שאלה מעשה שאירע באש' אחת שילדה שלשה פעמים ולד שאינו של קיימא וחששה שמא עין הרע גרם לה להפיל ולדותיה ובפעם הרביעי לעיבורה רצתה להסתיר עיבורה אף מבעלה והחזיקה עצמה בנדה לכל ואף לבעלה וכשעברו הימים שהיתה רגילה לעלות בהם מטומאתה וראה בעלה שעדיין לא טבלה שאל את פיה ואמר לה מה זה שכבר עברו כ"כ ימים ועדיין את טמאה ולאחר שהפציר בה כל כך שתגיד לו האמת אמרה לו מה אומר לך האמת הוא שטהורה אני לך והטעם שכסיתי כ"כ ממך והחזקתי עצמי לטמאה הוא מפני שראיתי שהורע מזלי שהפלתי שלשה פעמים ורציתי בפעם הזה להסתיר הדבר אף ממך כדי שלא ידעו אף הקרובי' דשמא עין הרע גרם לי ואולי יחנן ה' ויהיה זה זרע של קיימא אבל דע לך שאף לבית הטבילה איני יכולה לילך כל זמן העיבור מפני החולשה וגם כן שמא יגרום זה רע לעובר שהזמן קר ביותר ואם תרצה שאזדויג לך תסתיר הדבר וכשמוע בעלה את כל דבריה בא בית מדרשו של שם שיורוהו כדת מה לעשות ומבעיא לן השתא מי אמרינן כיון שנתנה לו אמתלא כל כך חזקה לדבריה תהא מותרת א"ד כיון שהוחזקה נדה בשכינותיה אף שהאמתלא כל כך חזקה לא מהניא לה עד שתבא במים ואת"ל שהיא אסורה לו עדיין מבעיא לן אם תמתין עד זמן שהיה ראוי לבא לה הוסת אם לא היתה מעוברת וראה שלא בא מה דינו מי אמרינן השתא הוברר הדבר למפרע ומותרת לו א"ד כל זמן שעדיין היא בחזקת נדה בשכינותיה אסורה לו יוציא משפטם לאור ומה' תמ"ש:
תשובה שנינו בכתובות פ"ב בברייתא האשה שאמרה אשת איש אני וחזרה ואמרה פנויה אני נאמנת ומקשה התלמוד והא שויא לנפשה חתיכה דאיסורא ומשיב אמר רבא בר רב הונא כגון שנתנה אמתלא לדבריה תניא נמי הכי אמרה אשת איש אני וחזרה ואמרה פנויה אני אינה נאמנת ואם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת ומעשה נמי באשה אחת גדולה שהיתה גדולה בנוי וקפצו עליה בני אדם לקדשה ואמרה להם מקודשת אני לימים עמדה וקידשה את עצמה אמרו לה חכמים מה ראית לעשות כן אמרה להם בתחלה שבאו עלי אנשים שאינם מהוגנים אמרתי מקודשת אני עכשו שבאו עלי אנשים מהוגנים עמדתי וקדשתי את עצמו וזו הלכה העלה רב אחא שר הבירה לפני חכמים באושא ואמרו אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת בעא מיניה שמואל מרב אמרה טמאה אני וחזרה ואמרה טהורה אני מהו א"ל אף בזו אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת תנא מיניה מ' זמנין ואפ"ה לא עבד שמואל עובדא בנפשיה ובאר רש"י אמתלא משל וטעם למה אמרה תחלה מקודשת אני: אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת והואיל ונתנה אמתלא נאמנת: אמרה טמאה אני אמרה לבעלה נדה אני: טהורה אני לא הייתי נדה: לא עבד שמואל עובדא בנפשיה פעם אחת אמרה לו אשתו כן ונתנה אמתלא לדבריה ופירש הימינה עד שטבלה עכ"ל:
והנה אין ספק שכוונת שמואל בשאלתו היא לדעת אם יועיל האמתלא אם לא וכמו שפירשו התוספות אלא שיש לתמוה על זה למה יגרע האמתלא בנדה יותר מבאשת איש שאמרה הברייתא שיועיל בה האמתלא ונראה הטעם שראינו שהתורה האמינה לאשה לענין נדה וכמו שמקשה בפרק המדיר התלמוד על משנת ומשמשתו נדה אי דלא ידע ניסמוך עילוה דאמ' רב חיננא בר כהנ' אמ' שמואל מנין לנידה שסופרת לעצמה שנאמר וספרה לה שבעת ימים לה לעצמה ולזה יש צד מה להסתפק אם יועיל אמתלא בסתרה דבריה הראשונים אשר נחשבים אצלנו כדבר שנתברר אמתתו וזה בלי ספק הטעם שלא עשה שמואל מעשה ולא סמך על רב עם היות שלא נעלם ממנו דברי הברייתא באשת איש ואמנם עם כל זה הפוסקים פסקו כרב שהלכה כמותו בכל מקום על דבר איסור והיתר וכן כתב הרמ"בם ז"ל בפרק רביעי מהלכות איסורי ביאה וז"ל האשה שאמרה לבעלה טמאה אני וחזרה ואמרה טהורה אני ודרך שחוק אמרתי לך תחלה אינה נאמנת ואם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת כיצד תבעה בעלה ואחותו או אמו עמה בחצר ואמרה טמאה אני ואחר כך חזרה ואמרה טהורה אני ולא אמרתי לך טמאה אלא מפני אחותך ואמך שמא יראו אותנו הרי זו נאמנת וכן כל כיוצא בזה עכ"ד ולפי זה בנושא אשר נשאלנו עליו האשה שהחזיקה עצמה בנדה לכל ואף לבעלה שנראה בתחלת העיון והמחשבה שכוונת דברים אלה היא לומר שהאשה החזיקה עצמה כן באמרה לכל ואף לבעלה שהיא טמאה תהיה נאמנת בהגידה לבעלה אחרי כן שלא היתה טמאה כיון שנתן אמתלא לדבריה:
ואולם מלשון הוחזקה נדה בשכינותיה שכתב החכם השואל בצד השני נראה שלא החזיקה עצמה נדה במאמרה לבד כי אם במעשה וכמאמר רב יהודה בפרק המדיר הוחזקה נדה בשכינותיה בעלה לוקה עליה משום נדה ובאר רש"י שראוה לובשת בגדי נדות ומאחר שהבעל מתחייב במלקות עבור החזקה נראה שלא יועיל שום אמתלא לדבריה וכמו שכתב הרש"בא בתורת הבית בבית שביעי שער שני וז"ל אמרה טהורה אכי מותרת שהתורה האמינתה שנאמר וספרה לה לה לעצמה ומיהו כשהאמינתה תורה ה"מ כשאמרה ספרתי וטבלתי אבל הוחזקה נדה בשכינותיה ואמרה לו לא נטמאתי אינה נאמנת לפי שמשעה שהוחזקה נדה הרי היא כנדה ודאית ואינה נאמנת להכחיש את החזקה ולא עוד אלא אפילו נתנה אמתלא לדבריה אינה נאמנת דכודאי נדה משוינן לה דאמר רב יהודה הוחזקה נדה בשכינותיה בעלה לוקה עליה משו' נדה ומדלקי עלה אלמא כודאי משוינן לה ותנן בפ' המדיר ומשמשתו נדה ואקשינן אי דידע ניפרוש אי דלא ידע נסמוך עלה ואוקימנא בדרב יהודה דאמר הוחזקה נדה בשכינותיה בעלה לוקה עליה משום נדה אלמא כל כי האי גוונא לא איבעי ליה למיסמך עילווה וסתמא קאמר דאלמא אפילו באמתלא לא מהימנא דהא כודאי נדה משוינן לה והיכי דמי הוחזקה כגון שלבשה בגדים שהיא רגילה ללבוש לעולם בימי נדתה ואם תאמר והלא אינה מוחזקת נדה אלא על פיה שלבשה בגדי נדותה ומפני מה אינה נאמנת באמתלא ומאי שנא מההיא דאמר רב בפרק האשה שנתארמלה אמרה טמאה אני וחזרה ואמרה טהורה אני אם נתנה אמתלא לדבריה נאמנת י"ל משום שהיא בושה או משום אונס מקרה שאמרה טמאה אני אבל לעשות מעשה כולי האי ללבוש בגדי נדה אינה לובשת ולפיכך כל שחזרה ואמרה לא נטמאתי הרי היא כמכחשת מה שאמרה ואינה נאמנת עכ"ל נראה מזה לכאורה שבנושא שלנו לא יוכל להועיל האמתלא שנתנה האשה באמרה שעשתה זאת להסתיר עיבורה אף מבעלה:
הן אמת שהטור ביורה דעה סי' קפ"ה הביא סברא זו של הרש"בא בשם הרמ"בן ותמה עליה וז"ל כתב הרמ"בן הוחזקה נידה בשכינותיה ואחר כך אומרת טהורה אני אפילו נותנת אמתלא לדבריה שאומרת לא לבשתי בגדים אלו אלא שלא תטרידני עכשיו כי לא הייתי בריאה אינה נאמנת ר"ל כיון שראינוה לובשת בגדי נידותה הוי כאילו ראינו שראתה שאז אינה נאמנת לומר לא ראיתי ותימא הוא וכי עדיף הוחזקה נדה בשכינותיה מכשאומרת בפיה טמאה אני שנאמנת שוב לומר טהורה אני ע"י אמתלא עכ"ל ואולם אנו תמהנו על תמיהתו כי מלבד הטעם שכתב הרש"בא אין תלונתו על הרמ"בן כי על התלמוד שהבדיל בין שאמרה טמאה אני למי שהוחזקה נדה בשכינותיה ר"ל שהיא אינה נאמנת כל כך במאמרה כאשר היא במעשיה שהרי כשהוחזקה נדה על ידי לבישת בגדי נדה היא במאמרה לבעלה כחשה זה ואם המאמר היה עדיף כל כך כמו המעשה היה הדבר בספק וכבר הושרשנו שאין מלקין על הספק ואיך אמר רב יהודה שילקה הבעל אלא שיש הפרש עצמי באמיתת הדבר בין המעשה למאמר ועוד שבקידושין בפרק עשרה יוחסין אמר ר' חייא בר אבא א"ר יוחנן מלקין על החזקות סוקלין ושורפין על החזקות ואין שורפין תרומה על החזקות מלקין על החזקות כדרב יהודה דאמר רב יהודה הוחזקה נדה בשכינותיה בעלה לוקה עליה משום נדה הרי לך שהתלמוד השוה מאמר רב יהודה לכל שאר חזקות אשר הנה נחשבות לראיה ברורה ליסקל ולישרף בעבורם בלי שיוכל אדם להתנצל עמו מהעונש בטענה מה להכחיש החזקה וזה הוא מה שמאמ' מאמרנו למעל' בנושא שלנו נרא' שאין להאמין לאשה עבור אמתלא כיון שהוחזקה נדה בשכינתיה:
ואולם אם נחקור הדבר במעט השתכלות נראה במה שאין ספק בו שהאשה הזאת מותרת לבעלה בזולת טבילה ושהיא נאמנת באמתלא זו שנתנה לדבריה וזה כי יש להבדיל אף בחזקות בין אמתלא שתלויה לבד בשקול הדעת לאמתלא שיתברר אמיתתו במופת חותך אז שהחוש יורה עליו כי הנה ד"מ במעשה שהביא התלמוד בעשרה יוחסין מהאשה שבאתה לירושלים ותינוק מורכב לה על כתיפה והגדילתו ובא ובא עליה והביאום לב"ד וסקלום לא מפני שבנה ודאי היה אלא שכרוך אחריה אם קודם שנסקלו היו באים שני עדים נאמנים שהיו אומרים שלא היה בנה או באה לפנינו אם התינוק היעלה על הדעת שיסקלו זה זה לא ישוער כי אין החזקה נגרעת ומתנגד' בעבור טענה מה שתלויה בשכל לבד אבל בראיה מופתיית ודאי שאינה נחשבת לכלום ולזה בנושא שלנו אף שהוחזקה האשה ההיא נדה בשכינותיה כיון שהחוש סותר החזקה ההיא בהריונה נמצא שאין אנו מאמינים לה בעבור האמתלא שנתנה כי אם לפי שההריון מאמתה כי דבר ידוע הוא ההעדר הוסת לרוב ההרות והכלל העולה הוא שבין תהיה כוונת השואל בדברים אלה שהחזיקה עצמה בנדה לכל לומר שהחזקה היתה במאמר לבד בן שתהיה כוונתו שהחזקה היתה בלבישת בגדים האשה מותרת לבעלה בזולת הטבילה ואף טרם הכרת העובר כי על הרוב לא ישקרו האנשי' בדבר שהחוש יורה עליו אמתתו בסדר ובשנת: אשר ישיבו לי לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלי"אא מה"רר יעקב די מיזה מ"כ: