שאלה יעקב שהלך ראובן בנו למדינת הים והניח כאן אשה וג' בנים ובכל ספינה היה כותב לאשתו ואירע שעברו ג' שנים ולא כתב והניח אשתו וקרוביו בצער ואביו כשראה עצמו זקן נתירא למות פתאום והלך לסופר ועשה צוואתו בלי ידיעת שום נברא וזה לשונה רצוני הוא ששמעון ולוי רעי והיו אפוטרופוסים על ממוני שמגיע ליעקב יהודה ואביגיל בני ראובן בני להתעסק בו כפי הנראה בעיניהם בים וביבשה ושכר טרחם יהיה כנהוג עד שיגיעו נכדי לפרקם ואז יתחלק בזה האופן עשרים אלף לאביגיל כשתנשא לרצון האפוטרופוסים הנ"ל ולא לרצון אמה ומן השאר שלושים אלף לכל א' מנכדי שממונו עכשיו הוא מאה אלף פלוריניס ושלא יוכלו נכדי הנ"ל להשביע להאפוטרופוסים הנ"ל שום מין שבועה רק יקבלו חשבונם בסבר פנים יפות וחיה אחר זה זמן מה ובהיותו מוטל על ערש דוי באה אגרת מראובן הנ"ל והגידו לזקן ושמח על זה שמחה גדולה אבל עם כל זה לא החליף צוואתו וגם שום א' מקרוביו לא עלה על דעתו לדבר לו על עסקי הצוואה שאמרו מאחר שיש לו בן למי עזבונו כי אם לבנו ואחר שבוע נפטר לבית עולמו וח"לי"ש ותכף ומיד בא הסופר לבית האפוטרופוסים הנ"ל והביא להם צוואת יעקב הנפטר כי כן צוהו מפני איזה צדקה שרבה שתעשה ביום מיתתו וכן עשו וקברוהו בכבוד גדול וירדו להתעסק בנכסיו כפי צוואתו ואחר זמן מה בא ראובן ממדינת הים ורוצה שתבטל כל הצוואה ותובע עזבון אביו ורבתה הקטטה בינו ובין האפוטרופוסים הנ"ל ובאו לדין ראובן טוען שבודאי שאביו לא עשה כן אלא בחושבו שבנו מת ולכך הניח כל עזבונו לנכדיו אבל אילו ידע שבנו קיים ויוליד בנים יותר לא היה עושה צוואה כלל דמאי שנא הני ג' נכדיו מאחיהם ואין זו מתנת בריא אלא צוואת ש"מ וכדין ירושה הניח להם ואע"פ שעשה זה כשהיה בריא עכ"ז מאחר שראה עצמו זקן כ"כ נתירא למות פתאום וכלתו תשיא בתה לאחיה לכך מהר לעשות צוואתו ודמי נדון זה לדון מי שהלך בכו למדינת הים ושמע בו שחת וכו' ומה שלא החליף צוואתו בשמעו שפוד בנו חי מפני שלא היה שפוי בדעתו או או מפני שנראה לו שאין צורך בזה דממילא כשיבא בנו הצוואה מבוטלת מעצמה וגם רוצה ראובן הנ"ל שהאפוטרופוסים הנ"ל יתנו לו חשבון מכל עזבון אביו בשבועה שלא האמינם אביו כ"א לגבי נכדיו שלא היו יודעים בטיב משא ומתן אבל גבי בנו לא האמינם והאפוטרופוסים טוענים שאין זו צוואת ש"מ כי אם מתנת בריא ורוצים שתתקיים על פי הכתב ואין דין וה דומה למי שהלך בנו למדינת הים וכו' ששם שמע בו שמת וכאן לא שמע בו שמת רק שנתאחר לכתוב וזה יארע לפעמים מפני איזה עיכוב ועוד כאן ידע קודם מותו שעוד בנו חי ולא החליף צוואתו ושפוי בדעתו היה באותו זמן ורק יום אחד קודם מותי הוא שנטרפה דעתו ואם לא תנשא אביגיל לרצונם לא תקח כלוה מעזבון וקנה יורנו הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק יש נוחלין (דף ק"ל) האומר איש פלוני ירשני במקום כרבהברשוב במקום שיש בן לא אמר כלום שהתנה על מה שכתוב בתורה רבי יוחנן בן ברוקא אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ועל מי שאין ראוי לו ליורשו אין דבריו קיימין ובגמרא מקשה טעמא דאחר במקום בת וכת במקום בן הא בן בין הבנים ובת בין הבנות דבריו קיימין אימא סיפא רבי יוחנן בין ברוקא אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו תנא קמא וכי תימא רבי יוחנן בן ברוקא אפילו אחר במקום בת ובת במקום בן קאמר והתניא דבי ישמעאל בנו של דבי יוחנן בן ברוקא אומר לא נחלק אבא וחכמים על אחר במקום בת ובת במקום בן שלא אמר כלום על מה נחלקו על בן בין הבנים ובת בין הבנות שאבא אומר יירש וחכמים כמים אומרים לא יירש איבעית אימא מדקאמר לא נחלק מכלל דתנא קמא סבר נחלק איבעית אימא כולה דרבי יוחנן בן ברוקה היא וחסורי מחסרא והכי קתני האומר איש פלוני ירשני במקום שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום הא בת בין הבנות ובן בין הבנים אם אמר ירש כל נכסיו דבריו קיימין שרבי יוחנן אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן ברוקא וכן אמר רבא הלכה כרבי יוחנן בן ברוקא ובאר רשב"ם האומר איש פלוני ירשני אפילו אחיו במקום שיש לההוא מצווה בת או בתי תירשני ויש לובן לא אמר כלום שעקר את הירושה ממקומה ודייקינן בגמרא הא' בן בין הבנים דראוי ליורש קנה גם הכל ולפום הך דיוקא לא מיתוקמא הך סיפא אליבא דההוא תנא דלעיל דקתני גבי דיבה לאחד ומיעט לאחד שאם אמר ירושה לא אמר כלום דהיינו בן בין הכנים ואפ"ה קתני רישא דלא קני ובגמרא מתרבי לה: אם אמר על מי שראוי ליורשו השתא משמע לן כגון שהוא ראוי ליורשו במקצת כגון בן בין הבנים והילכך דבריו קיימין אם אמר יירש הכל ועל מי שאין ראוי ליורשו כגון אחיו במקום בתו או בתו במקום בנו: גמ'. טעמא דהוי מתנה על מה שכתוב בתורה דמוריש לאחר במקום כת דלא חזי השתא למירת מידי: אימא סיפא אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו תנא קמא דהכי משמע על מי שראוי ליורשו עכשיו דהיינו בן בין הכנים או בת בין הבנות במקום שאין בן: וכי תימא קפליג רבי יוחנן עליה דתנא קמא אפילו אאחד במקום בת דשמעינן לתנא קמא דחשיב ליה מתנה על מה שכתוב בתורה אפילו בנו בן הבנים או בת בין הבנות כדקתני רישא גבי ריבה לאחר ומיעט לאחד שאם אמר משום ירושה לא אמר כלום וכ"ש באחר במקום בת כדקתני סיפא האומר איש פלוני ירשני וכו' וזו אין נ"ל זו קתני א"נ להכי תנייה להך סיפא לאשמועינן דאפילו באחד במקום בת אתא ר' יוחנן לאיפלוגי עליה דתנא קמא ולמימר דבריו קיימין ורישא נמי רבותא קתני דאפילו בבן בין הכנים אמרי רבנן אין דבריו קיימין ונמצא ריפא מיתניא להשמיענו כח דרבנן דאפילו בבן בין הכנים אמרי לא אמר כלום וסיפא מיתניא להשמיענו כח דר' יוחנן בן ברוקא דאפילו באחר במקום בת פליג אדרבנן ואמר דבריו קיימין ולא למידק מינה כדדייקינן לעיל טעמא דאחר במקום בת כו' דה"ה נמי לבן בין הבנים דלא אמר כלום אלא משום רבי יוחנן בן ברוקה נישנית דאתא רבי יוחנן בן ברוקה למימר אם אמר על מי שראוי היום ולמחר ליורשו אחר שתמות בתו דבריו קיימין ואע"ג דהשתא מיהא לא חזי ליורשו ואם אין ראוי ליורשו אחר בתו כגון דודו ויש לו אחים דאחין קודמין לאחי אביו לא אמר כלום הואיל ואין ראוי ליורשו עד שתמות בתו ואחיו: ומשנינן מדקאמר ר' ישמעאל לא נחלקו מכלל דפליגי חביריו עליו ואמרי' נחלקו ומתני' רבנן היא דמוקמי לפלוגתייהו אפילו באחר במקום כת ומתניתין