שאלה יעקב היו לו שני בנים ראובן ושמעון ויולדו לראובן בנים ובת אתת ושמה תמר ויחפוץ יעקב אביהם אשר תנשא תמר בת בנו לדודה לשמעון ולא תהיה החוצ' לאיש זר והאיש יעקב היו לו נכסים רבים מטלטלים וקרקעו' ויצו יעקב את בניו ויאמר אם תתרצה תמר בת בני לבלתי היות לאיש זר אך לבני לשמעון תהיה לאשה הנני מניח לה מנכסי סך אלף פלורינס מן המטלטלין וכ"כ מן המעות וחלק שוה אלף פלורינס מן הקרקעות ויכל לצוות את בניו ויגוע ויאסף אל עמיו ולא חפצה תמר בת ראובן להנשא לשמעון דודה ותלך ותנשא לטוב בעניה ויהי אחרי כן וימת האיש אשר נשאת לו ותשב אלמנה בית אביה אז יעצה אביה עצה לאמר הנה העזבון אשר הניח לך אבי לפני מותו למה תאבדי אותו ולמה לא תנשאי לשמעון אחי וגם אנכי אוסיף לך שכם אחד כאשר עם לבבי ותשמע תמר בקול אביה ותלך ותנשא לשמעון דודה ועיסת הבית עדין לא נתחלקה ולא החזיקה תמר בחלקה ויקרבו ימי ראובן למות ויצו לביתו גם הוא ויכתוב כדברים האלה הנה אנכי מניח לתמר בתי שדה פ' ופ' אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה סך חלק ירושתה ששת אלפים פלורינס וימת ראובן ותבא תמר לקחת את ירושתה ויבאו יתומי ראובן ויאמרו לה דין ודברים יש לנו עמך ואלה הם טענותינו אבינו נתן לך מאשר לו שדה פ' ופ' נוסף על המונח לך מצוואת זקננו אמנם הנה חשב אבינו בלבו שעדיין מגיע לך החלק אשר צוה זקננו ואין הדבר כן כי לא הניח לך זקננו החלק ההוא אלא אם לא היית נישאת לאיש אחר ואת כבר עברת על דעתו ותהי לאיש אחר על כן אבדת חלקך ולא תוכל לשוב לקחתו ונמצא שאין לך אלא מה שהניח לך אבינו משלו כי מה שבצוואת הזקן בטעות ייחסו לך אבינו והרי זה דבר שאין לו מקום אף היא השיבה אמריה להם ותאמר שתי תשובות בדבר אחת שמצד צוואת הזקן מגיע לי החלק הכתוב בצוואה ההיא כי כל כוונת היתה שאנשא לשמעון והרי נשאתי לו שנית שאפילו אם ת"ל שירושת הזקן אבדתי הנה לא אבדתי ירושת אבי כי מצד עצמו מניח לי בכח צוואתו אותו הממון עצמו שהיה הזקן מניח לי ונוסף עליו מה שרבה להוסיף ולא הזכיר אבי צוואת הזקן אלא למראה מקום בעלמא ולומר שכל אותו הממון המבואר שם הנה הוא שב ומורישו לי אך לא מכח הצוואה ההיא כי אם מכת צוואת עצמו והיתומים טוענים לא כי אלא אשר הורישך אבינו מחמת עצמו אותו תיר שי ואת אשר חשב שתרשי מצד הזקן לאו כלום הוא עתה אדני החכם כמלאך האלקים בתשובתו ידלה האמת לאמתו ושכ"מה:
תשובה תחלת כל דבר צריכים אנו למודעי אם זכתה תמר בשלשת אלפים פלורינס שהניח לה יעקב זקנה מחמת צוואתו שאמר שאם תתרצה לבלתי היות לאיש זר אלא לשמעון דודה תהיה לאשה שיתנו לה שלשת אלפים פלורינס או לא דאיכא למימר שכיון שכל מגמת יעקב היה שתנשא תמר לשמעון דודה ונשאת לו כבר נעשה רצונו וזכתה במתנה או דילמא כיון שעברה על דבריו ונשאת לאחר אבדה המתנה ואין לה כלום מכח צוואת זקנה לזה נאמר שאין לתמר כלום מכח צוואת הזקן שהרי מתנת יעקב היתה בתנאי שאם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר וכיון שלא נתקיים התנאי ונשאת לאחר נתבטלה המתנה שהרי מוסכם מכל הפוסקים וכתבו הרמב"ם בפ' ג' מהלכות זכיה ומתנה שכל הנותן מתנה על תנאי בין שהתנה נותן בין שהתנה המקבל והחזיק המקבל וזכה בה אם נתקיים התנאי נתקיים המתנה ואם לא נתקיים התנאי בטלה המתנה ויחזיר פרות שאכל הרי שבמתנה על תנאי אפילו החזיק המקבל במתנה אם לא נתקיים התנאי נתבטלה המתנה וחוזר לבעלים מכ"ש בנ"ד שלא החזיקה עדיין תמר במתנת יעקב זקנה בתנאי שלא תנשא לאיש זר וכמו שכתב הח' השא' וכבר בטלה התנאי ונשאת לאחר שאין המתנה קיימת ולא זכתה בה תמר ומה שנשאת אח"כ לשמעון לא הועילה כלום אחר שכבר עברה על התנאי שהרי מי שגירש את אשתו על מנת שלא תנשא לפלוני תוך עשר שנים ונשאת לו בתוך אותו הזמן דהוי אשת איש ובניה ממזרים ואין לה תקנה במה שיגרשנה אח"כ אחר שכבר עברה על התנאי נתבטל הגט והויא אשת איש גמורה וכן גם כן המקדש על מנת שישחוק האב ושמע ומיחה נתבטלו הקידושין ומותרת לכל אדם ואינו מועיל שישתוק אח"כ ולא ימחה שהרי משעה שמיחה נתבטלו הקידושין ומה שרבה אח"כ לא היו קדושין בעולם ואם כן בנ"ד גם כן משעה שלא נתרצתה תמר להנשא לשמעון דודה נתבטלה המתנה וזכו בה היורשים וכשרצתה אח"כ להנשא לשמעון לא היה המתנה בעולם:
ואם יקשה בעיניך הא דתנן בפ' המדיר דף עב ע"ב המקדש את האשה ע"מ שאין עליה גדרים ונמצאו עליה נדרים אינה מקודשת וכו ע"מ שאין בה מומין ונמצאו בה מומין אינה מקודשת ותניא עלה בבריתא דף ע"ד ע"ב ת"ר הלכה אצל חכם והתירה מקודשת אצל רופא וריפא אותה אינה מקודשת מה בין חכם לרופא חכם עוקר את הנדר מעיקרו ורופא אינו מרפא אלא מכאן ולהבא הרי כשקדש אשה ע"מ שאין עליה נדרים והיו עליה נדרים לא חלו הקדושין בשעה שקדש כמו שאמרו במשנה אינה מקודשת ועם כל זה כשהלכה אבל חכם והתירה חלו הקדושין למפרע כיון שהחכם עוקר הנדר מעיקרו ואם כן בנ"ד נמי נימא כיון שנשאת תמר לשמעון דודה כמו שצוה יעקב זקנה כבר נתקיים התנאי ואף אם נתבטל בשעה שנשאת לאחר מ"מ כיון שחזרה ונשאת לשמעון תחול המתנה למפרע כמו בקדושין שבשעה שניתנו היו בטלין מעיקרן כיון שהיו עליה נדרים כמו שאמרו במשנה אינה מקודשת וכשהתיר החכם הנדרים חזרו וחלו הקדושין למפרע לא דמי כלל דהתם כיון שהחכם עוקר הנדר מעיקרו נמצא שבשעת שקדש לא היו לה נדרים ונתקיים התנאי אבל בנ"ד כיון שנשאת לאחר נתבטל התנאי וחזרו הנכסים לרשות היורשים וכשנשאת אח"כ לשמעון לא נתבטלו הנשואין הראשונים כדי שתחול המתנה למפרע ואם כן נתבטלה המתנה לגמרי ואין לתמר זכות בה כלל:
וכן נראה מדברי הר"אש בריש כלל פ"א וז"ל שאלה ראובן נתן ממונו לשני בניו ורבה לזה ומיעט לזה והטיל תנאי במתנתו ע"מ שלא יוכל אחד מהם למכור שום דבר עד שיהיה לקטן עשרים שנה ועמד הגדול ומכר קודם שהיה לקטן עשרים שנה: תשובה יראה לי כיון שנתן להם אביהם בתנאי שלא ימכרו עד שיהיה לקטן עשרים שנה זה שביטל תנאו נתבטל מתנתו דקיימא לן כל האומר ע"מ כאומר מעכשיו דמי ואם נתקיים התנאי המתנה קיימת משעת נתינה ואם לא נתקיים התנאי המתנה בטלה מעיקרא לפיכך אותו שביטל התנאי נתבטלה מתנתו מעיקרא ונשאר ביד אביו ואחרי מות אביו ירשה הוא ואחיו הקטן ומתנת הקטן קיימת כי לא ביטל תנאו וגם זכה בחצי מתנת אחיו עכ"ל הרי דבריו מבוארים כי כשמכר הגדול קוד' שהיה לקטן עשרי' שנה שביטל התנאי שהתנא אביו מתנתו בטלה ואין לו תקנה במה שיקנה הנכסים שמכר ויתקיים מתנתו שהרי כתב הוא ז"ל שמיד שמכר הנכסים חזרו לרשות אביו ואם כן המתנה בטלה מעיקרא כמו שכתב הוא ז"ל ואם כן בנ"ד נמי כיון שבטלה תמר התנאי שהניח לה זקנה נתבטלה מתנתה ונשארת ביד היורשים ואין כח בידה להוציא הנכסים שנכנסו לרשות היורשים ואף שהר אש בסוף דבריו כתב אמנם צריך לדקדק בלשון השטר אם נעשה כתנאי בני גד ובני ראובן אע"פ שפסק רב אלפס דלא בעינן תנאי כפול בע"מ וכו' הלכך יש לדקדק אם יש בשטר תנאי כפול או שכתוב בסוף השטר וקנינא מניה כחומר כל תנאים וקנינים העשויין כתיקון חכמים כמו שרגילין לכתוב בארצנו בכל שטר שיש בו תנאי התנאי קיים והמעשה בעל כיון שעבר על תנאו ומכר וחזרה המתנה אל אביהם ויירשוה שני האחים ואם לא נכפל התנאי התנאי בטל והמעשה קיים ותשאר מתנתו בידו עכ"ל ובנ"ד לא היה התנאי בע"מ וגם לא נעשה כתנאי בני גד ובני ראובן שהרי לא היה התנאי כפול ולא הן קודם ללאו כנראה דברי השאלה ואם כן התנאי בטל והמעשה קיים ואם כן תזכה תמר במתנת זקנה אף אם לא קיימה התנאי שהרי נתבטל מעיקרו כיון שלא נעשה כהלכתו יש לומר דשאני התם שנתן המתנה והטיל תנאו עליה שאם יתקיים התנאי תתקיים המתנה ואם לא יתקיים התנאי תתבטל המתנה וכיון שלא נעשה כהלכתו הוי כאלו לא היה שם תנאי כלל ונשאר המתנה קיימת אבל בנ"ד צוה יעקב שאם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר שמניח לה שלשת אלפים פלורינס ואם כן לא נתן המתנה אלא אחר שיתקיים התנאי ואם לא נתקיים ליכא מתנה כלל ואין לומר התנאי בטל ומעשה קיים כיון דליכא מעשה אלא אחר קיום התנאי ואם היה במתנת בריא לא היה מתנה כלל אפילו נתקיים התנאי כמו שכתב הרמב"ם בפ' י"א מהלכות מכירה וז"ל המקנה בין קרקע בין מטלטלים והתנה תנאים שאפשר לקיימן בין שהתנה המקנה בין שהתנה הקונה אם נתקיימו התנאים נקנה הדבר שהוקנה ואם לא נתקיים התנאי לא קנה וכו' במה דברים אמורים בשקנה בדרך מן הדרכים שקונים בהם והרי יש עליו לקיים את התנאי אבל אם לא קנה עתה והתנה ע"מ שאם יתקיים התנאי זה יקנה ואם לא יתקיים לא יקנה אע"פ שנתקיים התנאי לא קנה שזו אסמכתא היא וכו' עכ"ל אבל בש"מ מועיל אם נתקיים התנאי שהרי שנינו בפ' מי שמת דף קמ' האומר אם תלד אשתי זכר יטול מנה וילדה זכר יטול מנה נקבה מאתים וילדה נקבה נוטלת מאתים אם זכר מנה אם נקבה מאתים וילדה זכר ונקבה זכר נוטל מנה נקבה נוטלת מאתים ילדה טומטום אינו נוטל כלום ופ' רב אלפס והרב ר' הלוי דהא לא איירי אלא שדבריו ככתובים וכמסורים דמי אבל לא בבריא דאפילו קנו מידו קיימא לן אין מטבע קונה בחליפין ועוד דהא אסמכתא היא אם ילדה קאמר ועוד דקנין דברים בעלמא הוא דהא יטול קאמר וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות זכייה ומתנה הרי דבתנאי אם יהיה כך וכך יזכה במתנה ואם לאו לא יזכה מועיל בש"מ ואף שהמתנה לא חלה עד אחר קיום התנאי אם יתקיים התנאי תחול המתנ' ואם לא יתקיים התנאי לא תחול המתנה ואף אם לא נעשה כתנאי דבני גד ובני ראובן ליכא למימר תנאי בטל ומעשה קיים כיון דליכא מעשה עד אחר קיום התנאי הרי דבתנאי זה דהאומר אם תלד אשתי זכר אינו נעשה כתנאי דבני גד ובני ראובן ועם כל זה התנאי קיים ואם יתקיים התנאי יתקיים המתנה ואם לא יתקיים התנאי לא יתקיים המתנה ואם כן בנ"ד כיון דליכא המתנה עד אחר קיום התנאי שהרי יעקב אמר אם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר אני מניח וכו' כלומר ואם לא תתרצה איני מניח כיון שלא רצתה לבלתי היות לאיש זר אינו מניח לה כלום וליכא מתנה כלל:
ואין לפרש תנאי יעקב ולומר שעיקר תנאו היה שתנשא תמר לשמעון דודה ומה שאמר שאם תתרצה לבלתי היות לאיש זר אינו אלא אשגרת לישאן כלומר שתנשא לשמעון כמו שאמר בסוף דבריו שודאי אם תנשא לשמעון לא תהיה לאיש זר שלא עלה על דעתו שתנשא לאיש זר וימות בעלה הראשון ואח"כ תנשא לשמעון אלא שאם תנשא לאיש זר ודאי לא תנשא לשמעון לכך אמר אם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר כלומר שאם אהיה לאיש זר לא תהיה לשמעון וא"כ אף אם היתה לאיש זר עדיין בידה לקיים תנאה אם יגרשנה בעלה או אם ימות כמו שעשתה אחר מות בעלה ואם כן תזכה במתנה שהניח לה זקנה כיון שקיימה תנאו: שאין הדבר כן שהרי גדולה מזו מצינו בדברי הרמב"ם בפ"ח מהלכות גירושין וז"ל הרי זה גטיך ע"מ שתנשא לפלוני אם נשאת לו הרי זה גט כשאר כל התנאים אבל אמרו חכמים לא תנשא לאותו פלוני שמא יאמרו נשיהם נותנין במתנה זה לזה ולאחר לא תנשא שאינו גט אלא בקיום התנאי עברה ונשאת לאותו פלוני לא תבא נשאת לאחר קודם שתנשא לאותו פלוני בטל הגט ותצא והולד ממזר וצריכה גט משני וכתב הרב המגיד הרי זה גטיך ע"מ שתנשא וכו' ברייתא שם הרי זה גטיך ע"מ שתנשא לפלוני הרי זה לא תנשא ואם נשאת לא תצא מאי קאמר ואסיק רבא דהכי קאמר הרי זו לא תנשא לא לו וכו' ותניא כותיה דרבא וממה שלא סיימו בגמרא לאחר תצא ותנשא לאותו פלוני כדי שלא יהא גיטה בטל למפרע ונשואיה מאחר בעברה דקדק רבינו שכל שנשאת לאחר תחיל עברה על תנא ובטל הגט דע"מ שתנשא לפלוני תחלה משמע דאי לא הוה להו למתני תקנתא וכו' ומ"ש רבינו וצריכה גט כדי שלא יאמרו אשת איש יוצאה בלא גט כיון שנשאה כמו שיתבאר פ' עשירי עכ"ל הרי שלדעת הרמב"ם והרב המגיד שמקיים דבריו שכל שאמר ע מ שתנשא לאותו פלוני ונשאת לאחר קודם שנשאת לאותו פלוני כבר נתבטל התנאי ואין בידה לחזור ולקיימו וגם מהרי קא נראה שפסק כן בש"ע א"ה ס' קמ"ג שסתם וכתב והוולד ממזר ולא חילק בין נשאת אח"כ לאותו פלוני ללא נשאת ואף שלא פירש דבריו ואמר שלא תנשא אלא לאותו פלוני אמרינן שע"מ שתנשא לפלוני תחילה משמע מכ"ש בנ"ד שפירש ואמר אם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר אלא לשמעון תהיה לאשה שכיון שנשאת לאחר בטלה התנאי ואבדה המתנה ואין לה תקנה במה שתחזור ותנשא לשמעון ואף שיש חולקים על הרמב"ם ואומרי' שכל שנשאת לאותו פלוני יתקיים הגט למפרע ובניה כשרים מן הראשון הוא מפני שאמר ע"מ שתנשא לפלוני ולא פירש דבריו אם יהיה קודם שתנשא לאחר או לא ואם כן כל שנשאת לאותו פלוני קיימה התנאי אבל אם היה אומר ע"מ שלא תנשא אלא לפלוני או שהיה אומר ע"מ שתנשא לפלוני תחילה ודאי שלא היה לה תקנה במה שתנשא לאותו פלוני אח"כ כיון שבטלה התנאי הגט בטל וא"כ בנ"ד כיון שפירש יעקב דבריו ואמר אם תתרצה תמר לבלתי היות לאיש זר והיא הלכה ונשאת לו ודאי שבטלה תנאו ואבדה המתנה וזכו בהם יורשי יעקב ומה שנשאת אח"כ לשמעון לא הועילה כלום:
ואחר שנתברר לנו שאין לתמר כלום מהשלושת אלפים פלורינס שהניח לה יעקב זקנה מכח צוואתו עכשיו נראה אם זכתה בהם מכח צוואת ראובן אביה דכשהניח לה השדות המוזכרות בצואתו אמר אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה סך חלק ירושתה ששת אלפים פלורינס שיש להסתפק בדבריו אם הוא מניח אלו השלשת אלפים פלורינס מצד עצמו ולא זכר צוואת אביו אלא למראה מקום כמו שטענה תמר או שלא הניח לה אלא השדות שהזכיר בצוואתו ומה שאמר אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה חלק ירושתה ששת אלפים פלורינס הוא מפני שהיה סבור שהשלושת אלפים פלורינס שהניח לה יעקב אביו היו ראוים לה מכח צוואתו אבל הוא מעצמו אינו מניחם לה כמו שטוענים בני ראובן ואם כן מכח צוואת הזקן כבר הוכחנו למעלה שאין לה כלום לזה היה נראה שזכתה תמר בשלושת אלפים פלורינס שהניח לה יעקב זקנה מכח צוואת אביה כיון שהזכירם בצוואתו שאם היה סבור שמתנת אביו קיימת למה היה לו להזכירה בצוואתו אם הוא אינו מניחה לה ואם לומר שמה שהוא מניח לה עולה סך שלושת אלפים פלורינס לא היה צריך להזכיר צוואת אביו אלא יאמר שהשדות שהוא מניח לה עולים סך שלושת אלפים פלורינס אלא לומר שהוא מניח לה משלו אותה המתנה עצמה שהניח לה אביו דכל לישנא יתרה לטפויי אתא כמו שאמרו בגמר' בפ' י"נ דף קמ"ח ת"ר ש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא בכור כראוי לו נוטלן ונוטל את בכורתו אם אמר בבכורתו ידו על העליונה רצה נוטלן רצה נוטל בכורתו וש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלונית אשתי כראוי לה נוטלתן ונוטלת את כתובתה אם בכתובתה ידה על העליונה רבתה נוטלתן רצתה נוטלת כתובתה וש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלוני בעל חובי כראוי לו נוטלן ונוטל את חובו ואם אמר בחובו נוטלן בחובו משום דאמר כראוי לו נוטלן ונוטל את חובו ודלמא כראוי לו בחובו קאמר אמר רב נחמן אמר לי הונא הא מני ר עקיבא היא דדייק לישנא יתרה דתנן ולא את הבור ולא את הדות אע"פ שכתב לו עומקא ורומא וצריך ליקח לו דרך דברי ר' עקיבא וחכמים אומרים אין צריך ליקח לו דרך ומודה ר' עקיבא בזמן שאמר לו חוץ מאלו שאינו צריך ליקח לו דרך אלמא כיון דלא צריך וקאמר לטפויי מלתא קאתי הכא נמי כיון דלא צריך וקאמר לטפויי מלתא קאתי ופי' רשב"ם לפלוני בכור כראוי לו אמרינן לקמן דהאי כראוי לו לישנא יתרה היא ליפוי כח שנתן לו הני מאתים זוז לבד בכורתו הלכך נוטלן וגם את בכורתו ואי לא הוה אמר כראוי לוהיה נוטלן בבכורתו רנה בכורתו נוטל רצה מאתים זוז נוטל דידו על העליונה כדאמרינן נמי לקמן גבי היכא דאמר בבכורתו בהדיא רצה בכורתו נוטל אם היה יותר ממאתים זוז שהרי אינו יכול לגרוע מבכורתו אפילו לר' יוחנן בן ברוקא כדנפקא לן בפירקין לעיל מולא יוכל לבכר: רבה מאתים נוטל אם בכורתו פחות מאתים זוז וה"ה אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני סתמא ולא אמר בבכורתו דידו על העליונה כדפריך לקמן ודלמא כראוי לו בחובו קאמר ומשני ר' עקיבא היא דדייק לישנא יתרה אם לא אמר כראוי לו הוה אמרינן דבחובו או בבכורתו קאמר דיטול מאתים והאי דנקט הכא בבכורתו אתא לאשמעינן דאע"גב דפריש בהדיא בבכורתו אפילו הכי יטול כל בכורתו אם היה יותר ממאתים זוז דידו על העליונה: ידה על העליונה וכגון שלא מחלה לו בכך: לא את הבור שבית ולא הדות שבבית אינן מכורין בכלל בית דאע"פ שכתב לו עומקא ורומא של בית דתשמישהן בפני עצמן ולא אהני עומקא ורומא אלא למקני עומק ורומא כדאמרן בפ' המוכר את הבית דמסתמא לא קני אניש עומקא ורומא: וצריך למוכר ליקח לו דרך לבורו ולדותו ששייר לעצמו דמוכר בעין יפה מוכר ולא שייר לעצמו דרך: דאין צריך דהא חוץ מאלו לא היה בריך לממר למעוטי בור ודות דהא מסתמא לא קני להו לוקח אלא לטפויי לו שיור דרך לבור ודות עצמו נתכוון ומיהו רבנן נמי הודו דכל לישנא יתרה לטפויי אתי היכא דאיכא מידי לטפויי כי הכא בהך ברייתא והא דאמרו הא מני ר' עקיבא היא לאו דווקא דה"ה לרבנן אלא משום דאשכחן בר' עקיבא בהדיא דדריש לישנא יתרה מוקי לה כר' עקיבא עכ"ל מכאן למדנו דדרשינן לישנא יתרה לדברי הכל כמו שפירש רשב"ם ואם כן בנ"ד נמי איכא לישנא יתרה שהרי אם היה רוצה ראובן להניח לבתו אלו השדות שהזכיר בצוואתו לא היה צריך להזכיר כלל צוואת אביו כמו שכתבנו למעלה אלא כיון דלא צריך וקאמר אמרינן לטפויי אתא ולומר שכל אותה המתנה שהניח אביו לתמר אף שאבדה אותה מפני שבטלה תנאו הוא חוזר ומניחו לה וגם דבריו מוכחים כן שאמר אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה חלק ירושתה סך ששת אלפים פלורינס דנראה דכל הששת אלפים פלורינס היא יורשת ממנו ואם היתה כוונתו שמה שירשה ממנו עם מה שירשה מאביו עולה סך ששת אלפי' פלורינס היה לו לומר אשר עם מה שהניח לה אבי יעלה חלק ירושתה וכו' שאז היה משמע שאביו הניח אותה המתנה אבל הוא אינו מניח לה אלא מה שהוזכר בצוואתו אבל עכשיו שאמר אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה חלק ירושתה משמע שמה שבצוואת אביו עם מה שהו' מניח לה הוא חלק ירושתה כלומ' שהוא מוריש לה ולא מכח צוואת אביו לא מכח צוואתו הוא מניח אותם השלושת אלפים פלורינס ואם כן נראה שזכתה תמר בכל ששת אלפים פלורינס שבצוואת אביה בין מכח יתור לשון בין ממשמעות דבריו:
אמנם לפי האמת יש לדחות ולומר שלא אמרו שהיתור לשון מועיל אלא כשיש שם לשון מתנה או מכר והיתור מועיל לפרש המתנה או המכר כמו שאמרו בש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלוני בני כראוי לו בבכורתו או לאשתי כראוי לה בכתובתה או לבעל חובי כראוי לו בחובו שכבר יש שם לשון מתנה שאמר תנו מאתים זוז ויתור הלשון מועיל להבין דברי המתנה ולומר שאלו המאתים זוז הוא מניח להם לבד הבכורה והכתובה והחוב גם במכר מועיל להבין דברי המכר ולומר שזה שמכר הבית שייר לו דרך לבורו ולדותו ואינו צריך לקנותו מן הקונה את הבית אבל בנ"ד אף שנאמ' שהיתה כוונת ראובן להניח לתמר השלשת אלפים פלורינס שהניח לה אביו לא מצינו בדבריו לשון מתנה כלל באלו השלושת אלפים פלורינס שהרי מה שאמר אני מניח לא קאי אלא על השדות שהזכיר בצוואתו אבל בשלושת אלפים פלורינס אמר אשר עם מה שבצוואת אבי יעלה סך חלק ירושתה ששת אלפים פלורינס ולא פירש אם הוא מניחם לה או לא ואף שממשמעות דבריו נראה כן אנן לשון המועיל במתנה בעינן כמו שאמרו בפ' מי שמת דף קמ"ח ע"ב אמר רב ששת יטול ויזכה ויחזיק ויקנה כולן לשון מתנה הן במתניתא תנא אף יחסין וירת בראוי ליורשו ור' יוחנן בן ברוקא היא ופ' רשב"ם אמר רב ששת ש"מ שאמר יזכה פלוני מנכסי או יטול או יחזיק או יקנה כולן לשון מתנה וקנה דלשון מתנה בעינן כדאמרינן לעיל ידור פלוני בבית זה לא אמר כלום עד דאמר תנו או יטול ויקנה או יחסין וירת אם ראוי ליורשו כגון בן בין הבנים עכ"ל הרי דלשון מתנה בעינן ואף שאנחנו רואים שכוונתו ליתן המתנה אינו מועיל אם לא אמר לשון מתנה שהרי מי שאמר ידור פלוני בבית זה ודאי שהיתה כוונתו שידור בה ועם כל זה לא אמר כלום מפני שלא אמר לשון המועיל במתנה ואם כן בנ"ד כיון שלא אמר ראובן לשון המועיל במתנה שבצוואת אביו אף שנראה מדבריו שכונתו ליתנה לתמר לא אמר כלום שהרי כשפירש דבריו אינו מועיל מפני שלא אמר לשון מתנה מכ"ש בנ"ד שלא פירש דבריו אלא שאנו אומרים כך מכח יתור לשון או ממשמעות דבריו דלא הוי מתנה ולא אמרו שאומדין דעת הנותן אלא לבטל מעשיו כגון מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואח"כ בא בנו שאין מתנתו מתנה שאנו מבטלים מעשיו מכח אומדנא מפני שהמתנה היתה בטעות שודאי אם היו אומרי' לו בשעת המתנ' שהיה בנו קיים לא היה נותן כל נכסיו שאין אדם מניח בנו ונותן כל נכסיו לאחרים או לגלות דעתו של נותן המתנה ולהבין דבריו כשכבר יש לשון מתנה כמו שכתבנו אבל אם לא יש לשון מתנה אין לשוות המתנה בשביל אומדנא ואם כן בנ"ד כיון דליכא לשון מתנה בדברי ראובן בשלשת אלפים פלורינס שבצוואת יעקב לא זכתה בהם תמר:
העולה מכל האמור הוא שתמר לא זכתה בשלשת אלפים פלורינס שהניח לה יעקב זקנה מכח צוואתו מפני שעברה על דבריו ובטלה תנאו ולא מכח צוואת ראובן אביה מפני שלא היתה המתנה כהוגן ואם כן אין לה אלא השדות שהניח לה ראובן אביה זהו הנראה לע"ד בשנת ובסדר ולתת עליכם היום ברכה לפ"ק:
נאום הצעיר מנשה דילגאדו: