שאלה טז ראובן היה הולך למדינת הים וכשראה אותו שמעון שהיה הולך למדינת הים מסר לו פקדון להוליך אותו בידו ובהיותו בדרך שמע שכת שוללים משוטטים בים ונכנסו לנמל אחד ופחד ראובן מהשוללים וירד מהספינ' והוריד הפקדון בידו עם רכושו והלך דרך יבשה ובלכתם יצאו עליהם שוללים ושללו אותם שהדרך ההוא היה מסוכן ביותר שכל שיירא שהיה הולכ' באותו הדרך היתה נשללת לפי שהדרך מסוכן ביותר וכששמע שמעון הדבר טען נגדו שהוא פשע בפקדון וחייב לשלמו לפי שלא חסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים ומי נתן לו רשות להורידו ועוד שהיה לו לראובן להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן וראובן טוען שאדרבא שראוי להחזיק לו טובה על שרצה להציל הפקדון כמו שעשה להציל ממונו ונתרבה המחלוקת ביניהם ובאו למדרשו של שם לידע היכן הדין נוטה יורנו המורה לברכה ומת"מש:
תשובה ראה ראינו דברי השאלה ששאל ה"ה דנראה מתוכה שהטענה החזקה שיש לו לשמעון נגד ראובן שכיון שלא מסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים הרי הוא פשע בפקדון שלא היה לו להורידו מהספינה להוליך אותו עמו דרך יבשה או לפחות יניחנו בנמל ביד איש נאמן והואיל שהדבר תלוי בדיני השליחות והפקדון גזרנו אומר לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להוציא לאור משפט ובעל הנסתרות יצילנו משגיאות ויראנו בתורתו נפלאות אכי"ר:
איתא בפרק הגוזל קמא דף ק"ב ע"א וז"ל תנו רבנן הנותן מעות לשלוחו ליקח לו חטין ולקח בהם שעורים שעורים ולקח בהם חטין תניא חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותניא אידך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותיר לאמצע אמר רבי יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר והא רבי יהודה הא רבי מאיר דאמר שינוי קונה והא רבי יהודה דאמר שינוי אינו קונה מתקיף ליה רבי אלעזר ממאי דלמא עד כאן לא קאמר רבי מאיר אלא במידי דחזי ליה לגופיה אבל לסחורה לא אמר רבי אלעזר הא והא רבי מאיר ולא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה:
ופיר"שי ליקח בהם חטין. למחצית שכר: הא רבי מאיר. קמייתא רבי מאיר. שינוי קונה בתרייתא רבי יהודה שינוי אינו קונה ומיהו אם פחתו פחתו לו דלאו לעוותיה שדריה: לגופיה. צמר ללבוש וספסל להשתמש: אבל לסחורה. בכל מידי דאיכא רווחא ניחא ליה וכי הותירו לאו שינוייא הוא עכ"ל:
והרא"ש כתב על זה אמר רבי יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר הא רבי יהודה לרבי מאיר קננהו בשינוי הלכך פחת ויתרון כוליה דידיה הוי ולרבי יהודה לא קני ליה בשינוי הלכך לעניין שבח הוי כאילו לא שינה ואי לעסק שותפות יהביניה ניהליה השבח לאמצע ואי בשליחות בעלמא כל השבח לבעל המעות ומיהו לעני פחת אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ורבי אלעזר אמר הא והא רבי מאיר כאן לאכילה כאן לסחורה וכיון דקיימא לן כרבי יהודה אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם אי הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצה שכר נתנו לו אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע וכו':
הרי לנו מהאי סוגיא וממה שפסק הרא"ש דאם השליח שינה ממה שאמר לו המשלח אם יפסיד ההפסד לשליח ואם הרויח הריוח למשלח ואי הוי בתורת שותפות אם הפסיד ההפסד לשליח ואם הרויח הריוח לאמצע: וכן כתב הרמב"ם בהלכות שלוחין ושותפין פרק ראשון הלכה ה' וז"ל הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטין או מין ממיני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת נתן לו מטות ליקח בהם חטין בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות וכו':
והכסף משנה כתב נתן לו מעות ליקח בהם חטין וכו'. כך העלה הרי"ף בקמא פרק הגוזל עצים דאם פחתו פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הותירו הותירו לבעל המעות עכ"ל:
והטור כתב בהלכות שלוחין סי' קפ"ג נתן לו מעות ליקח לו חטין בין לאכילה בין לסחורה וקנה שעורים או איפכא אם פחתו פחתו לשליח ואם נתייקר הריוח למשלח נתנם לו למחצית שכר ושינה בהם והרויח הריוח של שניהם אם הפסיד ההפסד לו לבדו ע"כ:
ומר"ן כתב נתן לו מטות וכו' בהגוזל קמא דף ק"ב גמרא תנו רבנן הנותן מטות לשלוחו ליקח בהם חיטין ולקח בהן שעורים שעורים ולקח בהם חטין תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר רבי יוחנן לא קשיא הא רבי מאיר הא רבי יהודה הא רבי מאיר דאמר שינוי קונה והא רבי יהודה דאמר שינוי אינו קונה ורבי אלעזר אמר הא והא ר"מ כאן לאכילה כאן לסחורה וכתב הרא"ש כיון דקיימא לן כרבי יהודה אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם אם הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצית שכר נתן לו אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע וכן נראה שהוא דעת הרי"ף ז"ל וכו': ולבסוף מסיק ולענין הלכה כיון דהרי"ף והרמב"ם והרא"ש מסכימים לדעת אחת הכי נקיטינן ע"כ:
וכן פסק בשלחנו הטהור סי' קפ"ג ס' ה' וז"ל נתן מעות לשלוחו לקנות לו חטין בין לאכילה בין לסחורה והלך וקנה לו שעורים או בהפך אם היה בהם הפסד הוא לשליח ואם היה בהם ריוח הוא למשלח: (הגה והוא הדין אם נתן לו מעות למחצית שכר נמי דינא הכי):
הרי למדנו מכאן שכל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה פסקו דכיון דקיימא לן כרבי יהודה דשינוי אינו קונה דבין לאכילה בין לסחורה אם הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לשליח ואם הותירו הותירו למשלח ואם למחצית שכר נתן לו אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע:
ומעתה בנ"ד שטוען שמעון שלא מסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים וראובן שינה והוליכו דרך יבשה ואירע המקרה הרע הזה שבאו השוללים ושללו אותם נראה לכאורה שהדין עם שמעון דכיון שראובן שינה ממה שאמר לו שמעון הוי באחריות ראובן כמו שהוכחנו מכל מה שכתבנו:
וכן מצינו בבית יוסף וז"ל כתוב במשרים נתיב ל' ק"א כתבו הגאונים המפקיד אבל חבירו סחורתו להוליכה למקום פלוני ושינה והוליכה למקום אחר חייב באחריות הסחורה ונעשת מלוה וב"ד יורדים לנכסיו לפרוע לו ומודיעין אותו אם יכולין להודיעו כמו שכתבתי בדיני גביית החוב ע"כ: וכן פסק הרב בעל המפה בסי' הנ"ל וז"ל וכן אם שלחו עם סחורה להוליכה למקום פלוני והשליח הוליכה למקום אחר אם הפסיד ההפסד לעצמו ואם הרויח הריוח לשניהם ע"כ והטעם דאמר הריוח לשניהם דקאי לרישא דמיירי שנתן לו למחצית שכר:
זהו מה שנראה לנו לפום ריהטא דדינא אם יהיה אמת מה שטען שמעון שאמר לו בפירוש שלא אסר לו הפקדון אלא להוליכו דרך ים וראובן שינה והוליכו דרך יבשה אמנם אם לא יהיה כן כמו שנראה מדברי השאלה שאמר שכשראה שמעון שראובן היה הולך למדינת הים מסר לו הפקדון להוליך אותו בידו ולא אמר לו כלום דנראה שלא היה בדעתו אלא שיוליך בידו הפקדון לאותו מקום שהוא הולך איך שיהיה דרך ים או דרך יבשה דזה לא איכפת ליה דאי לאו הכי היה לו לפרש בביאור דוקא דרך ים ומה שטען אחר שאירע האונס העיקר חסר מן הספר ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות שהוא דברי השאלה ואם כן פנים חדשות בא לכאן וגזרנו אומר בהפך מכל מה שאמרנו שכיון שלא אמר שמעון בפירוש דוקא דרך ים אם כן ראובן לא שינה אף שהוליכו דרך יבשה ואז הוא פטור לשלם הפקדון דאחריות על שמעון משלחו כיון שלא שינה על דבריו שהדין שכתבנו לעיל שנתן מעות לקנות בהם חטין ושינה ולקח שעורים או איפכא וכן מה שכתבו הגאונים המפקיד אצל חברו סחורתו להוליכה למקום פלוני ושינה והוליכה למקום אחר הכל מיירי שאמרו בפירוש אמנם בנ"ד שלא אמר שמעון בפירוש דרך ים הדין עם ראובן:
ועוד יש לנו ראיה מספקת דהכל תלוי אם המשלח אמר לו בפירוש או לא כתב הרמב"ם בפרק הנז' מהלכות שלוחין ה' ו' מי שהיה חייב לחברו ממון בין בין משום מלוה בין משום פקדון או שכירות ונתן המעות ביד שליח ואמר לו הולך ממון זה לבעל חובי אין השליח צריך להטפל לו וליתן לו בפני עדים ואם אמר לשליח אל תפרע חוב זה אלא בעדים ופרעו שלא בעדים חייב לשלם וכן אם היה החוב בשטר בין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר ונתן בלא עדים ולא לקח השטר חייב לשלם שהרי לתקן שלחו ולא לטוות עכ"ל:
וכתב הכסף משנה מי שהיה חייב לחברו ממון בין משום וכו'. כן העלה הרב אלפסי ז"ל בכתובות פ' הכותב: וכן אם היה החוב בשטר וכו'. שם בגמרא עובדא ואמרו לענין שלומי שליח מאי ואסיקנא דבין אמר ליה שקול שטרא והב זוזי או הב זוזי ושקול שטרא משלם והטעם דכיון שפרעון המעות תלויים בשטר ובהזכרת לקיחת השטר גלי דעתיה שירא לתת לו המעות בלא שיתן לו השטר אבל כשלא הזכיר לו ולא בתחילה ולא בסוף נראה שאינו חושש אף על פי שישאר השטר בידו ע"כ:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור סי' נ"ח ס' א' וז"ל ואם לא פרטו הלוה עצמו אלא שלחם על ידי שליח בין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר חייב השליח לפרוע למשלח אבל אם לא הזכיר שיקח ושטר פטור: (הואיל ולא אמר לו ליתנם בפני עדים):
נמצאת למד מהאי דינא שכתבו הני רבוותא שהוא מהגמרא דאם אמר המשלח בפירוש שלא יפרע אלא בעדים אם פרעו שלא עדים חייב השליח לשלם אבל אם אמר לו סתם הולך מעות זה לבעל חובי אין השליח צריך להטפל ליתן לו בפני עדים וכן אם היה החוב בשטר והזכיר והמשלח שיקח השטר בין בתחילה בין בסוף ונתן ושליח המעות ולא לקח השטר חייב לשלם אמנם אם אמר לו סתם בלא הזכרת השטר פטור השליח לשלם דנראה שאינו חושש אף על פי שישאר השטר בידו ויש דינים הרבה כהאי גונא ולא כתבתים כלם שלא להאריך יותר מדאי ויהיו למשא על הקורא ואם כן בנ"ד דנראה מדברי השאלה שלא אמר שמעון לראובן שיוליך הפקדון בידו דוקא דרך ים אלא אמר לו סתם שיוליך הפקדון בידו נראה דאינו חושש אף על פי שיוליכהו דרך יבשה ואם כן עכשיו שהוליך ראובן הפקדון דרך יבשה ואירע לו ששללו אותו הלסטים פטור ראובן לשלם אמנם אם יש עדים לשמעון שאמר בפירוש לראובן שלא יוליך אותו אלא דרך ים כמו שהוא טוען אזי חיוב ראובן לשלם הואיל ששינה ממה שאמר לו שמעון יען הראיות וההוכחות שכתבנו:
והגם שתרצנו על הטענה הראשונה והוכחנו בראיות ברורות שאם לא אמר שמעון בפירוש שיוליכהו דוקא דרך ים כמו שנראה מדברי השאלה דאז הדין עם ראובן משום שלא שינה ממה שאמר לו שמעון אכתי פש גבן לתרץ הטענה השנית שטען שמעון נגדו דהיה לו לראובן להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן שאף טל גב שלענין שליחות לא שינה כמו שביארנו לענין שמירת הפקדון נראה שלא עשה כהוגן כמו שטען שמעון וגם לזאת אל יחסר לנו טעם לשבח להראות שטענת שמעון אין בו ממש:
איתא בגמרא פרק המפקיד דף לו' ע"א אתמר שומר שמסר לשומר רב אמר פטור ורבי יוחנן אמר חייב אמר אביי לטעמיה דרב לא מבעיא שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפילו שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו פטור מ"ט דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דרבי יוחנן לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו חייב דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר אמר רב חסדא הא דרב לאו בפירוש אתמר אלא מכללה אתמר דהנהו גינאי דכל יומא הוו מפקדי מרייהו גבה דההיא סבתא יומא חד אפקדינהו לגבי חד מנייהו שמט קלא בי הלולא נפק אזל אפקדינהו לגבי דההיא סבתא אדאזל ואתא אגנוב מרייהו אתא לקמיה דרב ופטריה מאן דחזא סבר משום שומר שמסר לשומר פטור ולא היא שאני התם דכל יומא נמי הנהו גופייהו גבה דההיא סבתא הוו מפקדי ליה וכו' ולבסוף מסיק הגמרא אמר רבא הלכתא שומר שמסר לשומר חייב לא מבעיא שומר שכר שמסר לשומר חנם דגרועי גרעי לשמירתו אלא אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר חייב מ"ט דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה:
ופירש"י רב אמר פטור. מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב. אפילו באונסים: ולא מבעיא וכו'. דפטור מן האונסים ואין לך לומר פשיעה היא זו שמסרה לאחר: מרייהו. פושייר בלעז: מאן דחזא. אחד מן התלמידים ששמע מפיו דפטריה סבר שומר שמסר לשומר וכו': הוו מפקדי לה. דלא מצו אמרי ליה אין רצוננו שיהא בידה: בשבועה. שלא פשע בה: האיך לא מהימן לי. ואני אומר שישנם בידו או אכל או פשע בה:
למדנו מהאי סוגיא דגמ' שפסק הלכה דשומר שמסר לשומר חייב אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו משום דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה אבל אם היה בעל הפקדון רגיל להפקיד אצל השומר השני פטור השומר הראשון דעכשיו לא מצי אמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי:
וכן כתב הרמב"ם בהלכות שכירות פרק ראשון ה' ד' עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרים ונאנס פטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבעל החפץ לומר אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד דבר זה תמיד אבל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלים זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידים אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו וכו'
הא לך בהדיא מהאי דינא שכתב רבנו ששומר שמסר לשומר חייב בין שהוא נאמן או לאו כיון שאמר סתם בלא חילוק דאי לאו הכי היה לו לפרש ולומר במ' דברים אחורים במי שאינו יודע שהוא איש נאמן אבל ביודע שהוא נאמן פטור לשלם:
והטור כתבו בפירוש בסי' רצ"א וז"ל השומר שמסר לשומר חייב אפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי ליה לשמירתו שמוסר נפשו יותר לשמור ואפילו נאנס ביד שומר השני דאמר ליה את מהימן לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה ואפילו ידוע לכל שהשני אדם טוב וכשר יותר מהראשון אבל אם נתנו ביד מי שהמפקיד רגיל תמיד להפקיד בידו נשבע השני ששמרו כראוי ונפטר הראשון וכן אם יש עדים ששמר השני כראוי ולא נשאר עליו שבועה שיוכל המפקיד לומר אינו נאמן עלי בשבועה פטור הראשון אבל אם נשאר עליו שום שבועה חייב ע"כ:
וכן פסק מר"ן סי' רצ"א ס' כו' וז"ל שומר שמסר לשומר חייב אפילו הוא שומר חנם ומסר לש"ש דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה אפילו אם הוא ידוע לכל שהשני טוב וכשר יותר מהראשון לפיכך אם דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אבל השומר השני הרי השומר הראשון פטור לשלם וכו':
והשתא שהוכחנו בראיות ברורות מהגמרא ומכל הני רבוותא שפסקו ששומר שמסר לשומר אחר חייב ואפילו שומר חנם שמסר לשומר שכר דעלויי עלייה לשמירתו בין שאינו ידוע לכל שהוא נאמן בין שהוא ידוע שהוא נאמן הואיל שאמרו סתם והטור ומר"ן אמרו בפירוש כמו שכתבנו לעיל נבא להשיב בנקל על הטענה השנית שטען שמעון נגד ראובן שהיה לו להניח הפקדון ביד איש נאמן ונאמר שאין בטענה זו ממש דכין שהוכחנו בהדיא ששומר שמסר לשומר אחר חייב אפילו הוא ידוע לכל שהוא נאמן ויותר טוב וכשר מהראשון אם כן לא פשע ראובן בזה שלא הניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן דאם היה עושה כן ואירע איזה אונס בפקדון היה חייב ראובן לשלם דיאמר לו שמעון את מהימן לי בשבועה והאיך לא מהימן לי בשבועה ומאחר שהיה ראובן ירא מהשוללים ששמע שהיו שוטטים בים וירד מהספינה מחמת זה הפחד מה היה לו לעשות יותר אם לא שיו יכהו עמו דרך יבשה ובודאי שראובן לא היה יודע שהדרך הזה היה כל כך מסוכן שכל שיירא שהיה הולכת דרך שם היה נשללת שאם היה יודע זאת ודאי שלא היה הולך דהרי לפי ששמע שהיו שוללים בים דהדבר הוא מסופק אם יבאו עליו לא יבאו דהדבר תלוי ברוח ואפילו הכי ירד מהספינה מחמת זה הפחד ואיך יעלה על הדעת שאם היה יודע שהדרך היה כל כך מסוכן ובודאי הגמור היו שוללים אותו שהיה הולך באותו הדרך באמת שאפילו מי שאין לו מוח בקדקדו לא יעשו כזאת לנוס מהספק ולברוח אל הודאי ועל כן הדין עם ראובן ופטור לשלם לשמעון הפקדון דאפילו היה שואל היה פטור דזה אונס הוא מכל שכן בנ"ד דמשמע שראובן היה שומר חנם שחייב בפשיעה והוא לא פשע:
ועדיפא מזאת אנן אומרים דאפילו אמר לו שמעון לראובן שיוליך עמו הפקדון דוקא דרך ים כמו שהוא טוען אפילו הכי לא נאמר שראובן שינה מהשליחות וגם לא פשע בפקדון דהא דאמרינן דהיכא שהשליח שינה ממה שאמר לו ששלחו האחריות עליו הוא דוקא כשהשליח יכול לעשות מה שאמר לו המשלח כגון הני דיני שכתבנו אבל בנ"ד שראובן הלך דרך ים ובאמצע הדרך אירע לו ששמע שהשוללים משוטטים בים ומחמת זאת הפחד ירד מהספינה כשנכנס בנמל והוריד הפקדון עם כל רכושו והוליך אותם דרך יבשה ודאי שלא יקרא שינוי לחייבו באחריות הפקדון דמה הוה לו לעשות כיון שהיה בסכנת לסטים אין בידו יכולת לעשות מה שאמר לו שמעון וגם לא פשע בפקדון דמה היה לו לעשות שיניחהו בנמל ביד איש נאמן כבר הוכחנו בראיות חזקות דאינו רשאי ואם הים עושה כן היה חיוב לשלם ואם כן ראובן עשה כהוגן שהוליך עמו הפקדון דרך יבשה כיון שלא היה איפשר לו לילך דרך ים מחמת יראת השוללים ואם אירע הדבר הרע הזה שבאו השוללים ושללו אותם אין לך אונס גדול מזה ופטור ראובן לשלם:
ואחר החיפוש מחיפוש בספרי הפוסקים מצאנו ראינו בספר התשב"ץ חלק רביעי שאלה מ"ו שהוא דומה הרבה לנ"ד אלא שבסוף השאלה מאריך יותר וז"ל ואם תאמר שנולד לו אונס לפי ששמע שאדום משוטטים בים זה אינו אונס לגבי אונס היבשה דהוי תרי ספקי ספק אתיין ספק לא אתיין ואת"ל אתיין ספק ינצחו אותם ספק לא ינצחו אותם וא"ת כשם שעשה בשלו כך יעשה בענין הפקדון ואדרבא ראוי להחזיק לו טובה על שרצה להציל הפקדון כמו שרצה להציל את ממונו הנה המפקיד טוען ואומר מ"מ פושע דהוי ליה להניח הפקדון באלקו"ל ולא יהיה לו להוליכו משם לבונ"ה דרך יבשה כי אותו דרך הוא מושב לסטים ובודאי שבלכתו באותו דרך ולא היה ניצול ועשה פשיעה גמורה עד כאן לשון השאלה וז"ל התשובה לכאורה נראה כי הנפקד הזה מעשיו הם טובים ונכוחים במה שהוריד בידו הפקדון עם נכסיו מחמת פחד השמועה הנזכר בשאלתך ובזה קיים מצות ואהבת לרעך כמוך ומצות חשבת אבדה אך אמנם לפי דברי השאלה שהדרך מאלקו"ל לבונ"ה הוא מוחזק בסכנת לסטים ואין ספק בהסכנה וההצלה הוא בדרך נס הנה קלקל במעשיו הראשוני' אשר עשה כי פושע הוא בעצמו ובאחרים ואץ ברגלים חוטא קרינן ביה שהיה לו להמתין באלקו"ל ימים מספר עד שימצא דרך ישר בים ואם רצה להלוך מהרה אחר שהדרך הוא מוחזק בשודדים לא היה לו להוליך הפקדון בידו כי היה לו ליתן ביד איש נאמן באלקו"ל אפילו גוי אם ידוע הוא בנאמנות היה לו להניחו אצלו ואין לו להתנצל ולומר כי כשם שעשה בשלו עשה בשל הנפקד משום דקיימא לן הנפקד שהניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו ונגנב משם או אבד אפילו נאנס שם כגון שנפלה דליקה ושרף כל הבית הרי זה פושע וישלם ואף על פי שהניח הפקדון עם שלו כי בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים ולפי זה אם הדרך מאלקו"ל לבונ"ה הוא בחזקת סכנה כדברי השאלה הרי הנפקד פושע הוא וחייב בתשלומי הפקדון כך נראה לענ"ד והוא דבר ברור שלמה בר צמח זל"הה:
והשתא בראותינו זאת שפסק החכם הנזכר בההוא נדון שנראה לכאורה שהוא כמו נ"ד שהדין עם שמעון מפני שראובן פשע בפקדון והוא בהפך חמה שגמרנו אומר נשתוממנו כשעה חדא אמנם אחר העיון רב והדקדוק היטב בדברי השתי השאלות נאמר שיש הפרש וחילוק בין נדון של החכם הנזכר לנדון שלנו לפי שבההי' שאלה הטענה החזקה שיש לו לשמעון על ראובן שאינו דומה האונס של יבשה לאונס של ים בעבור שהאונס של יבשה הוא קרוב לודאי והאונס של ים הוא ספק ספקא ועוד שלא מצינו שראובן טען שום דבר נגד שמעון להתנצל את עצמו אלא הכל טוען שמעון כמו שכתבנו לעיל אם כן נראה בהדיא שראובן פשע בפקדון לפי שהיה יודע שהדרך כל כך מסוכן ולפיכך לא השיב דבר דאי לאו הכי היה לו תשובה ניצחת לטעון ולומר אני לא ידעתי שהדרך כל כך מסוכן שאם הייתי יודע לא הייתי הולך ואם כן הוא אונס ופטור אני והראיה לזאת שכך משמע מדברי השאלה מה שהשיב החכם הנזכר על זה אך אמנם לפי דברי השאלה שהדרך מאלקו"ל לבונ"ה הוא מוחזק בסכנת לסטים ואין ספק בהסכנה וכו' ובסוף מסיק ולפי זה אם הדרך מאלקו"ל לבונ"ה הוא בחזקת סכנה כדברי השאלה הרי הנפקד פושט וחייב לשלם הפקדון הרי לך בהדיא שהחכם הנזכר סבר מדברי השאלה שראובן ידע זה כיון שאמר שהדרך ההוא מוחזק בסכנת לסטים שנראה שהדבר ידוע לכל שכך הא ולכן פסק שראובן פשע וחייב לשלם:
אמנם בנ"ד דלא מצינו שטען שמעון נגד ראובן כלום מזה לומר שהדרך היה בחזקת מסוכן ולפי זה פשט בפקדון אלא כל טענתו וכל כחו לא היה אלא שהיה לו להניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן אם כן נראה בהדיא שראובן לא היה יודע שהיה הדרך כל כך מסוכן דאם היה לו ראיה לשמעון שראובן היה יודע זאת היה לו לשמעו' לטעון זאת הטענה שהיא יותר ויותר חזקה מההיא טענה שטען כמו שהוכחנו במה שכתבנו ועוד יש ראיה ברורה ממה שטען ראובן דאדרבא שראוי להחזיק לו טובה טל שרצה להציל הפקדון כמו שעשה להציל ממונו ואם איתא דראובן היה יודע שהיה הדרך כל כך מסוכן היה יכול שמעון לטעון ולהשיב מה הצלה יש כאן אדרבא אבדה יש כ"ן שבדרך ים היה ספק ספקא ובדרך יבשה הוא קרוב לודאי אלא ודאי שראובן לא היה יודע שהדרך כל כך מסוכן ולזה לא השיב שמעון עוד על מה שטען ראובן לפי שלא היה יכול להאשימו על זה כי אין לו עון ואשמה כיון שאינו יודע שהיה הדרך בחזקת סכנה ואם כן זכינו לדין דלא פליג עלן החכם הנזכר שפסק התם שראובן פשע בפקדון טל מה שפסקנו בנ"ד בהפך דיש חילוק ביניהם ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי:
העולה לנו מכל האמור דכיון שהוכחנו בבירור שנראה מדברי השאלה דראובן לא היה יודע שהדרך היה בחזקת סכנה וגם מדרך סברא דלאו בשוטים עסיקינן ואם כן אף על גב שאמר לו שמעון שיוליכהו דוקא דרך ים בעניין כזה שאירע לו באמצע הדרך ששמע שכת שוללים משוטטים בים ומחמת זה הפחד ירד מהספינה והוריד הפקדון עם כל רכושו והוליך אותם דרך יבשה לא מקרי שינוי כמו שהוכחנו מדברינו ועוד שאף שמעון היה עושה כן אם יארע לו דבר כזה וגם לא פשט במה שלא הניח הפקדון בנמל ביד איש נאמן יען הראיות שאמרנו דשומר שמסר לשומר חייב והגם שהרב שלמה בר צמח כתב בנדון שלו שהיה לו ליתן ביד איש נאמן ואפילו ביד גוי אם הוא ידוע בנאמנות זה לא קשיא לן מידי דהתם מיירי שראובן היה יודע שהדרך בחזקת סכנה ולכן כיון שבדרך היה ודאי נאבד היה לו לבחור הרע היותר מעט וליתנו ביד נאמן והואיל שלא עשה זאת פשע בפקדון אבל בנ"ד דמיירי שראובן לא היה יודע שהדרך היה בחזקת סכנה גם החכם הנזכר יודה שלא פשע במה שלא נתנו ביד אדם נאמן שודאי לא יחלוק על הדין שכתבנו שהוא מוסכם מכל הני רבוותא ששומר שמסר לשומר אחר חייב:
כל הדברים האלה שאמרנו דוקא אי הוי כמו שנראה מדברי השאלה אבל אם יש לשמעון ראיה ברורה שראובן היה יודע שהיה הדרך בחזקת סכנה כגון שאמרו לו היושבים בנמל שלא ילך בדרך ההוא שודאי ישללו אותו הליסטים ואפילו הכי הלך והוליך הפקדון עמו ודאי שפשע בזה דהשתא היה לו להניח הפקדון בנחל ביד איש נאמן כמו שפסק הרב הנזכר ואין לו להתנצל ולומר כי כשם שעשה בשלו כך עשה בשל אחרים משום דקיימא לן הנפקד שהניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו ונגנב משם או אבד אפי' נאנס שם וכו' הרי זה פושע וישלם ואף על פי שהניח הפקדון עם שלו חייב כי בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: