שאלה מעשה שהיה כך היה ראובן היתה לו סעודה גדולה ובהיות בני ביתו מכינים בשר ועופות נמצא עוף אחד בגפו שבר והבדילוהו לראות מה והיה דינו ומחמת טרדתם בסעודה נתערב אותו העוף עם האחרות ולעת האוכל נזדמן גף אחד ביד תלמיד חכם שהיה מהמזומנים ואמר אם היה זה השבר בעוף מחיים ודאי שהוא טריפה ומתוך דברים אלו נזכרו בני הבית והכירו השבר וגמרו שזהו העוף שהפרישו לידע מה דינו ועתה נסתפק להם מה יהיה דין שאר העופות שנתבשלו עמו וגם הכלים שנתבשלו בהם מי אזלינן לקולא הואיל ולא נזכר זה הטרפו' בתלמוד בפירוש או דילמא כיון שהרב בית יוסף ז"ל פסק בשולחנו הטהור סימן נ"ג בטור י"ד ספיקו לחומרא גם בנ"ד נפסוק לחומרא על הכל יורה המורה לצדקה ומהת"מש:
תשובה ראה ראותי דברי השאלה דנראה מתוכ' שמה שנסתפק ה"ה בנ"ד דכיון שלא מצינו בתלמוד טרפות בנשבר גף של העוף אם כן נוכל להקל בנדון כזה או נאמר כיון שהרב יוסף קארו החמר בספיקו גם אנו נחמיר בנדון דידן ובראותי זאת השתוממתי כשעה חדא ונרתעתי לאחורי מדעתי את קוצר שכלי וחוסר תבונתי כי מי אני לחוות דעתי בדבר גדול כזה לחלוק על אדם גדול כזה אשר כל בית ישראל נשען עליו או להכריע את דבריו אמנם בחושבי שתורה היא וללמוד אני צריך גמרתי לילך אל ספרי הפוסקים ויגעתי ומצאתי ושמחתי כמוצא שלל רב יען שמהם נוכל להראות שיהא הדין בנ"ד אפי' לדעת הרב יוסף ז"ל וזה החלי בעזרת צורי וגואלי
תנן באלו טרפות דף נ"ו ע"ב ואלו כשרות בעוף וכו' נשתברו גפיה נשתברו רגליה וכו': ובגמרא אמר רב יהוד' אמר רב שמוטת יד בבהמ' כשרה שמוטת ירך בבהמה טרפה שמוטת ירך בעוף טרפה שמוט גף בעוף טרפה חיישי' שמא ניקבה הריאה ושמואל אמר תיבדק וכן אמר רבי יוחנן תיבדק וכו': ופירש"י גפיה. עצמות הכנפים: שמוטת גף. פרק עליון המחובר בגבה: טרפה דחיישינן שמא ניקב הריאה לפי שהריאה נחבאת בין הצלעות וקרום הבשר רך ודק בין צלע לצלע וכששומטת גפה מתנתקת הריאה עם הגף: תיבדק הריאה מכניס קנה דק בגרגרת ונופח בריאה ואם הרוח יוצא טרפה ואם לאו כשרה עכ"ל:
הרי לנו בבירור מהאי משנה והגמרא דאם נשתברו גפיה של העוף באיזה מקום שיהיה שהיא כשרה כיון שלא חידש לנו רב יהודה בגמרא אלא שמוטת הגף שהיא טרפה דחיישינן לנקיבת הריאה ואם איתא דיש חילוק בנשבר הגף היה לו לאשמועינן בנשבר שיש לחוש שמא ניקבה הריאה ומכל שכן בשמוטת הגף שיש לחוש יותר לפי שהוא נשמט מעקרו אלא ודאי כיון שנקט שמוטת הגף בזה דוקא חיישינן לנקיב' הריאה אבל בנשבר הגף לא יש חילוק דבאיזה מקום שיהיה השבר ואיך שיהיה לא חיישינן לנקיבת הריאה:
והרמ"בם כתב בפרק ח' מה' שחיטה הלכה כ' ועוף שנשתברו אגפיה מותר כבהמה שנחתכו ידיה: ובפר' י' הלכה ד' כתב וכן בעוף אם נשמט ירכו טרפה נשמט כנפו מעקרו אפילו אחד מהן חוששין שמא ניקבה הריאה שלה ולפיכך בודקין אותה ואחר כך יאכל ע"כ: והכי הוא דעת רב אלפס רבו:
והטור כתב וכן בעוף שנחתכו או נשברו אגפיו אבל אם נשמט מעקרו אפילו אחד מהן חוששין שמא ניקבה הריאה וצריך לנפחה לבודקה אם היא שלמה כשרה ואם לאו טרפה וכו וי"ח שאם נשבר עצם השלישי המחוברת לגוף חוששין שמא ניקבה הריאה וצריכה בדיקה ולא נהירא עכ"ל:
וגם הרן כתב כן וז"ל ודוקא נשמט הוא דחיישינן ליה אבל נשבר גפה אפילו בעצם השלישי כשרה והיינו מתני' דקתני סתמא נשתברו גפיה ואף על פי שיש מי שמחמיר בדבר וכן בהלכות אלדד הדני החמיר בזה כלומר בשבירת העצם הסמוך לגוף ואין לחוש לדבריו ע"כ:
והרב בית יוסף כתב ולענין הלכה כיון דכל הני רבוותא מסכימים להתיר הכי נקיטינן להכשיר אפילו נשבר סמוך לגוף ממש ואפילו נצרר הדם בצלעות והוא שיהא מקום חיבורו בגוף שהוא כבוכנא באסיתא קיים דאי לא כן הוי ליה נשמט ומ"מ צריך לדקדק ששבר העצם החיצון לא יהא בו עוקץ שאם היה בו עוקץ תיבדק הריאה כמו שכתב הראש בתשובה ע"כ:
וכן פסק בשולחנו הטהור סי' נ"ג סעיף ב' וז"ל וכן בעוף אם נחתכו או נשברו אגפיה כשרה אפילו נשברו סמוך לחיבורו לגוף והוא ששבר העצם החיצון לא יהא בו עוקץ שאם היה בו עוקץ תבדק הריאה עכ"ל:
נמצינו למדים מכל הני רבוותא יסודי עולם ועמודי ההוראה אשר מהם תבא תורה דסברי כלה כאחד דאפילו נשבר הגף סמוך לגוף לא חיישינן לנקיבת הריאה ואיך שיהיה השבר חוץ מהרב בית יוסף דמחמיר דאם יש עוקץ בשבר החיצון חיישינן שמא תינקב הריאה ותיבדק:
והרב בעל המפה החמיר יותר וז"ל ויש אוסרין אם נשבר סמוך לגוף ואומרים דדינו כשמוט והמנהג הפשוט שנהגו לשער ברוחב אגודל אפילו בצימצום כשר אם לא שרואה שנברר הדם מעבר לצלעו' אבל אין חוששין לזה ומכשירין סתמא ואין חילוק אם עוקץ בשבירה או לא מאחר שרחוק מן הגוף אבל אם אין רוחב אגודל בין מקום השבירה לגוף אז הוא טרפה בכל ענין ולא מהני בדיקת הריאה דאין אנו בקיאין בבדיקה בכל מקום דאיכא ריעותא והכי נהוג עכ"ל:
ומעתה נבא להשיב ולדבר בנושא שאלתינו וקודם כל דבר צריכין אנו לידע איך הוה זה השבר שאמר התלמיד חכם שאם היה מחיים היה טרפה אם היה בו עוקץ כפי סברת הרב יוסף או שלא היה בו עוקץ אבל לא היה שיעור גודל בין מקום השבירה לגוף כפי דעת הבעל המפה כיון שהכי נהוג עלמא שה"ה לא ביאר דבריו אלא אמר סתם ואף שאמר ה"ה כיון שהרב יוסף החמיר בספקו זה אינו ראיה שיהיה כדעתו שהרב מ"א החמיר יותר אפילו בלא עוקץ ואם יש בו עוקץ אפילו הרב יוסף מחמיר ולא מבעיא ההגהא ואם כן אין אנו יודעים איך היה זה השבר ואפילו הכי נשיב ונאמר שאע"פי שהיה כפי דעת הרב מ"א שמחמיר יותר יודה הרב בנ"ד שהעוף כשרה יען שלא אמר הרב שהוא טרפה אלא כשיודע בבירור שנשברה מחיים שאין כאן אלא ספק אחד שמא ניקבה הרואה אבל בנ"ד שלא נתברר הדבר אם נשברה מחיים כפי מה שנראה מדברי השאלה שלא בדקוהו קודם בישולו אם כן הוא ספק ספקא ספק אם נשברה מחיים או לאחר שחיטה ואם תימצי לומ' מחיים ספק אם ניקבה הריא' או לא ובזה הוא מתיר כמ"ש הוא ז"ל בסעיף ד' וז"ל ויש מכשירין מכח ספק ספקא ספק שמא נשברה אחר שחיטה ואם תימצי לומר קודם שחיטה שמא לא ניקבה הריאה ויש לסמוך על זה להכשיר בנשבר דהא יש מכשירין בלאו הכי אבל כשנמצ' שמוט ולא ידעינן אי קוד' שחיטה או לאחר שחיטה יש להחמיר ולאסור ק
הרי לך בפירוש שסובר הרב ז"ל דאם יש ספק ספקא שהיא כשרה ואם כן זכינו לדין דבנ"ד אף על גב שהיה השבר בלא עוקץ אבל לא היה שיעור גודל בין מקום השבר לגוף כיון שיש לנו בו ספק ספקא כמו שהוכחנו מדברי השאלה שהיא כשרה:
אמנם אם היה עוקץ בשבר החיצון אין אנו יכולין לתרץ מה שתרצנו דבזה האופן בין להרב יוסף קארו ז"ל ובין להרב מ"א אינו מועיל בו ספק ספקא שהרי כתב הוא ז"ל בסימן הנ"ל סעיף ד נמצא הגף שבור ואינו יודע אם קודם שחיטה נשבר או אחר כך טרפה: וצריך לומר דהאי שבריש בו עוקץ דאי אין בו כבר אמר לעיל שהיא כשרה אף שנעשה מחיים ועל מה שכתב הרב בעל המפה אבל אם נמצא שמוט ולא ידעינן אם קודם שחיטה או לא זר שחיטה יש להחמיר ולאסור כתבו האחרונים דהוא הדין בנשבר ויש בו עוקץ ונראים דבריהם דמה שכתב ויש מכשירין מכח ספק ספקא הוא כשאין בו עוקץ כלומר דאף שמחמירין לעיל כשאין בו עוקץ הוא דוקא כשאין בו אלא ספק אחד אבל במקום שיש בו ספק ספקא מכשירין:
הא למדת מכאן בהדיא דבין הרב יוסף ז"ל ובין הרב מ"א ז"ל דמחמירין היכא דיש עוקץ וסוברין דאינו מועיל בו ס"ס ואם כן מה נאמר ומה נדבר אם היה בנ"ד עוקץ בשבר החיצון אף על פי כן אל יחסר לנו טעם לשבח לתרץ שהיא כשרה לדברי הכל:
ואע"ג שמצאנו ראינו בספר בעל משאת בנימין סימן מ"א שדיבר בזה הענין ודחה את דברי הרב יוסף ז"ל ודברי הרב רמ"א ז"ל בראיות ברורות באמרו שמה שהעמידו דבריהם אתשובת מהרי"ק שורש ל"ה ומדבריו למדו להחמיר בס"ס טעו בזה ולזה מסיק בסוף דבריו אבל בנ"ד דאינו ספק בשחיטה וגם אינו איסור גמור אפילו הוה ידיע לן בודאי שמחיים נשבר הגף תלינן שפיר להקל ובס"ס ואפילו ליכא למיתלי במידי יש להכשיר בין בשבורה בין בשמוטה ואין לחוש כאשר ביארנו: אפילו הני אנו אין לנו אלא דברי הרב יוסף והרב דמא שהם קדמוני' ורבנים גדולים ועצומי' אשר כל בית ישראל נישענים עליהם ואין לנו כח לדחות את דבריהם ועם כל זה יתורץ קושיתינו באר היטב:
והשתא נבא להשיב ונאמר מאחר דהני רברבתא לא אסרו דבר זה משום עיקר הדין אלא משום חומרא כדמוכח בדברי מהרי"ק שורש ל"ח שהרי כל הפוסקים רובם ככלן ראשונים ואחרונים שברי דאין טרפות בשבירת הגף בכל מקום שיהיה ואיך שיהיה אם כן נאמר דלא אמרו להחמיר אלא היכא שההפסד מועט כגון שנתברר הדבר קודם שבישלו העוף דאז לא יפסד אלא זה העוף בלבד אמנם בנ"ד שלא נתברר הדבר אלא לאחר שבישלו אותו עם עופות הרבה לעשות סעודה ויש הפסד מרובה ודאי שיורו להקל ולהתיר ושראוי לסמוך על עיקר הדין בענין כזה:
וכן כתב הבית חדש בסימן נ"ג וז"ל שלישית בנשבר או נשמט הגף בעוף סמוך לגוף ולא מצינן לברורי אם נעשה קודם שחיטה או לאחר שחיטה כתב מהרי"ק בשורש ל"ה דטרפה ואע"ג דאיכא ס"ס דאם תימצי לומר מחיים נעשה שמא לא ניקבה הריאה אפילו הכי כיון שהספק הוא תלוי בחסרון ידיעתינו אין ספק זה נכנס בכלל ספק ספקא כדי להתיר וכן פסק בש"ע גם סה"ת והסמ"ק פסקו כך גבי נשבר העצם או נשמט במקו' שנטרף בו דאין להתירו מטעם נשחטה בחזקת היתר עומדת כמו גבי זאב דהכא הספק תלוי בחסרון חכמה ואם היה בקי היה יכול להבחין אם נעשה קודם שחיטה אם לאו וזו כיון שיש ריעותא אסרינן לה מספק ואף על גב דאיכא לחלק דהתם מיירי שהטרפות הוא מצד עצמו אבל בכאן אין הטרפות מצד עצמו אלא מחששא שעל ידי שבירה זו ניקבה הריא' אפ"ה לפי הטעם שכתב דאין להתי' כיון שהספק הוא מחסרון ידיעה אם כן הכא נמי אין זה נכנס בכלל ס"ס כדי להתיר וכך כתב מהרא"י להדיא בההגהת ש"ד סימן פ"ו מיהו הרב בההגהת ש"ע ובת"ח כתב להקל בא"ו הארוך בשער כ"ו סי ג' מטעם ספק ספקא ואע"ג דאו"ה מתיר בין בנשמט בין בנשבר הרב ז"ל הכריע לאסור בנשמט ולהתיר בנשב' ואע"ג דבסוף סי' ק"י בש"ע כתב להתיר אף בנשמט מטעם ס"ס אין זה חזרה ממה שכתב כאן שהרי כתב שם בסוף דבריו ועיין לעיל בסי' נ"ג וכאן כתב ועיין לעיל סוף סי' ק"י אלמא תרווייהו קושטא נינהו ובסי' ק"י כתב להלכה דמדינא אף בנשמט שריא מכח ס"ס וכאן כתב דלמעשה יש להחמיר ולאסור בנשמט ונפקא מינה דבהפסד מרובה יש להתיר ולהורות כהלכה כנ"ל והכי נקטינן מיהו נרא' לפע"ד היכ' דנשבר סמוך בחיבורו לגוף ויש לו עוקץ יש להחמיר ולאסור אע"ג דאיכא ספק ספק' כי היכא דמחמרינן בנשמט דכיון דאפילו למאן דמכשיר בנשבר מחמירין ביש לו עוקץ כמ"ש הרא"ש בתשובה כלל כ' סי יו' וכך היא דעת הרשב"א לשם אם כן חמור הוא כמו נשמט ויש לאסרו אפילו בס"ס ותדע שהרי כתב בש"ע כדעת המכשירין בנשבר הגף סמוך לגוף ואחר כך פסק דאם נמצא הגף שבור ואינו יודע אם קודם שחיטה נשבר או אח"כ טרפה אלא בע"כ דהא דפסק בסוף דטרפה לא מיירי אלא ביש לו עוקץ ואע"ג דבת"ח ובהגהתו לש"ע כתב דאין לחלק בין ישבו עוקץ לאין בו עוקץ אלא בין סמוך בתוך רוחב אגודל לגוף ובין רחוק אפי' הכי נ"ל ע"ד כאן דנשבר סמוך לגוף ויש בו עוקץ אע"ג דמדינא כיון דאיכא ס"ס כשרה אפ"ה יש להחמיר ולאסור היכא דליכא הפסד מרובה כי היכא דמחמרינן בנשמט והיכא דאיכא הפסד מרובה יש להורות כהלכה ולהתיר בין בנשמט בין יש לו עוקץ עכ"ל:
ובתר הכי מצאתי בספר נחלת שבעה שאלה ס"א שהוא דומה לנ"ד וז"ל נשלחה שאלה לפני מבני מדינתי עצם של גף של אווזא שנשבר סמוך לגוף ולא נודע עד אכלו האווזא ועשו הרבה שומן שפטמו כמה אווזו' ונתערב ערב השומן והטרפתי הכל מטעם שאבאר לקמן ע"כ: אם כן נראה לכאורה שזה החכם סותר כל מה שאמרנו שהרי בזה הנדון היה בו הפסד מרובה שיפסד כל השומן שנתערב ואפילו הכי הטריף הכל אמנם אחר העיון וההשקפה היטב בדברי תשובתו ראינו דלא ראי זה כראי זה דבנדון דידיה לא היה בו אלא ספק אחד שהיה יודע בודאי שזה השבר היה מחיים ולכן החמיר אבל בנ"ד דיש בו ס"ס כמו שנראה מדברי השאלה שנסתפק התלמיד חכם אם היה מחיי' או לא בודאי שיורה להתי':
והרי לך מה שכתב בסוף תשובתו וצריך לומר כמו שתירץ הבית חדש והוא האמת דלקמן סימן ק"י מיירי לדינא מותר בס"ס אפילו בנשמט והכא מיירי דלמעשה יש להחמיר ולאסור בנשמט אפילו בספק ספק' דבמקום הפסד מרובה יש להתיר ולהורות כהלכה ואם כן משום הכי קאמר רמ"א דבנשבר יש להתיר הואיל ובלאו הכי יש מתירין הוה ליה אפי שלא במקו' הפסד מרובה ושיעורו דבנשמט אסור אפילו בס"ס היכא דאין הפסד מרובה מה שאין כן בנשבר דיותר קל מנשמט דהרי יש מתירין לכן מותר בס"ס אפילו באין הפסד מרובה כן נ"ל דעתו ואם כן גם מזה מוכח מאחר דבנשבר אין מתירין רק בס"ס ובאין הפסד מרובה ומינה דבאחד ספקא אפילו בהפסד מרובה אסור גם לא אשתמי' שום אחד מן האחרונים דמתיר בהפסד מרובה כשהוא סמוך לגוף כל שכן כאן לנ"ד דלא היה רוחב אפילו חצי גודל וכל שכן דגם היה לו עוקץ חד וחריף כ"ש שאין להתיר כלל וכך נראה דעת הבית חדש דכתב היכא דנשבר סמוך לגוף ויש לו עוקץ אפילו במקום דאיכא ספק ספקא דמדינא כשר מכל מקום יש להחמיר ולאסור היכא דליכא הפסד מרובה נשמע מזה דבחד ספקא אסור אפילו בהפסד מרובה וזה פשוט עכ"ל:
נמצאת למד דהני רבוותא סברי דבמקום הפסד מרובה כיון שיש בו ספק ספקא יש לנו להקל ולהתיר וכן הוא דעת הרב פרי חדש שכתב בסוף סעיף ד' ונפקא מינה במקום שיש הפסד מרובה ולא העתקתי כל לשונו שלא להאריך במקום שיש לנו לקצר:
ועוד נ"ל לומר לפע"ד דכיון דהני רבוותא מחמירין בספק ספקא במקום שההפסד מועט הוא מהטע' שהספק הוא תלוי בחסרון ידיעתינו ולזה אינו נכנס בכלל ספק ספקא להתיר אם כן אפילו שאירע שנצלה זה העוף לבד דאז ההפסד מועט ונמצא הגף שבור במקום שהוא טרפה לפי דעת המחמירין כיון דאין אנו יכולין לברר אם נעשה קודם שחיטה או לאחר שחיטה אז ודאי הוא ספק ספקא גמור' להקל ולהתיר שהוא כמו גבי זאב שאין הספק תלוי בחסרון חכמה ומכל שכן בנ"ד דכלהו איתניהו ביה הפס מרוב' וס"ס גמור':
העולה לנו מכל האמור ומכל הראיות והטעמים שכתבנו מהני אשלי רברבי דאפילו היה בזה השבר של נ"ד עוקץ כיון שיש בו ספק ספקא ולפי עניות דעתי הוא ס"ס גמורה שאינו תלוי בחסרון  ידיעה ומכל שכן שיש גם כן הפסד מרובה שהוא מותר גמור בלי פיקפוק ולא מבעיא אם היה בלא עוקץ כפי דעת הרמ"א דאז אליבא דידיה אפילו בס"ס שתלוי בחסרון חכמה והפסד מועט היא כשרה כמו שהוכחנו מדבריו ומכל שכן בנ"ד דכלא ביה: הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא וישב שלמה על כסא ה' ומלכי צדק מלך שלם מאן מלכי רבנן ונשאל מהיוצר שיציבהו בקו הבריאות ויאריך ימים על ממשלתו בעושר וכבוד לטובת ביתו ובניו ולטובת קהלתינו הקדושה ויאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכי"ר:
בשנת ובסדר על מקומו יבא בשלום לפ"ק
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט