שאלה כג מעשה שהיה כך היה ראובן נתן לשמעון סך מעות בתורת עסקא היה מתעסק בהם ויקר מקרהו ללכת למדינת הים והפקיד המעות ביד לוי ולוי היה לו חוב על ראובן בכתיבת ידו ויהי היום חזר שמעון למקומו ותבע מלוי יחזיר לו פקדונו השיב לוי אני תפסתיו בשביל חוב שיש לי על ראובן בעל המעות השיב שמעון כבר פרע לך ראובן ואין לך עליו אלא  כתיבת יד ונאמן לומר פרעתי השתא מיבעיא לן אם יש כח ביד שמעון להוציא המעות מיד לוי או אם נאמר דלוי זכה במה שתפס במגו דהיה יכול לומר לא היו דברי' מעולם ולא הפקדת בידי כלום יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה ראה ראינו דברי השאלה שנסתפק ה"ה אם הדין עם שמעון ויש לו כח להוציא המעות מיד לוי או אם הדין עם לוי וזכה במה שתפס במגו דהיה יכול לומר לא היו דברים מעולם וכיון שאדני השאלה הוטבעו אי אמרינן מגו  אי לא גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל להפיק רצון ה"ה ובעל הנסתרות יצילנו משגיאות ויראנו בתורתו נפלאות אכי"ר:
גרסינן בפרק הכותב דף פ"ה ז"ל אבימי בריה דרבי אבהו הוו מסקי ביה זוזי בי חוזאי שדרינהו ביד חמא בריה דרבה בר אבוה אזל פרעינהו אמר להו הבו לי שטרא אמרן לוה סיטראי נינהו אתא לקמיה דרבי אבהו א"ל אית לך סהדי דפרעתינהו אמר ליה לא א"ל מיגו דיכולין לומר לא היו דברים מעולם יכולין נמי למימר סיטראי נינהו עד כאן ל"ה:
ופירש"י מסקי ביה נושים בו. בי חוזאי אנשי אותה מדינה. סיטראי מצד אחר היינו נושים בו מלוה על מה ומחמת אותה מלוה נחזיק בהם:
עוד שם בגמרא לענין שלומי שליח מאי אמר רב אשי חזינן אי א"ל שקול שטרא והב זוזי משלם הב זוזי ושקול שטרא לא משלם ולא היא בין ובין כך כך משלם דאל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי עכ"ל:
ופירשי לענין שליח למשלח. מאי מי הוה פושע שהחזיר המעות עד שלא קבל מהם השטר. לתקוני שדרתיך והיה לך לדקדק בתקנתי עכ"ל:
וכתב הרמב"ם ב"ה שלוחין ושותפין פ"א ה' ו' וז"ל מי שהיה חייב לחבירו ממון בין משום מלוה בין משום פקדון או שכירות ונתן המעות ביד השליח ואמר לו הולך ממון זה לבעל חובי' אין השליח צריך להטפל לו וליתן לו בפני עדים ואם אמר לשליח אל תפרע חוב זה אלא בעדים ופרעו שלא בעדים חייב לשלם. וכן אם היה החוב בשטר בין שאמר לו קח השטר ותן לו המעות בין שאמר לו תן המעות וקח השטר ונתן בלא עדים ולא לקח השטר חייב לשלם שהרי לתקן שלחו ולא לעוות עכ"ל:
והכסף משנה כתב ז"ל מי שהיה חייב לחבירו ממון בין משום וכו' כן העלה הרב אלפסי זכרונו לברכה בכתובות פרק הכותב:
עוד כתב וכן אם היה החוב בשטר וכו' שם בגמרא עובדא ואמרו לענין שלומי שליח מאי ואסיקנא דבין אמר ליה שקול שטרא והב זוזי או הב זוזי ושקול שטר' משלם והטעם דכיון שפרעון המעות תלויים בשטר ובהזכרת לקיחת השטר גלי דעתיה שירא לתת לו המעות בלא שיתן לו השטר אבל כשלא הזכור לו שטר לא בתחלה ולא בסוף נראה שאינו חושש אע"פ שישאר השטר בידו עכ"ל:
וכן כתב הטור ח"מ סימן קכ"ה אם אמר שליח למלוה הנה מעותיך ששלח לך פלוני בחובך בידי אך אני רוצה להחזיק בהם בשביל חוב שיש לי בידך אם המלוה מודה לשליח שוש לו בידו ואין לו שאר נכסים שיגבה מהם זה חובו והגיע זמן הלואתו און כח ביד המלוה לערער על המשלח ולומר הפסדתני מעותי שמסרתם ליד מו שאיני יכול להוציאם מידו שהרי המשלח יאמר אף אם היו עדיין  בידי היו מוציאין מודי מדרבי נתן הואיל ואין לך נכסים אחרים אבל אם יש לו נכסים אחרים המשלח כופה לשליח ליתנם למלוה שכל זמן שלא נתנם לו לא נפטר המשלח מהחוב והשליח חוזר וגובה אותם ממנו וכ"ש אם אין המלוה מודה לשליח שחייב ליתנם לו אפילו אם אין לו נכסים אחרים עכ"ל:
ואין לומר דליכא למימר מגו משום דאין המגו כלו בנדון אחד ובגברא אד אלא אנו אומרים שנאמן לומר חייב לי ראובן ולא פרע לי מגו שאם היה אומר החזרתי לשמעון והיכן מצינו דמהני מגו מראובן לשמעון הא ליכא למימר משום דלא שני לן לענין מגו בין אי הוי בחד גברא או בתרי גברי:
הא קמן מסוגיא דגמרא דהכותב דאמרינן מגו ולא שני לן דהא טענת לא היו דברים מעולם הוי כנגד אבא בר אבוה השליח וסיטראי נינהו הוי נגד אבימי המשלח ומ"מ מהני הכא נמי בנ"ד הכי הוי:
ובזה נבוא להשיב דאין כח ביד שמעון להוציא את המעות מיד לוי כי לוי נאמן במה שתחת ידו במגו דהיה יכול לומר לא היו דברים מעולם ולא הפקדת בידי כלום ואפילו יש עדים שמסר הפקדון בידו יכול לומר החזרתים לך אם כן נאמן לומר לא פרע לי:
אמנם דיש לכאורה מקום לבעלי הדין לחלוק ולומר דשני התם דהשליח חייב לשלם למשלח משום דפשע ולא שקל שטרא מקמי דיהב' זוזי וכיון דסוף סוף חייב רבה בר אבוה השליח לשלם משום דפשע א"כ שפיר אמרינן מגו והוה ליה כאלו כליה בחד גברא הוי אבל בנ"ד שמעון אינו חייב לראובן במה שהפקיד מעות ביד לוי משום דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה דראובן חייב לו ושיפסד כל מעותיו שהיה אמוד בממון רב שיפסיד הכל ויצטרך לוי לקחת ולתפוס המעות בחובו הא לא הוה ליה לאסוקי אדעתיה ולא הוי פושע ולא דמי לההיא עובדא דהתם דכבר הזכיר לו שיקח השטר בין בתחלה בין בסוף ופשע ולא לקחו מתחלה הוי פושע:
הא נמי ליתא תדע דהא בתר הכי אמרינן התם בגמר' לענין שלומי מאי אמר רב אשי חזינן אי אמר שקול שטרא והב זוזי משלם הב זוזי ושקול שטרא לא משלם ולא היא בין כך ובין כך משלם ע"כ בגמרא ואי סלקא דעתך דטעמ' דאמרינן מגו  הוי משום דמחייב שליח לשלומי למשלח והוי ליה כאלו כוליה בחד גברא א"כ היכי סליק אדעתיה רב אשי למימר ולפלוגי בין הב זוזי ושקול שטרא לשקול שטרא והב זוזי דהיכא דאמר ליה הב זוזי ושקול שטרא פטור מלשלם וא"כ היכי פסיק ותני בההיא עובדא דחייב משום מגו ודילמא לא אמר ליה שקול שטרא מעקרא אלא הב דמי ושקול שטרא ולא מחייב לשלומי וכיון שכן ליכא מגו להך שנויא דשנינן אלא ודאי לא שני לן דבכל גונא אמרינן מגו אפילו היכא דלא מחייב לשלומי' ואין לומר דקים ליה לרב אשו דההוא עובד' דאבימי אמר ליה שקול שטרא תחלה ולהכי אמרינן מגו הא ליכא למימר דר"כ לא הוה שתיק תלמודא מלאומרו וזה פשוט דאמרינן מגו מגברא לגברא:
עוד יש להביא ראיה ממה שהביא הטור בשם בעל התרומות ז"ל אמר שליח למלוה הנה מעותיך ששלח לך פלוני בידי אך אני תופשם ורוצה להחזיק בהם בשביל חוב שיש לי בידך וכו' וכ"ש אם אין המלוה מודה לשליח שחייב ליתנם למלוה אפילו אם אין לו נכסים אחרים אע"פ שהוא נאמן כנגד המלוה לומר אני תופסם בחובי במגו דפרעתיך הואיל וכל זמן שלח באו ליד המלוה לא פקע שליחותו ונמצא שהשליח בעל דברים של המשלח כנגד המשלח אין לו מגו שאינו נאמן לומר החזרתי' לך  לך הואיל כזכי דמי ע"כ לשונו:
הרי מוכח מדברי בעל התרומות דאמרינן מגו מגברא לגברא דהא בההוא גונא הוה אמינא מגו דהחזרתים למשלח נאמן לומר מי שנשתלחו לו חייב לי ולא כתב בה"ת דליכא מגו אלא משום דאינו יכול לומר החזרתים לך משום דהולך כזכי דמי הא אי הולך לאו כזכי דמי הוה אמרינן מגו אף על גב דהוי מגברא לגברא כנ"ד:
ולענין אי מחייב שמעון לשלומי לראובן  נראה דלא מחייב דלא פשע במה שהפקיד בידו דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה הך מילתא ותו דלוי אמוד בנכסים ותדיר הם מאמינים זה לזה ראובן ללוי ולוי לראובן והוי דומיא דההיא סבתא דפרק המפקיד מציעא דף ל"ו דכל יומא הוו מפקדי גביה ולהכי לא יכלי למימר דמה הפקדת' גבא הכא נמי הכי הוי ולא הוי פושע וליכא למימר דכיון דהוי עסקא פלגא מלוה ובההיא פלגא נימא ליה ראובן הרי אית לו פלגא מלוה גבך ומסרת אותו ביד מאן דלא יכילנא לאשתעויי דינא בהדי' והיה מקום להביא ראיה לזה ממה שכתב בעל התרו' בההיא שהבאתי לעיל וז"ל אם המלוה מודה לשליח שיא לו בידו ואין לו שאר נכסים שיגבה מהם חובו והגיע זמן הלואתו אין כח ביד המלוה לערער על המשלח ולומר הפסדתני מעותי שמסרתם ליד מי שאינו יכול להוציאם ממנו שהרי המשלח אומר לו אפילו אם היו עדין בידי היו מוציאין ממני מדרבי נתן וכו' אבל אם יש לו נכסים אחרים המשלח כופה לשליח ליתנם למלוה שכל זמן שלא נתנם לו לא נפטר המשלח מן החוב וכו' ע"כ הרי שכיון שלא נפטר מן החוב כופה המשלח את השליח לומר תן לראובן מה שנתתי לך וא"כ הכא נמי בההיא פלגא דהוי מלוה לא נפטר וכופה את לוי להחזיר לראובן משום דאם לא כן חייב לפרוע לראובן משום דאמר ליה יהבת נכסי למאן דלא יכילנא לאשתעויי דינא בהדיה:
איברא כשנדקדק בדברי בעל בתרו' נמצא דבנ"ד לא אמרי' הכי משום דכיון דכתב בעל התרו' וז"ל ונמצא שהשליח בעל דברים של המשלח וכנגד המשלח אין לומר מגו שאינו נאמן לומר החזרתים לך הואיל והולך כזכי  דמי עכ"ל משמע דאי לאו כזכי דמי היה נאמן במגו כנגד המשלח אע"פ שהמשלח היה חייב לפרוע למלו' שעדין לא יצא מראובן שהרי אומר לו מסרתי מעותי ביד מאן דלא יכילנא לאשתועיי דינא בהדיה וא"כ הכא נמי בנ"ד לא שנא ואפילו אם נאמר דשמעון יתחייב לראובן בפלגא דהוי מלוה מ"מ אין מוציאין מיד לוי מה שתפס כיון דאיכא מגו כנגד שמעון:
עוד יש לומר דלא דמי דהתם הוי חוב ממש הילכך לא יצא ידי חובו עד שיגיע ליד המלוה וכיון שגרס לו הפסד שמסר מעותיו ביד א דלא יכיל לאשתעויי דינא בהדיה הרי פשע אבל הכא לא הוי מלוה ממש אלא דשוייוה רבנן מלוה משום אסור רבית הילכך כיון דלא פשע במה שהפקיד ביד לוי שהר דרך הסוחרים להפקיד זה ביד זה ודרך סחורה עשה כן א"כ אין כאן פשיעה אע"גב דהתם נמי בנדון דבעל התרו' נימא הכי דלא פשע דלא הוה ליה לאפוקי אדעתיה דחייב ראובן לשלוח הא ליתא דהתם כיון שחייב לו חוב יכול לומר לו למה שלחת חובי ע"י שליח אתה בעצמך חייב להחזירו לידי וכיון שלא עשית כן אתה חייב עדיין מה שאין לומר כן בנ"ד דאע"גב דהוי פלגא מלוה לא פשע במה שהפקיד ביד לוי ועוד דלא הוי מלוה ממש משום דלכמה דברים אין לה דין מלוה שהרי אין בעל חוב גובה אותה בחובו ולא אשה בכתובתה מה שאין כן במלוה ממש וזה ברור:
זאת תורת העולה מדברינו דלוי זה זכה במה שתפס ונאמן בשבועתו כמו שהוכחנו מכל הני טעמים שכתבנו:
זהו מה שנראה לענ"ד להלכה ולא למעשה עד אבוא לפני שער המלך מורנו הרב היושב על כסא ההוראה יהיה נכון עד כי יבא ינון אכי"ר:
נשלם בר"ח אדר שנת התק"ס ליצירה
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט