שאלה זבולון לחוף אניות היה שוכן ועוסק בסחורה הן לבדו הן בשותפות וישאו עליו קינה על שהיה מתמעט והולך ויהי היום העלה בספר חשבונות כל מאורעיו וחשבון כל שותף ושותף בדיקדוק גמור מזה יקבל ולזה ישלם והודיע לכל שותף ושותף שלא היה רוצה יותר בשותפות ושישלם הראוי לכל אחד ואחד כשישלימו לו סוחרי תרשיש והאיי' וכלם אמרו נדברך כן יהיה וכשראה זבולון שלא היה מצליח בפסקיו הן בעסקו לכדו הן בשותפות אמר בתם לבבו עלי המלאכ' לגמור ועזרי יהיה מ"ה והוא יהי' שותפי ומכל מה שארויח החצי יהי' לו ומהיום ההוא והלאה היה ה' אתו וכל אשר הוא עושה ה' מצליח ומדי שנה בשנה היה עולה בספר חשבונות הריוח גדול שהוא מרויח חציו לו וחציו לשותפו הרם נשא ובתוך זה הזמן היה נותן לבדקה ביד רחבה כברכת ה' אשר נתן לו ויהי היום חלה זבולון את חליו אשר ימות בו ויצו לביתו ובחר איש חיל ירא אלהים ועשה אותו אפוטרופוס על בניו הקטני' ויגוע וימת וחלי"ש והאפוטרופוס הלך לראות מתוך ספרו מה לו לעשות בנכסיו ומצא כתוב בכתב ידו של זבולון שהוא מצוה שיורשיו ישלמו לכל שותף ושותף מה שראוי להם בלי שום עירעור וכך עשה האפוטרופוס ונתן לכל שותף ושותף מה שראוי להם אבל על ענין השותפות שעשה כפי דעתו עם ה' היה עולה החלק ההוא לכמ' אלפים אפים ורבבות אמר האפוטרופוס עלי מוטל חובת טענינן ליתמי ואינו רוצה ליתן החלק הגדול ההוא לעניים ואומר שדעת זבולון בטלה אצל כל אדם ומה שעשה אינו בגדר הקדש גם מה שמצאו כתוב אינו בכלל מצוה לקיי' דבר המת הקרש אינו לפי שלא היה דבורו בדרך הקדשו' שהיה לו לומר חצי מה שארויח הקדש או לצדקה ואף אם היה דבורו כך עדיין יש טענה גדולה ליתומים שדבר פשוט הוא שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם גם מה שמצאו כתוב נכתב ידו אינו אלא לשותפים שכפי הדין או מנהג תגרים יש להם תביעות על זבולון ואומדנות מוכיח שהוא נתן בחיו מה שכפי דעתו היה ראוי לעניים כי היה נותן צדקה בגלוי למאות ולאלפים וביתו היה פתוח לרוחה לעניים ומי הוא אשר יגיד לנו כזה נתן בצנעה ורגלים לדבר שאם יבא בחשבון יעלה הכל לאלפים ורבבות ועתה באים גבאי בדקה ותובעים כל החלק של העניים כפי מה שכתוב בספר לא יש"אר פרו"טה וטוענים שלעולם אומדין דעת הנותן ובודאי שכל מה שאירע לזבולון מוכיח שגמר בדעת ובנפש חפיצה ובדעת שלמה ליתן מכל מה שירויח החצי לה' ומי הוא זה אשר ימלאנו לבו לערער ולדבר סרה על דעת זבולון הישרה והטובה ולומר שבטלה אצל כל אדם והלא דעתו כדעת יעקב אבינו שנדר ואמר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך והן מכח הקדש ומכח מצוה לקיים דברי המת קנו העניים וטענת האפוטרופוס שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אינה טענה שכבר העלה זבולון בספרו הרויח של כל שנה ושנה והוא דבר שכבר הרויח ובא לעולם חציו לו והחצי האחר מוטל עליו כחוב כמנהג תגרי ויודעי ספר גם טענת מה שנתן בחיו אין צריך נגר להפיל יסודותיה כי דרדקי דבי רב כשיעלו לחשבון הוצאות ביתו ופרנסתו של זבולון יאמרו וגם זה לעומת זה ועל מה שנתן בצנע' הנסתרות לה אלהינו והן מכת מצוה לקיים דברי המת כבר מצאו כתוב בספרו שהוא מצוה ליתן לכל שותף ושותף החלק הראוי להם ואמדינן דעתו ששותפו הנבחר הוא ה יתעלה ועניים משולחן גבוה קא וכו על כן הצעתי ואת השאלה לפניך כדי שתגזור אומר עליה כפי תורתנו הקדושה ומשפטים האמתיים וידעתי חבירי ידעתי שתעשה משפט לצדקה וצדקה למשפט הכל כפי הדין ומ"ה תהי משכרתיך שלמה מאתי דורש אהבתך וסר אל משמעתך הצעיר בנימין בא"א משה לופס קולאסו יצ"ו:
ידידי וריעי ראיתי שאלתך הנעימה טענותיה מיוסדים על אדני פז מכל צד ופינה שאלת חכם חצי תשובה מאיר עיני חכמים כהלכה פלפלא חריפא תלמוד תורה ודרך ארץ במקום אחד תורתו אומנותו מנעוריו ועד הנה באהבתה ישגה תמיד ודכירנא כד הוינא טליא אהבת נעורים יומם ולילה שואל כעניין ומשיב כהלכה ועתה אני מחלה פני אל שיתן בפי מענה להפיק רצון כת"ר ולא אכשל בדבר הלכה וישמחו כי חבירי וזה החלי לעשות:
תשובה מאמרם ז"ל בכתובות דף נ"ח בפרק אף על פי המקדיש מעשה ידי אשתו הרי זו עושה אוכלת המותר ר' מאיר אומר הקדש ר' יוחנן הסנדלר אומ' חולין ע"כ במשנה ובגמרא אמר רב הונא אמר רב יכולה אשה לומר לבעלה איני ניזונית ואיני עושה קסבר כי תקינו רבנן מזוני עקר ומעשה ידיה משום איבה וכי אמרה איני ניזונית ואיני עושה הרשות בידה מתיבי תקנו מזונות תחת מעשה ידיה אימא תקנו מעש' ידים תחת מזונות לימא מסייע ליה המקדיש מעשה ידי אשתו הרי היא עושה ואוכלת מאי לאו בניזונית לא בשאינה ניזונית אי בשאינה ניזונית מאי למימרא אפי למאן דאמר יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך הני מילי בעבד כנעני דלא כתיב ביה עמך אבל עבד עברי דכתיב ביה עמך לא וכל שכן אשתו סיפא אצטריך ליה מותר ר' מאיר אומר הקדש ר' יוחנן הסנדלר אומר חולין ופליגא דר"ל דאמר ריש לקיש לא תימא טעמא דר' מאיר משום דקסבר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אלא טעמא דרבי מאיר מתוך שיכול לכושה למעשה ידיה נעשה כאומר לה יקדישו ידיך לעושיהן והא לא אמר לה הכי כיון דשמעינן ליה לרבי מאיר דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה נעשה כאומר לה יקדישו ידיך לעושיהם וסבר רבי מאיר אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם והתניא האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר או לאחר שתתגיירי לאחר שאשתחרר לאחר שמשתחררי לאחר שימות בעליך או שתמו' אחותך או לאחר שיחלוץ ליך יבמיך ר' מאיר אומר מקודשת מההיא אין מהא ליכא למשמע מינה:
ופרש"י מעשה ידי אשתו במתני' מפרש מה היא עושה לו משקל ה' סלעים וכו'. הרי זו עושה ואוכלת אין מעשה ידיה קדוש על פיו ובגמרא מפרש לה: המותר הקדיש את מותר מעשה ידי אשתו מה שהיא עושה לו יותר על הראוי שפסקו חכמים ולא הקדיש מעשה ידיה עצמן והמותר קנוי לו במעה כסך שתקינו לה חכמים שיתן לה בכל שבת מעה כסף לצורכיה לבד המזונות כדתנן במתני': מאיר אומר הקדש וכו מפרש בגמרא: איני ניזונית משלך: ואיני עושה לך כלום אלא לעצמי: מזוני עקר תחלת תקנתא לטובתה תקנוה משום דזמנין דלא ספקא במעשה ידיה למזונות ותקנו תחלה עקר תקנתא שיזון איש את אשמו והדר תקון לה מעשה ידיה משום איבה וכיון דעקר תקנתם לטובתה ומשום דידה הואי כי אמר' לא ניחא לי בהאי טיבותא שומעין לה מאי לאו בניזונית שיש לו נכסים ומבקש לזונה ואפילו הכי תנן אין מעשה ידיה ברשותו להקדישן: כשאינה ניזונית שאין לו במה לזונה: אפי' למאן דאמר וכו פלוגתא במסכת גיטין: סיפא אצטריך ליה לאשמועינן פלוגתא במותר דלא שייך אמזונות ואע"ג דאינה ניזונית איכא למאן דאמר קדיש לאחר מיתה כשיירשנה וכדלקמן: ופליגא דרב הונא אדר"ש בן לקיש דבר שלא בא לעולם כגון מעשה ידיה שהקדישן עד שלא עשאתן: לעושיהן למי שבראם וידים איתנהו בעולם אלמא קסבר יכול לכופה ואינה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה: והא לא אמר יקדישו ידיך אלא מעשה ידיה: שמעינן ליה לר' מאיר במסכת ערכין דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה דתנן המעריך פחות מבן חדש ר' מאיר אומר נותן דמים דאדם יודע שאין ערך לפחות מבן חדש וגמר ואמר לשם דמים הכא נמי אדם יודע שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם וגמר ואמר לשם ידים עצמן עכ"ד:
ויש הרבה משא ומתן בגמרא המותר באיזה זמן קדוש אם מחיים או לאחר מיתה ואחר זה פסק שמואל הלכ' כר' יוחנן הסנדלר דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם והקשו ומי אמר שמואל הכי והתנן קונם שאני עושה לפיך אינו צריך להפר ר' עקיבא אומר יפר שמא תעדיף עליו יותר מן הראוי לו ר' יוחנן בן נורי אמר יפר סמא יגרשנה ותהא אסורה לחזור ואמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן נורי פירוש אלמא העדפא דבעל הוי ותרצו באומרת יקדשו ידי לעושהן ואע"פי שעדיין לא נתגרש ידיה משועבדי' לבעל והנה רבינו הגדול לא הביא מחלוקת האמוראים לעניין אם קדוש מחיים או לאחר מיתה ולא הביא כי אם המשל בצורתה ואמר שמואל הלכה כרבי יוחנן הסנדלר כמנהגו הטוב והישר שאינו מביא אלא הלכה פסוקה ולהורות לנו שאף על פי שנחלקו האמוראים בדברי ר' מאיר ונשאו ונתנו בדבר אין הלכה כמותו שאמר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אלא כשמואל שפסק כרבי יוחנן הסנדלר ובפירוש כתב הוא כהלכות בפרק שור שנגח את הפרה דדבר שלא בא לעול אינו מקודש כלל וכן פסק הרא"ש והרמב"ם והטור ובית יוסף ומוסכם הוא מכל המפרשים מביאור הגמרא וכל שכן לדעת הגאונים כאשר נבאר בגזירת ה':
ומעתה נבוא אל שאלתינו לכאורה נרא' לנו שטענת אפוטרופוס חזקה כראי מוצק אחר שזבולון הקדיש דכר שלא בא לעול' ואין זה נקר' הקדש כאשר הוכחנו מן התלמוד ומכל הפוסקי' ואין מי שחייב בזה אלא ר מאיר לבדו וכבר דחו אותו מהלכה ולפי זה דכרי זבולון שאמר ומכל מה שארויח החצי יהיה לו הוי כאומר מה שתעלה מצודתי מן הים קודש מה שתוצי' שדה זו מן הפירות חרם שלא אמר כלום וכן האומר לחבירו שדה זו שמכרתי לך לכשאקחנה ממך מקודשת ולקחה אינה מקודש' לפי שכשהקדיש לא היתה ברשותו ואפי אם היה זבולון בחיים יכול לפטור את עצמו בטענה ואת וכ"ש נושא שאנחנו בו הוא לאחר מיתה שאפי' אם והיה הדבר ספק אין האפוטרופוס חייב לשלם לגבאי צדקה שהמוציא מחבירו עליו הראיה דדוקא אם היה בחיים ויש בידו מעות והוא מסופק אם הם של צדקה חייב ליתן אותם לצדקה אבל מי שהקדיש דבר בלשון שמסופקים בו ומת שאין לידע כוונתו נקראו היורשים מוחזקים וההקדש שבא להוציא מהם עליו הראיה וכל ומן שאינו מביא ראיה הנכסים בחזקת היורשים כן כתב הרשב"א ז"ל בסימן תרנ"ו גם מה שמצאו כתוב בכתב ידו של זבולון השותפו' של הי"ת לא יספיק לחייב היתומי' לשלם לגבאי צדקה שכבר גזרנו בהחלט שהוא נגד הדין שעשה הקדש לדבר שלא בא לעולם כל זה כתבתי קודם עמדי על אנשים גדולים מפורסמים בשלמות אשר העמדונו על האמת מה שאי אפשר לנו לעמוד עליו כי רחוק מאד שתגיע השגתו לאחד מבעלי העיון בדורינו מקוצר ידיעתנו וכדי לעמוד על דבריהם נעיר כח השכלי ונרדים שאר הכחות:
על כן נראה לנו בנושא שאלתינו שהאפוטרופוס חייב לשלם לעניים החצי מכל מה שהרויח זבולון מכא' שני חלקים אם מסבת חלק הנימוס התוריי אם מצד חלק ישוב המדיניי ועתה נבארי' בג"ה מסב חלק הנימוס התוריי הנה האיש הזה אחר שראה שנכסיו מתמוטטין ולא הצליח בעסקיו הו בשותפות הן לבדו נתעורר התעוררות גדולה וחקר בעיני שכלו וראה שיעקב אבינו כשאמר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך לא היה לולא כסף ולא זהב וכשנדר נדר לה' העשירו עושר גדול כאשר ספרה תורתנו הקדוש' וכן עשה בשובו מפדן ארם שלם את נדרו כמאמר רז"ל ויקח מן הבא בידו מן החולין ואח"כ מנחה לעשו אחיו ואפי' מבניו הקדיש לה' שלקח לוי והושיבו בראש ישיבה למלאכת ה' כמ"ש הרמב"ם בפ"א מהלכות עכו"ם וכן עשה זבולון ונכנסה בו רוח טהרה כמ"ש החכם השואל אמר בתום לבבו עלי המלאכה לגמור ועזרי והיה מ"ה והוא יהיה שותפי ומכל מה שארויח החצי יהיה לו ואחר שאמר עלי ועורי מ"ה הרי קבלו עלי בתורת נדר גמור ואם ואם לא ישלם עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומבשל מצות עשה ככל היוצא מפיו יעשה ולא משו' הקדש נגענו בה אלא מתורת נדר חייב לשלם שהנדרים חלים אפי' על דבר שלא בא לעולם ובאמת בהחלט נושא שלנו דומה ממש לשל יעקב אבינו ששם אמר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ועדיין לא בא לעולם אלא לאחר עשרים שנה ואפי' הכי אמר וכתוב עליו אשר נדרת לי שם נדר ונושא שלנו ג"כ אמר ומכל מה שארויח שחצי לה' ובשעת הנדר היה עני עד שנשאו עליו קינה מצד העניות כמ"ש ה"ה:
ומה נעמו דברי נזר החכמים עטרת תפארת בעלי התורה הרמ"בם ז"ל שכת' בהלכו' ערכין וחרמין פ"ו וז"ל אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעול' כיצד מה שתעל' מצודתי מן הים קדש מה שתוציא שדה זו מן הפירו' ארם לא אחר כלום: האומר לחבירו שדה זו שמכרתי לך לכשאקחנה ממך מקודש' ולקחה אינה מקודש' לפי שכשהקדישה לא באה ברשותו: יראה לי שאע"פ שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבוא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבויים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרי' אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאח"כ שיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר והרי האומר לא אפסר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות ואע"פ שעדיין לא נדר בנזיר הואיל ואמר שידור בנזיר חייב להנזר וזה כיוצ' בו וכזה ראוי לידון ע"כ ואפי' בעל הריב הראב"ד הודה לו בזה וכתב א"א הראיה מיעקב היא ראיה אבל זו של נזיר אינה כלום שהרי בידו היא ועוד כי לא ידע מתי יפטר והרי הוא כאילו אמר הריני נזיר מיד ואתה המעיין תבחרי ולא אני כי דברי הרמב"ם ז"ל מיוסדים ומתוקנים והודאת בעל הריב כמאה עידים א"כ לפי זה האפוטרופוס חייב לשל לעניים חצי הריוח מתורת נדר ולא מתורת הקדש שהנדר חל על דבר שלא בא לעולם הואיל ואמר עלי קבלו בתורת נדר כמ"ש הרמב"ם אם אמר הרי עלי:
ואם נפשך לומר אין הנדון דומה לראיה דבשלמ' יעקב אבינו אמרו בלשון נדר שהרי כתיב וידר יעקב נדר וכו' ועלה קאי וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך אכל נושא שלנו שאמר עלי לא בתורת נדר אמר' אלא רצונו לומר עלי המלאכה לגמור שהוא מזרז את עצמו עכ"ז אני אומר שזבולון חייב לשלם מטעם אחר כאשר נבאר בב"ה:
והוא ממה שכתב החכם השואל ויהי היום תלה זבולון את חליו אשר ימות בו ויצו לביתו ובחר איש חיל ירא אלהים ועשה אותו אפוטרופוס על בניו הקטנים ויגוע וימת וחלי"ש והאפוטרופוס הלך לראות מתוך ספרו מה לו לעשות בנכסים ומצא כתוב וכו' הנה לך בפירוש שכל מה שעשה זבולון בחי והקדיש דבר שלא בא לעולם קיימו בשעת מיתה מצוואת ש"מ ואנו יש לנו הלכה רווחה בישראל דברי ש"מ כמסורין וחתומין ודבריו קיים להקדיש דבר שלא בא לעולם והוא נתן זכות ויכולת לעשות בנכסיו וכאשר כתוב וחתום בכתב ידו וכן עשה האפוטרופוס ששלם לכל שותף מה שראוי לו שאם אין אתה אומר כן מי נתן לו רשות לשלם החובו' של זבולון ועתה שיש לו רשות לשלם החולין כ"ש שצריך לשלם לעניים אחר שצוה מחמת מיתה דבריו קיים אפי' על דבר שלא כא לעולם עדיין הוא מצווה לקיים דבריו בצדקה ומצוה לקיים דברי המת וכ"ש בנושא שאלתנו שכבר הרויח המעות והם בעיין וציוה וה בשעת מיתה כי בודאי ינתנו לעניים וראיה לזה ממה שכתב הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל בפ"כב מהלכות מכירה דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאלו אמר אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקרש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אעפ"י שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו שנאמ' ככל היוצא מפיו יעש' והואל והדבר כן אם צווה אדם כשהוא שכיב מרע ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים אוכל שכר בית זה לעניים וכו בהן העניים יש גאונים שחולקין על דבר זה ואוחרים שאין העניים זוכין אלא בדברים שההדיוט קונה בהן ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנות והוא מצווה לקיים דבריו הצדקה או בהקדש כחו שהוא מצווה לקיים הנדר כיון שבארנו בערכין:
שים לכך לדברי הרב ז"ל שכתב אם צווה אדם כשהוא ש"מ ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים זכו העניים וכדי לסלק טענ' הגאוני' כתב שאדם מצוו' לקיים דבריו בצדקה כמו שהוא מצוו' לקיים הנדר והשו' דין הנודר ודין ש"מ שזכו העניים ואפי' בדבר שעדיין לא בא לעולם ואפי' הגאונים יודו בנושא שאלתנו דלא נחלקו הגאונים אלא למי שאמר כל מה שיוצא אילן זה לעניי' שעדיין לא בא לעולם ונושא שאנחנו בו זבולון צווה בשעת מיתה והמעות היו בעולם וכתב הרב המגיד דין ההקדש ודין העניים עד סוף הפרק בהשגאות א"א רואה אני כי הוא מוסיף אפי' על דברי הרב ז"ל כי הרב כתב במעשה דההוא גברא דתקע ליה לחבריה דמשום דלא היה ברשותו לא מצי מקנה ליה אלא במעמד שלשתן וזה החכם אומר שאפי' לא בא לעולם קנו עניים ואני אומר אם חייב עצמו בכך שאמר את לעניים כך וכך מן הפירות שיצאו בכרי שלי ובן כיוצא בזה הרי חייב עצמו ויחן אבל אם אמר תיתן לעניים כך וכך מהפירות שלא באו לעולם או שאמר לבניו תנו לא קנו עניים לדברי הרב עכ"ל ובאמת דעת הרב אלפסי ז"ל בהלכות שם בפרק שור שנגח דדבר שלא בא לעולם אינו מקודש כלל וגם חושכם הוא מכל המפרשים ומבואר בגמרא וגם וגם דעת המחבר כן בבאור בפרק שישי מהלכות ערכין וחרמין אלא שכתב שע"פי שאינו מקודש בנודר חייב להקי' דבריו מדין חיוב הנדר כמו שיתבאר שם בארוכה ואף שם הודה לו הרב ר"א ז"ל ואף כאן הן הן דבריו והתמה שכתב הרב רבינו חננאל ואני אומר שהחלק הראשון היא סברת המחבר אלא שהוא מוסיף שאף במתנת ש"מ אע"פי שאין הנודר קיים מצוה לקיים דברי המת כמו שהו' מחוייב אם היה קיים ועקר והחלק הראשון כשהנוד' קיים כן כתבוהו קצת מן המפרשים ז"ל ע"כ:
הוכרחתי להעתק דברי הרב המגיד לפי שאינ' מצד עצמן כי בודאי טעות נפל בהם גם יש חלוף גרסאות גם מה שהגיה החכם טימפלו לא ישר בעיני ולפי דעתי שיעור דבריו כך הם שהרמב"ם פסק בפ"ו מהל' ערכין וחרמין שאם נדר לתת לעניים כל מה שתעלה מצודתו היום חייב ליתן לעניים מתורת נדרים לא מתורת הקדש ובכאן בהלכות מכירה מוסיף שאף פ"מ שצוה ליתן לעניים צריכין היורשים לשלם שמצוה לקיים דבריה מת ושם בהלכו' ערכין וחרמין הודה לו הראב"ד ז"ל ואף כאן הן הן דבריו פי' שגם הראב"ד הודה בזה ומן התמה על הראב"ד שכת' אם אמר ינתן לעניים כך וכך מפירות שלא באו לעולם לא קנו עניים לדברי הרב דהיינו רב אלפסי ז"ל וכי נעלם מעיני הרמב"ם ז"ל שהרב אלפסי סובר כן והלא הוא עצמו כתב יש מן הגאונים שחולקין על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין וכו' ולכך כתב הרב המגיד ואני אומר שחלק הראשון רצונו לומר חלוקה הראשונה שכתב הראב"ד ואני אומר שאם חייב עצמו בכך שאמר אתן לעניים כך וכך כלומר מן הפירות שיצאו בכר שלי וכו' הרי זה חייב עצמו ויתן ואפי' לדעת הרב אלפסי ז"ל כמו שסיים בדבריו לדעת הרב היא סברת המחבר דהיינו הרמב"ם אלא שהוא מוסיף שאף במתנת ש"מ אע"פי שאינו נדר מצוה לקיים דברי המת הגם שאינו מחוייב אם היה קיים והחלק הב' שכתב הראב"ד כשהנודר קיים ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים ולא אמר יהיה קודש כן נראה לי לדעתו ז"ל הנה לפניך לדעת הרמב"ם ז"ל שאם הנודר קיים וקבלו בלשון נדר חייב ליתנו לעניים ואם הוא אם צוה ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים זכו בהן העניים ואף הראב"ד הודה לו אלא שאומר לדעת רב אלפסי אינו כן וכבר ישיב ה"ה דברי הרמב"ם ז"ל וכן פסק הרב בית יוסף בשלחנו הטהור שהעתק דברי הרמב"ם מלה במלה מפכ"ו מהלכות מכירה בח"ה סימן רי"ב ואע"פי שהרב בעל ההגה חולק זו היא דעת הטור שכתר שאביו הרא"ש חולק על דברי הרמב"ם אבל הרב בית יוסף כתר שדברי הרמב"ם והרא"ש עולים בקנה אחד לכך פסק כדברי הרמב"ם עיין עליו שהוא בארוכה:
אם מצד חלק ישוב המדיניי מנהג פשוט בספרו ובמערב ובכל הארצות אשר שמענו שמעם שדנין על פי פנקיסו של אדם הן לזכות הן לחובה ובפרט מי שצוה בשעת מיתה ועשה אפוטרופוס לבניו כדת וכהוגן שאין ארם משים עצמו רשע ח"ו בשעת מיתתו כדי שלא לשלם לעניים מה שראוי להם ואדרבא יש לו נחת רוח הואיל וה' עזרו והניח ממון רב בשותפות ה' ואחר שהאפיטרופוס שלם לכל שותף מה שראוי לו לא תהיה כהנית כפונדקית ובאמת כפי המנהג וישוב הארץ חייבי' היורשי' לשלם לעניים וכן כתב הרמב"ם בפכ"ו מהלכות מכירה אין כל אלו הדברים וכיוצא בהן מעניים אמורים אלא במקום שאין שם מנהג אבל במקום שנהגו שהמוכר כך מכר כך הרי זה מכור וסומכין על המנהג וכו' וזה עקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש קורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו וכן כתב בסוף פרק כ"ז אל יליזו מעיניך העקר הגדול בדברים אלו שהוא מנהג המדינה וכו' וכן כתב בפ"א מהלכות זכיי ומתנה בד"א במקום שאין משפט ידוע למלך אבל אם דין אותו המלך ומשפטו שלא יזכה בקרקע אלא מי שכותב בשטר או הנותן דמים וכיוצא בדברים אלו עושין כפי משפט המלך שכל דיני המלך בממון על פיהן דנין ע"כ גזרנו בהחלט שהאפוטרופו' חייב לשלם לעניים כל הסך שנמצא כתוב בפנקסו של זבולון אם מצד שקבלו עליו בלשון נדר ואמר עלי המלאכ' לגמור וה' יהיה בעזרי וכל מה שארויח יהי' החצי לו אם מצד שעש' צוואת שכיב מרע ואנחנו יש לנו במונח קיים דברי ש"מ כמסורין וחתומין ועוד שבשעת צוואה היו המעות מונחים וככר הרויח זבולון והיה בעולם וצוה לאפוטרופוס לקיים כל מה שכתוב בספריו וכן עשה ומה אלו אף אלו גם מצד מנהג המדינה שדנין על פי פנקסו של אדם הן לזכות הן לחובה ואין מי שימחה בדבר גם טענת מה שנתן זבולון בחייו בודאי אינה טענה ראשונה כי גם הוא היה מוציא הוצאת ביתו כברכת ה' כאשר טענו הגבאי צדקה שנייה שאם אמת שדעת זבולון לנכות כל מה שנתן בחיו לעניים היה כותבו על פנקסו אלא ודאי כוונתו היתה ליתן לעניים כל מה שראוי להם אחר שהוציאו מפיו כמאמר הכתוב אני פציתי פי ל"ה גם ממה שאמרו רז"ל בכמה מקומות בתלמוד קונמות קא אמרת שאני קונמות דקדושת הגוף נינהו וכדרבא דאמר רבא הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד זהו מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד:
בסדר ובשנת שימו לבבכם לכל הדברים אשר אנכי מעיד בכם לעשות את כל דברי התורה הזאת:
חייא הכהן די לאארה: