שאלה יז ראובן שהיו לו סך מה משטרי חובות המלכות כל אחד מסך מאתים זהובים שקנאם להתפרנס מפירותיהם שלשה זהובים למאה בכל שנה ובא אצלו שמעון חבירו ובקש ממנו בתורת חסד שילוה לו עשרה מהם והוא יחזיר לו כהם לזמן פלוני והשיב ראובן למה לא יעשה לו זה החסד מאחר שזה נהנה וזה אינו חסר רק שאינו רוצה ליכנס בחשש איסור רבית והוא אינו רוצה לא למוכרם עתה ולא לעשותם דמים ואף על פי שאינם שוים השתא כל כך אפשר שאחר זמן יעלו ועוד אפילו ישארו כך לא איכפת ליה ועתה לשאול הגיעו כדת מה לעשות אם נאמר כיון שאינו מרויח בכך שרי ואין לדקדק אם שמעון מוכרה אם לאו דאפשר שאינו רוצה אלא להתראות בהם או דילמא כיון שאינו מתחייב להחזירם בעצמם מסתמא למוכרה הוא רוצה ומפני דוחקו הוא מחייב עצמו להחזיר כהם אף אם יתיקרו ואסור עד שיעשה דמים יוציא לאור משפטם ומהת"מש:
תשובה הן אמת היות לי מן הראוי שלא ליטפל בנושא חמור כזה יען לבי בל עמי מטעם כמה סיבות המתאימות הן גלויות הן נסתרות לא זו אף זו היותי זה כמה שנים שאני חונה בר'פודים הלא הוא רפיון התורה מטעם סיבת חסרון ספרים המורים ומדריכים הדרך הישרה שיבור לו הרוצה לעמוד בדבר הלכה להוציא לאור תעלומה ולי אינה בנמצא גם בלתי אפשרות קנייה אשר על כן אמרתי היות דברי אלה בהתנצלות שלא לעמוד בתשובת האי ספיקא הצריכה דעת נכונה וצלולה וה'חשובה מיני אזלא אבל מה אעשה דבהיות רצון ה"ה המפציר בי אחוה לו דעי לא יכולתי להשיב דברו אחור אף שיהיה בדרך קצרה יען לא אהיה כמשיב פניו ריקם ובכן אשליך מצודתי בימא דתלמודא ובנהרייא דחכימייא וזה החלי בעזר האל הרוצה בתשו'בה:
תנן במציעה פרק חמישי (דף ע"ה) לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח והלל אוסר וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר לחברתה עד שתעשיה דמים שמא יוקרו חטין ונמצאו באות לידי רבית:
ובגמרה אמר רב הונה יש לו סאה לוה סאה סאתים לוה סאתים ר' יצחק אומר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין תני ר' הייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין: והלל אוסר: אמר רב נחמן אמר שמואל הלכה כדברי הלל ולית הלכתא כוותיה: וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה [וכו'] אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורטים סתם:
ופירש רש"י אבל אומר לו הלויני עד עד שיבא בני דכיון דיש לו שפיר דמי דאה סאה בסאה דרבנן הוא דלאו נשך דאוריתא וכי יש לו לא גזור: כמה כורין. דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתיה שהרי אינה קנוייה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה ונמצאת אותה שלוה נזקפת טל פירות שבשוק וזו פנויה ללות עליה וכשלוה כל אחת ואחת לוה בהיתר דהא אלו לוה סאה אחת ואכלה ואכל גם הראשונה הואיל כשלוה בהיתר לוה ישלם חטין הכא נמי כשלוה בהיתר לוה כל סאה וסאה שהרי זו עומדת. לוים ככרות סתם. בלא קציצת דמים שלא החמירו לדקדק באיסור סאה בסאה כל כך:
והתוספות כתבו ז"ל הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן דחיישינן שמא תתייקר אף על פי שאז אין רגילים להתייקר ולית הלכתא כוותיה ונראה דהשתא קיימא לן כר' יצחק דאפילו אין לו סאה לוה עליה כמה כורין דברייתא דר' חייא מסייע ליה ע"כ והנימוקי יוסף כתב בהאי מה שפירש רש"י על דברי ר' יצחק דנמצאת אותה שלוה נזקפת על פירות שבשוק דלאו למימרא שיצא השטר בשוק דאם כן לא הוה בעינן שיהא לו בתוך ביתו כלל דכשיצא השטר אפילו אין לו מותר שאם אין לזה יש לזה אלא כיון שבידו לאכלה ולמכרה על כרחיך צריך לומר שנזקפת על פירות שבשוק מתי שיבאו דלא חיישינן כיון דבשעת ההלואה יש לו וכדפירש ע"כ:
אמנם במה שפירש רש"י בהאי סוגיא שקדמנו זכרה על מאמר ר' יהודה היות האי מילת סתם רצוני לומר האי מה שאומרים חכמים לוים סתם ופורעים סתם דוקא על הככרות ולא זולתם לפי מיעוטו עיוני נראה לי היות האי מילת סתם מילה הכוללת כל דבר הנלוה יהיה מה שיהיה וזה העלתי ממה שכתב הרב אלפסי בפירוש האי סוגיא עצמה שקדמנו זכרה וז"ל אחר רב הונה יש לו סאה לוה עליה סאה סאתים לוה סאתים ור' יצחק אמר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין תאני ר' חייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין וכן הלכתא והלל אוסר ולית הלכתא כוותיה: וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר לחברתה אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוין סתם ופורעי' סתם ודוקא על שער שבשוק כדרב הונא אי נמי היכא דאית ליה מההוא מינא כדתני ר' חייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין ואמרינן בפרק הזהב רב אוזיף דינרי מברתיה דר' חייא ואייקר אתא לקמיה דר' חייא אמר ליה זיל הב לה דינרין טבין ותקילין א"א בשלמא דהבא טיבעא הוי שפיר אלא אי אמרת פירא הוי הוה ליה סאה בסאה ואסיר ופרקינן רב דינרין הוו ליה וכיון דאית ליה נעשה כאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח עכ"ל. באופן דממאי שכתב האי גברא רבה בפירוש האי סוגיא נמצינו למדין היותו חלוק במאי שפירש רש"י על האי מימרא דר' יהודה היות האי מילת סתם דוקא על הככרות ולא זולתם דלדעתו היא מילה כוללת כל דבר הנלוה יהיה מה שיהיה יען הוא ז"ל. תלה היתר ההלואה באחד משני תנאים והם המה או שער השוק או שיהיה לו מאותו המין תנאים הכוללים ומתירים כל הלואה:
ולהחזיק עוד יותר האי סברא אציע עוד מה שמצאתי ממה שכתב הרב ז"ל בהאי פירקא עצמה שקדמנו זכרה (דף ק"ה) דמשם יראה המעיין היות דבריו יותר מבוארים באר היטב וז"ל אמר רב הונא אין לוין על שטר שבשוק פירוש סאה בסאה וחי אמר רב הונא הכי והא בעו מניה מרב הונה הני בני בי רב דיזפי בתשרי ופרעי בטבת שרי או אסור ואמר להו הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי אי בעו זבני ופרעי א"ל מעיקרא אין לוין אמר רב הונא כיון דשמטה להא דאמר רב שמואל בר ר' יהודה אחר ר' אלעזר לווין אמר איהו נמי לווין וכן הלכתא דלווין סתם ופורעים סתם טל שטר שבשוק ע"כ נמצא דהאי הצעה בתרייתא היא המבארת יותר בבירור היות האי מילת סתם מילה הכוללת כל דבר הנלוה יען תכף אחר מאמר רב הונא הזכיר אחד מן התנאים הכוללים כל דבר הנלוה יהיה מה שיהיה וכדכתיבנא:
והרמב"ם גם כן בהאי שביל דרך זולת דבהבנת לשון האי מימרא דר' יהודה לוין סתם ופורעים סתם יש לו ביאור אחר מה שלא פירש רש"י גם לא הרב אלפסי כדבסמוך יראה המעיין בהצעת לשונו בפרק עשירי מהלכות מלוה ולוה וז"ל כשם שמותר למוכר לפסוק על שער שבשוק כך מותר ללוות ספירות סתם ופורעים סתם בלא קביעות זמן: על שער שבשוק כיצד היה השער קבוע וידוע לשניהם לוה מחבירו עשר סאין חייב להחזיר לו עשר סאין אע"פי שהוקרו החיטים שהרי כשלוה ממנו היה השער ידוע ואלו רצה היה קונה ומחזיר לו שהרי לא קבע זמן היה לו מאותו המין שלוה הרי זה מותר ללות סתם בלא קביעו' זמן ופורע סתם אע"פ שעדיין לא יצא השער ואפילו היתה לו סאה בלבד לוה עליה כמה סאין היתה לו טיפה אחת של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי יין ושמן לא היתה לו מאותו המין כלום ולא נקבע שער השוק עדיין או שלא ידעו שטר השוק הרי זה אסור ללוות סאה בסאה וכן בשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשה אותם דמים ואם לוה ולא עשה אותם דמים והוזלו מחזיר פירות כמידה שלוה או כמישקל ואם הוקר נוטל דמים שהיו שוים בשעת הלואה אע"פ שיש לו מאותו המין או שהיה השטר קבוע בשוק הרי זה אסור ללות פירות בפירות עד זמן קבוע אלא לוה סתם ופורע באיזה זמן שיפרע לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני מחזיר לך כור גורן אלא אומר לו הלויני עד שיבא בני או שאמצא מפתח:
הא קמן מאי דאמרנו היות סברת הרמב"ם בביאור האי מילת סתם רחוקה מסברת אילין תרין גוברין רברבין רש"י והרב אלפסי דלדעת רש"י האי לוים סתם ופורעים סתם הוא דוקא טל הככרות ולא זולתם ולדעת הרב אלפסי הוא על כל דבר הנלוה יען האי מילת סתם היא מילה כוללת כל דבר יהיה מה שיהיה ולדעת הרמב"ם העושה חילוק בין קבע זמן ללא קבע זמן דבקבע זמן אסור האי לוים סתם ופורעים סתם ממימרא דר' יהודה הוא בלתי קביעות זמן ולדעתו ז"ל תהיה ההלואה אסורה בקביעות זמן אף אם יהיה לו מאותו המין שלוה:
והרב המגיד נתן טעם לשבח לדברי הרב ז"ל וז"ל אע"פ שיש לו מאותו המין וכו' זהו פירש רבינו ז"ל למה שאמרו בגמרא לוים סתם ופורעים סתם שמילת סתם באה להמעיט כשקובעים זמן וכן מוכחת המשנ' לדעתו ז"ל שאמרה לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים לגורן פירוש ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או שאמצא מפתח ודעת הרב דרישא שאוסרת בקובע זמן לגורן אפילו כשיש לו דומיא דהיתר דסיפא דעד שיבא בני שהיא בשיש לו ואם היה כדברי המפרשים ז"ל דכל שיש לו מותר אף בקביעות זמן והכל תלוי אם יש לו. היה למשנה לומר כך לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים אלא אם כן יש לו אבל עתה נראה שאוסרת אפילו בשיש לו בשקובע לו זמן זה דעת הרב ז"ל והטעם אפשר שהוא שכל שזה קובע זמן לחם שהוא מתייקר ומוזיל נראה שדעת שלאותו זמן יתייקר וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו מפני כך אסור ע"כ. עוד כתב ז"ל ובהשגות א"א חדוש זה לא שמענו מעולם אלא אם יש לו או על שער שבשוק לוה סאה בסאה סתם בלא עשיית דמים אפילו לזמן קצוב:. וגם הרשב"א כתב ויש מפרשים לוין סתם בלא עשיית דמים שלא קבע לו זמן פירעון מפני שיכול הוא לפרוע בכל עת שירצה אבל אם קבע נו זמן אינו יכול לפרוע תוך זמנו וחוששין שמא ישתנה השער בנתיים ואין דינם מחוור בעיני שקביעות זמן הפירעון לתועלת הלוה הוא שאין המלוה יכול לכופו בנתיים אבל אלו בא לוה לפרוע בנתיים פורט שאין אדם עשוי לפרוע תוך זמנו אמרו אין אדם רשאי לפרוע תוך זמנו לא אמרו עכ"ל:
נמצינו למדין מהאי מה דכתיבנא היות גם כן הראב"ד והרשב"א מסכימים בדעתם הנכונה לסברת רש"י והרב אלפסי ר"ל היות היתר ההלוא' תלויים טל אחד מן התנאי' המתירים הלא המה או שער השוק או בהיות לו ללוה ממין שלוה בלתי עשות חילוק או הפרש בין קבע זמן ללא קבע דלדעתם לא שנא דאף אם יקבע לו הלוה זמן מותר לו ללות וכמו שנראה מדברי הרב בטל מגיד משנה דסליקנא מיניה דאחר שהביא סברת הראב"ד המשיג דעת הרמב"ם באומרו שלא שמע חדוש כזה מעולם וכו' הביא גם כן מה שהביא הרשב"א משם המפרשים ההולכים גם כן אחר שביל הרמב"ם ודחה פירושם בשנותו אח טעמו וכדכתיבנא אשר על כן היותר מכוון אצלי לכאורה לדעתי הפעוטה להיות ההלואה בהיתרא היותה צריכה אחד מן התנאים שכבר כמה פעמים קדמנו זכרם ואף שיהיה בקביעות זמן וכמו שהוכחנו מהכי ארבעה מטיבי לכת הלא המה רש"י הרב אלפ"סי הראב"ד והרשב"א זכר כולם לברכה:
ועדין יש לי להביא סייעתא אחרינא מאחד מעמודי ההוראה הלא הוא הרא"ש בפסקיו (דף י"ח ע"ב) וז"ל לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן אלא אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח האי דקאמר ואני אתן לך לגורן אורחא דמילתא קאמר שאז חטים מצויין לו לפרוט וה"ה בסתמא בלא קביעות זמן נמי אסור דלא שרי אלא היכא דיש לו והלל אוסר. וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה לחבירתה ככר עד שתעשנו דמים שמא ייקרו חטין ונמצא באות לידי ריבית: אמר רב הונא יש לו סאה לוה עליה סאה סאתים לוה עליה סאתים ומיירי שלא יצא השער דאי יצא השער אפילו אין לו מותר ללות. ור' יצחק אמר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין אפילו בבת אחת. תני ר' חייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין וכן הלכתא עכ"ל:
והטור (בי"ד סי' קס"ב) גם כן אחר שביל אביו הלך שכתב וז"ל אסור ללות סאה בסאה וכן כל דבר חוץ ממטבע בין אם קצב לו זמן לפירעון בין אם לא קצב לו זמן דשמא יתיקרו ונמצא שנותן לו יותר משהלוהו אם לא שיעשנו דמים שאם יתיקרו שיתן לו דמים ואם לא עשאוהו דמים ונתיקרו נותן לו הדמים שהיו שוים בשעת הלואה ואם הוזלו נותן לו חטים: ודינר זהב יש לו דין פירות שאסור ללות דינר זהב בדינר זהב שמא אותו ששוה בשעת הלואה כ"ד דינרי כסף יהיה שוה בשטת פירעון כ"ה אבל מותר ללות דינר כסף בדינר כסף וכן כל שאר מטבע וה"מ כשיוצא בהוצאה אבל אם נפסל ואינו יוצא בהוצאה הוו כשאר פירות ואסור ללות זה בזה ואם יש ללוה אפילו סאה אחת אפילו אינו מצויה עתה בידו כגון שאין בידו עתה מפתח או עד שיבא בנו שיהא הסאה בידו לוה עליה כמה סאין אפילו כלו ביחד דבשביל כל סאה וסאה שלוה אנו רואין הסאה שלו כאלו היא נחלטת למלוה ואם תתייקר ברשותו תתייקר ע"כ:
והרב המאסף הסביר דברי הרב וז"ל בין אם קצב לו זמן וכו' דאם לא כן בריש הזהב דקאמר רב יזיף דינרין מברתיה דר' חייא הוה ליה למימר יזיף דינרי לזמן ואע"ג דבאיזהו נשך תנן לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חיטים ואני נותן לך לגורן ה"ה אפילו לא אמר ואני נותן לך לגורן אלא אורחא דמילתא נקט אי נמי איידי דבעי למיתני סיפא עד שיבא בני או שאמצא מפתח לאשמועינן דאע"ג דמחזי כקובע זמן וגם אינו בידו לגמרי אפ"ה שרי תנא רישא ואני נותן לך לגורן: לוה עליה כמה סאין נראה דלאו דוקא יש לו סאה דה"ה אם יש לו כל שהוא לוה עליו כמה וכדתני ר' חייא טיפת יין אין לו וכו' וטעמא דמילתא דכיון דאין בו איסור תורה הקילו בו וכן כתב הרב המגיד בפרק עשירי מהלכות מלוה וכן כתוב בתשובות הרא"ש (כלל ק"ח סי' ט"ז) (וכן כתבו הגהות מרדכי) אפילו כולן ביחד כן כתבו (התוספות עלה ע"ה) (והרא"ש עלה קמ"ו) ודלא כסברת ריב"ן שהזכירו התוספות שאין יכול ללות ביחד יותר ממה שיש לו אלא אם כן יאמר לו קנה בזה אחר זה עכ"ל:
ועתה שא נא עיניך וראה היות לנו מכל האי מה דכתיבנא ראייה מפורסמת וגלויה להוציא לאור תעלומה לדעתי הפעוטה היות האי שמעון דנ"ד אסור ללוות הני שטרי חובות המלכות מראובן חבירו מטעם חסרון האי תנאי המתירו הלא הוא ללא היות לו ברשותו ממין ההלואה הגורם לו איסורו מטעם חשש יוקרא המביאהו לידי ריביתא מידי דהוי אטעם איסור הלואה סאה בסאה בלתי צירוף אחד מן התנאים הנצרכים שאמרו חכמים הלא המה או שער השוק או היות לו ברשותו ממין הנלוה דשמא יוקרו החטים ויוכרח לקנותם ביוקרא לצאת ידי חובת פריעה ונמצא בא לידי ריביתא באופן דהאי טעמא עצמה היא המביאהו לשמעון הלוה דנ"ד לידי איסורא עשיית האי הלואה מטעם לא היות לו ברשותו ממון הנלוה וכחו שנראה משטחיות לשון ה"ה באומרו ששמעון אמר לו לראובן חבירו במילוי הלואתו שלזמן פלוני יחזיר לו כהם דיבור המורה היותו בדוחק השעה ללא היות לו ממין ההלואה לא מינא ולא מקצתה דמהאי טעמא לא נתחייב להחזירם לו בעצמם אלא כמותם דאיך יתכן לומר דבהיות לו לשמעון הלוה מאילין שטרי חובות המלכות שיחלה פני ראובן חבירו יטיב חסדו עמו להלותו אטו לא היה יכול למכור שטרי חובותיו אשר לו או למשכנם שיהיו לו מעות מזומנים להשתכר ולהרויח בהם אלא ודאי הוא כמדובר ללא היית לו לשמעון הלוה ממין הנלוה שלזאת הסיבה בהיות לו השעה דחוקה לא נתחייב להחזירם בעצמם זולת כמותם חייוב המורה מכח סברה  היות תכלית כוונתו ומגמתו לעשות מהם מכירה המביאהו לידי איסור ריביתא יען הני שטרי חובות המלכות גם כן לפעמים הם ביוקרא כידוע ומפורסם לכל אשר לו עסק בהם היותם פעמים בזולה פעמים ביוקרא באופן דאין לו לשמעון הלוה שום זכייה לבוא לידי היתר עשיית האי הלואה יען בהגעת זמן השילום אפשר יהיו ביוקרא ונמצא שמשלם לו יותר ממה שהיו שוים בעידן ההלואה והגם דאין לראובן המלוה שום הרוחה דהסך שהלוהו הוא מקבל עם כל זה איסור הריבית במקומו הוא עומד דאם לראובן המלוה אין לו הרוחה בשטרות לשמעון הלוה אית ליה פסידה במעות דעל כרחו שלא בטובתו לצאת ידי חובת הבטחת שילומו צריך להוסיף עבורם משלו יותר ממה שהיו שוים בשעת הלואתו דהוי כמו ריביתא האסורה לפי דעתו הקלושה והגם דנושא דידן אין לו שום נגיעה או השוייה למין הראייה עם כל זה בהוא הדין הוא וכמו שיראה המעיין במה שכתב הטור בבירור באומרו וכן כל דבר וכו' וכדכתיבנא לעיל:
ומאחר דכבר הוכחנו היות כל הלואה יהיה מה שיהיה אסורה בלתי צירוף אחד מן התנאים דהיינו שער השוק או בהיות לו ממין ההלואה אכתי פש גבן לברורי אם באולי יקרא ללא היות לו ללוה ממין הנלוה ברם נושא באחרים החייבים לו מהאי מינא עצמה שלוה אם יוחשב לו זה החוב אשר לו על אחרים כברשותו להתיר לו הלואתו או לא וכדי לבוא אל תכלית המכוון הוכרחתי לעשות הצעת מימרא חדא המובא בתלמודא פרק אי זהו נשך (דף ס"ג ע"ב) דמשם גם כן יבואינו ראייה להפיק האי ספיקא לנהורא וזה לשון המימרא אמר רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד' ד' ואמר ליה יהיבנא לך ה' ה' איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסור פשיטא לא צריכה דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא כעד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח דמי קא משמע לן ע"כ. ופירש רש"י לקירא. מוכר שעוה: ד' ד' חלות שעוה בזוזא: יהיבנא לך ה' ה'. לזמן פלוני והקדים לו המעות עכשיו: איתנהו גבי אם בידו אבל אינה בעור או אבד המפתח והוא דחוק למעות שרו דהוה ליה הלויני עד שיבוא בני דתנן במתניתין דמותר: דאית ליה אשראי במתא. המוכר הזה אף הוא נתן מטות ופסק עם אחרים טל שעוה:
היוצא לנו מביאור האי מימרא דרב נחמן הוא דאין רשות למוכר להוזיל בהקדמת המעות אלא כשהדבר ההוא הנמכר ישנו תחת ידו והיה יכול למסור הסחורה ההיא בעת המכר אלא שעכבו דבר מחוץ כלומר שהיה לו עסק אחר באותן הימים או שימצא מפתח וכיוצא בדברים אלו כל שאינו מסיבת חסרון הסחורה ההיא תחת יד המוכר אבל אם אינה ברשותו אעפ"י שהוא נושה דבר זה אצל אחרים אסור לו להוזיל שהדברים מראים שאינו מוזיל לו אלא בשביל הקדמת המטות וכיון שאין בידו עתה דבר הנמכר הנה כשיגיע זמן מסירת הסחורה על כורחו שלא בטובתו צריך הוא לקנותה ביוקרא לצאת ידי חובת מסירה למי שממנו קנאה דהוי כמו ריבית שנותן לו מטעם הקדמת המעות ומימרא זו דרב נחמן היא מובאז לפסק הלכה מגדולי הפוסקים הלא המה הרי"ף פרק איזהו נשך (דף צ"ו ע"ב) הראש בביאוריו (דף י"ד) והרמב"ם פרק ע' (מהלכות מלוה ולוה הלכה ו') יעויין שם במקומם באופן דהגם נח היות שמעון דנ"ד נושה באחרים החייבים לו ממין ההלואה מה שאינו במובן לשון השאלה לא מפני זה יוחשב לו כבידו להתירו ובאים ובאיסורו הוא עומד מטעם היות האי חייובה מחוסרת גבייה וכדכתיבנא והוכחנו מביאור האי מימרא. דרב נחמן דסליקנא מינה.
ובטרם דאתינא לסיומא דהאי דינא בעוד היות בידי קן קולמוסא הוכרחתי עשות העתקת שאלה חדא דלנ"ד היא קרובה הלא היא בשו"ת דבי מדרשא חלק ב' (דף שכ"ב) דממסקנת התשובה יבואינו גם כן סייעתא מטעמא אחרינא היות האי הלואה דנ"ד אסורה כדבסמוך יראה המעיין בהצעת לשון השאלה ומסקנא דולה והא לנו לשונם:
שאלה ראובן הוכרח לקנות סחורה מה ובהיות כי הכסף אזל מכליו ואין לאל ידו ליקח כחפצו הלך אל שמעון אוהבו להתחנן לו ולבקש מלפניו שילונו בשעת דוחקו הסך הצריך לו ויען שמעון ויאמר אין בידי כי אם מאה דרכמוני זהב אשר קניתים היום לשלחם ללוי למדינת הים ובהיות כי הספינה איננה מוכנת ליסע ועדיין תתעכב חדש ימים אם תרצה קחם אלך בתנאי שתחזירם לי לזמן הקצוב בדרכמוני זהב ולא במטבע אחר וראובן הודה לדבריו בשמחה רבה ויקן הסחורה והצליח בה ויהי כמלאת הימים והנה עלה ערך הדרכמונים שנים למאה וגרם דבר זה מבוכה גדולה לראובן כי לא ידע איך יקיים דברו עם שמעון כי ירא לבל ילכד בעון ריבית אם יקנה הדרכמונים כשער היוקר ואם ישלם המעות כערך שווים בשעת הנתינה הנה לא עמד בדבורו כפי מה שהתנה עמו בשעת קבלת המעות ושמעון טוען שעל כל פנים יקנה ראובן הדרכמונים באומרו שאין לחוש כאן משום רבית שהרי הוא לא קנאם לחשבון עצמו אלא לחשבון זולתו וכיון שכן אין לו בזה שום רוח ולא הנאה ע"כ לשון השאלה:
וביען היות התשובה ארוכה מארץ מידה אקצר היריעה בעשות העתקה קצרה ולא ארוכה יען לא יהיה לקורא כמשא והוא דבהיותי מתבונן בתשובת חכם המשיב שנל"ע הלא הוא החכם הנעלה כמהר"ר שלמה סרוק נ"ע מסתכל הוינא היות סילוק דעתו לאסור הלואת אילין דרכמונים הנזכרים בהאי שאלה שקדמנו זכרה אשר לו ז"ל היא שאולה. ברם בגמר דבריו הדר ביה ממאי דהוה סליק אדעתיה מעיקרא לפסוק איסורא בגזור אומרו להיתירה כדבסמוך יראה המעיין בהעתקת לשון חזרתו בשנותו את טעמו וז"ל זה אינו אלא לפום ריהטא דהאי סוגיא. אבל אחר העיון והשקידה בחיפוש מחיפוש עד מקום שידי מגעת בקשתי ומצאתי דאין הנדון דומה לראייה. דשאני התם דהטעם דאסרו מדינא דגמרא ללוות כשאין לו מאותו המין או כשלא יצא השער משום דחיישינן שמא יתייקר השער ובזה מגיע הנאה למלוה. אבל בנדון דידן שהמלוה לא הלוה הדרכמונים לראובן ר"ל לוי שהוא בעל המעות אלא שמעון שקנה הדרכמונים לחשבון לוי. זה ודאי מותר גמור הוא ואין כאן אבק רבית כלל משום דלא אשכחן. לא בגמרא ולא בפוסקים איסור רבית כנדון זה אלא כשבאו המעות מידו של מלוה לידו של לוה שלא על ידי שליש דאם איתא דלא שנא דבכל ענין אסור אם כן רבותא הוה להו לאשמועינן היכא דלא באו המעות מידו של מלוה לידו של לוה כנדון שלפנינו דאסור משום אבק רבית ומינא היה שמעינן במש"כ להיכא דבא לידו אלא ודאי דאין איסור בדבר בנדון זה: ע"כ באופן דהאי טעמה עצמה שהטעים החכם הפוסק שנל"ע היות האי ראובן דנדון שלו בהיתר ולא באיסור היא המביאה לנו הוכחה לנ"ד היות שמעון באיסור ולא בהיתר יען הלואת אילין שטרי חובות המלכות היא הלואה מיד אל יד שלא על ידי שליש וכמו שהוכיח החכם הפוסק ז"ל בהיתר נדון שלו היותו על ידי שליש וכדכתיבנא:
התרומה שיוקח מכל מאי דכתיבנא הוא היות שמעון דנ"ד באיסור הלואת אילין שטרי חובות המלכות מטעם היות בה תרתי לריעותא המורים לו איסורא מהאי גיסא ומהאי גיסא חדא דהלואת הני שטרי חובות המלכות היא הלואה מיד המלוה לידו של לוה שלא על ידי שליש הפך הלואת נדון הדרכמונים שקדמנו זכרה אשר היא על ידי שליש דמהאי טעמא הדר ביה החכם הפוסק הנז"ל שנל"ע מסילוק דעתו קמייתא דאיסורא בגזור הופכו רצוני לומר להיתרא ועוד דבנ"ד ליה ביה תנאי המתירו הלא הוא ללא היות לו לשמעון הלוה ברשותו ממין ההלואה חיסרון הנשמע מדיבור שמעון עצמו באומרו שלזמן פלוני יחזיר לו כהם תנאי האוסר בהעדרו כל מין ממיני ההלואה יהיה מה שיהיה וכמו שנוכחנו מדברי הטור בבירור באומרו וכן כל דבר וכו' באופן דאין לשמעון שום זכייה לבוא לידי היתר האי הלואה דגדולה מזו הוכחנו מביאור האי מימרא דרב נחמן דהגם היות לו ללוה חוב טל אחרים החייבים לו מההוא מינא עם כל זה ההלואה באיסורא היא עומדת מטעם היות האי חיובא מחוסרת גבייא והגם דבנ"ד לית ביה שייכות האי טעמא דחיסרון גבייא יען סחורה כדנא דשטרי חובות המלכות תכף המכירה הם נגבים דהוה לן למימר מכח סברה היות שמעון דנ"ד בהיתר ולא באיסור כיון דאין האי חייובא שחייבים לו אשר היא מההוא מינא מחוסרת גבייא עם כל זה אין נכון להתירו דמהיות טוב אל תקרא רע ומה גם דאין לנו ידיעה במשמעות לשון השאלה היות לשמעון חוב על אחרים החייבים לו מההוא מינא וידוע ומפורסם לכל צורבא מרבנן חומרא דריביתא וכמה לאוין אית בה דאחד המלוה ואחד הלוה העדים והסופר והערב וגם המתעסק בין לוה ומלוה כולם עוברים כל אחד ואחד כפי דינו כמבואר בדברי הרמב"ם (פרק ד' מהלכות מלות ולוה ה' ו') יעויין שם אשר על כן לפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי על עומדי אני עומד באוס'רי כי ישרו'ני בינ'ות אילין גוברין רברבין עדת קדושים המורים ואוסרים מן ממיני ההלואה בלתי אחד מן התנאים המתירים דלעיל הם זכורים ועליהם אנו נשענים יען היותם שופטי צדק ומגידי משרים זהו מה שהשיגה ידי יד כהא לא שיהיו דברי אלה מוחלטים למעשה עד שיעלה ויבוא יגיע ויראה קמי מזה בן מזה היושב ברום כסא כי לו נאה שיורה. הלא הוא הרב המורה כמהר"ר מ"ו הכהן די אזיוידו נר"ו והוא בעין שכלו יגזור אומרו מאי ליהוי עלה דהאי דינא כי לו משפט ההוראה ואם באולי יהיו לו לרצון אמרי פי אשמח בחלקי ואם לאו אבטל דעתי מפני דעתו הרחבה ובין דא לדא קולי אל ה' אקרא יברכהו ממעון קדשו להתמידו על קו בריאותו בהתגדלות ורוממות כסאו כס מלכותו וממשלתו שיהא בקיומו עד ביאת גברא דיליה משפט הגאולה בימיו ובימינו תושע יהודה אמן כן יעשה האל שוכן מעונה:
בהפטרת סידרא דהאי שתא כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא לפ"ג
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א חיים אלכירני תמ'ך:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף כן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באם באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט