שאלה מז ראובן הוצרך למעות לשלם חובותיו והיו דוחקים לו עד מאוד ולא מצא תרופה למכתו כי אם לילך אצל שמעון שהיה מראה לו עצמו כאוהבו ובקש ממנו שילוה לו אלף פלוריניס לשלם לו אחר תשלום שנה ושמעון השיב לו שחרה לו שלא היו לו מעות מזומנים בידו להלוות לו אבל אם היה רוצה לקנות ממנו אבנים טובות ומרגליות בעד הסך הנ"ל לשלם אחר תשלום השנה שיתן לו וראובן הסכים על זה ולקח ממנו בעד סך הנ"ל ועל הזמן הנ"ל וזקפן עליו במלוה והלך ראובן למכור האבנים טובות ומרגליו' ולא מצא מי שרוצה לקנותם כי אם בעד שמונה מאות פלוריניס ומרוב דוחקו מכרם ושלם חובותיו ורוח לו. אחר תשלום שנה בא שמעון לגבות חובו וראובן אומר לו שאינו רוצה לשלם לו כי אם השמונה מאות פלוריניס כי לא היו שוים יותר האבנים טובות ומרגליות שלקח ממנו שהוא העלם חמישית על שוויים בשביל שכר המתנת שנה אחת והוי אבק ריבית ואינו רוצה לשלם לו זאת החמישית. ושמעון טוען לא כי אלא כיון שמכר לו דבר שאין לו שער ידוע בהיתר עבד מאי דעבד ועל זה רבתה הקטטה ביניהם ורוצים לידע הדין עם מי. ולכן יורנו המורה איך יהיה משפטם ע"פ התורה תורתנו הקדושה ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק איזהו נשך (מציעא דף ס"ה ע"א) מכר לו את שדהו ואמר לו אם מעכשיו אתה נותן לי הרי היא שלך באלף זוז ואם לגורן בשנים עשר מנה פטור ע"כ:
ובגמרא אמר רב נחמן טרשא שרי. איתיביה רמי בר חמא לרב נחמן ואמרי לה רב עוקבא בר חמא לרב נחמן ואם לגורן בשנים עשר מנה אסור. אמר ליה התם קץ ליה הכא לא קץ ליה. אמר רב פפא טרשא דידי שרי מאי טעמא שכדאי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דקא עבידנא מילתא גבי לוקח אמר ליה רב ששת בריה דרב אידי לרב פפא מאי חזי מר דקא אזלת בתר דידך זיל בתר דידהו דאילו הוי להו זוזי הוו שקלי כי השתא השתא דלית להו זוזי שקלי כי יוקרא דלקמיה. אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מאי טעמא ניחא להו דליקו ברשותיה דכל היכא דקא אזלי שבקי להו מכסא ונקוט להו שוקא והלכתא כרב חמא עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י ואם לגורן ואם אמתין לך עד הגורן שתמכור מתבואתך ותתן לי מעותי: טרשא שרי למכור סחורה בהמתנה ביתר מדמיה ובלבד שלא יפרש לו אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות אלא ימכור סתם בכך וכך ליום פלוני. קץ ליה אם מעכשיו הרי הוא לך בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל: טרשא דידי שרי עושה שכר תמרים היה ומוכר לו בזמן הזול בתשרי כשער של ניסן וממתין לו עד ניסן: שכראי לא פסיד אינו מתקלקל והייתי יכול להצניעו עד ניסן: זוזי לא צריכנא שאני עשיר ואיני דחוק למכור בשער של עכשיו: זיל בתר דידהו אחרי הלקוחות דאינהו ודאי אגר נטר יהבו ליה למר דאילו הוו להו זוזי הוה שכיח להו שכרא טובא כשער של עכשיו: אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מוכר פרקמטי' היה מוכר במקום הזול כשער שהוא נמכר במקום היוקר וממתין להן והם מעלין אותו למקום היוקר והוא מקבל עליו אחריות הדרך בהליכה והלקוחות משתכרין בפרקמטיא שלוקחין שם במעותיו ומביאין לכאן ואחריות החזר' עליהם וכיון דלא מקבלא עלייהו אחריות לא הווא מלוה גבייהו עד שהפרקמטיא נמכרת והן מקבלין המעות ואותן המעות נעשים עליהם מלוה ואין כאן ריבית: ונקוט להו שוקא מכריזין שלא יהא אדם רשאי למכור עד שימכרו הם עכ"ל:
ובפסקא דהאי דינא מצינו פלוגתא בין הפוסקי' הרא"ש כתב שהרי"ף לא הביא טרשא דרב נחמן משום דסבר דלית הלכתא כוותיה דהא טרשא דרב פפא עדיפא מדרב נחמן מדקאמר רב פפא טרשא דידי שרי וכיון דלית הלכתא כטרשא דרב פפא כל שכן כטרשא דרב נחמן וכן כתב הרב המגיד שבהלכות לא הביאו הא דרב נחמן דאמר טרש' שרי לפי שהוא מקל יותר מרב פפא ואין הלכה כרב פפא. ואף על גב דבנוסחת ספרינו איתא בדברי הרי"ף להא דרב נחמן עדות הני אשלי רברבי תכריע שטעות נפל בספרינו:
ודברי הרמב"ם ז"ל בפרק שמיני מהלכות מלוה ולוה מסכימים לפסק הרי"ף ז"ל וז"ל אסור להרבות על המכר כצד המוכר לחבירו קרקע או מטלטלין ואמר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך במאה ואם עד זמן פלוני הרי הם שלך בעשרי' ומאה הרי זה אבק ריבי' שזה דומה כמי שנוטל עשרים בשביל שנתן לו מאה להשתמש בה עד זמן פלוני כשיתבענו בדין אינו חויב ליתן אלא מה שהיה שוה בשעת המכר או יחזיר ממכרו מיד אם היה קיים וכן אם מכר לו מטלטלין עד זמן פלוני במאה והיו שוין בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים הרי זה אסור ואינו נותן לו אלא תשעים או מחזיר סחורתו מידו אם היתה קיימת: וכן כתב הרב המגיד בשם הרמב"ן שאסור למכור בדמים יתירים בשביל המתנה:
והנה מדברי הרמב"ם נראה דטרשא דרב נחמן הוא במוכר בדמים יתירים בשביל המתנה אף על פי שלא פירש מתחלה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות אלא שמכר סתם על מנת שלא לגבות מעותיו אלא עד זמן פלוני וטעם איסורו הוא מפני שזו הסחורה היא יותר בזול בשוק למי שקונה במעוטיו מיד. ולפי זה מצינו בדבריו שני כתובים המכחישין זה את זה וקשיא מיניה וביה שבפרק ה' הלכה ט"ו כתב הפך זה וז"ל יש דברים שהן מותרין ואסור לעשותן מפני הערמת ריבית כיצד אמר לו הלוני מנה אמר לו מנה אין לי חטים במנה יש לי ונתן לו חטים במנה וחזר ולקח ממנו בתשעים הרי זה מותר אבל אסרוהו מפני הערמת ריבית שהרי נתן לו תשעים ולקח מנה ואם עבר ועשה כזה הרי הוא מוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק ריבית אין כאן ע"כ. הרי לך שנתן לו שוה תשעים במאה שהרי מיד מכר לו בתשעים מה שקנה ממנו במאה וכתב הוא ז"ל שאפילו אבק ריבית אין כאן ומוציא ממנו המאה בדין אלא שחכמים אסרו לעשות כן משום הערמת ריבית. ובדין הראשון כתב שאינו נותן לו אלא תשעים שהוא שווי המטלטלים שמכר לו?:
ולתרץ זה אפשר לומר שהדין הראשון הוא בדבר הנמכר בשוק וכמעט ששומתו ידועה לכל ומפני כך אסור להוסיף על שוויו דהוה ליה כאלו התנה עמו שיתן לו אותו תוספת בשביל ההמתנה אבל הדין השני הוא בחטי' שאין שומתן ידוע כל כך וכל אחד מוכר כפי יכלתו וזהו דבר שיארע הרבה פעמים שאחד קונה דבר במאה ואחר יקנה אותו דבר באותו יום עצמו בתשעים ומפני כך כתב בדין השני שמוציא ממנו מאה בדין שאפילו אבק ריבית אין כאן כך היה נראה לי לפום ריהטא:
אבל אחר העיון וההשקפה לטובה אומר שהתירוץ הנכון לעניות דעתי שאין בדינין אלו סתירה כלל כי בדין הראשון ודאי הוסיף לו בשביל ההמתנה שהרי הקונה בשוק במעותיו מיד יקנה בתשעים מה שזה מכר לו במאה ואמנם פירוש הדין השני כך הוא. דבר ידוע שיש הפרש גדול בין המבקש והצריך למכור ובין מי שמבקשין ממנו שימכור כי מי שמבקשין ממנו שימכור אינו מוכר אלא בשוויו ואינו מוזיל כלל והמבקש והצריך למכור הוא הפך הראשון כי הוא מוכר כפי מה שימצא כיון שהוא דחוק למעות ולפיכך ראובן דרך משל שהיה צריך ללוות משמעון מאה זהובים והשיב לו שמעון שאין לו מעות מזומני' אלא אם ירצה יתן לו שוה מאה זהובים חטים או דבר אחר הנה שמעון כיון שהוא מבוקש למכור ודאי שלא יוזיל לו כלום אלא ימכור לו בערכו האמיתי ואחר שכבר קנה או לקח ראובן החטים הללו והם בידו והוא רחוק הרבה וצריך למכור ואין לו פנאי לעכב סחורתו בידו עד יום השוק או לסבב בשוקים וברחובות הצורך לוחץ אותו למכור כפי מה שיזדמן לו והוכרח להוזיל ומפני זה מכר לשמעון בתשעים עה שקנה ממנו במאה והנה אין כאן ריבית כלל כי אף הקונה במעותיו בידו יקנה כמו שקנה ראובן וזה דבר אמיתי הוא ויארע פעמים הרבה כי הקונה איזה דבר במעותיו בידו אם יחזור בו וירצה למוכר על כל פנים בודאי שצריך להוזיל ולעולם לא ימצא שיקנו ממנו כפי מה שקנה הוא כי יאמרו לו לקנות בערכו האמיתי נלך לבית התגרים ושם נבחר כפי רצוננו:
ואפשר שלזה כיון רש"י ז"ל בפירוש ההלכה ההיא שכתב על האי ברייתא שממנה מקור דינו של הרמב"ם והיא בפרקין [דף ס"ב ע"ב] תני רב ספרא בריבית דרבי חייא יש דברים שהן מותרין וכולי. ופירש רש"י וחזר ולקח ממנו בארבעה ועשרים. סלעים דאוזיל גביה סלע שהמנה חמשה ועשרים סלעים והוא היה דחוק למעות ואינו יכול להמתין עד יום השוק: מותר. שהרי לא העלה לו דמי החטים יותר  מדמיהן בשכר המתנת המעות והאי הוא דאוזיל  ביה עכ"ל: וזה טעם נכון ואמיתי ובזה נתיישבו  דברי הרמב"ם ז"ל יפה ואין בהם נפתל ועקש:
ורבותינו בעלי התוספות פירשו דברי רב נחמן באופן אחר והוא כי הם הכריעו מכח מימרא אחרת דרב נחמן שלא דבר אלא בדבר שאין שומתו ידועה כגון פרה וטלית וכיוצא יעויין בדיבור המתחיל דאמר ליה יהיבנא לך חמשה בזוזא (בפרקין דף ס"ג ע"ב)  והם פסקו בשם רבנו תם דהלכה כרב נחמן יעויין בדבור המתחיל והלכתא כרב חמא: גם הרא"ש הביא פסקו של רבנו תם ואף על פי שלא הכריע יש לומר ממה שהביא דעת רבנותם באחרונה דהכי סבירא ליה וכן כתב ה"ה בשם בעל המאור ובשם הרשב"א דכיון שיש כאן תרתי לטיבותא דהיינו שלא קצץ בתחלה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות אלא מכר סתם וגם הוא דבר שאין שומתו נכרת ואין לו שער ידוע מותר למכור בהמתנה ולהוסיף בשוויו והיינו דרב נחמן:
והטור בסימן קע"ג נמשך אחר דעת התוספות וכתב שכל שאין לו שער ידוע ואין שומתו ידוע כגון טלית יכול למוכרה ביוקר בשביל המתנת המעות והוסיף שנראה שאין היתר אלא במעליהו מעט אבל הרבה שניכר לכי שבשביל המתנת המעות הוא מעלהו הוה ליה כמפרש ואסור: והרב בית יוסף בשלחנו פסק כרב נחמן וכפירוש התוספות והרא"ש והדין עמו כיון שרוב הפוסקים סברי הכי ואינו אלא איסור דרבנן:
ולי נראה דאף הרמב"ם ז"ל יודה בזה כיון שאין שער ידוע שהרי הוא התנה אם היו שוים בשוק למי שקונה במעותיו מיד תשעים נראה שלא דבר אלא על הדברים שיש להם שער ידוע אבל טלית וכיוצא שאין להם שער קבוע אלא כל אחד מוכר כפי יכלתו מותר:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להשיב לשאלת החכם השואל אשר שאל על ראובן שהיה דחוק למעות והלך אצל שמעון שילוה לו הסך הצריך לו והוא השיב שלא היו בידו מעות מזומנים ומכר לו אבנים טובות ומרגליות בעד אלף פלוריניס בהמתנת שנה אחת וכולי: לזה אשיב ואומר כי לפי דעת הפוסקים כטרשא דרב נחמן חייב ראובן לשלם האלף פלוריניס כיון שאבנים טובות ומרגליות אין להם שער ידוע ואין שומתו ידוע כל כך וגם שמעון לא קצץ עמו: בתחלה אם מעכשיו תתן את הדמים תקח בפחות שכבר ידוע מתחילה שאין לראובן מעות נמצא שלא עשה שום איסור ואין כאן ריבית כלל. וכבר כתבתי כי לפי דעתי גם הרמב"ם ז"ל יודה בזה:
ואל תשיבני שאף ע"פ שאין כאן איסור ריבית יש כאן הונאה שהרי שמעון העלה המרגליות חמישית על דמיהם והמרגליות הוא מן הדברים שיש להם הונאה ובהדיא פסק כן הרמב"ם (בפרק י"ג מהלכות מכירה) וז"ל הבהמה והמרגליות והסייף וספר תורה הרי הן כשאר, מטלטלין ויש בהן הונייה וכתב הרב המגיד שדברים אלו הם מחלוקת במשנה וברייתא בפרק הזהב ופסק כרבנן דמתניתין וכן דעת הלכות ע"כ ואם כן יש לו לראובן לבטל המקח אם ירצה שכן כתב הרמב"ם (בפרק י"ב מהלכות מכירה) היתה ההונאה יתירה בכ"ש כגון שמכר שוה ששים בחמישי' פחות פרוטה בטל המקח והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל לזה אשיב שתי תשובות. חדא מה שכתב הרמב"ם באותו פרק וז"ל עד מתי יהיה לו לחזור ולתבוע ההונייה או לבטל המקח עד כדי שיראה לתגר או לקרובו ואם שהא יותר מזה אפילו לקח שוה מאה במאתים אינו חוזר ע"כ: והנה לפי זה איך יבטל ראובן המקח וכבר עברה שנה תמימה ולא תבע ביטול המקח ומסתמא לא היה מחמת חסרון מכירין שהרי בעיר גדולה נמצאים הרבה בקיאים: ועוד שהמרגליות כבר נמכרו ואינם ביד ראובן ומדברי הרמב"ם נראה בביאור שאינו יכול לבטל המקח אלא אם כן יחזיר המתאנה החפץ למאנה שכן כתב בדין שהבאתי ולעיל והמתאנה יכול להחזיר החפץ ולא יקנה כלל שנראה שאם אין בידו להחזיר החפץ איהו דאפסיד אנפשיה ואינו יכול לחזור בו:
ולרווחא דמילתא אמינא דאפשר שנושא שאלתינו הוא היתר גמור לדברי הכל ואין בו פקפוק כלל וזה למדתי מאות' ברייתא שהבאתי לעיל ועל הדרך שתרצתי הסתירה בדברי הרמב"ם ז"ל והוא כי יש לנו לומר ששמעון מכר לו המרגליות בשוויים האמיתי כדרך התגרים כשמבקשים ליקח מהם וראובן שעני היה באותה שעה ובעלי חובותיו היו לוחצים אותו מאד כמו שכתב החכם השואל הוצרך למוכרם בבהלה ולפיכך לא מצא בעדם כי אם שמונה מאות פלורינים ואם  היה אפשר לו לעכב המרגליות בידו עד יום השוק או להמתין עד זמן הראוי למכירת דברים לו אפש' שהיה מרויח. נמצא שראובן לא הסכים למכור אלא מפני צרכו לשלם חובותיו וזאת היתה הסיבה להפסיד ממונו וזה יארע לכל אי שהצורך דוחקו למכור במהירות שעל כל פנים צריך להוזיל כיון שהוא מוכרח למכור ומעשים בכל יום אנו רואים תמיד בעניינים כאלו. ואף על פי שהברייתא אוסרת דבר זה משום הערמת ריבית ואני כתבתי שהוא היתר גמור ואין בו פקפוק הטעם הוא מפני שהמוכר עצמו אחר שמכר חזר וקנאם בפחות ממה שמכר וזה נראה כהערמת ריבית מפני שגובה ממנו בזמן הפרעון יותר ממה שנתן לו וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בדין הזה אבל אסרוהו מפני הערמת ריבית שהרי נתן לו תשעים ולוקח מאה אבל בנדון דידן שלא קנה שמעון המרגליות אלא ראובן מכרם למי שרצה אין כאן הערמת ריבית כלל שהרי שמעון אינו גובה מראובן אלא אותו סך בלבד ואינו לוקח ממנו אלא פירעון חובו בלבד:
הכלל העולה מדברינו שראובן חייב לשלם האלף פלוריניס כיון שלא קצץ עמו שמעון בזמן המכר אם תתן את הדמים מיד תקח בפחות אלא מכר לו סתם והמרגליות הוא דבר שאין לו שער ידוע ודין הונאה אין כאן כמו שכבר הוכחתי. ועוד שיש לומר ששמעון מכר לו המרגליות בערכם האמיתי ומזלו גרם לו להפסיד ממונו כיון שהוכרח למכור על כל פנים: זה הוא מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו אכי"ר:
תם ונשלם ביום טו"ב למב"י משנת התקס"ב ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי נאס