שאלה ראובן היה איש עשיר גדול בארץ פורטו"גאל והיה עובד את ה' בלבו בדרך כל האנוסים אשר אין יכולת בידם לעבוד את ה' בגלוי ונשא אשה והוליד אלעזר ואיתמר ואלעזר לו משפט הבכורה ויהי היום חלה ראובן את חליו אשר ימות בו וחלי"ש ובניו עשו חריצות גדולה והוציאו כל ממונם ובאו לעבוד את ה' בפרהסיא ולא חלקו ממון אביהם עד שבאו ליהדות ועתה רבתה קטטה ביניהם מחמת החלוקה אלעזר טוען פי שנים כמשפט הבכור ואיתמר טוען שאין לו כלום מצד הבכורה מחמת שאביהם נשא אשה בין הגוים וכדת הגוים ואם תמצא לומר שאלעזר יזכה בדין פי שנים עדיין אשאלך אם כבר חלקו ממון אביהם קודם שבאו לדין יהודים מהו מי אמרינן כהאי גוונא ודאי אין תביעת אלעזר תביעה הואיל וכבר חלקו ממון אביהם או דילמא סוף סוף מצד דין תורה אלעזר טוען ואיתמר הוי כמי שמתנה על מה שכתוב בתורה יורנו הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה אמרו בפרק אין מעמידין (ע"ז דף כ"ו ע"א) תני ר' אבהו קמיה דר' יוחנן הנכרים והרועים בהמה דקה לא מעלין ולא מורידין אבל המינין והמסורות והמומרים מורידין ולא מעלין א"ל אני שונה לכל אבידת אחיך לרבות את המומר ואת אמרת מורידין סמי מכאן מומר ולישני ליה כאן במומר אוכל נבלות לתיאבון כאן במומר אוכל נבילות להכעיס קסבר אוכל נבילות להכעיס מין הוא איתמר מומר פליגי רב אחא ורבינא חד אמר לתיאבון מומר להכעיס מין הוי וחד אמר אפילו להכעיס נמי מומר אלא איזהו מין זה העובד ע"ז עכ"לה:
ופירש רש"י מינין. כומרין לע"ז בין נכרים בין ישראלים: מסורות. מלשינים המוסרין ממון חביריהם ביד נכרים: לתיאבון. כשאין להם בשר אבל אינו מופקר להיות איסור והיתר לפניו להניח היתר ולאכול איסור ואם עושין כן זהו להכעיס: מין הוא. והא תנא לה רישא מינין בכמה דברים מצינו חלוק בין מין למומר כגון ספר תורה שכתבו מין ישרף ומורידין דהכא עכ"ל: וכתבו הרי"ף והרא"ש ז"ל שמעינן מיהא דלדברי הכל מומר אוכל נבילות להכעיס לא קרינן ביה לכל אבידת אחיך וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"א מהלכות גזלה ואבידה וז"ל לקח את האבידה ולא השיבה ביטל מצות עשה ועבר על שני לאוין על לא תוכל להתעלם ועל לא תגזול אפילו היה בעל האבידה רשע ואוכל נבילה לתיאבון וכיוצא מצוה להשיב לו אבידתו אבל אוכל נבילה להכעיס הרי הוא אפיקורוס והאפיקורוסים ועע"ז ומחללי שבת בפרהסיא אסור להחזיר להן אבידה כגוי עובד ע"ז עכ"ל:
ומצאתי בדברי התוספות דבר זר ומבהיל מאוד שאין ראוי לעבור ממנו מבלתי שנשגיח בו וז"ל בפרק הנזכר בד"ה אני שונה ומיהו מומרים של עכשיו להכעיס הן דשבקי היתרא ואכלי איסורא ומטמעי בין הנכרים וכל להכעיס אי אתה מצוה להחיותו כדמשמע מההיא דגיטין (דף מ"ז) דלא מחייבינן למיפרקיה ומותר עכשיו ליקח מהם רבית ואע"פי שאסור ליתן להם רבית משום לא תשיך ומשום ולפני עור לא תתן מכשול וה"ל למימר כל היכא דקרינא ביה לא תשיך קרי ביה לא תשוך מ"מ כיון דאין אתה מצוה להחיותו אינך מצוה להלוותו בלא רבית דלא קרינא ביה וחי אחיך עמך: והר"אש כתב