שאלה כתב הרמב"ם בהלכות גירושין פרק י' הלכה י"ד ז"ל שליח שהביא גט חוץ לארץ ואמר בפני נכתב ובפני נחתם הרי זה לא ישאנה שאנו חוששין שמא עיניו נתן בה ולפיכך העיד לה וכן העד האחד שהעיד לאשה שמת בעלה וכו' וכן החכם שאסר את האשה על בטלה בנדר וכו' וכן הנטען טל השפחה וכו על הנכרית וכו' וכן גוי ועבד וכו' הרי זה לא ישאנה: ובהלכה י"ו כתב וכל אחת מהן מותרת להנשא לבן העד שהעיד לה או לבן החכם שאסרה על בעלה או לבן הנטען עליה או לשאר קרובים שאין אדם חוטא כדי שיהנה אחר עכ"ל וכן פסק הרב ב"י בשלחנו הטהור א"ה סי' סי' י"ב: ובפרק י"ח מהלכות איסורי ביאה כתב וז"ל כהן שהעיד לשבויה שהיא טהורה הרי זה לא ישאנה שמא עיניו נתן בה וגם הרב ב"י כך כתב בסי' ז' ולא הזכירו כלל היתר לבן הכהן שהעיד לשבויה שהיא טהורה כמו שכתבו בבן העד ובן החכם ובן הנטען ונסתפקתי מה יהיה משפט בן הכהן הזה אם נאמר שתהיה מותרת לו דומיא דהנך דמחד טעמא הוא ואע"פי שלא הזכירוהו ולמד סתום מן המפורש או דילמא שגם לבן הכהן תהיה אסורה מפני קדושת כהן ולכן לא כתבוהו יורנו המורה בתשובתו הרמה להיכן הדין נוטה ומהתמ"ש:
תשובה כיון שאדני השאלה הזאת שנסתפק בה ה"ה מיוסדת על אלו הדינים שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות גירושין שליח שהביא גט מחובה לארץ ואמר בפני נכתב ובפני נחתם הרי זה לא ישאנה שאנו חוששין שמא עיניו נתן בה ולפיכך העיד לה וכו' ונסתפק ה"ה על דין הכהן שהעיד לשבויה שהיא טהורה הרי זה לא ישאנה שמא עיניו נתן בה וכו' מה יהיה משפט בן הכהן הזה שהעיד לה אם נאמר שתהיה מותרת ל דומיא דהנך דמחד טעמא הוא ואע"פי שלא הזכירוהו ילמד סתום מן המפורש או דילמא שגם לבן הכהן תהיה אסורה מפני קדושת כהן ולכן נא כתבוהו וכיון שכל אלו הדינים מקורם הם ממשניות ערוכות שהביא רבינו הקדוש נעתיק מוצא דיניהם כל אחד בפני עצמו ומשם יתברר לנו האמת כדי לבוא להתיר הספק: תחילה כלל רבי שלשה מהם בפרק ב' דיבמות משנה א' וז"ל הנטען על השפחה ונשתחררה או על הנכרית ונתגיירה הרי זה לא יכנוס ואם כנס אין מוציאין מידו וכו'. המביא גט ממדינת הים ואמר בפני נכתב ובפני נחתם לא ישא את אשתו וכו'. החכם שאסר את האשה בנדר על בעלה הרי זה לא ישאנה מיאנה או שחלצה בפניו ישאנה מפני שהוא ב"ד וכלן שהיו להם נשים ומתו מותרות לינשא להם וכלן שנישאו לאחרים ונתגרשו או שנתאלמנו מותרות לינשא להן וכלן מותרות לבניהם או לאחיהם ע"כ לשון המשנה והטעמים מפורשים כל אחד במקומו דין המביא גט ממדינת הים מפורש במס' גיטין פרק א' המביא גט ממדינת הים צריך [השליח המביאו מבעל לאשה] שיאמר בפני נכתב ובפני נחתם ומפרש בגמ' מאי טעמא רבה אמר לפי שאין בקיאין לשמה ופיר"שי אין בני מדינת הים בני תורה ואין יודעין שצריך לכתוב הגט לשם האשה וקרא כתב וכתב לה ספר כריתות לה דהיינו לשמה הילכך אומר השליח בפני נכתב ובפני נחתם וממילא שיילינן ליה אם נכתב לשמה והוא אומר אין וכו' רבא אמר לפי שאין עדים מצויין לקיימו ופירש"י לפי שאין עדים מצויין לקיימו. אין שיירות מצויות משם לכאן שאם יבוא הבעל ויערער לומר לא כתבתיו שיהיו עדים מצויין להכיר חתימת העדים והאמינוהו לשלוח ולקמן פריך בין לרבא בין לרבה ליבעי תרי וכו': נמצא שטעם הדבר שהמביא גט לא ישאנה הוא עצמו שאנו חוששין שמא עיניו נתן בה ולפיכך העיד לה ויפול בספק איסור א"א אבל לבנו לא חששו חז"ל שאמרו וכלן מותרות לבניהם או לאחיהם והטעם מפורש בירושלמי בסוף פ"ב דיבמות וכלן מותרות לבניהם או לאחיהם שאין אדם מצוי לחטוא לא מפני בנו ולא מפני אחיו ע"כ. ומדנקט שאין אדם מצוי לחטוא לא מפני בנו ולא מפני אחיו ממילא שמעינן דלא חיישינן לספק שישקר אדם בשביל בנו דמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן אבל לגבי העד עצמו חיישינן משום דשמא עיניו נתן בם ושישקר שאדם קרוב אצל עצמו הוא כמו שאמרו ז"ל לר' זכריה בן הקצב וכו':
ודין הנטען על השפחה ונשתחררה או על הנכרית ונתגיירה וכו' הוא ג"כ חשו' חשד שחושדין אותו על עון גדול אע"פ שאין בחשד איסור זה לא לאו ולא כרת עכ"ז הוא מן העבירות הגדולות כמו שהאריך הרמ"בם בפרק י"ב מהלכות אסורי ביאה וז"ל ישראל שבעל גויה משאר האומות דרך אישות וכו' ולא אסרה תורה אלא דרך חתנות אבל הבא על הגויה דרך זנות מכין אותו מכת מרדות מדברי סופרים גזירה שמא יבוא להתחתן ואם ייחדה לו בזנות חייב עליה משום נשג"ז ואם לא ייחדה לו אלא נקראת מקרה אינו חייב אלא משום גויה וכל חיובין אלו מדבריהם בד"א כשהיה הבועל ישראל אבל כהן הבא על הגויה לוקה מן התורה משום זונה וכו' ועון זה אע"פ שאין בו מיתת ב"ד אל יהי קל בעיניך אלא יש בו הפסד שאין בכל העריות כמותו שהבן חן הפרוה בנו הוא לכל דבר ובכלל ישראל נחשב אע"פ שהוא ממזר והבן מן הגויה אינו בנו שנא' כי יסיר את בנך מאחרי מסיר אותו מלהיות אחרי ה' ודבר זה גורם להדבק בגוים שהבדילנו מהם ולשוב מאחרי ה' ולמעול בו עכ"ל וכן נמי השפחה קודם שנשתחררה אסורה לישראל עד שתשתחרר שכן כתב הרמ"בם בפ' הנזכר הלכה י"א העבדים שהטבילו אותם לשם עבדות וקבלו עליהם מצות שהעבדים חייבים בהם יצאו מכלל הגוים ולכלל ישראל לא באו לפיכך השפחה אסורה לבן חורין אחד שפחתו ואחד שפחת חבירו והבא על השפחה מכין אותו מכת מרדות מדברי סופרים וכו' ודימה הרמ"בם דין גוי ועבד הבא על בת ישראל אע"פ שחזר הגוי ונתגייר העבד ונשתחרר ה"ז לא ישאנה כדין ישראל הבא על השפחה כמו שכתב הרב המגיד בהלכו' גרושין על הלכה י"ד וז"ל ודין גוי ועבד הוא דומה לישראל הבא על השפחה וכן נראה בגמרא שם דאיש שנתגייר לשום אשה ואשה שנתגיירה לשום איש שוין ואע"פ שכולם גרים לכתחילה לא ישאנה משום לזות שפתים ומבואר בתוספתא גוי ועבד הבא על בת ישראל אע"פ שחזר הגוי ונתגייר עבד ונשתחרר ה"ז לא יכנוס ואם כנס לא יוציא עכ"ל. הרי לך שגם הנטען על השפחה ונשתחררה כו' ג"כ חששו להם חז"ל לכתחילה. שלא ישאנה הנטען כדי שלא יזכרו לו עונות ראשונים ויחשדוהו על עון זה אע"פ שעכשיו הם גרים גמורים כדאמרינן בגמרא דף כ"ד. הנטען על השפחה וכו' הא גיורת מיהא הוי ורמינהי אחד איש שנתגייר לשום אשה ואחד אשה שנתגיירה לשום איש וכן מי שנתגייר לשום שלחן מלכים לשום עבדו שלמה אינם גרים וכו' הא איתמר עלה אמר ר' יצחק בר שמואל בר מרתא משמיה דרב הלכה כדברי האומר כלם גרים הם אי הכי לכתחילה נמי ופי"רשי יכנוס ואמאי תני לא יכנוס ותרץ הגמ' משום דרב אסי דאמר רב אסי הסר ממך עקשות פה ולזות שפתים הרחק ממך עכ"ל הרי לך בהדיא שאין כאן אלא איסור רינון במלחא דרבנן וכללינהו לכולהו בחדא מחתא שלנטען אסור לכנוס לכתחילה ולבנו מותר:
גם כן מה שאמרו חז"ל במשנה החכם שאסר את האשה בנדר על בעלה הרי זה לא ישאנה הוא משום לעז שמיירי באשה שנדרה הנאה מבעלה ולא היפר לה מאיזה טעם שיהיה ומפני זה בא לפני החכם שיתיר לה ולא מצא לה פתח לחרטה להתירה ואסרה על בעלה ומיירי ביחיד מומחה כמו שאמרו בגמ' וכיון שהוא לבדו אסרה ואיכא חשד ורינון שיאמרו שכדי שישאנה הוא אסרה ואיכא חשש איסור דאורייתא שאם הרינון יהיה אחת איכא איסור א"ח דאדעתא דהכי לא היה מגרשה בעלה אבל מיאנה או חלצה בפניו ישאנה שאין כאן חשש איסור דמיאון וחליצה אינו נעשה ביחיד מומחה כדתנן מפני שהוא ב"ד וכלן מותרים לבניהם ולאחיהם וכו' ואע"פ שהלעז שאמרו ז"ל בכל אלו החלוקות אינם שוים שהנטען מן השפחה ומן הנכרית ונשתחררה השפחה ונתגיירה הנכרית השתא מיהא בהיתר קיימי שהם גרים גמורים אבל החכם שאסר את האשה בנדר על בעלה איכא חשש איסור דאורייתא וג"כ העד יחידי שהעיד לאשה שמת בעלה והמביא גט ממדינת הים ואחר בפני נכתב ובפני נחתם איכא חשש איסור א"א דאורייתא מ"מ לענין שאם עברו וכנסו אין ב"ד מוציאין מידם דב"ד לא מפקי אתתא מבעלה בלא עדים בזה הם שוים וג"כ מותרים לבניהם ולאחיהם. שאינו מצוי לאדם לחטוא בשביל בנו או בשביל אחיו שוים הם לכך כללום ז"ל:
ודין הכהן שהעיד לשבויה שהיא טהורה שהוא לא ישאנה שנסתפק בו ה"ה שלא כתב הרמב"ם ז"ל כאן מה יהיה משפט בנו של הכהן הזה אם מותר שישאנה כדין הנך שכתב בהם הרמ"בם שמותרות לבני העד או דילמא שאני הכא משום חומרא דקדושת כהן וכו' דע שזה הדין הביאו התלמוד ז"ל שהוא ברייתא במס' כתובות בפ' אלו נערות דף ל"ו ושם לא אמרו אלא הברייתא בצורתה ומקשו בה ותרצוה דתניא הפודה את השבויה ישאנה מעיד בה לא ישאנה ר' יהודה אומר בין כך ובין כך לא ישאנה והקש' שם סתמא דתלמודא הא גופה קשיא אמרת הפודה את השבויה ישאנה והדר תני מעיד בה לא ישאנה משום ומעיד בה לא ישאנה ותרצו הא לא קשיא הכי קאמר הפודה את השבויה ומעיד בה ישאנה מעיד בה כדי לא ישאנה שמא עיניו נתן בה מ"מ לר' יהודה קשיא דתנן ר' יהודה אומר שבויה שנפדית הרי היא בקדושתה אע"פ שהיא גדולה אחר רב פפא אימא יהודה אומר כין כך ובין כך ישאנה רב הונא בריה דרב יהושע אמר לעולם כדקתני ור' יהודה לדבריהם דרבנן קאמר להו לדידי בין כך ובין כך ישאנה אלא לדידכו בין כך ובין כך לא ישאנה מיבעי ליה ורבנן הפודה את השבויה ומעיד בה ישאנה ושוי איניש זוזי בכדי מעיד בה כדי לא ישאנה שמא עיניו נתן בה עכ"ל מכאן יצא דין זה להרמב"ם ז"ל ולא כתב שמותרת לבנו משום שהברייתא לא דברה בזה אבל נחזי אנן שכפי מה שאמרנו מדברי הירושלמי שאין אדם מצוי לחטוא בשביל בנו או בשביל אחיו למה לא יהיה חותר בן העד הזה לישא אותה בהיות שהתלמוד שלנו ג"כ אמר מותרות לבניהם או לאחיהם בהיות שיש בהן כמה ספקות איסור א"א עכ"ז הבן מותר ג"כ בנדון זה בן העד הכהן הזה יכול לישא אותה שאין כאן אלא ספק לאו דזונה לכהן בהיות שכבר אמרו בגמרא פ' אלו נערות ובכמה דוכתי שבשבויה הקלו חז"ל כמה קולות כדי שלא תהיה אסור' לכהן כההיא דאותן שבויות שהניחו שבוייהו בחוץ ונכנסו למדרש ואמרו טהורות אנו והתירום וכיוצא באלה רבים יע"ש ודי למבין:
ולרווחא דמילתא הרי לך פה שכתב הרמ"בם ז"ל בפירוש המשנה במס' יבמות פרק ב' וכלן שהיו לסם נשים ומתו וכו' וכלן מותרות לבניהם או לאחיהם כתב הוא ז"ל אדם שהוא מומחה יכול להפר נדרים לבדו ויאסור לבדו ואמרו וכלם וכלם וכו' ר"ל כל אלו האנשים אשר נאמר בהם לא ישאנה מותר לאחיו או לאביו או לשאר קרוביו שישאנה שהעיקר אצלנו אין אדם חוטא ולא לו וכלם אם כנס לא יוציא חוץ מאשת איש על הצד שזכרנו במה שקדם ע"כ הרי לך שהרמ"בם ז"ל כלל כל המקומות אשר אמרו ז"ל בהם שלא ישאנה העד עצמו עכ"ז מותרות הן לבניהם או לאחיהם ולא עשה שום חילוק לבן ישראל העד או לבן הכהן העד שכולם מותרות לבניהם שהכלל הוא שוה בכלם שאין אדם מצוי לחטוא לא בשביל בנו ולא בשביל שאר קרוביו. הנל"עד כתבתי והוא ית' יצילני משגיאה אכי"ר
נשלם ונגמר בס' ובשנת והיה עקב תשמעון את המשפטים האלה לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכ"ר שלמה הקטן יצ"ו: