שאלה ראובן נולד לו בן זקונים אחר היאוש ומרוב שמחתו עשה סעודה גדולה לכל קרוביו ומיודעיו ביום המילה ואותו יום ערב שבת היה ויום שביעי של חג ונמשכה הסעודה עד שכבר קדש היום והלך בעל הבית ופירס מפה וקדש קידוש היום וברך ברכת היין ובצע על שתי ככרות וברך ברכת הלחם ואחד מן התלמידים שהיה שם לעג על ב"ה באמרו שברך שתי ברכות לבטלה ברכת היין וברכת הלחם מפני שכבר ברכו על היין ועל הלחם בתחילת הסעודה וחבירו השיב עליו שברכת הלחם אינה לבטלה וכדת עשה ב"ה שברכה מפני שהקידוש חשיב הפסק אבל ברכת היין הדין עמו שהיא לבטלה ולאחר גמר הסעודה נחלקו כל הלומדים אשר נמצאו שם לשלוש כיתות על הזכרת ברכת המזון כת ראשונה גזרה שצריך להזכיר חג הסוכות ולא זולתו דבתר התחלת הסעודה אזלינן וכת שניה החליטה המאמר שצריך להזכיר גם כן של שבת ושל שמיני עצרת דאיך יברכו ביום שבת וי"ט ולא יזכירו מעין המאורע בברכת המזון וכת אחרונה חלקה על שתי הכיתות הקודמות אם על הראשונה דאיך יאמרו ביום חג הסוכות הזה והוא שקר והא לגבי תענית כתבו מקצת הגאונים דאין לומר עננו שמא יאחזנו בולמוס ונמצ' שקרן בתפילתו וכל שכן הכא דודאי משקר ואם על השניה הם שני דברים הסותרים זה את זה דאם הוא חג הסוכות אינו שבת ושמיני עצרת דהא נראה שאחד מן הטעמים שאין מזכירין בתפילה חג הסוכות אע"פי שהוא ספק שביעי אצלנו ואנו אוכלים בסוכה מפני שהם דברים הסותרים זה את זה ולכן הנכון אצלם שמזכירין של שבת ושל שמיני עצרת ואין מזכירין של חג הסוכות כלל שאין משגיחין על תחילת הסעודה אלא על זמן ברכת המזון וכפי העת ההיא כך מזכירין לכן המורה לצדקה יודיענו איזו מן הדיעות היא הצודקת ושכרו כפול מן השמים בין לענין ברכת היין וברכת הלחם ובין לענין הזכרת ברכת המזון:
תשובה נראה דהא מלתא תליא במחלוקת ישנה בין הפוסקים עמודי ההוראה אשר הבית נכון עליהם דפליגי אהדדי ופלוגתייהו תליא בחלק הראשון הבא בשאלה אם הקידוש הוי כהסיח דעתו מן הסעודה והוי הפסק גמור למיהדר וברוכי או לא הוי הפסק ובענין זה מצאתי ג׳ דיעות מחולפות והביאם הטור סימן רע"א וז"ל ואסור לטעום כילום בין מים ובין יין משתחשך עד שיקדש ואפילו אם התחילו לאכול מבעוד יום צריך להפסיק ומיהו אין צריך להפסיק בעקירת שלחן אלא פורס מפה ומקדש ויש אומרים שמקדש כמו בשאר פעמים שמברך על היין ואחר כך קידוש ומיהו בירושלמי יש שאם היו שותים יין תחילה שאין לברך על היין אלא אומר קידוש לבד כיון שהיו יושבין ושותין תחילה וכן פירש הרי"ץ גיאת ולענין ברכת המוציא י"א שאין צריך לברך אלא מקדש ואוכל בלא המוציא ורב אלפס כתב שצריך לברך המוציא ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל שלא לברך בורא פרי הגפן אם שתה תחילה אבל המוציא יברך עכ"ל הרי איש לדרכו פנו ולא ראי זה כראי זה הצד השוה שבאחד מהם הוא נראה פשוט שמסכים מכל צדדיו לדעת ב"ה שברך ברכת היין וברך ברכת הלחם וזהוא המכוון במה שכתב הטור ויש אומרים שמקדש כמו בשאר פעמים שמברך על היין ואף שבזאת הדעת לא נתברר לן כוונתו בענין ברכת הלחם לא אריא דתרוויהו שוים הם בתכלית השווי ואיכא למימר דחדא מינייהו נקט ומוכרח הוא מצד עצמו דהא לדידיה הקידוש הוי הפסק גמור כמו שאבאר וכי היכי דהוו הפסק לענין ברכת היין פשיטא דה"ה נמי הוי הפסק לענין ברכת המוציא דמאי שנא ונראה דנמשכים הדברים לההיא עובדא בפרק כסוי הדם דף פ"ו וז"ל אמר ד' חנינא מודה היה ר' יהודה לענין ברכה שאינו מברך אלא ברכה אחת א"ל רבינא לרב אחא בריה דרבא ואמרי לה רב אחא בריה דרבא לרב אשי מ"ש מתלמידי דרב דרב ברונא ורב חננאל תלמידי דרב הוו יתבי בסעודתא קאי עלייהו רב ייבא סבא אמרו ליה הב ליבריך הדור אמרו ליה הב לישתי אמר להו רב ייבא סבא הכי אמר רב כיון דאמר הב ליבריך אתסר להו למשתי חמרא הכא נמי כיון דאטפל להו לכסויי איחייב להו לברכה הכי השתא התם משתא וברוכי בהדי אהדדי לא אפשר הכא אפשר דשחיט בחדא ומכסי בחדא ע"כ ומכאן יש להוכיח דכל זמן שהסיח דעתו מלאכול עוד כמו הב וניבריך זוקקו לברך פעם שניה אם רוצה לאכול או לשתות לפי שכבר נסתלק ברכה ראשונה כשהסיח דעתו וכמו שהוא דין פשוט בסימן קע"ח ע"ש ובנ"ד נמי אע״פי שלא אמר הב וניבריך אלא שנמשכה הסעודה עד שקדש היום מסתברה לפי דעת היש אומרים דאינו ברכה לבטלה לא ברכת היין ולא ברכת הלחם דהא אין לך הפסקה והסח הדעת גדול מזה ומאחר שנאסר לו לאכול משתחשך עד שיקדש אמרינן דמקדש ומיכל בהדי הדדי לא אפשר וקרוב לזה כתבו רבותינו בעלי התוספות שם בחולין וז"ל משתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר מכאן היה אומר הר"ר יום טוב דאם עמד מאכילתו והתפלל כשחוזר ובא לאכול צריך לברך ברכת המזון וליטול ידיו ולברך המוציא משום דמיכל וצלויי בהדי הדדי לא אפשר ע"כ ומהאי טעמא גופיה כי היכי דלענין תפילה כשעמד מאכילתו להתפלל הוי הפסק להצריכו ברכה ה"ה נמי בנ"ד דמאי שנא:
אמנם זה הדעת לא מכרעא ומבוארת הביטול ממה שדחו שם התוספות סברא זו וכתבו וז"ל ואין נראה דלא דמי כלל משום דהכא הב וניבריך הוי גמר דבר והוי הפסק וכן גבי כסוי אי לאו דאפשר בהדי הדדי אבל תפילה לא הוי גמר לסעודה דאטו אם בירך אדם בסעודה על הרעמים או אפילו בפ"ה יצטרך ליטול ידיו ולברך המוציא משום דמיכל וברוכי בהדי הדדי לא אפשר ובהדיא אמרינן בע"פ דאם הניחו מקצת חבירים ועקרו רגליהם לילך לבית הכנסת כשהם חוזרין אין טעונין ברכה לא למפרע ולא לכתחילה אע"פי שהתפלל בנתים עכ"ל וליכא למשדי ביה נרגא ולחלק דהתם שאני דאיכא למימר שלא היה אסור לאכול כשעמד להתפלל ומשום הכי לא הוי הפסק התפילה אמנם בנ"ד שאסור לאכול ולשתות משקדש היום מאן לימא לן דלא הוי הפסק גמור להצריכו ברכה אי משום הא לא אריא דהא אפילו אם הגיע זמן בתוך הסעודה ואין לו שהות לגמור סעודתו ולהתפלל שחייב להפסיק ואי אפשר לו לאכול עד שיתפלל עם כל זה לא הוי הפסק וכמו שנתבאר באר הטיב בבי' בסימן קע"ח וכתבו שם בשם הרא"ש לפסק הלכה א"כ בענין שלפנינו נמי אף שאיסור אכילה רביע עליה משקדש היום עם כל זה לא הוי הפסק אלא דוקא בהב לן וניבריך וכיוצא דהוי גמר דבר וסילוק סעודה כמדובר ומעתה כל הראיות דסליק אדעתין להפוך בזכות ב"ה יפלו מעצמם דוחו ולא יוכלו קום:
הדעת השניה היא דעת הרי"ף שכתב בע"פ וז״ל אמר רב יהודא אמר שמואל אין הלכה כר' יהודה דאמר מפסיק את סעודתו ועוקר את השלחן ומקדש ואחר כך גומר סעודתו ולא כר' יוסי דאמר גומר סעודתו ומקדש אלא פורס מפה ומקדש ואחר כך שארי המוציא וגומר לסעודתיה ומברך ברכת המזון ע"כ ומדלא ביאר לנו הרב הנ"ל דעתו לענין ברכת היין שמעינן דסתמו כפירושו וכוונתו לשלול ברכת היין מההיא דאירושלמי דבהדיא קאמר דאם היו שותין יין מתחילה שאין צריך לברך על היין אלא אומר קידוש לבד והרא"ש בפרק ע"פ האריך למעניתו ונתן טעם לשבח לחלק ביניהם שכתב וז"ל דודאי איסור האכילה גורם לקידוש דהוי הפסק להצריך המוציא אבל בפ"הג שהוא קודם הקידוש בשביל איסור שתיה לא הוי הפסק ומתוך חילוק זה שמעינן ההבדל שיש בין איסור שתיה לאיסור האכילה לענין הדר וברוכי והיינו דאף על גב דשתיה אסורה כמו אכילה מ"מ תרתי בעינן דהיינו שיש איסור לאכול וגם עביד מעשה הפסק אמנם ביין אין בו אלא איסור לחוד ולא שום מעשה שהרי בשעה שיש לו לברך בפ"הג מחמת הקידוש עדין לא אמר הקידוש וסבירא ליה להרא"ש דכאן נחשב הקידוש גמר וסילוק על האכילה שאכל כבר וכאן לא נחשב השתיה סילוק וזהוא המכוון בביאור דברי הרב האלפסי כמו שיוכל המעיין לראות שם בב"י סימן רע״א שפירש לנו הרב דינים אלו בארוכה ע"ש וכפי זה יתבאר לנו שמה שבא בשאלה שחבירו השיב עליו שברכת הלחם אינה לבטלה מסכים מכל צד לדעת זו:
הדעת הג׳ הוא דעת הרמ"בם אשר מדיוק מתק לשונו נלמוד הפך כל הנשמע מהדעת הראשונה שהביא הטור והוא מסכים לדעת א׳ מן התלמידי׳ שלעג על ב"ה באמרו שברך שתי ברכות לבטלה וכו׳ מפני שכבר ברך על היין ועל הלחם בתחילת הסעודה וז"ל הרמ"בם בפרק כ"ט מהלכות שבת מי שהיה אוכל בערב שבת וקדש עליו היום והוא בתוך הסעודה פורס מפה על השלחן ומקדש וגומר סעודתו ואחר כך מברך ברכת המזון עכ"ל והשתא מדלא הזכיר הרמ"בם כלל ועיקר שום חיוב לשתי ברכות אלו נראה שאינו מצריך לברכם בשום פנים מפאת היותם ברכה לבטלה וזהוא הנרצה במה שכתב ה"ה שם וז"ל מי שהיה אוכל ערב שבת וכו' מסקנא דגמרא פרק ע"פ דאמר שמואל גבי דין זה פורס מפה ומקדש ובהלכות כתבו ואחר כך שרי המוציא וגומר לסעודתו ומברך ברכת המזון ואינו מחוור שאם היה צריך המוציא לבעי ברכה על מה שאכל אלא ודאי אין כאן המוציא וכדברי רבינו שלא הזכירו וכן כתבו זכרונם לברכה וגדולה מזו אמרו בירושלמי פרק קמא דברכות שאם כבר בירך על היין בתוך הסעודה כשהוא מקדש עכשיו על הכוס אינו מברך ברכת היין שהרי כבר נפטר ממנה ע"כ ויש להתיישב בדברי הרב המגיד דלפום ריהטא הדיוק שהשמיענו בדברי הרב אינו מוכרח דהא הרמ"בם נקיט לישנא דגמרא כמנהגו הטוב בהרבה מקומות ובגמרא נמי סתם קאמר פורס מפה ומקדש ולא נחית סתמא דתלמודא לברורי לן באיזה אופן יתנהגו בברכות וכפי זה אין להכריח מדבריו כילום ותימה על ה"ה וגם על הרמ"בם אשר דרכיו דרכי נועם ולשונו תדבר צחות ואף גם זאת כי כלל המסור בידינו הוא שדרכן של הפוסקים ז"ל לפרש ולא לסתום קשה איך לא גילה דעתו בענין ברכת היין וברכת הלחם:
אמנם אחר העיון וההשקפה הנכונה מבואר בעצמו שכן הוא האמת לפי דעת הרמ"בם ולא יצטרך להודיענו עתה בפירוש בהלכות שבת מה שכבר השרישנו וקדם זכרו בהלכות ברכות פ"ד וז"ל היו שותין ואמרו בואו ונברך ברכת המזון או בואו ונקדש קידוש היום נאסר עליהם לשתות עד שיברכו או יקדשו ואם רצו לחזור ולשתות קודם שיברכו או יקדשו אע"פי שאינם רשאים צריכים לחזור ולברך תחילה בפ״הג ע"כ הרי כללא כייל לנו הרמ"בם איך יתנהגו בענין הברכו׳ ודבריו סובבים על זה היסוד שכבר ביארנו והוא שלעולם אינו חייב להדר וברוכי אלא בגוונא דא דאמר בואו ונברך ברכת המזון או בואו ונקדש קידוש היום דסליק נפשיה מאכילה או משתיה ומשום הכי פסיק ותני הרב הנ״ל שאם רצו לאכול ולשתות קודם שיברכו או יקדשו צריכים לחזור ולברך תחילה אמנם בדבר שאינו גמר סעודה וכענין נ"ד אין לברך ברכת היין ולא ברכת הלחם ואף שבתוך הסעודה קידש להם היום מה בכך יקדשו בלא ברכה דהא לא מקריא סילוק אכילה ושתיה בקידוש היום ולא בתפילה כמבואר וטעמא דמלתא משום דלא אמרו בפרק כסוי הדם דהוי הפסק אלא בדבר שהוא גמר אכילה כברכת המזון והב לן וניבריך שהוא ג"כ גמר אכילה וגם אי אפשר למשתי וברוכי כהדדי אבל בדבר שאינו גמר לא וכמו שבהדיא דחו רבותינו בעלי התוספות סברת הר"ר י"ט כמדובר:
ומכל הנאמר תתבאר באר הטיב אמתת תורף כוונת ה"ה שזכרנו בפירוש לשון הרמ"בם אמנם הרב ב"י נראה שדעת אחרת עמו בהבנת כוונתו שכתב שם בסימן רע"א וז"ל ומיהו לדברי הרמ"בם שאכתוב בסמוך אפשר לומר שצריך לברך בפ"הג לא חשש לכתוב כן בהלכות שבת לפי שסמך על מה שכת' בהלכות ברכות ולפי זה מאי דכתב רבינו שי"א שמברך בפ"הג הוא דעת הרמ"בם ז"ל הרי שחשב הרב הנ"ל היות בהחלט גמור דעת היש אומרים קמא שהביא הטור דעת הרמ"בם וזהוא הפך ממה שכבר גזרנו אומר דהדעת הנכון בזה הענין כפי מסקנת התלמוד הוא שאין אנו מצריכין ברכת בפ״הג ולא ברכת הלחם לדעת הרמ"בם אלא דוקא כשאמרו בואו ונקדש דהוי כנמלך אמנם דעת היש אומרים מיירי אפילו כשלא אמר בואו ונקדש דהתם כתב הטור ויש אומרים שמקדש כמו בשאר פעמים שמברך על היין ואחר כך קידוש ואחרי בקשת המחילה מהדרת יקרת אור תורתו דברי הרב ב"י קשים להולמם ולא ירדתי לסוף דעתו דאיך יתכן שיהיו נכללים דברי הרמ"בם בדברי היש אומרים והלא הרמ"בם שדעת שפתיו ברור מיללו מיירי כשאמרו בואו ונקדש קודם שהחשיך כמ"ש בכסף משנה שם אבל כאן איירי שלא גמרו מלהפסיק לאכול אלא באמצע הסעודה החשיך וקידש היום ושפיר איכא למימר שדעת הרמ״בם שלא לברך בפ"הג וגם ממה שהביא הרב דברי הרמ"בם בסעיף ה' בשלחנו הטהור יש לתמוה והרי הוא בעצמו בב"י כתב ההפך על זה כמבואר וצריך עיון לישב דבריו:
ומעתה אבוא לפסקא דדינא ואמינא עם היות שאיני כדאי להכניס ראשי בין שיני סלעי המחלוקות ולא אהיה ניזוק בהכריע לצד א' מ״מ נראה לע"ד דדברי ה"ה צודקין בהיותם מיוסדים על אדני הגמרא ועל הירושלמי והיינו דאינו נקרא נמלך למהדר ולברוכי אלא בדבר שהוא גמר וסילוק כמו הב ונברך וכיוצא אמנם הקידוש לא הוי הפסק לחזור ולברך דכאן לא נאסר עליו האכילה והשתיה אלא מצד שיש עליו מונע מצד אחר דרמיא עליה לעשות קידוש וכל שהלך המונע חוז׳ לענינו הראשון וראיתי לדברי הר"ז הלוי שהלך בשיטה זו והקשה על הרב האלפסי והביאו הרב ב"י שם ז"ל אם איתא דשארי המוציא אף ברכת המזון נמי הוה צריך מקמי דשארי ליה שלא מצינו ברכת המזון אחת לשתי ברכות של המוציא וכיון שאינו צריך ברכה למפרע אלמא לקבעיה הדר ולא צריך לברוכי המוציא ואף שהר"ן הליץ בעד הרב והאריך לישב דברי הרי"ף מ"מ איכא למימר דלעולם הקידוש לא הוי גמר וסילוק סעודה דאחר הקידוש חוזר לענינו הראשון ולא נעלם ממני מה שכתב הרב ב״י שם ונתן טעם לשבח לחלק בין ברכת היין לברכת הלחם דדוקא ברכת הלחם הוי הפסק ולא ברכת היין כמו שיוכל המעיין לראות שם וגם אחר שהאריך למעניתו מן הטעם שכתב שם והיינו שאסור לאכול וגם עביד מעשה הפסק דעשה קידוש מה שאין כן ביין דאין בו אלא איסור לחוד ולא שום מעשה שהרי בשעה שיש לו לברך בפ"הג מחמת הקידוש עדין לא אמר הקידוש וגם בסיום דבריו כתב ולענין הלכה נראה דכיון דבירושלמי מפורש שא"צ לברך וסבר כן הרא"ש ומפרש דהרי"ף סבר נמי הכי מאחר ששניהם סוברים כן וגם הוא בספק ברכות דאינון להקל הכי נקטינן ע״כ וכפי זה מי הוא זה ואי זהוא אשר ימלאהו לבו להכניס ראשו בין ההרים האלה והם עמודי ההוראה ובפרט הרב ב"י אשר לו עטרת תפארת משרת ההוראה על שכמו כ"ש דעניי אנן יתמי דיתמי כעוללים לא ראו אור להכריע ביניהם על פי סברות וראיות תלמודיות נגד מה שברר הרב לפסק הלכה ודאי שהאמת כך הוא אלא דחזינא לרבנן קשישי וסמיכי דרהוט נקיטנא שפולי גלימאי ורהיטנא אבתרייהו וכיון דסבירא לי כותייהו אהיה זנב לאריות יען ששקלו במאזני צדק שאין לברך לא ברכת היין ולא ברכת הלחם עיין בב"ח בסימן רע"א שהאריך בענין שלפנינו וסיים דבריו ומדברי הש"ע שכתב כאן שני הדיעות נמי משמע הכי דמסתמא ודאי כיון דאיכא ספק נקטינן בספק ברכות להקל ולא יברך כלל לא על היין ולא על הלחם ולע"ד אין ספק דאין צריך לברך כלל עכ"ל והרב הגאון בעל מגן דוד הפכים על ידו שכתב בסוף דבריו וכיון דספק ברכות להקל ודאי לא יברך גם המוציא ע"כ והרב בעל נחלת צבי כתב שנראה לו עיקר כדעת הר״זה וסיעתו שפסקו שאף המוציא אינו צריך לברך הואיל והרי"ף ור"י סברי הפך הירושלמי וכך פסק מ"ו ז"ל ע"כ לכן הנני מסכים לכל מאי דפסקו והעלו אילין רבוותא:
ולענין החלוקה השניה שכתב ה"ה ולאחר גמר הסעודה נחלקו כל הלומדים אשר נמצאו שם לשלוש כיתות על הזכרת ב"ה וכו' נראה דלית דין צריך בשש ומלתא דפשיטא הוא דאין להזכיר בב"ה אלא דוקא חג הסוכות דבתר התחלת הסעודה אזלינן וכמו שבהדיא פסק הרב ב"י בסימן קפ"ח והביא להקת נביאים שכולם מתנבאים בסיגנון אחד זולת הראש שמצריך להזכיר בב"ה כפי העת והזמן שהוא בו עתה ואין משגיחין על התחלת הסעודה אלא דאזלינן בתר השתא מידי דהוה אתפילת מנחה של שבת שאם לא התפלל אותה מתפלל במ"ש שתים של חול כי אין להזכיר של שבת בחול אע"פי שנתחייב תפילה זו בשבת והרב דחה סברא זו בטענות חזקות ומכריחות אשר כולם מסכימים דאזלינן בתר התחלת הסעודה וכמו שפסק בשולחנו הטהור וז"ל היה אוכל ויצא שבת מזכיר של שבת בב"ה דאזלינן בתר התחלת הסעודה וה"ה לר"ח ופורים וחנוכה ובסיום דבריו שם וכן המנהג פשוט להזכירו:
ממה שכתבנו יתבאר בנ"ד שהכת הראשונה והיא הכת המקיימת שצריך להזכיר חג הסוכות ולא זולתו היא הצודקת ואחר שזה כן יתורץ הספק שעשה הכת המנגדת והיינו דאיך יאמרו ביום חג הסוכות הזה והוא שקר והא לגבי תענית כתבו מקצת הגאונים דאין לומר עננו כי אם במנחה שמא יאחזנו בולמוס ונמצא שקרן בתפילתו וכ"ש הכא דודאי משקר והנה ההבדל מובן בעצמו דהתם לגבי תענית שאני דודאי הוא משקר לדעת הגאונים אם יארע לו שום אונס או בולמוס אף שבדעתו היה להתענות מקרי שקרן בתפילתו אם אכל ומשום הכי אין לומר עננו כי אם במנחה אמנם בנ״ד שעיקר הסעודה היה ביום שביעי של חג אף שנמשכה הסעודה עד הלילה והיה שבת ושמיני עצרת לא איכפת לן דכבר נתחייב בברכה על מה שאכל ביום שביעי של חג ומצד התחלת הסעודה יצדק הזכרת י"ט בב"ה דבתר התחלה גרירא וזה החילוק מוכרח מבד עצמו דאי לא תימא הכי תיקשה על הרב גופיה איך פסק בסימן קפ"ח שאם היה אוכל ויצא שבת שמזכיר של שבת בב"ה וה"ה בר״ח חנוכה ופורים ואע"פי שהוא לילה מזכיר בה של שבת והלא הוא משקר וגם הראיה שמביא שם בשם הגהות מיימוניות מההיא דרב צלי של שבת כמ"ש היכי עבד הכי והלא משקר אלא מאי אית לך למימר דברכת המזון אתי על סעודה שסעד בשבת בנ"ד נמי ברכת המזון אתי על סעודה שסעד ביום המילה שהוא שביעי של חג וכי היכי דהתם לא קפדינן אגמר הסעודה אף שיהיה חול הכא נמי לא משגחינן בגמר הסעודה אף שיהיה קודש ועדין צריכין אנו למודעי דהא אשכחן דהרב ב"י פסק להפך הנזכר בסימן רע"א שכתב וז"ל אם גמר סעודתו וקדש היום קודם שברך ב"ה וכו' וצריך להזכיר של שבת בברכת המזון אע"פי שמברך קודם קידוש:
איברא כי ראיתי להרב ב"ח בסימן קפ"ח הקשה על הרב דמזכי שטרא לביה תרי דבסימן קפ״ח פסק כאורחות חיים וסיעתו ובסימן רע"א פסק כהרא"ש ובסימן תר״צה כתב שתי הסברות ולא הכריע והניח הדבר בצ"ע אמנם הרב בעל מ"א בסימן רע"א כתב אע"ג דבסימן קפ"ח פסק דאזלינן בתר התחלת הסעודה י"ל דספוקי מספקא ליה ומספיקא בכל ענין צריך להזכיר דאין קפידא אם מזכיר שלא לצורך ע"כ ופשוט הוא שזה דחוק ורחוק מאד ואני בעניי גם כי דעת הדיוט אינה מכרעת כשנבחין ההפרש שיש באלו הדינים יתברר מצדם שאין סתירה בדברי הרב ב"י כלל ועיקר והנה עיני כל תחזינה מישרים דמה שפסק הרב בסימן קפ"ח מיירי כשהתחילו סעודתם בזמן שחייב להזכיר מעין המאורע והיינו שבת או י"ט או ר"ח וכו' ובסימן רע"א מיירי כשהתחילו לאכול בחול וקדש עליהם היום ובתרוייהו פסק הרב שחייב להזכיר ואין זה סתירה דהא כדאיתא והא כדאיתא והיינו דאזלינן בתר התחלת הסעודה ובתר גמר הסעודה כשגומר הסעודה בזמן שאינו צריך להזכיר אזלינן בתר תחילת סעודה וכשגומר הסעודה בזמן שצריך להזכיר מעין המאורע אזלינן בתר גמר הסעודה ולכן בסימן רע"א דמיירו בגמר הסעודה בשבת כתב סברת הראש דיליף לה מן התוספתא דברכות דקאמר בהדיא ומזכיר של שבת בברכת המזון אע"ג דסעודת חול היתה כיון דמברך בשבת צריך להזכיר של שבת וזה החילוק למדתי מתוך דברי הרב בעל כנסת הגדולה שם בסימן קפ"ח ונכון הוא בעיני להשוות הדיעות כל מה שאפשר דאפושי מחלוקת לא מפשינן:
והשתא פש גבן לברר ולבאר הספק שנסתפק הכת המנגדת בעצם הסתירה והיינו מה שחלקה הכת השלישית על השניה באמרו דהם שני דברים הסותרים זה את זה דאם הוא חג הסוכות אינו שבת ושמיני עצרת דהא נראה שאחד מן הטעמים שאין מזכירין בתפילה חג הסוכות אע"פי שהוא ספק שביעי אצלנו וכו' מפני שהם דברים הסותרים זה את זה וכו' ואמיכא דהדין דין אמת ומסכים למסקנת הגמרא שם דקאמר והלכתא יתובי יתבינן ברוכי לא מברכינן וזהוא המכוון במה שכתב הטור בסימן תר״סח ואין מברכין על ישיבתה שאם כן היינו עושין אותו חול וכו׳ וא"כ סתרי אהדדי שאם יום סוכה הוא לאו שמיני עצרת הוא ואי שמיני עצרת הוא לאו יום סוכה הוא הלכך אזלינן לחומרא ויושבין בה מספק ולא מברכינן וכיון דנתברר לנו דליכא למעבד תרי דסתרי אהדדי הדר קושיא לדוכתיה היכי מברכינן בברכת המזון בענין שלפנינו על כן אני אומר  לא כדברי זה והיא הכת האחרונ' ולא כדברי זה והיא הכת האמצעית אלא כדברי הכת הראשונה וטעמא דמלתא כדכתיבנא לעיל והיינו דהרב פסיק ותני דאזלינן בתר התחלת הסעודה כל היכא דעיקר הסעודה נעשה בעת וזמן שחייב להזכיר מעין המאורע וכיון דעיקר הברכה אתי על מה שסעד ביום המילה ואותו יום היה ערב שבת יום שביעי של חג לע"ד אין לו להזכיר בברכת המזון אלא דוקא חג הסוכות ותו לא ואל תשיבני מהא דפסק הרב בהפך בסי' רע"א דאיכא למימר דעד כאן לא קאמר הרב דאזלינן בחר השתא אלא בענין שלא נתחייב להזכיר מקודם וכשהתחילו לאכול היה ערב שבת ולא חל עליו חיוב ההזכרה עדין עד שקדש היום אמנם אם כבר חל עליו חיוב ההזכרה בתחילת הסעודה אמרינן דאין תוספת קדושה מפקיע החיוב שנתחייב בשעה שהתחיל לאכול וכד דייקת שפיר בדברי הרב ב"ח הדבר מוכרע בעצמו ומדוקדק הדק היטב שכתב בסימן קפ"ח וז"ל ומיהו העיקר הוא כדפסק כאן דהכל הולך אחר התחלת הסעודה וכן המנהג פשוט ולפי זה אם היה ר״ח בשבת ומשכה סעודתו עד הלילה מזכיר של שבת וגם של ר"ח בברכת המזון ואם בשבת לא היה ר"ח וביום א' הוא ר"ח אין להזכיר אלא של שבת לא של ר"ח דבתר התחלת הסעודה אזלינן שאז לא היה ר"ח לא שבת ולא אזלינן בתר סוף סעוד׳ דהיא ר"ח ולא שבת עכ"ל הנה גילה הרב דעתו דלא עבדינן תרתי דסתרי והיינו דאם היה ר"ח ביום ראשון אף שנמשכה הסעודה עד הלילה אין לו להזכיר בברכת המזון כפי העת שהוא בו עתה אלא כפי התחלה ופשוט הוא כמדובר והרב בעל מגן דוד בסי' קפ"ח דעת אחרת עמו וביאר לנו שאם בא עליו קדושה נוספת בשעת סיום הסעודה ודאי אומר ג"כ מעין אותה קדושה והאריך הרב בראיות ולא הרחבתי בהם הדבור מיראת האריכות אלא דמתוך דבריו שכתב ובמנחה דשבת וי"ט ביום ראשון ונמשכה הסעודה עד הלילה אזלינן בתר ההתחלה וחייב לומר רצה ואחר כך יאמר ג"כ יעלה ויבא א"ל דזה סותר את זה משמע בהדיא דהיינו דעת הכת השניה שהחליטה המאמר שצריך להזכיר ג"כ של שבת ושל שמיני עצרת ותמהני איך עלה בדעתו הרחבה לומר דאין זה סותר את זה ולא ירדתי לסוף דעתו כלל במה שהשתדל לבקש לו טעם וסיבה לזה הדין והיינו שכתב מידי דהוי איקנ"הז והלא התם ליכא שום סתירה דאף אם אומר קודם הקידוש השייך לי"ט ואחר כך הבדלה השייכה אחר השבת אין כאן שום סתירה אמנם בנ"ד אין לך סתירה גדולה מזה דבעת וברגע א' מזכיר של סוכות ושל שבת ושמיני עצרת וזה בלתי אפשר מפאת הסתירה ואחר מחילת כבוד תורתו של הרב בעל מגן דוד ז״ל אמינא לא תציתו להני כללן דכייל הרב הנ"ל דמשמיה דנפשיה אמרן וליכא למיקם אטעמא:
הנה על פי כל הדברים הנאמרים אמינה דאין לברך לא ברכת היין ולא ברכת הלחם בשעת חיוב הקידוש מפאת שכלל גדול בידינו ספק ברכות להקל וכיון שהוכחנו שאין הקידוש נחשב הסח הדעת לענין זה אזלינן לקולה ובדין ברכת המזון פשיטא לי דאם אירע שנמשכה הסעודה עד הלילה והיה שבת ושמיני עצרת אי אפשר למעבד תרוייהו משום דסתרי אהדדי אלא העיקר דאזלינן בתר ההתחלה וכמו שבארתי ובזה אשים יד על ק"ץ ולאפס פנאי וטרדות הזמן לא הרחבתי הדבור אף ע"פ שארוכה מאר"ש מדה ורחבה מני ים יסודי ושרשי השאלה הזאת ומשתמע לתרי או לתלת אנפין וכל אחד יאמר אני מצאתיה ויחלוקו המחלוקות ומי כהחכם מורינו הרב אשר חכמתו תאיר פניו יכריע לנו הדין לאמיתו ויגן האל בעדו וירבה חכמתו ויגדיל ויאדיר תורתו אכי"ר:
בשנת ובסדר אלה תעשו לה' במועדיכם לפ"ג:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו: