שאלה גוי הדר באיי הים שלח לשמעון אוהבו היושב כאן ספינה מלאה סחורות מינים ממינים שונים ובתוכם כמה חביות מלאות דגים וצוה לו למכור הכל ולקנות בדמיהם סחורות אחרות וגם בשר חזיר ונבילה מלוחים ולשלוח לו והשתא שמעון יהודי כשר ירא ה' מפקפק בדבר ושואל כדת מה לעשות כיון דמשנה שלמה היא דאין עושין סחורה בנבילות וטריפות וכו' אבל אם נזדמנו לו לצייד ברשתו דברים טמאים מותר וכו' ומספקא ליה אי אמרינן דאסור לעשות כן דהא נושא ונותן בדבר טמא ודבר איסור הוא א"ד מותר דלא כוונו רז"ל לאסור אלא על ישראל הקונה לעצמו במעותיו דבר איסור וחוזר ומוכרו לגוי אבל למכור נבילתו של גוי הבאה לידו או לקנות לו במעותיו שום איסור יהיה מותר דדבר מקריי הוא כצייד שהתירו לו דבר טמא שנזדמנה בצידו משום שהוא דבר הבא לידו באונס וחסו על שכר טורחו ועמלו דהכא נמי דבר האבד הוא שאם לא ישלים שליחותו יאבד הנאת שליחות כל השנה ששולח לו תדיר ואת"ל שהוא אסור עדיין תבעי לך אם מותר להיות סרסור בענין כזה כיון שאין כאן לא מעות ולא שום מעשה מהיהודי אלא באמירה בעלמא הוא מוכר וקונה א"ד כיון דאתי ליה הנאה מיניה אסור על הכל יבא דבריך הטוב וכבדנוך ושכ"מה:
תשובה הב' צדדים שיש בנדון שלפנינו שעליהם יסד הח' הש' אדני שאלתו הראשון נראה לי עיקר שיפה נסתפק שמעון הירא אלדים וסר מרע שאסור לעשות כן לכתחילה דהא נושא ונותן בדבר טמא ודבר אסור הוא כאשר אבאר לקמן בע"ה שהצד הב' אין לו מקום שמה שכ' א"ד מותר שלא כוונו רז"ל לאסור אלא על ישראל הקונה לעצמו במעותיו דבר איסור וחוזר ומוכרו לגוי וכו' שמשמע מזה שאיסו' הסחור' בדב' טמא אינו מן התור' כ"א מדרבנן ויש מקום שכוונו בו לאסור ויש מקום שלא כוונו ולכך נסתפק שמא כאן נמי לא כוונו לאסור כיון שאינו קונה במעותיו וכו' זה אינו כן שאיסור הסחורה בדברי' הטמאים הוא מן התור ותחילה אציג לשון המשנה שממנה הדין יוצא וגם נביא מה שפירשו בה האמוראים והפוסקים ז"ל ומשם תראה שכך הוא:
תנן בפ"ז דשביעית הצובע צובע לעצמו ולא יצבע בשכר שאין עושין סחורה בפירות שביעית ולא בנבילות ולא בטרפות ולא בשקצים ולא ברמשים וגו' ציידי חיה ועופות ודגים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרים למכרם ר יהודה אי' אף מי שנתמנה לו לפי דרכו לוקח ומוכר ובלבד שלא תהיה אומנותו בכך וחכמים אוסרים:
והכי פירושה לא יצבע בשכר שהצביעה בכלל סחורה היא ולא בנבילות ולא בטרפות שלא התירה בהם תורה אלא היתר הנאה דהיינו הקונה בהמותיו לאכול ונתנבלו לו או שנטרפו כדי שלא יפסיד מעותיו לפי שמתחילה בהיתר באו לידו שנא לא תאכלו כל נבילה לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה או מכור לנכרי אבל לקנותם מתחילה כדי להשתכר בהם אסור וזהו שא' שאין עושין סחורה ופירשו בירושלמי שטעם איסור זה הוא מן התורה דכתיב טמאים הם והדר כתיב וטמאים יהיו לכם אחד לאסור אכילה ואחד לאסור סחורה אבל הנאה מותרת ממילת לכם וכו' ולכן כל דבר שאיסור אכילתו מן התורה אסור לעשות בו ג"כ מן התורה סחורה וכל דבר שאיסורו מדבריהם אין בו איסור סחורה כלל ומותר לעשות בו סחורה ופריך והרי גמל והרי סוס וכו' ומשני למלאכתן הם גדילים ולא אסרה תורה לעשות סחורה אלא בדבר העומד לאכילה ר' אושעיא נסיב ויהיב בהדין מורייס ר' אבין נסיב ויהיב בהדין חלתיתא ע"כ כלו' דברים של נכרים שאסורי' מדרבנן כדתנן בפ' אין מעמידין ואע"ג דמורייס תני לה התם גבי איסורי הנאה משום דרמו ביה חמרא כבר תרץ רבינו שמשון ע"ו שמא לא היה נמכר יותר ביוקר בעבור היין ולא חשיב ליה נהנה מן היין במשא ומתן דידיה ועוד שיכול למוכר חוץ מדמי יין נסך שבו וכו' ציידי חיה ועופות ודגים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרים למכרם וכו' מאחר שנזדמנו להם ובאו לידם בהיתר שהרי הוא לא הלך אלא לבקש פרנסתו מן ההיתר ועלו בידו אלו וגם באו לו על ידי טורח הוו ליה כמי שקונה בהמותיו לאכול ונתנבלו לו או שנטרפו שמותרי' למכרם מפני הפסד ממונם גם אלו מפני הפסד זמנם וטורחם מותר למוכרם ר' יהודה אומר אף שנתמנה לו לפי דרכו לוקח ומוכר ובלבד שלא תהיה אומנותו בכך כלו' אע"פ שאינו צייד מאחרי שנתמנה לו ר"ל נזדמן לו מלשון וימן להם המלך מותרים לקחתם ולמוכרם וחכמים אוסרים למי שאינו צייד ומפרש בירושלמי הטעם תמן מלכות אונסת הכא אין מלכות אונסת כלו' דוקא לצייד התירו מפני שהציידי' צרכי לפרוע מס למלך ואנוסים הם וא"ת חכמים היינו ת"ק שגם הוא לא התיר אלא לצייד וכו' דע שטובא איכא בנייהו שת"ק יותר מחמיר וצייד המתכוין לצוד מינים טמאים איכא בינייהו שלת"ק אע"פ שהוא צייד וחייב לפרוע מס למלך אם הוא מתכוין לצוד טמאים אסור לו למכרם ולהכי נקט הצייד שנזדמנו לו וכו' דתרתי בעי צייד ונזדמנו לו אבל לחכמים כיון שהוא צייד אע"פ שהוא מתכוין לצוד טמאים הותר לו הואיל ומחמת אומנותו נתחייב לפרוע מס למלך אנוס הוא במלאכתו וחדא בעו חכמים כדאמרן והלכה כמותן:
ואע"פ שהרמ"בם ז"ל בפירוש המשנה פסק כר' יהודה הרי בחבורו שהוא העיקר בפ' ז' מהמ"א חזר בו ופסק כחכמי רק שלא הזכיר בציידים טעם המס שהזכיר הירושלמי ואולי הטעם הוא כיון שהתלמוד בבלי כשהביא משנה זו בפסחים בפ' כ"ש ד' כ"א על מחלוקת חזקיה ור' אבהו לא הזכיר בה טעם זה לכך לא הביאו הרמ"בם אבל שאר פוסקים אחרונים הביאו טעם זה של הירושלמי דסברי דלא פליגי וכו':
דגרסינן בפ' כ"ש א' חזקיה מניין לחמץ בפסח שהוא אסור בהנאה שנא לא יאכל חמץ לא יהיה בו היתר הנאה טעמא דכ' רחמנא לא יאכל הא לא כ' לא יאכל הוה אמינא איסור אכילה משמע איסור הנאה לא משמע ופליגא דר' אבהו שא' כ"מ שנא' לא יאכל לא תאכל לא תאכלו א איסור אכילה ואיסור הנאה במשמע עד שיפרוט לך הכתוב כדרך שפרט לך בנבילה וכו' ופריך והרי שרצים דרחמנא א' שקץ הוא לא יאכל ותנן ציידי חיה ועופות ודגים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרים למוכרם לנכרי' ומשני שאני התם דא' קרא לכם שלכם יהא: א"ה לכתחילה נמי שאני הכא דא' קרא יהיו בהווייתן יהיו:
ופי' רשי ז"ל לא יאכל מדקרינן יאכל שר"ל בניקוד צירי משמע לא יהא בו היתר המביא לדי שום אכילה וסתם הנאות לאכילה הם באות שלוקח בדמים דבר מאכל הצייד שנזדמנו לו וכו' דוקא צייד שנזדמנו לו דלא מצרכינן ליה להפקירן אבל לכתחילה אסור לחזר אחריהם כדתנן התם במסכת שביעית אין עושין סח רה לא בנבילות ולא בטרפות ולא בשקצים ולא ברמשים שאני הכא דא' קר' יהיו ושקץ יהיו לכם עכ"ל ודע שבכלל שרבים נכללו ג"כ דגים טמאים וכמו שכ' הר' בעל ת"יט במשנה ב' דפ' ג' דמכות:
הרי שגם מסוגיא זו דתלמודא דידן ילפינן שאיסור הסחורה בדברים הטמאים הוא מדאורייתא ולא מדרבנן דהא מקר' ממילת יהיו דרשינן איסור הסחורה לכתחילה ולא התיר לנו בהם הכתוב כ"א הנאה ממילת לכם למי שנזדמנו לו ובאו לידו בהיתר דומיא דמי שקנה בהמתו ומצאה טרפה או שנתנבלה בידו וכו' ומאחר שיש כאן רבוי ומיעוט סברא הוא לרבות מה שבא ליד אדם בהיתר כגון הצייד שכפי הירושלמי איכא ביה תרי טעמי חדא מפני שהוא מחוייב לפרוע המס ועוד כדי שלא יפסיד טורחו ועמלו וכו וכפי הבבלי אף אם נאמר דפליג על הירושלמי מ"מ איכא חד טעמא למעליותא שנזדמנו לו לפי דרכו ובאו לו ע"י טורחו ומלאכתו בכך וכו' וכ' הרב בעל תי"ט שאע"ג דמדאורייתא אסור לעשות בהם סחורה מדכתיב יהיו א"נ מדרשה דירושלמי אפי"ה מדכתיב נמי לכם שלכם יהיו נשאר האיסור וההיתר מסור לחכמים לפרש לנו באיזה דרך אסור ובאיזה דרך מותר וכדאשכחן בברייתא שהביא הרי"ף בריש מסכת מועד קטן שבח"ה א' תורה עצור ממלאכה וא' שביעי עצור ממלאכה ולא הו הרי שלא מסרן הכתוב אלא לחכמים לומר לך איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת לדעת קצת פוסקים שסוברים דלאו אסמכתא היא הרי שגם הוא ז"ל הבין שאיסור הסחורה בהם הוי מן התורה כדאמרן וכו'
וכן נמי כ' רבותי' ב"עהתו' בהרבה מקומות וז"ל בפ' כ"ש א' קרא יהיו בהווייתן יהיו וא"ת א"כ סוסים וחמורים היכי זבנינן וכו' וי"ל דבמידי דאכילה מיירי דוקא קרא ובירושלמי דמסכ' שביעית ס' פ"ז פריך והרי גמל והרי חמור והרי סוס ומשני למלאכתם הם גדלים וא"ת הא אמרינן בפ' מרובה ד' פ"ב ארור האיש שיגדל חזירים תיפוק ליה דמדאורייתא אסור וי"ל דנ"מ למיקם עלייהו בארור א"נ הא דאסור מדאורייתא היינו להשתכר ולמכור לנכרים לאכול אבל להשתכר בשומנן או בעורן לא או שמגדלן שלא למכור אלא למשוח ולהדליק ואפילו הכי בחזירים אסור אי נמי בשנזדמנו לו כגון שנפלו לו בירושה אין לגדלן עכ"ל:
והרא"ש ז"ל ג"כ הכי ס"ל דהוי דאורייתא שכ' בפ' מרובה ה' י"ג אלו הדברים ולא יגדל אדם חזירים בכל מקום אפילו כדי למשוח מהם עורות דאילו למוכרם לנכרים מדאורייתא נמי אסור כדתנן בפרק ז דשביעית אין עושין סחורה לא בנבילות ולא בטריפות ולא בשקצים ולא ברמשים ובפרק כל שעה ד כ"ג מפיק לה מקרא דכתיב טמאים יהיו בהווייתן יהיו ע"כ דבריו הרי שהבין שאיסור הסחורה בהם הוא מן התורה ולא מדרבנן יע"ש:
והרש"בא ג"כ נר' דהכי ס"ל שכך השיב בתשובותיו בסי' שא' לשואלו הלכה למעשה וז"ל ששאלת אם מותר לעשות סחור' בחזירים ונבילות וכו' דע לך שבשר חזירים ושאר בהמה וחיה ועוף הטמאים וכן שקצים ורמשים מותרים הם בהנאה כדדרשינן בפ' כ"ש מדכתיב בהו לכם שלכם יהיו אבל אסור לעשות בהם סחורה ולכוין בהם מלאכתו ולא באלו לבד אלא אף בטריפות ונבילות וכל דבר שאסור באכילה מן התורה ודוקא בדברים העומדים לאכילה וכמו ששנינו במסכת שביעית שאין עושין סחורה לא בנבילות ולא בטרפות וכו וציידי חיה ועופות ודגים שנזדמנו להם מינים טמאים מותרים הם למוכרם ופירשו בגמרא בפ' כ"ש טעמא דאסור לכתחילה לכוין בהם מלאכתו משום דכתיב וטמאים יהיו לכם בהוויתן יהיו ובירושלמי דמסכת שביעית גרסינן כתיב טמאים הם מה ת"ל שוב וטמאים יהיו לכם אחד לאיסור אכילה ואחד לאיסור הנאה ופירוש איסור הנאה היינו איסור סחורה ואמרינן נמי שם בירושל' כל דבר שאיסורו דבר תורה אסור לעשות בו סחורה וכל דבר שאיסורו מדבריהם מותר לעשות בו סחור' והקשו והרי גמל וסוס וכו' ותרצו למלאכתם הם גדלים פירוש שאין אסורין אלא מדבריהם ובתוספתא דשביעית שפ"ה שנינו לא יביא כלבים כופריים וחולדת הסנאין וחתולין וקופין ומוכרן לגויים ולשכור עליהם לקח בכור למשתה בנו או לרגל ולא צריך לו מותר למוכרו ר' אומר אומר אני שלא ימכרנו אלא בדמיו פי' שלא יראה כעושה סחורה יע"ש:
וגם רבינו ירוחם ז"ל הכי ס"ל שכ' בנתיב טו' אין עושין סחורה בשקצים וברמשים ובנבילות ובטרפות וכו' כך פשוט הוא במסכת שביעית וכן בפסחים בפ' כ"ש ציידי חיה ועופות ודגים אסורים לצוד טמאים ואם נזדמנו להם מותרים ועוד פשוט דאסור מדאורייתא הוא ומותר לעשות סחורה בבהמה טמאה שאינה מאכל הגוים כגון הסוס והחמור והגמל ודומיהם שלא גזרו אלא על הראוי לאכילה וכן הוא מפורש בירושלמי עכ"ל. ע"ש:
וכתוב בא"ח עופות טמאים מותר לגדלם כגון עופות המדברים ובלבד שלא יגדל אותם להשתכר בהם אבל ליקח אותם בחוב אסורים ואם הוא כמציל מידם מותר והרש"בא כ' סתם בתשובה שמותר ליקח חזיר בחובו מפני שהוא כמציל מידו ע"כ ודע שעל מ"ש שלא יגדל אותם להשתכר בהם השיג עליו הר' ב"י ז"ל שאינו נראה דמ"ש מגמל וסוס דמשום דלמלאכה קיימי שרו בירושלמ' ומשמע דאפילו להשתכר כיון דלא מפליג בהכי ע"כ וכ' עוד הר' ב"י שמדברי ההגהות מימון בפ' ח' מה' מ"א נראה שכל שאסורו דבר תורה כשם שאסור לעשות בו סחורה כך אסור לקנותו כדי ליתנו לגוי ונ"ל הטעם משום דמתנה הוי כמו מכר דאי לאו דקביל הנאה מיניה לא הוה יהיב ליה מידי ע"כ. ע"ש:
והרמ"בם ז"ל כ' בפ' ח' מ"א כאלו הדברים כל מקום שנא' בתורה לא תאכל לא תאכלו לא יאכלו לא יאכל אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה במשמע עד שיפרוט לך הכתוב כדרך שפרט לך בנבילה ובחלב וכו' או עד שיתפרש לך בתור שבע פ שהוא מותר בהנאה כגון שקצים ורמשים ודם וכו' שכל אלו מותרים בהנאה מפי הקבלה אע"פ שאסורים באכילה וכו' וכל דבר שהוא אסור באכילה ומותר בהנאה אע"פ שהוא מותר בהנאה אסור לעשות בו סחורה ולכוין מלאכתו בדברים האסורים חוץ מן החלב שהרי נאמר בו יעשה לכל מלאכה לפיכך אין עושין סחורה לא בנבילות ולא בטרפות וכו' והצייד שנזדמנו לו חיה ועוף ודגים טמאים וצדן או שנצודו לו טמאים וטהורים מותר למוכרם אבל לא יכוין מלאכתו לטמאים ומותר לעשות סחורה בחלב שחלבו גוי ואין ישראל רואהו זה הכלל כל שאיסורו מן התורה אסור לעשות בו סחורה וכל שאיסורו מדבריהם מותר לעשות בו סחורה עכ"ד:
ואע"פ שמה שכ' הר' וכל דבר שהוא אסור באכילה ומותר בהנאה שאע"פ שהוא מותר בהנאה אסור לעשות בו סחורה וכו' יכול להתפרש כך שאע"פ שהוא מותר בהנאה אסור הוא לעשות בו סחורה מדבריהם חוץ מן החלב שאף מדבריהם מותר לעשות בו סחורה לפי שא' בו תורה יעשה לכל מלאכה ואכול לא תאכלוהו כלו' שאין רצונו ית' שיעשו בו רז"ל שום גדר ושלא יהא נאסר כ"א באכיל' שלכך כפל בו הלשון ואכול לא תאכלוהו שדוקא איסור האכילה יהיה אסור בו ולא יותר וכו עכ"ז מאחר שדבריו סתומים ויכולים להתפרש ככל הני רבוותא דס"ל שאיסור הסחורה מן התור' ג"כ דעתי נוטה לפרשם כך וכמו שפירשם הרב פ"ח בספרו י"ד בסי' קי"ז שאסור לעשות בהם סחורה מן התורה קא' דאם איתא דס"ל שאיסור הסחורה בהם אינו כ"א מדרבנן מאי האי דקא' חוץ מן החלב והלא כולהו מילי נמי שרו בסחורה מן התורה דומיא דחלב וכו' אלא ודאי דסבור הרב ז"ל דאיסור הסחורה הוי מן התורה דכי היכי דהיתר הנאה לא נתפרש בתורה אלא מפי הקבלה וכמו שכ' הרב ז"ל גם איסור הסחורה לא נתפרש כ"א מפי הקבלה זולתי החלב שנתפרש היתרו מן התורה ולפי זה הא דאמרינן בפ' כ"ש דהיתר הנאה בשרצים מפיק ליה מדכתיב לכם שלכם יהא ופריך א"ה אפילו לכתחילה נמי ומשני א' קרא יהיו בהווייתן יהו וכו' אפשר לומר בו חדא מתרתי לדעת הרב ז"ל או דהנך קראי דרשה גמורא נינהו אלא דקרי ליהו מפי הקבלה לפי שאינו בהדיא בקרא ואתי מדרשה א"נ אסמכתא בעלמא נינהו אבל הדיני' נאמרו בע"פ למשה בסיני ומקרו איסור דאורייתא וכו' ומאי דפריך א"ה לכתחילה נמי היינו לומר דכיון דמסמכינן היתר הנאה אקר' דלכם מינה משמע דאף לכתחילה שרי ומשני דאיסור לכתחילה נמי מסמכינן ליה אקרא דיהו עכ"ל. ע"ש
וזה הפי' הוא נ"ל עיקר מאחר שכל אלו הפוסקים שהב'אתי לעיל שראוי לסמוך על דבריהם כתבו בהדיא שאיסור זה הוא מן התורה גם הרמ"בם נ"ל דהכי ס"ל ודוק:
הרי לך בהדיא מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא מסוגיית הגמרא והפוסקים שאיסור הסחורה בדברים הטמאים אינו מדרבנן כ"א איסורא דאורייתא הוא והוצרכתי להאריך ולהביא כל אלו הסברות כדי להוציא מלב המקלים בזה שסוברים שאינו כ"א איסור דרבנן וכמו שדחה הר' ב"י מ"ש המרדכי בשם רבי"ה בפ' כ"ש שמותר לעשות סחורה בדבר טמא והביא ראיה מפ' כל הבשר דקא' התם מים ראשונים האכילו בשר חזיר אחרונים הרבו את הנפש ואכסנאי ישראל היה וכו' וגם שאר פוסקים אחרונים שראו דברי רבי"ה דחו אותם בשתי ידים שאין משם ראיה דאיכא למימר ישראל רשע הוה ועוד דאיתא במדרש דבימי השמד הוה ובפרהסיא היו מחזיקים עצמם לגוים ולאפוקי ג"כ מ"ש הר' תרומת הדשן בס' ר' שנמצא בגליון התוספות דפרק כ"ש שזאת הדרשה אינה אלא אסמכתא דמשמע מינה דס"ל שמן התורה מותר לגמרי בהנאה ואיסור הסחורה הוי מדבריהם ולפי זה משמע דמאי דמרבינן היתר הנאה מדכתיב לכם שלכם יהא הוי דרשה גמורה אלא שקשה טובא א"כ מאי פריך א"ה אפילו לכתחילה נמי וכו' דאה"נ שמן התורה שרי אפילו לכתחילה ואמאי איצטריך לשנויי ליה א"ק יהיו בהווייתן יהיו וכו' אלא הדבר פשוט שאין להשגיח בגירס' זו כלל וכן השיג עליה בספר שי למורא בפי' י"ז וגם בספר פני משה ח"א סי' ג' וכו' שהכי מוכת בירושלמי בשביעית בפ' כלל גדול דגרסינן התם טמאים המה לכם ומה ת"ל וטמאים יהיו לכם אלא א' איסור אכילה וא' איסור הנאה ופירוש הנאה לאו דוקא אלא איסור סחורה אלמא דאיסור סחורה הוי מן התורה וכן נראה מדברי הרש"בא עכ"ד וגם אני חפשתי בכל הדפוסים שהם בנמצא ולא ראיתי גרס' זו כלל ולכן אין להשגיח עליה כלל:
וא"ת איך נתרץ סוגיית פ"ק דבכורות ד' ו' שהיה רוצה סתמא דתלמודא לאסור בה החלב משום א' מ"ה ופריך ממה שא' ישי לדוד בשמואל א' י"ז שיוליך בידו למלחמה איפת הקלי לאחיו ועשרת חריצי החלב האלה תביא לשר האלף וכו ופי' שם רש"י חריצי חלב גובנן דחלבא לשר האלף שהוא יונתן שא' בו ואלף היו עם יהונתן בגבעת בנימין וכו' אם איתא שהחלב אסור משום אמ"ה איך שלחם ישי ומשני דילמא לסחורה היה מוליכם וכו' ע"כ שמכאן משמע שהסחורה בדברים האסורים באכילה מותרת דע שקושיא זו הניחה הר' תי"ט בצ"ע והר' פ"ח תירצה שכ' ולי לא קשה מידי דהתם ה"ק לעולם שהחלב אסור משום אמ"ה ונתרבה היתר הסחורה מקראי דקבלה א"נ בנזדמנו לו וכו' ע"כ יע"ש:
גם מ"ש הח' הש' בצד ההיתר אבל למכור נבילתו של גוי הבא לידו או לקנות לו במעותיו שום איסור יהיה מותר וכו' שר"ל ששמעון בנדון זה אינו שליח הגוי אין לסמוך על טעם זה להתיר דהא תנן במסכת מציעא ד' עא מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי אבל לא מדעת ישראל ובגמר' תיר מלוה ישראל מעותיו של נכרי וכו' כיצד ישראל שלוה מעות מן הנכרי בריבית ובקש להחזרם לו ומצאו ישראל אחר וא"ל תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור ואם העמידו אצל הגוי מותר וכן גוי שלוה מעות מישראל בריבית ובקש להחזרם לו ומצאו ישראל אחר וא"ל תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו מותר ואם העמידו אצל ישראל אסור: בשלמא סיפא לחומרא אלא רישא כיון דאין שליחות לגוי איהו ניהו דקא שקיל מיניה ריביתא א' רב פפא כגון שנטל ונתן ביד וכו' רב אשי א' כי אמרינן אין שליחות לגוי ה"מ בתרומה אבל בכל התורה כולה יש שליחות לנכרי וכו' והא דרב אשי בדותא היא דמ"ש תרומה דלא דכתיב אתם גם אתם מה אתם בני ברית וכו' שליחות כל התורה נמי מתרומה גמרינן לה אלא דרב אשי בדותא היא א' רב אשי כי אמרינן אין שליחות לנכרי ה"מ אינהו לדידן אבל אנן לדידהו הוינא ליהו שליח והא דרב אש בדותא היא דמ"ש אינהו לדידן דלא דכתיב אתם גם אתם לרבות שלוחכם אנן לדידהו נמי וכו' רבינא א' נהי דשליחות לנכרי לית ליה זכייה מדרבנן אית ליה מידי דהוה אקטן וכ' ה"נ ל"ש ולא היא ישראל אתי לכלל שליחות נכרי לא אתי לכלל שליחות ע"כ:
ופי' רש"י אסור וכו דהוא ניהו דקא מוזיף ליה בריבית: ואם העמידו אבל הנכרי אע"פ שישראל נותנו לחברו במצות הנכרי מותר דשלוחו הוא: ואם העמידו אבל ישראל אסור ואע"פ שקבלם זה מיד הנכרי משום דנכרי שליח של ישראל ושלוחו של אדם כמותו: בשלמא סיפא דקתני אם העמידו אצל ישראל אסור דמשמע שנכרי זה חשוב שלוחו של ישראל חומרא דרבנן היא למיסר דהא דקי"ל דשלוחו של אדם כמותו בשולח ישראל ושליח ישראל נאמר דמתרומה גמרינן בפ' ב' דקדושין אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית: אלא רישא דקתני אם העמידו אצל נכרי מותר כיון דאין תורת שליחות לנכרי וישראל מישראל קבלם הוא ניהו דשקיל רבית וכו' כגון שנשא ונתן ביד וקבלם מן הראשון ונתנם לשני וכו רבינא א' נהי דאין שליחות וכו' זכייה מ"מ מדרבנן אית ליה שיהא ישראל זוכה לצורך נכרי וכו' ולא היא וכו' ע"כ יע"ש:
ופסקו כל הפוסקים כהאי סוגיי' והרי לך דברי חד מנייהו טוביונ' דחכימי הרמב"ם ז"ל ומיניה תשמע לאינך שכ' בפ' ב' מה' שלוחין ושותפין אין הגוי נעשה שליח לישראל לדבר מן הדברים שבעולם וכן אין הישראל נעשה שליח לגוי בדבר מן הדברי שנא כן תרימו גם אתם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית וה"ה לכל התורה כולה ומה משלחכם בן ברית אף בכל התורה כולה המשלח בן ברית וכ ל לעניין זכייה שכ' בה' זכייה ומתנה אין אדם זוכה במתנה לחבירו עד שיהיה הזוכה גדול ובן דעת וכו' אבל הגוי אינו זוכה הואיל ואין ראוי לשליחות לעולם כך אינו זוכה לישראל וכשם שאין ישראל נעשה שליח לגוי כך אינו זוכה לגוי עכ"ד הרי לך שאין הישראל נעשה שליח לגוי לשום דבר בעולם ומינה לנד"ד שאין שמעון נעשה שליח לגוי ומה שקונה ומוכר בדבר עמא אע"פ שאין המעות שלו הוו ליה כדידיה ופיקדון הוא שיש לו לגוי אצלו ודוק:
וראיה לזה נמי ממ"ש הרי"בש בתשובה והובא בב"י בה פסח ואע"פ שאין האיסורין שוין מ"מ נשמע מינה להאי כדיניה ולהאי כדיניה כל איסור האמור בו שכ' בסי' תא' בסוף התשובה ולקנות חמץ לגוי במעותיו של גוי בחש"מ איסור גמור הוא שלכל הפחות יש לחוש שמא יאכל ממנו ולא עוד אלא שהוא עובר עליו בבל יראה ובל ימצא לפי שכשהוא קוצה אותו בשביל הגוי אין הגוי בעל המעות קונה אותו שהרי אין ישראל זה נעשה שליח לגוי ולא זוכה בשבילו דהא קי"ל דאין שליחות ולא זכייה לגוי כלל לא אינהו לדידן ולא אנן לדידהו וכו וא"כ הרי הוא חמצו של ישראל זה ועובר עליו ומלקות נמי איכא שהרי עשה מעשה כשקנה אותו עכ"ד יע"ש:
וכפי זה איך נתיר לשמעון הירא וסר מרע למכור אלו הדגים ולקנות בשר חזירים מלוחים במקומם לכתחילה כיון דקי"ל דאין שליחות לגוי וגם איסור הסחורה באלו הדברים הוי מדאוריית' וכדברי הרי"בש שגברא רבה הוא הוה ליה כקונה ומוכר במעותיו ואסור ואף לרבי' שכ' שכפי ההגה' שמצא בתוספות שכל הדרשה שא' הגמרא בפ' כ"ש אינה כ"א אסמכתא וכו' אפי' אם ת"ל דאיתא לאותה גרסא מ"מ יוד' שאיסורא דרבנן הוא ושמעון שהוא ירא אלדי איך יעשה אפי איסור דרבנן וכו ועוד טעם שכ' הרשב"א והביאו שמה שאסרה התורה הסחורה בדברים הטמאים הראויים לאכילה הוא מאחר שהם. ראויים לאכילה חיישינן שמא ישכח ויאכל מהם או מפני הרואים שיחשדוהו שהוא קונה אותם לאכילה א"כ איך שמעון יהודי הכשר יכנס עצמו בזה החשד שהתורה א' והייתם נקיים מה' ומישראל:
גם מ"ש הח' הש' שדמי לצייד שהתירו לו דבר הטמא שנזדמנה לו בצידו משום שהוא דבר הבא לידו באונס וחסו על שכר טורחו ועמלו וכו' מהטעם שכ' הח"הש עצמו אין נדון זה דומה לצייד שהדגים לא באו ליד שמעון באונס ועדיין לא טרח ולא עמל בהם כדי שיחוסו על שכר טורחו ועמלו ועוד ל"מ לדעת הירושלמי דלא דמי נד"ד לצייד כלל שהרי בדעת הירושלמי טעם הצייד הוא מפני המס המוטל עליו והביאו טעם זה כמעט רוב האחרונים ז"ל וגם הרב תי"ט בטעם זה עשה צריכות בין ת"ק ורבנן וגם הרב"י הביאו אלא שכ' שאף אם יארע שלא ישלמו מזה מס עכ"ז לא חלקו רז"ל וכו' יע"ש אלא אף כפי טעם הבבלי לא דמי שהצייד חייו תלויים בצידתו ונזדמן ועלה בידו דבר דבר טמא ובא לידו על ידי טורח לכך מותר דדמי למי שקנה בהמתו ונתנבלה לו שהתירה לו התורה הנאתה מש"כ נד"ד:
והרי לך דבריא מן האחרונים הר בית חדש בסי' קיז' וכן מי שנזדמנה לו נבילה וטרפה פי' לא זו אף זולא זו דבצייד התירו כדי שלא יפסיד טורחו וכו' ותו כיון דצייד הוא מחוייב ליתן מס מן הצידה וע"כ אם מחייבין ליה להפקיר את הטמאים מפסיד הוא טובא אלא אף זו היכא שיש לו בהמות טהורות לאכילה ונזדמן לו שארע שנתנבלו לו או שנטרפו מותר למוכרם ודוקא אותו שנזדמ' לו יכול למוכרם לגוי מפני הפסד ממונו אבל ישראל אתר אסור לקנות מחבירו הנבילה והטרפה שנזדמנה לו כדי להרויח בה ולמכרה ביוקר לגוי דהיינו נמי סחור' ועיין זה בתוס' בפ' לולב הגזול ד' לט' בד"ה וליתיב ליה וכו' ועכשיו בדורות הללו נמצאו מקצת אנשים מוכרים חכירות לכתחילה מהשרים עיירות לזמן וכל ההכנסה המגעת לשר בין תבואות ובהמות וחזירים שבחצר השר הכל בכלל החכירות וכל זמן החכירות ישראל מגדל חזירים ומאכיל אותם לפועלים וכו' ואין לזה היתר כלל וכבר עשינו סמיכה להחרימם על עוברם על איסור דאורייתא ומעולם לא ראו סימן ברכה מעסק זה וקיימי נמי עליה בארור מגדל חזירים ומי שיש לו חוב אצל השר ומציל מידו במה שלוקח לרשותו עיר או כפר אפי' הכי יהא נזהר שלא יקח לרשותו החזירים כלל או ימכרם מיד אם אפשר שלא יגע מזה רוגז מהשר ואע"ג שהתירו ז"ל ליקחם בחובו מפני שהוא כמציל מידם הלא כ' הא"ח שאף צייד שנזדמנו לו דברים טמאים שימכרם מיד שאסור להשהותם אצלו עד שיהיו שמנים ע"כ:
ואי דינא דכהנא ציית שמעון יזהר מדבר זה דלך לך אמרינן לנזיר' וכו' דמיניה אית לן למשמע שנ' כי שפתי כהן ישמרו דעת וגו' שכ' בסי' קי"ז אסור לעשות סחורה בדברים הטמאים אם הם דבר המיוחד לאכילה לאפוקי סוסים וכו' דסתמן למלאכה קיימי וכו' והטעם שמא יבא לאכול מהם וכו' דבמוכר לאכילה איכא למגזר שמא יבא לאכול מהם כיון שהוא מוכר לאכילה או שמא יבא לטעום כדרך המוכרים לאכילה וכו' א"נ לשמא יבא לאכול לא חיישינן דאטו ברשיעי עסקינן דלא מזדהרי למיכל איסור אלא הטעם הוא משום שהרואה שסוחר בדבר טמא לצורך אכילה יחשוב כשם שסוחרו לצורך אכילה כך הוא אוכל מהם ולמא שכ' ההגה' בשם הגה"מ לא ידעתי על מה סמכו רבים מבני עמינו שלוקחים טרפות בכוון כדי להאכילן לפועליהם גוים והדבר פשוט להם להיתר וכו' ואם נזדמנו לצייד וכו' בתוס' בפ' כ"ש איתא שם שאם נפלה לו ירושה חשוב נמי כנזדמנו לו וכן משמע מתשובת מ"ע בסי' צ"ט וכן נמי משמע מדברי הטור ס"ס תט ודע שדוקא לצייד שאומנותו בכך מותר אבל שאר כל אדם אע"פ שנזדמנו לו בצידה לא התירו לו ב"י בשם הפוסקים וכ' בתשובת משאת בנימין שאסור לנחור התיישים בשביל העורות ולמכור הבשר לגוים שזה מקרי מכוין מלאכתו בדבר האסור וכן כ' הב"ח בא"ח בסי' תקנ"א ע"כ. ע"ש הרי לך טעמי האיסור ואיך נתיר לשמעון מכירת הדגים וקניית בשר חזיר מלוח שאלו הדברים אינם מיוחדים כ"א לאכילה דוקא ודוק:
ותשובת הר' בעל משאת בנימין היא בסי' כה וז"ל מה ששאלתם מהו לנחור התיישים בשביל שלא להפסי' העור הנה ראיתי רבים מזדנדזין בדבר ומימי לא שמעתי לא איסור ולא היתר ודעתי נוטה להתיר יותר מלאסור אך לא מטעם כ"תר שהביא ראיה מפ' כסוי הדם מההיא דר' חייא דנפלה ליה אניבא בכתני' והתיר לו ר' לנחור עופא וכו' וה"נ לצורך העור וכו' נ"ל דלאו ראיה היא דשאני התם כדי שלא יפסיד הפשתן וכליא קרנא אבל לצורך העורות אילא שרית ליה לא יפסיד מידי בקרן אלא שלא ירויחו מניעת הריוח לאו הפסד הוא והובא בא"ח בסימן תקל ט ובי"ד בסי' שפ' אבל נ"ל להביא ראיה מפר השוחט דתניא השוחט וצריך לדם חייב לכסות כיצד יעשה או נוחרו או עוקר ומוקי לה התם בחיה דצריך ללבא ופי' רש"י צבע עור אדום הרי שמעינן דלצורך צבע אדום דהיינו כדי להרויח שרי לנחור ע"כ נ"ל דהמקל לא הפסיד וכו' ובנו של הר' הנ"ל ראה שרבים טועים בשאלת אביו וכ' בצידה אלו הדברים כמה פעמים היה לי פתחון פה לפני אבא בעניין דין זה דעד כאן לא שמעינן הכא מר' ומברייתא דשרי לנחור אלא דוקא כשרוצה להשליך הבשר לכלבים אבל כדי למכור הבשר לגוים אסור משום דמכוין מלאכתו בדבר איסור כדשנינו במסכת שביעית אין עושין סחורה וכו' וצייד שנזדמנו לו מינים טמאים מותרים למכרם אבל לכתחילה לא ואיסורא דאורייתא כדמפרש בפ' כ"ש דיליף מקר' ובשל תורה ראוי לנו להחמיר וכדי שלא יבואו התלמידים ויתלו את עצמם באילן גדול ויקבעו הלכה להתיר ע"כ כתבתי דברי אלה פה עכ"ל יע"ש הרי שלא רצו לדמות באיסורי תורה וה"ה בנ"ד שאין לדמות דין הצייד לנ"ד וכדאמרן ודוק:
וגם מ"ש והכא נמי דבר האבד הוא שאם לא ישלים שליחותו יאבד הנאת שליחות כל השנה וכו' זה לא מקרי דבר האבד לעניין זה שאינו כ"א הפסד הריוח ולא אמרן אלא היכא דקא כליא קרנא וכדלעיל ואם לא ירויח עם זה ירויח עם אחר שהרבה פתחים לו ית' ובפרט לאיש כזה ואפשר שגם עם זה לא יפסיד שגם הם רוצים שכל א' יקיים תורתו  וכו' ואם באולי לא ישלח לו יותר עכ"ז אין לנו להתיר בשביל זה שאינו כ"א מניעת הריוח ושמעינן ליה להר אש שפסק בפ' ג' דמועד ק שמניעת הריוח לא מקריא הפסד ודבר האבד ומפי לה מהא דא התם בדי א רבא פרקמטיא כל שהוא אסור בחש"מ א"ר יוסי בר אבין ובדבר האבד מותר ופי רש"י ובדבר האבד מותר שאם יש לו הפסד אם לא יעשינה לאותה סחורה מותר לעשותה אבל בחנם להרויח אסור והתוספו' דמסת' קאי כוותייהו כ' ובדבר האבד מותר פי' בדבר שאם לא ימכרנה עתה שמא לא ימכרנה יפה פי' ויפסיד מו הקרן אבל אם לא יפסיד מן הקרן אלא שלא ירויח אין זה חשוב דבר האבד וכ"ש לקנות סחורה שמא תהיה יותר ביוקר לאחר המועד אבל נקנות יין כשר בתוך המועד מותר והרב ר' יוסף פ' דיש לאסור שאע"פ שלא ימצא בזול הרי ימצא ביוקר ואין זה דבר האבד כלל ע"כ ולכן פס' הר"אש ז"ל לא מקרי דבר האבד אלא כשיפסי' מן הקרן כגון הנך דמייתי התם בגמרא אבל אם יום השוק ההוא במועד ויוכל עתה למכור סחורתו בריוח ולאחר המועד לא יוכל להרויח כ"כ אבל מן הקרן לא יפסיד אסור למכו' במועד והכי איתא בירושלמי אי ידע דלא מזדבן ופחות מקרנא מזדבן ע"כ ודין זה בש"ע א"ח בסי' תקל"ט סעיק' ד' יע"ש ואף להרמב"ם וסיעתו שהקלו אפי' במקום שאינו מפסיד מן הקרן וכו כאשר כ' בה' י"ט בפ' ז' וכו ה"מ לעניין ח"ה דס"ל שאין איסור הסחור' בו כא מדבריהם וכו' אבל בנד"ד שאיסור הסחורה באלו הדברים מדאורייתא כאשר הוכחנו לעיל יודו שאין מתירים לו לשמעון להתעסק באלו הדברים בשביל שלא יפסיד מלהרויח שאין לנו ללמוד מאיסור קל לאיסור חמור ופשוט הוא:
וא"ת איך יעשה שמעון הבא לשאול בזה הפעם שכבר באה הספינה לידו שהגוי בעלה הוא במ"ה ואינו מכיר כ"א לו וכבר הורינוהו שאל יתעסק הוא עצמו לא במכירת הדגי' ולא בקניית החזירים וכו' יעשה כאשר השיב הר"ר מ"ע בתשובה לדבר שדומה קצת לזה בסי' ל' בד' כח' וז"ל השאלה ישראל השוכר שדה מן הנכרי וכו' ודרך הנכרים לגדל עליה בהמות טהורות וטמאות וכו' ועתיד השוכר בתשלום הזמן להחזיר לבעל הקרקע מאותו המין שמסר לו שכן דרך המשכיר להיות שם אותם לסוחר ע"י האריס והשבח לשוכר ולאריס לאמצע ובמשלם זמנא מחזירים חזירים למארי דארעא בשומא וכו' תשובה לא חזי למעבד הכי ולא סגי שיאמינהו השוכר לאריס לישא וליתן בדבר האסור אע"פ שאין הישראל מתעסק בו דהא שליחותיה עביד וכו אלא ראוי לשוכר להתנות עם המשכיר תחילה שיהא שם אותם לאריס ואפילו יסמוך המשכיר על אמונתו של ישראל שיהא לו ערב בדבר אין בכך כלום ואם אין רצונו של המשכיר שיהיה לו עסק עם האריס כלל יתנה השוכר עם האריס תחילה שתהא שומת המשכיר של הטמאי' עולה בגורלו בין בתחילה ובין בסוף ובכה"ג כי טרח האריס בדידיה קא טרח ומותר לשוכר לעשות כן לכתחילה וכו הואיל והתנו בתחילה ולא באו לרשות ישראל כי הא דתנן במסכת דמאי גר וגוי שירשו את אביהם גוי יכול הוא לומר לו טול אתה עז ואני מעות אתה יין ואני פירות וכו' ואע"ג דאיסורי הנאה מן התורה נינהו ובדאוריית' אין ברירה מ"מ כיון שעדיין לא באו לרשות הגר לא נאסרו ולית כאן ברירה וכו' ואע"ג שלפי דרכו נתמנו לו שהרי אגב שכירות אתי לידיה עם מינים המותרים וכו' מ"מ מורינן ליה מצות פרוש כרבנן דר יהודה דאסר. בכה"ג בדרך מקח וממכר ע"כ יע"ש:
ג"כ בנד"ד שמעון שהוא ירא אלודי' וסר מרע יעשה כך וקודם שיורידו הדגים מהספינה לביתו יבקש איזה גוי הנאמן לו שירצה להתעסק במכירת הדגים ובקניית בשר החזירים המלוחים וירויח הוא קומשיון אלו הטמאים ואע"פ שאין בעל הספינה מכיר כ"א לישראל כמו בהאי עובדא דלעי' זהו  מה שנראה לע"ד לעניין שאלת שמעון:
ולעניין מ"ש ה"ה ואת"ל שהוא אסור עדין תבעי לך אם מותר להיות סרסור בעניין כזה כיון שאין כאן לא מעות ולא שום מעשה מהיהודי אלא באמירה בעלמא הוא מוכר וקונה ח"ד כיון דאתי ליה הכאה מיניה אסור וכו' כפי מה שהוכחנו לעיל שטעם איסור הסחורה באלו הדברים הוא משו' שמאחר שלוקחו בידו יבא לאכול ממנו וכו' אם בנדון זה דרך הסרסור ליקח אלו הדברים בידו ומוליכם בידו להראות לתגרים אסור שיש כאן אותה החששא עצמה וגם קי"ל שדין הסרסור כדין השליח וכמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ב' מהלכות שלוחין ושותפין פין ה' ו' הסרסור שליח הוא וכו' וכ' ע"ז הר כ"מ נ"ל שיצא לו ממתני' דכתובות פ' אלמנה נזונת ד' בח' אלמנה שהיית כתובתה ר' ומכרה שוה מנה בר' וכו' שהרי היא דומה לסרסור וכ"כ רש"בם והר"אש וכ' המרדכי שהוא ש"ש אפי' בשעת הליכה וכו' אבל אם אינו לוקח החפץ בידו אלא באמירה בעלמ' הוא מוכר וקונה וכמו שנ' מפשט דברי הח"ה שאין כאן שום מעשה מהיהודי ובאמירה בעלמא וכו' וגם כנ"ד דלעי' שלא יפסיד ריוח כל השנה וכו' מעיקר הדין אין לי ראיה לאסור רק שנ' שמכוער הדבר ומי שהו' יהודי כשר ראוי לו לפרוש מן המכוער ומן הדומה לו וכו' אבל מטעם דאתי ליה הנאה מיניה מזה הצד אין לנו ראיה לאסור שדברים אלו הותרו בהנאה וכ"ש כאן שבאמירה בעלמא הוא מוכר וכו' אין לנו לאסור זהו מה שנר' לע"ד נשלם ונגמר בסדר ובשנת צדק צדק תרדוף למען תחיה וירשת את הארץ
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: