שאלה יג ראובן שהשעה דחוקה לו. והוצרך למעות ולא היה בידו כי אם ספר תורה אחת. והלך לשמעון אוהבו. ושאל ממנו שילוה לו ארבע מאות פלוריני"ס. לשלם לו אחר תשלום ששה חדשים ונתן לו במשכון הספר תורה ובהגיע זמן הפירעון הלך שמעון אצל ראובן לתבוע חובו ודחק אותו. ובראות ראובן שדוחקו כל כך אמר לו טול הס"ת בחובך וכשמוע שמעון הדבר הזה הלך אל ביתו שמח וטוב לב לפי שהיה לו ס"ת במקום מעותיו אחר זמן מה בירך ה' את ראובן בכל והשיגה ידו הלך אצל אוהבו ואחר לו הילך מעותיך ותן לי משכוני ולא רצה שמעון באומרו שהוא אמר לו שיקח אותו בחובו וראובן טוען שמה שאמר לו כך היה לדחותו מפני שהיה דוחקו כל כך אבל שמעולם לא היה בדעתו להקנותו כיון שמן הדין אסור למכור ס"ת אפילו אין לו מה יאכל ורבתה המחלוקת ביניהם. עד שנמנו וגמרו. לילך אל בית מדרשו של ש"ם שיורו על פי התורה להוציא לאור משפטם ומהתמ"ש:
תשובה לכאורה היה נראה לי לומר שקנה שמעון דנ"ד הס"ת הנ"ל. כיון דברשותיה קאי אמרינן דקנהו במשיכה. ואין צריך קנין אחר. לקיום המכר הנז"ל. ולאו כל כמיניה דבטל המשכון להחזיר המקח ולומר לא נתכוונתי אלא לדחותך. שכן מצינו גבי שוכר כדכתב הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' של"ו. ופסקו מרן ז"ל בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל ס"ק ב' וז"ל. השוכר את הפועל לעשות בשלו או ללקט לו. דבר של הפקר. אינו יכול לומר לו. טול מה שעשית בשכרך ואם נתרצה הפועל ליטלו בשכרו ואח"כ חזר בו הבעל הבית אין שומעין לו. וכתב הרמ"ה ודוקא דעבד משיכה או הגבהה. דאי לאו הכי במאי קני אבל ודאי אי קאי ברשותיה דפועל אי נמי נקיט ליה הכתפיה. לא בעי משיכה אחריתי. עכ"ל:
הרי לך בפירוש דכיון דקאי ברשותיה דפועל אי נמי נקיט ליה הכתפיה. דקנה. ולא בעי משיכה אחריתי וה"ה היה נראה לי לומר. הכא בנ"ד כיון דהס"ת קאי ברשותיה דשמעון הרי זה קנה. ואינו יכול ראובן לבטל המקח בטענתו הנז"ל אשר לכאורה נראה שהיא טענה קלישתא. וכדכתיבנא ודוק:
וכן מצינו בהרא"ש ז"ל בכלל כ' סי' שנשאל בכיוצא בזה כדכתב הטור ז"ל בח"מ סי' ע"ג ס"ק כ"ח וז"ל וששאלת מי שיש לו משכון מחבירו וכו', וכשהגיע הזמן אמר לו צא ומכרו והלך ומכרו אם יכול בעל המשכון לחזור ולתובעו וליתן דמיו ולומר לא נתכוונתי אלא לדחותך. כל זמן שלא הקניתי לך וכו':
תשובה. דבר פשוט הוא אם אמר אדם לחבירו טול חפץ זה ומכרו וטול הדמים ומכרו שאין צורך קנין לדבר זה שלא הוזכר קנין אלא לקיים מכר או מתנה או שכירות אבל כשאדם מצוה לחבירו. לעשות דבר ועושה ציוויו אין צריך קנין ע"כ: ופסקו מרן ז"ל שם בשולחנו הטהור בס"ק י"ז וז"ל. מי שיש בידו משכון מחבירו. וכשהגיע הזמן אמר ליה צא ומוכרו. ואח"כ בא הלוה לבטל המכר ואמר שלא כיון אלא לדחותו אין בדבריו כלום והמכר קיים עכ"ל. ע"ש:
והרב בעל ב"ח ז"ל. כתב שם וז"ל. וקצת קשה דמה זו שאלה וכי יעלה על הדעת. שזה מחוייב להחזיר לו משכונו לאחר שמכרו עפ"י דבורו. ויש לומר שהשואל עלה על לבו כיון דהלוה לא נתכוון אלא לדחותו מעליו א"כ מה שמכרו המלוה ע"פ דבורו. בטעות מכרו והמקח בטל. וחיב המלוה לחזור על מי שלקח ממנו להוציאו מידו. כיון דבטעות היה שלא הבין שהלוה לא נתכוון. אלא לדחותו ודינו כמוכר דבר שאינו שלו דלא הוי מכירה והשיב הרא"ש ז"ל דלאו כל כמיניה. להחזיר המקח ולומר לא נתכוונתי אלא לדחותך. אלא המקח קיים עכ"ל:
הרי לך דהאי טענה דלא נתכוונתי אלא לדחותך. דאינה טענה כלל. וה"ה היה נלע"ד לומר ג"כ בנ"ד שטענת ראובן הטוען שמעולם לא היה בדעתו להקנותו לשמעון. אלא מה שאמר לו טול הס"ת בחובך. לא היה אלא כדי לדחותו מפני שהיה דוחקו וכו'. דאינה טענה כלל. כשם דלאו כל כמיניה לבטל המקח בטענה זאת. לפי שטענת ראובן הנ"ל הם דברים שבלב שאינם דברים. וכיון ששמעון דנ"ד. הוא המוחזק בס"ת הנ"ל. וראובן רוצה להוציאו ממנו. אמרינן דהמוציא מחבירו עליו הראיה. ודוק:
כל זה היה נראה לע"ד בהשקפה ראשונה ובתחילת העיון:
אמנם אחר ההשקפה כדחזי בדברי התלמוד והפוסקים זלה"ה. תראה שלא היא ושלעולם לא קנה שמעון הס"ת הלז. כיון שמעיקרא לא היה בדעתו של ראובן להקנותו לו אלא שאומדנא דמוכח הוא שהאמת הוא כדבריו שמפני ששמעון היה דוחק אותו מאד על הלואתו שאמר לו כן כדי להשתמיט ממנו ולדחויי ליה. וראיה לדבר שהדין הוא כך דתנן בב"מ בפ' הבית והעליה בדף קי"ג ע"א וז"ל מי שהיה ביתו סמוך לגינת חבירו ונפל ואחר לו פנה אבניך. ואמר לו הגיעוך. אין שומעין לו ואם משקיבל עליו אמר לו הילך את יציאותך ואני אטול את שלי אין שומעין לו ע"כ:
ואמרינן עלה בגמ' וז"ל. הא מדקתני סיפא הילך יציאותך מכלל דפנינהו. הא לא פנינהו לא. אמאי ותקנה ליה שדהו. דאמר יוסי בר חנינא חצירו של אדם. קונה לו שלא מדעתו. הני מילי היכא דקא מכוין לאקנויי. אבל הכא אישתמיט הוא דקא משתמיט ליה עכ"ל: וכן פסק הרמב"ם ז"ל בסוף פרק ג' מהלכות שכנים. בסתם. דאם פנה אותם קנה. ואינו יכול לחזור בו. ואחריו נמשך הרב בעל הטורים. ומרן ז"ל. ופסקו בשולחנו הטהור בח"מ סי' קס"ו. וכתב בסוף דבריו וז"ל אבל כל זמן שלא פינה אותן אפילו הן בחצירו של זה ואחר לו פנה אותן ויהיו שלך. לא קנה לו חצירו שלא כיון אלא לדחותו:
הא קמן. דאע"ג דאבנים ברשותיה דבעל הגינה קיימיה. ואמר ליה הגיעוך. אי לא פנינהו לא קני דאשתמוטי הוא. דקא משתמיט. הכא נמי בנ"ד לא שנא ולא קנה שמעון דנ"ד הס"ת הנ"ל דאומדנא דמוכח הוא. שמשום שהיה דוחקו לראובן אמר לו כן ודוק:
ובהך סוגיא דלעיל. כתב הרב בעל נימוקי יוסף ז"ל וז"ל. ויש שלמדו מכאן. דמי שיש בידו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו. וא"ל הלה יהא המשכון שלך. דלא קני ליה. דדחויי קא מדחי ליה ע"כ. הביאו מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ סי' ע"ב: וכן פסקו בשולחנו בסי' הנ"ל ס"ק כ"ו. ורמ"א ז"ל בסי' ע"ג בהגהה בס"ק י"ז ע"ש:
וקשה על מרן ז"ל דאיך פסק כאן בסי' ע"ב. כהרב בעל נ"י ז"ל. דיכול בעל המשכון לחזור בו ולומר לו דדחויי קא מדחי ליה ובסי' ע"ג פסק בהיפך וכסברת הר"אש ז"ל שהביא הרב בטל הטורים ז"ל כדכתיבנא לעיל על מי שאומר לחבירו. צא ומכור המשכון ומכרו. שאינו יכול לתבוע משכונו. ולומר לו לא נתכוונתי אלא לדחותך. דהרי דבריו סתרי אהדדי:
והנה נראה שהרב בעל המפה הרגיש בזה. וכתב שם בסי' ע"ג. על דברי מרן ז"ל. וז"ל. אבל כל זמן שלא מכרו יכול לחזור ולומר שלא ימכרנו. וכן אם דוחקו המלוה לפרוע. ואמר לו הלוה. המשכון יהא שלך. יכול לחזור בו ע"כ ע"ש:
וקשה דלא הועיל מאומה בתקנתו הנ"ל: שהרי אין הדברים מראים כן. דמדנתן טעם דדחויי קא מדחי ליה משמע דלא קנה כלל ועיקר. כמו הכא בדין המשכון. ואפילו אם מכרו ממכרו בטל:
ועוד קשה על מרן ז"ל דהנה כאן בסי' ע"ב גבי משכון הוציא דין זה מהאי דכתב הרב בעל נ"י ז"ל בסוף מציעא. על ההיא סוגיא דכתיבנא לעיל. והרב בעל נ"י גופיה. הוציא כן ממאי דס"ל גבי פועל. דאם אחר ליה טול מה שעשית בשכרך דיכול לחזור בו. כל זמן דלא פנינהו ודלא כהרש"בא שם. משום דאמרינן דדחויי קא מדחי ליה. והרי הטור ומרן ז"ל גופיה חולקים בזה ופסקו בהפך לקמן בסי' של"ו ס"ק כ"ו. כדכתיבנא לעיל גבי שוכר וס"ל כהרשב"א ז"ל דאם הוא ברשות הפועל. דאינו יכול לחזור בו. וא"כ נראה דהיה הוה להו לפסוק גבי משכון:
ודוחק לחלק בין פועל לההיא דהכא. ועוד דהא הרב בנ"י ז"ל שם תלה זה בזה. וכתב שם ג"כ להדיא דלהרשב"א אם חזר בעל המשכון אח"כ על משכונו דאין שומעין לו ע"ש דצ"ע:
והנה על הקושיא הראשונה אשר הקשינו לעיל על מרן ז"ל דדבריו ז"ל סתרי אהדדי ממה שכתב כאן בסי' ע"ב. למ"ש בסי' ע"ג וכתבנו שהרב בעל המפה. ז"ל הרגיש בזה. ושרצה לתקן דבריו. ושמ"מ לא הועיל כלום דאין הדברים מראים כן כדכתיבנא:
הנה ראיתי שכבר עמד על כל זה הרב המאסף בכנה"ג בח"מ סי' ע"ב. בהגהת הב"י אות ע"ז ואחר שהרגיש על כל הנ"ל. כתב וז"ל ונ"ל דלא דמי נדון הרא"ש ז"ל לנדון הנימוקי יוסף ז"ל דנדון הרא"ש ז"ל איירי שעשאו שליח למכרו ואם מכרו מה שעשה עשוי. ואם לא מכרו אם רוצה לבטל שליחותו מבטל: אבל נדון הנימוקי יוסף ז"ל איירי שלא עשאו שליח לחבירו. אלא שאמר לו. המשכון יהא שלך. דבהא. ודאי דחויי קא מדחי ליה. ואם מכרה מכרו בטל:
ועוד אפשר לחלק. דנדון הרא"ש ז"ל. לא הוה דוחקו לפדותו אלא שהלוה בעצמו כשראה שהגיע זמן הפירעון אמר לו למכרו בכל נפשו ובכל מאודו. אלא שאח"כ. היה רוצה לחזור בו מטעם שלא הרנה בקנין וע"ז השיב הרא"ש ז"ל שאין צורך לקנין אבל נדון הנימוקי יוסף ז"ל הוא שהמלוה היה דוחקו לפדותו וע"י הדחק. אמר יהא שלך דבהא דחויי קא דחויי ליה עכ"ל:
אם כן איפה הכא בנ"ד דאיירינן ששמעון דנ"ד. היה תובע את חובו מראובן: ודוחקו על הפרעון ומחמת דוחקו אמר לו ראובן טול הס"ת בחובך. דהוא ממש כנדון של הרב הנימוקי יוסף ז"ל בהא דוקא הוא דאמרינן דדחויי קא מדמי ליה. וכיון דלא דמי כלל לההוא נידון דהרא"ש ז"ל ושייכי ביה כל הני טעמי אחריני דכתב הרב המאסף ז"ל יכול לחזור בו ראובן ולא קנה שמעון הס"ת וכדכתיבנא:
ועל הקושיא השניה דהקשינו לעיל. ג"כ למרן ז"ל מדין השוכר את הפועל לעשות בשלו דפסק הוא ז"ל בסי' של"ו דלא מבי למיהדר ביה דקנה ליה רשותיה וכו'. היפך ממה שפסק כאן בסי' ע"ב גבי משכון. והנחנו הדבר בצ"ע:
מ"מ יש לומר דשאני הכא גבי פועל דכיון שסוף סוף חייב לו שכירות פעולתו. לפיכך קנה לו רשותו מה שאין כן גבי משכון דלא נתכוון להקנותו אלא לדחותו הוא דאחר לו כן:
וכן מצאתי ראיתי. שהרב בעל ב"ח ז"ל שם בסי' של"ו ס"ק ג'. עשה החילוק הנז"ל וכתב עלה בס"ק ג' וז"ל ואם נתרצה וכו'. והיינו טעמא. דכיון דאית ליה אגריה גביה משקיבל עליה מיד קנייה באגריה. ופשיטא דלא מני הדר ביה. ולא דמי להא דתנן באותה משנה. מי שהיה כותלו. סמוך לגינת חבירו וכו' דכתב רבינו לעיל. בסי' קס"ו. דאפילו נתרצה בעל הגינה בכך. מצי הדר ביה. כל זמן שלא פינה דהתם לית ליה אגרא גביה. הילכך לא קנה חצרו שלא כיון אלא לדחותו. אבל הכא. דאית ליה אגריה גביה. מיד כשקבל עליה קנייה באגריה. ולא מצי הדר ביה. מיהו קשה. באיזה דרך מדרכי ההקנאות קני ליה. דלא מצי בעה"ב למיהדר ביה. ונראה. דמ"ה כתב הרמ"ה. דוקא דעבד משיכה וכו' עכ"ל: ושמחתי כשמחת בית השואבה דכוונתי לדעת גדולים כדכתיבנא ודוק:
ועיין שם בנ"י בסוף ב"מ. שג"כ הוא ז"ל. תירץ קצת בסגנון אחר וז"ל ונוכל לומר טעם בדבר שאין לנו להוציא הזכות שיש לו לבעל המשכון טל משכונו מספק ועוד שסברא היא שלא יהיה קנוי לזה מה שהוא של חבירו. עד שיודע הדבר שגמר בלבו להקנותו ולפיכך נאמר הכא דלא דמי להא דר' יוסי בר חנינא כן נראה לי עכ"ל:
נמצינו למדין דכל א' מהדינים הנז"ל דכתיבנא לעיל מחולקים בטעמם הם ולא ראי זה כראי זה ואין לומדים זה מזה. דהרי ההיא דפועל שהביא מרן ז"ל בסי' של"ו. טעמא דקנה ליה רשותיה ולא מצי הדר ביה. הוא משום דאית ליה אגריה גביה ומיד כשקיבל עליה קניה ליה רשותיה. כדכתב הרב בעל ב"ח ז"ל. ושאני האי דין דבעל המשכון כדכתב הרב בעל נ"י ז"ל שאין לנו להוציא הזכות שיש לבעל המשכון על משכונו מספק. ועוד שהסברה נותנת שלא יהיה קנוי לזה. מה שהוא של חבירו עד שיודע הדבר שגמר בלבו להקנותו ולפיכך מהני ליה טענתו דמשום דהוה דוחקו אמר לו כן לדחותו ולהשתמיט מיניה כדכתיבנא:
וגם כן ההוא נדון של הרא"ש ז"ל שהביא מרן ז"ל בסי' ע"ג. וכתב דקנה הקונה. ושאם בא הלוה לבטל המכר ולומר שלא כיון אלא לדחותו דאין בדבריו כלום וכו': טעמא דקנה הקונה ולא מצי הדר ביה בעל המשכון. הוא משום דבההוא נידון עשאו בעל המשכון למלוה שליח למכרו ולכן מה שעשה עשוי. ואינו צריך קנין לדבר הזה לפי שלא הוזכר קנין אלא לקיום מכר או מתנה או שכירות אבל כשאדם מצוה לחבירו לעשות דבר מה (כי הכא) ועושה ציוויו אין צריך קנין ולא דבר אחר. וכדכתב שם הטור מתשובות אביו הרא"ש ז"ל. כדכתיבנא לעיל וכדפסקו מרן ז"ל בהדיא בריש סי' קפ"ב ע"ש: מה שאין כן בנ"ד שלא עשאו שליח למוכרו. אלא שאמר לו טול הס"ת בחובך. מחמת הדוחק שהיה דוחקו דבהא ודאי אמרינן דאומדנא דמוכח הוא דדחויי קא מדחי ליה כדי להשתמיט מיניה כדכתיבנא:
זאת ועוד. דאתם בנדון של הרא"ש ז"ל. לא איירי דהוה דוחקו המלוה לפדותו. כמו בנ"ד. אלא שהלוה הוא בעצמו. כשראה שהגיע הזמן. אמר לו למוכרו. בכל נפשו ובכל מהודו. אלא שאח"כ היה רוצה לחזור בו. מטעם שלא הקנהו בקנין. וע"ז השיב הרא"ש ז"ל. שלא היה צורך לקנין וכדכתיבנא בשם הרב בעל כנה"ג ז"ל:
אבל הכא בנ"ד דאנן איירינן שהמלוה היה דוחקו. וע"י הדחק אמר לו בעל המשכון יהא שלך בהא ודאי דאמרינן דלדחויי אמר ליה כן להשתמיט מיניה וכדכתיבנא ודוק:
ולרווחא דמלתא ראה זה מצאתי נדון כהאי דנ"ד. שנשאל להרב ר' דוד ן' זמרא ז"ל הובא בשו"ת שלו. שנדפסו מחדש בח"א סי' כ"ב והשיב שכיון שלא היה בדעתו של בעל המשכון להקנות אלא מפני שהיה דוחק אותו על המעות אמר לו כן. דדחויי הוה מדחי ליה והביא ראיה לדבריו: מההיא סוגיא דכתיבנא לעיל ודוק: וכתב שכן כתב הר"ן ז"ל עלה דהאי סוגיא וז"ל ויש שלמדו מכאן דמי שיש לו משכון מחבירו ודוחקו לפדותו. וא"ל תהא המשכון שלך דלא קנה. דדחויי קא מדחי ליה ע"ש: וכ"כ הנ"י וכו' ע"כ ע"ש:
האמת הוא דסיים שם הרב הנ"ל ז"ל וז"ל ומיהו מסתברא דאם קנו  מידו קנה שמעון המשכון ולא חצי למיהדר ביה דכולי האי לא עבדי אינשי לדחויי: אלא ודאי גמר ומקני. והשתא הוא דבעי למיהדר וכו'. ואם לא היה דוחקו אותו וכ"ש אם לא הגיע זמן הפירעון ואמר לו קני המשכון קנה. כיון שהא ברשותו ע"כ ע"ש:
והנה אנן בנ"ד לא צריכנן לכל זה. דהנה כפי הצעת השאלה לא שמענו ולא ראינו שקנו מיד ראובן כדי שנאמר שקנה שמעון הס"ת הנ"ל אלא אדרבה ראינו לראובן דצווח ככרוכיא. באמרו שמעולם לא עלה על לבו להקנות לו הס"ת הנ"ל. אלא בהיות שעבר זמן הפירעון והיה דוחק אותו כ"כ א"ל טול הס"ת בחובך. דאמרינן שהדברים מוכיחים. שמעולם לא גמר להקנותו. ושדחויי הוה קא מדחי ליה כדי להשתמיט מיניה. וזה נ"ל פשוט בתכלית הפשיטות מכח כל הני טעמי דכתיבנא ודוק:
כלל העולה מכל הנז"ל שראובן דנ"ד. יצא זכאי בדינו. ומצי למיהדר ביה. ממה שאחר לו לשמעון. טול הס"ת בחובך. דאנן סהדי שמעולם לא גמר בלבו להקנותו. כי מתחילה ראינו צרת נפשו. כפי הצעת השאלה. שהשעה היה דחוקה לו. עד כי הוצרך למשכן הס"ת הנ"ל. כי לא נשאר מאומה בידו זולתו ואח"כ כשהגיע זמן הפירעון. שמחמת דוחקו אמר לו כן. כדי להשתמיט מיניה. וכל כי האי אמרינן דדחויי קא מדחי ליה. דאומדנא דמוכח וגילוי דעת גמור הוא. שהאמת כן הוא כדבריו. שלא כיון לדחותו. וטענתו היא מכרעת. לפי הנלע"ד מכח הראיות דכתיבנא וכן דעתי מטה לפסוק הדין להלכה ולמעשה. אם יסכים עמי מעלת הרב היושב על כסא ההוראה ה"י. וה' יצילני משגיאו' ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כ"ד זעירא דמן חבריא היושב באהל של תורה. פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר ואם בישראל אמשטרדם יע"א: החותם בסדר ובשנת אחרי נמכר גאלה תהיה לו לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: