שאלה ראובן בן שמעון היה עתיר ניכסי ושפוי בדעתו ויהי היום רצה לילך לטייל לרוח היום בשדות ובכרמים שחוץ פתח שער העיר ומאותו יום והלאה נעלם מעיני כל חי ולא נודע מה נעשה ממנו והנה אשתו ובניו שלחו אנשים לחפש אחריו וכן עשו חיפוש מחיפוש על ההרים ועל הגבעות בכרמים ובשדות ולא עלתה בידם באופן שנתיאשו ממנו ויהי היום אחר עבור ששה חדשים שנתפס ערל א' אלם ולסטיס למלכות ונתחייב הריגה עפ"י דתם והנה בשעת מיתתו אמר כי נגזרה עליו מיתה זו בעון אותו ראובן בן שמעון שמצאו זה ששה חדשים חוץ פתח העיר יחידי בתוך שדה א' וקם עליו והרגו והשליכו תוך א' מן הפחתים עודהו מפרכס מבעיא לן השתא אם הגדה כזו מספיק להתיר את אשתו לינשא ונחשבהו כגמל"ת דאימנוהו רבנן להתיר אשה על פיו ואת"ל דעדות זה מספיק להתיר את אשתו עדין מבעיא לן אם עפ"י עדות זה חל על בניו של ראובן בן שמעון מצות אבילות שעה א' כדין שמועה רחוקה וגם מצות קריעה כדת של תורה דעל אביו ואמו קורע לעולם או דלמא דכשם דאין גוי נאמן באיסורין כך לא נהימניה לגוי זה להתאבל על פיו על הכל יורנו המורה מה הדין נותן בכל פרט ופרט שכ"מה:
תשובה בהא מלתא שנשאלתי ברישא חזינא ביה לכאורה טובא לאיסורא חדא משום דאיכא לספוקי אי משיאין על פי הרוצח שאמר מל"ת הרגתי את פלוני ואע"ג דישראל שהעיד הרגתי את פלוני משיאין אשתו טל פיו דלמא שאני ישראל דפלגינן דיבוריה אבל בנכרי מל"ת דלא שייך לומר הכי ופוסל עצמו בעדות פיו לא יהא מהימן אלא באומר פלוני מת או נהרג ועם היות כי רבינו מוהרי"קא בש"ע א"ה סימן י"ז פסק דהוא הדין נכרי שאמר מל"ת הרגתי את פלוני דמשיאין על פיו עם כל זה מי יתן ואדע טעם דין זה ומקור מוצאו על בוריו כי היכי דלא ניפול במה שהזהיר הרב"ח בתשובה סימן פ' וז"ל כבר ידעתה שאותן שנמשכים להורות הוראות על פי ש"ע הם המורים בתורה שלא כהלכה כי לא ידעו שורש של הוראה חבטן מי יצאו הפסקים ובודים טעמם מלבם ועל ידי כך מרבים מחלוקות בישראל ע"כ:
ועוד איכא לספוקי אם הוא ששמעו היהודים מיתת הרוצח הנ"ל מפיו עצמו או אי שמעו מפי נכרי ששמע מפי נכרי אחר כי זה לא פורש בדברי הח"ה ומצינו להריב"ש בתשוב' דמל"ת חידוש הוא והבו דלא לוסיף עלה ואע"ג דאפילו עבד מפי אשה מפי שפחה נאמן בעדות אשה שאני הני דנאמנים בתורת עדות ואין צריך שיהיו מל"ת אלא חכמים האמינום בעדות אשה כעד כשר אבל נכרי שאינו נאמן בתורת עדות לא שהרי אין הנכר בקי להכיר אם חבירו היה מל"ת או מתכוין להעיד:
ועוד דהרמב"ם מצריך בנכרי מל"ת שיאמר קברתיו ואף את"ל שה"ה פירש שלא הצריך הרמב"ם שיאמר קברתיו אלא כשאין הנכרי מזכיר שם הישראל אבל כשמזכיר שמו אינו צריך לומר קברתיו וא"כ כיון דבנ"ד הזכיר את היהודי בשמו אין צריך שיאמר קברתיו מ"מ ראוי לשית לב לדברי הרשב"א שסובר בדעת הרב שהוא מצריך בכל נכרי המל"ת שיאמר קברתיו ואפילו בהזכרת שמו ומכירו וכן נראה מדברי רבינו ירוחם נתיב כ"ג ח"ג שכתב וז"ל אבל אם היה אומר אוי לפ' שהיה הולך עמי בדרך או שהיה הולך עם פלוני או שנתפס בקולר פ' ומת בדרך וקברתיו או קברתים משיאין על פיו ע"כ הרי דמשמע דאפילו שהזכיר שמו בעינן שיאמר קברתיו וגם לדברי הנמוקי יוסף שכתב בשם הריט"בא דלהרמב"ם כל היכא שהנכרי מכריז ואמר מאן איכא בי פלניא בהא סגי בלא קברתיו דכיון דמעייל נפשיה לאכרוזי ולמימר הכי אי לאו דקים ליה דשכיב לא הוה אמר אבל בנכרי מל"ת דעלמא חיישינן דילמא אמר בדדמי וצריך שיאמר וקברתיו וטעמא דמסתבר הוא ע"כ וא"כ בנ"ד דלא מכריז הכי צריך לומר קברתיו וכיון שלא הזכיר קבורה לא ישיאו אשת ראובן בן שמעון הנ"ל:
ועוד שרוצח זה עם היות שהזכיר היהודי בשמו ושם אביו לא הזכיר שם עירו ומתבאר בב"י שלדעת רוב הפוסקים צריך שיזכיר שם עירו נמי שהובא שם בסימן י"ז שכן כתב הר"ן בתשובה ושהריב"ש בסי' תק"ח פסק על מי שהעיד שאברהם פאר"ח ממלכות קשטילי"א מת דאשתו אסורה כיון שלא הזכיר שם עירו ושכן פסק מהר"י קולון בשורש קפ"ה בהדיא ודקדק לה מדברי הרמב"ם שכתב בפ' י"ג דה"ג וז"ל בא עד אחד ואומר אמרו לי ב"ד או אנשים כשתלך לך למקום פלוני אמור להם שמת יצחק בן מיכאל ובא השליח ואומר לנו כו' עד הואיל ואנו יודעים פ הידוע בשם זה הרי אשתו מותרת ואין אומרים שמא יצחק בן מיכאל אחר שמת עכ"ל דמשמע דוקא כשאמרו לו אז אנשים כשתלך למקום פלוני אמור להם וכו' הוא דאין חוששין ליצחק בן מיכאל אחר דודאי כיון שאמרו לו כשתלך למקום פ' מוכיחים הדברים שאותו יצחק בן מיכאל שמת הוא העומד באותה העיר שזה הולך שם דאי לא תימא הכי למה תלו שליחותא בהליכות אותו מקום ומשום כך אשתו מותרת דאיכא למימר דאי הוה יצחק בן מיכאל אחר באותה העיר שהיה כבר ידוע לאנשי העיר משמע שאין לומר כן בשלא נודע שם העיר בפרטות דחיישינן ליצחק בן מיכאל אחר באחד מהמקומות ואפי' נודע להם שהיה ממלכות פלונית כגון רוס"יאה או כיוצא בו דהא א"א לבדוק בכל המקומות וליכא למיקם עלה דמלתא וכן כתב בשם רבינו ישעיה מטראני שכתב בהדיא פרק האשה שלום וז"ל באו עדים והעידו שמת יוסף בן שמעון מעיר פלונית מתירין את אשתו ואין חוששין שמא יוסף בן שמעון אחר היה באותה העיר וכו' עד ואם יאמרו העדים יוסף בן שמעון מת ולא ידעו מאיזה עיר היה אע"ג שלא הוחזק יוסף בן שמעון בעיר הזאת חוששין ליוסף בן שמעון אחר בעולם ואין מתירין אשתו של יוסף בן שמעון הידוע לנו עכ"ל והרי לך בהדיא שצריך להזכיר שם עירו ולא סגיא בהזכרת שמו ושם אביו ואע"ג דלא הוחזק לנו אחר בעירו שיהא שמו כן עכ"ל לענייננו וכן נראה מדברי נימוקי יוסף שכתב על הא דיצחק ר"ג עובדא הכי הוה שידוע היה כי יצחק ר"ג הוא יצחק מקורטובא ושלחו מאספמיא איש אחד ששמו יצחק ר"ג מת בעירם והעידו הבאים עמו שיצא עמהם מקורטובא לאספמיא אבל לא היו העדים ולא אנשי אספמיא מכירין שיהא הוא אותו יצחק של קורטובא והיינו דאמרינן מי חיישינן שמא ר"ג אחר בא ממקום אחד לקורטובא ויבא והלך לאספמיא ומת שם או לא חיישינן אלא אמרינן שאותו יצחק שהיה דר בקורטובא הוא כו' רבא סבר כיון שהעדים שראו בו שמת באספמיא ראו שאותו יצחק של קורטובא יצא עמהם ובא לאספמיא לא חישינן שמא אחר הוא שבא לקורטובא והוא הוא שבא עמהם לאספמיא ואותו של קורטובא אזל לעלמא אלא אמרינן כאן נמצא בקורטובא וכאן היה ואין תולין באדם אחר שאינו ידוע עכ"ל הרי בהדיא דמשום שהזכירו שם העיר שידוע לנו שבעלה של אשה זו יצא משם התירוה לינשא הא אם לא היו מזכירין שם העיר אע"ג דהוו תרי הוכחות חד דקרו ליה יצחק ר"ג ואידך דהוה בר אחתיה דרב ביבי לא היו משיאין את אשתו דחיישינן ליצחק ר"ג אחר באחד מהמקומות וגם המרדכי כתב והבא להעיד על השם לבדו לא סגי אם לא מזכיר ג"כ שם עיר כי הרבה שמות שוים עכ"ל וגם הלום ראיתי שהאריך הר"אם בתשובה וכתב דלענין הלכה למעשה אין להתיר האשה לינשא רק כשהזכיר שמו ושם אביו ושם עירו עיין עליו וכיון דכל אלה הגדולים דהיינו הרמב"ם וכמו שדקדק מהרי"ק והר"ן והריב"ש והנימוקי יוסף ורבינו ישעיה מטראני והמרדכי ומוהרי"ק והרא"ם ז"ל כתבו בהדיא דצריך להזכיר שמו ושם אביו ושם עירו נראה אם כן דבנ"ד שלא הזכיר הרוצח בהגדתו שם עירו של היהודי הנהרג דאין להתיר אשתו משום דאיכא לאסתפוקי באחר דלמא לא על זה הוא מגיד:
הנה דבין מטעם זה דכתיבנא בסמוך בין מכל אלין טעמי דלעיל משמע לכאורה שהאשה הזאת אסורה להנשא:
אמנם כי דייקינן שפיר חזינן דלאו מילתא היא דלא חיישינן בנ"ד להני טעמי דכתיבנא: דלמאי שנסתפקנו אי מהימנינן לנכרי שאמר ל"ת הרגתי את פ' כמו שהדין בישראל שאמר הרגתיו לאו ספיקא היא כלל כי ודאי הוא הדין לנכרי שאמר מל"ת הרגתיו שמשיאין האשה על פיו וכמו שפסק רבינו מוהרי"קא ומקור דין זה וטעמו יוצא לנו מתוך משנה וגמרא ערוכה בפרק כיצד דתנן התם מת הרגתיו הרגנוהו לא ישא את אשתו רבי יהודה אמר הרגתיו לא תנשא אשתו הרגנוהו תנשא אשתו:
ובגמרא מת הרגתיו לא ישא את אשת הוא ניהו דלא ישא את אשתו הא לאחר תנשא והא אמר רב יוסף פלוני רבעני לאנסי הוא ואחר מצטרפין להרגו לרצונו רשע הוא והתורה אמרה אל תשת ידך עה רשע להיות עד חמס וכי תימא שאני עדות אשה דאקילו בה רבנן והא אמר רב מנשה גזלן דדבריהם כשר לעדות אשה גזלן דדברי תורה פסול לעדות אשה נימא רב מנשה דאמר כר' יהודה אמר לך רב מנשה אנא דאמרי אפי' לרבנן וטעמא דרבנן הכא כדרבא דאמר רבא אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע ועוד מקשי הגמרא על הא דקאמר ר' יהודה הרגתיו לא תנשא הרגנוהו תנשא מאי שנא הרגתיו ומאי שנא הרגנוהו אמר רב יהודה באומר אני הייתי עם הורגיו והתניא אמרו לו לר' יהודה מעשה בלסטים אחד שיצא ליהרג ואמר להם לכו אמרו לה לאשת שמעון בן כהן אני הרגתי את בעלה בכניסתו ללוד והשיאו את אשתו אמר להם משם ראייה באומר אני הייתי עם הורגיו והא לסטים קתני שנתפס על ידי לסטיות והא יצא ליהרג קתני בי דינא דאומות העולם דלא דייקי וקטלי ע"כ לשון הגמ' והנה אחר ההשקפה קפה הנאותה יראה כל מעיין מתוך האי סוגייא דגוי המל"ת הרגתי את פלוני דכ"ע מודו דמהימן וזה כי מבואר הוא בהדיא אליבא דת"ק דישראל שהעיד הרגתיו תנשא אשתו דאין אדם משים עצמו רשע ופלגינן דיבוריה דמהמנינן ליה שנהרג אבל לא מהמנינן ליה במאי דאחר שהוא הרגו וכיון דבישראל אפי' כי אחר הרגתיו תנשא אשתו הוא הדין בגוי מל"ת שאמר הרגתיו דאין לחלק אעדות אשה להתירה לעלמא בין ישראל שאמר הרגתי את פלוני ובין גוי מל"ת שאומר הרגתי את פלוני דדא ודא אחת היא דבכל מאי דמהימן ישראל בעדות אשה להתיר מהימן גוי מל"ת להתיר ואף ר' יהודה דפליג את"ק וקאמר דישראל שהעיד הרגתיו לא תנשא אשתו אפי' לאחר מודה בגוי שאומר ל"ת הרבתי את פלוני דתנשא אשתו משום דר' יהודה אישראל בלחוד הוא דקא פליג בשביל ששם עצמו רשע ונפסל בעדות פיו והתורה אמרה אל תשת רשע עד אבל הנכרי דבלאו הכי פסול להעיד מדאורייתא ואינו נאמן אלא דוקא מל"ת הילכך כי אחר מל"ת הרגתי את פ' מהימן נמי להתיר את אשתו כשאר המסיחין ל"ת וכיון דר' יהודה אישראל שאמר הרגתי את פלוני במתכוין להעיד או להתיר דוקא הוא דקא פליג להכי הקשו לו חכמים ממעשה דלסטים שיצא ליהרג ואמר אמרו לה לאשת שמעון בן כהן אני הרגתי את בעלה דהא מדקאמר אמרו לה וכו' מתכוין להעיד או להתיר את אשתו היה ואפי' הכי השיאו את אשתו ולפי דלא מצי לאוקמיה במל"ת וכדכתיבנא מוקים ליה באומר אני הייתי עם הורגיו אבל חכמים לא צריכי להא דאפילו אמר הרגתיו משיאין את האשה טל פיו דפלגינן דיבוריה והשתא פריך תלמודא בין לרבנן בין לר' יהודה והא לסטים קתני והא יוצא ליהרג קתני ועכ"פ רוצח הוא ואפי' לרבנן רשע דאורייתא פסול אפי' לעדות אשה אליבא דרב מנשה דקי"ל כוותיה ומשני אליבא דכולהו דנתפס על ידי לסטיות ובב"ד של א"ה דלא דייקי וקטלי וכיון שנתפס לבד על שהיה עמהם ויוצא ליהרג שלא כדין א"כ אינו רוצח ולהכי משיאין על פיו לכ"ע הרי לך מן האמור דליכא פלוגתא בגוי מל"ת לא שנא אמר חת או נהרג לא שנא אמר הרגתיו דמשיאין את אשתו על פיו:
והכי איתא בהדיא בתשובות מהר"ם דשייכי לס' נשים סי' ט' וז"ל ועוד יש להתירה בעדות הגוי הרוצח כי ראיתי כתיבת יד ר' יעקב ב"ר מרדכי והיה חתום עליו ה"ר אליעזר שאותו גוי הרוצח שהרגו המל"ת ואחר ליהודי א' אנכי מותתי את פ' מאותה העיר א"כ אפוא יש להתירה גם מאותו עדות דגבי ישראל אין חילוק בין היכא דאסהיד דאמר פ' מת או נהרג לבין היכא דאחר הרגתיו דמהימן לומר למשרייה כדתנן ביבמות פ' כיצד הכא נמי גבי גוי מל"ת אין חילוק ואדרבא נראה דאפי' לר' יהודה דפליג התם ואחר הרגתיו לא תנשא אשתו הכא מודה דהתם דוקא במתכוין לעדות הוה ליה פסול דאורייתא לעדות ולא פלגינן דיבורא הילכך לא מהימן אבל גוי בין שהוא רוצח בין שאינו רוצח כולם פסולי עדות דאורייתא וא"ה מהמנינן להו לעדות אשה במסיחים ל"ת וא"כ מה לי רוצח מה לי שאינו רוצח עכ"ל הרי בכלל דבריו דברינו מראשית דבר ועד אחרית דבר:
ולמאי שנסתפקנו אי נ"ד מיירי ששחטו הדברים מפי הרוצח עצמו או מפי נכרים ששמעו מפי נכרים אחרים וכתב הריב"ש דלאו כלום הוא מפני שאין הנכרי בקי להכיר אם נכרי חבירו היה מל"ת או מתכוין להעיר איכא למימר דאפי' אם היה נ"ד בענין זה זאת האשה מותרת להנשא שהרי הר"ן בתשובה התיר בנכרי מפי נכרי שלא כדברי הריב"ש שאמר שכתב וז"ל ונכרי מפי נכרי נמי ששמע הדברים נראין ומטין לכל שהוא אומר מל"ת ששמע מפי נכרי אחר מל"ת שפ' מת הרי הוא כאשה מפי אשה ע"כ וכן כתב מהרי"ק בשורש קכ"א וז"ל טל אשר כתבתה דלא מצינו נכרי מפי נכרי במל"ת נראה לע"ד שיש להביא ראיה שהוא נאמן מק"ו דאשה מפי אשה ואפי' עבד ואפי' שפתה דמהימנא שהרי ע"כ צריך לומר דנכרי מל"ת מהימן נופו מאשה המתכונת להעיד שהרי שנינו ר אליעזר ור' יהושע אומרים אין משיאין כו' ר' עקיבא אומר לא על פי אשה ולא על פי קרובים אמרו לו מעשה בבנו לוי שהלכו לצוער עיר התמרים כו' עד ולא תהא כהנת כפונדקית אמר להם לכשתהא כפונדקית כו' ופירש רש"י לכשתהא כפונדקית כלומר לכשימצא דבר זה אמת שהאמינו הפונדקית שהרי לא עליה סמכו אלא ל"ת הסיחה והראתה להם מקלו ותרמילו וקברו עכ"ל הרי לך בהדיא דאע"ג דפליג ר' עקיבא באשה אפי' כהנת מיוחסת ואמר דלא מהימנא אפי' הכי מודה בנכרית מל"ת דמהימנא כי האי דפונדקית ש"מ דנכרי מל"ת עדיף טפי מאשה המתכונת להעיד וא"כ מדחזינן דאשה מפי אשה ומפי שפחה מהימנא כ"ש נכרי מל"ת מפי נכרי מל"ת וכו' כי הוא האריך ואני קצרתי ומ"מ מדברי מוהר"י קולון והר"ן ז"ל בתשובה משמע דצריך שיגיד הנכרי השני שגם הנכרי הראשון היה מל"ת אבל בעל ת"ה כתב בפי' רל"ט שמאחר שהנכרי השני סיפר הדברים במל"ת אע"פי שלא הגיד היאך שמע אותה שמועה מהנכרי חבירו אם במל"ת ואם בדרך התפארות וכיוצא אתתא שריא וכן נראה מדברי הרב מהריב"ל בחלק א' סי' א' ובחלק ג' סי פ"ט ומה גם הכא דאף אם היה נ"ד שהיהודים שמעו מפי נכרי ששמע מפי נכרי אחר דאפי' הריב"ש הוה מודה כיון שנודעו לנו דברי הרוצח ואנו מכירין מדבריו שלא היה מתכוין לא להעיד ולא להתיר אלא להצדיק עליו את הדין ומתוך דבריו למדנו שהוא הרגו:
ולמאי דאמרינן שנכרי מל"ת צריך שיאמר קברתיו לדעת הרמב"ם י"ל דכל הפוסקים או רובם חולקים עליו בזה שהרי על מה שכתב הרמב"ם יצא ישראל ונכרי מעמנו למקום אחר וכו' והוא שאמר קברתיו כתב הטור ואיני יודע למה צריך שיאמר קברתיו עכ"ל וכן דעת הרש"בא
בנכרי מל"ת דאין צריך שיאמ' קברתיו דהא דהזכיר בעובדא דישראל ונכרי שהלכו בדרך וכו' וכן באינך עובדי דסמיכי להאי עובדא מת וקברתיו לאו למימרא שצריך שיאמר כן אלא מעשה שהיה כך היה והרי"ף והרז"ה ג"כ אינם מצריכים קברתיו ביבש רק במלחמה או במים ואע"ג שמדברי רבי מוהרי"קא בב"י נראה שהבין אתשובת הרשב"א והריב"ש דהרי"ף והרז"ה מסכימים לדעת הרמב"ם דבעי קברתיו גם ביבשה ולאו מלחמה זיל קרי בתשובות השייכות לא"ה להרב חיים שבתי דף כ"ב ותראה שם שהכריח בהדיא דהרשב"א והריב"ש מיירו במים ובמלחמה ועל זה כתבו דלהרי"ף והרז"ה והרמב"ם צריך שיאמר קברתיו ושראוי לחוש לדבריה כיון שיצא הדבר מפי הרי"ף והרמב"ם אבל במה שהצריך הרמב"ם ז"ל בגוי מל"ת ואף ביבשה ובלא שעת מלחמה קברתיו כתב ה"ה שהשיב עליו הרשב"א מהמעשים הנזכרים בגמ' מאן איכא בי חסא וכו' והריב"ש כתב ג"כ דכתב הרשב"א בחידושי יבמות שלו שאין גוי מל"ת צריך לומר קברתיו ושהרבה ראיותיו על זה וכתב בסוף דנו ותמהני על הרמב"ם שכתב והוא שאומ' קברתיו ע והוא הריב"ש ג"כ הסכים וכתב דאע"ג דהרמב"ם מחלק בין מזכירו בשם ובין אין מזכירו בשם שאין החילוק ההוא נכון וכתב שכן כתבו האחרונים ז"ל דמה שהוזכר בגמ' בהינהו עובדי קברתיו לאו דוקא אלא מעשים שהיו כך היו ועוד כתב שם הרח"ש דאי ראיה דלהרי"ף בעי קברתיו אפי' שאינו במלחמה מדהביא בהלכות אינהו עובדות דאבא יודן וצידן ולא השמיט וקברתיו מהלכותיו יען הרי"ף ז"ל הביא הדברים כמו שהם בגמ' וכדרכו ואיכא למימר שסמך על שאר עובדי דמאן איכא בי חסא ובי חיואי דמשם נלמוד דלא בעי וקברתיו וכדעת שאר הפוסקים והביא ראיה לזה שהרי הפוסקים אשו מימיהם אנו שותים שהביאו סברת הרי"ף והרמב"ם לא הוזכר בדבריהם שהרי"ף והרמב"ם מסכימים לענין קברתיו רק במלחמה ובמים אבל כשהזכירו דין נכרי מל"ת ביבשה ושלא במלחמה לא הזכירו שהוצרך קברתיו רק להרמב"ם כו' ואם איתא לא לשטמיט חד מנייהו לומר דהרי"ף מסכים בזה עם הרמב"ם או דמדבריו נראה כן אלא ודאי נראה דמדברי הרי"ף אין הוכחה כלל עיין עליו שם כי כל דבריו בזה כנים ואמיתיים והנימוקי יוסף כתב יתר מכן שדעת הראב"ד וקצת מפרשי' דאפי' במלחמה לא בעינן שיאמר קברתיו ושתמהו על הרמב"ם הרש"בא והריט"בא ז"ל: וכן נראה דעת המרדכי שכתב עלה דההיא דפונדקית וז"ל וא"ת אמאי אצטריך למימר מת וקברתיו הא אפי במלחמה לא צריך למימר הכי אלא גבי רעבון כדאמרינן פרק האשה שלום וי"ל דמעשה שהיה כך היה וקבלה בידם שכך היו הדברים ע"כ מדכתב דהא אפי' במלחמה לא צריך למימר הכי וכו' משמע דבכל גוונא לא בעי קברתיו אלא גבי רעבון ואע"ג דממה שכתב בתשובה בסוף הפרק נראה דמספק בדבר שכתוב שם וז"ל ועוד מאן לימא לן דנכרי מלת ואומר שמת לא יהא צריך לומר קברתיו דאי לא אמר הכי אמר בדדמי ואם ראהו מגוייד חמר נהרג אע"פי שלא נהרג צ"ל דהני מילי דמרדכי סברות חלוקות הם ואולי הא דכתב תחילה במושלם דלא בעי קברתיו הוא מדברי מהר"ם ומה שכתב בסוף הפרק דמאן לימא לן הוא מגאון אחר וכמו שכתב מוה"רר ישראל בכתביו סי' רכ"ג דלמהר"ם לא בעי קברתיו דהאי תשובה דמרדכי שכתב מאן לימא לן דבנכרי מל"ת לא בעי קברתיו לא תשובת מהר"ם ם היא שהוזכרו בה גאוני' אחרים וכו ע"כ ואף שיהיה הדבר כמו שהבין מרן מתשוב' הרשב"א והריב"ש כבר כתב שם מוה"רר ישראל דמסקנא דמלתא דלא נהגו העולם כלל לומר וקברתיו ומשמע מלשונו בין בטבע בין ביבשה ואינו מזכיר שם הישראל לא נהגו להצריך שיאמר וקברתיו וכן העיד הרב מוהר"י טיטאצק דמעשים בכל יום בעיר סאלוניקי עיר גדולה של חכמים שמתירין על פי נכרים מל"ת אע"פי שלא יאמר קברתיו והרב מוהרי"בל חלק א' סי' ב' כתב ג כ כפי מה ששמענו וראינו אין חוששין לסברת הרמב"ם להצריך מת וקברתיו ע"כ ולזה הסכים בחלק ב' סי' י"ב וחלק ג' סי' ב' וגם הרב מוהרש"דם בא"הע סי' מ"ב כתב דאין ספק שכן נתפשט המנהג שאין צריך קברתיו וכן כתב מוהרש"ך חלק א' סי' ח' בפשיטות וא"כ אמור מעתה דכיון דכל אלה הגדולים מסכימים דאפי' לא הזכיר הנכרי שם הישראל אינו צריך שיאמר וקברתיו דאף שתהיה סברת הרש"בא אמיתית והיא דהרמב"ם מצריך בכל נכרי מל"ת קברתיו לא נקטינן כוותיה במקום שכל המלכים האדירים האלה דכתיבנא חולקים על דעתו ומהאי טעמא אידחי ג"כ הא דכתב בעל נימוקי יוסף בשם הריט"בא דלהרמב"ם ם כל היכא שאין הנכרי מכריז ואמר מאן איכא בי פלוני כאינהו עובדי דגמ' דצריך לומר קברתיו דלפי זה אין חילוק בין הזכיר שמו ללא הזכיר ואף אם דעת הרב כמו שכתב הריטב"א אפשר דמודה בנ"ד דהוי כמו היכא דנכרי מכריז ואומר מאן איכא בי פלוני דסגי בלא קברתיו שכיון דמעייל נפשיה להצדיק עליו את הדין ואמר שנגזרה עליו מיתה זו בעון וכו' אי לאו דקים ליה שהרג אותו לא הוה אמר שהריגתו היא בעון וכו' ואדרבא אלימא עדותו משאר גוים מל"ת כיון שיוצא להריגה ומה לו לשקר ואפי' נאמר דלא מודה בנ"ד אין בכך כלום וכדכתיבנא:
אבל אחר העיון אין ספק דכונת הרמב"ם אינה לא כהריט"בא ולא כהרש"בא אלא כה"ה וכדברי הר"ן שכתב דהרב מחלק בין היכא שהנכרי מכירו להיכא שאין מכירו שכל שהנכרי מכירו אין צריך שיאמר אלא מת בלבד כו' אבל כשאינו מכירו הוא שסבור הרב דלא סגי עד דאמר קברתיו כו' וטעמא דמלתא שיותר אדם בקי במי שהוא מכירו מבמי שאינו מכירו הילכך במכירו כל שאמר מת בלחוד סגי אע"ג דלא אמר קברתיו ולא חיישינן דאמר בדדמי אבל כשאין מכירו חיישינן דאמר בדדמי לפי שאין הדברים ברורים במי שאינו מכירו עד דאמר קברתיו עכ"ל ומצאנו לו ראיה מאותה תשובת שאלה להרמב"ם שהביא רבינו מוהרי"קא בבית יוסף סי' י"ו וז"ל ראובן היה נושא ונותן בחוץ ויצא לישא ול תן כמנהגו בכפרים של עכו ובא אצל יה די א' והפקיד כליו שם ולקח מהם מקצת והלך למכור בעיר אחרת המתין ג' ימים ולא בא אז הביא שאר כליו לאשתו שאלוהו עליו אמר הלך ולא חזר לימים עברו יהודים מבני עכו דרך שם אמרה להם נכרית אחת ואנה אתם הולכים אמרו לה לכפר פלוני אמרה להם לא תזוזו מכאן לכו וחזרו לבתיכם שמא יארע לכם מה שאירע ליהודי א' שאלוה מה אירע לו אמר יצא מעיר פלונית ללכת לעיר פ' יצאו אחריו והרגוהו שאלוה מאין תדעי זה האיש אמרה הוא היה מודעתנו כשהיה בעכו ועושה מלאכתנו וסיפרה להם דמותו וכשבאו העדים השומעים לב"ד שבעכו השיאו האשה על פיהם ויש אצלינו חי שממחה בדבר ויביא ראיות והם יגיעו אל שער דינו של אדונינו יורנו ויקבל שכרו מה"י. תשובה זאת האשה מותרת לינשא שזו הנכרית מסיחה היא לפי תומה ואע"פי שחזרו ושאלו אותה כמעשה עיר התמרים ואע"פי שלא הזכירה אותו בשמו וכו' יעויין שם הא קמן דלדעת הרב אע"ג דלא אמר קברתיו שרי לינשא היכא שהנכרי מכיר היהודי שמת וכסברת ה"ה והר"ן והריב"ש והר"ב תה"ד בסי' רכ"ג שמחלקין בין מכירו לשאין מכירו ובזה אין מקום כלל לתמיהת מרן שכתב על תשובה זו שעדין יש לתמוה שלא הצריך שיאמר קברתיו לפי שאין הרב מצריך להזכיר קבורה אלא כשאינו מכיר היהודי והתם אע"פי שאינו מזכירו בשם כיון שאמרה היה מודעתנו כשהיה בעכו ועושה מלאכתינו הרי שמכירו וליכא למיחש בדדמי:
ואין להקשות דלהרב המגיד אין הדבר תלוי במכירו או אינו מכירו אלא במזכירו בשמו או אינו מזכירו בשמו ואע"ג דאין מכירו דאיכא למימר שכונת הרב המגיד כדברי הר"ן דעל הסתם מי שמזכירו בשמו ואומר פלוני מת הוא שמכירו והכי דיוק לשון הרמב"ם שכתב אע"פי שאין הנכרי יודע אותו האיש והוא שאומר קברתיו משמע שהדבר תלוי ביודעו ומכירו או לא ומה שכתב שיש להשיב על זה הוא מה שהשיב הריב"ש וכתב שאין חילוק זה נכון שהרי בישראל המעיד אין חילוק בזה וא"צ שיכיר אותו בשמו כו' יעויין בתשובותיו סי' שט"ז וכ"כ הר"ר חיים שבתי שם דף כ' עמוד ג' ודף כ"א עמוד א' ובכמה מקומות מספרו וכן נראה דעת מרן בבית יוסף ובכסף משנה שאחר שכתב סברת ה"ה הביא סברת הר"ן בלשון זה וכ"כ הר"ן בתשוב' כו' ואחר כך הביא דברי הריב"ש בלשון זה עצמו ואמר וכן כתב הריב"ש בתשובה וכו' ולא כתב דפליגי איברא הוא דממה שכתב בתשובות דף ק"י עמוד ג' נראה דפליגי אלא שאין לי פנאי להאריך בזה ועיין בהר"א ששון סי' י"ד שעשה פלפול רחב על דין זה של נכרי וישראל יצא מעמנו כו' וגם על כל הפירושים שנאמרו עליו סוף דבר והיה איך שיהיה אין ספק דכונת הרמב"ם כמו שפירש ה"ה ודעמיה וכיון דכן הכא בנ"ד שהזכיר שם היהודי אפי' להרמב"ם אין צריך לומר קברתיו וזה ברור:
ואין לומר דהכא בנ"ד לכ"ע בעי למימר קברתיו דלמא אמר הרוצח בדדמי דמסתמא כשהרגו היה בהול ונחפז לברוח לנוס להמלט טל נפשו שלא ימצאוהו ומתוך כך אינו מרגיש היטב ולבו בל עמו ושמא לא מח והוא סבור שמת הא ודאי ליתא דמבואר הוא כל שאמר הרגתיו לא חיישינן בדדמי וכדאיתא בהגהות מרדכי דסוף יבמות הובא בב"י סי' י"ז דף י"ט וז"ל מעשה בנכרי שאמר בשעה שדנוהו למיתה מעולם לא פשעתי כי אם פעם אחד הרגתי יהודי בין ניקולא לאור"ויק שהיה מוליך י' לטרין ששלחה מרת יהודית לאחיה בניקולא והתירו אשתו משום מל"ת ע"י ששאלו לה אם שלחה המעות ואע"פי שלא הזכיר שם היהודי עכ"ל ואילו משום דלמא אמר בדדמי לא חששו וגם לא נמצא לשום אחד מהפוסקים מי שחשש לזה וטעמא דמלתא נראה דכשאמר שהוא עצמו הרגו ידע אם הרגו לגמרי ואינו אומר בדדמי ותו דלא משוה עצמו רוצח אם לא שידע שודאי הרגו ואפי' תמצא לומר דאין זה ברור כל כך דבאומר הרגתי פלוני ג"כ איכא למיחש דלמא מחא ליה בגירא או ברומחא והלך הרוצח לדרכו וסבור שמת ודלמא לא מת ואף אם ניצול מספק זה איכא למיחש דלמא הרג אחר ונדמה לו לרוצח שהיה אותו ראובן בן שמעון שמעיד עליו ומשמע מדברי הריב"ש דהני תרי חששי חיישינן שהרי כתב דאפילו למצריכין שיאמר קברתיו ודאי קברתיו לאו דוקא אלא כ שנתעסק בטלטול ממקום למקום כדרך המתים ולא היה נודד כנף ופוצה פה ומצפצף או שהוא לא נתעסק אלא שמעיד שהתעסקו בו אחרים בהא סגי דהשתא ליכא למיחש למידי שכיון שהתעסקו בו הכירוהו וליכא למימר דאמר בדדמי וכן ליכא למיחש שלא מת אלא דמחו ליה ברומחא או בגירא עכ"ל וכתב מרן בתשובותיו ביאור דבריו שמפני שהוא סובר שהרב רבינו משה בר מיימון לא בעי שיאמר קברתיו אלא כשאינו מזכיר שמו וכמו שכתב ה"ה ומפני כך אנו חוששין שמא לא הכירו יפה אלא אמר בדדמי משום הכי אמר שכל שנתעסקו בו ודאי הכירו יפה ולא אמר בדדמי ומטעם אחר צריך שיאמר קברתיו דדלמא מחו ליה ברומחא או בגירא וסבר דמת ודילמ' לא מת וקאמר דכשהתעסקו בו ולא היה נודד כנף ופוצה פה ליכא למיחש להכי עכ"ל הרי בהדיא דהני תרי חששי איכא למיחש כדאמרן אפי' הכי לאו מילתא היא דאיכא למימר דבנ"ד אף שלא אמר קברתיו יצאנו מידי אלו הב' חששות שיפלו בכל מי שיעיד על מת אם החשש הראשון שהוא שמא אינו זה האיש הרי אין כאן שום חשש שהרי הזכירו בשמו ומכירו ואם החשש הב' שמא לא מת וסבור שמת הרי אין כאן חשש זה דמאחר שמצאו במקום בטוח חוץ פתח העיר ואידי בתוך שדה אחת ואחר שהרגו השליכו תוך אחת מן הפחתים לא חיישינן שטעה במיתתו ואחר בדדמי ואדרבא ידענו שהרגו ודאי כיון דאמר שהשליכו באחת מן הפחתים עודהו מפרכס שלפי הוראת הגדר פרכוס הוא נידנוד ונענוע הנאמר במי שעדין הוא חי אלא שא"א שיחיה וימות מיד בזמן קרוב ועדיף מהא דכתב הריב"ש ולא היה נודד כנף ופוצה פה ומצפצף יען ביטול הנשימה והתנועה לזמן מה מוגבל אינו ראיה ודאית של מיתה שהרי יקרה כמה פעמים בקצת החולאים כמו בחולי השתוק ובהחנק הרחם ביטול הנשימה והחוש והתנועה ויתמיד זה יום או יומים וחוזרים אחר כך לבריאותן ולתקפן הראשון ואם כן אינו חוץ מההיקש השכלי לומר שמחמת כובד המכה אחזו מקרה כזה ושיכול לחזור לבריאותו הראשון מה שאין כן כשאומרים בתלמוד מילת פרכוס ויגיעת בשר להביא ראיה על זה:
ולמאי דאמרינן דבעינן נמי שם עירו וליכא י"ל שאין דבר זה מוסכם כל כך שהרי נראה מדברי הרא"ש דכשהזכיר שמו ושם אביו לא בעי שיזכיר שם עירו שכתב בתשובה הביאה מרן בב"י סי' י"ז דף כ' בזה הלשון וכתב הרא"ש על עד שהעיד שמכלוף בן מלול נהרג קרוב לפאס ניכר מתוך עדותו של העד שהכיר אותו האיש הנקרא מכלוף בן מלול בטביעות עין אך לא ידע אם הוא בעלה של אשה זו וגם לא העיד על שם מקומו יש לחפש לה היתר כיון שידוע שהיה שם בעלה של אשה זו מכלוף בן מלול ואין מכלוף בן מלול אחר בעיר נ"ל דאתתא שריא לינשא וראיה מעובדא דיצחק ר"ג והוא דומה לנדון זה שהרי המעידים לא העידו כ"א על שמו אבל לא הכירו לא את מקומו ואת אשתו אלא כך היה שם האיש שנפטר בכאן שאילו העידו עדות גמורה שידעו שהיה בטלה של אותה אשה בתא לא הוה אמר אביי חיישינן לתרי יצחק אלא ודאע ההוא עובדא הוה דלא הוחזקו שני יצחק ובשכיחי שיירתא והלכתא כרבא הלכך בנדון זה אפי' אי שכיחי שיירתא אם לא הוחזק מכלוף בן חלול אחר אתתא שריא לינשא וכן מצאתי בחיבורו של הרמב"ם שכתב בא אחד ואחר אמרו לי ב"ד או אנשים כשתלך למקום פ' אמור להם שמת יצחק בן מיכאל ובא השליח ואמר לנו והשליח אינו יודע מי הוא זה הואיל ואנו יודעים פלוני הידוע בשם זה אשתו מותרת ואין אנו חוששין שמא יצחק בן מיכאל אחר שמת ועוד כתב ישראל שאמר שמת יהודי טמנו כך וכך צורתו וכך וכך היו הסימנים אין אומרים באומד הדעת זה הוא פלוני עד שיעיד העד שהוא פלוני ויכיר שמו ושם עירו אבל אמר אחד יצא טמנו ממקום פלוני מחפשין באותה העיר אם לא יצא משם אלא הוא תינשא אשתו עכ"ל הרי דמשמע מתשובה זו דבלא הזכרת שם העיר שיצא משם התיר וכת' הרב יוסף טייטצק הובאו דבריו בבנימין זאב סי' ז' ובודאי אם מהרי"ק היה רואה זאת התשובה לא היה חולק עליה כי בתשובה של מהרי"ק הנזכר הביא ראיה מתשובה אחרת של הרא"ש ז"ל ועשאה עטרה לראשו ע"כ: ומ"מ נראה דעת מהרי"ק בשורש קע"ו דבהזכרת שמו ושם אביו לבד סגי שכתב וז"ל נראה לע"ד דבר פשוט שמאחר שהעיד פב"פ ששמע משלשה או ארבעה בני ברית שפב"פ מת דאתתא שריא בלי שום פקפוק ואע"ג שהם לא היו מכירין אותו ולא יודעים שמו כ"א על פיו פשיטא דמהני ואפי' בפעם אחת שאומר ששמו כך די בכך והביא ראיה לדבר ואם נפש אדם לומר הרי כתב הרמב"ם וז"ל ישראל שאומר מת איש יהודי עמנו במקום פ' כך וכך צורתו כו' אין אומרים באומדן דעת שהוא פ' עד שיעיד העד שהוא פ' ויכיר שמו ושם עירו עכ"ל משמע דבעינן שמזכיר שם עירו בעדותו והכי נמי תניא בתוספתא אין מעידים עליו עד שיהיו מכירין שמו ושם עירו נראה לע"ד דהיינו דוקא הכא שאין מזכיר שם אביו אז צריך לומר יוסף שממקום פ' או שמעון שממקום פ' אבל אם אחר יוסף בן שמעון מת אז אין צריך להכיר ולהעיד טל המקום דטפי איכא הכירא בשם מבשם מקומו ותדע דכן הוא שהרי הרמב"ם עצמו כתב בסמוך לו וז"ל מצאו כתוב בשטר מת פלוני בן פלוני או נהרג ונודע שהוא כתב ישראל הרי זה תינשא אשתו עכ"ל וכן כתב גם בסמ"ג עוד כתב הרמב"ם וז"ל וכן מי שנשתתק ובדקו אותו כו' עד וכתב שמת פב"פ תינשא אשתו עכ"ל הרי לך שלא הזכיר שם העיר מאחר שהזכיר שם האב ואפי' נמצא כתוב בשטר כ"ש וכ"ש בהעדאת עדים דעדיף ומה שכתב הרמב"ם וז"ל ראו אחד עומד מרחוק ואומר שהוא פב"פ ממקום פ' והרי נשכו נחש והרי הוא מת והלכו ומצאוהו שנשתנה ולא הכירוהו משיאין את אשתו עכ"ל אפי' נאמר דדוקא נקט ממקום פ' ואפי' שהזכיר שם אביו פשיטא דיש לומר דדוקא התם צריך לברר העדות יותר שהרי כשמצאוהו מת לא מצאוהו בצורת אותו האיש שהזכי' ואם לא שהזכיר שם מקומו היה לנו לתלות בתרי יוסף בן שמעון כיון שאין אנו מכירין אותו בצורתו ולא היינו תולין בהשתנות דנשיכת נחש אבל עכשיו שהזכיר שם עירו אז יש לנו לתלות יותר בהשתנות הצורה מחמת הנשיכה משנתלה בתרי יוסף בן שמעון הדרים בעיר אחת מאחר שלא הוחזקו ואין אנו יודעים אלא זה שהוא בטלה של זו אבל היכא שהעדים הכירוהו בצורתו פשיטא דסגי בשמו ושם אביו וכן מוכח מתוך תשובת רבינו יואל הלוי וששאלת על האשה אם מותרת לינשא אם לאו אומר אני אחרי שרבי יוסף מעיד מפי עד שמת ר' אשר בר יוסף אשתו מותרת לינשא אעפ"י שר' יוסף אינו בפנינו שיעיד עדותו אלא כתב ידו שמכירין העולם כו' עכ"ל משמט בהדיא דאין צריך להזכיר שם העיר כ"א שמו ושם אביו כ"ש וכ"ש הכא שמעידים טל שמו ושם אביו כו' ועוד ראיה ממה שכתב הרמ"בם וז"ל בא אחד ואמר אמרו לי ב"ד או אנשים כשתלך למקום פלוני אמור להם שמת יצחק בן מיכאל כו הואיל ואנו יודעים פלוני הידוע בשם זה הרי אשתו מותרת ואין אומרים שמא יצחק בן מיכאל אחר הוא שמת עכ"ל הרי לך בהדיא שדי לנו במה שהזכירו יצחק בן מיכאל ואפי' שלא הזכירו שם עירו וכי תימא דשאני התם שאמרו לו לשליח כשתלך למקום פ' אמור להם כו' דנראה מתוך דבריהם מאותו מקום פ' הוא מדשלחו זה לאנשי אותו מקום כ"ש הכא שאמרו לו וכו' הרי שהוא סובר בדברי הר"אש בההיא דמכלוף בן מלול שאע"פי שלא הזכיר שם עירו כיון שהזכיר שמו ושם אביו משיאין את אשתו ולא חיישינן לאחר ששמו ושם אביו כשמו ושם אביו ומה שיש לדקדק על מהרי"ק ז"ל שכאן בשורש קע"ו כתב שאם מזכיר שם אביו אין צריך שיזכיר עירו וכתב שכן נראה מדברי הרמב"ם ובשורש קפ"ה כתב שצריך שיזכיר שם עירו ושכן דעת הרא"ם יעויין בב"י סי' י"ז וכן נראה גם מתשוב' הרמב"ם שכתבתי לעיל שהרי התם לא הזכירה הנכרית כלל שם עירו ואפי' שם האיש לא הזכירה רק סתם אמרה שהרגו ליהודי שהיה מודע להם ושהיה עושה מלאכתם בעכו וא"ה סמכינן עליה להתיר ואמרינן מסתמא על אותו יהודי שאנו יודעים שהיה רגיל לעשות מלאכתה היא מגדת ולא חיישינן דלמא עוד אחר היה מודע להם ועושה מלאכתה ואפשר נמי שכן דעת המרדכי ג"כ לפי שיש להבין בדבריו דכשאינו מזכיר שם אביו אלא שמו בלבד מיירי וכיון שכן נראה דאין קפידא להזכיר שם העיר כשמזכיר שמו ושם אביו:
אבל ראינו למרן רוח אחרת עמו בכל הני דכתיבנא אם בההיא תשובת דהר"אש מצאנו לו שכתב בדיני גוי מל"ת דף קי"א שאי אפשר דמיירי בלא הזכרת שם עיר אלא כשהזכירו שם העיר שיצא משם מכלוף בן מלול מיירי ובידוע לנו שבעלה של אשה זו יצא מאותו המקום שאומרים העדים שיצא משם הא לאו הכי לא עלה על דעת להתירה וקצת הוכחה יש בדבר שכתב ואין מכלוף בן מלול אחר בעיר אתתא שריא שאם איתא שהעדי' לא הזכירו שם עירו לא מייתב לשון זה שפיר וכן מפורש בדברי רבינו ירוחם שהביא מעשה זה דמכלוף בן מלול וכתב שהעד העיד שהיה דר במקום פ' ויצא משם ובדרך הרגו אותו דכיון שידוע שהיה שם בעלה של זו כך ולא הוחזק מכלוף אחר בעיר מותרת עכ"ל ובב"ה כתב ג"כ ואפשר דגם להרא"ש אע"פי שהזכיר שמו ושם אביו צריך שם עירו ובההיא דמכלוף בן מלול אע"פי שכתב שלא העיד טל שם מקומו כיון שהעיד שנהרג קרוב לפאס ולא הוחזק בפאס מכלוף בן מלול אחר הוי כמזכיר שם עירו וכ"נ ממה שהביא ראיה מהרמב"ם שכתב אמר א' יצא עמנו ממקום פ' מחפשין באותה העיר משמע דבכה"ג הוה עובדא דמכלוף בן מלול דאי לא מאי ראייה מייתי ורבינו ירוחם כתב בעובדא דמכלוף בן מלול שהיום כך ימים היה דר במקום פ' ויצא משם והרגוהו בדרך עכ"ל הרי שהזכיר שם עירו ואם בההיא סתירה שיש בדברי מהרי"ק כתב דספוקי מספיקא למהרי"ק אי סגי להרמ"בם בשמו שם אביו או אם מצריך נמי שם עירו יעויין בב"י שלפי דבריו לא הביא מהריק בשרש קעו אותן לשונות הרמב"ם להתיר על פיהן בהזכרת שמו ושם אביו לחוד אלא לישא וליתן בהן לפום מאי דמשמע מפשוטן ולכן בשרש קפה לא רצה לסמוך ולהתיר על פי הזכרת שמו ושם אביו אלא משום דהוו נמי הוכחו' רבות ועיין בצדק צמח סי' נ"ח ואם על ההיא תשובת הרמ"בם כתב ויש לתמוה על תשובה זו אם הרמב"ם היה המשיב שזה סותר מה שכתב בפ' י"ג מה"ג ישראל שאחר מת איש יהודי עמנו במקום פ' כך וכך צורתו וכך היו סימניו אין אומרים באומד הדעת פ' הוא כו' יעויין שם סי' י"ז הנה דמספיקא לה אם תשובת הרמב"ם היא ועוד כתב בתשובותיו בדיני גוי מל"ת דף ק"י עמוד ד' וז"ל ומה שהביא נ"ת ראיה מתשובת הרמב"ם אין הדעת נוחה בתשובה זו שבפשוטה היא סותרת דבריו בחיבור וצריך להעמידה בפנים דהעמדתי בחיבורי אע"פי שאינם במשמע דבריה ואפשר לומר בה כמו שאמרו ופרק ב' דיבמות לאו מרי בריה דרבינא חתים עלה אי נמי דבילדותו שנאה וחזר בו בזקנותו בחיבור עכ"ל ובדברי המרדכי יש להבין דבמזכיר שמו ושם אביו לבד מיירי דלא סגי אם לא מזכיר ג"כ שם העיר וכיון שכן נראה דהכא איכא קפידא מאחר שלא הזכיר שם עירו:
אבל ודאי דבנ"ד הוי כמו שהזכיר שם עירו נמי דכיון שאמר שמצאו חוץ פתח העיר מסתמא חוץ מפתח אותה העיר שהיה דר שם אותו ראובן בן שמעון קאמר ועוד דנראה שדנו רוצח זה להריגה והעיד על רציחתו באותה העיר עצמה שנאבד ממנה ראובן בן שמעון וכתב הר"ר טייטאצק דהא דאמרינן בתוספתא ופסקו רבוואתא דצריך שיאמר פ' מעיר פ' היינו דוקא כשהמעיד או המגיד הוא מעיד או מגיד בעיר אחרת אז צריך שיאחר פ' מעיר פלונית אבל כשהמעיד הוא בעיר ההיא ואומר נהרג או מת ברורים הדברים כיון שאמר הדברים סתם על פ' הידוע מאותה העיר אמר וכ"ש כשהמגיד והשומע הכל מאותה העיר ואחר פ' נהרג או מת על פ' מאותה העיר קאמר וכו' ועוד כתב דהא דבעינן שם עירו דוקא כשמזכירו בשמו אך כשהזכיר שמו ושם אביו אעפ"י שלא הזכיר שם עירו סגי ומוכרחים אנחנו לומר כן לדברי הרמב"ם ז"ל שכתב דבעינן שמו ושם עירו וסמוך לו כתב מצאו כתוב בשטר מת איש פב"פ או נהרג פב"פ ונודע שזה כתב ישראל הרי זו תינשא אשתו ובודאי לא עדיף כתבם מפיהם ואם בפיהם צריך שיאמרו פב"פ מעיר פלונית כ"ש בכתבו והיאך התיר כשמצאו בכתב איש פב"פ כיון שלא כתב מעיר פלונית אלא צריך לחלק כי כשהזכיר שמו לבד צריך שם עירו אמנם כשהזכיר שמו ושם אביו לא בעי שם עירו וכן צ"ל שהבין האשירי דברי הרמב"ם ז"ל בתשובה הנ"ל עכ"ל ואפילו ת"ל שלא התיר אלא משום שהיה הוכחה טובא שעל משה סוסי מהעיר ההיא מגיד מפני שהמגיד והשומע מהמגיד שניהם היו מאותה העיר דבכי האי גוונא ודאי שעל אותו פ' שמן העיר ההיא מעיד אבל להתיר בסתם על פי שמו ושם אביו וליכא הוכחה ודאי לא מצינו בשום פוסק מן האחרונים וכמו שכתב הצמח צדק שם איכא למימר דבנ"ד ג"כ איכא הוכחה טובא מלבד הא דכתיבנא באופן דמכל הלין נראה לע"ד דאשת ראובן בן שמעון תינשא עפ"י הגדת ההוא לסטים. המל"ת בלי שום פקפוק כי למה לא נחשבהו כגמל"ת כיון דסיחתו היתה בקשר ענין לפניו ולאחריו ובלי מתכוין להעיד ולא להתיר ולא לשום תכלית בעולם כמבואר בנפשה גם לא חסר כל בה כמו שהוכחנו:
ומה שנשאלנו עוד אם מתאבלים וקורעים כדינו לכאורה יש להסתפק בדבר לפי שכתב הרמב"ם בפ' ד' דנחלות וז"ל אין היורשין נוחלין עד שיביאו ראיה ברורה שמת מורישן אבל אם שחטו בו שמת או שבאו עכו"ם מל"ת אף ע"פי שמשיאין את אשתו על פיהם ונוטלת כתובתה אין היורשין נוחלין על פיהם וכו' ועוד כתב מי שטבע במים שאון להם סוף ובאו עדים שטבע בפניהם ואבד זכרו אעפ"י שאין משיאין את אשתו לכתחילה הרי היורשין נוחלין על פיהם וכן אם באו עדים שראוהו שנפל לגוב אריות ונמרים או שראוהו צלוב והעוף אוכל בו או שנדקר במלחמה ומת או שנהרג ולא הכירו פניו אבל היו לו סימנים מובהקין בגופו והכירו אותם בכל אלו הדברים וכיוצא בהם אם אבד זכרו אחר כך יורדין לנחלה בעדות אע"פי שאין משיאין את אשתו שאני אומר שלא החמירו בדברים אלו אלא מפני אסור כרת אבל לענין ממון אם העידו העדים בדברים שחזקתן למיתה והעידו שראו אותן הדברים ואבד זכרו ואח"כ נשמע שמת הרי אלו נוחלין על פיהן וכזה מעשים בכל יום בכל בתי דינין ולא שמענו מי שחלק בדבר זה עכ"ל וכיון דכן איכא לספוקי השתא לענין אבלות אם תלוי בירידת נחלה או במשיאין את אשתו שאם אבלות תלוי בירידת נחלה כל שהיורשין נכנסין לנחלה אעפ"י שאין משיאין את האשה כגון שהעידו שני עדים בדברים שחזקתן ורובם למיתה כאלו עדויות דאמרן הוא הדין ג"כ שמתאבלין על פיהם ואם כן נמצא דבנ"ד אין מתאבלין אעפ"י שמשיאין את אשתו כיון שאין היורשין נכנסים לנחלה: ואם אבלות תלוי במשיאין את אשתו הכא מתאבלין אעפ"י שאין נכנסין לנחלה כיון שמשיאין את האשה וכההיא דהאשה שלום התרתם עדות חמורה וכו' וכתב רש"ל וז"ל כותית שסיפרה ל"ת לראובן שמתה אחותו פסק שמתאבל על פיה דנאמנת להחמי' וא"מ פסק דהלכתא כדברי המיקל באבל וגוי אינו נאמן להחמיר במילי דאבילות וה"ר ישעיה אומר דאין עכו"ם נאמן במל"ת אלא לעדות אשה או על פירות של עצמו מעיד דשל ערלה הן אבל בכל עדויות דעלמא אין עכו"ם נאמן במל"ת בין להקל בין להחמיר ע"כ תשובת א"ז עכ"ל ולפי זה נ"ד תלוי בפלוגתא דרבוותא:
ואמנם מסתברא מילתא שהאבילות תלוי במשיאין את אשתו כמו שכתב הרמב"ן ז"ל והביאו הטור בהלכות אבילות סי' שצ"ז בזה הלשון כתב הרמב"ן שמתאבלין על פי עד אחד ועד מפי עד וגוי מל"ת דמילתא דעבידא לגלויי לא משקר עכ"ל והוא הרמב"ן עצמו בספרו תורת אדם הביא ראיה לדבר וכתב בסוף דבריו זה הכלל כל עדות שמשיאין האשה טל פיו קרובים מתאבלים ופירש הר"ב ב"ח ולפי ע"ד דמה שכתב וזה הכלל וכו' כך כוונתו דאי איתא דבמקום שמשיאין את האשה עפ"י עדות זו דאין הקרובים מתאבלים א"כ בחזקת חי מחזקינן ליה וודאי דלא היו משיאין האשה לאיש אחר דהוה ליה תרתי דסתרי אהדדי אלא בע"כ נ"ל דכשמשיאין האשה עפ"י עדות זו כ"ש דמתאבלים עליו א"כ בעלמא נמי היכא דאין משיאין האשה על פיו כגון שאין לו אשה נמי הקרובים מתאבלים דפשיטא דאין דין אחד חלוק פטם מתאבלים דנאמן הוא בעדותו ופעם אין מתאבלים דאין נאמן בעדותו זה דבר שאין לו שחר אלא בע"כ לעולם נאמן וה"נ ולפי זה ג"כ כשאחד כותב לחבירו שמת פ' כמי מתאבלים כיון דמשיאין האשה עפ"י כתב של ישראל שמצאו שכתוב בו פ' מת כמבואר באה"ע סי י"ז עכ"ל ודבר פשוט הוא ואף הרמב"ם ז"ל שכתב בסוף הלכות גרושין דטעמא דעד א' או גוי מל"ת דמהימן בעדות אשה משום מילתא דעבידא לאיגלויי יסבור בענין אבילות דעדות עד א' ונכרי מל"ת דהוי עדות כיון דשייך ביה טעמא דמילתא דעבידא לאיגלויי וכיון שכן אף לדעת הרמב"ם כל עדות העולה להתיר אשה עולה ג"כ לאבילות דהא לדעתו נמי משמע שמתאבלין עפ"י עד אחד ונכרי מל"ת כמו שמתירין אשה עפ"י עד אחד ונכרי מל"ת אעפ"י שאין נכנסים לנחלה על פיהם ואין לומר דילמא תלוי נמי בירידת נחלה ונאמר אם משיאין את האשה אע"פי שאין יורדין לנחלה מתאבלין ואם יורדין לנחלה אף עפ"י שאין משיאין האשה מתאבלים ג"כ דכיון דאבילות אינו אלא מדרבנן הקלו בו חכמים לומר דכל דליכא עדות מספיק להתיר האשה לא ינהוג אבילות כדי שלא יבאו להתיר אשה ע"פ עדות זו. ואחר כתבי זה מצאתי עוד לי סמוכות מהא שהובא בב"י סי' שע"ה וז"ל וכתב בעיטור באות קוף בשם תשובות הרי"ף מי שטבע במים שאין להם סוף אין היתר לאשתו דכיון דבחזקת חי קיימא מסתברא דלא נהיגא אבלותא והא דתניא באבל רבתי טבע בנהר או שנפל בים מאמתי מונין לו משנתיאשו לבקש איכא למימר שנפל ומת או שנפל למים שיש להם סוף עכ"ל הרי לך דהיכא שהעדות מועלת להשיא את אשה מועלת גם להתאבל על פיה יעויין בח"א חלק ג' סי' נ' ובתומת ישרים סי' קכ"ו ובעבודת הגרשוני סי' י"ח כי אין לי כעת פנאי להאריך בענין זה ואע"ג דהטור כתב והר"ם מפקפק בדבר והיה תמה היאך נהגו העולם להתאבל על פי עד אחד יעויין בב"י שכתב דבמרדכי והג"המ פרק ו' משמע שבסוף הסכים הר"מ להתאבל עפ"י עד אחד ואפילו אשה או נכרי מל"ת וא"כ בנ"ד ודאי שחייבין להתאבל וכיון שכן חייבין לקרוע עליו ג"כ דלמה לא יהיו קורעין דהא דאמרינן בש"ס אבלות לחוד וקריעה לחוד היינו לומר דלית ביה האי כללא דהלכה כדברי המיקל באבל אבל לענין כל שאר מילי אין חילוק כמו שכתב הרמב"ן ומביאו הרב ב"י בסי' הנזכר זהו הנראה לע"ד ואמר לי לבי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי מורינו ורבינו שלם היושב בכסא ההוראה האב ברחמיו יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
תם ונשלם ביום כ"ח לחדש אדר משנת התקכ"ו לבריאת עולם זעירא דמן חברייאה
משה בן לא"א דוד רודריגז לופיס נ"ע