קרוב ללשון זה והביא ראיה להיתר הזה מדאמרו בפרק איזהו נשך וחי אחיך עמך אהדר ליה דניחי בהדך ובמומר לא שייך למימר הכי כיון דאין אתה מצוה להחיותו וכו' וכן כתבו בשם רבינו תם וכך היא מסקנת הרב בית יוסף בסימן קנ"ט וכתב שאע"פי שיש חולקין על זה אין משגיחין בהן נגד כל הני רבוואתא ע"כ וכמה השתוממתי על ההיתר הזה ופלא הוא בעיני וכ"ש להיותם גדולי הפוסקים וכבר חשדתי שכלי להיותי בלתי מבין דבריהם אמנם אחר החקירה הראויה אומר כבודם במקומם מונח ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות וראיתי להקשות עליהם דנהי שאין אנו מצווין להלותם בלא רבית כיון שיצאו מכלל הדת והמירו את כבודם אבל להלותן ברבית איך יהיה מותר כיון שהמשנה אמרה בבאור  (מציעא דף ע"ה עב) וחלו עוברין בלא תעשה המלוה והלוה ואין ראוי שנתפייס במה שכתבו מדאמרו בפרק איזהו נשך וחי אחיך עמך אהדר ליה דניחי בהדך ובמומר לא שייך למימר הכי כיון דאין אתה מצוה להחיותו יען כי כשבדקתי הגמרא במקומה לא מצאתי שם כדברי החכמים האלה שלמים הם אתנו ואין משם שום ראיה שמותר להלוות למומר ברבית אמרו שם בפרק איזהו נשך (מציעא דף ס"א ע"ב) על המשנה שאמרה איזהו תרבית המרבה בפירות וכו' הקשו אטו כל הני דאמרינן עד השתא לאו רבית הוא ותירצו אמר ר' אבהו עד כאן של תורה מכאן ואילך של דבריהם וכו' אמר ר' אלעזר רבית קצוצה יוצאה בדיינים אבק רבית אינה יוצאה בדיינים ואמר רב נחמן בר יצחק מאי טעמא דר' אלעזר דאמר קרא וחי אחיך עמך אהדר ליה כי היכי דניחי בהדך ע"כ והנה כפי פשט השמועה אם עבר אדם ולקח רבית קצוצה הנה הוא חייב להחזירו לחבירו ויוצאה בדיינים ובא ר"נ ופירש לנו טעמו של ר' אלעזר שהוא מכח הכתוב וחי אחיך עמך כלומר החזיר לו מה שלקחת ממנו כדי שיחיה ומה שנוכל ללמוד מכאן הוא שאם עבר ולקח רבית קצוצה מן המומר שאינו חייב להחזיר לו מה שלקח ממנו כיון שאין אנו מצווים להחיותו אבל שמותר לכתחילה להלותו ברבית זה לא נמצא בדברי רב נחמן אפילו ברמז ומלבד כל זה מי יתן ואדע למה יהא מותר להלותו ברבית כי מצוות האל יתברך אין שום צד ואין תחבולה ליפטר מהם המחוייבים בהם כי אע"פי שהחומר כפר בעיקר והרבה לפשוע לא נפטר מעול התורה והמצוות להיותו כאחד מגויי הארץ ולעשות כל מה שלבו חפץ אלא כל עוד שיחטא הנה הוא מוסיף על חטאתו פשע ועל כרחו הוא משועבד לקיים המצוות ושלא לעבור עליהן וכיון שכן הנה הוא מצוה שלא ליתן רבית לשום ישראל ובודאי שהלוקח ממנו עובר גם על ולפני עור לא תתן מכשול ויותר קשה מזה מה שכתבו בסוף דבריהם והוא שאע"פי שמותר להלותו ברבית אסור לישראל ללות ממנו משום ולפני עור לא תתן מכשול כי אע"פי שחטא ישראל הוא וזה מאמר סותר עצמו שאם ישראל הוא ואסור ליתן לו רבית למה יהא מותר לנו ללקחו ממנו ואם מותר להלותו ברבית ואינו עובר אפילו על ולפני עור לא תתן מכשול למה יהא אסור ללות ממנו: והנה הביאו עוד ראיה לסיוע סברתם מן הירושלמי שאמרו שם בפרק אחרון ממסכת ע"ז כותאי דקיסרי מותר להלותם ברבית ע"כ וראיה זו כתבה הר אש וכתבוה קצת מפרשים בשם רבינו תם וקצתם בשם הרמב"ן וגם בספ' סמ"ג מצאתיה אמנם אני תמה עליהם איך הביאו תחלת דברי הירושלמי לחזק סברתם ונתעלם מהם סופו המנגד לדעתם והילך לשון הירושלמי כפי נסחת ספרים שבידינו ר' יעקב בר אחא בשם ד' חנינה כותאי דקיסרין מותר להלותן ברבית ר' יוסי בעי לא נחוש לחלתן וכן חמיי רבנן חששון עכ"ל: הנה כי אע"פי שר' יעקב התיר להלותן ברבית ר' יוסי הקשה עליו ואמר דאם כן לא היה לנו לחוש על חלתן ואנו רואים החכמים חוששין וכפי פשט ד"ר יוסי אסור להלותן ברבית כיון שתלה הדבר בחלתן ולפי דעתי כר' יוסי ראוי לפסוק ההלכה כיון שהתלמוד לא השיב על דבריו אחר כך חפשתי ומצאתי במרדכי שכתב בשם רש"י שאסור להלותן ברבית ושמחתי כמוצא שלל רב גם בתשובות לספר משפטים סי' ל"ו מצאתי שכתב ראבי"ה יש אוסרין להלות למשומד ברבית דאף ע"פ שחטא ישראל הוא וכן אסור למכור לו טריפה משום ולפני עור לא תתן מכשול וכן פסק זקני וכ"ו וכתוב בס"ה שהר"ר שמואל בר שלמה אוסר להלוות למשומד ברבית משום ולפני עור לא תתן מכשול ע"כ ואין ספק אצלי שזוהי דעת הרמב"ם ז"ל בפרק חמישי מהלכות מלוה ולוה שכתב הגוי וגר תושב לוין מהן ומלוין אותן ברבית שנאמר לא תשיך לאחיך לאחיך אסור ולשאר העלם מותר ע"כ נראה שכיון שלא הזכיר בדבריו אלא גוי וגר חושב שאלו בלבד מותר להלותן ברבית ולא לזולתם ולזה דעתי נוטה:
ומעתה נבוא לדבר על האנוסים אשר נשאלנו עליהם ונאמר כי אין ספק אצלנו (כפי מה ששמענו מהם) כי הראשונים היו מומרים לע"ז כיון שהיו יכולים לברוח ולצאת מתחת ידי אונסיהם כאשר עשו הטובים והחסידים שבהם ואלו מחמדת ממונם נשארו שם משתחוים לע"ז ואוכלים מאכלות אסורות וחללו שבתות ה' וכבר גנם והרבה לדבר עליהם הרב דון יצחק אברבנאל ז"ל ובמקומות מחבוריו אף כי כל מה שעשו לא עשו אלא לפנים כדי להציל ממונם והראיה על זה כי אלו נקראים מינים ועובדי עז במזיד מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ה' מהלכות יסודי התורה וז"ל כל מי שנאמר בו יהרג ואל יעבור ועבר ולא נהרג הרי זה מחלל את השם וכו' ואע"פי כן מפני שעבר באונס אין מלקין אותו וכו' אבל אם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב על קיאו והוא נקרא עובד ע"ז במזיד והוא נטרד מן העולם הבא ויורד למדרגה התחתונה של גיהנם עכ"ל: אמנם בניהם אשר נולדו שמה דינם בילדותם כדין תינוק הנשבה לבין הנכרים אך אחר שנתגדלו אבותם מגידין להם כי הם מזרע בית ישראל ומודיעים להם אסור ע"ז וקצת מן המצות כמו שלא לאכול חמץ בחג המצות ולהתענות ביום הכפורים ומקיימים קצת המצות באהבה רבה ובסכנה עצומה אך בגלוי מוכרחים לעשות כאחד מגויי הארץ ולהשתחות לע"ז אף כי הוא בשברון לב כמו ששמענו מפי מגידי אמת וכל העבירות האלה שעושים אינם להכעיס ח"ו אלא מיראתם פן ישרפו אותם באש כאשר הם עושים תמיד ה' ינקום נקמתם ואלו ודאי דינם כישראל לכל דבר אף לענין השבת אבידה ושלא לעמוד על דמם ובתנאי שאינם יכולים לצאת ולברוח מתחת ידי אונסיהם כי תמיד אורבים להם והרבה מהם אסורים בבית האסורים ומעונים ביסורים קשים ורעים אבל כל מי שיוכל לצאת ולברוח משם ומחמדת ממון או איזה סיבה אחרת מתעכב שם ואינו הולך למקום שיוכל לעבוד את ה' הנה הוא מין ועובד ע"ז במזיד כיון שכבר יודעים איסור ע"ז שהמודה בה כופר בכל התורה כולה הנם מזידים כאבותם ויש לי להביא ראיה על זה ממה שאמרו בפרק בתולה נשאת (כתובות דף י"א ע"א) על גר שנתגיירו בניו עמו אמר רב יוסף הגדילו יכולין למחות (פי' יכולין לחזור לסורן ואין כח ביד ב"ד להענישן וכאלו לא נתגיירו מעולם) איתיביה אביו וכו ואסיקו כיון שהגדילו שעה אחת ולא מיחו שוב אינן יכולין למחות (פי' והרי הוא כישראל מומר ליענש בכל ענשי ב"ד) ע"כ: וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות מלכים וז"ל בן נח שנתגייר ומל וטבל ואחר כך רצה לחזור מאחרי ה' ולהיות גר תושב כשהיה מקודם אין שומעין לו אלא יהיה כישראל לכל דבר או יהרג ואם היה קטן כשהטבילוהו בית דין יכול למחות בשעה שיגדיל ויהיה גר תושב בלבד וכיון שלא מיחה בשעתו שוב אינו מוחה אלא הרי הוא גר צדק ע"כ: הנה כי הגרים שנתגיירו בקטנותם וכשהגדילו לא מיחו אינן יכולין למחות אחרי כן והרי הם כישראלים ליענש בכל ענשי ב"ד הוא הדין גם כן אלו האנוסים אם הגדילו ובידם לצאת מתחת ממשלת אונסיהם ואינן יוצאים הנם מזידים כאבותם וק"ו הוא ומה בקטנים שנתגיירו עם אביהם שלא היו מזרע ישראל והיה עולה על הדעת שיכולים להתנצל ולומר שאביהם הטעם והם רוצים לילך אחר עקבות אבי אביהם שהיה גוי ומת בגיותו אפילו הכי אמרו חכמים כיון שלא מיחו בשעתן אינן מוחין כ"ש בני האנוסים שישראלים גמורים הם אם עומדין בשמדותן אחר שהגדילו ואינן בורחים משם שמזידין הם כיון שבידם למלט נפשם ולצאת מתוך ההפכה ואינם יוצאים:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל ואת נבוא להשיב לשואלנו דבר על עניו שני אחין אלו ונאמר שאף ע"פ שכבר בארנו שבעודם שם דינם כמומרים ועובדי ע"ז במזיד עם כל זה לא הפסידו ירושתם מן הדין וכל שכן אלו שכבר יצאו משם והראיה על זה מה שאמרו בפרק האשה נקנית (קידושין דף י"ח ע"א) רב חויא בר אבין א"ר יוחנן גוי יורש את אביו דבר תורה דכתיב כי ירושה לעשו נתתי את הר שעיר והקשו ודילמא ישראל מומר שני ותירצו אלא מהכא כי לבני לוט נתתי את ער ירושה ע"כ הנה כי פשוט אצל בעלי התלמוד שישראל מומר יורש את מורישיו וכן פסק הרמב"ם ז"ל סוף פרק ששי מהלכות נחלות וז"ל ישראל שהמיר יורש את קרוביו הישראלים כשהיה ע כ וכן כתב הר"אש בפסקיו וכן כתב הטור בפי' רפ"ג וכן העתיק הרב ב"י בשולחנו בסי' הנ"ל ואל תשיבני ממה שכתב הרמב"ם בסוף דבריו והעתיקו הטור בסימן הנזכר וז"ל ואם ראו ב"ד לאבד את ממונו ולקנסו שלא יירש שלא לחוק ידי הרשעים הרשות בידם וכו' כי דין זה לא שייך אלא בעודם שם ונפלה להם ירושה והנה היא תחת ידינו שאין נותנים אותה למומר כדי שלא ליתן יד לפושעים ולהחזיק ידי הרשעים אבל אלו כיון שכבר יצאו משם ובא לעבוד את ה' דינם כישראלים גמורים לכל דבריהם ואין הדין הזה נוהג אבלם:
ואחר אשר כבר בארנו שלא הפסידו ירושתם נבוא עתה להשיב על ענין תביעת אלעזר שתובע פי שנים בנכסי אביו כדין הבכור ואיתמר רוצה לעכב על ידו באמרו שאביהם נשא אשה בין הגוים וכדתם לזה נשיב ונאמר שהדין עם אלעזר וטענת איתמר חלושה ביותר דתנן בפרק כיצד (יבמות דף כ"ב ע"א) מי שיש לו בן מכל מקום פוטר את אשת אביו מן הייבום וחייב על מכתו ועל קללתו ובנו לכל דבר ובגמרא מכל מקום לאיתויי מאי אמר ר' יהודה לאיתויי ממזר ובנו לכל דבר למאי הילכתא ליורשו ולהטמא לו ע"כ למדנו מכאן שלענין ירושה אין הפרש בין זרע כשר לזרע פסול ואפילו ממזר יורש את אביו וכ"ש בנושא שאלתנו שהבנים יורשים את אביהם שהרי אין כאן עבירה כדין הבא על הפנויה שהזרע כשר כי נשואיו בין הגוים וכדתם לא מעלה ולא מוריד לענין זה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק א' מהלכות נחלות וז"ל כל הקרובים בעבירה יורשים ככשרים כיצד כגון שהיה לו בן ממזר או אח ממזר הרי אלו כשאר בנים וכשאר אחים לנחלה ע"כ: וכן פסק הטור והרב"י בסי' רע"ו וכיון שכבר הודענו שכל הבנים יורשים את מורישיהם ואפילו הממזרים דבר ברור הוא שאם היה הפסול בכור שנוטל פי שנים בנכסי אביו שכל הראוי לירושה נוטל חלק הבכורה אם היה בכור ובבאור כתבו הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מהלכות נחלות וז"ל היה הבכור ממזר נוטל פי שנים שנאמר כי את הבכור בן השנואה יכיר זו ששנואה בנשואיה אן צריך לומר אם היה בן גרושה או בן חלוצה עכ"ל וכתב הרב המגיד ז"ל מתבאר בימות פרק כיצד והטור בסי' רע"ז העתיק דברי הרמב"ם וכתב הרב ב"י בפרק ב' דיבמות תנן וכו' למאי הילכתא ליורשו וכו' וכיון דאמרינן סתם ליורשו לכל דיני ירושה ואף לבכורה משמע וכן פסק הרמב"ם וכו' והרב בשולחנו העתיק דברי הרמב"ם מלה במלה והארכנו קצת בזה אף ע"פ שהוא בתכלית הפשיטות לאפוקי מדברי הגהות אלפסי בפרק הבא על יבמתו שנסתפקו אם הבן הנולד אחר הממזר הוי בכור מכלל דפשיטא להו דממזר אין לו דין בכור וכבר דחה דברו אלה הרב בעל דרכי משה בסי' הנ"ל:
ועדיין נשאר עלינו לבאר החלוקה השנית ששאל החכם השואל נר"ו אם כבר חלקו ממון אביהם בעודם שם קודם שבאו לדין יהודים אם יש כח ביד אלעזר להוציא חלק בכורתו מאחיו או לא אמרו בפרק יש נוחלין (בתרא דף קכ"ו ע"א) אמר רב אסי בכור שנטל חלק כפשוט ויתר מאי ויתר רב פפא משמיה דרבא אמר ויתר באותה שדה רב פפי משמיה דרבא אמר ויתר בכל הנכסין כולן ואמרו במסקנא מר זוטרא מדרישבא פלג בצנא דפלפלי בהדי אחין בשוה אתא לקמיה דרב אשי אמר ליה הואיל וויתרתה במקצת ויתרתה בכל הנכסים כולן ע"כ בגמרא: וז"ל הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות נחלות בכור שמכר חלק בכורה קודם חלוקה ממכרו קיים מפני שיש לבכור חלק בכורה קודם חלוקה לפיכך אם חלק עם אחיו במקצת נכסים בין בקרקע בין במטלטלין ונטל חלק כפשוט ויתר בכל הנכסים ואינו נוטל בשארן אלא כפשוט במה דברים אמודים בשלא מיחה אבל אם מיחה באחיו ואמר בפני שנים ענבים אלו שאני חולק עם אחי בשוה לא מפני שמחלתי בחלק בכורה הרי זו מחאה ולא ויתר בשאר נכסים ואפילו מיחה בענבים כשהן מחוברין ובצרום וחלקום בשוה לא ויתר בשאר נכסים אבל אם דרכום וחלק עמהן בשוה ביין ולא מיחה בהן משנעשה יין ויתר בשאר הנכסים הא למה זה דומה למי שמיחה בענבים וחלק עמהן בשוה בזיתים שהרי ויתר בכל וכן כל כיוצא בזה עכ"ל: ואף על פי שיש חולקין על הרמב"ם במה שכתב במה דברים אמורים בשלא מיחה וכו' ופירשו הגמרא בדרך אחר הטור והרב ביי בסימן רע"ח הסכימו לדעת הרמב"ם ז"ל ובהיות שדבר זה לא מעלה ולא מוריד לעניננו לא הארכתי בו והנה לפי זה היה נראה שהדין בזה עם איתמר כיון שכבר חלקו נכסי אביהם בשוה הנה הבכור ויתר ומחל חלק בכורתו לאחיו אמנם אחרי אשר חשבנו בדבר נראה לפי קוצר שכלנו שאינו כן יען כי לשון ויתור ומחילה איננו נופל כי אם על הדבר הידוע לו לאדם שהוא שלו ויש לו תביעה עליו ואז אם אינו לוקח לעצמו הדבר ההוא אלא חלק חלקו הראוי לו עם אחיו בשוה בזה שייך לומר ויתר חלקו אבל בענין שאנו בו שהאחין האלו נתגדלו בין הגוים ואינם יודעים הפרש בין בכור לפשוט מאין תבוא הידיעה לאלעזר שראוי לו ליטול פי שנים בנכסי אביו כדי שנאמר עליו ויתר חלקו ודאי שאין זו מחילה אלא טעות ואנוס היה בדעתו ולפי זה חייב איתמר להחזיר לאחיו חלק בכורתו ואף אם נאמר (מה שהוא רחוק לפי דעתי) שהיו יודעים שהבכור נוטל פי שנים אם לא נתרבה איתמר לתת לאחיו ב' חלקים כראוי לו מרצונו הטוב מי יעכב על ידו ולפני איזה בית דין ילך אלעזר לזעוק על אחיו האם דייני הגוים יכריחו לאיתמר לתת לאחיו חלק בכורתו לכך אני אומר שאין כאן מחילה כלל וכל שלא יודה אלעזר שהיה יודע שראוי לו ליטול פי שנים בנכסי אביו ונתרבה לחלק עם אחיו בשוה שכופין לאיתמר שיחזיר לאחיו חלקו הראוי לו כן נראה לי וכל מה שדברנו עד עתה הוא דוקא בענין שאשת ראובן היא גם כן מן האנוסים אבל אם היתה אשתו מגויי הארץ אין כאן נחלה לא לאלעזר ולא לאיתמר אלא תחזור הירושה לאבי ראובן או לאחיו כסדר הנחלה דתנן בסוף המשנה שהבאנו למעלה מי שיש לו בן מכל מקום וכו חוץ ממי שיש לו בן מן השפחה ומן הנכרית ואמרו בגמרא בנך מישראלית קרוי בנך ואין בנך מ הנכרית קרוי בנך אלא בנה וכן פסק הרמב"ם ז' בפרק א' מהלכות נחלות כל הקרובים בעבירה יורשין וכו אבל בנו מן השפחה או מן הנכרית אינו בן לדבר מן הדברים ואינו יורש כלל עכ"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא שהדין עם אלעזר וכופין לאיתמר להחזיר לאחיו חלק בכורתו אפילו כבר חלקו נכסי אביהם בהיותם בארץ אויביהם אם לא שיודה אלעזר שהיה יודע מזה ונתרצה בכך מרצונו הטוב כאשר כבר בארנו זהו הנראה לנו כפי קוצר שכלנו ונשאל מהעוזר האמיתי יראנו נפלאות מתורתו וידריכנו לעבודתו אכי"ר: נשלם ונגמר ביום ד' עשרים יום לחדש סיון בשנת ובסדר והייתם קדושים לאלקיכם לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: וגם נדפס אצלם מסכת סוכה עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופי' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: