שאלה מט ראובן נתן חפץ לשמעון למכור ולא מכרו וקודם שיחזירנו לראובן עבר בחנות לוי ואמר לו תהא זו בידך עד אשר אבא ואקחנו ויהי כאשר בא שמעון ליקח החפץ א"ל לוי חפץ זה מראובן הוא ואני רוצה לעכבו שחייב לי ראובן עד שיפרע לי יורינו המורה הדין עם מי ושכרו כפול ומכופל מן השמים:
תשובה ראה ראינו את השאלה והיא סתומה וחתומה ולא פורש במה שכתוב בה הדין עם מי אם ר"ל בין ראובן ושמעון או בין שמעון ולוי או טל שניהם ולזה בחרנו להשיב בראשונה טל דין שבין ראובן ושמעון ואח"כ נשיב טל דין שבין שמעון ולוי לצאת ידי כולם וזה החילנו בעזרת צורנו וגואלנו:
עיקרא דהאי מילתא איתא בבבא מציעא (דף ל"ו) איתמר שומר שמסר לשומר רב אומר פטור ור' יוחנן אומר חייב אמר אביי לטעמיה דרב לא מיבעיא ש"ח שמסר לש"ש דעלויי עלייה לשמירתו אלא אפי' ש"ש שמסר לש"ח דגרועי גרעה לשמירתו פטור מ"ט דהא מסרה לבן דעת ולטעמיה דר' יוחנן לא מיבעיא ש"ש שמסר לש"ח דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפי' ש"ח שמסר לש"ש דעלויי עליה לשמירתו חייב דאמר אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר ע"כ: (עוד שם ט' ב') אמ' רבא הלכתא שומר שמסר לשומר חייב לא מיבעיא ש"ש שמסר לש"ח דגרועי גרעה לשמירתו אלא אפילו ש"ח שמסר לש"ש חייב מ"ט דאמר ליה את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה:
ופירש רש"י ז"ל רב אמר פטור מכל מה שהיה נפטר אם שמרה הוא עצמו: חייב אפילו באונסין: ולא מיבעיא וכו'. דפטור מן האונסין ואין לך לומר פשיטה היא זו שמסרה לאחר: (ע"ב) בשבועה שלא פשע בה: האיך לא מהימן לי ואני אומר שישנה בידו או אכל או פשע בה ע"כ:
דבר פשוט הוא מהכלל שבידינו שרב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן וכן פסקו כל עמודי ההוראה ז"ל אבל קודם שנכתוב דבריהם יש לנו לחקור חקירה בין בלשון התלמוד בין בדברי הרי"ף ז"ל אם בתלמוד למה הוצרך מסדר הגמרא להביא האי פסק הלכה דרבא כיון שהביא מחלוקת דרב ור' יוחנן היה לנו די בזה שהדבר ידוע ומפורסם לכל יודע ספר שהלכ' כרבי יוחנן אם כן מה חידש ומה אוסיף לנו בהביאו דברי רבא ואם על הרי"ף ז"ל למה לא כתב מחלוקת רב ורבי יוחנן וכתב לבד האי הלכתא דרבא אבל אחר העיון והחקירה נלמוד שבצדק כל דבריהם שהוא בדרך זה שאם לא היה התלמוד כותב דברי רבא לא היה לנו בטעמיה דרבי יוחנן אלא מה שאמר אביי לפי שיאמר בטל הפקדון אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר ואם כן אין חילוק בשומר השני בין שיש לו עדים שנאנס מידו בין אין לו השומר הראשון חייב כיון שאומר בעל הפיקדון אין רצוני וכו' ולזה הוצרך מסדר הגמרא להביא דברי רבא שפירש טעמיה דרבי יוחנן משום שיאמר בעל הפיקדון את מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה ולפי טעם זה אם נאנס מיד השומר השני בעדים דאז לא שייך שבועה השומר הראשון פטור ועל דרך זו יתישבו דברי הרי"ף ז"ל שבהביאו דברי רבא למדנו הכל למדנו פסק ההלכה שחייב השומר הראשון ולמדנו החילוק בין יש עדים לאין עדים לשומר השני כפי הטעם שפירש רבא שיאמר בעל הפיקדון את מהימנת לי בשבועה וכו' ואחר זאת ההנחה נתחיל לכתוב דברי עמודי ההוראה ז"ל שהיא המישרנו להבין דבריהם על בוריין היטב:
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל במקום הנזכר אחר שכתב דברי רבא עד האיך מהימן לי בשבועה. כתב ז"ל (והיינו דלא כאביי דקאמר טעם משום דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר) שמעינן מינה דהיכא דאיכא עדים דנטרא שומר בתרא כי אורחא ונאנסה לא מיחייב קמא לשלומי דהא ליכא שבועה דלימא ליה אנת מהימנת לי בשבועה האיך לא מהימן לי בשבועה ואע"ג דאמר ליה אין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר כדאמרינן בפרק כל הגט (דף כ"ט) ואם אמר לו טול לי ממנה חפץ פלוני הרי זה לא ישלחו ביד אחר ואמרינן עלה אמר ריש לקיש כאן שנה רבי אין השואל רשאי להשאיל ולא השוכר רשאי להשכיר הני מילי לכתחילה אבל דיעבד אע"ג דאינו רשאי אי איכא סהדי דלא פשע בה לא מחייבינא ליה דהא גבי השוכר פרה מחבירו והשאילה לאחר ומתה כיון דליכא פשיטותה דהא מתה כדרכה לא מחייב שוכר לשלומי מדיליה ואע"ג דהשאילה לאחר ע"כ. הרי הדבר ברור דשומר שמסר לשומר חייב לשלם אם לא שיש עדים לשומר השני ששמר כראוי ונאנסה דאז השומר הראשון פטור:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון מהלכות שכירות הלכה ה' (שם מתחיל הלכה ה') ז"ל עבר השומר ומסר לשומר השני אם יש עדים ששמרה השומר השני כדרך השומרין ונאנס פטור השומר הראשון שהרי יש עדים שנאנס ואם אין שם עדים חייב השומר הראשון לשלם לבעלים מפני שמסר לשומר אחר ויעשה הוא דין עם השומר השני אפילו היה הראשון שומר חנם ומסר לשומר שכר חייב שהרי יש לבעל החפץ לומר לו אתה נאמן אצלי להשבע וזה אינו נאמן לפיכך אם היה דרך הבעלים להפקיד תמיד דבר זה אצל השומר השני הרי זה השומר הראשון פטור מלשלם שהרי הוא אומר לבעלים זה הדבר שהפקדתם אצלי או השאלתם אמש הייתם מפקידין אותו אצל זה שהפקדתי אני אצלו והוא שלא ימעט שמירתו. כיצד ימעט שמירתו כגון שהיה מופקד אצלו בשכר והפקידו אצל אותו השני בחנם או שהיה שאול אצלו והפקידו אצל אותו השני בשכר. הואיל ומיעט שמירתו פושע הוא ומשלם וכו' ע"כ:
וכתב הר' המ' ז"ל עבר השומר וכו' מבואר בהלכות בהמפקיד דביש שם עדים שנאנסה פטור וכתבו ז"ל דהוא הדין אם השומר הראשון יכול לישבע שנאנס אם ראה הוא שפטור אע"פ שאין שם עדים שהרי אין כאן טעם לומר זה אינו נאמן ואתה היית נאמן שהרי הראשון נשבע על כך ופשוט הוא: ואם אין שם עדים וכו' פסק הלכה בפ' המפקיד: ואפי' היה הראשון ש"ח ומסר וכו' שם מפורש:
וכן פסקו בעלי התוספות ז"ל ד"ה את מהימנת לי בשבוע' ז"ל ולכך היכא שהשומ' הראשון יכול לישבע על האונס או שהיו עדים בדבר פטור ואפי' מסר לחש"ו ומתה ברשותם כיון דאף בבית שומ' הראשון היתה מתה דמלאך המות מה לי הכא מה לי התם וכו' וסובר רבא שזהו טעמו של ר' יוחנן ולא כאביי דאמר משום דאין רצוני וכו' וכן הלכה כרבא ולא בר"ח דפסיק כאביי:
הרא"ש זל בפסקיו גם הוא כן פסק ז"ל והילכת' כרבא דבכל דוכתא ק"ל כרבא לבר מיע"ל קג"ם ודלא כר"ח שפסק כאביי וכו':
רבינו יב"ה ז"ל גם הוא פסק כן בטור ח"המ סי' רצ"א ס' כ"ה ז"ל השומר שמסר לשומר חייב אפי' ש"ח שמסר לש"ש דעלוי' ליה לשמירתו שמוסר נפשו יותר לשמור ואפי' נאנס ביד שומר השני דאמר ליה את מהימן לי בשבועה איהו לא מהימן לי בשבועה ואפי' אם ידוע לכל שהשני אדם טוב וכשר יותר מהראשון אבל אם נתנו ביד מי שהמפקיד רגיל תמיד להפקיד בידו נשבע השני ששמרו כראוי ונפטר הראשון וכן אם יש עדים ששמר השני כראוי ולא נשאר עליו שבוע' שיוכל המפקיד לומר אינו נאמן עלי בשבוע' פטור הראשון אבל אם נשאר עליו שום שבוע' חייב: וכן פסק הרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס' כ"ו:
העולה לנו מכל מה שכתבנו ששומר שמסר לשומר השומר הראשון חייב לשלם לבעלים כל ההזק שיבו'. משום שפשט במה שנתנו לאחר בלי רשות הבטלים ואפי' היה הראשון ש"ח והשני ש"ש דעלויי עלייה לשמירתו חייב. דהלכה כר' יוחנן וכטעמיה דרבא דיכול לומר לו את נאמן לי בשבועה וזה לא נאמן לי ומשום הכי אם יש עדים לשומר השני ששמרו כראוי ונאנס מידו דאז לא שייך שבוע' לשני. או ראה שומר הראשון שנאנס מיד השני ויכול לישבע אז פטור הראשון אע"פ שאין שם עדים. שהרי הראשון נשבע על זה. או אם מסרו ביד מי שהמפקיד רגיל תמיד להפקיד בידו אז נשבע השני ששמרו כראוי ונאנס מידו ונפטר הראשון:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת בנקל נבו' להשיב לשואלנו דבר והוא שראובן נתן חפץ לשמעון למכור ולא מכרו וקודם שיחזירנו לראובן עבר בחנות לוי ואמר לו תהא זו בידך עד אשר אבא ואקחנו. ויהי כאשר בא שמעו' ליקח החפץ א"ל לוי חפץ זה מראובן הוא ואני רוצה לעכבו שחייב לי ראובן עד שיפרע לו ע"כ: נראה לנו דבר ברור ששמעון פשט במה שמסר החפץ ללוי בלי רשות ראובן. כדין שומר שמסר לשומר דהלכה כר' יוחנן וכטעם רבא וחייב לשלם לראובן דמי החפץ כדינו כפי הסכמ' כל עמודי ההוראה ז"ל ואין בנ"ד שום צד לפוטרו אם מה שכתבו שאם יש לשומר השני עדים ששמרו כראוי ונאנס מידו שהשומר הראשון פטור זהו כשהדבר כן. אבל בנ"ד לא שייך דבר זה. שהרי לוי מודה שהחפץ בידו והוא רוצה לעכבו בשביל החוב שיש לו על ראובן וגם מה שכתבו שאם השומר הראשון ראה שנאנס מן השומר השני ויכול לישבע טל זה דאז הוא פטור גם זה לא שייך בנ"ד מהטעם שכתבנו לא נשאר לנו אלא צד אחד והוא אם המפקיד רגיל להפקיד תמיד אצל זה שהפקיד השומר הראשון דאז פטור גם זה נראה לנו דבנ"ד אין לו מקום שאם היה כן שמעון לא היה שותק מליטעון דבר זה כדי לפטור את עצמו ולא מצאנו מקום להפוך בזכותו אלא ישלם לראובן. וילך הוא ויעשה דין עם לוי:
ואע"פ שהארכנו הדיבור בראיות ברורות ומצודקות כפי הורא' עמודי ההורא' ז"ל לרווחה דמילתא נביא עוד בעזרנו להקת פוסקים שכולם מתנבאים בסיגנון אחד טל עניינים דומין לנ"ד שכולם נכנסים תחת סוג שוחר שמסר לשומר וכולם פסקו שהשומר הראשון חייב:
מוהרשד"ם ז"ל בח'"חמ סי' קל"א נשאל על ראובן שמסר לשמעון משא א' כדי שיוליכהו ללוי בעיר אחרת וכשהגיע הפקדון בידו שכר תוגר אחד כדי שיוליכהו ללוי וכו' עד שכאשר שם התוגר לדרך פעמיו ברח שטף ועבר עם הפקדון ומכרו ועשה ממנו כרצונו וטרף ורמס ואין מידו מציל ילמדנו וכו': תשובה דבר זה פשוט יותר מביעת' בכותח' דזיל קרי בי רב הוא ששמעון חייב לפרוע כל הפקדון לראובן מכמה פשיעות שפשע ואפי' היה שמעון עוש' ושומר בחנם היה חייב כדאמרינן במציעא פ' המפקיד איתמר שומר שמסר לשומר וכו' עד דא"ל את מהימנת לי וכו' והסכמ' כל הפוסקים שכן הלכה ועוד אמרי' שאפי' שהשני אדם כשר טוב וישר מן הראשון אפי' הכי חייב ופשט במה שמסר לשני זה כתבתי דמכאן יש ללמוד כל נפקד כמה צריך להזהר שלא להוציא מידו פקדון שהופקד אתו אם לא ברשות המפקיד וכו' ע"כ. הרי לך איך הכה הרב הנ"ל ז"ל על קדקד שמעון על שמסר הפקדון ביד אחר בלי רשות ראובן וחייבו לשלם:
עוד שנה הרב הנ"ל ז"ל שם סי' רכ"א על עניין דומה לנ"ד והוא שראובן מס' ליד שמעון בתוך עיר שאלוניקי צרור כסף חתום בחותמו כדי שיוליכהו עמו ליאנינה וימסרהו ליד אחיו זבולון ושמעון קבלו מידו והוא מעצמו הלך ומסרו ליד לוי כדי שיוליכהו עמו ויהי בדרך במלון באישון לילה ואפילה באו גנבים ושודדי לילה וגנבו צרור הכסף מאת לוי. וראובן טוען כי שמעון פשע במה שמסר פקדונו ביד אחר מה שלא צוהו ולא עלתה על לבו וכו': והשיב דין זה זיל קרי בי רב הוא דהא קי"ל מן הגמ' ומן הפוסקים הלכה רווחת שומר שחסר לשומר חייב לא מיבעיא שומר שכר שמסר לש"ח וכו' עם כל זה חייב הראשון. כל אלו החלוקות מבוררות באר היטב בגמ' ובפוסקי' וכו' ע"כ. אח"כ כתב הרב הנ"ל ז"ל הצדדים שבהם יכולים אנו לפטור אח שמעון ולא העתקנו אותם שכבר מפורשים לעיל בדברנו ובסוף דבריו כתב ז"ל ולפי שבנ"ד נראה שאין עדים ששטר השני כראוי וגם הראשון אינו יכול לישבע כי לא נמצא שם. נמצא כי השומר הראשון חייב לשלם ואין לו טענה כלל כי כל טענותיו לא יועילו לפוטרו ע"כ הרי דברי הרב ברור מללו ככל מה שכתבנו:
ועוד שילש הרב הנ"ל ז"ל שם סי' ת"מ על זה העניין. והוא שראובן תוש' שלוניקי שלח סחורות לשמעון היושב בויניציא כעת והיה נותן לו שכרו כמנהג כל הסוחרים ואירע שמשרת ראובן (צ"ל שמעון) גנב סכום סחורות וכו' ועתה ראובן תובע מעותיו משמעון וטוען שחייב שמעון לפרוט לו כל מה שמסר לו משלם כיון שהוא שמעון ש"ש ולא עוד אלא אפי' היה ש"ח היה חייב לשלם וכו' ע"כ: והרב הנ"ל ז"ל האריך לפלפל על הא דאמרי' כל המפקיד טל דעת אשתו ובניו הוא מפקיד וכו'. והרוצה לעמוד עליו ועיין שם. ובסוף דבריו כתב ז"ל הרי א"כ דעבד לא הוי אלא כשאר בני אדם לא כאשתו ובניו ע"כ. א"כ אם בנדון זה לפי שהעלים עיניו מן הפקדון חייב לשלם. כ"ש בנ"ד שנשא ונתן ביד ומסרו ביד לוי בלי רשות ראובן שחייב לשלם:
מוהרש"ך ז"ל ח"א סי' רפ"ז גם הוא נשאל על עניין דומה לנ"ד. ויען שלשון השאלה ממש כלשון השאלה שכתבנו לעיל בשם מהרשד"ם ז"ל סי' רכ"א אות באות מילה במילה. וגם התשובה הולכת על קוטב אחד לכן לא העתקנו ממנה אלא מ"ש בסוף דבריו ז"ל ויען כי אין צורך לזה לנ"ד לא ראיתי לטרוח במה שאינו צריך אמנם בהא סלקי' בפסק' דהך מלתא דשמעון חייב לפרוע לראובן הצרור כסף הנז' ע"כ ואם תרצה לידע אותו קחהו משם:
עוד נשאל הרב הנ"ל ז"ל בח"ב סי' פ"ה והיא ג"כ כלשון השאלה שכתבנו בשם מהרשד"ם ז"ל סי' ת"מ והתשובה ג"כ הולכת על דרך אחד לכן לא העתקנו אלא מה שכתב בסוף דבריו ז"ל א"כ בנ"ד נמי אין ראוי לפטור לשמעון אפי' היה ש"ח דודאי פשע במה שהניח סחורת ראובן במקום שיד משרתו שולטת בו באופן שמכל הצדדין וצדי צדדין רואה אני לחייב לשמעון שישלם לראוב' כל מה שגנב משרתו ע"כ. וכבר כתבנו למעל' דלפי זה כ"ש בנ"ד:
מהררי"ק ז"ל ש' קל"א נשאל על זה העניין והוא שראובן שלח שמעון בשכירות לעיר וניזייא לעשות שליחות ושכב בחדר עם שאר אנשים נכבדים ובאו גנבים שודדי לילה וגנבו לג' מהם בגדים עם כיסם ולשמעון היו לו מעות בכיסו גם משלו גם משל ראובן משלחו ועתה נתעצמו בדין וכל אחד תובע לחבירו ראובן תובע לשמעון שישלם לו מעותיו כדין ש"ש שחייב בגניבה ואבידה ושמעון תובע לראובן אדרבא שישלם לו מעותיו שהיו שלו מאחר שבשליחותו אירע זה ע"כ והשיב נראה לע"ד דבר פשוט שראובן פטור ממעות שמעון ושמעון חייב במעות ראובן. והתחיל במאי דפתח ביה עד וזה פשוט ואח"כ כתב על מאי דסליק ביה. ז"ל ואדרבא ולע"ד דבר פשוט דשמעון השליח חייב באחריו' מעות ראובן משלחו כיון שהוא ש"ש עליהן כאשר כתבת שראובן פורע לו שכרו וכו' אבל הכא פשיט' דלא חשיב אונס גמור שהרי היה בידו להשמר מזה והיה לו להניח כיסו תחת מראשותיו או קשורה לו בזרועו או להצניע במקום המוצנע שלא ימצאנו הגנב ואפי' היה ש"ח קרוב אני לומר שהיה חייב לשלם בכה"ג וכו' אבל בכה"ג שהניח כיסו קשור בבגדו נראה דחשיב פשיעה ואפי' ש"ח היה חייב כדמשמע מתוך לשון הירוש' שהביא שם המרדכי וכו' ע"כ. הרי לנו דעת הרב ז"ל שמפני שלא נזהר לשמור הכיס כראוי חייב לשלם אע"פ שלא מסרו ביד אחר כ"ש וכ"ש בנ"ד שנתנו ביד אחר שחייב לשלם:
מוהר"ם אלשקאר ז"ל סי' ל"ט גם הוא יהיה בעזרנו שנשאל על עניין דומה לנ"ד והוא שראובן ושמעון היו נמצאים בעיר בגאיה בעת שנלכד' ונכנסו השוללים לתוכה לשלול שלל ולבוז בז ובאותה שעה נתן ראובן לשמעון קופה מלאה חפצים וכלי חמדה וא"ל זאת הקופה תשים אותה עם שאר חפציך החמודות ותתן הכל ביד פלוני החמר חבירנו היושב אתך בבית כדי להציל אותן ולהוציאן מחוץ לעיר ותצא עמו גם אתה בעצמך מתוך ההפכ' פן תספה בתוך העיר ושמעון עבר על דעת ראובן ונתן הקופה ביד גוי אחר כדי להוציאה. ועתה בא ראובן וטען על שמעון שלא צוה אותו לתת את הקופה אלא ביד אותו הגוי הנז' ושהוא פשע בה ונתנה ביד אחר ושמעון טוען שהוא נתן אותה ביד האדון של אותו חמר הנז' שהוא בעל הפרדה ושהוא יותר טוב וכשר מן האחר ושאין לו שום פשיעה בזה מאחר שנתנה לשומר יותר כשר מן הראשון שאמר לו ראובן ע"כ. והשיב ודאי דאע"ג דנתן שמעון הקופה לשומר יותר חשוב מן הראשון לאו כל כמיניה וחייב לשלם ואפי' טען הגוי נאנס' וכ"ש אם כפר בה ודמיא הא מילתא לההיא דפ' המפקיד אמר רב' הלכתא שומר שנת' לשומר חייב וכו' ופסק' בהל' הרי"ף ז"ל כרב' ודלא כאביי וכן פסק הרמב"ם ז"ל וכן פסק' האחרוני' והרא"ש ז"ל ע"כ אח"כ כתב הצדדים שיש בהם לפטור את שמעון וכבר הם מבוארים בדברנו באר היטב ולפיכך לא העתק' אותם. הרי הראת לדעת שדעת הרב ז"ל כמו שכתבנו:
הרי הדבר ברור כשמש בצהרים דשמעון חייב לשלם לראובן דמי חפצו מאחר שעבר ומסר החפץ ביד לוי רשו' ראובן והצדדי' שהיה בהם לפטור אותו אינם שייכי' בנ"ד כמו שביארנו. וילך אצל לוי ויעשה עמו דין שיש שופטים בארץ:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתנו כראוי. וצריך לחקור אם יכול לוי לעכב זה החפץ בידו על חוב ראובן מאחר שבא לידו בתורת פיקדון נלע"ד שאין יכול לעכבו. וראייה לדברנו ממה שכתב הרא"ש ז"ל כלל ק"ו סי' ג' ז"ל וששאלת ראובן שאל חפץ משמ' והיה חייב שמעון לראובן מנה אם יכול ראובן השוא' לעכב החפץ עד שיפרענו דע לך אם הם דברים העשויים להשאיל ולהשכיר ויש לשמעון עדים שהיה החפץ שלו וראוהו עדים ביד ראובן צריך להחזיר לשמ' ואין יכול לזכו' בו בשום טענה שיטעו' בין שיאמר לקחתיו ממך בין שיאמר חייב אתה לי מטות בשווין של חפץ ואם אינם דברים העשויים להשאיל ולהשכיר אע"פ שיש לשמע' עדים שהחפץ היה שלו וראוהו עדים ביד ראובן נאמן לומר לקוחי' הם בידי או אתה חייב לי מעות בשוויו של חפץ אבל אם יש לשמע' עדים שהשאי' לו חפץ וראוהו עדים ביד ראובן תו לא מהימן לומר לקוח הוא בידי ולא בשום טענה אחרת כיון שיש עדים שבתור' שאלה בא לידו וגם ראוהו ב"ד עתה בידו ע"כ. א"כ בנ"ד אין לך ראייה גדולה ועדים ממה שמודה לוי שחפץ זה בא לידו בתורת פקדון ורוצה לעכבו בשביל חובו שחייב להחזיר לשמעון כיון שבתורת פקדון בא לידו והדברים ק"ו אם בנד' דהרא"ש ז"ל שבא לידו מיד שמעון ב"ח כיון שיש עדים שבתור' שאלה אין יכול לעכבו כ"ש בנ"ד שבא לידו מיד שמעון שאינו ב"ח והוא מודה שהוא בידו שחייב להחזיר מאחר שבא לידו בתורת פקדון:
ואם יאמר אומר הלא מצאנו שמוהר"ם טראני ז"ל ח"ב סי' קפ"ז בנדון דומה לזה פסק נגד פסק הרא"ש ז"ל. ומה ראית לסמוך על האי טפי מהאי והוא שראובן תבע משמעון מנה שהלוהו על פה שלא בעדים והלה אומר אמת שהלויתני אבל תפוסי' הם בידי מחמ' שאביך חייב לו סך פלוני וכו' ולא הספי' לפורע' לו ומת ועתה תפסתי מנה זה ליפר' ממנו הסך הנ"ל יורי' וילמד' אם שמעון זה נאמן בשבועה על כל אשר יאמר כי הוא זה או לאו. והשיב נאמן שמעון בשבועה שאביו היה חייב לו אם ראובן ירש מאביו כדי סך המנה כיון שהיה יכול לומר איני חייב לך שום דבר או פרעתי מה שהייתי חייב לך והם שני מגו לכל טענה מהם שהיה טוען וכו' ע"כ. הרי לך שהרב ז"ל פסק שיכול שמעון לעכב המנה בידו בשביל חוב אביו של ראובן אע"פ שבא לידו בתור' הלוואה וזה מנגד למה שכתב הרא"ש ז"ל. לזה נשיב שהפרש והבדל יש בין נדון של הרב המבי"ט ז"ל לנדון דהרא"ש ז"ל כרחוק מזרח ממערב ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי שבנדון של הרב המבי"ט ז"ל הוא משום מגו שמה שתובע ראובן הוא מלוה על פה בלא עדים ולכן נאמן שמעון בשבועה מטעם מגו ולזה יפה תפס המנה בשביל חוב אביו אם ירש ממנו זה הסך. אבל בנדון הרא"ש ז"ל אין כאן מגו שהרי כתוב בלשון השאלה והיה חייב שמעון לראובן מנה דמשמע חוב גמור או בשטר או בעדים ואין שייך בו מגו. ולפיכך כיון שבא לידו בתורת שאלה אינו יכול לעכבו בחובו. וכ"ש בנ"ד ששמעון אינו חייב ללוי כלום דאין יכול לעכבו בידו בשביל חוב ראובן שהוא איש זר לגבי שמעון וזה נראה לנו ברור:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו דשמעון חייב לשלם לראובן דמי החפץ שמס' בידו למכור והוא מסרו ללוי בלי רשות ראובן. כדין שומר שמסר לשומר ואפי' היה ש"ח כמו שביארנו מן הגמ' כהסכמת כל עמודי ההוראה ולהקת פוסקים ז"ל כמו שכתבנו ואין לנו צד לפטור אותו בשום צד מן הצדדים שהיה בהם לפוטרו משום דלא שייכי בנ"ד כמו שביארנו בבירור וילך שמעון ויעשה דין עם לוי שיש שופטים בארץ ובודאי שחייב לוי להחזיר החפץ לשמעון כיון שבא לידו בתורת פקדון כמו שפירשנו ולוי יעשה דין עם ראובן הנלע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו לעד יכון עד כי יבא ינון ויזכה לשרת בבית מקדשנו שיב"ב אכי"ר:
נשלם ונגמר טו"ב לחדש מנחם: בשנת ובסדר והיה עקב תשמעון את המשפטים האלה ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב פינקי ביהרט פר בייא עש צווייאטי וויאי גאט