כולה כדפרישית: ואיבעית אימא לא פליגי רבנן עליה דרבי ישמעאל אלא דכולי עלמא מודו דלא פליגי באחר במקום בת דודאי לא אמר כלום אלא בבן בין הבנים הוא דפליגי רבנן ורבי יוחנן בן ברוקה והאי דקאמר רבי יוחנן בן ברוקה אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין היינו בבן בין הכנים דראוי השתא ליורשו ודקאמר רבי יוחנן בן ברוקה היינו תנא קמא תריץ כולה מתניתין דהך בבא בתרייתא רבי יוחנן בן ברוקה היא דשמעינן לתנא קמא דאמר גבי ריבה לאחד ומיעט לאחד דאם אמר משום ירושה לא אמר כלום דהיינו בן בבנים ואתא איהו למימר דירית והכי קתני האומר איש פלוני יירשני במקום שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום שרבי יוחנן כן ברוקה אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו כגון בן בין הבנים ובת בין הבנות הוא דדבריו קיימין אבל אמר על מי שאינו ראוי ליורשו כגון שאמר איש פלוני יירשני במקום שיש בת או בתי תירשני במקום שיש בן לאא"מר כלום עכ"ד:
והרמב"ם כתב בהלכוח נחלות (פרק ששי) אין אדם יכול להוריש למי שאינו ראוי ליורשו ולא לעקור הירושה מן היורש אעפ"י שזה חמון הוא. לפי שאומר בפרשת נחלות יה תה לבני ישראל לחוקת משפט לומר שחוקה זו לא נשתנה ואין התנאי מועיל כה ובין שצוה והוא בריא בין שהיה שכיב מרע בין על פה בין בכתב אינו מועיל: לפיכך האומר איש פלוני בני בכורי לא יטול פי שנים. פלוני בני לא יירש עם אחיו לא אמר כלום. איש פלוני ירשני במקום שיש לו בת. בתי תירשני כמקום שיש לובן לא אמר כלום וכן כל כיוצא בזה. אבל היו לו יורשים רבים כגון כנים רבים או אחים או בנות ואמר כשהוא שכיב מרע פלוני אחי ירשני מכלל אחי או בתי פלונית תירשני מכלל בנותי דבריו קיימין בין שאמר על פה בין שכתב בכתב אבל אם אמר פלוני בני ירשני לבדו [אם אמר על פה דבריו קיימין אבל אם כתב כל נכסיו לבנו לא עשה אלא אפוטרופוס כמו שבארנו: אמר פלוני בני ירש חצי נכסי ושאר בני החצי דבריו קיימין אבל אם אמר הבכור יירש כפשוט או שאמר לא יירש פי שנים עם אחיו לא אמר כלום שנאמר לא יוכל לבכר את בן האהובה על פני בן השנואה הבכור כי את הבכור בן השנואה יכיר: ואם היה בריא אינו יכול להוסיף ולא לגרוע לא לבכור ולא לאחר משאר היורשין:. במה דברים אמורים כשאמר בלשון ירושה אבל אם נתן מתנה דבריו קיימין לפיכך המחלק נכסיו על פיו לבניו כשהוא שכיב מרע ריבה לאחד ומיעט לאחד והשוה להן הבכור דבריו קיימין ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום עכ"ל:
הנה כל אלה הדברים יעידון יגידון שאף אותם היורשים אשר יהיה להם משפט ירוש' בהעדר הקודמים להם בנחלה ד"מ הבנות במקום שאין בנים כזר יחשבו במקום שיש להם קודמים בנחלה ולזה קרא ר' יוחנן בן ברוקה במשנתינו אשר קדם זכרה הכת במקום בן אינו ראוי ליורשו והשוה האומר בתי תירשני במקום שיש לו בן לאומר איש פלוני יירשני במקום שיש לו בן ולזה נראה ברור בנושא שאלתנו אם אמת היה הדבר כאשר נאמר לפנים שדעת יעקב היה להוריש לנכדיו כל ונשי נכסיו בחשבו שמת בנו שהצואה מבוטלת בעצמה אחר שבא ראובן כי לו לבדו משפט הירושה ואולם אם נאמר שלא חשב ועקב לעזוב חילו לנכדיו כי אם בתורת מתנה בזה יש להסתפק אם ראובן יצא זכאי בדינו גם בזה או נאמר לבניו יצא עזבון יעקב אבי אביהם כי יש לכל אחד מבעלי הדין פנים מהראות ולבא על אמיתת הדברים האלה ולהוציא לאור משפט נציע. מה שכתב הרמב"ם בפרק ששי מהלכות זכיה ומתנה וז"ל לעולם אומרין דעת הנותן. אם היו הדברים מראין סוף דעתו עושין על כי שלא פירש: כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחר מתנה גלויה וגמורה ואחר כך נא בנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחים שאלו ידע שכנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין למטלטלין מתנתו קיימת עכ"ד הנה גלה לנו הרב בזה שצריך ב' תנאים בעבור שתתקיים המתנה הזאת הראשון שתיהה גלויה כמשפט כל מתנה וכמו שכתב הוא ז"ל בפרק ה' מהלכות זכייה ומתנה השני שלא יהיו דברים מוכיחים שלא היה נותן אותה מתנה כי אם בהעדר בנו ובהעדר אחד מהב' התנאים האלה אין המתנה קיימת. והנה נראה בתחלת העיון לפי זה שאמרנו שבנושא שאלתינו אין מתנת יעקב מתנה כלל שהרי עשה צוואתו בלי ידיעת שום נברא ואין מתנה מסותרת יותר מזה גם הדברים נראים שלא היה רוצה לתת נכסיו לנכדיו במתנה כי אם בהעלותו על רוחו שבנו ראובן מת:
אמנם אם נחקור הדבר היטיב נראה שאם דעת יעקב היתה בצוואה זאת לתת נכסיו במתנה לנכדיו שמתנתו תהיה קיימת כי אין זה שטר מתנ' בעלמ' כי אם צוואה ודעת כל מצוה היא שלא יזכו במתנה כי אם לאחר מיתה ולכן אין הבדל בין שעשה זה בהיותו על כן הבריאות בין בהיותו שוכב על ערש דוי כי בשטר מתנה לבד יש הבדל בין מתנת שכיב מרע למתנת בריא שבמתנת שכיב מרע אינו קונה המקבל כי אם לאחר מת הנותן ובמתנת בריא קונה המקבל מיד בדרך מדרכי ההקנא' ואולם הצואה אף שנעשתה בזמן הבריאות דעת המצוה היא להקנות אחר המות ואם אוי תהיה גלויה המתנה קיימת וכן כתב הרמב"ם בפרק תשיעי מהלכות זכייה ומחנה וז"ל שכיב מרע שצוה ואמר לא תגלו מתנה זו ולא תודיעו בה אדם אלא לאחר מתנה הרי זו מתנה קיימת ואינה מסותרת וכעת שהקנה שהוא אחר מותו הרי אמר גלו אותה ועם היות שהרב הזכיר שכיב מרע הוא בעבור היות רוב המצוים חולים ולפי זה בנושא שאלתינו אף שעשה יעקר צוואתו בלי ידיעת שום אדם כיון שדעתו ובצוואה הזאת היתה כדין כל צוואה שלא להקנות נכסיו כי אם אחר מותו ואתר זה תגלה המתנה המתנ' קיימת גם פה אין דברים מוכיחים שהרי אחר שקבל אגרת שלוחה לו מראובן בנו ולא בטל צוואתו נראה שדעתו היה לתת במתנה רוב נכסיו לנכדיו עם היותו יודע כי כנו חי ועוד ששייר עשרים אלף פלורינס וכבר כתב הרמב"ם אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין במטלטלין מתנתו קיימה:
ואולם כל זה שכתבנו בענין המתנה הוא  למצוא טעם מה לטענות האפוטרופוסי' אשר חשבו להליץ. בהם בעד הקטנים כי טענותם הסדורות לנו הבל מעשה תעתועים וזה שאמרם שאין זו צוואת ש"מ כי אם מתנת בריא הוא דבר ריק ואין לו טעם כי הדבר ברור שצווא' היתה וכמו שאמר החכם השואל ועשה צוואתו ובעבור זה אף שנעשתה בהיות המצוה בריא יש לו משפט מתנת שכיב מרע שאינה נקנית כי אם לאהרמיתה כדין כל צוואה אשר אין בה הבדל כלל לבריא ולשכיב מרע וכמו שכתבנו והכל תלוי לידע ולגלות מה הייתה כוונת המצוה או להוריש או לתת לא אם היה בריא או חולה כי זה אינו מעלה ומוריד בענין זה ולכן נאמר באמת שהשם אשר יקראו לה היא צוואת בריא שדינה כמתנת ש"מ גם מה שטוענים שאין זה דומה לחי וכו' ששם שמע וכאן לא שמע אינו כלום שכיון שעשה זה בהעלות על רוחו שבנו היה מת יהיה באופן שיהי' היה מקום לומר אילו יודע שבנו קיים לא היה עושה הצוואה באופן שעשה:
גם בטענות ראובן יש בהם מן החולשה מה שלא יעלם וזה כי לא יצדק אמרו ואעפ"י שעשה זה כשהיה בריא עכ"ז מאחר שראה עצמו זקן כ"כ נתיירא למות כאלו רצה בזה שיהיה נדון חזה הטעם כשכיב מרע שהרי כתב הרמב"ם בפרק ח' מהלכות זכייה ומתנה הסומא או הפסח או הגדם או החושש בראשו או בעיניו או בידו או ברגלו וכיוצא בהן הרי הוא בריא לכל (דבריו במקחו או בממכרו ומתנותיו: אבל החולה שתשש כח כל הגוף וכשל כחו מחמת החולי עד שאינו יכול להלך על רגלו בשוה והרי הוא נופל על המיטה הוא הנקרא ש"מ ומשפטי מתנותיו אינם כמתנת בריא עכ"ל ומצאנו בברור שהעידו בשם גאון ההגהות מימונייות שבריא שאמר בלשון צוואה מתיירא הוא שלא יארע לו מוח פתאום והרי מצוה כך וכך אין בו דין מצוה מחמת מיתה אלא אם כן מת סמוך לדבריו יום או יומים ועוד שכבר כתבנו שאין בצווא' הפרש כלל בעניין זה גם אין היקש ודמיון למי ששמע שמת בנו כי שם היה בלשון מתנ' ופה בבי הנחת ראובן היה כלשון ירושה והאומד בה הוא מלא דבר וצורך כלל:
ואמנם לפי מה שנראה לנו הן מדרך הסבר' הן מדברי המצוה ראינו את ראובן צדיק לפנינו בדרוש הזה ולו יאתה הנחלה בלבד הן מדרך הסברא כי מאחר שבני בניו של יעקב היו יורשים באמת אחר מיתת אביהם ראובן נראה שדעת יעקב היה להוריש נכסיו לנכדיו מאחר שסיבת מות הכן לפי מה שעלה על לבו הביאתו לעשות צוואה ולא מצאנו מעולם שאדם מניח נכסיו כלשון מתנה כי אם למי שאינו ראוי ליורשו מפני שלא יצדק עליו לשון ירושה או שעושה זה להכריח הנחלה ממי שהוא יורש באמת ואולם כשאדם עוזב חילו למי שראוי ליורשו מן הסתם הוא בתורת ירושה והן מדברי המצוה שאמר רצוני הוא ששמעון ולוי רעי יהיו אפוטרופוסים על ממוני שמגיע ליעקב יהודה ואביגיל וכו' . והבנת לשון מגיע נראה שהוא לשון ירושה כאלו אמר שזה חלקם המגיע וראוי להם מצד התורה ובזולת זה לא יתכן לומר מגיע ואף שידענו שאין זה הכרח גמור שלפעמים אין אדם מדקדק בלשונו מ"מ לא יהיה אלא ספק ונעמיד הממון על חזקת היורש שהוא ראובן והסבה שלא וכר בצוואתו העשרים אלף פלורינס אולי נתיירא שיתמעטו הנכסים במשך הזמן ולזה הזכיר סך מה שחשב שישאר קיים וקצת מהם ג"כ עזב לתת צדקה מה לכפר בעד נפשו ולזה לא הזכיר החכם השואל בטוב טעם ודעת שיור כלל עם היות שהיה זה טעם נאות לאפוטרופוסים להחזיק בדעתם לומר שהיתה כוונת המצוה לתת מתנה או שעש' זה תטע' אחר נודע אצלו לכן גזרנו אומר שראובן לבדו יירש הכל כי לו משפט הירושה והצוואה מבוטלת ולזה אין כאן אפוטרופסות כי אין אפוטרו' לגדולים ולפי זה צריכים שמעון ולוי רעיו לתת חשבון לראובן מממון אביו:
בסדר ובשנת והיה ביום הנחילו את בניו את אשר יהיה לו לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מהור"ר יעקב די מיזה מ"כ: