שאלה כז ראובן התקין עצמו ללכת דרך אניה ברב ים להסתחר בארץ רחוקה וכמו שמנה ימים קודם שפירש כתב צוואה בפנקסו כתוב וחתום מידו ואלה דברי הצוואה הרי שאני הולך לדרכי ואיני יודע אם ה' יוציאני בשלום מן הים לכן הריני מצוה מחמת חיתה שאם יקראני אסון קודם חזרתי שיהיו כל נכסי מחולקות בזה האופן שליש אחד יקח אבי ושליש אחד לאחי הגדול ושליש אחד לאחי הקטן וכה אמר עוד כל זמן שלא ימצא צוואה אחרת או כתב יד שיבטל או יסתור הצוואה הנזכרת צוואה זו תהיה קיימת ויקר מקרהו שראובן נפטר שם במקום אשר הלך להסתחר אחר שתי שנים ולא נמצא שום דבר קטן וגדול שינגד לצוואתו הנז' מספקא לן השתא אם הצוואה הנז' היא קיימת וחייבים להתנהג על פיה ועוד מספקא לן כי בן זקונים אשר נולד לאביו של ראובן הנז' אחר שעשה הצוואה כנז' אם יש לו משפט הירושה בנכסי עזבון אחיו ראובן או לאי ושכ"מה:
תשובה דבר ידוע הוא כי בדין המפרש בים או היוצא בשיירא אי הוי צואתם כמצוה מחמת מיתה או לאו איכא פלוגתא דרבוותא שהרי בפרק התקבל גבי ההיא דאמר רב הונא גיטו כמתנתו מה מתנתו אם עמד חוזר אף גיטו אם עמד חוזר ומה גיטו אע"ג דלא פריש כיון דאמר כתבו אע"ג דלא אמר תנו אף מתנתו כיון דאמר תנו אף טל גב דלא קנו מיניה כתב הרי"ף ז"ל למימרא דהני ארבעה דתנינן במתניתין כולהו כשכיב מרע דמצוה מחמת מיתה נינהו וכן הלכתא עכ"ל וכתב הר"ן על זה וכי תימא ומנא ליה לרב ז"ל דרב הונא בכולהו ארבעה קאמר הכי דילמא בשכיב מרע בלחוד קאמר ואמסוכן דתנן במתניתין קאי ובאומר מסוכן אני אי נמי בקפץ עליו החולי דסתמיה מצוה מחמת מיתה יש לומר אי, הכי מאי קא משמע לן רב הונא הא מתניתין היא בהדיא בפרק מי שמת דברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו אלא ודאי רב הונא ה"ק דבכל דוכתא דבגיטו כיון דאמר כתבו אע"ג דלא אמר תנו במתנתו נמי כיון דאחר תנו אע"ג דלא קנו מיניה. והיינו דזכה רבינא בשמעתיה דרב הונא רביה אף על גב דגניבא לאו שכיב מרע הוה אלא יוצא בקולר וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות זכייה ומתנה דכל הני ארבעה דמתניתין דינן כמצוה מחמת מיתה לגמרי ונקנין דבריהם באמירה בעלמא. ואם ניצל ועמד חוזר אפילו קנו מידו ואפילו במקצת אבל הרב רבינו יונה כתב דלא הוי כמצוה מחמת מיתה אלא יוצא בקולר ומסוכן אבל מפרש ויוצא בשיירא לא דהנהו כיון שדעתם לחזור שהרי מדעת עצמן הולכין לסחורה לא מקנו באמירה וכן נמי אם קנו מידן אין חוזרין דלענין מתנותיהן כבריאין הן לא נשתנה דינן אלא לענין גט שאנו אומרים שכיון שאמרו כתבו דעתן לגרש שלא לעגן את נשותיהן אלא שמתוך שהיו טרודין לילך לא גמרו דבריהן הילכך הוה ליה כאלו אמרו כתבו ותנו אבל לענין מתנה כבריאין לגמרי כו' ופן דעת הרא"ש בפרק מי שמת שכתב שם על דברי הרי"ף דלעיל ולא מסתבר טעמיה במפרש ויוצא בשיירא דודאי יוצא בקולר הוי יוצא ליהרג ואין לך מצוה מחמת מיתה גדול מזה אבל מפרש ויוצא בשיירא נהי דלענין גט מדחינן להו ליוצא בקולר היינו לענין בהלה דמחמ' טרדת הדרך הם בהולים ואין דעתן מיושבת עליהם לגמור דבריהם ולומר תנו ובהילי טפי ממסוכן אבל לענין נתינת ממון לא דמו כלל דיוצא בקולר ומסוכן כשנתנו כל ממונם ודאי מדעתם שהם סבורים למות נתנו אבל מפרש ויוצא בשיירא מדעתם יצאו ודעתם לחזור וכן כתב ה"ר יונה ז"ל עכ"ל.. והר"ן ז"ל בפרק התקבל ובפרק מי שמת האריך בטענות וראיות שתי סברות הללו והסכים לדעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל: והרב המגיד כתב שדעת הרמב"ן כהרמב"ם ודעת הרשב"א כהר"ר יונה ז"ל ורבינו ירוחם כתב בנתיב כ"ד שדעת התוספות כהרב רבינו יונה והרא"ש ואם כן כיון דהך מלתא הויא פלוגתא דרבוותא אין לצואה זו שצוה ראובן הנז' דין מצוה מחמת מיתה ולכן אין לאחים הנז' שום כח וזכות בנכסי ראובן אחיהם. ונעמיד ממון טל חזקתו דהיינו אביו של ראובן שהוא היורש דהלכה רווחת בישראל דהאב קודם לכל יוצאי ירכו. כאשר פסקו ז"ל:
ומה גם לדעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל צווא' זו בטלה דאפילו לדידהו מאי דאמרינן בהני ארבעה שיש להם דין מצוה מחמת מיתה. היינו כשהמפרש בים או היוצא בשיירא מתו בדרך ולא הגיעו למחוז חפצם. אבל אם הגיעו למחוז חפצם ואחר כך מתו צואתם בטלה והנה לך לשון הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות זכייה ומתנה דין כ"ד המפרש בים והיוצא בשיירה והיוצא בקולר והמסוכן והוא שקפץ עליו החולי והכביד עליו חליו כל אחד מארבעתן כמצוה מחמת מיתה. והרי דבריו ככתובין וכמסורין ומקיימין אותן אם מת ואם ניצל ועמד אפילו קנו מידו במקצת חוזר כדין כל מצוה מחמת מיתה עכ"ל אמנם בנדון דידן ראובן זה יצא מן הים והגיע אל המקום אשר הלך שם להסתחר ואחר שתי שנים נפטר לבית עולמו כאשר הובא בשאלה וא"כ הוי כשכיב מרע שנרפא מהחולי שצוה בו. ואחר כך חלה חולי אחר ומת דקי"ל שצואתו בטלה וזה ברור:
ואמנם עם היות כי זה שכתבתי היה די והותר לבטל צוואה זאת שאין לה דין מצוה מחמת מיתה אפילו אליבא דהרי"ף והרמב"ם ז"ל מכל מקום אומר דיש טעם אחר לבטלה. והוא דאפילו להרי"ף והרמב"ם ז"ל והנהו רבוותא דסבירא לאו דמפרש בים והיוצא בשיירא דין מצוה מחמת מיתה יש להם היינו היכא שבאותה שטה שמפרש בים או יוצא בשיירא צוה מה שצוה דומייה דיוצא בקולר או מסוכן. אבל אם מה שצוה היו קצת ימים קודם שפירש בים או שיצא בשיירא אין בזה דין מצוה מחמת מיתה אלא דין מתנת בריא וכל שלא קנו מידו אין בדבריו כלום:
ואין לומר דכיון דראובן הנז' צוה בצוואתו זאת וכה אמר עוד כל זמן שלא ימצא צוואה אחרת או כתב יד שיבטל או יסתור הצוואה הנז' צוואה זו תהיה קיימת. אם כן נראה שכוונתו היתה שאפילו אם יבא מן הים בשלום שהצוואה הנז' תהיה קיימת לעולם עד יום מותו כל זמן שלא ימצא צוואה אחרת סותרת צוואתו זאת דמילתא דפשיטא היא שאין לחוש טל דברים אלו שהרי כתב הרשב"א בתשובה, ומביאו חרן בב"י על חשן המשפט בסוף סימן ר"ן בזה הלשון וכתב עוד שאלתה ראובן שהוא תולה ומתיירא שמא ימות פתאום ומהלך בחוץ כשאר בני אדם ועלה בדעתו לצוות טל ביתו מחיים כדי לסלק מחלוקת מבין יורשיו וכו' תשובה תחלת כל דבר צריך אתה לדעת שמתנת שכיב מרע שאינה צריכה קנין ולא כתיבה ולא מסירה שאינה מדאורייתא אלא מדרבנן כדי שלא תטרף דעתו עליו כדאיתא בפרק מי שמת ובשכיב מרע בלחוד הוא שתקנו ר"ל בחולה שנפל למשכב מחמת חוליו דהשתא הוא דאיכא למיחש שמא תטרף דעתו עליו אבל במהלך על רגליו לא תקנו ולפיכך ראובן זה אין מתנותיו קיימות אלא אם כן נותנן במתנת בריא וכו' הרי לן לפי זה דהכא בנדון דידן אף על פי שכוונתו היתה שאפילו אם יצא מן הים בשלום שהצוואה הנז' תהיה קיימת לעולם עד יום מותו וכו' דלאו כלום הוא שהרי מן הטעם הנז' נתבטלו מתנותיו ממילא ואני בעית אימא מהכא שהרי כתב הרי"בש ז"ל בשם הרשב"א בתשובותיו בסימן ר"ז ומביאו מר"ן נמי בב"י טור חשן המשפט בסימן ר"ן בזה הלשון מצוה מחמת מיתה כל שעמד חזרה מתנתו ממילא ואפילו אחר בפירוש ואפילו אתרפא לגמרה ואחיה כמה ימים תהא צוואתי קיימת כל זמן שלא אחזור בי אין בדבריו כלום דמתנת שכיב מרע דרבנן היא והם נא אמרו שתהא מתנתו קיימת אלא כדי שלא תטרף דעתו עליו ולפיכך קיימו דבריו לאחר שימות אבל זה שעמד ונתרפא לגמרי הרי יש לו זמן לחזור וליתן ואין חוששין לו שמא תטרף דעתו מעתה וכשעמד נתבטלה לגמרי מתנתו והרי זה כאלו נוה בבריאותו בלשון מצוה לאחר מיתה שאין בדבריו כלוב עכ"ל ואם כן בנדון דידן נמי אף על פי שצוה ואמר שתהא צוואתו זאת קיימת וכו' דבריו בטלים באופן שאין לספק וכל אנפין שוין שצוואה זו בטלה מטעם זה. ולכן אין לאחים הנזכרים שום זכות בנכסי ראובן אחיהם ואביהם יירש הכל כיון שמת אחר שנתבטלה הצוואה. זהו מה שנראה לע"ד ואמר לי לבי:. אם יסכים עמדי הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
התקמ"ב באמשטרדם יע"א:
לא"א דוד רודריגז לופש