שאלה ראובן עשה שליח לשמעון בפני עדים שילך למדינה אחרת ושיקבל ר' זוז מלוי שיש לו בידו ואחר שהלך לשם נודע תכלית ביאתו ללוי ובא לוי לתת המעות לשמעון ומאיזה טעם שיהיה לא רצה שמעון לקבלם באומרו שלא היה רוצה להיות שליח לשום אדם ואחר שנים או שלשה מים נמלך שמעון והלך אצל לוי ואמר לו שהיה רוצה להיות שליח כבראשונה ושיתן לו המעות שיוליכם לראובן ונתנם לוי לו והלך לו ואינם יודעים אם הרגוהו בדרך או אם ברח למדינה אחרת ועתה בא ראובן אצל לוי ותובע ממנו הדמים באומרו שאע"פי שהוא עשה שליח לשמעון מ"מ כבר חזר בו בתחילה ועקר שליחותו ולוי משיב שמאחר שלבסוף נמלך חזר לשליחותיה והרי עדים שנתן המעות לו מספקא לן השתא הדין עם אי אי אמרינן דכיון שבתחילה חזר בו כבר עקר שליחותו והדין עם ראובן או דילמא דכיון דלבסוף חזר לשליחותו אין כאן ביטול שליחות והדין עם לוי יורנו המורה ושכ"מה:
תשובה תחילת כל דבר צריכים אנו לעמוד על דין שליח שנעשה בעדם אם הלוה או המופקד נתנו בידו המעות ונאבדו נפטרו מאחריותם או לא ואח"כ נחקור אי חזרת השליח בנ"ד הויא חזרה ועקירת שליחות או לא: לחקירה הראשונה נביא האי סוגייא דאיתה במסכת בבא קמא ד' קד' פרק ט' דגרסינן התם איתמר שליח שעשאו בעדים רב חסדא א' הוי שליח ורבה אמר לא הוי שליח רב חסד א' הוי שליח להכי טרח ואוקמיה בעדי' דליקום ברשותיה רבה א' לא הוי שליח ה"ק ליה איניש מהימנא היא אי סמכת סמוך אי בעית לשדורי בידיה שדר בידיה וכו' ר' יוחנן ור' אלעזר דאמרי תרוייהו שליח שעשאו בעדים הוו שליח וא"ת משנתינו בממציא לו שליח דא"ל אית לי זוזי גבי פלניא ולא קא משדר להו לי איתחזי ליה. דילמא איניש הוא דלא אשכח לשדורי ליה וכו' א' רב יהודה א' שמוט אין משלחין מעות בדיוקני ואפי' עדים חתומים עליה ור' יוחנן א' אם עדים חתומי' עלה משלחין אחרי ולשמואל מאי תקנתא כי הא דרבי אבא הוה מסיק זוזי בי דרב יוסף בר חמא א"ל לרב ספרא בהדי דאתית אייתינהו נהלי כי אזל להתם א' ליה רבא בריה מי כתב לך התקבלתי וכו' לסוף א"ל אפילו כתב לך נמי התקבלתי לאו כלום הוא דילמא עד דאתית שכיב ר' אבא ונפלו זוזי גבי יתמי והתקבלתי דר' אבא לאו כלום הוא א"ל ואלא מאי תקנתא זיל ליקני לך אגב ארעא ותא את וכתוב לן התקבלתי כי הא דרב פפא וכו' ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל שליח שעשאו בעדים ראובן שיש לו מעות ביד שמעון ומינה שלוח בעדים לקבלם ממנו ונתנם לו הוי שליח ואם נאנסו בדרך פטור בעל הבית שנתנם לו: בדיוקני מסר בעל הפקדון לשליח סימנים שכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו וא"ל לך והתראה לפלוני ויתן לך מעות שיש לי בידו: אי כתב לך ר' אבא התקבלתי מעותי בקבלתו של רב ספרא: עד דאתית בעוד שאתה בדרך בשובך אצלנו שכיב ר' אבא שזקן הוא וכבר בטל שליחותו קודם שתקבלם ואי הוו אנסו להו מינך באורחא תבעי לן יתמי: ניקנינהו ניהלך אגב ארעא ויהיו שלך בכל מקום שהן דקי"ל נכסים שאין להם אחריות נקנים עם נכסים שיש להם אחריות כדאמרינן בקידושין דף כ"ו עכ"ל:
וכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל בד"ה ור' יוחנן א' אם עדים חתומים עליו שולחים וה"ה לר' יוחנן בלא דיוקני בשליח שעשאו בעדים כדאמר ר' יוחנן לעיל דהוי שליח והכא אתא לאשמועינן דדיוקני בלא עדים לא מהני ולא מידי ונראה דהלכתא כרב חסדא דשליח שעשאו בעדים הוי שליח דהא ר' יוחנן ור' אלעזר קיימי כותיה ואע"ג דשמואל קאי כרבה קי"ל דרב ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן וה"ה דלגבי שמואל הלכה כר' יוחנן ע"כ דברי בעלי התוספות ז"ל: נראה מדבריהם ז"ל שהם מפרשים דדיוקני ושליח שעשאו בעדים דינם שוה ואזיל ר' יוחנן לטעמיה דא' לעיל שליח שעשאו בעדים הוי שליח וכו' ושמואל כרבה:
והר"אש ז"ל כתר שליח שעשאו בעדים ואמר ליה בפני עדים לך והביא ליה מעותי שביד פלוני ולא א"ל אמור לו שישלח לי אבל א"ל אמור לפלוני שישלח לי על ידך מעותי שבידו בהא ליכא מאן דפליג דפשיטא דהוי שליח רב חסדא א' הוי שליח ואחריות הדרך על משלח רבה א' לא הוי שלוח ר' יוחנן ור' אלעזר דאמרי תרוייהו שליח שעשאו בעדים שא' לו בפני עדים לך והביא לי מעותי שביד פלוני הוי ש יח וא"ת משנתינו וכו' בממציא לו שליח והלכתא כרב חסדא דקיימי ר' יוחנן ור' אלעזר כוותיה והוה ליה רבה יחיד במקום רבים והיינו דוקא היכא דבעי מי שהממון בידו ליתנו לשליח אז נפטר מאחריות הדרך אבל אי לא בעי למיתבינהו ניהליה בהאי שליחו' לא כייפינן ליה למיתבינהו ניהליה דהא אמרי נהרדעי כל אדרכתא דלא כתיב בה זיל דון ואפיק וזכי לנפשך לאו אדרכתא היא דא"ל לאו בעל דברים דידי את וצריך טעם לדבר כיון דידעינן דשויה שליח ואם ימסור לו יפטר מאחריות הדרך ושלוחו של אדם כמותו היאך מצי למימר ליה לאו בעל דברים דידי את הלא פי השליח כפי הבעלים לכל הדברים שנעשה שליח ועשייתו כעשייתן ולמה יתנו חכמים יד לזה לעכב ממון חבירו שלא כדין ונראה לי דחיישינן שמא יבטל המפקיד שליחות השליח בפני עדים או ימות קודם קבלתו אבל אי כת ליה זיל דון ואפיק לנפשך הרי כאילו נתנו לו במתנה ושוב לא מצי מיפטר ליה ע"כ:
והרי"ף ז"ל נמי בפ' הגוזל עצים פסק בשליח שעשאו בעדים כרב חסדא דהוי שליח משום דר' אלעזר ור' יוחנן קיימי כוותיה ויחיד ורבים הלכה כרבים כדלעיל וכו' אבל במימרא דדיוקני פסק כשמואל דא' אין משלחין מעות בדיוקני ואפי' עדים חתומים עליה וליתא לדר' יוחנן ובעי תלמודא ולשמואל מאי תקנתיה כי הא דר' אבא וכו' והוסיף ז"ל לחדש לנו דהיכא דשדר ליה לחבריה כתבא וא"ל ההוא מידי דאית לי גבך שדרינהו ניהלי בהאי פלוני ושדרינהו ניהליה תו לא מחייב באחריותייהו דהכי נהגו האידנא תגרי דקיימא לן בכי הא דמנהגא מילתא היא והכי שדרו ממתיבתא והני מילי מדעתיה דההוא דאית ממונא בידיה אבל בע"כ לא מצי כייף ליה דאמר ליה לאו בעל דברים דידי את ע"כ וכו'
ועל זה כתב הרב בעל "י וז"ל בדיוקני. כל הצורות נקראות דיוקני בשביל צורת האדם שהיא נקראת דיוקני ע"ש שהיא שוה לקונה שאין בכל הצורות כמותה דכתיב כי בצלם אלהים עשה את האדם והכא לא כתב בה שמינה אותו שליח דא"כ עדיף משליח שעשאו בעדים דפסקינן הלכה כרב חסדא והכא פסקינן כשמואל אלא הכא מיירי שחסר לו בעל הפיקדון לשליח סימנין וכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו וא"ל הראה לפלוני ויתן לך מעות שיש לי בידו או שכתב בכתב הרי זה דיוקני שמסרתי להביא לי מעות והחתים עדים אבל לא כ' שמינה אותו שליח דא"כ אפי' שמואל הוה מודה דמשלחי דהא פסקינן לעיל כרב חסדא בשליח שעשאו בעדים דהוי שליח וכ"ש בהא עכ"ל:
העולה לנו מכל מאי דכתיבנא ששליח שעשאו משלח בפני עדים דהוי שליח ואם מסר בידו הנפקד או הלוה מעות המופקדים אצלו ונאנסו בדרך נפטר מאחריותן שכן הסכימו גאוני עולם הרי"ף הרא"ש ורבותינו בעלי התוספות ז"ל וגם הרמב"ם ז"ל פסק כן בפרק ראשון מה' שלוחין ושותפין יע"ש: ודינים אלו של שליח שעשאו בעדים ומסר לו הלוה או הנפקד מה שהיה בידו ונאנסו המעות ממני בדרך פטור הלוה וכו' ודינים אלו העלם הרב בש"ע ח"ה בסי' קכא' יע"ש:
והוצרכתי להאריך בזה מפני שראיתי לבעל הגהות מימונייות ז"ל בפ' ז' מה' גזלה ואבדה על מ"ש הרמב"ם ז"ל ולא יתן לא לבנו של נגזל ולא לשלוחו לא א"כ עשה הנגזל השלי' בעדי' וכו' כתב הוא ז"ל שהדין כרב חסדא דאמר שליח שעשאו בעדים הוי שליח שכן סוברים רבי יוחנן ורבי אלעזר ודלא כרבה דא' לא הוי שליח אלא א"כ עשה לו כל דיני הרשאה וכן פסק בס"ה ומשנתן לשליח פטור בכל הספרי' ובאלפס גרסינן רבה וכתב רבינו ברוך בתוספותיו דלפי רב אלפס דפסק הכי נוב חסדא ולקמן פסק כשמואל דא' אין משלחין מעות בדיוקני בהילכות שלוחים סוף פ"א צ"ל דרב חסדא עדיף משמואל דאל"כ היו דבריו סותרים זה את זה ותימה מאי קאמר אלא לשמואל מאי תקנתיה וכו' ואם היה סובר כרב חסדא לימא תקנתיה כדרב חסדא לא לית ליה ולפ"ז הלכה כרבה דשליח שעשאו בעדים לא הוי שליח וכן מצינו בתשובת רב מתתיא גאון ובשאלתות דרב אחאי פרשת ויקרא ומיהו אם א"ל מפיו שלח לי על ידו הוי שליח כדמשמע במתניתין דהשואל ע"כ:
ואע"ג שראיתי דבריו ז"ל עם כל זה דעתי נוטה לפסוק כרב חסדא דא' שליח שעשאו בעדים הוי שליח כמו שפסקו כל הני רבוואתא שקדם לנו זכרם שהם רוב בנין ורוב מנין ומה שהקשו לימא הקנתיה כדרב חסדא וכו' כבר תירץ קושיא מהרב בעל התרומות ז"ל בשער ן' ח"ג אות ז שכתב דהריף פסק כשמואל דס"ל דאין משלחין מעות בדיוקני ואפי' עדים חתומים עליה דלא דמי לשליח שעשאו בעדים דהתם העדים יודעים עיקר השליחות אבל כאן בדיוקני אין להם ידיעה כלל בגוף העדות אצותא קמסהדי ולא אשליחותא ולפיכך אם שלח על דרך דיוקני עדיין הם באחריותו עכ"ד ובזה נתיישב שגם שמואל מצי סבר שליח שעשאו בעדי' הוי שליח כדרב חסדא:
ואחר שנתברר לנו האמת ששליח שעשאו בעדים הוי שליח לדעת להני רבוואתה בזה נבא למה שנסתפק זה או אמרינן דכיון שבתחילה חזר בו כבר עקר שליחותו והדין עם ראובן או דילמא דכיון דלבסוף חזר לשליחותו אין כאן ביטול שליחות והדין עם לוי: מה שנראה לי בזה הוא שהדין עם לוי מפני שחזרה כזו לא מקרייא חזרה כיון שלא ידע ראובן המשלחו שום דבר מזה ומה שא' לו שמעון שאינו רוצה להיות שליח לשום אדם לא היה אלא ללוי ביחוד וכיון שחזר אחר כך בתוך ב' שלשה ימי' או שהיה רוצה עקר דבריו הראשונים ודי לו במה שראובן מצאו נאמן ועשאו שליח ועדיין בנאמנות אצלו כשנתן היה המעות לוי בידו וכדי לצאת מן החשד דשמא לא נתנם לו כבר נתנם לו בעדים ובזה נפטר לו מאחריות המעות וראיה לזה ממה שפסק הרב בש"ע א"ה סי' קכב' סעיף ב' העושה שליח בעדים להביא לו מה שיש לו אצל פלוני וביטל השליחות קודם שיתן זה לשליח ולא ידע הנתבע בביטול ונתן לשליח ונאבדו פטור הנתבע: שדברים אלו כתבם הטור בשם בעל העיטור ז"ל משום שהלוה יאמר למלוה סמכתי עליך שהיית עומד בשליחותך שכשם שחזקת שליח עושה שליחותו כך חזקה שבעל הבית עומד בשליחותו וכו'. ואין לי להפסיד בשביל חזרתך ושכן נמי כתב הרב בעל התרומות ז"ל בשער ן' בשמו ולזה הסכים וכן דעת הרמב"ם ז"ל שם בפ' ג' דשלוחין ושותפין הלכה ה' וז"ל מי שהיה לו ביד חבירו פקדון או מלוה בין במטלטלין בין מעות ועשה שלוח בעדים להביאן לו הרשות ביד זה שהם אצלו אם רצה ליתן נפטר ואונו חייב באחריותן שהרי נתן לשלוחו וכו' ולא השיגו הראב"ד בזה ומינה לנ"ד כיון שלא ידע ראובן מחזרה זו לא מקרייא חזרה והדין עם לוי וטענת ראובן אינה טענה שמה שאומר שכבר עקר שליחותו יש לומר שלא ידע מזה עד השתא לאחר שנתן לוי המעות לידו ולכך הוא טוען בזה ולא מהניא ליה טענתו:
ועוד יש לי ראיה אחרת שנוכל לומר בנ"ד שהדין עם לוי מלשון הח"מ שכתב שאחר שהלך שמעון לשם נודע תכלית ביאתו ללוי ובא לוי לתת המעות לשמעון וכו' שנראה מדבריו שכבר קבל לוי אגרת מראובן שימסור מעותיו ביד שמעון הבא למחנהו כדרך התגרים ששולחים אגרותיהם קודם ביאת השליח ובזה נודע לו ובא אבלו למסור לו המעות ולא רצה לקבלם וכו' שאם לא כן אין הדע' מכרעת ששמעון פרסם דבר זה בהגיעו לשם כיון שכוונתו היתה שלא להיות שליח לשום אדם כמו שא' בפירוש ללוי כשבא אצלו למסור לו המעות אלא ודאי נודע לו כבר ללוי מהאגרת שקבל מראובן קודם הגעת שמעון לשם וכבר הוכחנו לעיל מכל הני רבוות' שדי באגרת לבד בלא עשיית שליח בעדים מהניא ליתן המעות בידו ולהפטר מאחריות] וכחו שכתב ג"כ הרמב"ם ז"ל בפ' א' מהלכות שלוחין ושותפין ה' ח' וז"ל ראובן ששלח כתב לשמעון וא"ל מנה שיש לי בידך שלחהו לי ביד לוי אם רצה לשלחו אינו חייב באחריותו בין שהיה מלוה בין שהיה פקדון והוא שיכיר שהוא כתב ידו וכו' ואם טען המלוה ואמר לא כתבתי ולא שלחתי לך ישבע הלוה שכתב ידו בא אליו ולפיכך שלח ויפטר וכזה הורו רבותי וכו' עכ"ד יע"ש וכן העתיק הרב ז"ל בש"ע ח"ה יע"ש:
הכלל העולה הוא שהדין עם לוי מפני שחזרה זו אינה נקראת חזרה לעקור השליחות של ראובן שהיה בעדים בהיות שלא אמר שמעון שאינו רוצה להיות שליח לשום אדם בעולם אלא ללוי ביחוד בינו לבינו וכבר ביטל דבריו הראשונים באומרו שרוצה להיות שליח כבתחילה ולקיים שליחות ראובן שעשאו שלוח בעדים ושיתן לו המעות שיוליכם לראובן ובראות זה ראובן דנו לכף זכות שאיש נאמן הוא שרוצה לקיים דבריו שאמר לראובן בפני עדים שרוצה להיות שלוחי ולהביא לו מעותיו ולפיכך נתנם לו ונפטר מאחריותם:
ועוד מטעמא אחרינא אמרינן שהדין עם לוי מפני שסמך על האגרת שכתב לו ראובן שימסור מעותיו ביד שמעון שהוא איש נאמן אצלו ולכך תכף ומיד ששמע ששמעון הגיע למחנהו קדם הוא ובא אצלו למסור לו המעות שיש בידו מראובן כדי להפטר מאחריותן וכיון שנתן לו המעות בפני עדים נפטר ואין עוד שום תביעת לראובן עליו אלא על שמעון שהוא שלוחו וימתין עד שיבא למחנהו או עד שירחמו עליו מן השמים למלאת חסרונו ובזה אשים קנצי למלין זהוא הנלע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים לדברי ח"ו מלכי צדק מלך שלם היושב על כסא ההוראה וכסאו ירום ויגדל עד כי יבוא מורה צדק שיבב"א:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת והורתי אתכם את אשר תעשון לפ"ק:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"רר שלמה הקטן סי"ט: