שאלה כט לוי היה לו אחות יחידה ולא היו לה אב ואם. ובהיות הוא חולה ודואג מיום המיתה. אשר על כן בחר איש אחד ישר בעיניו וראובן שמו וקידש לו את אחותו הנ"ל ותיכף ומיד נפטר האח הנ"ל והלך לבית עולמו והנה אחר כלות ימי בכיתו. בא הארוס הנ"ל לישא את ארוסתו. וכשראתה אותו הנערה הנ"ל לא מצא חן בעיניה. ומיאנה בו. באמרה שעדיין היא ראויה למאן כפי די תורה. ואחר כמה ימים הלכה הנערה הנ"ל לעיר אחרת אצל זקנתה והנה בעבור זמן מה נתקדשה שם לאיש אחר ושמו שמעון: ובסיבה של משא ומתן של האיש ההוא דחו הנשואין עד עבור חצי שנה. ובתוך כך באה השמוטה הזאת לארוס הראשון ועבר עליו יגון ואנחה על שאבד תקותו. מה עשה נמלך לילך לעיר אשר שם הנערה הנ"ל והביא עמו שלשם עדים בחזקת כשרות שיעידו לפני ב"ד של אותה העיר איך הנערה הנ"ל לא היתה ראויה למאן כשמיאנה בו וא"כ חלו הקדושין הראשונים ויהי כשמוע שמעון השמועה הרעם הזאת מה עשה גם הוא ביקש עדים כשרים שיעידו שבשעת מיאון עדין קטנה היתה: עכשו אנחנו שואלים איך להתנהג במשפט כזה כפי דין תורה אם לגמור דחוים הם מלישא את הנערה הנ"ל ושיתנו לה גט מספק או שאחד מהם יהיה דחוי לבד ויתן גט. ואם כך הוא הדין צריכין אנו למודעי מי ידחה מפני מי! על הכל יבא דבריך וכבדונך: ושכמ"ה:
תשובה שני כתי עדים מכחישים זו את זו. שניהם כאחד טובים ובחזקת כשרים. עומדין לפנינו בדין: והנה מפי העדים הבאים השערה ראשונה שמענו. איך הנערה הנ"ל לא היתה ראויה למיאון. ומשום הכי חלו עליה הקדושין הראשוני': ומפי העדים השניי' שמענו שנית. שבשעת מיאון עדין קטנה היתה וקדושיה השניים חלו עליה: אשר על כן בטרם נגמור אם דחויים הם שניהם לישא את הנערה. או אחד מהם. ומי ידחה מפני מי: צריכין אנחנו לחקור בתחילה את משפטם בגזרת עירין קדישין רז"ל:
והנה מעין הדין הזה יוצא מסוגית מסכת שבועות דף מ"ז: אתמר שתי כתי עדים המכחישות זו את זו אמר רב הונא זו באה בפני עצמה ומעידה. וזו באה בפני עצמה ומעידה: רב חסדא אמר בהדי סהדי שקרי למה לי ופירש רש"י. זו באה בפני עצמה ומעידה בעדות אחרת. וכן זו ואף על פי שהאחד פסולה. אין לך לפסול לא זו ולא זו הואיל ואינך יודע איזו מהם פסולה:
מהני מילי דזו באה בפני עצמה וכו' כפי פירש רש"י. שכתב דבעדות אחרת דבריהם נשמעין. שתים זו שמענו אחת היא שלא נפסלו אנשי הכתות בעדות אחרת מזו: ושניה. שבהתנגדותם אין כאן עדות. ודבריהם בטלים. ודוחין את שתיהן: ומוסכם הוא דהלכה כרב הונא דהוא רביה דרב חסדא: וכבר שמעינן בכל דוכתא דשתי כיתות המכחישות זו את זו אמרינן אוקי תרי לבהדי תרי: ואוקי גברא או ממונא אחזקתיה: פוק חזי שכן פסק הרמב"ם בהלכות עדות פרק י"ח: הלכה ב': ואלה דבריו: שני כתות המכחישות זו את זו אין כאן עדות ואין עונשין אחת מהן: ובשלהי הלכה ג': הניף שנית ידו וכתב שני כתות וכו' דוחין את שתיהן: וכן פסק הטור בחושן המשפט הלכות עדות סי' ל"א וזה לשונו שני כתי עדים וכו' כגון אחת אומרת פ' לוה מפ' מנה ביום פ' וא' אומרת לא לוה דברי שניהם בעלים: וכן בסי' ל"ח: והרב ב"י זכר מוצא מקום מקור נביעת הדין במסכת שבועות דף י"ט:
נמצינו למדין ששתי עדויות דשאלתינו בטלים דבריהם. ודחויין הם ואין כאן עדות וצריכים אנחנו לעיין בדין הנערה הזאת בשלשת צדדי הח' השואל להשיב כהלכה:
אמנם שומט אני מחלק טל המוסכם הנ"ל לאמור שיש חילוק בין העדות הבאה ראשונה לשניה: דכשבאו העדים האוסרים תחלה לא אמרינן אוקמא אחזקתיה. משום דכבר נתקיים שם איסור עליה: אבל כשבאו המכשירין תחלה. אז ודאי אוקמא אחזקתיה משום דשה כל ההיתר עליה:
כדתנינן תמן ביבמות דף צ"ד. אמר להו רב ששת תניתוה אמרו ליה מת בנך ואחר כך מח בעליך ונתיבמה. ואחר כך אמרו לה חלוף הדברים תצא והולד הראשון והאחרון ממזר: ואקשי היכי דמי אילימא תרי ותרי מאי חזית דסומכת ההני (פירוש דאסרי) סמוך אהני (פירוש דשרו ולמה תצא) ורש"י מסיק בההיא דמסימנן לקמאי מכח חזקה שהיתה לו בתחילה: ובתוספות הוכיח בסברה ישרה הרב רבינו יצחק בר ברוך דלא אמרינן בכל הני אוקמא אחזקתיה לפי שהשנים המוציאין אותו מחזקתו שלהתר. הם מעידין תחילה. ומיד כשהעידו יצא מחזקתו על ידי עידותן ותו לא אמרינן אוקמא אחזקתיה:
ובכח החילוק הזה היה לנו לחוש לעדות הראשונה. המגדת שלא היתה ראויה למאן כשמיאנה משום דשם האיסור חל עליה בתחילה: אך ורק כבר דחוי זה החילוק בשתי ידי בעלי התוספות באותו דבור בעצמו. ואלה דבריהם: ואין נראה לר"י דהא הכא בשמעתין מוקמה לה אחזקתיה אף טל גב דכבר פסלוהו השנים והוציאוהו מחזקתו וכ'ו. עכ"ל: ודבר דמסתבר הוא דלא שני לן בין באו המכשירים תחילה ובין באו האוסרים כי הדבר שקול וחזר סדין ואין כאן עדות בעבור התנגדותן כמו שאמרנו:. וזה פשוט אמת ויציב ונכון:
ועתה עלתה על דעתי למחר נתנה ראש להצדיק דין שמעון המקדש השני. ולהודיע בכח טענות השכל והסברה הגוברת שהנערה הייתה ראויה למאן בשעת מאונה: ראשונה שבחרד לוי על נפשו בחליו שיעלה מות בחלונו. גש חיש מהר וקדש את אחותו הקטנה לראובן. ותקף ומיד נפטר: ועידי ראובן חשודים לשקר בעדותם שלא היתה ראויה למאן בשעת מיאונה על דברת נחוץ המאורעות בזמן קריב וקצר כנזכר בשאלה. יען קבלת הקדושן ומיתת המקבל בחליו ומיאונה מיד בתום ימי אבל בכי לוי בחדש ימים היה. ורחוק הוא להאמן כי יסופר שהיתה סמוכה לפרק זמן שאינה יכולה למאן בתום ימי בכי אבל אחיה. בימי מספר כאלה עד שלא יביאהו עד בזולת מכחישים: שניה שאף אם נודה שעבר זמן מיאונה באותו פרק ובאותו זמן ככלות ימי בכי אבל לוי. כבר כשראתה הנערה לראובן לא מצא חן בעיניה ומיאנה בו בפיה באמרה וכו'. באופן שאת כל ונוכחת שלא ברצונה ודעתה קדשה אחיה לאיש שלא הכירה אותו ומיאונה מיד פוטרתה מידו ומתפיסת קדושיו בה: אך אחרי שקול הסברות האלה גזרתי אומר רק בזאת קרא עדיפא מסברא וע"כ:
נדרוש נא דבר ה' מפי רבותינו הקדושים ראשונים ואחרונים כפי דין תורה במאורע דומה לזה ללכת בארחותוהם: ולפסוק הדין על פיהם כחוקת התורה:
מורינו הרב רבינו שמואל די מדינה בשאלה פ"ד באבן העזר נשאל הלכה למעשה ביתומה שמיאנה ויש שתי כתות אלו אומרים קטנה היתה כשמיאנה. ואלו אומרים גדולה היתה וכו': וגזר אומר ופסק. כיון דאיכא תרי ותרי והוה לי שנים אומרים נתקדשה ושנים אומרים לא נתקדשה שלא תנשא ואם ניסת לא תצא ודוקא שנישאת לאחד מעידיה אבל נשאת לאחר תצא: ע"כ:
והרב הגדול בעל משפטי שמואל שאלה קי"ז ע"ג כמוהו נשאל וז"ל השאלה: מוהר"ם מנחם שבתי הרופא ז"ל שדך בתו הקטנה עם נער אחד במתא סלוניקי עיר גדולה לאלהים וקבל הח' הנ"ל קדושין מיד הנער להתקדש לו בתו ויהי כי ארכו הימים והנער לא הלך בדרך ישרה והח' הנ"ל מאן ונתחרט לתת את בתו לאיש אשר לא ישר בעיני תורתו ובא עדות שבזמן שנתן הנער קדושין להח' הנ"ל בעד בתו אז לא היה בן י"א שנה ומאז לא נתיחד עם הבת כלל לעולם. וקרובי הנער הביאו עדים כי היה גדול בין י"ד שנה ע"כ. והרב הנ"ל הגדול עצה הפליא תושיה. בהרחבת דבור והביא כת המחמירים בחשש אסור אשת איש ר"י בעל התוספות הרי"ף הרא"ש והרן והטור וכו': וכת המתירים רש"י הרמב"ם רבינו ישעיה ר"ת רשב"ם וריב"ב אי אמרינן אוקי תרי לגבי תרי וכו' ואוקמינן אחזקתיה או לא אמרינן ופסק להתיר: ובסוף דבריו כתב ומעשה בא לידי עתה יותר מעשרים שנה במעשה הנ"ל ועבר מטריקולא איש גדול אשכנזי מתלמידי הרב הגדול הגאון מוהר"ר יעקב פולק ז"ל ופסק להתר כמוני. אלא שחכמי סלוניקי החמירו ופסקו לאסור הנערה ההיא ולאחזוקה במקודשת ולפחות מדרבנן מספק כי אין להקל בספק א"א:
מפי מגידי אמת האלה מהרש"דם בטל מ"ש וחכמי סלוני"קי לכאורה למדנו לפקפק בנ"ד בקדושין שקבל אחיה בעד הנערה הזאת ודלא ליפטרינה בלא גט: אמנם ראיתי אחרי רואי הפרש גדול שבן שאלתם משאלתנו כי פועל איש ואיש שפועל בימיהם היה בספק קדושי דאורייתא שקבל אביה קדושיה שעל פי התורה לפני שבגדה תחת רשות אביה היא כמה שנאמר את בתי נתתי לאיש הזה וישר כחם ושמם זכור לטוב שהחמירו בספק א"א דאורייתא אבל נדון דידן ספק קדושין דרבנן הוא כי אחיה קבל קדושיה ואף שרבותינו בעלי התלמוד החזיקו ידו כיד האב בדבר הזה כנזכר בגיטין דף ק"ח ט"א: מכל מקום ספקא דרבנן הוא וספקא דרבנן לקולא:
וכשנדקדק בדברים האמורים בהגדה היוצאת מפי הנערה הזאת הדיק היטב. באמרה שעדין ראויה למאן כפי דין תורה פיה פתחה בחכמה ובקיותה בהלכה שיודעת הזמן הקצוב למיאון. זכינו לדין שאשה חכמת לב כזאת כשמיאנה בו בראובן. וודאי מיאנה בפני ב' או ג' עדים כדת וכהלכה ומיאנה מיאון: ומוסכם הוא ביבמות ק"ז וק"ח: שבאמרה בפיה אי אפשי בקדושין שקדשוני אחי ואחי הן בפני ב"ד והן שלא בפני ב"ד מיאנה מיאון וכן פסק הרמב"ם בהלכות אשות פ"ד וגרושין י"א: ועידי מאונה מסתמא ידעו ונתברר להם שעדיין ראויה היתה למאן כשמיאנה לפניהם כמסקנת הגמרא שם: ואם אמור יאמר החולק עלינו שאין כאן עדות כלל בעבור התנגדות העדויות כנ"ל עם כל זה עדיין דחוי ראובן. לא מבעיא כשמיאנה בפיה בעבור שלא מצא חן בעיניה כנזכר בשאלה אלא שהקטנה אפילו שתקה אף על פי שהיא נשואה. שהלכה ונתקדשה לאחר כשהיא קטנה קדושיה הם מיאוניה: ונל"עד שאפילו מיאון אינה צריכה כי אחיה קבל קדושיה שלא לדעתה. נלמד מענין השאלה שלא זכרה שאחיה שאל את פיה בשעת קבלת הקדושין והיא גם הוא לא הכירה אותו ובראותה פניו לא מצא חן בעיניה להיות לו לאשה וזה מבואר ביבמות ק"ט ע"א וכתובות מ"ג ע"ב:
ועוד עדיפא מינה כתב בתשובה הרב ר' יהודה בר ברזילי ז"ל דלרי"ף קדושי קטנה אינם כלום ושאין קדושין מועילים אלא אחר הנשואים ואז צריכה  למאן אבל בקדושין לחודייהו אינה צריכה למאן. (ב"י אבן העזר סי' קנ"ה) והוא הרב קארו בעצמו שם כתב והקשו עליו דהא דחנן וב"ה אומרים ארוסות ונשואות. ואמרינן בפ' התקבל איזה הוא מיאון כל שאמרה אי אפשי בקדושין שקדושוני אמי ואחי: וכן אמר גבי קטנה שעמדה ונתקדשה לאחר דקדושיהם הם מאוניה ברייתא שם ק"ח והרמב"ם ה' ארוסין פרק י"א הלכה ג' וכו' והרמב"ן הראה פנים להעמיד דברי הרב ז"ל לכל הני דמוכחן דארוסה היא בשקבלה היא קדושים. אבל בשקדשה אמה ואחיה אפילו לדעתה אינה מקודשת כלל ואינה צריכה למאן: ובתכלית הדברים מוכח שפנויה היתה וכל שלא נבעלה כלל שריא לעלמא כפי מה שדקדק הרב רבינו חננאל. ממשנת ב"ש: איזו היא קטנה שצריכה למאן כל שהשיאוה אמה ואחים לדעתה עיין שם: ואותו כהיום דחוי ראובן מעיקרו דקדושיו קדושי דרבנן הם מפני שנתן אותם לאחיה ולא לאביה שכבר שכנה דומה נפשו ולא באו לידי ארוסין. וספק היותה עדין ראוים או בלתי ראויה ספקה דרבנן היא. ואם כן שני פנים וספקות לקולא יש כאן. והמוציא מחברו עליו הראייה. וכבר משוכבת חיקו של שמעון היא. ואפילו גט איננה צריכה כדלעיל:
ואני בעניי וחלושת דעתי הנה הבאתי את אשר לקטתי ואספתי בעמרים אחרי הקוצרים מאז הבוקר ועד עתה זה שבתי הבית מעט כי חדל הפנאי ואבקש לי ענות אשר ייטב לי בפסוק הדין היוצא מפי כ"ג בקדושה ובטהרה ידיד נפשי הרב מו"ר הכהן די אזיוידו. לו לבדו משפט ההוראה בקהלתינו ישמרהו ויחיהו שומר אמונים לאורך ימים בשמחות וגיל בחיי בניו היקרים ומשפחתו הרמה בימיהון ובימינו. ובחיי כל ישראל יבא לציון גואל אוכי"ר:
באמשטירדם בראשון לחודש טבת שנת שמרה על דל שפתי לפ"ק
לעבר ה' לדוד בן לא"א הח' והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס יצ"ו:
משפחתו חפשי בישראל:
בבית ובדפוס כה"רר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט