שאלה ג נפתלי שהשעה דחוקה לו והוצרך למעות ולא היה בידו כי אם ספר תורה אחת. הלך אצל אשר אוהבו ושאל לו שילוה לו מאתים דינרין לשלם לו אחר תשלום ג' חדשים ונתן  לו במשכון הספר תורה וכאשר הגיע זמן הפירעון הלך אשר אצל נפתלי לתבוע חובו ודחק אותו וכראות נפתלי שדוחקו כל כך אמר לו טול הספר תורה בחובך. וכשמוע אשר הדבר הזה הלך אל ביתו שמח וטוב לב לפי שהיה לו ס"ת במקום מעותיו. אחר זמן בירך ה' את נפתלי בכל והשיגה ידו. הלך אצל אשר אוהבו ואמר לו הילך מעותי ותן לו משכוני ולא רצה אשר באומרו שהוא אמר לו שיקח אותו בחובו ונפתלי טוען שמה שאמר לו כך. היה לדחותו מפני שהיה דוחקו כל כך אבל שמעולם לא היה בדעתו להקנותו כיון שמן הדין אסור למכור ספר תורה אפילו אין לו מה יאכל וכיון שנסתפקתי הדין עם מי אמרתי אבוא אל מקדשי אל בבית מדרשו של ש"ס לחד מן קמייא אשר למדרגה עליונה עלה דמסיק שמעתתא אליבא דהלכתא פלפלא חריפא אהובי ורעי הלא הוא החכם הנעלה ר' שלמה מינדיז קוטיניו ס"ט שבעוצם פלפולו וחריפותו יוציא לאור משפט הדין ומהתמ"ש:
תשובה לפני בואי להשיב שואלי דבר אבוא במנחת בכורים לאחד מרחמי וחמש מאות קדה כרכא דכלא ביה. אילנא דחיי שפיר ענפוהי ושגיא ענביה. שקיל וטרי בתלתא בבי בספרא וספרי וכולהו תנויי מעתיק הרים בקושיי והויי דרבא ואביי. וטוחנן זה בזה ומחזירן למכתשת ושוחקן הדק הטב כמפיבושת ה"ה ידידי אוהבי ורעי חכם נעלה לשם ולתהלה כהר"ר עמנואל אוהב אבנדאנא נר"ו החכם השואל יאיר ויזהיר כאור השמש על הים ועל היבשת ובכן מה נמלצו לחכי אמרותיו נקי המחשבה פלפלא חריפא ארי שבחבור' ראיתי את הרשום בשאלה אשר כולנו ידי אומן נטע נעמן אשר על כן חל עלי חובה להפיק רצונו ושלא להשיב דברו אחור אמרתי עת לעשות לה וסיעתא מן שמיא נפיק ובא לטהר מסייען אותו ומעתה הנני מתחיל להשיב וה' יעשה עמי אות לטובה מספיק:
תנן בסוף מציעא ד' קי"ז וז"ל מי שהיה כותלו סמוך לגינת חבירו ונפל ואמר לו פנה אבניך ואמר לו הגיעוך אין שומעין לו משקבל עליו אמר לו הילך יציאותך ואני אטול את שלי אין שומעין  לו השוכר את הפועל לעשות עמו בתבן ובקש ואמר  לו תן לי שכרי ואמר לו טול מה שעשית בשכרך אין שומעין לו משקבל עליו ואמר לו הילך שכרך ואני אטול את שלי אין שומעין לו: ופירש רש"י ז"ל ונפל: לתוך גינתו של חבירו: הגיעוך: הם שלך ופנה אותן לעצמך: אין שומעין לו: אם אין זה רוצה אין קונה לו דבר הפקר או מתנה: בתבן ובקש: ללקט לו משלו או מן ההפקר: טול מה שעשית: כל מה שלקטת הם יהיו שלך: אין שומעין לו אע"ג דבכל דוכתא אית ליה שוה כסף ככסף הכא גבי פועל בל תלין שכרו כתיב מאי דאתני בהדיה משמע ע"כ לשון הרב ז"ל:
ובגמרא מי שהיה כותלו וכו' הא מדקתני סיפא הילך יציאותיך מכלל דפנינהו עסיקינן טעמא דפנינהו הא לא פנינהו לא אמאי ותקני ליה שדהו דאמר ר' יוסי בר חנינא חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו הני מילי היכא דקא מכוין לאקנויי ליה אבל הכא אישתמוטי הוא דקא משתמיט ליה:
עוד בגמרא השוכר את הפועל לעשות עמו בתבן וכו' וצריכא דאי אשמועינן להך קמייתא דכי קאמר ליה הגיעוך אין שומעין לו משום דלית ליה אגרא גביה אבל הכא דאית ליה אגרא גביה אימא שומעין לו דאמרי אנשי ממרי רשותך פארי אפרע ואי אשמועינן הכא הכא שמקבל עליו אין שומעין לו משום דאית ליה אגרא גביה אבל הכא דלית ליה אגרא גביה אימא שומעין לו צריכא:
וכתבו התוספות אמר ליה הגיעוך אין שומעין לו: אע"ג דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס אמרינן בפרק המניח דף כ"ט דפטור הכא דאישתמוטי קא משתמיט ואינו מפקירו לא:
הרי דבהדיא נראה דלעולם כל היכא דלא נתכוון אלא לדחויי ולאישתמוטי לא גמר ולא קנה ואם אמר לו הלא בזה האופן לא היה אלה לדחויי בעלמא ולא קנה:
והבית יוסף כתב וז"ל ומי שיש בידו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו ואמר לו הלה יהא המשכון שלך לא קנה בנמוקי יוסף סוף מציעה וטעמא משום דדחויי מדחי ליה וכן פסק בשלחנו הטהור סי' ע"ב ס' כ"ו ע"ש וכן פסק הרמ"א בסימן ע"ג בהגה סעי' י"ז וז"ל וכן אם דוחקו המלו' לפרוע ואמר ליה הלוה המשכון יהא שלך יכול לחזור בו מן הטעם שאמרנו דדחויי קאמדחי ליה.
וכן פסק הרמב"ם ז"ל שכתב וז"ל מי שהי' כותלו סמוך לגינת חבירו ונפל כופין אותו לפנות אבניו אמר לו הגיעוך והרי הן שלך אין שומעין לו ואם רצה בהן בעל הגינה ואמר לו הן אם פנה אותם קנה ואינו יכול לחזור בו ואפילו אמר הילך יציאותך ואטול אבני אין שומעין לו אבל אם לא פנה לא קנה שלא אמר לו אלא לדחותו:
וכתב הרב המגיד: מי שהיה כותלו וכו' בבא מציעא פרק הבית והעליה משנה שם ואפילו רצה בהן בעל הגינה ואמר לו הן אם פנה אותם קנה החילוק הזה בין פנאן ללא פנאן מפורש בגמרא שם והקשו למה לי פנאן והא אמר ר' יוסי בר חנינא חצרו של אדם קונה לו שלא מדעתו ותירצו היכא דמכוין לאקנויי ליה אבל הכא אישתמוטי בעלמא הוא דקא מישתמיט ליה: והן הן דברי המחבר אבל יש שכתבו דוקא דפנינהו קמיה דבעל הכותל דכי פנינהו הוה ליה למימר ומידלא אמר ליה הכי שמע מינא לאו לדחויי איכוון ע"כ לשון הרשב"א ז"ל:
איברא דנפל מחלוקת בין הפוסקים בזה הענין כדמוכח בהדיא בהנימוקי יוסף וז"ל מי שהיה כותלו וכו' הא לא פנינהו ואסיקנא טעמא משו' דאמרינן דחויי הוא דקאמדחי ליה עד דמפני ליה באפיה דכיון דאית ליה לאחווי כי פנינהו בפניו ולא מיחא מוכחא מילתא דלאו לדחויי איכוין אבל פנינהו שלא בפניו שומעין לו וכן כתבו כל המפרשי' ז"ל והרשב"א ז"ל דיקדק דמדלא תני בסיפא גבי פועל הכי שמע מינא דלא בעי פנינהו אלא ברישא בלחוד ואף על גב דאפשר לומר דהכא נמי לאחד שהוליכן בפניו לביתו קאמר ואשמועינן בקמייתא והוא הדין הכא נראה לו עיקר דברישא בלחוד הוא דקאמר וטעמא דמילתא דכיון שאין דרך לפנות אבנים מיד סמכא דעתיה שעדיין יש לו שהות לחזור לו ובנתיים הוא דמדחי ליה אבל בפועל אין לומר כן שכן דרכו להוליך התבן והקש לביתו משקבל עליו הילכך הוה ליה כאילו פנינהו לאלתר באפיה וגמר ומקני והרנ"בר ז"ל כתב שאינו מחוור ומדעביד תלמודא צריכותא מהני מתניתא  שמע מינא שוו דיני אהדדי דאי לא הא כל חדא וחדא למילתא איצטריך אלא ודאי אפילו בפועל נמי כל היכא דלא פנינהו דחויי קאמדחי ליה ומסיק התם ויש שלמדו מכאן דמי שיש בידו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו ואמר לו הלה יהא משכון שלך דלא קני ליה דדחויי קאמדחי ליה:
עוד שם אמר המחבר בקושיית הרנ"בר ז"ל אפשר לי לומר דכיון שהצריכותא מרישא היא אפילו דסיפא דכל חדא איצטריכא: לא סבר ליה לתלמודא למימר תנא רישא אגב סיפא כדי דלישתיק מהצריכותא: ועוד שהדעת נותן שכיון שזה נתנו והלה קבלו שיהיה כענין קיים אם לא שנראה טעם שסמך על איזה ענין דאם לא כן לשמועינן מתניתין בפועל שאינו ברור כל כך הטעם שיסמוך בו דעתו כי הכא בבעל הכותל דחזינן סמיכות דעתו יותר מפורש מפני שאין דרך לפנות האבנים מיד וכ"ש בבעל הכותל ומיהו כיון שהרשב"א ז"ל אמר גם כן כדעת הרנ"בר ז"ל דשוו דיני וכן אותם שלמדו דין משכון מהכא חד סברא נמי אית להו דלפי דעת הרשב"א ז"ל שנראה לו עיקר אם חזר בעל המשכון אחרי כן על משכונו אין שומעין לו לפסוק הדין כן שודאי שומעין לו ונוכל לומר טעם בדבר עוד שאין לנו להוציא זכות שיש לו לבעל המשכון על משכונו מספק ועוד דסברא הוא שלא יהיה קנוי לזה מה שהוא של חבירו עד שיוודע הדבר שגמר בלבו להקנותו ולפיכך נאמר הכא דלא דמי להא דר' יוסי ברבי חנינא כנ"ל ע"כ:
וכתב בעל שפתי כהן וז"ל לא קני דדחויי מדחי ליה הטור ומור"ם כתבו דין זה בסימן ע"ג ע"ש וכו' עכ"ל סמ"ע ואינו בטור ובאמת צ"ע בדין זה שכתב המחבר דהנ"י שם הוציא כן ממאי דסבירא ליה גבי פועל דאם אמר ליה טול מה שעשית בשכריך דיכול לחזור בו כל זמן דלא פנינהו ודלא כהרשב"א שם משום דדחוי קמדחי והרי הטור והמחבר גופיה חולקין בזה לקמן סי' של"ו סעיף ב' וס"ל כהרשב"א דאם הוא ברשות הפועל אין יכול לחזור בו ואם כן נראה דה"ה הכא גבי משכון. ודוחק לחלק בין פועל להך דהכא. ועוד דהא בנ"י שם תלה זה בזה וכתב שם ג"כ בהדיא דלהרשב"א אם חזר בעל המשכון אח"כ על משכונו אין שומעין לו ע"ש:
וכתב הלבוש מי שיש בידו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו ואמר לו הלה יהי' המשכון שלך בחובך לא קני ליה בדברים האלו דלא כיון אלא לדחותו שלא ידחקנו עוד אבל דעתו לפדותו כשירצה:
הרי דאע"ג דלדעת הרשב"א לא יש לבעל המשכון מקום לטעון דאם חזר בעל המשכון אחרי כן על משכונו דודאי שומעין לו מ"מ כל הני רברוותא סוברים דכל היכא דאמר הלוה למלוה. יהא המשכון שלך בחובך לא קנה דלא אמר ליה הכין אלא בשביל שדחקו לפדות המשכון ואם אמר לו כן לא היה אלא לדחויי:
ואגב גררא נאמר שמצאתי נדון כנדון דידן שנשאל להרב ר' דוד ן' זמרא ז"ל הובא בשו"ת של"ז שנתפסו מחדש בח"א סי' כ"ב. והשיב שכיון שלא היה בדעתו של בעל המשכון להקנות אלא מפני שהיה דוחק אותו על המעות אמר לו כן דדחויי הוה מדחי ליה והביא ראיה לדבריו מההיא סוגיא דכתיבנא לעיל. וכתב שכן כתב הר"ן ז"ל עלה דהאי סוגיא וז"ל ויש  שלמדו מכאן. דמי שיש לו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו ואמר ליה תהא המשכון שלך דלא קנה דדחויי קאמדחי ליה ע"ש וכ"כ הנ"י וכו' ע"כ ע"ש:
ברם בקושטא דסיים שם הרב הנ"ל מה שבסמוך ומיהו מסתברא דאם קנו מידו קנה שמעון המשכון. ולא מצי למיהדר ביה דכולי האי לא עבדי אינשי לדחויי: אלא ודאי גמר ומקני והשתא הוא דבעי למיהדר ואינו יכול וכו' ואם לא היה דוחקו אותו וכ"ש אם לא הגיע זמן הפירעון ואמר לו קני המשכון קנה כיון שהוא ברשותו ע"כ ע"ש:
אבל אנן בנ"ד לא צריכנא לכל זה דכפי השאלה לא ראינו שקנו מיד אשר כדי שנאמר שקנה נפתלי הס"ת הנ"ל אלא אדרבה. ראינו לראובן שצווח ואמר שמעולם לא היה בדעתו להקנות לו הס"ת הנ"ל אלא שמתוך שהיה דוחקו כל כך כיון שעבר זמן הפירעון אמר לו כן והדברים מוכיחים שלא גמר להקנותו ודחויי קמדחי ליה כדי לאשתמוטיה מיניה:
ונבא לדון בנדון דידן מק"ו. השתא ומה משכון דעלמא אם אמר הלוה למלוה המשכון יהא שלך לא קנה דמשום שדחקו אמר לו כן ולא היה בדעתו להקנותו אלא לדחותו. שלא ידחנו עוד ולא קנה: ספר תורה דנ"ד. דאסור למוכרו. אפילו אין לו מה יאכל אלא ללמוד תורה או לישא אשה לכ"ש דאם אמר נפתלי לאשר טול הס"ת בחובך דלא קנה כיון דהשאלה עצמה מוכיח. דהואיל שנפתלי ראה שאשר היה דוחקו כל כך אמר לו טול הס"ת בחובך אבל בדעתו לא הוה אלא לדחותו עד זמן שה' יברכהו בכל:
העולה לנו מכל מאי דכתיבנא שאשר בנ"ד יצא זכאי בדינו ומצי למיהדר ביה ממה שאמר לנפתלי טול הס"ת בחובך דאנן סהדי שמעולם לא גמר בלבו להקנותו כי מתחיל' ראינו צרת נפשו כי הצעת השאלה. שהשעה היה דחוקה לו. עד כי הוצרך למשכון הס"ת הנ"ל כי לא נשאר מאומה בידו זולתו ואח"כ כשהגיע זמן הפירעון. שמחמת דוחקו אמר לו כן כדי להשתמיט מיניה ובכהאי גוונא אמרינן דחויי קא מדחי ליה דהדברים מוכיחים על כך. וטענתו טענה כפי הראיות דכתיבנא: זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר נס"ו. כי לו נאה להורות והאל יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חבריא היושב באהלה של תורה פה ק"ק ת"ת אשר בעיר אמשטרדם ייע"א בסדר ובשנת והיתה זאת לכם לחקת עולם לפ"ג:
נאם הצעיר שלמה די אברהם מינדיס קויטיניו סי"ט:
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס