שאלה איש יהודי היה בעיר ליסבו"נא הבירה שהוא ומשפחתו. הם מזרע היהודים הראשונים אשר היו במלכות פורטוג"אל. ונשאר שם מן האנוסים. כבד מאד במקנה בכסף ובזהב. והיה האיש ההוא ערירי. ובן משק ביתו. יורש אותו. אך בעל כרחו פונה אל רהב"ים. ועובד אלילים לפנים. אעפ"י שלבו שלם באמונה האמיתית. ויודע דעת עליון. ומודה שהש"ית הוא הבורא והוא הדיין ואין זולתו. ומתייחד בהתיהדות. בסתר ולא בגלוי. מפני הסכנה. ותורת משה על לבו ויהי היום עלה על דעתו. לשאול מאוהביו היהודים הדרים פה אמשטרדם יע"א שישלחו לו סדרי כל תפלות ומחזורים. וארבעה ועשרים יקרים. להתפלל בסתר ובחדרי חדרים. וכי רצונו להיות ג"כ מעוטף בטלית ומוכתר בתפילין. שלכן ישלמו אותן לו בדמים יקרים. ואע"פי שיודע שבדבר הזה יש סכנה גדולה. ושאם יתגלה הדבר. יהיה נדון לשרפה. כיון שגופו שלם. וממונו שלם. ובתורתו שלם. כתב כתבים ואיגרות. שישלחו לו הכל בלי עיכוב ומניעה. והבטיח ליתן שכר טוב לשולחים בתמים. אך שאם יעברו על רצונו. ולא ירצו למלאות את שאלתו. שיכריחוהו לבקש הדבר ע"י סוחרים גויים. ויעבור עליו מה. אם יתפרסם הדבר לפני גויי נכר הארץ ומעתה הנני מחלה פני מעכ"ת להודיעני אם עפ"י דין תורתינו הקדושה. והיה מותר לשלוח לו כל הנ"זל כפי חשקת לבו. כדי שיעבוד אתה באמונה או יהיה אסיר. ומה גם שיכול לגרום לו היזק וסכנה. אם יתפרסם. או יתגלה הדבר לחקירה. ויהיה שכרו כפול מן השמים. והשי"ת יאיר עיננו בתורתו. ויפתח לנו שערי אורה. לעשות הכל כדין וכמשפט התורה אכי"ר. צעיר בצעירים. וגדול בשנים. אהרן די גאויש יצ"ו:
תשובה בזאת יבא אהרן אל הקדש. להאיר על האר"ש במעמקי עמקי השאלה. ה"ה זקן זה שקנה חכמה. הישיש הנכבד ונשוא פנים. החכם ונבון הן גביר כה"ר אהרן די גאויש נר"ו. אשר או"ר בעד או"ר הופיע בבית מדרשינו. לשאול שאלתא. במליצה יפה המעולפת ספירים בציץ הזהב ובנזר הקדש אשר על מצח אהרן והנה פרח מטה אהרן להראות לנו את ידו הנפלאה. פום ממלל רברבן. אשר ברוב ענין. וברוב בנין. בא לדרוש ולחקור חידושי"ם לבקרי"ם דרך קסת"ו כאוה"ב בנועם שיח שפתותיו להעמיק שאלה ערוכה בכל צדדיה. ומאר"י נעשה שוא"ל כי אחר שזכה לגבורות הגיע למדרגת השו"אלים. בחו"סן המשפט אשר בלב אהרן: ואהרן מה הוא. אב בחכמה ור"ב בשנים. אשר במתק שפתיו מטהו יפרח. ויוצא פרח. ויצץ ציץ. ויגמול שקדי"ם. להיות שוקד ודופק בדלתי בית מדרשינו. לשמוע בלימודים. וללקוט מהששו"נים. כי בהליכ"ות תי"מא. מצדד צדדים יפים וחזקים. לא ראי זה. כראי זה. הצד השוה שבהם. כי נסע ממת"קה ויחן ביט"בתה. כי טובים ומתוקים הם באזני השומע. כל הדברים אשר דיבר אהרן: יאמרו נא בית אהרן כי מפת"חות התשובות. על השאלות עמוקות. הלא המה בנויות. על יסודי מעשה אבו"ת. הפוסקים ראשונים ואחרונים. הנש"קלין בשקלי הקדש. ונצ"רפין מפלפלא חריפא. בראיות מכריחות. מוסבות מצבצות. ומפותחות על פיתוחי חותם. של אדני הגמרא. ודעתי דעת קצרה. בהני כבשי דרחמנא. לאסוקי שמעתתא. אליבא דהלכתא. אשר על כן היה לי לימנע מלשלוח ידי. בעט"י אשר אתי. בהאי נדון. כי מכיר אני את ערכי וקוצר השגתי. ובביתי אין לחם ולא שמלה. זו לחמה של תורה להקריב לפני אהרן:
אך אמנם. בזכות אהרן רון ירון קולמוסי. יען שענותנותו תרבני. לדפוק על דלתותי לאמר פתחי לי אחותי רעייתי. אמר לחכמתי אחותי את. ואם אין בי חכמה. מ"מ לא אוכל להשיב פניו ריקם. יען כי בזה הודיע רוב חשקו ותאותו. לבקש אחר החכמה. בחורין ובסדקין. לאור הנר. לא לאור החמה. ולא לאור האבוקה. ולכן ברך לקחתי וברך ל"ו אשיבנה ותשובתי אקריבנה לפני אהרן:
וטרם אענה מענה לשון על עיקר השאלה. ראיתי לחקור ולדרוש ולידע. מה טיבם של האנשים האלו. שהיו מבני עמנו. ודרים היום במלכו' פורטו'גאל וספרד. ולשאת ולתת בדבר הלכה. יען שראיתי מבוכה בפוסקים ז"ל. לידע איך נדון להו. אם כגוים גמורים. או כישראלים. אם כמשומדים. או כאנוסים. אם כמינים. או כתנוק שנשבא לבין הגוים. ואחר שנברר הדבר מפי סופרים ומפי ספרים. נבא להשיב לענין שאלתינו. להפיק רצון אהרן:
והנה ידוע ומפורסם הוא. שאלו האנשים ערלי בשר. אשר מזרע ישראל קא אתו. והם בארץ אויביהם. במלכות פורט"וגאל וספרד. יש מהם. אשר הם יודעים האמת. ואת האלדים הם יראים. ומפני הסכנה את אלדיהם הם עובדים. והולכים ומשתחוים לע"ז. לפנים ולא בלבם. ויש מהם שהם כגויים ממש. לפי שנתגדלו בטעות הע"ז. ומאמינים בטעות אשר גדלו עליו. ואשר למדום אבותם. ואע"ג שאח"כ הגידו להם. שמזרע בני ישראל המה. ושאסור לעבוד ע"ז. כיון שלא השיגו בדעתם יותר. אינם משימים על לבם כי חושבים שבאמונה ההיא יושעו. ובין אלו כמו אלו. הגם שמתחילה. אבותיהם נשתמדו לאונסם. כיון שכמה פעמים. היה יכולת בידם לצאת ממקומם. ועוד היום הבנים שיצאו מהם. יכולים ללכת אל מלכות אחרת. לבקש את ה' ולעבדו שכם א'. עם אחיהם היהודים. ולשוב בתשובה. ואינם יוצאים. אלא עומדים בשמדותן. במקום אשר אנסום לאבותם: הראשונים מפחד הסכנה. או כדי להרויח ממון. או כדי שלא להפסיד מאשר להם. או לסיבה אחרת כדומה וכו'. ומשתחוים לע"ז להנאתם: והשניים. הגם שמחמת שנתגדלו בטעותן לא ידעו את ה'. ולא שמרו את תורתו כי לא השיגה דעתם יותר מאשר לימדום אבותם. מאחר שאח"כ הגידו להם. שמזרע בני ישראל המה. ושאסור לעבוד ע"ז. והם אינם משימים על לבם. ואדרבא משתדלים בכל כחם להדמות לגוים. על כן היה נלע"ד לכאורה לדון לכולם. כמזידים וכמשומדים. אוכלי נבלות להכעיס וכדכתב מוה"רר דוד הכהן ז"ל בספרו בבית י"א וכ"ח מתשובותיו ע"ש. שהביא ראיה לדבריו. מהא שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות יסודי התורה ומההיא דאמרינן במסכת כתובות בפ' בתול' נישאת דף י"א ע"א על גר שנתגיירו בניו עמו. שאם הגדילו אפילו שעה א'. ולא מיחו. שמשם ואילך הרי הם כישראלים. ליענש בכל ענשי ב"ד. הכא נמי אלו בני האנוסים. אם הגדילו ובידם לצאת. ואינם יוצאים. דמזידים הם ומינים הם וכו' ע"ש. שמכח הראיות האלו גזר אומר להפקיע הירושה דשייכי לאלו האנוסים שנשארו שם בגיותם. כל זמן שיש באלו הארצות ביהדות קרוב אחר שראוי לירושה הגם שיהיה רחוק ממנו. וכנראה שם במעשה שהיה. שפסק להפקיע הירושה מאנוס א'. שנשאר שם במלכות פורטו"גאל בגיות ליתנה לאחותו שהיתה ביהדות. כדי שלא להחזיק ידי עוברי עבירה. והוכיחו מההיא דפסק הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות נחלות ע"ש:
ואחרי סברתו הנ"ל נמשכו הנהו תרי חברייא מהיושבים ראשונה פה בבית מדרשינו ה"י ה"ה הרב בשן נר"ו אשר לע"ע אור תורתו זורח בק"ק האמבורגו יע"א. לאב"ד ר"מ ולמ"ץ: והר"ם אלואריש ה"י אשר לע"ע הוא מרביץ תורה. בא' ממדרשי הת"ת אשר בק"ק הזה ה"י. כי שניהם לדבר א' נתכוונו כוונו לדרוך בדרך אשר דרך כמוהר"דך ז"ל ושניהם מתנבאים בסגנון א' להוכיח. על האבות. שהיו חומרים לע"ז. וכיון שהיו יכולין לברוח ולצאת מתחת ידי אונסיהם. כאשר עשו הטובים שבהם ושמחמדת ממונם נשארו שם. משתחוים לע"ז ולאכול מאכלות אסורות. ולחלל שבתות ה'. והביאו ראיה לדבריהם מהא דכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות יסודי התורה. אשר משם הוכיח הרד"ך ז"ל בספרו בבית י"א דמזידים מיקרו וכו'. וגם על בניהם אשר נולדו שמה בפורט"וגאל. מאחר דכשנתגדלו אבותיהם מגידים להם. שמזרע בני ישראל המה. ומודיעים להם איסור ע"ז וקצת מן המצות וכו'. והם אינם משימים על לב. ומחמת חמדת ממון. או איזה סיבה אחרת מתעכבים שם וכו'. שהרי הם כמינים ועובדי ע"ז במזיד. כיון שכבר יודעים איסור הע"ז. שהמודה בה ככופר בכל התורה כולה. ולכן דנו אותם מזידים כאבותם. והביאו ראיה לדבריהם מההיא דאמרינן במסכת כתובות. על גר שנתגיירו בניו עמו וכו'. אשר כבר קדמנו זכרה לעיל בדברי מוהר"דך הנ"ל. ע"ש בדבריהם הנחמדים. בפסקי דיניהם. שנדפסו תוך פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. בח"ב דף תת"לו ע"ב: ובח"ד דף כ"ט ודוק:
זאת ועוד שכבר ראינו. שהריב"ש ז"ל זה שנים רבות שכבר הוציא את האנשים האלו מחזקת כשרות. וכתב עליהם שהם כגויים גמורים לכל דבר. כנראה בשאלותיו סי' ד'. שכתב וז"ל אלה האנוסים אשר נשארו בארצות השמד. כל זה הזמן. ולא יצאו להמלט על נפשם וכו'. כבר יצאו מחזקת כשרות. וצריכים חקירת חכם שיחקור עליהם. אם הם מתנהגין בכשרות בינם לבין עצמם וכו'. שאם הם בגדר זה. הרי הם כישראלים גמורים וכו'. ואם עוברי' ברצון על א' מן העבירות וכו'. הרי הם כגויים גמורים לכל דבר עכ"ל:
והרי דברים ק"ו אם בזמנו כך. בזמננו לא כ"ש שכבר עברו כמה מאות שנים. והדבר ידוע שאין א' בהם. שימצאו בו התנאים האלו שהזכיר הריב"ש ז"ל רצוני שיתנהג בכשרות בינו לבין עצמו. ושלא יוכל לצאת. כי כמה וכמה פעמים היה הפתח פתוח ואפס עצור. ולא יצאו:
הרי שכפי זה יצאו מכלל אנוסים. ואעפ"י שיש להשיב. כי כל זה מיירי דוקא בראשוני'. שהיו בשעת השמד. ולא בבניהם ובני בניהם. הנה נראה בבירור לפנינו כי דין להם. ועיין מ"ש על זה הרב הגדול מוהר"י בי רב ז"ל. בתשובותיו סי' ט"ל שהאריך בענין זה ודוק:
והגם שיכולין אנו לומר. על אותם שהם יודעים האמת ומכירים את רבונם בלבם. שהם כמו אנוסי מלכות. ושמפני פחדם מהחקירה. הם עובדים ע"ז לפנים. ושלע"ע אינם יכולין לצאת מפחד הסכנה. וכמו כן. על אותם אשר לא השיגו יותר. ממה שלמדום אבותם. וחושבים כי באמונה ההיא יושעו. היינו יכולין לומר עליהם. שלבם ושכלם אונסם להאמין כך ושלכן נדון אותם כאנוסים גמורים. ושאינם ראויים לשום עונש ב"ד. וראיה לזה ממ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים הלכה ג' וז"ל אבל בני הטועים האלה. ובני בניהם. שהדיחו אותם אבותם. ונולדו בין הקראים. וגדלו אותם על דעתם. הרי הוא כתנוק שנשבה ביניהם וגדלוהו וכו'. שהרי הוא כאנוס וכו'. כך אלו שאמרנו האוחזים בדרכי אבותם הקראים שטעו. לפיכך ראוי להחזירן בתשובה ולמשכם בדברי שלום. עד שיחזרו לאיתן התורה עכ"ל:
אמנם על זה יש להשיב ולומר כי אין הענין דומה לנ"ד כלל ועיקר. ואין להביא משם ראיה לנדון שלפננו. כי הרב ז"ל לא איירי אלא על הקראים כנראה ברור מתוכיות לשונו ז"ל. ואדרבה משם תצא לנו ראיה מפורסמת לאשר כתבנו:
והנה תחילה צריכין אנו לעורר כי הגירסא הנז"ל שנדפס עם הכסף משנה בויניציאה. היא משונה מאד. מן הגרסא הבאה בהרמב"ם ישן הנדפס עם המגדל עוז ע"ש: וכפי הגירסא הראשונה. כבר כתבנו שאין שום ראיה לנדון שלנו. כי היא לא תדבר אלא על הקראים. כנראה ברור מן הדברים. אמנם נדון אתהדבר. עפ"י הגירסא השניה הנדפסת עם המגדל עוז. והיא אותה אשר הביא הרב אליה מזרחי ז"ל בתשובותיו סי' נ"ז ע"ש. ונאמר תחילה. כי כל איש אשר יתבונן יפה. בדברי הרב אליה מזרחי ז"ל בשאלה הנז"ל. ודע תוכן הענין הזה. וההבדל הגדול אשר בין הקראים. אשר עליהם דיבר הרמב"ם ז"ל במקום הנ"ל. ובין כת המשומדים אשר במלכות פורטו"גאל וספרד. אשר לא ידעו את ה' אלדי ישראל. ולא יודו בתורת משה. כי שם הרב הנ"ל. כתב וז"ל. ואין לדקדק ממאמר אל ימהר אדם להרגן. מכלל שראוי להרגן. אחרי שהשתדל להחזירם בתשובה. ולא רצו לשמוע. שהרי כבר דימה אותם לתנוק שנשבה לבין הגויים. שאינו בן מות כלל וכו'. ועוד האריך שם בראיות להורו'. כי אין לנו לעשות הדיוק הזה. מדברי הרמב"ם ז"ל. והעלה שמאמר אל מהר אדם להרגן. הוא כמו לא יהרגם. וימהר דנקט. לאו דוקא. אלא לאפוקי מצדוק וביתוס עצמם. שראוי למהר להרגם. כאילו אמר שאין בניהם בכלל ימהר להורגם. הראוי לצדוק וביתוס. ואחר כל הטורח והדוחק הזה. סיים הענין ההוא ואמר אלא שיש לדקדק במה שכתב הרמב"ם ז"ל בחולין בפ"ק בפירוש המשניות. שנראה כדמות סותר וצ"ע עכ"ל:
והנה דברי הרמב"ם ז"ל בפ"ק דחולין. לכאורה הם סתירה גמורה. לא כדמות סותר. שהרי כתב וז"ל. ומתנאי הג'. מומר הזה ג"כ שמותר לאכול משחיטתו הוא שלא יהא צדוקי וכו' אבל דינם כדין המינין. ר"ל שמותר להרגם היום בזמן הגלות. לפי שהם מבא למינות האמיתית: ודע שמסורת בידינו מרבותינו וכו'. שזמננו זה זמן הגלות. שאין בו דיני נפשות. אין זה אלא בישראל שעבר עבירת מיתה. אבל המינין והצדוקין והביתוסים. כפי רוב רעותיהם. הורגין אותם לכתחילה. כדי שלא יפסידו את ישראל ויאבדו האמונה. וכבר יצא מזה הלכה למעשה. אנשים הרבה בארצות המערב כולן וכו' עכ"ל:
והנה הסתירה מבוארת. כי באומרו שזמננו זה זמן הגלות. בבנים קאמר ולא באבות. ואין לומר. כי לא על על בניהם קאמר. אלא על איש שיצא מן הכלל. ויכפור בתורה שבעל פה. ויעשה צדוקי בתחילה. כצדוק וביתוס בזמנן. שהרי תלה טעם הדבר. שהורגין אותם כפי רוב רעותיהן. כדי שלא יפסידו את ישראל ויאבדו האמונה. אם כן ברור הוא. דכל מי שיש בו החשש הזה. והתנאים האלו. שהורגים אותו לכתחילה. אף בזמן הגלות. ולא חיישינן. אם אנוס הוא. או לאו. דלאו משום דידיה דיינינן ליה. אלא משום מאי דעביד לאחריני. וכפי זה אין הפרש. בין הצדוקין הראשונים. לבניהם אחריהם. ובכולם דיבר הרב הנ"ל בשוה:
אולם הכתוב השלישי אשר יכריע בין הסתירות האלה. הוא מה שכתב הרב ז"ל בתשובותיו. על אלה הקראים וז"ל. ואומר כי אלה הקראים השוכנים פה בלא אמון. ובארץ מצרים. ובדמשק. ובשאר מקומות ארץ ישמעאל וזולתם. ראוים הם לחלקם מחלקי הכבוד. ולהתקרב אצלם במעשה יושר. ולהתנהג עמהם במידת הענוה. ובדרך האחת והשלום. כל זמן שגם הם ינהגו עמנו בתמימות. ויסירו מהם עקשות פה. ולזות שפתים. מלדבר תועה על חכמי הרבנים שבדור. וכ"ש שישמרו לשונם. מלהלעיג ומהתלוצץ. בדברי רז"ל הקדושים התנאים. חכמי המשנה והתלמוד. שבדבריהם ובמנהגיהם הקבועים לנו. מפיהם ומפי משה מפי הגבורה. אנו הולכים ובזה יכון לנו לכבדם וכו'. עד כי בסוף אמר. ואם נפש אדם יאמר. האי דר' טרפון דאיתיה במסכת שבת: בפ' כל כתבי. ר' טרפון אומר אקפח אני את בני. שאם יבאו לידי ספרי מינים. אשרוף אותם ואת אזכרותיה'. רודף אחריו להרגו. ונחש רץ לנשכו. נכנס לבית ע"ז. ואינו נכנס לבתיהם של אלו וכו'. כ"ש ללכת לשאול להם לשלום וכו' האי לא קשיא מידי. דהנהו מילי דר' טרפון. במינים דכפרי בעיקר נינהו וכו'. אבל הני דהכא. כל אומת דלא פקרי בחציפותא. לא חשבינן להו כוותייהו וכו' עכ"ל.
הרי ברור דהיכא דפקרי בחציפותא. דחשבינן להו כוותייהו. ומורידין ולא מעלין:
ומעתה יכולין אנו לומר. שכל הדברים עולין יפה. שמ"ש הרמ"בם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים. מיירי בבני הקראים. המתנהגין בתמימות. ולא פקרי. מה שלא שייך כלל במתחילים במינו'. ומ"ש בפי' המשנה דפ"ק דחולין. מיירי במתפקרין ומלעיגים על דברי רז"ל. שכן כתב שהורגין אותם. מפני רוב רעותיהן. כדי שלא יפסידו את ישראל. ויאבדו את האמונה. ובזה אין חילוק בין אבות לבנים. כי הטעם שוה בהם. והשתא ניחא מאי דאמר.ואל ימהר להרגם. כי לא על חזרה בתשובה קאמר. אלא עד אשר ידע. אם מלמד טעותו לאחרים. ומפסיד אמונת ישראל. או אם מתנהג בתמימות. ובלתי מתפקר בחציפותא. כי בענין זה לית לן בה. אם הוא אנוס. או לא. והוא הדין עצמו אשר נדון כפי זה. בתינוק שנשבה לבין הגויים:
ומעתה לפי כל האמור זכינו לדין. כי הכת הזה של משומדים אשר במלכות פורטוגאל וספרד. אשר נעלמה מהם האמת וגדלו על השקר. אינם כאותם שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים. אלא הם כאותם שכתב הרמב"ם ז"ל בתשובותיו. דפקרי בחציפותא ביותר. שהרי ידוע מענייניהם. כמה מפסידים את ישראל. ומאבדין את האמונה. מן הכת האחרת שמכירין את רבונם. וכמה שונאים אותם. וכמה מלשינים עליהם. ומעשים בכל יום. כי לאביהם ולאמותם לא יראו. ואת אחיהם לא יכירו. ואת בניהם לא ידעו. וילבינו אותם לפני החקירה. ויבערו אותם באש. וכמה ילעיגו בתורת משה וחוקי ישראל. וכמה יתלוצצו על ביאת הגואל. וכמה מעיקרי הדת. לא על אלה וכיוצא בהם דיבר הרמב"ם ז"ל. שהם כתנוק שנשבה לבין הגויים וכל זה היה נראה לי ברור כאור השמש. והכל מדברי הרמב"ם עצמו ז"ל:
שנית שלכאורה היה נלע"ד ג"כ. כי לא מהטעם הזאת בלבד. אין לדמות לכת הזה. לתנוק שנשבה לבין הגויים. אלא ג"כ מטעם אחר. והוא. כי הכת הזאת. כאשר לא ידעו את אלדי ישראל. ולא ישמרו את תורתו. הם משתדלים בכל כחם להדמות לגויים. ושלא יזכר שה ישראל עוד עליהם כידוע. והנה על הסתם. ישאו להם ולבניהם אחריהם. נשים נכריות ובנים זרים. ילדו אשר הם אינם כגויים. אלא גוים ממש. וכבר לא מבני ישראל המה. ואי אפשר לאדם לעמוד על יחוסיהם של אלו. וגריעי ממשומדים. ונפקא מינה לענין דינא. שלאלו יהיה מותר להלוותן וללוות מהם ברבית. ושהם פסולים לעדות. ושלא לדון אותם כישראלים. לא להשבת אבדה. ולא לשום דבר אחר ודוק:
ובזאת התורה נלע"ד להכריע ג"כ. סתירה גדולה שראינו בדברי הרב בעל הלבושים ז"ל. באה"ע ממ"ש בסי' ג' ס"ק ג'. למ"ש שם בס"ס ד' ס"ק ל"ז. דהנה בסי' ג'. כתב וז"ל אם בא א' מן האנוסים. מעיד על חבירו האנוס. שהוא מוחזק בכהונה מעלין אותו. לקרות בתורה ראשון. ולישא את כפיו. ואין חוששין דשמא אמו גויה. דחוקה היא אצלינו. שכל האנוסים או רובם. נזהרים במדינתן. להתחתן בגוים. ולא חיישינן למיעוטא. דכל דפריש וחזר לדתו. מרובא פריש עכ"ל: ובס"סי ד'. על הקראים. כתב וז"ל. ואסור להתחתן בהם. וכולם הם ספק ממזרים וכו'. אבל האנוסים החוזרים לדת ישראל. מותר להתחתן בהם. כמו בשאר גרים. שהרי אין נוהגין ביניהם. לא קידושין ולא גונזין. ועוד רובם מתחתנים בגוים. וכשחוזרים אינם אלא כגרים המותרים בישראל וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי סתירה גמורה דידיה אדידיה מבוארת. ויש להכריע כדאמרינן זה במכירין. וזה באינם מכירין. יהיה איך שיהיה. לפי הנראה מכל הני טעמי וכתיבנא. אלו שאינם מכירין. לא דיו שאינם כמשומדים. אלא שהם גוים גמורים וכדכתיבנא:
שלישית שיש עוד הפרש גדול בין מ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים. בענין בני הקראי' ותינוק שנשבה לבין הגוים. למשומדים האלו אשר אנו בעניינם. והוא. כי הקראים. כאשר מתחילה. לא נאנסו לטעותם. אלא הם מעצמם. הלכו אחרי שרירות לבם. הנה כי כן. מדור דור. ילמדו את בניהם. כי חושבים שכן הוא האמת. ובניהם לא ישימו על לב. שום ספק בדת אביהם. הואיל ויודעים כי מדעתם בחרו בזאת. וכן תינוק ששנה לבין הגוים. ואין שם מי שילמדהו דבר אחר. אעפ"י ששמע אח"כ שהוא יהודי. וראה היהודים ודתם. הרי הוא כאנוס. שאין שם מי שילמדהו הראוי:
אולם בני המשומדים האלו. הנה על הרוב. אבותיהם מלמדי' אותם. או חבריהם. ורואי' מידי יום ביומו קרוביהם נוסעים אל המקום אשר ציוה ה'. ויותר מזה. רואים בעיניהם מעת לעת. התפיסות אשר יעשו במשפחתם. והיסורים אשר בם יענו אותם. על שומרם תורת ה'. והם אינם שמים על לב. א"כ הרי הם כמזידים. דהלא שום א' מאלו הבחינות לא יתכנו כלל. בבני הקראים. ולא בתינוק שנשבה לבין הגוים. וע"כ כתב הרד"ך ז"ל בתשובותיו בבית י"א וז"ל ולענין בניהם הבאים אחריהם. פשיטא היא. דכשנתגדלו אפילו שעה א'. ולא יצאו דמזידים הם כאביהם וכו'. דפשיטא שגם כי אבותיהם משתחוים אה קי לע"ז. מלמדים לבניהם. מה שכבר ידעו הם. ואומרים להם. שאסור להשתחוות לע"ז. שהיא עיקר האמונה וכו'. וכל היכא דידע דאסור. ויש בידו לצאת מהאיסור. ואינו יוצא. מזיד גמור הוא וכו' ע"כ ע"ש: וכן כתבו הנהו תרי חברייא כמוהר"י בשן והר"ם אלואריש ה"י בפסקיהם הנז"ל. שאחר שנתגדלו. אבותם מודיעים להם. כי הם מזרע ישראל. והאיסור שיש לעבוד ע"ז. ומגידים להם קצת מצות. ודברים זולתם וכו'. ואע"פי כן הם מתעכבין שם להנאתן דנמצא שהם מזידין. וכיון שכן. שאין לדונם כאנוסים אלא כמשומדים ומינים וכו' ע"כ ע"כ ודוק:
הרי לפנינו א"כ. שאין להביא שום ראיה. ממ"ש הרמ"בם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים לנ"ד. באותם שאינם מאמינים בתורת משה. ושיקראו אנוסים. דאדרבה מדבריו מצינו. ראיה גדולה על ההיפך וכדכתיבנא. וג"כ אין להביא ראיה. מדברי המרדכי ז"ל שכתב בפ' החולץ. שמשומדת שנשאת לגוי. הבן אשר יהיה לה ממנו. דאסור להלוות לו ברבית וכו'. כי אין הדבר הנ"ל. דומה לנ"ד מן הג' טעמים שכתבנו. הא'. דמיירי שהבן הזה אינו מתפקר בחציפותא. הב'. שהוא דור ראשון ונודע יחוסו. והוא ישראל גמור. ולא נטמע עדין ביחוסו. ג'. שאין מי שילמדהו דבר. הואיל ואביו גוי. ואמו משומדת ברצונה מה שהוא להיפך ממש. בבני המשומדים האלו ודוק:
אמנם על הכת השניה. והם אותם אשר האמת הם מכירים. ואת האלדים הם יראים. ולע"ז הם עובדים לפנים ולא מלבם. אלא מפחד החקירה. הגם שיש לצדד שהעובר עבירות בכה"ג אנוס מקרי. ולא משומד. הנה בזה איני רוצה להאריך להוכיח ההיפך. כי הרואה יראה בתשובות הרד"ך. בבית י"א וכ"ח ששם ימצא תשובתו בצידו. לכל הראיות שיוכל המעיין. לצדד לזכות הכת הלז. כי א' מהנה לא נשארה. ושם ימצא די והותר. טענות וראיות ברורות שכולם נכוחים למבין להוכיח שג"כ הכת הזה בשם מינים ומשומדים יקראו. וכדי שלא להאריך יותר מדי. לא העתקתי כל דבריו ז"ל. ובפרט שספרו הנ"ל מנוי בינינו. שכל המעיין יוכל לראותו במקומו. ועיין ג"כ בב' הפסקי דינים הנז"ל מהנהו תרי חברייא הנז"ל ה"י. ששניהם כא' הולכים בדרך א' ובסיגנון א' כדכתיבנא ודוק:
זאת תורת העולה מדברינו אלה. שלכאורה. מכח כל הראיות וטענות הנז"ל. הייתי רוצה להחליט ולגזור אומר. על האנשים האלו ערלי בשר אשר מזרע ישראל קאתו. והם בארץ אויביהם. במלכות פורטו"גאל וספרד. שמקדם היו עם ה'. ואחרי כן מדתו יצאו. ואת מצות המלך ה' צבאות אינם עושים. כאשר הם שם. כי בשם משומדים ומינים וקראו להם. ולדונם כגוים גמורים לכל הדברים. יען וביען עובדי ע"ז הם. ואוכלים בשר נבלה להכעיס. וכן לבניהם אחריהם. בין אותם אשר לא ידעו את ה' ולא עבדוהו. ובין אותם שיודעים את רבונם ולא באו לעבדו שכם א'. שלכולם דין א' להם. ובא האות והמופת על זה כי כמה פעמים. היה ביכלתם לצאת מתוך ההפכה. ולבא לחסות תחת כנפיו של שדי. ובזמנים שונים. וכדכתב עליהם מוהרד"ך הנ"ל. בתשובותיו הנכבדות הנז"ל ומחמת חמדת והנאת ממון. מתעכבים שם וכו'. אשר ע"כ. כך עלה בדעתי בתחילה ובהשקפה ראשונה. לדונם לכאורה. כגוים וכמשומדים גמורי'. לכל הדברים וכדכתיבנא:
אמנם אחר שנתיישבתי בדבר. וחזרתי על המקר"א על כל הצדדים. בעיון ובהשקפה נמרצת כדקא יאותי. וחקרתי בכל תוקף. הנושא אשר עליו אנחנו דנים. רוח אחרת היתה עמדי. וחזרתי בי על כל הנז"ל. כי חשבתי למשפט וצדק. וראיתי דאיכא למישדי נרגא על כל מה שכתבתי. וכדבעינן למימר לקמן לכן הסכמתי לדון לכל האנשים הנז"ל מהב' כתות הנז"ל. לכולם כא'. שבשם אנוסים יקראו. ולמען תהיה האמת מסכמ' מכל צד כאשר מטבעה. הואלתי לעורר תחילה. הספיקות אשר יפלו בדברי הראשונים. אשר עליהם נשענתי. ואח"כ אסיים בכי טוב להכריח באות"ות ובמופתים גדולים. מה שראוי להאמין בזה אמונה אומן. ומשם נבא להשיב שאלתינו. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
ראשונה מי יכחיש. שהראשונים אשר לבם אנסם. להאמין בטעו' אשר גדלו עליו ואשר למדום אבותם. שאנוסים מיקרו ושהם כתינוק שנשבה לבין הגוים כי זה שחם אשר קראם הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות ממרים (באותה הלכה עצמה שממנה הוכחתי להיפך) וז"ל ואלו האוחזים בדרכי אבותם שטעו. ראוי להחזיר למוטב. ולמושכם בדברי שלום. עד שיחזרו לאיתן התורה. לפי שהם כאנוסים וכו' ע"כ: ואחריו נמשך הרב המזרחי ז"ל. אשר בישראל גדול שמו. בשאלה נ"ז מספר שאלותיו. והרב המופלא כמוהר"ר שלמה הכהן ז"ל בשאלה ט"ו מהח"ב משאלותיו. והרב המרדכי בפ' החולץ. כדנסתייע ממנו הרב בעל ההגהות בדיני רבית סי' קנ"ט ע"ש. והנהו תרי חברייא מבי מדרשינו בפסקיהם הנז"ל. שהוכיחו שכל עוד שלא נגלה להם אור האמת. שדינם כדין תינוק שנשבה לבין הגוים ע"ש: והשניים שמוכרחים הם לעבוד ע"ז לפנים מחמת פחדם. מי יכחיש לומר. שאינם אנוסים גמורים. ואם נראה שהם עובדים ע"ז. זהו לפנים וזולת רצונם. והיא ממש מ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות יסודי התורה. ובפ"ב מהלכות סנהדרין ע"ש:
וגם לא יצדק לומר עליהם. שאוכלים נבלה להכעיס. כאשר כתבתי בתחילה. כמו שיתבאר ממ"ש מרן ב"י בי"ד סי' קנ"ח ע"ש. וכמו שכתבו הנהו תרי מרבנן חבירינו ה"י וז"ל. וכל העבירות האלה שעושים. אינם להכעיס ח"ו. אלא מיראתם פן ישרפו אותם באש. כאשר הם עושים תמיד. ה' ינקום נקמתם. ובודאי שאלו דינם כישראל לכל דבר אף לענין השבת אבידה. ושלא לעמוד על דמם וכו' עכ"ל: ואם בזמן מהזמנים. היו יכולין לברוח. כאשר כתבנו בשם הריב"ש. ומוהרד"ך וז"ל. לא היו כ"כ בטוחי היציאה. שלא ייראו לנפשם. ושיקראם אסון בדרך. וכדכתבו הנהו תרי חברייא ה"י. שתמיד אורבים אותם. ומאסרים אותם ביסורים קשים ורעים וכו' ע"כ ע"ש. אשר ע"כ. מכח כל אלו הטעמים. נטתה דעתי להאמין. שכולם כא' אנוסים הם. ובשם אנוסים יקראו וכאנוסים נדון אותם לכל העניינים:
ואתה תחזה שהריב"ש עצמו בסי' י"א. הולך לשיטה זו שכתב וז"ל והאנוסים האלו אשר יכולין לברוח וכו'. אלא שאין יכולת בידם כי לא יספיק וכו'. אל ההוצאות מרובות שיש להם לעשות. ולהוציא גם את בניהם וכו'. ובוחרים להתעכב שם וכו'. עד אשר ירחמו עליהם מן השמים. וחושבים שאינם עושים עבירה בעכבתם. כיון שעושים כן. כדי שלא יטמאו בניהם בין הגוים. הרי אלו אינם מזידין. כי אם אנוסים וכו' ע"כ ע"ש. והרב הגדול כמוהר"ש לבית הלוי ז"ל בסי' ך' מתשובותיו. ג"כ הוא נטה לסברה הנז"ל. להחזיקם כישראלים גמורים. וכתב הוא דעת הריב"ש והרשב"א ז"ל ע"ש. שמכל הדברים האלה נפקא מינה לענין דינא שהאנוסים הללו. הם כשרים לעדות. ושחייבים אנו להשיב להם אבידתם. ואין אנו יכולין לעמוד על דמם. ולא ליקח מהם רבית וכו'. נגד לכל מה שהסכמתי בראשונה:
והיסוד אשר יסדתי לסברתי הראשונה. מכח הסתירה. אשר מצאנו בדברי הרמב"ם ז"ל ממ"ש בפ"ק של מסכת חולין. למ"ש בפ"ג מהלכות ממרים. ומדיוק תשובתו דנתי. שאלה בני הטועים. יתחלקו לב' כיתות. א'. שמרשיעים את אחרים ומפסידים אותם. והם אשר דנה אותם הרמב"ם ז"ל בפי' המשנה למיתה. והב'. שאינם מחזיקים ברשע וכסל. להכשיל אחרים. ולהסירם מאחרי ה'. שעליהם אמר בפ"ג מהלכות ממרים. שנפציר בהם בפיוסים. להחזירם למוטב. וכל זה דייקנו משאלת הרמב"ם ז"ל ואמרנו. שמהכת הראשונה. המה הדרים במלכות פורטו"גאל וספרד. שמלשינים את אבותם. ואת אמותם. היולדות אותם. ומסבבים שישרפו אותם ואתהן וכו'. וכדכתיבנא:
הרי ג' תשובות בדבר כדי לסחור ולנתוץ כל היסוד והבנין הנז"ל. ראשונה. שהרי כמה פעמים אנחנו רואים. שהרב ז"ל בפירושו למשניות. שחיבר בנערותו. כתב באופן א'. ואח"כ כשהעמיק העיון בהם בזקנותו. בחיבורו הנפלא של משנה תורה. חזר בו. ותיקן אותו טעות. כמו שתמצא מבואר בדברי כמוהר"ש לבית קלעי ז"ל. בספרו משפטי שמואל. בשאלה ו' ואלו הם דבריו. ואמנם כשחיבר הרב ז"ל משנה תורה. חזר בו מסברתו זאת. ומשנה תורה חיבר בזקנותו וכו ע"כ ע"ש: ומאמר הרב המזרחי בתוספותיו על הסמ"ג קיים זה באמרו. ושמא חזר בו. ופסק כאן כר' אליעזר. ואל תתמה. שהרי בכמה מקומות נמצא כזה. בין דבריו בפי' המשנה. ובין דבריו במשנה תורה עכ"ל: ועל המשנה הזאת בעינה. כתב הרב בנימן זאב ז"ל. בדיני הקראים והמינים בסי' ת"ו וז"ל. ואע"ג שנראה קצת מדברי הרמב"ם בפי' המשניות דפ"ק דחולין. דמשומד לא הוי מין. הא ודאי לאו בר סמכא הוא. ובילדותו שנאה לנו. אבל העיקר הוא מ"ש בחיבורו הגדול וכו' עכ"ל: ואמר עוד לקמן וז"ל. ומעתה אין לסמוך על מ"ש הרמב"ם ז"ל בפי' המשניות. משום דודאי בקטנותו היה והדר ביה בזקנותו. ומניה לא תזוז וכו' ע"כ:
והתשובה הב' היא שלרווחא דמלתא אומר. שאלו בני הטועים. אשר נמשכו אחרי טעות אבותם. ושקר נחלו מהם. שבודאי לאלו נקראם אנוסים. אבל אותם אשר מרצונם. ומפאת בחירתם הרעה. עזבו את ה'. ניאצו את קדוש ישראל. ולא שמעו לקול אבותם. ולמוסרם השכל לא הטו אזנם. והמירו דתם. ופקרו בתחילה כצדוק וביתוס. הם הנידונים להריגה. כי אחר שעברו תורות. וחלפו חוק. תגיע מרשעתם העצומה. להפסיד את זולתם. ועליהם הוא שדיבר הרב ז"ל בפי' המשניות. וכן הבין מדבריו הרב בעל כסף משנה ז"ל שם. שכתב וז"ל. בד"א באיש שכפר בתורה שבע"פ וכו'. זה דעת רבינו. וכן כתב בפי' המשנה דפ"ק דחולין ע"כ: ודייקא מהכא. שהם עצמם אשר עליהם דיבר בפי' המשנה. וביאור מאמר הרב בתשובתו הנז"ל דפקרי בחציפותא. הוא בפריקת עול התורה. ויוצאים מן הכלל בתחילה כראשי הכת הארורה של הצדוקין. אשר החציפו פניהם. ופקרו כלפי שמיא. למרות עיני כבודו. ואינם מזה הגדר. אלו בני הטועים. הדרים במלכות פורטו"גאל וספרד. כי אלו לבם אנסם. להאמין בשוא נתעה. ולו הונח. שכנים הדברים אשר כתבתי מתחילה. מהחילוק הנ"ל שעשיתי על ב' כיתות וכדכתיבנא. נאמר עוד. והיא התשובה השלישית. ויד הרב כמוהר"ר בנימן זאב עמדי. שכתב במקום הנז"ל וז"ל. ומ"ש הרמב"ם ז"ל בפג' מה' ממרים שלא ימהר להרגן. היינו אפילו אי חזינן להו דפקרי טובא. ומפתי לישראל להחזירם למינות. דבהא מחייבינא מעיקרא. למושכם בדברי שלום. ולהחזירם למוטב בכל מה שנוכל. וכאשר לא יעלה לידינו זה. אז אנו צריכים להרגם עכ"ל: והרב כמוהר"ר דוד ן' זמרא ז"ל אשר הביא דבריו הרב בצלאל אשכנזי. בשאלה ג' משאלותיו הוכיח שהרב קים ליה הכי. בפי' המשנה וז"ל ומ"ש בפי' המשנה: איירי באות' שהחזרנו לאיתן התורה. והתרינו בהם כמה פעמים. ולא אבו שמוע. ומש"ה הרי הם כגוים לענין שחיטה. וכמינים גמורים לענין הריגה וכו' עכ"ל: והיאך א"כ יצדק כל האמור. בדרים במלכות פורטו"גאל וספרד. שאינם מסיתים ומסירים את לב אחיהם. ואין מי שיתרה בהם. ויוכיחם בהתראות הנאותות: מסקינן א"כ. שכל הרבנים הנז"ל יוצאים לעזרתינו. ומסכימים בדעתם. שאותם אשר לא התרו בהם. פעמים שלש. שאנוסים הם. וזה פשוט:
גם כן על האי סתירה. שדייקנו לעיל בדברי הרב בעל הלבושים ז"ל דידיה אדידיה. לא קשיא לן מידי. כי מ"ש בסי' ד'. שהאנוסים רובם מתחתנים בגוים. הוא דעת עצמו. ודעת יחיד היא. דלא קים לן כוותיה. ומטעם זה. לא הביאו מרן ז"ל בספרו ב"י. רק דבריו הם. שהאנוסים נזהרים להתחתן עם גויי הארצות. וכל דפריש מרובא פריש. ואין גם א אשר בשם גוי יקרא. וכן כתב הוא עצמו בסי' ג' ודוק:
ועל מה שגזרנו אומר לעיל שהכת הזה. אשר לא נגה עליהם אור האמת. שלא נאמר עליהם שלבם אנסם. מפני שאבותיהם היו מכירים האמת. ועפ"י האונס כיחשוה. ושלכן בניהם לע"ע. אשר לא נגה עליהם אור ידיעתה. שהנה הנם. במדרגה שפלה ופחותה מן הקראים. אשר מולידיהם מרצונם יצאו לתרבות רעה וכו'. הלא מעתה לא כן נדמה. ולבנו לא כן יחשוב. אדרבה להיות שהאבות יצאו מרשות גבוה באונס. הבאים אחריהם נתעלו מאד על הקראים. כמו שיתבאר מדברי הרב בעל הלבושים ז"ל. בהלכות רבית. על הכותים שבשביל שאבותם. בבחירתם הנפסדת נטו להאמין שוא ודבר כזב. מותר לקחת מהם רבית. ואין כן הקראים. שאסור ליטלו מהם. מפני שאבותיהם היו אנוסים במקצת וכו' ע"כ ע"ש:
ומעתה נדון ק"ו על אותם שהיו אנוסים במוחלט. והם הדרים במלכות פורטוגאל וספרד. שיהיה אסור גמור לקחת מהם רבית ודוק:
ועל מה שהוכחנו עוד לעיל. שאין לדמות לכת הזה. לתינוק שנשבה לבין הגוים. ולחשבם לאנוסים. מטעם שאלו של הכת הנ"ל אשר אינם מכירי' דרכי האלי נושאים נשים מן הגוים. ובניהם כמו זרים וגוים גמורים נחשבו וכו': ג"כ הטענה הזאת מבוטלת היא מעצמה כיון שידענו נאמנה. שכל האנוסים הדרים במלכות פורטו"גאל וספרד. יהיה מי שיהיה. נזהרים ביותר מלהתחתן עם גויי נכר הארץ. ומכירי' כל א' יחוסו ומשפחתו. ואם יש א' מני אלף. שנשאו נשים נכריות. והולידו בנים זרים. הוא מרוחק ומתועב אצליהם. ושוב אין מתערבים בהם ובזרעם. כי אותו זרע הוא נחשב אצלם. כגוים גמורים. ועליהם אנן לא איירינן. שכיון שהם ניכרים. ואפילו אצלם הם נחשבים כגויים גמורים. ליכא לספוקי ביהו. וכדכתב הרב צמח דוראן בתשובה. הביאה הרב הגדול כמוהר"י בי רב ז"ל בסי' מ' מתשובותיו ע"ש: ומוהר"י ן' לב בכלל ב' מח"ב מתשובותיו כתב ג"כ. דליכא למיחש לתערובת גויה שנתערבה באיזה משפחה. כי הוא ספק רחוק דאם א' מאלף נושא גויה. שהוא ניכר ומתועב ביניהם. ומרחיקים אותו מהם. על המעשה הרע ההוא וכו' ע"כ ע"ש: ועפ"י החזקה והוראה הזאת. מוהר"ש די מדינה ז"ל. בח"ג מתשובותיו סי' קי"ב. פסק הדין לזכות א' מבני האנוסים הנז"ל. שהיו מרננים אחריו. שאמו לא היתה מבני האנוסים. כי אם מבנות הגוים. דסמך על החזקה הנ"ל כנראה שם. וכן הרב כמוהר"א די בוטון ז"ל בספרו לחם רב בסי' ה'. העלה כן לענין דינא וכו' ע"ש:
ולא יתכן לומר. כי אחר שסוף סוף. מצינו לאיזה מהאנוסים הנז"ל. שהעוו את דרכם. וחיללו את זרעם. ונשאו להם נשים נכריות. שכמוהם. יהיו כל הנולדים שם בארץ גלותם. שמלבד שכבר הוכחתי שנודע בגוים זרעם. וכל רואיהם יכירום. הנה נא אשאלך והודיעני. אותם אשר הם מזרע אהרן ובאו לחסות תחת כנפי השכינה היאך משמשים בכהונה. אלא ודאי שע"כ צריך אתה לומר שהטעם הוא:
משום שידענו נאמנה. שהאנוסים הללו. נזהרים מאד במדינתן מלהתחתן בגויים וכדכתיבנא. וכדכתב הרב המבי"ט ז"ל בח"ב מתשובותיו סי' מ'. שאם האנוסים עצמם מעידים על אנוס אחר שאבותיו היו מוחזקים בכהונה. שהוא כדאי להחזיקו כהן. ולכל דבר שבקדושה. שלבן גויה אין לחשדו. לפי שמי שהוא נושא גויה. הוא ידוע וניכר ביניהם ומרחיקים אותו מהם. ג"כ בן זונה לא הוי. דהא אפילו לר' אליעזר. דסובר דפנוי הבא על הפנויה. עשאה זונה. הכא כיון שאינו בא עליה. אלא דרך נישואין. לא נחשב כבן זונה. ואפילו היתה נידה. ושלחלל ולבן גרושה לא חיישינן. לפי שאין קידושיהן. קידושין. ולא גירושיהן גירושין וכו' עכ"ל ע"ש:
ועוד הכהן אשר הוא כהן. והורתו ולדתו בקדושה. למה הותר לישא אשה מהאנוסות. אשר מקרוב באו ממלכות פורטוג"אל וספרד. לגור באהלי יעקב כי אין הדין כך:
ובר מן דין. ומן דין. למה נקבל הבאים לעבודת ה'. בזולת שיטבלו. ושאר התנאים הצריכים לימצא בגרים. הואיל ובארץ אויביהם. לא היה להם אור האמת במושבותם. וכפי מה שעלה בדעתינו מתחילה הלא גוים גמורים הם. ועל זאת ישתומם כל מבין. שאם יונח שנחשוב לאנשים האלה. אשר לא ידעו אור האמת כגוים. כאשר הסכמנו בתחילה. ואח"כ אם יעמידום על האמת. כל זמן שמתעכבים שם. ואינם באים לחסות תחת כנפי השכינה. בשם משומדים יקרו כדכתיבנ' איך יתכן להתקבץ הקצוות הללו. בלתי התמצע ביניהם גדר היהודי. ולפי מאי שעלה בדעתי מתחילה. ולפי דעת הר"דך ז"ל. למדרגה זו. לא יעלו אליה הדרים במלכות פורטוגאל וספרד. עוד כל ימי הארץ:
זאת ועוד. שלפי המונח הראשון. יש להפלות הפלא ופלא. דאיך יתכן. שזה האיש הדר במלכות פורט"גאל וספרד. אשר לא ידע ולא שמע את דבר ה'. ולא קיבל האמת. יהיה בגדר גוי אצלנו. ובנו אחריו אשר יכיר האמת. אחר שהעמידוהו עליה. נחליט עליו שם משומד. כל זמן שיתעכב שם. ועוד מעט קט. בנו של זה אם לא יאורו עיניו ביראת ה'. בגוים יתחשב. והלא זה דמיון כוזב ורחמנא ליצלן מהאי דעתא. להטיל מום בקדש ישראל לה מבלי שתוקדם אצלינו. ידיעה אמיתית. שהמרו ועיצבו את רוח קדשו. ויהפכו לו לאויב וכדכתיבנא. ועם כל זה די והותר לבטל לגמרי המונח הראשון. אשר עלה בדעתינו מתחילה. ודוק שק"ל:
ואחריו יסע השני. לאמת ולקיים. שכל משפחות בית ישראל. היושבים במלכות פורטו"גאל וספרד. היודעים את ה'. ולא באו תחת עול התורה. דאנוסים ומוכרחים הם מעול המלכות. ונקצר ונעלה בקיום המונח הזה. לאמת דברינו. בהראות כמה מהביטול. והרבה המכשולות יתחייב אם נחזיק לומר. שאלה בני ישראל אשר נפוצו בין העמים. ונטמעו בהם. שגוים ומשומדים הם בהחלט. כאשר גזרנו מתחילה. דהרי אם הדין היה גוזר כך. כשהיו באים אצלנו. היו מוכרחים לטבול. כגוי שבא להתגייר. וג"כ תשובה. ושאר תנאים ההכרחיים. כמו הבא לטהר אחר שכפר בעיקר. ומי שמע כזאת ומי ראה כאלה. שבזמן מהזמנים. הצריכום חז"ל טבילה או תשובה. דאכן נודע למבין עם תלמיד. שאין עושין כן לאלו הבאים ממלכות פורטו"גאל וספרד להתגייר. ויתחייב בהכרח שעד היום הזה. לא היה דינם אצלנו כגוים. וכמשומדים. כי משומד או מומר. לא נקרא כי אם מי שהיה יהודי מעיקרא. והמיר וסר מאחרי ה' אלדיו. וילך ויעבוד אלדים אחרים. ולא מי שלא הכיר את בוראו. ונתגדל בחיק נכריה. ובאהבתה ישגה תמיד. ולא ג"כ. מי שמחזיק בתומתו. ומפני היראה. מתראה מתנצר או נוטה לדת אחרת ולבו בל עמה:
ופוק חזי מ"ש על זה הרב הגדול כמוהר"י משא בי רב ז"ל. בתשובותיו סי' ל"ט. בשם הרב הגדול כמוה'רץ דוראן ז"ל. דאחר שהאריך בכמה ראיות. להוכיח שהאנוסים האלו. כשבאים אצלנו. נקראים בעלי תשובה. ולא גרים. כתב וז"ל. א"כ אנו ג"כ נדון עפ"י חזקה זו המפורסמת לנו שאין האנוסים האלו. נושאים נשים נכריות אשר לא מזרע ישראל המה. כי אם מבנות ישראל כמותם. ויש להביא ראיה. שאנו סומכים על חזקה זו. ממעשים בכל יום בפני גדולים. שכל הבאים מהאנוסים. לשוב בתשובה. אין אנו מצריכים אותו. כי אם מילה בלבד. ולא טבילה. מטעם זה. שאין אנו חוששים שתהא אמו גויה. דחזקה הוא שאין נושאים גויות. דהגע עצמך דהיה מקום לחששא זו. היינו מצריכין טבילה עם המילה. לפי שכיון שאמו גויה. אעפ"י שאביו מהאנוסים. לא היו מחשיבין הבן אלא גוי. לפי שאין בנך הבא מן הגוייה. קרוי בנך. ואינו מותר לבא בקהל. אלא במילה וטבילה וכו'. וכיון שאלו האנוסים. שבאים לשוב בתשובה. אין אנו מצריכין להם אלא מילה כמו הגדולים שקדמונו. א"כ לא חשו לשמא אמם גויה. ונסמכו על החזקה הזו וכו'. עד והאנוסים האלו נקראים בעלי תשובה ולא גרים וכו' עכ"ל: וכיון שכן. מי יערב לבו לקרא לאנשים האלה בשם גוים. אלא ודאי שמוכרחים אנו לדון אותם כישראלים. או כאנוסים ואסור ליקח מהם רבית. כי דוקא למשומדים שנטמעו בין הגוים להכעיס. דשבקי היתרא ואכלי איסורא. הוא שהתירו רז"ל ליקח מהם רבית. כאשר הביאו בביאור בעלי התוספות ז"ל. במסכת ע"ז בפ' אן מעמידין דף כ"ו ע"ב בד"ה אני שונה לכל אבידת אחיך לרבות המשומד וכו'. וז"ל ומיהו משומדים של עכשיו להכעיס הן. דשבקי היתרא ואכלי איסורא. ומטמעים בין הגוים. וכל להכעיס אי אתה מצווה להחיותו. ומותר עכשיו ליקח מהם רבית עכ"ל: וקיימו מוהר"י ן' חביב ז"ל. הביא דבריו מוהר"א מזרחי ז"ל בס' שאלותיו סי' מ"ו וז"ל. והמשומד מותר להלוותו ברבית משום דלאו אחיך הוא וכו'. ואין ראוי לכנות לו שם אח. כמו משומד דפקר טפי. ובידים הוא רוצה להסתלק מאחות ישראל וכו' עכ"ל: ולא יצדק זה. באחינו אשר במלכות פורטו"גאל וספרד. שאין דעת' לסור מאחרי ה' להכעיס. ולהתפרד מהאחוה אבל הם מוכרחים:
גם הרב מוהר"י ן' לב ז"ל בכלל הב' משאלותיו היקרות. הואיל לבאר בדברים אחדים שהדרי' במלכות פורטו"גאל וספרד. הם בחזקת כשרות. וישראל יתקרי ולא בגדר משומדים וכו. וז"ל אבל בדור הרע הזה. כי ראינו בעיננו. ובאזננו שמענו. כי כולם או רובם. רובא דרובא. היו לאנסם. וראוי לפסוק הדין ככתוב בתשובה הזאת. שהם וזרעם. וזרע זרעם לעולם. דינם כישראלים וכו'. ועוד לקמן כתב וז"ל. אבל האנוסים אף מאלף שנים. הם זרע קודש והורתם ולידתם בקדושה הוי ע"כ: וגם מוהר"י סג"ל בשאלותיו קיים זה:
וכדי שלא ישאר לנו עוד שום פקפוק בדבר. פוק חזי מ"ש הרב החסיד מוהר"ש אבוהב ז"ל. בספרו דבר שמואל. בסי' מ"ה משאלותיו וז"ל. ואין לנו לזוז מהסכמת הריב"ש סי' ד'. וי"א. ומוהר"ר ן' חביב. הביאו מוהר"א מזרחי בתשובה סי' מ"ו. ואחרים שעמהם. גם הרב דוד הכהן נלוה קצת עמהם. בתשובותיו בית כ"ד. אפס כי בבית כ"ח נראה שחזר בו. והחליט המאחר בכולם שיש לאנוסים דין משומדים. ואני כמעט נטיו סרעפי בקרבי. בתחילה לומר. דהיינו דוקא. באותם עצמם שנאנסו. והיו מתחילה יהודים. יודעים בטיב דת משה וישראל. שאינם טועים בדעתם לחשוב שההיתר בע"ז. מאיזו סיבה מכל הסיבות: אלא שיצרם תקפם. ולכך דן וחייב אותם כמומרים. אבל בניהם וזרעם אחריהם. אשר לא ידעו ולא ראו אור התורה מימיהם. מאי איכא בינייהו. לתנוק שנשבה בין הגוים. ולבני הצדוקים הקראים. אשר תחל עליהם הרמב"ם ז"ל. בפ"ג מהלכות ממרים בטעם זה:
אמנם הלום ראיתי אחרי רואי. כי לא זו הדרך דרך בה מוהר"ר דוד הכהן. בבית ח' ששם פוקד עון אבות על בנים. ודן מק"ו גזרה שוה לבנים כאב. באמרו ג"כ. דמסתמא מעידים ומלמדים אלו לאלו. מה שכבר ידעו. והנה הדבר ידוע. שלא צדקה טענתו זאת בהרבה מהם. ואפילו אותם המגלים קצת המצות לבניה'. משמיעים ביראה יחד קול ושוברו עמו. בהודיע שאיסור ע"ז. זו היא עבודה שבלב. ובזמן שהפעולות החיצוניות. מסכימות עמו. אבל כל שאין תוכו כברו. וכל מעשיו הם לפנים. מפחד הגוים. פטור הוא מדיני שמים. ואמונת כל זאת. קיימת עליהם מדברי איגרת א'. המיוחסת ביניהם לברוך כן נריה. שמוה הנוצרים בין כתבי הקדש הנעתקים בלשונם. וחשבוה כא' מהם. ומתוכה למדו לשקר. שדבריה בענין זה כפי העתקם. סותרים דברי תורה בבירור. להתיר השתחויה לאלילים. מפני הסכנה או אונס. ואיכה יחשבו למשומדים העורים הללו. שלא זרחה להם שמש הקבלה. ויאמינו אותם הדברים למצודקים. ולישרים בלבותם. כמאמין בדברי נביא ממש:
ופליאה דעת ממני. על אותו הק"ו היוצא מפי הרב הנז'. מההי' דמסכת כתובות פ"ק. בגר שנתגיירו בניו עמו. דק"ו פריכא הוא. מכחה אנפי וכו' עכ"ל ע"ש:
וגם חברינו כהר"ם אלואריס נר"ו הנז"ל כתב וז"ל. וכ"ש שהאנוסים האלה מאמינים. שהע"ז האסורה. היא הנעבדת ברצון העובד. וחושב בלבו שהיא אמת. אבל האנוס שאינו עובד ומשתחוה. אלא באבריו החיצונים ולבו בל עמו. והוא מאמין באל ית'. ושכל זולתו הבל. שאין בזה עון אשר חטא. ויבא להם טעות זה. מפני שמצאו במקרא בלשון לא"טין. אחר ספר ירמיהו. נבואות מיוחסות לברוך בן נריה. ויש שם איגרת. שאומרים שכתבה ירמיהו הנביא לגולים לבבל. ונמצאו שם דברים מסופקים. יסבלו פירוסים שונים. וא' מהם. הוא שהנביא התיר להם דבר זה. כמ"ש כל זה. החכם כמוהר"ר עמנואל אבוהב ז"ל ה"ה בספרו הנקרא נומולו"גיאה. בח"ב פרק י"ח. אשר שם הראה שקרות הדעת המוטעה הזאת. בראיות ברורות. ושהמעתיק בלשון לאט"ין. זייף ופיחת. והוסיף כרצונו. ממה שכתוב במקרא היונית. שהיא הראשונה. והקודמת לספרים החיצונים האלו. ע"ש בדבריו שהאריך. נמצא לפי זה. שהם אנוסים בדעתם. וסוברים שהמאמין באל ית' ובתורתו. ושכל זולתו הבל וריק. שמותר להם. כל ימי היותם שם. להשתחוות לע"ז באבריהם. כיון שלבם לשמים. ולפיכך אינם נקראים מינים. אבל נדונים כדין תנוק שנשבה לבין הגוים וכו' עכ"ל:
ומה לנו להרבות עוד ראיות. אחר שמצאנו דברים טובים. דברי ניחומים. המתיישבים על הלב למוהר"י ן' חביב ז"ל. אשר הביא דבריו מוהר"א המזרחי ז"ל. בסי' מ"ו משאלותיו וז"ל. אבל מי שנשתמד לאונסו. כאשר קרה בימים ההם. שבו זה החכם השיב התשובה הזאת וכן בדור הרע הזה. כי ראינו בעיננו ובאזננו שמענו. שכל המשומדים או רובם. רובא דרובא. היו לאנסם. ראוי לפסוק הדין הכתוב בתשובה הזאת. שהם וזרעם וזרע זרעם לעולם. דינם כישראלים. והלא מט"ו שנים עד היום בקרוב התחילו ימי השמד והאונס. כי רבים מבני עמנו. הביאם הכרח אונס גוף או ממון. להראות עצמן. משומדים גמורים. כופרים בעיקר. ובתורת משה בפרהסיא. ובימים מועטים. השתדלו בחזקת היד. לצאת מתוך ההפכה. ורבים אשר אתנו. באים מארץ מרחק מקצה השמים. לעבוד את ה'. וגם רבים מעמי הארץ. אשר נתעכבו עד היום. בארץ אויביהם. מי יודע מה בלבם. וראוי לדונם לכף זכות. כאנוסים גמורים. ומחר הם באים אצלנו. ועכשיו אנו מחרפים אותם. לדונם כמשומדים. רחמנא ליצלן מהאי דעתא. ויש לנו לסמוך. לאמת החילוק הזה ממ"ש הרמב"ם בפ"ג מהלכות ממרים אבל בני הטועים וכו' עכ"ל:
ואחרי דברי הרב הנ"ל אין לנו להוסיף חילוקים מדעתינו מכח סתירת דברי הרמב"ם ז"ל עם מ"ש בפי' המשנה מפ"ק דחולין. ומסתירת דברי הרב בעל הלבושים. דידיה אדידיה כדכתיבנא:
ואם הרב כמוהר"דך ז"ל הוכיח הדבר בהיפך מדברינו אלה האחרונים. דבריו דברי פי חכם. לא נתקבלו. כי מצינו במסכת סנהדרין בפ' ד' מיתות דף ס"א ע"ב דמפורש אתמר שהעובד ע"ו מאהבה ומיראה אביי אמר חייב. ורבא אמר פטור. והלכתא כוותיה ע"כ ע"ש: ולא נפרש פטרון דבריו. כפי הרמב"ם ז"ל דמיקל טפי אך ורק המקובל מכולם. הוא מה שפירש הריב"ש ז"ל. שפטור אף שתהיה היראה. יראת נזק או עונש. ואשר רב הוא. אותו אשר ישוער אצל הדרים במלכות פורטו"גאל וספרד. והגם שבאיזה פעם. ניתנה רשות לצאת כל מישירצה. מלתא דפשיטא היא. והראיה על זה. שבעת ההיא. באו הרבה במטמוניות. ובהצנע ולא בפרהסיא. ליראה שיתבקר פנקסם. כמו שאירע לקצתם. וכמה מהם. אשר עם היות שלא נפלה עליהם. אימתה ופחד. אזלת ידי. והכיס רק. לצאת עם בניהם וטפם. ויתמהמהו כי לא יכולו. או שכוונו לקבץ נודד מקרוביהם. אשר מעבר לים. ולבית אלדים לבא ברגש. ולאלה קרא הריב"ש ז"ל אנוסים בשאלה י"א. והביא דבריו בעל ההגהות בי"ד סי' קנ"ד ע"ש:
ומה שאמר שממתינים משום ממון. אין כונתו לומר להרויח ממון. רק להעדרו. ולמיעוט היכולת. לדמותם שעוד מעט מזער יאנה ה' להם ויבאו: אמור מעתה. שכאשר קראו לשבוים דרור ושיצא מי שירצה. להיות שהלחם אזל מכליהם. או להתמהמהם. עד שיוכלו לבא עם קרוביהם. אשר הרחיקו נדור. כאשר באו. וגם כביר מצאה ידם. ננעלה דלת הרשות לפניהם והנה נפלה עליהם היראה. אשר הכריחתם להתעכב. וקצתם שקצרה דעתם. בימים ההם להשיג האמת. ונשתבשו בידיעתם. והאמינו בע"ז. והם אשר נקראם אנוסי השכל. כאשר אח"כ. נפקחו עיניהם ויאורו. במניעת היציאה משם. נוקשו ונלכדו בפח היראה בעצמה. ולכן אלה ואותם אנוסים יקראו. ודעת מוהר"דך ז"ל הנ"ל לאו בר סמכה היא. כאשר בטלנו כל ראיותיו וכדכתיבנא:
ומאחר שהודיע ה' לנו את כל אלה. מעתה נבא להשיב לשואלינו דבר. על מה שנסתפק. אם מותר לנו לשלוח מהכא להתם. לאנוסים כאלה. ספרי תפלות ומחזורים. ארבעה ועשרים. טלית ותפילין. וכדומה. מכל דבר שבקדושה. כל זמן שיש חשש סכנה. סכנת נפשות. אם יתפרסם הדבר לפני גויי נכר הארץ וכו'. ואען ואומר. שדל מהכא האי חששא מהסכנה. לענין ההיתר לשלוח כל דבר שבקדושה לאנוסים הללו. בארץ נכריה. אם יהיה לאיש. כפי המוצע בשאלה. שלבו שלה עם ה' אלדיו באמונה האמיתית. ושבינו לבין עצמו מתיחד ביהדות. ושאף גם זאת בהיותו בארץ אויביו. תורת אלדיו בקרבו. ושלא מאס ולא געל במצות ה'. ושבהצנע לכת במצותיו חפץ מאד. אשר על כן ציוה למשלחו. לשלוח לו כל הנז"ל בלי עיכוב ומניעה. והבטיח לתת שכר טוב לשולחים בתמים וכו'. בודאי שכדי לפתוח לו. ולאנוסים שכמותו. פתח תקוה ויבאו לחסות תחת כנפי השכינה. לעסוק במצותיו בפרהסיא. הייתי מתיר לשלוח לו את כל אלה. זולת התפילין. יען שנהנחתן. בהיות כי הוא ערל בשר שלא מל בשר ערלתו. לא די שלא היה מקיים מצוותן כראוי. ולא יועילהו לשום זכות. אלא אדרבא לביזיון יהיו לו וג"כ לתפילין עצמם. ופוק חזי מ"ש הרב בעל כנה"ג ז"ל. בא"ח בהגהת הטור סי' ל"א בשם ס' הפסקי' וכתבים סי' ך'. שאפילו ערל שמתו אחיו מחמת מילה אעפ"י שהוא יהודי ממש ולידתו והורתו בקדושה. והוא עובד את ה' בפרהסיאה. עם כל אחיו בית ישראל שאעפ"י כן. כיון שלא נימול. שלא יניח תפילין וכו' ע"ש. מכ"ש אלו. שמלבד שהם ערלי בשר. ה"ה בארצות אויביהם ועובדים ע"ז בפרהסיא. אעפ"י שהוא לפנים וכו'. והטעם שהערלים. אין ראוי להם להניחם. שהרי כבר ידענו. כי עפ"י שנים עדים יקום דבר. ועד א' לאו כלום הוא. כי לא יקום עד א' באיש שלא יועילהו עדותו. ולכן יהיה ביזיון ג"כ לתפילין עצמם. בהעידם על האיש הזה לבדם. ומה גם לאנוסים האלו בהיותם בארץ אויביהם. ומשתחוים לאל אחר לפנים. אבל שאר הדברים הייתי מתיר לו. יען שראינו שלאנוסים כאלו. אפילו בדברי איסור האמינום רז"ל כאשר כבר הורה זקן ה"ה הרשב"ץ ז"ל ה"ה. והביא דבריו מרן ז"ל. והרב בעל הלבושים בי"ד סי' קכ"ד ס"ק י"ו וז"ל האנוסים אפילו הטובים שבהם. כל זמן שהם בין הגוים באונסם. אינם יכולין ליזהר ממגע עכו"ם. וכיון שהם חשודים עלינו אינם נאמנים על שלהם אפילו בשבועה. אבל נאמנים על של אחרים. ואין אוסרים יין במגען. דהא אנוסים הם. ואין לבם לע"ז. ודוקא אותם שדרים עדין בין הגוים. ומה שעושים עושים בפרהסיא מתוך אונסם. ובצינעה הם נזהרים מעבירות. ואעפ"י שאפשר להם לברוח. ואינם בורחים מפני הפסד ממוניהם. שלא יוכלו להצילו וכיוצא בו. אנוסים מיקרו וכו' עכ"ל:
ודומה לזה הנדון שאנו עסוקים בו. מצאתי שנשאל מעלת הרב המובהק כמוהר"ר יעקב שנייור זלה"ה אבי זקנו של מעלת א"א מ"ו ז"ל בהיותו אב"ד ור"מ בק"ק פיסא יע"א. הובאו דבריו בס' מים רבים בחלק י"ד סי' נ"א. על א' מאנוסי הזמן. שבא לעיר שדרים בה ישראלים. אלא שעדין לא נכנס בבריתו של אברהם אבינו לסיבת ממונו. הנמצא מפוזר ומפורד בידי גוים. באותה העיר אשר יצא משם. ואינו יודע אם יצטרך לשוב שם להציל ממונו. לא לכונה נפסדת ח"ו. ופגע בו הרגל. והיה רוצה להזדווג במצות פתיחת שערים. ולאחוז בס"ת וכו'. ונשאל הרב ז"ל. אם היה בזה שום נדנוד איסור. כדי לדחותו ולמחות עליו. ולעכב על ידו וכו'. והוכיח הרב ז"ל ההיתר הנ"ל. ונסתייע מהלשון הנז"ל של הרשב"ץ ז"ל אשר הביא דבריו מרן והרב בעל הלבושים ז"ל דכתיב לעיל. וכתב עוד. שאל יעכב עליו איסור הכנסתו בברית. דאנוס מיקרי לענין זה. ורחמנא פטריה. דיש לך אדם שממונו חביב עליו. יותר מגופו. ונסתייע עוד מלשון הרמב"ם ז"ל שכתב בהלכות ס"ת וז"ל. כל הטמאים ואפילו כותים. מותר לאחוז ס"ת ולקרות בו. שאין ד"ת מקבלין טומאה וכו' ע"ש. וכתב עוד וז"ל ואלמלא דמסתפינא. הוה אמינא. שאף בתפילין מותרים. דהגם שכתוב והיה לך לאות וגו' ודרז"ל לך לאות. ולא לאחרים לאות וכו' האנוסים האלו. לאו אחרים מיקרו. כמו שהוכחנו שלבם לשמים וישראלים הם. ומזרעיה דאבוהי קשישא קאתו וכו' עכ"ל ע"ש: והסכימו על ידו לענין דינא שם בסי' ב"ב מעלת חכמי ורבני הישיבה הכללית של ק"ק ליוורנו יע"א. ובאו על החתום הראשון שבקדושה. ה"ה שאר בשרי הרב המובהק כמוהר"ש אזובי נ"ע. אחיו של מעלת זקני הגאון כמוהר"ר יוסף אזובי זלה"ה. בעל ס' המילואים. וס' קטרת כסף. אשר היה באותו זמן אב"ד ור"מ בק"ק הנ"ל. והרב המובהק זקנו של מעלת א"א מ"ו כמוהר"ר דוד ישראל מילדולה זלה"ה אשר שמו נודע בשערים כי הרביץ תורה בכמה קהלות קדושות שבישראל לאב"ד ולר"מ ולמ"ץ כנודע. וכתבו עלה וז"ל דברי מעלת החכם הפוסק. בהיתר אחיזת ס"ת לאנוסים. קודם המזל בשר ערלתם. ה"ה מיוסדים על אדני האמת והצדק. בהיותם נשענים ונסמכים על דברי הרמב"ם ז"ל סוף הגאונים בזמן. וראשם בחשיבות וכו'. וגם הרב בעל הטורים ז"ל בטור י"ד סי' רפ"ב כתב בו. ועם שלא זכר הכותים. כי אם הטמאים בלבד. די לנו במה שהזכירם הרמב"ם ז"ל. ונקטינן כוותיה להתיר וכו' עכ"ל ע"ש. וכן הסכים עמהם שם בסי' מעלת א"א מ"ו ז"ל וכתב שלענין הדין הוא מיוסד על האמת ע"ש. אלא שלענין הנחת התפילין כתבו מעלת רבני הישיבה הכללית של ק"ק ליוורנו יע"א וז"ל. זולת בענין הנחת התפילין. לא יניחם. יען שכבר ידענו. כי עפ"י ב' עדים יקום דבר. ועד א' לאו כלום הוא. ואדרבא ביזיון יהיה לו. לבא להעיד יחידי מאחר שדבריו לא יהיו נשמעין. כי לא יקום עד א' באיש. וכן הנה כל איש ישראל החתום באות ברית קודש. בהניחו תפילין שנקראו אות הרי הוא כמצרף ומייחד ב' עדים. שיעידו על היותו מאחין באלדים ובתורתו. ועדותם נכונה וצודקת. אבל הבלתי נימול. מה יועילהו הנחת התפילין. הרי הוא כמביא עד א' להעיד עליו לזכותו שלא יועילהו עדותו. ויהיה ביזיון לעד. כמו כן יהיה ביזיון לתפילין. בהעידם על האיש הזה לבדם. והוא טעם אמיתי ונכון בעינו וכו' עכ"ל ע"ש:
ומכח תורתם של מעלת אבותי זלה"ה הנז"ל לא היה לי שום חשש פקפוק להתיר בנ"ד. לשלוח למבקש כל הנ"זל בשאלה. מלבד התפילין מהטעם האמור יען שלענין דינא. איני מוצא שום פקפוק איסור בדבר וכדכתיבנא אלא שלענין מעשה. נכנס באזני האי חששא דחששו עליה מטלת הרבנים הנז"ל. מהריעותא דנפיק מינ'. שהרי כתבו עלה וז"ל האמנם אנו אומרים כי עם שהדין כך. אין השעה צריכה לכך. ואין להשוותם לישראלים גמורים. להתיר להם ההשתמשות בדברי קדושה. כל עוד שלא נימולו. כי נפיק מניה חורבא. כי יתעצלו מהכנס בבריתו של אברהם אבינו. בראותם שעם היותם ערלים. אין מונעים מהם דבר. ומשתמשים בכל דבר קדושה כישראלים גמורים. מה שאין כן כאשר יושם איזה הבדל מפורש ביניהם. כי אז כל א'. וא'. ימהר ויתיש מעשהו. להשלים חוקו. ולמול בשר ערלתו. להיות נמנה לכל דבר שבקדושה כישראל עם קרובו יתברך עכ"ל ע"ש: וראיתי שג"כ מעלת א"א מ"ו ז"ל ג"כ לענין מעשה. קפיד עליה שהרי שם בסי' נ"ג. כתב עלה וז"ל עיינתי בפסק הנז"ל של מעלת מורי זקני נ"ט ואף כי לענין דינא הוא מיוסד על האמת. אפ"ה למעשה לא מלאני לבי להקל. לפי שנכנס באזני דברי מעלת חכמי ורבני ק"ק ליוורנו יע"א. שחוששין לריעותא דנפיק מן ההיתר הנ"ל. ועוד כי האחרונים שהעתיקו דינו של הרמב"ם ז"ל. כהריב"ה והב"י ז"ל. דלגו מילת כותים. או לפי שבספר הרמב"ם אשר העתיקו ממנו לא היה כתוב בו מילת כותים. או לפי שנחלקו עליו בזה. וג"כ בדין הנדה. רואה אני שלא הסכימו האחרונים. עם מ"ש הרמב"ם ז"ל שם וכו' עכ"ל ע"ש:
ומעתה הנני דן ק"ו מהתם לנ"ד. שאם התם שהאנוס הנ"ל. כבר היה אצלנו כי הציל נפשו מני שחת ויצא מארץ הגזרה. והיה מתנהג ביהדות בפרהסיא. ולא היה משתחוה עוד לאלילים. ולא היה פונה לדבר אחר. כי אם זמנין חלתא ביומא הוה ברך על ברכוהי להיות מצלא ומודא קדם אלדה. וקורא ק"ש בברכותיה. ומתעטף בציצית. ומתעסק במצות. שהרי הוא כישראל לכל דבריו. וכנראה שם מהצעת השאלה. ואפ"ה לפי שעדין לא מל את בשר ערלתו. מחמת אנסו הנז"ל. חששו מעלת הרבנים הנז"ל להתיר לו ההשתמשות בדברי קדושה. יען כי נפיק ממנו חורבא. כי יתעצלו מהכנס בבריתו של אברהם אבינו. בראותם שעם היותם ערלים. אין מונעים מהם דבר. ומשתמשים בכל דברי קדושה כישראלים גמורים. מכ"ש וק"ו בנ"ד. שביתר שאת יש לחוש. להאי חששא. בהיותם עדין עצורים שם בארץ נכריה. שבראותם שאף גם זאת בהיותם בארץ אויביהם. מוטבעים בין הגוים. אינם מונעים אחיהם היהודים. מלשלוח להם כל תשמישי קדושה הנז"ל. שיתעצלו מלבא לחסות תחת כנפיו. בחשבם שכיון שיש בידם ספרי תפלות להתפלל בהם אל ה' בסתר. ושאר תשמישי קדושה כאשר לכל בני ישראל במושבותם. ושהגם שהם משתחוים לפנים לע"ז מחמת האונס. שעובדים את ה' בלבם. וכפי דעתם וטעותם. מהאיגרת הנז"ל המיוחסת לברוך בן נריה. נראה בעיניה' שאין בזה עון אשר חטא. וכיון שכן. יראה בעיניהם שכבר הם ישראלים גמורים לכל דבר. כי רחמנא לבא בעי ויתעכבו שם. וימנעו לבא לעבוד את ה'. כי יאמרו בלבם מה לנו לטלטל עצמנו ואת טפינו. ולילך בדרכים ובמקומו'. אשר לא ידענו אנחנו ואבותינו. ולהכניס עצמינו בסכנה וכו' ובזה ישארו שם נטמעים בין הגוים. מה שאין כן אם ימנעו מלשלוח להם שום דבר מתשמישי קדושה הנ"ל. ואדרבה אם יכתבו להם בפירוש שלאיש אשר לו ערלה. ועובד ע"ז. אעפ"י שהוא לפנים. אסור וחרפה היא לנו. לשלוח. ולמסור בידם. תשמישי קדושתינו. כל עוד שלא יצאו מתוך ההפיכה. ויבאו אצלינו. לעבוד את ה' כמונו. ולהמול להם כל זכר. והיינו לעם א'. שאז בודאי כל א' וא'. ימהר ויחיש מעשהו. ויבאו לחסות תחת כנפיו. להשלים חוקו. ולמול בשר ערלתו. ולעבדו שכם א'. כדי להיות נמנה לכל דבר שבקדושה כישראל עם קרובו ית':
מכל הלין טעמי. הנני חושש בנ"ד. להתיר לזה האיש השואל מבוקשו. ומה גם בהצטרף לחששא הנ"ל. חשש הסכנ' הרמוז בשאלה. אשר ימצא למחזיק בתשמישי קדושה הנ"ל. לו ולכל בני משפחתו. ולאנוסים אחרים הנלוים עמו. קרוביו ואוהביו. אם יראה. או ימצא בידם. שום א' מהדברים הנז"ל. או יתגלה או יתפרסם הדבר. לפני גויי נכר הארץ. וילשינו עליו לפני החקירה וכמו ששמעתי שכבר אירע מעשה בקאשט"ילה. ששרפו ד' נפשות. על אשר מצאו בבית זקנה א'. סדר א' מתפלות היהודים. והלשונו עליה שבכל יום היתה מתפללת בספר הנז"ל. שבודאי יש לנו לחוש לכל החששות הללו. ושלא לגרום להם שום היזק. שיבאו ח"ו לידי סכנה על ידינו:
ואם תאמר ומה נועיל. אם נמנע עצמינו מלשלוח לו מבוקשו. כיון שסוף סוף. הוא יבקש הדבר ע"י סוחרים גוים. כמובא בשאלה. ובלי ספק. שהם ישלחו לו כל מבוקשו. ובין כך ובין כך. הוא לא ניצול מחשש הסכנה הנז"ל. ואנן מפסידים השכר הגדול שהיינו מרויחים. אם היינו עושים רצונו. וההפסד הנ"ל הוא ודאי. והחששא מהסכנה הנז"ל הוא ספק. ומוטב לאחוז את הודאי. ולהניח את הספק. זאת ועוד שהרי מצינו. אפילו בע"ז עצמה שהיא חמורה. שאסור לכל בר ישראל למכור לגוי' שום דבר דשייך לעבודתה ותשמישי'. משום שעובר על לאו דולפני עור לא תתן מכשול. ואפ"ה מצינו. שאם אותו דבר יכולין לקנות במקום אחר. דאז מותר ליהודים למכור להם אותו דבר. כאשר כבר הוכחתי זה בפסק דיני. שנדפס אשתקד. תוך פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י בח"ה דף מ"ה ע"ש שהוכחתי שכל שהוא בעצמו. יכול להכשיל את עצמו. וליטלו במקום אחר. שאין זה המוכר לו מכשילו בכלום. ומותר וכו'. והבאתי ראיה לדברי. והסכים עמדי מעלת הרב היושב על כסא ההוראה. ה"ה המלך שלמה נר"ו. ומשם נוכל ללמוד לנ"ד. כיון שבנקל האנוס הנ"ל. יוכל למצא מבוקשו ע"י סוחרים גוים. ומה גם כי חשש הסכנה הנז"ל היא רחוקה ואינה כ"כ ודאית וכו':
אשר על זה נוכל להשיב ולומר שמהתם ליכא למשמע מינה מידי לנ"ד. דהתם איירי שהאיסור הוא. כדי שלא יעבור הישראל על איסור לאו. דולפני עור לא תתן מכשול. והכא איירינן. כדי שלא להביאם לידי סכנה. סכנת נפשות. וכבר ידוע דחמירא סכנתא מאיסורא. ואם הוא לא חס על נפשו. ורוצה לסכן את עצמו. ואת אחרים עמו. ולבקש כל הדברים הנז"ל ע"י סוחרים גויים. לא בשביל זה. או בשביל הנאת איזה סך ממון. שנוכל להרויח בו. נכניס את עצמינו. להיות אנו גרמא בנזיקין ח"ו. לכמה נפשות מבני ישראל. דאם הוא אינו חס על עצמו. למה לא נחוס אנו על עצמינו. שלא לגרום על ידינו איבוד כמה נפשות עצובות. שאפשר קרוב לודאי. שיהיו נלכדים ונשרפי' עמו ב"מ:
ומה שראוי ונאות לנו. הוא לכתוב לאיש כזה. דברים טובים. המתיישבים על הלב. ודברי שלום. כדי להמשיכו בעבותות אהבה. להביאו לעבוד את ה' בפרהסיא. עם כל אחיו בני ישראל. בשמחה ובטוב לבב. ולא מחמת יראה. ובהלה. ושימהר ויחיש מעשהו. לעזוב את אלילי כס"פו. ויבא לחסות תחת כנפי השכינה כי זה נאות לו ולנפשו. דאם בעל נפש הוא. ישמע לקול מוריו. ולא יכנס עצמו ולא לאחרים עמו. בחשש הסכנה הנז"ל. ויציל את נפשו משחת ומארץ גזרה. אשר נפשו בכפו בכל עת ובכל רגע לבא לעבדו שכם א'. וימשיך עמו כל בני גילו. והמסתופפים בצילו כי כן נאה לו זהו הנלע"ד להשיב מפני הכבוד. וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נסין אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר ואם בישראל אמשטרדם וע"א הכותב וחות' בסדר ובשנת תן לי הנפש והרכש קח לך לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה ס"ט: