן שנתן לו שמעון מטות להתעסק בהן לא דיבר לו שום דבר מזה החוב שכבר אמרנו דהשתיקה לא הוי מחילה אלא לגבי אשה ומשום הטעם דכיון שחשיבא ליה כאחד מבניו מתרצה לו ומוחלת השיעבוד:
והרא"ש בתשובותיו כלל חמשה וששים פ' ד' פסק בהדיא דבבעל חוב לא אמרינן דשתיקה הויא כהודאה וז"ל שאלה אשר שאלת ראובן שאחר לשמעון וללוי מנה לי בידכם ואמר לו שמעון הן ושתק לוי אי הויא הודאת שמעון ושתיקת לוי הודאה לגבי לוי או לא: תשובה לגבי שמעון שאמר הן אם אמר ראובן לעדים שהודה בפניהם אתם עדי ושתק שממון הויא הודאה ואם לא אמר ראובן אתם עדי מצי שמעון למימר משטה אני בך ובשבועה או לא היו דברים מעולם אבל לוי דלא אמר הן אפילו אמר אתם עדי אמאי הודאת שמעון אינה הודאה לגבי לוי דמאי נפקא ליה מיניה ללוי בהודאת שמעון מצי למימר לא חששתי להו דאתו כי לא היה אפוטרופוס שלי ושתיקה ששתק אחר שאמר ראובן אתם עדי אינה כלום אחרי שלא הודה תחילה וכו':
ואף על גב שבכאן לא פסק אלא דשתיקה לא הויא כהודאה אבל לא אמר דלא הויא כמחילה כבר פסק אותו בפירוש בכלל מ' ס' ב' וז"ל ועוד דבעל חוב שמכר הלוה שעבודו לפניו ושתק לא הפסיד דדוקא גבי כתובת אשה אמרינן הכי כדמפרש התם מקולי כתובה שנו כאן וכן פירש"בם התם וכו':
נמצאת למד שהרא"ש פסק בהדיא דהבעל חוב ששתק לא הויא מחילה וכתב שכן פרש"בם והוא בהא סוגיא שכתבנו לעיל וז"ל ומקולי כתובה שנו כאן. אכולהו קאי דשאר בעלי חובין לא איבדו בכך עד שיאמרו בפירוש אנו מוחלין השעבוד שעל הנכסים הללו אבל בכתובה היקלו וכו':
ועדיפא מזאת מצאנו להרב חשה אלשיך בתשובותיו סימן קנ"ג שפסק שאפילו לגבי אשה היכא שלא עשאה שותף בין הבנים דלא הויא שתיקתה תחילה וז"ל הרי בפירוש דלא אמרינן שמה ששתקה בעת צוואת בעלה במה שמפסדת שעבוד כתובתה מקצת נכסים הויא זחילה אלא היכא דאיכא טענה דחשיבותא שמחשיבה לתת לה חלק עם בניו אבל בכי הא בנדון דידן דליכא האי טעמא אין שתיקתה מחילה ע"כ:
ובר מו דין יש לנו ראיה גדולה וחזקה להביא שהדין עם ראובן והוא שכל מה שכתבנו ואמרנו בכל אלו המקומות שאמרו שהשתיקה לא הויא מחילה הוא דוקא כגון שאומרים לפני המלוה דברים או עושים איזה מעשה דנראה מהם שמפסיד כחו ושעבודו שיש לו על הלוה והוא שותק ונראה כמודה טל זה ואפילו הכי אמרו דלא הוי מחילה כל שכן וקל וחומר בנדון דידן שלא מצינו ששמעון אמר לראובן חמיו שום דבר כשנתן לו המעות להתעסק בהן דודאי לא יהיה מחילה ומה שטען שמעון למה לא תבעם עד עתה עשה כאדם של שכל שהואיל שראה שחתנו שמעון עושה עמו כל כך טובה שנותן לו מטות להתעסק בהן לא רצה לטרוח אותו יותר כיון שהמעות הם בידו כמו שהוא טוען וטענתו טענה ובדברי שמעון אין בו ממש:
העולה לנו מכל האמור שמה שטען שמעון שכיון שראובן חמיו לא דבר לו שום דבר מהמאה זהובים שהוא חייב לו בשטה שנתן לו המטות להתעסק בהן נראה שמחל לו החוב ואם כן חייב חמיו לשלם לו כל המעות שנתן לו להתעסק בהן בלא ניכוי כלל אין בטענה זו ממש כלל ועיקר יען הראיות וההוכחות שכתבנו מכל הני רבוותא שלא אמרו שהשתיקה הוא מחילה אלא גבי אשה וזה דוקא שעשאה שותף בין הבנים דאיכא טענה דחשיבותא שמחשיבה לתת חלק עם בניו אבל אם לי עשאה שותף בין הבנים אין שתיקתה מחילה דליכא האי טעמא ואם כן כל שכן וקל וחומר בנ"ד דמלבד שהוא בטל חוב לא מצינו שדבר לו שמעון לראובן חמיו טל ענין החוב שום דבר שודאי הדין עם ראובן שינכה לו בתחילה המאה זהובים שהוא חייב לו ואחר כך יתן לו הנשאר מהמעות שנתן לו להתעסק בהן הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה היושב על הכסא כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר הנה ברך לקחתי וברך ולא אשיבנה לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: