שאלה יהודי קנה מגוי אלם קצת גרוטאות כסף סתם וקודם נתינת מעות ומשיכה נמצאה ע"ז בין הגרוטאות האלו ורוצה היהודי שיחזור המקח כדי שלא להפסיד מעותיו והגוי מוחה ואומר שאין רצונו בכך ואין כח ביד היהודי לכופו בשביל שידו תקיפא וירא ממנו והשתא מבעיא אם יש תקנה על ידי שיאמר הישראל לגוי המוכר או לגוי אחר שיבטלנה וכע"ז שעדיין לא באה ליד ישראל חשבינן ליה או דילמא אין ביטול מועיל דהא הגוי אלם ויכפנו ליהודי ליקח הגרוטאות כמות שהם וכע"ז דישראל דמי שאין לו ביטול ואת"ל שמועיל הביטול דהא לא משך הישראל ולא נתן מעו' היכא שהביא הגוי הגרוטאו' לבית ישראל שלא מדעתו מהו מי אמרינן ביתו כידו וכיון שבאו לביתו הוי ממש ע"ז שבאה ליד ישראל ולא מצי לבטל לה או דילמא כיון שלא מדעתו הביאו הגוי אכתי מצי מבטל לה ולא שנא וגם אתה אחי ידידי השמיעיני את קולך ויופי אמריך הנעימים איזה דרך ישכון אור הדין דין אמת:
שלומך יהי נצח דחיל חטאין דמי לבר אלהין מיר' דכיא ארי שבחבורה י"ש מפזר ונוסף עוד זה דודי וזה רעי דבק מאח לי היית כל ימיך נר לרגלי דבריך ולי מה יקרו אמריך היו' ראו עיני את עומק שאלתך היקרה מיוסדת על אדני הפוסקי' והגמרא ואגב דחביבא מתניתיה דמר נפשי אותה למיהב דעתיה עילויה על כן אצא לקראתך באותותי אלה ואהיה נושא ונותן בדבר הלכה כי כך היא דרכה של תורה וזה אחלי בשם אלקים חילי:
תשובה בטרם תבוא משפט שאלתינו יש להקדים ולחקור דין גוי אם קונה וקונין ממנו אף ככסף או במשיכה לבדה ולנידייניה האי מילתא צריכין אנו לעמוד באותה סוגיא דאיתא בע"ז דף ע"א דלפום פשטא דתלמודא הוא דוקא במשיכה ולא במעות דאיתא התם אמר אמימר משיכה בגוי קונה תדע דהני פרסאי משדרי פרדשני להדדי ולא הדרי בהו רב אשי אמר לעולם אימא לך משיכה בגוי אינה קונה והאי דלא הדרי בהו דרמות רוחא הוא דנקיטא להו אמר רב אשי מנא אמינא לה מדאמר להו רב להנהו סביותא כי כייליתו חמרא לגוי שקלו זוזי מינייהו והדר כיילן להו וכו' דאי לא עבדיתו הכי כי קא הוי יין נסך ברשותייכו קא הוי וכי שקליתו דמי יין נסך שקליתו ואי ס"ד משיכה בגוי קונה מדמשכה גוי קנייה יין נסך לא הוי עד דנגע ביה וכו' ומסיק הב"ע כגון דאיכא עכבת יין אפומא דכוזנתא דקמא קמא אינסיך ליה וכתבו שם התוס' ואע"ג דרב אשי בתרא הוא לית הילכתא בהאי אלא כאמימר דאמר משיכה בגוי קונה דס"ל כר"י דאמ' תורה מעות קונות דדריש לעמיתך בכסף ולגוי במשיכה כדאיתא בבכורות דף י"ג עכ"ל ועוד דרב אשי דפליג עלה ואמ' קונה אתותב ואדחי ומסקינן ש"מ משיכה בגוי קונה ש"מ ובבכורות אמרינן התם ולאמימר דאמר משיכה בגוי קונה הניחא אי ס"ל כר"י דאמר דבר תורה מעות קונות אבל משיכה לא קניא אהני לעמיתך בכסף לגוי במשיכה אלא אי סבר לה כר"ל דאמר משיכה מפורשת מן התורה לעמיתך במשיכה ולגוי במשיכה לעמיתך למ"ל ואסיקנא דאמימר כר"י ס"ל וכתב הרמ"בן כפי אליבא זאת דגוי דוקא במשיכה קונה ואנן הא קי"ל כר"י דאמר ד"ת מעות קונות אבל משיכה לא והילכך מולעמיתך בכסף לגוי במשיכה ולא בכסף וכדאית' התם מה עמיתך בחד' אף גוי נמי בחדא עכ"ל ומהדר סתמא דתלמודא להקשות לאמימר דאמר משיכה בגוי קונה דוקא מתיבי הלוקח גרוטאו' מן הגוים ומצא בהן ע"ז אם עד שלא נתן מעות משך יחזיר אם משנתן מעות משך יוליכם לים המלח וסבר המקשן דתרתי בעינן בגוי משיכה ונתינת המעות כדפי' התוס' ולכך מקשה ואי ס"ד משיכה לחודא קונה בלא מעות אמאי יחזיר אמר אביי משום דמחזי כמקח טעות כלו' דמשיכה בטעות הואי דלאו אדעתא דע"ז זבן אמר רבא רישא מקח טעות סיפא לאו מקח טעו' אלא אמר רבא רישא וסופא מקח טעות ורישא דלא יהב זוזי לא מתחזי כע"ז ביד ישראל סופא דיהיב זוזי מתחזי כע"ז ביד ישראל פי דלכי הדר שקיל זווי מחזי כמאן דמזבן לע"ז עכ"ל הגמרא והשתא נ"ל דמדקאמר אם משנתן מעות משך יוליכם לים המלח בדאיכא תרתי משיכה ומעות שמעינן דמשיכה עושה קנין ולא מעות דאם איתא דמעו' קונות בגוי למה ליה למתני תרתי משיכה ונתינת המעות עדיפא מינה הו"לל אם נתן מעות אעפ"י שלא משך לא יחזיר דהתם לא סגי האי טעמא דמחוי כמקח טעות כיון דלכי הדר שקיל זוזי מחזי כמאן דמזבין לע"ז וא"כ משיכה למ"ל וא"ת לעולם אימא לך דגם מעות קונות ומה תאמר משיכה למ"ל משיכה לאו דוקא נקט ואיידי דתנא רישא משך תנא סיפא נמי משך כדאיתא בבכורות וי"ל דתירוצא דא דוקא שייך התם דאתיא אליבא דרשב"ל דאמר מעות קונות בגוי ולא משיכה וכדאמ' רב אשי מדרישא משיכה לא קנה סיפא נמי לא קנה וכו' אבל הכא דקיימינן כאמימר דאזיל לשיטתיה דר"י דמשיכה בגוי קונה א"כ תרתי למ"ל בנתינת מעות סגיא זהו מה שהיה נ"ל לפום ריהטא דשמעתתא ונראה דמוכרח הוא הפי' הזה ממה שכתב הרמ"בם בפרק ז' מהלכות ע"ז וז"ל הלוקח גרוטאות מן הגוים ומצא בהן ע"ז אם נתן מעות ולא משך יחזירם לגוי וכן אם משך ולא נתן מעות אעפ"י שמשיכה בגוי קונה כמקח טעות הוא נתן מעות ומשך יוליכם לים המלח ומדכתב אעפ"י שמשיכה בגוי קונה ולא כתב אעפ"י שמעות קונות משמע בהדיא דמעות אינ' קונות ולא יחזיר דוקא בדאיכא תרתי משיכה ונתינת המעות ומשו' דמחזי כמזבין ע"ז דאם איתא דמעות קונות כשנתן מעות ולא משך אמאי יחזיר לא יחזיר הו ל למתני דהא איכא קנין ולא סגי האי טעמא דמחזי כמקח טעות כיון דמחזי כמזבין ע"ז אלא ודאי דנראה דלהרמ"בם משיכה דוקא קונה ולא מעות וכדפי':
וגם הרב כסף משנה הבין כן בדברי הרמ"בם שהרי כתב הלוקח גרוטאות מן הגוים וכו' פ' בתרא דע"ז וכו וכיון שכן טעמא דרישא דברייתא דלא קנה היינו משום דמקח טעות הואי שאם לא כן כיון שמשך דידיה הוא ויוליך לים המלח ובסיפא נמי מן הדין לא קנה דמקח טעות הוא והיינו טעמא דיוליך לים המלח משום דמחזי כעכו"ם ביד ישראל וכיון דאפי' במשך אם לא נתן מעות יחזיר שהרי נותן הע"ז מידו ליד גוי כ"ש היכא שלא משך אעפ"י שנתן מעות דיחזיר פי' לפירושו דהא מעות אינם קונות דא"א דקונות מה איכא הכא אדרבא ודאי דלא יחזור מש דלא סגי התם טעמא דמקח טעות דמ"מ מחזי כמזבין לע"ז וסיים הכ"מ וכתב רבינו טעם דכשמשך ולא נתן מעות דיחזיר דהוי משום מקח טעות משום דאי לא כתב הכי הוה קשיא ליה דהא משיכה בגוי קונה אבל בנתן מעות ומשך דלא קשיא מידי לא חשש לכתוב הטעם עכ"ל הרי בפי' דס"ל דמשיכה בגוי קונה דוקא ומ"ה הוה קשיא ליה כשמשך ולא נתן מעות אמאי יחזיר ולא קשיא ליה כשנתן מעות ולא משך אלא ודאי דמעות אינם קונות הרי לך דלפי מה שנראה מפשטא דתלמודא ומ"ש הרמ"בם והרב כ"מ דמשיכה בגוי קונה דוקא ולא מעות:
אלא דקשיא לי דמצינו דדברי הרמ"בם אלו כפי מאי דפירשנו סותרים למה שכתב בה' זכיה ומתנה פ"א שכתב גוי שמכר מטלטלין לישראל או קנה מטלטלין מישראל קונה במשיכה ומקנה במשיכה או בדמים וגם בה' מאכלות אסורות פ' י"ג כתב ישראל שמכר יינו לגוי פסק עד שלא מדד לו דמיו מותרים שמשפסק סמכה דעתו ומשמשך קנה ויין נסך אינו נעשה עד שיגע בו וכו' וכתב אח"כ אבל אם מדד לכלי הגוי וכו' צריך ליקח את הדמים ואח"כ ימדוד עכ"ל הרי דנראה מדברי רבינו דסובר דגוי קונה בין במשיכה בין במעות ועוד כתב בפ"ד דבכורות ישראל שנתן מעות לגוי בבהמתו בדיניהן אעפ"י שלא משך קנה וחייבת בבכורה וכן גוי שנתן מעות לישראל בבהמתו בדיניהן אעפ"י שלא משך קנה ופטור' מן הבכורה עכ"ל הרי דס"ל לרבינו דגוי קונה במעות והאי ודאי הוי לדברי רשב"ל כדאיתא בבכורות והיכי פסק כרשב"ל ושביק ר"י דאנן קי"ל כוותיה והכא בה ע"ז פסק דמשיכה בגוי קונה דאתיא כר"י:
וראיתי להרב לחם משנ' שהרגיש סתירה זו בתוך קושיות אחרות וכדי ליישבם הכניס עצמו במסורת הברית לומר דהכא ודאי רבינו איירי כשקבל עליו לדון בדיני ישראל כלומר דמשיכה קונה ולא מעות כדתירצו בבכורות אליבא דרש"בל ואני אומר במחילה מכבודו לא נהירא דהעיקר חסר מן הספר דא"כ דס"ל להרמ"בם דמעו' קונות בגוי כרשב"ל והאי דכתב דבנתינת מעות ולא משך דיחזיר הוא משום דקבל עליו לדון בדיני ישראל הו"ל לרבינו לפרש ולומר כשאמר דבנתינת מעות גרידא יחזיר דהיינו דוקא כשקבל לדון בדיני ישראל והוא לא די שלא פירש אלא אדרבא כתב אעפ"י שמשיכה בגוי קינה דמשמע דאיירי בגוי שלא קבל לדון בדיני ישראל כמו שהקשה הל"מ עצמו ומה שתרץ הרב ז"ל דלא הוצרך רבינו לבארו משום דודאי דע"כ איירי בהכי דהרי גלה לנו בה' זכיה דמעות בגוי קונות וכאן נמי כתב אע"פי דמשיכה בגוי קונה א"כ ודאי דע"כ איירי דמעות אינם קונות בגוי ומן הדין אי אתה יכול לומר דאינ' קונות דהרי גלה לנו בה' זכיה דקונות אלא ודאי ע"כ איירי כשקבל לדון בדיני ישראל עכ"ל תם אני לא אדע שמעתי ולא אבין דסתירה קא חזינא הכא ותירוצא לא קא חזינא שהרי הל"מ רוצ' להכריח הדבר בקושייתו במקום שבפי' אתמר בהיפך וכן כתב בהדיא אע"פי שמשיכה בגוי קונה דמשמע דאיירי בגוי שלא קבל לדון בדיני ישראל ועוד דעדיין קושייתי במקומה עומדת דההיא אוקמתא בשקבל לדון וכו אתיא אליבא דרשב"ל אבל לר"י דהלכתא כוותיה אתיא שפיר אע"פי שמשיכה בגוי קונה כדפירישית אלא דהדרא קושיא לדוכתיה סתירת הרמ"בם מיניה וביה:
אבל אחר העיון והחקיר' נראה דלא כן לבי פירושא דגמרא כדפי' דכשאמר אמימר משיכה בגוי קונה דוקא משיכה ולא מעות אלא אף משיכה קונה קאמר ומי שהאיר לי עיינין לומר זה הוא הרב המגיד שכתב בה זכיה ז"ל דעת רבינו דכי אמרינן משיכה בגוי קונה אף משיכה קאמר וה"ה למעות וכן מוכחת הסוגיא דקאמר התם לדעת זו דביין נסך בהקדמת מעות סגי ולא ק"ל כההיא דבכורות מה עמיתך בחדא אף גוי בחדא אלא לגוי בין במשיכה בין בכסף וזה כוונת המחבר שפסק בה בכורות וכו' ומשם שכוונת המחבר שאף גוי קונה בדמים כמ"ש עכ"ל וכן כתב הרב בי"ד סי' קל"ב לכן אפרש הגמרא במונח הזה ובזה יבאו דברי באופן דלא יסתרו דבריו דידיה אדידיה:
אמר אמימ' משיכ' בגוי קונ' כלומ' אף משיכ' בגוי קונה תדע דהני פרסאי משדרי פרדשני להדדי ולא הדרי בהו רב אשי אמ' לעול' אימא לך משיכ' בגוי אינה קונ' והאי דלא הדרי בהו וכו' וכת' הרמבן ז"ל אם איתא דאמימ' משיכה דוק קאמ' ולא בכסף מאי קמייתי ראיה מדלא הדרי בהו מכי אמשיכ' וכי יהבי זוזי מי הדרי בהו הא ודאי ליכ' למימ' אלא שפעמי' מושכי בלא כסף ואין חוזרים ופעמים נותנים מעות ואינם חוזרים ומתשובת של רב אשי אתה למד דאמר התם רמות רוחא כלומ' אלו היו רוצי' היו חוזרים מן הדין אלא מגודל לבב וגסות הרוח אינן חוזרין ובודאי לרב אשי דאמר משיכה אינה קונה אלא כסף מדאמר דמשיכתה אינה מן הדין ולא ממנהג המדינה אלא הנהגה של גסות בודאי דיניה קנייה גמורה אחרת היתה להם והיא מתן מעות כפי סברתו אלא דאמימר היה סבור דשתי הקניות מן הדין ובשתיהן קונין זה מזה מעיקר הדין ורב אשי חלק עליו בא' והיא המשיכה אלמא משמע דאמימר לאו דוקא משיכה קאמר אלא בין בכסף בין במשיכה קנה עכ"ל ותו איתא בגמרא ומנא אמינא לה דאמר להו רב להנהו סביותא וכו' ואי ס"ד משיכה בגוי קונה כלו' אף משיכה גרידא מדמשכיה גוי קנייה יין נסך לא הוי עד דנגע ביה פי' ולמה ליה להקדומי מעות וכו ומסיק הב"ע כגון דכייל ורמי למנא דגוי דאיכא עכבת יין אפומא דכוזנתא דקמא קמא אנסיך ליה פי' מקמי דלמשכיה גוי ומ"ה מזהר להו רב דלקדום ולשקול זוזי מנייהו ואם איתא דאמימר משיכה דוקא קאמר ולא מעות אכתי כי מקדמי ושקלי זוזי מנייהו מאי הוי דמי יין נסך הוו בידיה מקמיה דלמשוך גוי וכו' ותו מהדר תלמודא להקשות לאמימר דאמר דאף משיכה קונה מההיא דהלוקח גרוטאות מן הגוים ומצא בהן ע"ז אם עד שלא נתן מעות משך יחזיר ומשנתן מעות משך יוליכ' וכו ואי ס"ד דאף משיכה לבדה בגוי קונה אמאי יחזיר ותירץ אביי משום דמחזי כמקח טעות פי' דמשיכה בטעות הוא אדעת' דע"ז זבן אמר רבא רישא מקח טעות סיפא לאו מקח טעות אלא אמר רבא רישא וסיפא מקח טעות פי' ומדינא מצי מהדר ביה נמי בסיפא ורישא דלא יהיב זוזי לא מחזי כע"ז ביד ישראל ובסיפא דיהיב זוזי מחזי כע"ז ביד ישראל פי' דלכי הדר שקיל זוזי מחזי כמאן דמזבן לע"ז ולכך גזור רבנן וא"ת תיקשי לסיפא א"כ דגם מעות קונות משיכה ל"ל כיון דלא סגי התם טעמא דמחזי כמקח טעות לזה אשיב ואומר דלטעמא דמחזי כמזבין לע"ז לא גזרינן אלא דוקא בדאיכא תרתי משיכה ומעות דאז מחזי כמאן דמזבין אבל בדאיכא חדא גרידתא או משיכה או מעות לא מחזי וכו' דכשנתן מעות ולא משך אעפ"י שהגוי מחזיר לו הדמים לא מחזי כמזבין דכיון שלא משך ועדיין לא באה הע"ז לידו של ישראל לא שייך לומר יוליכם לים המלח והרואה יאמר הגוי נותן איזה מתנה לישראל או פורע לו איזה חוב שהיה עליו וכן כשמשך ולא נתן מעות לא מחזי כמזבין אעפ"י שכבר בא הע"ז לידו של ישראל דהרואה אומר לראותה לקחה וכיון שרואה שהיא ע"ז מחזירה לגוי אבל בדאיכא תרתי משיכה וגם נתינת מעות דישראל מחזיר הע"ז מידו ליד הגוי והגוי מחזיר לישראל הדמים אז מחזי ודאי כמאן דמזבין ע"ז שכן הוא דרך מקח וממכר בכל מקום אחר כותבי זאת מצאתי להרב בעל טורי זהב שכתב קרוב לזה:
וכפי פי' זה דברי הרמב"ם על נכון באופן דלא יסתרו דבריו אהדדי דודאי רבינו סובר דלעולם הגוי קונה בין במשיכה בין במעות וכמ"ש בפי' בה' זכיה ומתנה והוי אליבא דר"י דס"ל הכי ולפיכך לענין בכורה כשנתן מעות בדיניהן או מכר אעפ"י שלא משך קנה ואע"ג דרשב"ל אמרה בשם ר' הושעיא אמרה ור"י גם כן ס"ל הכי דלא מצינו דפליג עליו וכן ההיא דיין נסך שכתב הרמב"ם בפי"ג ממאכלות אסורות וכו' משמע בהדיא דגוי קונה בין במשיכה לחודא בין במעות וכמ"ש שם הרב כ"מ בשם הרב המגיד יעו"ש וג"כ בה' ע"ז אליבא דר"י אמרה הרב ז"ל וכך פירושו הלוקח גרוטאות מן הגוים ומצא בהן ע"ז אם נתן מעות ולא משך יחזירם לגוי ולא כתב הטעם משום דסמך למה שיכתוב אח"כ וכן אם משך ולא נתן מעות דג"כ יחזיר' לגוי דכי הדדי נינהו ודינם שוה וכאן נתן הטעם אף על פי דמשיכה בגוי קונה משום דמחזי כמקח טעות והוא הדין והוא הטעם אם נתן מעות ולא משך דבהאי חלוקה נמי שייך האי טעמא אע"פי דמעות קונות מחזי כמקח טעות והאי דנקט ונתן טעם לסיפא ולא לרישא שתי תשובות יש בדברי חדא דבמאי דסליק מיניה נקט ועוד דבאומרו אף על פי שמשיכה בגוי קונה דמחזי כמקח טעות כ"ש היכא דנתן מעות ולא משך דיותר יוכל הרואה לומר מחזי כמיזבן ע"ז במשך אעפ"י שלא נתן מעות דסוף סוף ישראל נותן הע"ז מידו ליד גוי שכבר באה הע"ז לידו של ישראל מאחר שמשך ואפי' הכי לא גזרינן מטעמא דמחזי כמזבין הע"ז וכ"ש בשנתן מעות ולא משך דאז אין הישראל נותן הע"ז מידו ליד גוי שעדיין לא משך ולא שייך לומר יוליכם לים המלח אעפ"י שהגוי מחזיר הדמים לישראל לא מחזי כמזבין ע"ז לא מינה ולא מקצתה דאין הרואה יכול לומר דבשביל הע"ז מחזיר לו הדמים אלא דודאי יאמר חוב היה לו עם הגוי וכו אבל בדאיכא משיכה ומעות בהדי אהדדי דישראל מחזיר לגוי הע"ז והגוי מחזיר לישראל הדמים ודאי דמחזי כמזבין הע"ז ולזה לא חשש רבינו לכתוב הטעם דהדבר ברור מאליו דעל הברייתא דהלוקח וכו' סמיך דמדרישא שמעינן לסיפא ובזה נחה שקטה סתיר' הרמב"ם ודבריו כולם עולי' בסגנון אחד ומסכימים דגוי קונה בין במשיכה בין במעות ודוק:
אמנם מדברי הטור נראה דרוח אחרת עמו והוא לא כן ידמה ולבבו לא כן יחשוב שכתב בסי' קמ"ו וז"ל לפיכך הלוקח גרוטאות מן הגוי ומצא בה אליל אם משך עד שלא נתן מעו' יחזיר' לו שעדיין לא נקנו לו ואם משנתן מעות משך כבר נקנו לו והוי אליל של ישראל ואין לה ביטול וכ"כ הרמב"ם בין משך ולא נתן מעות או נתן מעות ולא משך יחזיר אא"כ משך וגם נתן מעות וכו' ומדנקט לישנא דנקנו ולא ניקנו משמע דס"ל דבעינן תרתי משיכה ומעות כדי שיהיה קנין גמור ולכן אם משך עד שלא נתן מעות יחזיר שעדיין לא נקנו לו ולא נגמר המקח אבל אם משנתן מעות משך דאיכא תרתי כבר נקנו דהוי קנין לגמרי ומדכתב וכ"כ הרמב"ם בין משך ולא נתן או נתן ולא משך אא"כ משך וגם נתן משמע שהבין כן מדבריו דתרוויהו בעינן לגמור הקנין ובחדא גרידתא לא סגיא:
ואיכא למידק ביה טובא דמנא ליה הא דבעינן תרתי להיות קנין גמור אבל במשיכ' לבדה או במעו' לא עשה קנין דסברה זו לא אשכחן בשום דוכתא בגמרא וההיא דהלוקח גרוטאות מן הגוים וכו' דמשך ולא נתן מעות דיחזיר מפורש בהדיא בגמרא הטעם דהוי כמקח טעות דלאו אדעתא דע"ז זבן כדתריץ אביי ואפי בדאיכא תרתי יחד משיכה ונתינת המעות מדינא הוה שרי משום דהוי מקח טעות אלא דחכמים גזרו וכאוקמתא דרבא דטעמא הוי משום דמחזי כמאן דמזבין ע"ז וא כ מנא ליה להטור הא דקנין מאן דכר שמיה בגמרא:
ומה שהביא לחיזוק דבריו ממ"ש הרמב"ם אדרבא איפכא משתמע דהא בהדיא כתב אעפ"י שמשיכ' בגוי קונה כמקח טעות הוא וכו' הרי לך בפירוש דלא בעינן תרתי לכשיגמור הקנין אלא דבמשיכה לבדה הוה קונה אי לא טעמא דמחזי כמקח טעות דלא אדעתא דע"ז זבן ואם משך ונתן מעות דקשיא ליה מאחר דהוי ג"כ מקח טעות למה יוליכם לים המלח וכקושיתו של רבא וכו לזה לא חשש רבינו לכתוב הטעם דודאי הוא טעמא דמדינא אפילו בדאיכא תרתי הוה שרי וכו אלא דגזרו חכמים משום דמחזי כמאן דמזבין ע"ז וכאוקמתא דרבא דהלכתא כוותיה דמדרישא שמעינן לסיפא דודאי רבינו סמיך על האי ברייתא וכדכתיבנא ולא מטעם קנין וק"ל.
איברא דראיתי להר בית חדש שהוקש' לו קושי' זאת על דברי הטור ותירץ וז"ל הא דכתב רבינו יחזירם לו שעדיין לא נקנו לו היינו לומר דלא מתחזי כע"ז ביד ישראל וכו' ואם משנתן מעות משך כבר נקנו לו וכו' כלומר מתחזי שכבר נקנו לו והוי ע"ז של ישראל שאין לה ביטול הלכך לא יחזירם למי שיבטלנה אלא צריך להוליכם וכו' ע"כ ואל תשיבני לומר דפירוש זה הוא דוחק דא"כ הו"ל להטור לפרש דבריו כדרכו הטוב וכדרך כל הפוסקים ולא לסתום דבריו אלא דניחא לי לדחוקי נפשין לפרש כן כהיכי דאתיא דברי הטור כפי מאי דמוקי רבא דהלכתא כוותיה על ההיא ברייתא דהלוקח וכו' וכדהוכחתי לעיל והראיה מדהביא לחיזוק דבריו מ"ש הרמב"ם דדבריו ברור מללו דלאו מטעם קנין קאמר אלא מטעם דמחזי כמקח טעות דודאי סמיך על האי ברייתא וכדפרישית לעיל וגם מדברי הרב ב"י משמע שהבין כן בדברי הטור שכתב על דבריו ההיא ברייתא כלשונה ומאי דשקלו וטרו בה דיחזיר ולא יחזיר דקתני ברייתא לאו מטעם קנין קאמרי אלא מטעם דמחזי כמקח טעות או משום דמחזי כמזבין ע"ז:
כלל היוצא מדברי אלה דגוי קונה בין במשיכה בין בכסף דהלכתא בהאי כא מימר דאזיל לשיטתי' דר"י דאמר ד"ת מעות קונות בישראל ולית לי' ההיא דבכורו' מה עמיתך בחדא אף גוי בחדא אלא מונתן הכסף וקם לו יליף כדפירש שם ובפ' הזהב וא"כ לגוי בין במשיכה בין בכסף קונה וההיא דהלוקח גרוטאות דקתני דבמשיכה לבדה יחזיר לאו מטע' דלא קני דמיקנה קניא אלא משום דמחזי כמקח טעות דלאו אדעתא דע"ז זבן ובדאיכא משיכ' ומעות דלא יחזיר ויוליכם לים המלח מטעם דמחזי כמאן דמזבין לע"ז וכאוקמתא דרבא דהלכתא כוותיה כן נלע"ד:
ומעתה תאחז במשפט ידי ואשים דברי בנ"ד ותחילת כל דבר חל עלי חובת לחפש ולתור ולדעת יסוד השאלה הזאת על מה אדניה הטבעו ויראה דעל יסוד זה היא מתקיימת דמדברי החכם השואל כפי מה שנזכר בשאלה פשיטא לי דכוונתו היא דלא קנה ישראל זה הגרוטאו' אלו בשום ענין וקנין בין בדיניהן בין בדינינו כיון שלא היה אפי אחד מהם לא משיכה ולא נתינת המעות אלא דמספקא ליה מאחר שהגוי הזה אלם ואינו רוצה בחזרה אלא שיתקיי' המקח ונוסף לו היכא שהביא הגוי הגרוטאות לביתו שלא מדעתו אם יוכל הישראל זה לומר למוכר או לגוי אחר שיבטל הע"ז הנמצאת בתוך הגרוטאות שהרי כתב יהודי קנה מגוי אלם קצת גרוטאות כסף וקודם נתינת מעות ומשיכה נמצאה ע"ז בין הגרוטאות האלו ורוצה היהודי שיחזור המקח כדי שלא להפסיד מעותיו והגוי מוחה וכו דאם איתא דמכח הערכאות שלהם וממנהג המדינה היה יכול גוי זה לכוף לישראל למה ליה למינקט דגוי זה אלם הול"ל והיהודי רוצה שיבטל המקח אלא שאין כח ביד ישראל לכופו לפי שבערכאות של הגוים הדין עמו אלא ודאי כדאמרן ואפי' במונח הזה דלא קנה הישראל לא במשיכה ולא בכסף אלא דאלם הוא ורוצה שיתקיים המקח וכופהו היה נראה לכאורה לאסור איסר לישראל זה דלא מצי לומר למוכר ולא לגוי אחר שיבטלנה דיחזיר דוקא אמרו ולא שיבטל מפני שכיון שהישראל רואה שהגוי הוא אלם וכופהו ליקח המקח אגב אונסיה גמר ומקני והוה ליה ע"ז של ישראל שאינה בטלה עולמית כדאמרינן בחזקת הבתי' והביאו הרמב"ם בהלכות מכירה ז"ל מי שאנסוהו עד שמכר ולקח דמי המקח אפי' הלוהו עד שמכר ממכרו ממכר בין במטלטלין בין בקרקע שמפני אונסו גמר והקנה ה"נ נימא אגב כפיית הגוי גמר וקנה וכ"ש לבעיא שנייה היכא שהביא הגוי הגרוטאות לבית היהודי שלא מדעתו דנראה דהוי ממש ע"ז שלו כיון שבאה לרשותו ולא מצי מבטיל לה דהא שמעינן לר"י בר חנינא חצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו וכ"כ הרמב"ם והטור בה זכיה ומתנה סי' רמ"ג שכתב נתן המתנה בחצר המקבל קנה אפי' שלא מדעתו וחבירו של אד' קונ' לו שלא מדעת אע"פ שאינו עומ' שם כיון שהגיע המתנה לחצירו כאילו זכה בה אחר ע"כ:
ועוד מטעם אחר לפי גירסת שנייה דמייתי הרב ב"י עלמה שכתב הטור בסי' קמ"ו ע"ז שנתבטלה מותרת ודוקא בשל גוי וביטלה גוי אבל ישראל אינו יכול ליבטל וכו' ואפי' ע"ז של גוי משבאה ליד ישראל וזכה בה שוב אין לה ביטול וכתב הרב ב"י כך הגירסא בקצת ספרים והוא מבואר בברייתא פ"ב דע"ז דף סד ישראל שמצא אליל בשוק עד שלא באה לידו אומר לגוי ומבטלה משבאה לידו אינו אומר לגוי ומבטלה וכו' ואית ספרים דגרסי הכי ואפי' אליל של גוי משבאה ליד ישראל שוב אין לה ביטול בגוי שעדיין לא וכה בה הישראל ואם גירסה זו אמיתית יש לה מקו' מהא דתנן בפ"ו דדמאי גר וגוי שירשו את אביהם גוי יכול לומר לגוי טול אתה אליל ואני מעות אתה יין נסך ואני פירו' ואם משבאו לרשות הגר אסור ומסיק בפ' השוכר את הפועלי' דדוקא בגר הקילו כדי שלא יחזור לקלקולו אבל בישראל דלאו גר אסור ותנ"ה בד"א שירשו אבל נשתתפו אסור ומדקתני אסור סתמא משמע דלית ליה תקנה אפי על ידי ביטול והא הכא דלא זכה בה עדיין דומיא דירושת גר וגוי עד שלא באה לרשות הגר וקתני דאסור ולא מהני ביטול מכיון שנקרא שמו עליה וכו' וא"כ לפי גירסא זו היה נראה ברור דישראל זה דבנ"ד דאין לו תקנה בגרוטאות אלו אלא להוליכם לים המלח דמאחר דגוי אלם ואינו רוצה בחזרה וכבר באו לרשות ישראל אעפ"י דלא זכה בהן אינו יכול לומר לגוי המוכר או לגוי אחר שיבטלנה כפי האי גירסא:
והאחרון הכביד ממ"ש הרמב"ם בפ' ד' מהלכות פסח גוי אנס שהפקיד חמצו אצל ישראל אם יודע הישראל שאם אבד או נגנב מחייבו לשלמו וכופהו ואונסו לשלם אעפ"י שלא קבל אחריות ה"ז חייב לבערו שהרי נחשב כאלו הוא שלו מפני שמחייבו האנס באחריותו וכתב הרב המגיד דיצא לו ממה שאמרו שם בפ' ג' דפסחים אמר רבא לבני מחוזא בעירו חמירא דבני חילא כיון דאילו מגניב ומתביד ברשותייכו קאי ובעיתו לשלומי כדידכו דמי ומחייביתו ע"כ וה"נ נימא כיון דאלם זה הכניס הגרוטאות אלו בבית ישראל ואינו רוצה בחזרה ואילו מגניב ומתביד ודאי דמחייבו לשלם כיון דכבר באו בצל קורתו וברשותו נמצא דכשל ישראל הם נחשבים וכדידיה דמי והויא ע"ז של ישראל שאינה בטלה עולמית נמצא כי כפי הטעמי' הנזכרים למעל' לא יוכל ישראל זה לו' לשום גוי ואפי' למוכ' עצמו שיבט' האלילים האלמים האלה הנמצאים בתוך הגרוטאות האלו הבאים עתה ברשותו כן היה נ"ל לכאורה:
אבל אחר העיון וההשקפה לטובה חזינא דקושטא דמילתא לאו הכי הוא אלא איפכא דיכול יוכל היהודי זה לומר למוכר או אפי' לגוי אחר שיבטל הע"ז הזאת שנמצאת בין הגרוטאות מאחר שלא נגמר המקח לא מינה ולא מקצתה כיון שלא היה שם לא משיכה ולא מעות אעפ"י שהכניסם לבית הישראל וה כיון שהיה שלא מדעת הישראל ועדיין לא זכה בה עדיין נקרא הע"ז הזאת על שם הגוי האנס הזה וא"כ ע"ז של גוי קרינן ליה ומצי מבטל ליה והטעמים שהזכרתי לא שרירין ולא קיימים ואלך אל ראשון ראשון ועד האחרון ועל כולם נישדיה בהו נרגא וממקום שבאו לאסור משם אביא ראיה להתיר:
הטעם הראשון שהבאתי דמאחר דהאנס הזה אינו רוצה בחזרה ומכריחו ליהודי זה שיתקיים המקח בע"כ שלא בטובתו ואיידי דאנסיה גמר ומקני הא מילת' לא אמרינן אלא דוקא בדקבל המוכר מעות דבההיא זוזי דמקבל גמר בלבו להקנות כדאית' בח"ה דהלכתא כוותיה דרב הונא תלוה וזבין זביניה זביני ופי' רש"בם מי שתלו אותו או שעשו לו יסורין עד שמכר וקבל בדמים וכו' אבל כשלא קבל המוכר מעות לא קנה כדתנינא בהניזקין לקח מסיקריקון וחזר ולקח מן ב"ה מקחו בטל ופי' רש"בם בח"ה סיקריקון גזלן נכרי הורג נפשות על עסקי ממון שאומ לו שא קרקע זו והניחני ומתנה זו לא הוי מתנ' דאפי' למ"ד תלוה וזבין זביניה זביני תלוה ויהב לא הוי מתנה וכו' והילכך לא קנה הסיקריקוו דהא לא נתן אלא גזלה בחנם והלוקח ממנו נמי לא קנה דקרקע אינה נגזלת וכו' ואפי' חזר ולקח מן ב"ה שכתב לו שטר כדמפרש לקמן במתנה ובשטר מכירה בלא מעו' דאילו נתן מעות לב"ה קנה כרב הונא וכו ואמרי' תו והתם מותיב רב הממונ' לקח מסיקריקון וחזר ולקח מן ב"ה מקחו בטל ואמאי הת' נמי נימ' אגב אונסין גמר ומקני הא איתמר עלה א' רב לא שנו אלא דאמר ליה לך חזק וקני אבל בשטר קנה ולשמואל דאמר אף בשטר נמי לא קנה מאי איכ' למימר מודה שמואל היכא דיהב זוזי פי' נימא אגב אונסיה דסיקריקון גמר ומקני ב"ה כיון דיהב לי' זוזי ולא מפסיד מידי דהיינו תליו' וזבין מודה שמואל דהיכ' דיהיב לי' זוזי זה הלוק' מן הסיקריקון כשחזר ולקח מן ב"ה יהיב לי' זוזי לב"ה דאגב דמקבל זוזי גמר ומקנ' דהיינו תליוה וזבין אבל בלא מעו' לא גמר ומקני וכ"פ הרמ"בם שכתב עד שמכר ולקח דמי המקח וכו וכתב הרב המגיד זה מוסכם בפסק הלכ' פ' ח"ה גבי תליוה וזבין והלכת בכולהו הוו זביניה זביני וטעמ' אמרי' התם אגב אונס דזוזי גמר ומקני וכן כתב הטו' בסי' ר"ה וכתב הרב ב"י על זה באריכו' ובמסקנ' דבריו כתב ולפי זה דעת הרמ"בם שוה לדע' הרי"ף דלעול' בעינן שיקח דמי המקח הא כל שלא לקחם עדיין אע"פי שכתב שטר לא הוי זביני זביני וכתב עוד הרב ב"י בסוף סי' הנז' כתב בעל העיטור דוק' אנסוהו למכור גמר ומקני אבל אנסוהו לקנו' לא אמרי אגב אונסיה גמר וקני כדאמרי' שמואל היכא דיהיב זוזי ע"כ הרי לך דמאי דאמרי' איידי דאנסיה גמר ומקני דוק' בדקבל המוכר מעו' ודוק' בדאנסוהו למכו' אמרי' הכי ולא אנסוהו לקנו' וא"כ שמעינן מהכא דבנ"ד לא שייך למימר הכי איידי דאנסיה גמר וקני דבנ"ד עדיין לא נתן הלוקח מעות כדי לגמור המקח ועוד דאנס זה אינו אונסו למכור אלא לקנו' ואנסוהו לקנו' לא אמר אגב אונסי גמר וקני כדכתב הב"י בש' בעל העיטור וא"כ מאחר דיהודי זה לא קנ' עדיין הגרוטאו' האלו אכתי ברשותא דמרה קמ' דגוי קאי וע"ז של גוי הויא ומצי הישראל למבטל לי' ע"י שיאמ' למוכר עצמו או לגו אח שיבטל דגוי מבטל ע"ז שלו ושל חברו וזה ברור:
ועל הטעם הב' היכא דגוי זה הכניס לביתו של ישראל שלא מדעתו דנסתפק השואל אי אמרינן ביתו כידו וכע"ז שבאה ליד ישראל חשבינן לי ולא מצי מבטל לי' ושמעינן לר"י בר חנינ' חצירו של אדם קונה אפי' שלא מדעתו ושכן פ' הרמב"ם והטו' ודאי דכן הוא ההלכ' ופשוט הוא יותר מביעת' בכותחא דלא מצי הנותן המתנ' או המוכר לחזור בו מאחר שכבר בא בחצירו של המקבל או הלוקח אפי' שלא מדעתו דהא נמי שמעינן זכין לאד' אפי' שלא בפניו אבל המקבל המתנה או הלוקח מצי לחזור אם אינו רוצה בהאי מתנ' או בהאי מקח ואין חצירו קונ' לו שלא מדעתו בע"כ דחוב הוא לו ואין חבין לאד' שלא בפניו וכ"פ הרמ"בם פ"ל מה' מכירה המוכר שמכר קרקע או מטלטלין וזכה בהן הלוקח שלא מדעתו יד הלוקח על העליונה ואם רצה לוקח אין המוכר יכול לחזור בו ואם לא רצה תחזור לבעליה וכו' ע"כ וכתב הרב המגיד וז"ל זה פשוט שהמוכר אחר שזכה לו אינו יכול לחזור וכו פשוט שהלוקח אינו מוכרח לקנות שא"כ חבין לו לאד' שלא בפניו ואפי' במתנה יכול הוא לומר אי אפשי לקבל כמו שיתבאר פ' ד' וכו' ע"כ וכ"כ הטור והרב ב"י בסי' רמ"ג וכ"ש בדאיכא איסור דלא קני חצירו של אדם כדאית בבבא מציעא דהיתר ניחא ליה דלקני רשותיה דאיסור לא ניחא ליה דלקני וכ"כ הטור ובב"י בה' פסח סי' תמ"ח יעו"ש א"כ בכ"ד אעפ"י שהאנס הזה הכניס הגרוטאות אלו לתוך ביתו של ישראל שלא מדעתו לאו של ישראל הן דלא אשכחן חובה ואיסור גדול מזה דאם יקנם ישראל אין לו תקנה אלא להוליכ' לים המלח ושמעינן דאין חבין לו לאדם שלא בפניו ואיסור לא קני ומאחר דלאו של ישראל הן הדרה למרה דגוי הוא ומצי מבטל ליה המוכר או גוי אחר דע"ז של גוי הויא:
ועל מה שכתבתי דלפי גירס' שנייה דמייתי הרב ב"י עלמה שכת' הטור בסי' קמו ז"ל ע"ז שנתבטל כו' ואית ספרי דגרסי הכי ואפי' אליל של גוי משבא' ליד ישראל שוב אין לה ביטול בגוי אעפ"י שעדיין לא ישראל ואם גירס' זו אמיתי' יש לה מקו' מההי דדמאי וכו' וא"כ בנ"ד דאלם זה אינו רוצ' בחזר' וכבר באו לרשו' הישראל אעפ"י דלא זכה בהן הישראל היה נרא' דאסור לומ' לגוי המוכר או לגוי אחד שיבטלנ' דביתו כידו חשבינן ליה והויא ממש ע"ז שבא' ליד ושרא ולא מצי לבטל לה לזה אשיב ואדון תחיל דמצינו להרב ב"י אחר שהביא הגירס' שנייה כת' וז"ל ומ"מ הגיר' הראשונ' היא הנכונ' בעיני וכן מוכיח ממ"ש בסמו' גבי לוק' גרוטאו' מן הגוי שאם לא זכה ישראל לגמרי יש לה ביטול עכ"ל ומלבד זה נ"ל דהגירס' הראשונה הוא האמיתי' מן הבריית' דמייתי הגמ' בפ' בתרא דע"ז הנ"ל ישראל שמצא ע"ז בשוק עד שלא באה לידו או' ומבטל ומשבא לידו אינו או' לגוי ומבטלה ומדנק' לישנא ומשבאה לידו ולא רשותו ש"מ דדוק' בדזכה בה דכיון דבאה לידו משמע דאגבהיה וכיון שהוא הפקר מדאגבהי' קניי' וכן נרא' דעת הרמ"בם דנק' ג"כ האי לישנ' דבריית' וז"ל וכן ע"ז של גוי שבאת ליד ישראל וכו' וא"א דרבינו סובר אפי' לא זכה הוה לי לפרושי כדרכו הטוב ולא לסתו' ויאמ' בהדי' ואפי' לא זכה בה דהוא עדיפ' מינה ואע"פי שזה אינו מוכרח כ"כ צא ולמד בה' שופר פ"א שכת' וז"ל שופר של ע"ז אין תוקעין בו לכתחיל' ואם תקע יצא עכ"ל ומוכרח הוי דבע"ז של גוי עסקינן וקוד' ביטול דאס' הו' כב' מבוטל ומשו' דמאיס כדפי' רש"י לאו ע"ז מיקרי וג"כ הוה ליה להרמ"בם לפרושי דבריו כי היכי שלא יבואו לידי תקלה על ידו וגם מוכרח דלא נתכוון לזכו' בה הישראל כשהגביה לתקוע דאי זכה בה הוי של ישראל שאין לה ביטול דכתותיה מיכתת שיעוריה וקתני בדיעבד יצא וא' אית דע"ז של גוי משבא ליד ישראל אין לה ביטול אמאי יצא אפי' בדיעבד לא יצא דהא אכתותי מיכת' שיעורי' וכ"כ הרב המגיד שהיא מימר דרב יהוד' וכו וכת' בשם הרשב"א שאלה ה' וכו' והכא במאי עסקינן כשנטלו על מנת שלא לזכו' בו דאי לא מדאגבהי' קניי' ונעש' ע"ז של יש' עכ"ל וכ"כ המרדכי והטו' וכן פס' הרב ב"י יעו"ש
וא"ת נידוק מההי' דדמאי דגוי וגר שירשו את אביה גוי וכו וכמ"ש הב"י דדייק מדקתני טול אתה ע"ז ואני מעו' עד שלא באו לרשותו ר"ל שלא זכה בה מותר דוק בגר הקילו כדי שלא יחזור לסורו אבל בישראל דלאו גר אסו' אף אם לא זכה בה דכוותיה יש לתרץ דלא תידוק הכי דהא ההיא דדמאי מפורש בהדיא בגמר' דמיירי בענין דרוצה בקיומה שחכמי' החמירו בנדון זה מפני שיש בו קצת זכיה כדאי' התם ישראל שהיה נושה בגוי מנה ומכר ע"ז והביא לו י"נ והביא לו מותר אבל אם אמ' לו המתן לי עד שאמכור ע"ז ואביא לך י"נ ואביא לך אסור ובעי מ"ש רישא ומ"ש סיפא אמר רב ששת סיפא משו' דהוה לי' כי רוצה בקיומו וכי רוצ' בקיומו כי האי גוונא מי אסיר והתנן גר וגוי שירשו אביה' גוי יכול הגר לומ' טול אתה ע"ז וכו' ופי' רש"י אלמא דגר רוצה בקיומה שלא תשתבר עד שיטול מידו כנגדה מותר וכו' ומסיק אלא אמ' רב פפי' ירושת דגר קאמר שאני ירוש' הגר דאקילו בה רבנן גזיר שמא יחזור לקילקולו פי' אע"פי שיש קצת זכיה שרוצה בקיומ' וכיון שעדיין לא באו לרשותו ולא זכה בה ממש הקילו בגר אבל בישראל דכוותי' כי רוצה בקיומ' אסיר כיון שיש קצת זכיה אבל בנדון שאין זכיה כלל ועיקר אפי בישראל אע"פי שבא לרשותו אם לא זכ' בה יש לה ביטול וכדסברי כל הני רבוות' ואפי האי מתני דדמאי אתי' כגירס' א' ומאחר דזכינו לקיי' זאת הגירס' ממיל' יתורץ בנ"ד ונאמ' דכיון דלא זכה בה היש' אף דבאו לרשותו דלאו כידו דמי והוי' כע"ז דגוי ויש לה ביטול:
אלא דלרווחא דמילתא אמינא דאפי' נאמר שהגירסא שנייה היא האמיתית וכמו שכת הב"ח דלא ס"ל כוותיה עם כל זה לחלק בנ"ד דהא דכתב הב"י לפי גירסא שנייה אפי' אליל של גוי משבאה ליד ישראל שוב אין  לה ביטול בגוי אעפ"י שעדיין לא זכה בה מיירי כשמוצא ע"ז בשוק כדקתני ברייתא ישראל שמצא אליל וכו' שהוא הפקר ולא יש לה בעל שיקר' שמו עליה ואז כשמוצא' היש' וכבר בא לרשותו אעפ"י שלא זכה כיון שבא לרשותו מיד נקרא שם ע"ז של ישראל עליה וכן ההיא דדמאי דגר וגוי שכיון שבאו לרשות הגר אעפ"י דלא יזכה בה נאמר דאסור דגלי למפרע דחלקו הן ולא מצי מבט' לי' אבל בנ"ד דלא משך ולא נתן מעו' אעפ"י שהכניסם האלם זה ברשותו של ישראל כיון דלא זכה בהן היהודי לא מינה ולא מיקצתה כדהוכחתי הדרה למרה קמא ושם ע"ז של גוי נקרא עליה ומצי הישראל שקנה הגרוטאות לומר למוכר עצמו שיבטלנה או לגוי אחר דע"ז של גוי הויא ואין קפידא בדבר:
ועל מה שכתבתי מההיא דפסח דכתב הרמב"ם דגוי אנס שהפקיד חמצו אבל ישראל וכו' וה"נ בנ"ד נימא הואיל וע"ז זאת הנמצאת בתוך הגרוטאות כבר באו לביתו של ישראל והאלם הזה מכריחו לקיים המקח ומחייבו לשלם בכל גוונא כדידיה חשבינן ליה וכע"ז של ישראל דמי ולא יש לה ביטול גם בזה לא אמנע מלהניף ידי ועטי לחוות בה דעי ואשא משלי ואומר דהאי דינא שכתב הרמב"ם לאו מילתא פסיקא היא בלא מחלוקת שהרי הראב"ד השיג עליו, וכתב שלא מצינו שהתשלומין שהם מן האונס יש להם דין אחריות ואעפ"י שלהרמב"ם יש לו מוצא דין זה מההיא דאמר רבא לבני מחוזא בעירו חמירא דבני חילא כיון דאילו מגניב או מתביד ברשותיכו קאי ובעיתו לשלומי כדידכו דמי ומחייביתו לבעורי הא ודאי לא מכרעה שהרי האי מימרא יש לפרשה בשתי פנים כמו שהזכירם הרב המגיד דהרמב"ם מפרש שהתשלומין אלו היו שלא מן הדין אלא באונס ואעפ"כ נקרא החמץ שלהם. והראב"ד ור"י וקצת מפרשים סוברים שזה אחריות היה מדין ומחק המלכו' שהיה עליהם לפרנס אנשי החיל שהיו שומרים העיר וח"כ כיון דלא אשכחן בשום דוכתא שאחריות שלא מן הדין אלא באונס יהיה נקרא אחריות אלא מהאי מימרא דרבא וכו' אינה מוכרחת האי פירושה הואיל ויש לה פנים לכאן ולכאן ואף גם זאת בהיות דגדול כבוד הרמב"ם דנימוקו עמו בכל מקום וכולם מליצים בעבורו וראינו להרא"ש והטור שהעתיקו דבריו בלי שום חולק והרב המגיד שסיים אבל בהלכות רי"ץ גיאת נראה כדברי רבינו ודאי דיש לחוש לדבריו וראוי להחמיר ועם כל זה יש לחלק בנדון זה לנ"ד בטעמא דמסתבר דלא דמי דדוקא ביש' שהופקד חמצו של גוי אלם אצלו כדאמרינן דחמץ של ישראל חשבינן ליה משו' דכיון שיודע הישר דאנס הוא ואם אבד או נגנב מחייבו האנס לשלמו אעפ"י שהוא שלא מן הדין וא"ה קבל ישראל החמץ ברשותו מחפצו ורצונו בהאי שעתא מיד סביר וקביל עליו אחריותו וגמר בלבו ובדעתו לשלמו היכא דאירע בהאי חמץ איזה אונס וא"כ כדידיה חשבינן ליה וחייב לבעורי ונוסף לו עוד שכשקבל הישראל האי חמץ קודם איסור הוא וטרם תבוא איסורו יש לו תקנה להחזירו לבעליו אבל יהודי זה שקנה הגרוטאות אלו מגוי אלם מעולם לא עלה על דעתו שימצא ע"ז בתוך הגרוטאות ומיד כשיודע שיש בהן ע"ז חוזר מהאי מקח וגומר בלבו שלא להקנותם ואפי' בעידן דאונסין אותו להקנותם והוה האי אלם מחי ביה בשיתין פולסי דנורא שאם היה מחייב אותו לשלם המעות היה משלם דעור בעד עור וכל אשר לאיש יתן בעד נפשו וגדולה מזאת עושין היסורין כדאיתא בגמרא אלימלא נגדו לחנניה מישאל ועזריה מיד הוו פלחין לע"ז א"ה לא הי' גומ' בלבו להקנות' דיודע הישראל. שאם יגמור בלבו להקנותם ולזכות בהן לא יש בהן תקנה דמיד הויא עז של ישראל שאינה בטילה עולמית וצריך להוליכם לים המלח ואינו רוצה היהודי להפסיד מעותיו ואם אינו גומר בלבו לזכות ועדיין לא זכה בהן עדיין הויא ע"ז של גוי או לפחות כמי שמוצא ע"ז בשוק שכל זמן שלא הגביהה וזכה בה אפי' היה דעתו לזכות בה ובא הגוי וביטלה קודם שזכה מותר כמ"ש הרשב"א בשאלה קע"ח וכל הני רבוותא שהזכרתי לעיל וא"כ כיון שיהודי זה לא קנה הגרוטאות אלו לא במשיכה ולא במעות אלא בדברים ודברים לא מעלים ולא מורידין ואלמותיה דגוי זה לא אלים להפסיד מעות הישראל הן מצד דאנסוהו לקנות לא אמרינן וכ"ש בדלא קבל הגוי מעות הן מצד שכבר באו לביתו דביתו לאו כידו דמי אלא דוקא ברצונו ולזכותו אבל לא לחייבו וכ"ש באיסור דאיסורא לא ניחא ליה לאיניש דליקני רשותי' וגם הטעמים האחרוני' לא אלימי כיון דלא זכה בהן ושם ע"ז של גוי נקרא עליהן ולא גמר בלבו ולא יגמור לעולם להקנותם ולזכות בהן אלא אחר ביטולם אשר על כן מכל הני טעמי אעפ"י שמיראי הוראה אני להחמיר ולא להקל וכ"ש בענין ע"ו דחמירא כ"כ א"ה בנ"ד זה אני גוזר אומ' דבלי שום פקפוק הוא מות ויכול יוכל היהודי לומר למוכר עצמו או לגוי אחר שיבטל הע"ז כנ"ל להלכ' וה' יצילני משגיאה בשנת ובסדר ושחקת ממנה הדק ונתת ממנה לפני העדת באהל מועד:
נאם הצעיר משה גומיש די מישקיטה ס"ט