שאלה ט ראובן מת וחלי"ש והניח אחריו ברכה יתומים קטנים וקרובי ראובן מסרו עזבונו כסף ושוה כסף ביד שמעון עד שיגדלו יתמי ראובן ואחר זמן מת שמעון וחלי"ש והניח יתומים ועתה יתמי ראובן הנז' תובעים מלוי עזבון אביהם באומרם ששמעון קודם מותו אמר להם בפני עדים שעזבון ראובן שהיה מופקד בידו מסרו ללוי ולוי כופר ואומר לא היו דברים מעולם מבעיא לן אם לוי פטיר או חייב ואת"ל שלוי פטור היתומים חוזרים על יתמי שמעון הנפקד או על קרובי ראובן לתבוע מהם עזבון אביהם באומרם מי נתן לכם רשות למסור עזבון אבינו לשמעון יורנו הדין ושכמ"ה:
תשובה גרסינן בבבא בתרא פרק חזקת הבתים (דף מ"ה) אומן אין לו חזקה וכו': אמר רבה לא שנו אלא שמסר לו בעדים אבל מסר לו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לו לא היו דברים מעולם כי אמר ליה נמי לקוחה היא בידי מהימן אמר ליה אביי אי הכי אפי' בעדים נמי מתוך שיכול לומר לו החזרתיו לך כי אמר ליה לקוחה היא בידי מהימן אמר ליה רבה מי סברת המפקיד אצל חבירו בעדים אינו צריך להחזיר לו בעדים לא סלקא דעתך אלא המפקיד אצל חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים מתיב אביי ראה עבדו ביד אומן וטליתו ביד כובס אחר לו מה טיבו אצלך אתה מכרתו לי אתה נתתו לו במתנה לא אמר כלום בפני אחרת לו למוכרו וליתנו לו במתנה דבריו קיימין מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא אמר רבא סיפא ביוצא מתחת ידי אחר וקאמר ליה אחר בפני אמרת לו למוכרו וליתנו במתנה מגו דאי בעי אמר ליה מינך זבנתה כי אמר ליה זבינתה ניהליה וזבנה ניהלי מהימן קתני מיהת רישא ראה היכי דמי אי דאיכא עדים למה לי ראה ניתי עדים ונישקול אלא לאו דליכא עדים למה לי ראה ניתי עדים ונישקול אלא דאיכא עדים והוא דראה והא את הוא אמרת המפקיד אצל חבירו בעדים צריך לפורעו בעדים אמר ליה הררי בי מתיב רבא לסיועי לרבה הנותן טליתו לאומן אומן אומר שתים קצצת לי והלה אומר לא קצצתי לך אלא אחת כל זמן שהטלית ביד אומן על בעל הבית להביא ראיה נתנה לו בזמנו נשבע ונוטל עבר זמנו המוציא מחבירו עליו הראיה היכי דמי אי דאיכא עדים ליחזי עדים מאי קאמרי אלא דלאו דליכא עדים וקתני אומן מהימן מגו דאי בעי אחר ליה לקוחה היא בידי מהימן נאאגריה לא לעולם דליכא עדים והוא דלא ראה מתיב רב נחמן בר יצחק אומן אין לו חזקה אומן הוא דאין לו חזקה הא אחר יש לו חזקה היכי דמי או דאיכא עדים אחר אמאי יש לו חזקה אלא לאו דליכא עדים וקתני אומן אין לו חזקה תיובתא דרבה תיובתא:
ורשב"ם ז"ל האריך הרבה בפירושה דהאי סוגיא ולזה לא נעתיק כל לשונו אלא נכתוב תמצית דבריו להבנת ההלכה להקל על המעיין וזהו פירושה הא דאמר רבה לא שנו דאומן אין לו חזקה אלא שמסר לו בעדים הוא אפילו אין אנו רואין עכשיו בידו דסבירא ליה לרבה המפקיד אצל חבירו בעדים צריך להחזיר לו בעדים וכו' וכשמסר לו שלא בעדים הוא אפילו ראו עכשיו עדים בידו מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם שלא מסרתו לי אבל אחר מסרו לי שמכרתו לו והוא מכרו לי כי אמר ליה נמי אתה מסרתו לי ומכרתו לי נאמן בהאי מגו וכו' ואביי הקשה לרבה למה לא חילק כשמסר לו בפני עדים בין ראה ללא ראה דאפילו מסר בעדים היכא דלא ראה נאמן לומר לקוחה היא בידי מתוך שיכול לומר החזרתיו לך דסבירא ליה לאביי המפקיד אצל חבירו בעדים אין צריך להחזיר לו בעדים ועל הא דמותיב אביי לרבה מההיא דראה עבדו ביד אומן וכו' כתב ואחר שפירש הברייתא פירש התיובתא והוא אלא לאו דליכא עדים וכי ראה מיהא תפיס: פירוש וכי ראה אותו ביד האומן תפיס בעל הבית ומוציאו מידו אלמא היכא דראה אפילו לא מסר לו בעדים לא מהימן אומן וקשיא לרבה דאמר דהיכא דמסר שלא בעדים בין ראה בין לא ראה מהימן אומן: ועל הא דמותיב רבא לסיועי לרבה מהא דהנותן טליתו לאומן וכו' פירש דבלשון הזה אמר רבא בבית המדרש תניא כוותיה דרבה ותיובתא דאביי: אלא לאו דליכא עדים. עדי מסירה ואף על גב דראה וקתני אומן מהימן דקתני על בעל הבית להביא ראייה כרבה ותיובתא דאביי דאמר לא מהימן היכא דראה: ודחי דליכא עדים ולא ראה ודברי הכל מהימן דמצי אמר לא היו דברים מעולם: ועל הא דמותיב רב נחמן בר יצחק מההיא דאומן אין לו חזקה וכו' פורש הא אחר איניש בעלמא דלאו אומן היכי דמי דבאומן אין לו חזקה ואחר יש לו חזקה אי דאיכא עדים שמסר בעל הבית לאומן בפניהם והוא דראה הטלית עכשיו בידו אם כן דייקינן אחר יש לו חזקה כיון דאיכא עדים וגם ראה דלא חצי למימר החזרתיו לך ודאי לא מהימן לומר לקוח הוא בידי וכו': אלא לאו דליכא עדים ואיכא ראה וקתני אומן אין לו חזקה כאביי ותיובתא דרבה דאמר לעולם מהימן דאיכא תרתי וכו' עד כאן תמצית דבריו והרוצה לעמוד עניו יעיין במקומו:
והפוסקים ז"ל חולקים בפסק ההלכה הרי"ף ז"ל פסק דלא כרבה משום דאיתותב וסלקא בתיובתא שאחר שהביא הסוגיא הנ"ל כתב סברת הרבואתא החולקים עליו ואחר כך כתב מאי דסבירא ליה וז"ל הילכך אומן בין דמסר ליה בסהדי בין דלא מסר ליה בסהדי לית ליה חזקה אבל אחר אי מסר ליה בסהדי לית ליה חזקה ולא יכול למימר ליה הדרית זבינתה מינך ואי לא אפקיד גביה בסהדי אית ליה חזקה וכד אחר זבינתה ניהלי מהימן ובשבועה והני מילי בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר כדכתבינן בפרק המקבל והאי דאמרינן דלית ליה חזקה בין אומן בין אחר הני מילי היכא דראה כדתניא ראה בגדו ביד אומן וטליתו ביד כובס אמר לו מה טיבו אצלך אמר לו אתה מכרת לי אתה נתתו לי במתנה לא אמר כלום אבל אי לא ראה אף על גב דמסרי ניהליה בסהדי מגו דאי בעי למימר אהדרתיה ניהלך מהימן כי אמר נמי זבנתיה ניהלי מהימן אמר ליה אביי לרבא תא אחוי לך רמאי דפומבדיתא אמר ליה הב לי סרבלאי לא היו דברים מעולם הא אית לי סהדי דחזיוה גבך אמר ליה ההיא אחרינא הות אפקיה דליחזיוה אמר ליה עכשיו לא מפיקנא ליה אמר ליה שפיר קאמר ליה ראה תניא אמר רב אסי ואי חכום משוי ליה ראה והדין היא סברא דרבואתא ואנן קשיא לן האי סברא דהא רבה דאית ליה מגו איתותב וסלקא ליה בתיובתא ושמעת מינה דהאי דינא דאומן לא אמרינן ביה מגו הילכך בין ראה בין לא ראה אף טל גב דיכיל למימר לא היו דברים מעולם היכא דליכא סהדי אי נמי החזרתים לך בדאיכא סהדי כי אמר זבינתיהו ניהלי לא מהימן והאי דאמרינן ראה תניא לאו למימרא דאי לא ראה ואמר זבנתה ניהלי מהימן אלא דאי אמר לא מפיקנא להו לא אמרינן ליה אפקינהו דליחזינהו ולהכי תנא ראה ע"כ:
והרב רבינו יוסף אבן מגש ז"ל פסק דהיכא דראה בין איכא עדים ובין ליכא עדים לא מהימן אומן והיכא דלא ראה בין איכא עדים ובין ליכא עדים מהימן מגו דאי בעי אמר לא היו דברים מעולם בדליכא עדים אי נמי החזרתים לך בדאיכא עדים ודחה פסק רבו הרי"ף ז"ל וז"ל ואיכא מרבוסתא דכתבי הכי וכיון דאיתותב רבה ואדחי ליה מגו דיליה לא שנא ראה ולא שנא לא ראה אף על גב דליכא עדים לא מהימן והאי מימרא לא דייק גבן דמדאמרינן בההיא תיובתא דאותיב אביי לרבה מהא דתניא ראה עבדו ביד אומן טליתו ביד כובס וכו' היכי דמי אי דאיכא עדים למה לי ראה אלא לאו דליכא עדים וכי ראה מיהא תפיס שמעינן דבראה בלחוד הוא דפליגי אבל לא ראה אומן מהימן לכולי עלמא ועוד דהא בהדיא אמרינן לדחויי סייעתא דרבה לעולם דליכא עדים ודלא ראה דשמעת מינה דהיכא דלא ראה ליכא מאן דפליג ובדראה בלחוד הוא דפליגי ובהכי הוא דאיתוחב דהא ליכא מאן דפליג וכו' ע"כ ועוד הרבה הקשות והרוצה לעמוד עליו יעיין בספרו בחידושי בבא בתרא:
ובעי המאור הגדול ז"ל הליץ על הרי"ף ז"ל והפליג לפרש דבריו לדעת אחרת באופן דאף סברת הרי"ף בדליכא עדים ולא ראה אפילו אומן מהימן וליכא דפליג בהאי מילתא ז"ל ואני אומר כי אין לתפוס על הרי"ף ז"ל בכך ודבריו נכונים הן אלא שאחז בהם דרך קצרה כמנהגו ובדליכא עדים ולא ראה לא דינא ולא דיינא דאפילו אומן אית ליה חזקה וליכא מאן דפליג בהאי מילתא לא אמוראה ולא סבוראי אלא דברי הרב שאמר הילכך בין ראה בין לא ראה לצדדין הם אמורים כלומר בין ראה היכא שמסר לו שלא בעדים בין לא ראה היכא שמסר לו בעדים אף טל גב דיכיל אומן למימר לא היו דברים מעולם בדליכא סהדי וראה כלומר שלא בא מידך לידי אלא מיד אחר הוא שבא לידי וכן הוא פירוש לא היו דברים מעולם האמור בהלכה זו שהרי הוא אמור בדברי רבה בדליכא סהדי וראה וכיון דאיתותב רבה לא אמרינן להאי מגו ע"כ:
והרמב"ן ז"ל דחה דבריו בשתי ידים וז"ל אמר הכותב נעתרות נשיקותיו שהוא משבש דברי רבינו הגדול ז"ל בשבוש גמור שהרי רבינו אומר בפירוש דהאי לא אמרינן ביה שום מגו ועוד שהוא הופך דברי אלהים חיים מה שאין ראוי לעשות כן בדברי האמוראין שבתלמוד וכל שכן בדברי הגאונים המפרשים ז"ל שאם כן לא תנוח חקים ללשון ובדוחק אמרו כדברים האלו במקצת מקומות בתלמוד בלשון הברייתות שנשתבשו להם וכו' ע"כ והאריך מאוד לתרץ קושיות הרב אבן מגש ז"ל והעלה דברי הרי"ף ז"ל כפשטן דבאומן ליכא מגו כלל בין איכא עדים בין ליכא עדים בין ראה בין לא ראה וחתם דבריו בזה הלשון זהו דעת רבינו הגדול ז"ל והנוטה מזה תועה מדרך השכל גם רבותינו שבצרפת כתבו כן בשם רבינו תם ז"ל והוא האמת ע"כ:
אמנם הרמב"ם ז"ל הלך בשיטת הגאונים ורבו הרב אבן מגש ז"ל כמו שמפורש בדבריו בפרק תשיעי מהלכות טוען ונטען הלכה א' וב' וז"ל האומן אין לו חזקה בכלים שתחת ידו. אחד כלים העשוים להשאיל ולהשכיר ואחד שאר כלים כיצד ראה כליו ביד האומן והביא עדים שהן יודעים שהכלי זה שלו והוא טוען ואומר לתקן נתתיו לך והאומן אומר לא בא לידי אלא במכירה או מתנה. או שטען אתה נתתו לי אתה מכרתו לו אחר שבא לידי לתקנו אף על פי שמסרו לו שלא בעדים בעל הכלי נאמן ומוציאין אותו מיד האומן וישבע בעל הבית הסת על טענתו ויש גאונים שדנו אף על פי שלא הביא בעל הבית עדים שזה הכלי שלו הואיל וראה כליו ביד האומן והרי האומן מודה לו שהיה שלו ומכרו לו נאמן אבל אם אמר לא היו דברים מעולם ושלי הוא הכלי נאמן האומן ונשבע הסת ואם הביא בעל הבית עדים שהכלי הזה ידוע לו אין האומן נאמן ודין זה פלא הוא בעיני: לא ראה הכלי ביד האומן אלא טען ואמר כלי פלוני נתתיו לו לתקן והאומן אומר חזרת ומכרתו או נתתו לי האומן נשבע הסת ונפטר מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם ואפילו מסרו לתקן בעדים האומן נאמן מתוך שיכול לומר החזרתיו שהמפקיד אצל חבירו בעדים אינו צריך לו להחזיר בעדים לפיכך נשבע האומן הסת ונפטר ואין מחייבין אותו להוציא הכלי ואם הוציאו הואיל ונראה הרי בעל הבית מביא עדים שהוא שלו ונוטלו אף על פי שמסרו לו בלא עדים כמו שבארנו וכו' ע"כ:
והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל האומן אין לו חזקה בכלים שתחת ידו וכו' פרק חזקת משנה אומן אין לו חזקה ובגמרא יש שקלא וטריא הרבה ומסקנא דגמרא שאף על פי שלא מסר לו בעדים כל זמן דאיכא ראיה אינו נאמן לומר לקוח הוא בידי ודעת רבינו כדעת כל הגאונים ז"ל ורבו הרב אבן מגש ז"ל דכל היכא דאיכא מגו הרי אומן נאמן ולא נתמעט האומן מדין מגו אלא כל הכלים אצל האומן ככלים העשויין להשאיל ולהשכיר אצל שאר בני אדם וזה נראה מושכם מכל הגאונים ז"ל חוץ מהרב אלפסי ז"ל שכתב בהלכות דאף על גב דליכא ראיה לא אמרינן מגו באומן ואינו נאמן לומר לקוח הוא בידי וזה מה שכתב רבינו ויש גאונים שדנו שאף על פי שלא הביא וכו' ואף על פי שלא נכתב זה שהזכיר רבינו בהלכות מכיון שבהלכו' סבורין שאון דין מגו באומן הוא הדין למה שהזכיר רבינו ויש מן האחרונים שסבורין כדברי ההלכות ואמרו טעם למה אין מגו באומן לפי שהתקנה התקינו לאומנין כדי שיהיו בעלי בתים מצויין אצלן ובפירוש הסוגיא לפי דעות אלו יאריכו הדברים ודברי רבינו והגאונים ז"ל עקר וכו' ע"כ לשון הרב המגיד ז"ל:
והרא"ש ז"ל בפסקיו גם הוא פסק דאומן נאמן כשיש לומר מגו גם רבינו יעקב בעל הטורים בנו ז"ל כתב כן בטור חושן משפט סימן קל"ד אחר שכתב דין האומן שאין לו חזקה כתב ז"ל במה דברים אמורים שראו עדים אותו עתה בידו אבל אם לא ראו אותו עתה בידו נאמן לומר לקוח הוא בידי במגו דלא היו דברים מעולם או החזרתיו לך ונשבע הסת ונפטר ע"כ ואח"כ כתב סברת רבינו תם שאינו נאמן במגו ואחר זה כתב וכן כתב רב אלפס וכו' וא"א הרא"ש ז"ל הסכים לסברא הראשונה וכן דעת הרמב"ם ז"ל שכתב וכו' הרי לך בהדיא דהרא"ש ובעל הטורים ז"ל סוברים דאומן נאמן לומר לקוח הוא בידי במגו. וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטהור בסימן הנזכר:
העולה לנו מכל מה שכתבנו שלדברי הרי"ף  וסיעתיה ז"ל אין באומן דין מגו ולסברת הרב רבינו יוסף הלוי אבן מגש ודעימיה ז"ל יש באומן דין מגו אבל כשאומר לא היו דברים מעולם בדליכא עדים ולא ראה או החזרתיו לך בדאיכא עדים כולי עלמא מודו דבין אומן בן איניש דעלמא נאמנים:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא ראובן שמת והניח יתומים קטנים וקרובי ראובן מסרו עיזבונו לשמעון עד שיגדלו יתמי ראובן ואחר זמן מה מת שמעון והניח יתומים ובאו יתמי ראובן לתבוע מלוי עיזבון אביהם באמרם ששמעון קודם מותו אמר להם בפני עדים שעיזבון ראובן שהיה מופקד בידו מסרו ללוי ולוי כופר ואומר לא היו דברים מעולם מה דינו נראה לנו דבר ברור דלוי נאמן במה שאומר לא היו דברים מעולם כיון דליכא עדים ששמעון מסר לו ולא ראו עתה בידו כמו שמובן מדברי השאלה שלא נזכר עדים במסירת שמעון ללוי וגם אינו מפורש שראו ביד לוי דבר מזה העיזבון. ומה שאמר שמעון ליתמי ראובן בפני עדים מה טיבן של אלו העדים נגד לוי אפילו אמרו בפני בית דינו של משה רבינו עליו השלום לא היה בו כח להכחיש טענת לוי שאומר לא היו דברים מעולם כיון שאין כאן עידי מסירה וגם לא ראו בידו מאומה מזה העיזבון. ונשבע הסת ונפטר. והדבר פשוט בעצמו כמו שכתב רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חושן המשפט סימן רצ"ז ז"ל המפקיד אצל חבירו שלא בעדים נאמן לומר לא היו דברים מעולם ע"כ. וכתב הרב בית יוסף ז"ל המפקיד אצל חבירו שלא בעדים נאמן לומר לא היו דברים מעולם פשוט הוא שכל תביעה שאדם תובע לחבירו ואין לו עדים עליה הנתבע נאמן אלא שנשבע הסת ע"כ וכן פסק בשולחנו הטהור בסימן הנזכר. ולית דין צריך בשש:
ומעתה נבוא להשיב על הספק השני שנסתפק ה"ה שאם יצא לוי זכאי בדינו אל מי יפנו יתמי ראובן לתבוע עיזבון אביהם אם אל יתמי שמעון הנפקד או אל קרובי ראובן באמרם מי נתן לכם רשות למסור עיזבון אבינו לשמעון. לזה נאמר שיש לתמוה איך אירע מעשה כזה ר"ל שקרובי ראובן שלחו יד בעיזבון ראובן למוסרו ביד שום אדם בעולם דדבר ברור הוא שאין למנות אפוטרופוס על היתומים כי אם אביהם או שאר מורישיהם. ואם הם לא מינו אפוטרופוס אז הבית דין חייבים לחנות להם אפוטרופוס שבית דין אביהם של יתומים כמו שנבאר בג"ה אם לא שנאמר שמעשה זה אירע בכפר של עובדי אדמה או של רועי בקר שאם הים שם בית דין מומחין לא היה אירע דבר כזה שתכף ומיד כשמת ראובן היו חוקרין אם מינה אפוטרופוס או לא ואז הם יבקשו להם אפוטרופוס כראוי ובעזרת הבורא נתחיל לבאר זה העניין עד היכן שידינו יד כהה מגעת:
כתב הרמב"ם ז"ל בהלכות נחלות פרק עשירי הלכה ה' ז"ל מי שמת והניח יורשין גדולים וקטנים צריך למנות אפוטרופוס שיהי' מתעסק בחלק הקטן עד שיגדיל ואם לא מנה חייבין בית דין לה להעמיד להן אפוטרופוס עד שיגדילו שבית דין הוא אביהן של יתומים ע"כ: וכתב הרב המגיד ז"ל מי שמת והניח יורשין וכו' זה מבואר בהרבה מקומות שאם מנה אבי יתומים אפוטרופוס אין לאחר מעשיו כלום ואם לאו חייבין למנותו עקר דבר זה בגיטין פרק הנזקין וכו' ע"כ וכן כתב רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור חושן המשפט בתחילת סימן ר"ץ וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
הרי דבר ברור שאין רשות וכח לשום אדם למנות אפוטרופוס על נכסי יתומים זולת אביהם או בית דין שהם אביהם של יתומים אם כן בנדון דידן חי נתן להם לקרובי ראובן רשות וכח למסור עיזבון ראובן ביד שמעון בלי ידיעת בית דין ולזה יתבעו יתמי ראובן לקרובי ראובן שהם עשו שלא כהוגן וגרמו להפסיד ממונם וחייבים לפרוט להם כל ההפסד כדין המזיק ממון חבירו:
ואם יאמר אומר והלוא משנה ערוכה היא בגיטין פרק הניזקין דף נ"ב ז"ל יתומים שסמכו אצל בטל הבית או שמינה להם אביהם אפוטרופוס חייב לעשר פירותיהן: ופירש"י ז"ל שסמכו אצל בעל הבית לעשות על פיו ולא נתמנה להן אפוטרופוס לא מאביהן ולא חבית דין אפילו הכי כאפוטרופוס הוא ע"כ: וגם הרמב"ן והרא"ש ז"ל חולקים אם זה הבעל הבית שסמכו אצלו היתומים צריך לישבע או לא הרמב"ן סובר כדעת הראב"ד שאינו צריך לישבע כמו אפוטרופוס שמינהו אבי יתומים והרא"ש סובר שצריך לישבע דומיה דאפוטרופוס שמינוהו בית דין כמו שכתב הרא"ש בפסקיו בפרק הניזקין ע"ע והרב בית יוסף ז"ל בסי' ר"ץ כן כתב בשם המרדכי ז"ל כתב המרדכי בפ' איזהו נשך כל אפוטרופוס בין מינהו אבי יתומים בין מינהו בית דין או יתומים שסמכו אצל בעל הבית אם משנים ממאי דאמור רבנן מסלקינן להו בלא התראה ע"כ אם כן נראה מזאת המשנה ומכל הני רבואתא דיש לו דין אפוטרופוס אף שלא מינהו אביהם של יתומים ולא בית דין. וזה סותר כל מה שכתבנו בזה העניין:
הנראה לנו בהתרת קושיא זאת הוא שכפי סברת הרמב"ם ז"ל והרב בית יוסף ז"ל נראה שלא פסקו כהאי רישא דמתניתין שהרי לא נמצא בחיבוריהם דין יתומים שסמכו אצל בעל הבית וכשכתב הרמב"ם דיני האפוטרופוסין בפרק י"א מהלכות נחלות כתב סתם האפוטרופין עושין כך או אין עושין והוציא דינים אלו הברייתא שבפרק הניזקין דף נ"ב: וכתב הרב המגיד ז"ל מפורש בברייתא הנזכרת וכל דינין אלו הם בין באפוטרופא שמינהו האב בין שמינהו בית דין ע"כ. ולא הזכיר כלל האי דבעל הבית שסמכו אצלו יתומים אם כן נראה דבר ברור שלא פסק כהאי מתניתין וגם הטור והרב בית יוסף ז"ל כתבו סתם האפוטרופין וכו' ולא הזכירו דין בטל הבית וכו': וגם לסברת הפוסקים הנ"ל ז"ל שקדמנו זכרם שנראה מדבריהם שפסקו דבעל הבית שסמכו אצלו יתומים יש לו דין אפוטרופוס לא קשי ולא מידי דהפרש והבדל יש בינו ובין קרובי ראובן דנדון דידן דהאי בעל הבית לא הוציא הממון מתחת ידו למוסרו ביד אחר ובנדון דידן קרובי ראובן פשעו במה שהוציאו עיזבון ראובן מתחת ידם ומסרוהו לשמעון. דמי היתיר להם לעשות דבר כזה ולגרום הפסד ליתומים. ועוד חילוק אחר יש ביניהם דהאי בעל הבית היתומים הלכו אצלו לחסות תחת דפיו ולעשות על פיו מה שיצרכו ובראות בעל הבית שאין להם עוזר וסומך צדקה וחסד עשה להטפל בהם ושכ"מה אבל בנדון דידן לא מצינו שהלכו היתומים אצל קרוביהם להטפל בהם אלא הם מעצמם נטלו השררה מה שלא היה להם לעשות ולפיכך חייבים לשלם ליתמי ראובן כל ההפסד שבא על ידם ודי לנו בזה:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו כראוי דיש לבעל דין לחלוק עלינו לומר למה לא יתבעו יתמי ראובן מיתמי שמעון כיון שגזרנו אומר שלוי נאמן במה שאומר לא היו דברים מעולם נמצא שעיזבון ראובן נשאר אצל יתמי שמעון אף אנו נאמר לו שקושיא זאת מהבל ימעט מן השורש שבידינו דאין נפרעין מן היתומים אלא בשבועה. דתנן במסכת שבועות פרק כל הנשבעין דף מ"ב וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה שבועה שלא פקדנו אבא ולא אמר לנו אבא ושלא מצינו בין שטרותיו של אבא ששטר זה פרוע: ובגמרא דף מ"ח ממאן אילימא מלוה אבוהון שקיל בלא שבועה ואינהו בשבועה הכי קאמר וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה וכו' ע"כ וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל אם כן איך אפשר שיתבעו יתמי ראובן ליתמי שמעון דהיאך ישבעו שבועות היורשין שלא פקדנו אבא וכו' דשבועה זו לא שייך בנדון זה כלל ועיקר דלא היה יכול ראובן לצוות כך לבניו שהרי לא אירע דבר זה בחייו הרי הדבר ברור כשמש בצהרים שאין ליתמי ראובן לתבוע אלא מקרובי אביהם ששלחו יד בממון אביהם באמרם מי נתן לכם רשות למסור עיזבון אבינו ביד שמעון כמו שכתבנו:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שלוי פטר עצמו בטענת לא היו דברים מעולם כמו שהוכחנו בבירור כיון דליכא עדים ולא ראה וליתמי שמעון אין לתבוע כדקיימא לן אין נפרעין מנכסי יתומים אלא בשבועה וכאן לא שייך שבועה כמו שביארנו אלא אין להם לילך אלא אצל קרובי אביהם שהם פשעו במה שמסרו עיזבון אביהם ביד שמעון והם חייבים לשלם להם כל ההפסד שבא על ידם כמו שכתבנו: מה שנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים  עמנו מורינו ורבינו שימים כסאו יהיה נכון לעד  וה' ירפאהו רפואה שלמה ויאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
נגמר ונשלם ששם ימים לחדש ניסן
בסדר ובשנת
והזרתם את בני ישראל מטמאתם ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"ב
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנות בהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה וואנן-בורג שטראט