שאלה ראובן זמן אורחים לאכול בביתו וקנה בשר ותרנגולים וצוה למשרתת שתבשל ותכין הכל מהר לסעודת הערב כי אתו יאכלו האנשים בצהרים וכן עשתה ומחמת המהירות נסתפק לה אם הדיחה ומלחה הבשר תחילה כדינו קודם בישול או לא ועתה בא ראובן לבית מדרשו של שם כדת מה לעשות שמלבד ההפסד שיש לו בייושו מרובה שאין לו מה ליתן לפני האורחים שזמן ועתה מה נדון בענין זה מי אמרינן כיון דק"ל דם האיברים שלא פירש אינו אסור אלא מדרבנן הוה ליה ספיקא דרבנן לקולא ומותר ויאכלו לחמם בשמחה או דילמא שאני הכא דאיתחזק כאן איסורא שבשר זה בא לבית מלוכלך בדמים כדרך הבשר שמביאים מן המקולין ועוד שהדחק והמהירות מורה שלא נמלח בשר זה יוציא משפט דין זה לאשורו ומהתמ"ש:
תשובה הנה עם היות שהחכם השואל שם לו חוק ומשפט שהספק אשר נפל בבשר הזה הוא דרבנן אנחנו מצאנו ראינו שהוא דאורייתא כי אין טעם המליחה שחייבונו בעלי התלמוד לעשותה טרם יבושל הבשר עבור הדם הנשאר ועומד בו ואינו נבדל ממנו כי בו אין איסור כלל לא מן התורה ולא מדברי סופרים כאשר נבאר לפנים במה שאין ספק בו ואולם הוא בסבת הדם היוצא ומתפרש ממנו בעת הבישול ואליו ישוב והוא דם האיברים שפירש אשר איסורו דבר תורה הן אמת שהאחרונים קימו וקבלו עליהם שדם מבושל אין איסורו מן התורה כי אם מדברי סופרים ולפי זה בנושא שאלתינו הספק הוא דרבנן עם היות שלא נזכר טעם זה בדברי השואל אמנם אין אנו חייבים לשמוע אליהם במקום שגדולי הקדמונים אשר מעולם אנשי שם כתבו שהדם מבושל איסורו מן התורה ויש מהם שמחייבים עליו כרת ולפי שזה עיקר גדול שענפים וסרעפים רבים מסתעפים הימנו ראינו להרחיב בו הדיבור להרים המכשלה מדרך עמינו:
תנן בחולין (פרק כל הבשר) הלב קורעו ומוציא את דמו לא קרעו אינו עובר עליו וביאר ר"ש ז"ל אינו עובר עציו בכרת ובמסכת כריתות מוקים לה בלב עוף שאין בדמו כזית אבל בבהמה חייב כרת אם לא קרעו לאחר בישולו והנה מה שהביא ממסכת כריתות הוא מאמר ר' זירא בפרק דם שחיטה והעלוהו בספריהם כל הפוסקים והנה אין ספק אצלנו שפשט דברי ר' זירא הוא אף לאחר בישול כאשר ביאר רש"י ז"ל וזה משני טעמים הראשון כי דבריו הם בכולל ואין ראוי להוציא דבר מכללותו אם לא תכריחנו על זה סבה מה כאשר הוא מבואר אצל בעלי הלשון והטעם השני שאם יונח שהבנת דבריו היא על דרך הפרט לבד עם היות שנאמרו בכללות הוא יותר ראוי שיתבארו באופן הפרט היותר מתקרב אל הדעת ואל מה שיקרה על הרוב ממה שיתבארו באופן זר ושלא יקרה כי אם במתי מספר רצונינו לומר שדרך רוב בני אדם הוא לאכול בשר מבושל או צלי ולא יאכלנו נא כי אם אחד מני אלף ובכלל הנה אם דברי המשנה והבנתם הם על צד הכלל ר"ל בין נא בין מבושל צריך שיתבארו דברי רבי זירא המוסבים עליה כמו כן ויצא לנו מזה שדם חללי הלב אף שיהי' מבושל הוא דם גמור להתחייב האוכלו כרת ואולם דם בשרו הוא כשאר דם האיברים שהוא בלא תעשה בין נא בין מבושל ויש לזה ראיה גמורה ממה שהובא שם בתלמוד בפרק אשר קדם זכרו רב דימי מנהרדעא מתני איפכא כחלא עלוי בשרא שרי כבדא עילוי בשרא אסיר מאי טעמא חלב שחוטה דרבנן דם דאורייתא הרי לך בביאור שאף הדם מבושל אסור מן התורה:
אמנם עם היות שהדעת הזאת נראית נכונה ומסכמת עם לשון התלמוד התוספות רוח אחרת עמם וז"ל הלב קורעו ... ואי אפשר לומר כן דבהדיא אמרינן בהקומץ רבה דדם שבשלו אינו עובר עליו אם אכלו והא דמוקי בפרק דם שחיטה בלב עוף משום דבכל ענין קתני מתניתין דאינו עובר עליו בין חי בין מבושל עכ"ל והנה יש לתמוה היאך כתבו דבהדיא אמרינן בהקומץ רבה דדם שבשלו אינו עובר עליו כאילו היה זה דבר מוסכם בלי חולק ואין זה כי אם דעת זעירי אבל רבא ורב פפא חולקים עליו והא לך לשון סמ"ג בהלכות איסורי מאכלות (ד' מ"ו) אחר שהביא פירוש רש"י על משנת חולין שזכרנו ורוצה לומר שאינו סובר כאותו אמורא שאמר בהקומץ רבה דדם שבשלו אינו עובר עליו ... אלא סובר רב כאותו אמורא שאומר שחייב על דם שבשלו הואיל וראוי לכפרה בחטאות החיצונות ... עכ"ל גם הרב ר' לוי בן חביב בתשובותיו (דף קפ"א) האריך בזה בטוב טעם ודעת כאשר יוכל לראות המעין ועוד אף אם נודה שכדבריהם כן הוא אין מזה תלונה על רש"י ז"ל כי יענה להם בקשט אמרי אמת שאין הלכה כאותה סוגיא כיון שפשט דברי ר' זירא שהם הלכה מוכיח הפך זה כאשר בארנו הלא תראה שהרי"ף והרמ"בם ז"ל לא כתבו בשום מקום ההוא דזעירי:
גם מה שכתבו ז"ל והא דמוקי ... כאילו רצו בזה להתיר הספק והקושי אשר יש כנגדם מדברי ר' זירא שמדבר סתם ולזה תירצו שהטעם הוא בעבור שדברי המשנה נאמרו גם כן בסתם באמת לא ירדנו לסוף דעתם דאדרבה היא הנותנת לבאר דברי רבי זירא כאשר ביארם רש"י ז"ל וכמו שהוכחנו למעלה גם מה שביארו על מאמר רב דימי דם דאוריית' שמתחלה עד שלא נתבשל היה דאורייתא כל מעין ישפוט בצדק שאין הביאור הלז עולה יפה עם לשון המאמר:
ואולם דעת הרמ"בם היא מבוארת כדעת רש"י וז"ל בפרק ששי מהלכות מאכלות אסורות הלב בין לצלי בין לקדרה קורעו ומוציא את דמו ואחר כך מולחו ואם בשל הלב ולא קרעו קורעו אחר שבשלו ומותר ואם לא קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת במה דברים אמורים בלב העוף שאין בו כזית דם אבל אם היה לב בהמה חייב כרת שהרי יש בו כזית מדם שבתוך הלב שחייבים עליו כרת עכ"ד והנה מבואר מלשונו הזך והטהור שדעתו לחייב האוכל דם מבושל שהרי אחר שכתב שאם לא קרעו ואכלו אינו חייב עליו כרת שרוצה לומר שאכלו אחר שבשלו יען מוסב על מה שלמעלה מזה קורעו אחר שבשלו חילק ואמר שזה יובן לבד בלב עוף אבל בלב בהמה חייב כרת הן אמת שמדברי הרב המגיד נראה שמסתפק בביאור הזה וז"ל אבל אם היה לב בהמה ויש מי שכתב שכשאמרו שבלב בהמה חיוב כרת דווקא אכלו קודם בישול אבל אחר בישול לא דדם שבשלו אינו וחייב עליו כדאיתא במנחות בפרק הקומץ רבה ולא נתבאר זה בדברי רבינו ע"כ אמנם כבר תמה עליו הרב רבי לוי בן חביב בתשובותיו היקרים והנעימים וז"ל גם שסברת הרב רבינו משה בר מיימוני ז"ל היא כסברת רש"י ז"ל הוא מבואר בסדור לשונו.... וכבר נתבאר שלדעתו הוא דם גמור מסדור לשונו כנזכר ועוד יש לנו ראיה גמורה שזאת היא סברתו שלא כתב בכל ספריו לא בחולין ולא בקדשים אות' המימרות דם שבשלו או דם שמלחו אינו עובר עליו משמע שלדעתו אינם הלכה והתימה מהרב בעל מגיד משנה ז"ל שאחר שהביא בכאן סברת האומרי' דדם שבשלו אינו חייב עליו כתב ולא נתבאר זה בדברי רבינו שהיה לו לומר דברי רבינו אינם כן ולדעתו של הרב דם שבשלו הרי הוא דם גמור עכ"ל ושפתים ישק משיב דברים נכוחים והנה החכם הזה ביושר אמריו אלה שהכריח דעת הרמ"בם ממה שלא הביא בכל ספריו אותם המימרות למדנו על פי דרכו והעיר לנו אוזן בלימודים שזה דעת האדם הגדול בחכמים הוא הרי"ף ז"ל שגם הוא לא העלם על ספר:
גם דעת הרא"ש היא שדם מלוח או מבושל אסור מן התורה וז"ל בביאוריו (דף קע"ה) אחר שהקשה היאך נהגו העולם למלוח הרבה חתיכות זאת על זאת ... ורש"בם נשאל על זה והשיב כיון דדם האיברים דרבנן אין להטריח ... ומה שהקל משום דדם האיברים דרבנן הא ליתא דקודם שפירש אפילו איסור דרבנן לית ביה .... ואחר שפירש אסור מדאורייתא ... ואין למצוא טעם שהדם זה דרבנן אם לא שנפרש דהא דאמרינן בפרק הקומץ רבה דם שמלחו אין עובר עליו היינו שאין עובר עליו אפילו בלאו כמו שאין עובר עליו בכרת דנפק לגמרי מתורת דם הנפש ואינו ראוי לספר עכ"ל הרי שהחליט המאמר שאותו דם הנופל מהבשר שנמלח הוא אסור מן התורה כיון שפורש ושלא מצא טעם להליץ בעד רש"בם לומר שהדם הזה בשביל שהוא מלוח יהיה אסור דרבנן אם לא שנפרש ההיא דמנחות שאינו עובר עליו אפילו בלאו וכאילו רצה בזה לומר שזה הפירוש איננו נכר לדעתו ואינו עולה יפה כפי אותה סוגיא והראיה הגמורה שזה דעתו בלו ספק הוא כי מה שכתב שהדם שפורש אסור מדאורייתא היה להקשות לדברי רש"בם על דבר מליחת החתיכות הרבה יחד וידוע שהמקשה מקשה בכח ובדבר שאין עליו ספק לדעתו ולפי זה צריך לומר בהכרח שמה שכתב בדף קע"ג אמ' רב דימי וז"ל וקצת משמע לקמן דדם הכבד דאורייתא דקאמרינן דם דאוריית' חלב שחוטה דרבנן אע"גב דדם שמלחו אין עובר עליו כדאיתא פרק הקומץ רבה מ"מ מתחלה היה דאורייתא עד שלא נתבשל חלב שחוטה תחלתו דרבנן ע"כ נגרר בזה אחר דברי התוספות שביארו כן והטעם שמגמתו שם אינו אלא לחלוק על דברי רש"י שסובר שדם הכבד הוא מותר מן התורה אע"פי שפיר ולהקשות בכח גדול הביא ההוא דמנחות כאילו רבה בזה שאף לדעת האומר כן שנראה שהוא סותר מאמר רב דימי מ"מ דעת רש"י אינה נכונה שלא ימלט מלבאר מה שאמר התלמוד דם הכבד דאורייתא שהיה מתחלתו טרם שנתבשל דאורייתא ואף לפי זה הביאור הוא נגד דעת רש"י שסובר שאף קודם זה הוא מותר מן התורה והוצרכנו להאריך בזה מפני שראינו שהבעל פרי חדש רצה להכריח מדבריו אלה שדעתו הוא להתיר דם מבושל מן התורה ואינו כן כאשר הוכחנו ומ"מ יש הבדל מה בין דעת הר"אש לדעת רש"י והרמ"בם שלדעת החכמים האלה הוא דם גמור להתחייב עליו כרת אמנם לדעת הרא"ש אינו אלא בלא תעשה שכן נראה מדבריו (בדף קע"ה) אלה היינו שאינו עובר עליו אפילו בלאו כמו שאין עובר עליו בכרת שרוצה לומר שלדעת רש"בם צריך לפרש שאינו עובר אפילו בלאו כמו שאנו מפרשים שדעת זעירי הוא לומר שאינו עובר עליו בכרת:
והעי"טור כתב בזה שתי דיעות האחת דבר זעירי כי אם בקדשים וחולין מקדשים לא נלמוד אף להקל והשנית שאף בחולין אמר זעירי שאינו עובר עליו אלא שלא שלל בזה כי אם חיוב המלקות משום כל דם לא תאכלו ואולם הוא אסור מן התורה כחצי שיעור והנה נראה לפי הדעת הראשונה שלענין חולין הוא דם גמור אף להתחייב עליו כרת כדעת רש"י והרמ"בם:
והרש"בא לנראה שמסתפק אם הוא אסור מן התורה או מדברי סופרים שהרי בחידושיו על משנת חולין (דף קי"ח) הביא בראשונה דעת רש"י ואחר כן מה שהקשו התוספות עליו ולא גלה דעתו כי אין לומר שהוא נוטה לדעת התוספות עבור שכתב דבריהם באחרונה שאם כן ממה שכתב בדף קכ"א נכריח בהפך וז"ל שם על מאמר רב דימי ויש לדקדק דם כזה שיוצא על ידי בישול היאך קאמר דהוי דאורייתא דהא אמרינן במנחות פרק הקומץ רבה דהדם שבשלו ושמלחו אינו עובר עליו ואחר שהביא מה שביארו התוספות כתב וראיתי בספר העיטור בהכשר הבשר דאיכא מ"ד דמיעבר הוא דלא עבר הא איסורא איכא מידי דהוה אחצי שיעור ואיכא מ"ד דההיא דמנחות דווקא בדם קדשים וחולין מקדשים לא גמרינן אפילו להקל עכ"ל והנה מדהביא באחרונה דברי בעל העיט"ור נאמר שסובר כמותו ולא כהתוספות אמנם בתורת הבית הארוך (דף ע"ז) כתב בבירור שדם מבושל מדרבנן והטו"ר והב"י ביורה דעה (סימן ע"ו) הביאו דבריו ואולי שזה הביא אל הרב ר' לוי בן חביב להאמין שדעת הרש"בא כדעת התוספות אמנם מה נאמר ומה נדבר שבמשמרת הבית בהשיגו על דברי הר"אה כת' שהוא מן התורה וז"ל ודם מבושל דקאמר דשרי מן התורה דאמרינן במנחות פרק הקומץ רבה דשרי איכא מאן דאמר דלא אמרו אלא בקדשי ואיכא מאן דאמר .... ותדע מדאמר רב דימי כבדא עילוי בשרא אסור מאי טעמא דם דאורייתא וליכא למימר דגזרה אטו דם דעלמא דהוא דאורייתא דאם כן אפילו כחלא עלי בשרא ליתסר גזרה אטו חלבא דעלמא דאסור מדאורייתא .... ועוד האריך בזה והנה מאחר שהביא דברי בעל העיט"ור והכריחם מהתלמוד להקשות על דברי הרא"ה בעל הריב שלו נראה פשוט שדעתו כן ושחזר בו ממה שכתב בת"הא ועם כל זה לא הסכמנו בהחלט לומר שדעתו כן אלא שהוא פוסח על שתי הסעיפים שהרי בסוף דבריו כתב ואי תימצי לומר דכל שבשלו מותר לגמרי מדאורייתא כיון דעיקר דם דאורייתא החמירו בו כדאורייתא ואפילו בספיקותיו עם היות שלא נעלם ממנו שלא אמר זה כי אם על דרך אם יונח והר"ן בפרק כל הבשר כתב כדעת התוספות:
והעולה מדברינו אלה שדם מבושל או מלוח אסור מן התורה שכן ראינו שהוא דעת רש"י הרמ"בם הרי"ף העי"טור והר"אש שהוא רוב בנין ורוב מנין ולא מצאנו שיסתור הדעת הזאת בבירור כי אם התוספות הר"אה והר"ן וגם פשט דברי התלמוד והמשנה בפרק כל הבשר ומאמר רבי זירא עליה בפרק דם שחיטה מסכים יפה עם הדעת הזאת ובכלל הנה לא יהיה אלא ספק מי הוא ואיזה הוא אשר יערב לבו יעיז פניו להקל באיסור דם נגד הראשונים שלומי אמוני ישראל חלילה לנו מזה ומה מאד נפלאנו מהאחרונים שלא שתו לבם לזאת ויותר מכולם יש לתמוה הפלא ופלא מהרב בעל פרי חדש שאזן וחקר בדרוש הזה וידע כי לתוספו' הר"אה והר"ן לבד יש הדעת הזה בפשיטות ועם כל זה נטה אחריהם הן תוי יענוני החכמים האלה ולכן גמרנו אומר שכל ספק שיפול בו בין נא בין מבושל נדון בו להחמיר ככל ספק דאורייתא ואם כן בנ"ד אם לאיש בקדרה ששים נגד הבשר שנפל בו הספק אם נמלח אם לא שהוא אסור וזה מבואר בנפשו:
אמנם טרם נשים קנצי למילין צריכים אנו לדרוש ולתור בשני הצדדים שצדד בהם החכם השואל והכה הבד הראשון קשה לנו להולמו כי מלבד שאין הלכה כן כאשר חשב אנו חפשנו בחפוש מחפוש באמתחות ספרי הפוסקים ולא מצאנו הדעת הזאת בבירור כי אם לרש"בם כפי מה שהעיד עליו הר"אש בפרק כל הבשר וכבר כתבנו דבריו למעלה ושם ראינו שדחפו בשתי ידים הן אמת שמדברי הרמ"בם נראה בתחלת העיון והמחשבה שכן דמה וז"ל בפ"ו מהלכות מאכלות אסורות והרוצה לאכול בשר חי מולחו יפה יפה ומידיחו יפה ואח"כ יאכל ואם חלטו בחומץ מותר לאכלו כשהוא חי ומותר לשתות החומץ שחלטו בו שאין החומץ מוציא את הדם עכ"ל ומדהצריך מליחה לאוכל בשר חי נראה שסובר שדם האיברים שלא פירש אסור מדרבנן וכן נראה מהשגת הראב"ד שהבין בדבריו כן והרב המגיד כתב בפירוש שכן דעת הרמ"בם עם היות שכתב שהעיקר כדעת שאר המפרשים ושכן דעת הרמ"בן והרש"בא אמנם אם נעיין היטב בדבריו נמצא שדעתו מבוארת כשאר המפרשים שהרי הוא בעצמו כתב שאם חלט הבשר בחומץ מותר ואיך יתכן זה עם איסור דם האברים שלא פירש ובאמת שהם שני דברי' מכחישים זה את זה וקורא אני אליהם לא יעמדו יחדו ואולם טעם המליחה הוא בעבור שבעת האכילה יתפרש הדם ממנו והוא דם האיברים שפירש וזה מבואר בדבריו שהרי נתן סבת היתר החליטה מפני שאין החומץ מוציא את הדם כאלו רצה בזה שבזולת החומץ יצא הדם בעת האכילה וכן פירש הרב רבי לוי בן חביב אלא שלא כיון יפה במה שכתב שאינו צריך מליחה כמו שמולחים לקדרה כי אם לצלי שאף שהסבר' היתה מחייבת זה לא נראה כן מלשונו שכתב מולחו יפה יפה וזה הלשון נאמר בתלמוד במליחת בשר לקדרה גם הוא ז"ל כתבו לענין זה וכבר השיג עליו הרב כסף משנה אלא שגם פירושו אינו מתיישב אצלנו והנכון כמו שכתבנו ובזה הסכימו דברי הרמ"בם עם כל המפרשים אשר ראינו דבריהם:
ואולם הצד השני מיוסד על אדני פז הסברא נכונה וכן דעת הש"ך ומ"מ דעתינו הוא להתיר בכל ספק דרבנן אף שנתחזק האיסור ולא ראינו להרחיב בזה הדבור יען שהרב המרומם בעל פרי חדש האריך בזה והכריח בראיות נכונות בכללי ספק ספקא נגד הש"ך יע"ש:
בסדר ובשנת ולהורות את בני ישראל לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מהר"ר יעקב די מיזה מ"כ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: