שאלה סח ראובן היה לו חוב על שמעון. ושלח ע"י שליח שטר קבלה. (שקורין קריטאנ"צי) מאותו החוב לבית שמעון. והשליח בא לבית שמעון. ומסר השטר קבלה לא' מבני ביתו של שמעון ואותו בן בית מסרה לשמעון והלך לדרכו. שמעון לקח המעות בידו. ובא לחוץ בפרוזדור שלו. והנה איש עומד לנגדו. וסבר שמעון שזה הוא השליח. ונתן לו המעות. וזה האיש לקח המעות והלך לו. ובאמת זהו האיש לא היה השליח. כי השליח הלך בנתים בשליחות אחרת. אחר זמן חזר השליח ותבע המעות משמעון. ושמעון אמר כבר פרעתי המעות. ויש בידי השטר קבלה. והשליח שאל. נתת לי המעות. ושמעון השיב לא. רק נתתי המעות. לאותו האיש. אשר מצאתי בפרוזדור שלי. ואינני מכירו. כי איננו מוטל עלי לידע ולחקור מי הוא השליח. והשליח טוען. הן לי לא נתת המעות. ואעפ"י שאני מאמינך שנתת המעות לאיש אחר זולתי מ"מ לפי שלא חקרת ודרשת היטב. חייב אתה לשלם לי. מה ששייך לי. יורנו רבינו הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה מלתא כדנא לא צריכה רבא. לא דינא ולא דיינא. כי מילתא פסיקתא היא. כביעתא בכותחא דכל שליח שעיוות ופשע בשליחותו. דחייב בפשיעה. ושבכל מלתא דממונא דאיכא ביה דינא דמלכותא. או מנהגא דתגרא. אזלינן אחר מנהגא. דמנהגא מלתא היא. וכדי להפקת רצון השואל. כתיבנא משנה שאינה צריכה וזה החילי בס"ד:
תנן בב"ק בפ' השואל דף צ"ח ע"ב וז"ל. אם אמר ליה השואל שלח לי ביד בני. ביד עבדי. ביד שלוחי וכו'. או שאמר לו המשאיל. הריני משלחה ביד בני ביד עבדי וכו'. ואמר ליה השואל שלח. ושלחה ומתה. חייב. וכן בשעה שהחזירה ע"כ: ומהמשנה הנ"ל. דקדק הרטב"א ז"ל. כפי מה שכתב הנימוקי יוסף. שאם שלח לו חובו. או פקדונו ע"י שליח. אם אמר לו המלוה לשלחו על ידו. ונאבדו פטור. אפילו לא אמר לו פה אל פה. אלא ששלח לו בכתב. שלח לי ע"י פלוני. ושלחם על ידו ונאבדו פטור עכ"ל: והרי"ף ז"ל בב"ק בפ' הגוזל עצים. כתב וז"ל. והיכא דשדר לחבריה כתבא. ואמר ליה ההוא מידי דאית לי גבך. שדרי ניהלי בהדי פלניא. ושדריה ניהליה. לא מחוייב באחריותייהו. דהכי נהיגי האידנא תגרי. וקימא לן בכי הא. דמנהגא מלתא היא. והכי שדרו ממתיבתא וכו' עכ"ל: ומהכא פסק מרן ז"ל. בש"ע ח"מ בסי' קכ"א ס"ק א' וז"ל. ואפילו לא אמר לו פה אל פה. אלא ששלח לו בכתב. שלח לי ע"י פלוני. ושילחה על ידו ונאבדו. פטור עכ"ל: והרב בעל הלבושים ז"ל. סיים בזה הדין וז"ל. פטור. דהכי נהיגי תגרא. ומנהגא כי האי. מלתא היא עכ"ל: וכ"כ רבינו ירוחם ז"ל בסוף נתיב כ"ח וז"ל. ואם שלח באיגרתו. שישלחנו ביד פלוני. ושלחו ונאנסו פטור. דהכי נהיגי האידנא וכו'. כ"כ הרי"ף ז"ל וכו' עכ"ל:
אמנם להרב בעל הטורים ז"ל נוסחא אחרת. היה לו בדברי הרי"ף ז"ל. שכן כתב וז"ל. וכתב רב אלפיס. דהיכא דשדר ליה כתבא לחבריה. ואמר ליה. ההוא מידי. דאית לי גבך. שדרינהו ניהלי. ושדרינהו ניהליה. לא מחייב באחריותו. והכי נהיגי תגרי ע"כ: ומשמע מדבריו. אפילו לא ייחד לו שום אדם. וכתב הראב"ד ז"ל. ובמקום שאין מנהג ידוע. חיוב באחריותו. שאין ראיה מהבאת הכתב. ליתן הממון למי שהביא הכתב. שאפשר שרוצה לומר. שלח לי בחי שראוי לשלחו. שיביאהו בלי סכנה. ואם לא עשה כן חייב באחריותו. אבל במקום שיש מנהג למוסרו ביד המביא הכתב. אין לנו אלא מה שנהגו עכ"ל: וכן כתב הרב בעל התרומות ז"ל. בשער ן' הלכה ט'. והמרדכי בפ' הגוזל קמא. וכתב עלה שכן פסק ר"ח וכו' ע"כ ע"ש:
והרא"ש ז"ל בפ' הגוזל קמא. העתיק לשון הרי"ף ז"ל. כפי הנוסחא הנמצאת בידינו. והשיג עליו וז"ל. לא ידענא. מאי הוצרך לתלות דבר זה במנהג. אם יש עדים שהוא כתב ידו. או אם הוא מודה שהוא כתב ידו. אפילו רבא דאמר. השליח שעשאו בעדים לא הוי שליח. בכי האי גוונא מודה וכו' עכ"ל:
והנה מדבריו נראה. שמה שהשיג עליו. דמאי הוצרך לתלות הדבר במנהג. הוא לפי גירסתו. שהוא גורס בדברי הרי"ף ז"ל. כגירסתינו. שכתב לו שדרינהו ניהלי בהדי פלניא. ומפני כן תמה עליו. דמאי הוצרך לתלות הדבר במנהג. יען כי באמת. הפיטור הוא לפי הדין. וכדנפקא לן. מהמשנה דפ' השואל. שהעתקנו לעיל. דאילו היה גורס. כגירסת בנו הרב בעל הטורים ז"ל. והראב"ד. והרב בעל התרומות ודעמייהו ז"ל. לא הו"ל קשה מידי. כי לא היה מקום לתמיהתו לומר. דלמה תלה הדבר במנהג. שהטעם הוא. מפני שלא הזכיר בדבריו. השליח ולא יחדו. דמדינא הוה אפשר. דלא היה מהני זה. דממתניתין דפ' השואל לא נפקא לן. אלא היכא. דאמר המשאיל לשואל הריני משלחה ביד בנך וכו'. ואמר לו השואל שלח. דהוי כמפרש השליח. דכונתו לומר. שלח ע"י מי שאתה אומר. אבל היכא דלא פירש השליח. ודאי דלא מהני מדינא. אלא מטעם מנהג. ומזה הטעם הוא שתלה הרי"ף ז"ל. הדבר במנהג וכו' ודוק:
אשר על כן. מכח הנסחאות חלוקות שנמצאו בהרי"ף ז"ל. ושיש לתמוה עליהם כנז"ל. הוכרח הרב בעל בית חדש ז"ל לכתוב. שנוסחא זו של הרי"ף ז"ל. הועתקה בטעות. ושצריך להגיה בדברי הרי"ף ז"ל בזה הלשון. והיכא דשדר לחבריה כתבא. ואמר ליה שדר לי מידי דאית לי גבך. ושדרינהו ניהליה בהדי פלניא. לא מחייב וכו' עכ"ל: והכריחו כן. מחמת דקשיא נוסחא שבידינו וממה נפשך כדכתב שם. בח"מ סי' ק"א ס"ק ו' וז"ל. כתב רב אלפיס וכו'. עד ושדרינהו ניהליה בהדי פלניא. לא מחייב וכו'. כן צריך להגיה בדברי הרי"ף. בפ' הגוזל קמא. ובנוסחא שבידינו. היו התיבות מהופכות. דכתב שדרינהו ניהלי בהדי פלניא. ושדרינהו ניהליה. וטעות הוא. אלא איפכא גרסינן. שדרינהו ניהלי ושדרינהו. ניהליה בהדי פלניא. ופירושו ששלח לו כתב ידו. וכתוב בה. שישלח לו. ההוא מידי. ולא ייחד לו שום אדם. ושלח לו ע"י ההוא פלוני שהביא לו כתב ידו. ובהא פסק דלא תחייב באחריותו. אפילו אינו נאמן. אי נמי הלך במקום סכנה. דהכי נהיגי תגרי. לשלוח ע"י אותו שמביא הכתב בידו. אפילו אינו נאמן. ואף לאותן נוסחאות. דלא כתוב בתן בפירוש. בדברי הרי"ף. ושדריה ניהליה בהדי פלניא. מוכרח אתה לפרש כך. דמיירי דשלח לו. ע"י מי שהביא הכתב. דאי מיירי בדשלחו ע"י אחר. קשיא ממה נפשך. אם שלחו ביד אדם נאמן. הלא מדינא פטור. אפילו כתב לו שלח ביד מי שתרצה. כדכתב הרי"ף להדיא. כ"ש כשכתב לו סתם. שלח לי מעותי ולמה כתב דמתורת מנהג פטור. ולא מדינא. ואם שלח ביד מי שאינו נאמן. קשיא. אמאי לא חייב באחריותו מתורת מנהג. הלא הרי"ף עצמו כתב. דהיכא דהתנה שישלחנו ביד מי שורצה. דצריך לשלוח ביד מאן דחזי. ולא כתב על זה מנהג לפוטרו. אם שלח ביד מי שאינו נאמן. אלא בע"כ הרי"ף ז"ל מיירי. היכא דשלח לו ביד מי שהביא הכתב ועל זה כתב דהכי נהיגי תגרא וכו' עכ"ל:
ועיין בסמ"ע בסי' הנ"ל ס"ק ב' שכתב וז"ל. אלא ששלח לו כתב וכו'. בס' עיר שושן מסיים בזה וז"ל פטור. דהכי נהיגי תגרי. ומנהגא כי הא מלתא היא עכ"ל: והאמת כי האי לישנא. כתב הרי"ף. וכן הביאו הרא"ש. והב"י הביא ג"כ לשון הרי"ף. מ"מ הוכחתי בפרישה. שטעות סופר הוא שם. ושכן מוכח מדברי הטור. שבעלי הש"ע נמשכין אחריו בדין זה. ושהאי דינא לאו מכח מנהגא הוא. אלא דין גמור הוא. הואיל וכתב לו. שלח ביד פלוני. או שכתב לו שלח ביד מי שתרצה. ודוקא כשכתב לו. שלח לי מעותי סתם. ונתנו למוביל הכתב. זהו התלוי במנהב וכו' עכ"ל ע"ש: וכן הסכים מוהרש"ך ז"ל שם. שהעתיק דברי הסמ"ע הנ"ל. וכתב עלה וז"ל. ומ"ש שדון גמור הוא. כך הקשה הרא"ש טל הרי"ף. והביאו מוהרש"ל בפ' הגוזל קמא בסי' ל"ו והב"ח. גם מ"ש שט"ס הוא וכו'. כ"כ מוהרש"ל והב"ח יעו"ש: ועיין בתשובות מוהרשד"ם בפי' ל"ח וכו' עכ"ל:
והרב בעל הדרישה ז"ל שם בסי' הנ"ל. אחר שהעתיק לשון הנ"ל. של הרי"ף ז"ל כפי הנוסחא שבידינו. כתב וז"ל. ולא מצאתי בשום מקום. שכתב הרי"ף עוד מדין זה. וכנוסח זה. הביאו ג"כ הרא"ש. וכתב על הך בבא בתרייתא. ז"ל ולא ידענא וכו' (כפי אשר העתקנו לשונו לעיל בשמו וכו') והנה יש לתמוה. שהרא"ש כתב עליה דהרי"ף. דפשיטא הוא. ורבינו (דהיינו הרב בעל הטורים) כתב בשם הרי"ף. הך בבא דמנהג תגרי בלשון שקשה עליה וכו'. וכמו שגמגם בדבריו הראב"ד ז"ל שהביאו רבינו וכו'. לכן נראה בבירור שהיתה לרבינו נוסחא אחרת. והיא היתה נסחת הראב"ד והוא זה. שבנוסחאות הרי"ף שהיו ביד רבינו. היה כתוב בהך בבא אחרונה בין תיבת לא מחייב באחריותייהו. ובין תיבת דהכי נהיגי. עוד בבא אחרת. והוא שכתב רבינו כאן. היכא דשדר ליה כתבא לחבריה וכו'. ושדרינהו ניהליה וכו'. ולא הזכיר פלניא. ועליה קאי. והכי נהיגי וכו'. וד' הזכיר הרי"ף. א'. דאמר ליה שלח לי בהדי פלוני. ב'. דאמר ליה שלח לי ביד מי שתרצה. ג'. דכתב לו שלח לי ביד פלוני זה. וחידש בה. אע"ג שלא אמר ליה פה אל פה. אלא כתב לו כן. דמהניא. ד'. דכתב ליה שלח לי. ולא הזכיר ביד פלוני. ולא ביד מי שתרצה. וג' ראשונות. מדינא. והד' מנהגא. ורבינו הביא בריש הסי'. בבא קמייתא. דאמר ליה שלח לי ביד פלוני. ואח"כ הביא בבא ג'. שכתב לו שלח לי ביד פלוני. ואח"כ בבא שניה שכתב לו שלח לי ביד מי שתרצה. והפך רבינו הסדר. כדי שיהיה. לא זו אף זו. וגם להוסיף ולכלול בבבא הג'. ב' רבותות. חדא. היינו דלא אחר ליה כן. פה אל פה. אלא כתב לו כן. וגם לא הזכיר לו הפלוני שישלחהו עמו. ולא הזכיר בג' ראשונות שם הרי"ף לפי שהן מדינא. וכ"ע מודו בהו. וכמ"ש הרא"ש דפשיטא הוא. והד' שהוא ממנהג. הזכיר להרי"ף. משום שאפשר. דלאו כ"ע מודה בה. להכי כתב רבינו בשם אמרו. ודוק. שכן נראה לי. ודלא כהב"י שהביא הבבא רביעית. מדברי הרי"ף הנ"ל. על מ"ש רבינו. אפילו לא אמר ליה פה אל פה. אלא ששלח לו בכתב וכו'. ורמ"י בעיר שושן שלו. נמשך אחריו. ולא כיוונו יפה. אלא כמו שכתבתי הוא העיקר. וכו' עכ"ל ע"ש:
גם מעלת א"א מ"ו זלה"ה. בחיבורו מים רבים בחלק חה"מ סי כ"ה. נמשך אחרי בעל הפרישה הנז"ל. והאריך למעניתו. להוכיח שהנוסחא האמיתי היא. כמ"ש הרב בעל הטורים ז"ל. והראב"ד. והרב בעל התרומות. ודעמייהו ז"ל. אלא שבסוף דבריו. העלה שהרב בעל הטורים ז"ל. רצה להשמיענו בדבריו. ג' דינים. ב' מהם. מדינא. והג' שכתב בשם הרי"ף ממנהגא. ושם. יישב הדיוק. שדייק מרן ז"ל בב"י. בדברי הרב בעל הטורים ז"ל. נגד מה שהשיג עליו. הרב בעל גידולי תרומה ז"ל. ופירש דברי מרן ז"ל. כפי הכונה האמיתות שכיוון הרב בעל הטורים בדבריו ז"ל. והוכיח. שבחינ' השיג עליו הרב בעל גידולי תרומה ז"ל. וכו' ע"ש:
גם הרב המאסף ז"ל בח"מ סי' קכ"א. בהגהת הטור אות ז' כתב וז"ל. בנסחת הרי"ף שבידינו. כתוב שדרינהו בהדי פלניא. וכן נראה שהיתה נסחת הרא"ש. ורבינו ירוחם. כמ"ש הראד"ב ז"ל. בתשובה כ"י סי' צ"ב. ועפ"י גירסא זו. כתב הרא"ש. לא ידענא. למה הוצרך לתלות דבר זה במנהג. אם יש עדים שהוא כתב ידו. אפילו רבא דאמר דשליח שעשאו בעדים לא הוי שליח. בכי האי גונא מודה. וכבר האריכו. מוהרש"ח בתשובה סי' ק"א. והב"ח. לומר דגירסא זו טעות. והעיקר כנסחת רבינו בעל הטורים. ובעל התרומות בהרי"ף ז"ל. וכן נראה ברור מדברי הסמ"ע. ועיין במוהרשד"ם בחלק ח"מ סי' ל"ח. ויש לתמוה על מוהרי"א בסי' רי"ד. שהביא גירסת הרי"ף כגרסתינו. וכתב. הרי שכתב דאע"ג שלא ייחד לו שליח. אלא לשדורי ליה. בהדי מאן דבעי מהני. ויראה שלא כתב כן מוהר"יא. אלא על מ"ש הרי"ף ז"ל בראש דבריו. והיכא דהתנו בינייהו מעיקרא. כל מאי דמשדר כל חד לחבריה. אית ליה רשותא לשדורי ליה. בהדי מאן דבעי וכו'. וכן מתבאר מדבריו שם וכו' עכ"ל ע"ש:
מהמורם מכל הנז"ל. הראת לדעת. כמה נביאים מתנבאים בסגנון א'. וכולם לדעת א' מתכוונים ומסכימים. שלדעת הרי"ף ז"ל. היכא שכתב חד לחבריה. לשלוח לו מידי. דאית ליה גביה. ולא ייחד לו שום אדם. דאית ליה רשותא. לשדורי ליה. בהדי מאן דבעי. ואפילו ע"י כותי. ושפטור מטעם מנהג. שכך נהיגי תגרי. ושמנהגא כי האי. מלתא היא וכדכתיבנא:
אמנם מצאתי שהרב בעל התרומות ז"ל. בשער ן'. אחר שהביא נסחת הרי"ף ז"ל. כפי נסחת הרב בעל הטורים ז"ל. כתב וז"ל. אבל הרמב"ם ז"ל. משמע דס"ל שצריך לייחד לו השליח בפי'. שכן כתב וז"ל. ראובן ששלח כתב ללוי. ואמר ליה. מנה שיש לי בידך. שלחהו ביד פלוני. אם רצה לשלחו. אינו חייב באחריותו עכ"ל: ומרן ז"ל הביאו שם בב"י. וכתב עלה וז"ל ולי נראה. דאין הכרח משם. ממה שכתב ביד פלוני. דלאו דוקא. אלא אורחא דמלתא נקט וכו' עכ"ל: והרב בעל גידולי תרומה ז"ל. הסכים לדברי מרן ז"ל לומר. דדברי הרמב"ם לאו דוקא וכו' ע"ש:
ברם. כבר הרב בעל הדרישה ז"ל. השיג עליהם על זה. וכתב עלה וז"ל. ולע"ד נראה דלא כדברי שניהם. דודאי הרמב"ם דוקא נקט. ולדינא כתבו. אבל אפשר. שאפ"ה ס"ל כהרי"ף בדין זה. היכא דנהיגי תגרי. וכמ"ש הראב"ד ז"ל. שהרי גם הרי"ף תרתי קתני. דינא ומנהגא וכו' עכ"ל ע"ש:
גם מעלת א"א מ"ו זצוק"ל. כתב שם בסי' הנז"ל. דהגם שנאמר. שהרמב"ם ז"ל. נקט למלתיה בדוקא. שאפ"ה אינו חולק עם הרי"ף ז"ל. דמ"ש הרמב"ם הכא. הוא דוקא לענין דינא. כי לענין מנהגא. כבר השמיענו דרך כלל. פעמים רבות. דבממון הולכים. אחרי מנהג העיר. ומ"ש הרי"ף ז"ל. הוא לפי מנהגא. ושלעולם מודים זה לזה וכו' עכ"ל ע"ש:
אמת הוא. שהרב המאסף ז"ל. שם בהגהת הב"י אות ז'. דחה האי סברה. וכתב וז"ל. וליכא למימר. דהרמב"ם דינא קאמר. והרי"ף ז"ל מנהגא. דקשה על הרמב"ם. דאיהו ז"ל. מכניף לכולהו מנהגי. ובכאן השמיט דין זה. לפי המנהג. אעפ"י שכתבו הרי"ף ז"ל בפירוש וכו' עכ"ל ע"ש:
אמנם דבריו ז"ל. לא נעלמו מעיני מעלת א"א מ"ו זלה"ה. שאחר שהעתיקם. כתב עליו שם וז"ל. ובמחילה מכבודו. נראה. דמשום הא לאו תברה הוא. דהרמב"ם ז"ל. לאו כרוכלא הוא. דליחשוב כולהו מנהגי דתגרים. כיון שכן הוא דרך כלל. השמיענו פעמים רבות. שבממון הולכים אחרי מנהג העיר. ושמנהג התגרים הוא העיקר. ושאינו שום חיוב עליו. לידע ולהודיע. בכל פרט ופרט. ובכל דין ודין. מה שנוהגים התגרים ושלפיכך בדין זה לא נחית. אלא לענין דינא. ולא לענין מנהגא וכו' ע"כ ע"ש:
סוף דבר לענין הלכה. העלה שם הרב המאסף ז"ל. דאפילו לא ייחד לו שום אדם. אלא שכתב לו ע"י כתב. שישלחם לו. שאפילו שלחם לו ע"י גוי. שפטור מטעם מנהג. שכן כתב שם וז"ל. ולענין הלכה. מדברי כל הרבנים הנז"ל מוכח. דאפילו לא ייחד לו שום אדם. כל שכתב לו ע"י כתב. שישלחם. אפילו שלחם ע"י כותי פטור. מטעם מנהג. וכן כתב הרדא"ב ז"ל. בתשובה כ"י סי' כ"ב וכו' עכ"ל ע"ש:
נקטינן מכל האמור. שבכל דררא דממונא. דאיכא ביה מנהג בין התגרים. שראוי לילך אחרי המנהג. ולפסוק כוותייהו. אפילו שיהיה נגד הדין. כי לעולם מנהג התגרים הוא העיקר. וכדכתב שם הרב המאסף ז"ל. בסי' הנ"ל בהגהת הטור. בשם הרשד"ם. ומוהריב"ל. והרב בעל משפט צדק. ורבים מגדולי האחרונים. וכמו שכתב הוא עצמו. בסי' ר"א. בהגהת הב"י בתורת המנהגות וכו'. יעו"ש וכדכתיבנא:
ואחרי הודיע לנו אלדים את כל זאת. נבא לענין נ"ד. לראות מה הדין נותן. על האי שליח. ששלחו ראובן. עם שטר קבלה שלו. לגבות את חובו משמעון. והאי שליח בהגיעו לביתו של שמעון הנ"ל. מסר השטר קבלה הנ"ל. לא' מבני ביתו של שמעון. כדי שיוליכנה אצלו ויביא לו מעותיו. וביני ביני הלך לו בשליחות אחרת. והניח השטר קבלה הנ"ל בידו של אותו בן בית. וכשבא שמעון עם המעות בידו. כדי לשלם חובו. לא מצא שם בפרוזדור שלו. כי אם איש א' שעמד לנגדו. ובחשבו שהוא היה השליח. אשר שלח לו השטר קבלה הנ"ל. נתן לו המעות וכו'. וכשחזר השליח האמיתי לגבות את חובו. מצא שאיש אחר זולתו. קיבלם בעדו. ועכשיו תובע משמעון. שיחזור לשלם לו. באמרו שקודם נתינת המעות. היה לו לחקור ולדרוש היטב. אם זה האיש היה השליח האמיתי או לאו. וכו'. הכל כנראה בארוכה מתוך הצעת השאלה:
ובטרם כל צריכים אנו למודע"י. המנהג הקבוע שיש בין התגרים. במקומות הללו. במקרים כאלו. כדי שמתוכם נוכל לבא לענין דינא בנ"ד. ולדעת להיכן הדין נוטה. ומי משניהם הוא הזוכה. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
גלוי וידוע לפני כל הנושא ונותן במקומות הללו. שרוב התגרים ואפילו הבעלי בתים העשירים נוהגים להפקיד סך מה ממעותיהם כל אי אצל השלחני המיוחד לו. להיות' מוכנים בידו. לכשיצטרכו למעות. או לשלם איזה חוב. כדי להקל מעליהם המשה. שלא לטרוח את עצמם. לשלם לכל א' וא'. שולחים להם ע"י שילוחם. או ניתנים לבעלי חובם. שטר קבלה על השלחני שלו מאותו סך המצטרך. והשלחני חייב לשלם. למוביל השטר קבלה הנ"ל. אותו סך הכתוב שם. בלי חקירה ודרישה. לידע ולהכיר מי הוא המוביל או המקבל השטר קבלה הנז'. ואם הוא בא מצד בעל המעות או לאו. יען ששטרי קבלות כאלו. על הסתם הם בלי הזכרת או ייחוד שום שליח. אלא סתמו הוא. שהחתום בה. קיבל מהשלחני הנז' אותו הסך הכתוב שם. וכן כל מי שיש לו מלוה על אחרים. שולח או נותן ללווה. שטר קבלה כנ"ל סתם. מסך החוב שיש לו עליו. ע"ו מי שיהיה. וחייב הלוה. לשלם למוביל. עפ"י שטר קבלה הנ"ל סך החוב הנ"ל. וכששטרי קבלות כאלו יוצאים מתחת יד השלחני. או מהלוה. הרי הם פטורים מבעלי חובם מהסך הנ"ל. ואין להם. לא לתגר. ולא למלוה שום תביעה עוד עליהם. על הסך הנ"ל. וזה פשוט. עוד יש מנהג אחר פשוט ביניהם והוא שזה שקיבל השטר קבלה הנ"ל. מיד התגר או מיד המלוה. אינו מוכרח לילך הוא בעצמו. לקבל המעות הנ"ל. מהשלחני או מהלוה. אלא יכול לשלוח ע"י שילוחו לגבות בעדו. הסך הנ"ל. או ליתן השטר קבלה הנז"ל לאחר. לתשלום איזה חוב שיש לו עליו. וזה שקיבלו ממנו. יכול ליתנו ג"כ לאחר. והאחר לאחר. ומעשים בכל יום. ששטרי קבלות הללו. חוזרים חלילה תמיד. מיד ליד. ומב"ח א'. לב"ח אחר. בלי הרשאה. ובלי הזכרת שום שליח או מקבל. כי כל א' נותן לפרעון חובו. שטרי קבלות כאלו. שקיבל מחבירו סתם. ולפעמים אינו מגיע. השטר קבלה הנ"ל ביד השלחני. או ביד הלוה. אשר מוכרח לשלם אותו סך הכתוב שם עד שסיבב וחזר חלילה. והלך מיד ליד. ומב"ח לב"ח. יותר מק' אנשים שונים. עד האחרון. שאין לו עוד למי יתננה. ושצריך לקבל המעות בעין. שאז הולך הוא בעצמו אבל השלתני או אצל הלוה. או שולח ע"י שילוחו. לגבות על ידה. הסך הכתוב שם. וכשהגיע השטר קבלה הצ"ל. ליד השלחני או ליד הלוה. אז מוכרח לשלם אותה תיכף למוביל. כל עוד שהוא מכיר חתימת הכתב. שהוא מיד התגר. הידוע לו. או מהמלוה. ואין מוטל עליו לחקור ולדרוש ולידע ולהכיר מי הוא המקבל. ואם יארע שכשבא המוביל שטר קבלה הנז'. בבית השלחני. או בבית הלוה. לגבות אותו סך הכתוב בשטר קבלה הנ"ל. יזדמן לפניו. א' מבני הבית. לשאול מה הוא מבקש. המנהג הוא שמשיב לו. שבא לגבות מהשלחני. או מהבעל הבית שטר קבלה מסך כך וכך. שיש לו בידו חתימ' מפב"פ שילך ויודיענו. ויביא לו הסך הנ"ל. ולפעמי' ג"כ הדבר מצוי. כשיש לו אמנה על הלוה. או על השלחני. שנוהגים למסור בידו של אותו הבן בית. השטר קבלה הנ"ל. כדי שיראנה לשלחני. או ללוה. וישלח לו המעות על ידו. אבל במקרה כזה אז הוא ממתין שם בפרוזדור. ואינו זז משם. עד שיחזור אותו הבן בית. אשר מסר בידו השטר קבלה הנ"ל. או השלחני עצמו. ויתן לו המעות. ואם יניח בידו השטר קבלה הנ"ל. והלך לו לדרכו קודם קבלת המעות בלתי ידיעתו של השלחני. או אותו הבן בית. אשר חסר בידו שטר קבלתן הנ"ל. ויארע לו שום אונס. דמו בראשו. וחייב המוביל הנ"ל בפשיעה. דאיהו הוא דאפסיד אנפשיה. על כי לא מסר השטר קבלה הנ"ל. ביד השלחני עצמו. ועל שלא המתין שם. עד קבלת המעות. והניח השטר קבלה הנ"ל. חוץ מרשותו. יען כי כל עוד שהשטר קבלה הנ"ל. יוצא מתחת יד השלחני. או מתחת יד הלוה. ידם על העליונה ונאמנים הם לומר כבר פרענו. והא לך שטר קבלה. ואין מי שיוכל לנגד ולערער עליהם. ולתבוע עוד מהם הסך הנ"ל. כי יאמרו שטר קבלך בידי מאי בעי. וכן הוא המנהג פשוט. בכל אלו המקומות. כי כן התקינו ביניהם התגרים. לנהוג במקרים כאלו. לתקנת השוק: ואין פוצה פה ומצפצף. שיערער על הדבר הזה וכדכתיבנא:
עוד נוהגים ג"כ התגרים לפעמי' ליתן לתשלום בעלי חובם. מיני שטרות אחרים על השלחני. שנקראים (אציקנ"אציי) או שטרי ציווי אשר שם מייחדים השליח. שצריך לקבל אותו פך הכתוב שם. וד"מ כותבין בתוכה. תשלם לפב"פ. או למוביל כתבא דנא סך כך וכך. על חשבוני וכו' ואז אין השלחני. או הלווה. רשאים לשלם אותו סך. כי אם דוקא לאותו שליח הנז'. או למוביל השטר הנ"ל. אחר שיחתמו בידם. מאחורי השטר הנ"ל. שקיבלו הסך הנז'. ואם כתוב בשטר הנ"ל. תשלם לפלוני או למי אשר יצוה הנ"ל כך וכך. וזה שקיבל השטר הנ"ל רוצה לסובבה לאחר. או לשלם עם השטר הנ"ל. אי זה חוב לבעל חובו. צריך שיכתוב לאחורי השטר הנ"ל. ובשבילי תשלם לפב"פ וכן עזה"ד יכולין לסובב השטר הנ"ל מיד ליד עד שיבא ליד האחרון. שצריך לקבל המעות. וזה האחרון הוא שכותב וחותם למטה או לאחורי השטר הנ"ל. קיבלתי הסך הנז"ל הכתוב בשטר הלז ועם הודאת הקבלה הלז. יצא ידי חובתו השלחני או הלוה מהסך הנז"ל ואם יצא השטר הנ"ל מתחת יד השלחני. או מתחת יד הלוה. ולא נמצא חתום שם. מי הוא שקיבל הסך הנז'. לא יבאו ידי חובתם. כי השליח. או מי שקיבל השטר הנ"ל מיד המלוה. יוכל לומר שנאבד ממנו. ומי שמצאם הוליכה אצל השלחני. או אצל הלוה. ובמקרה כזה. יד השלחני או הלוה על התחתונה. ומוכרחים עכ"פ לשלם הסך הנ"ל. וזה פשוט:
אבל כל זמן שהשטר קבלה הנ"ל. היא סתמית כנז"ל. שלא נכתב בה כי אם. קיבלתי מפב"ב סך כך וכך וכו'. כל זמן ששטר כזאת. יוצא מתחת יד השלחני. או מתחת יד הלוה. אין מי שיוכל. לתבוע עוד מהם הסך הנ"ל. שכן הוא המנהג כפי אורחייהו דתגרי וכדכתיבנא:
ומעתה אחרי שכבר ידענו את כל זאת. בנ"ד שראובן מסר לשליח. שטר קבלה כנ"ל סתמית. על החוב שהיה לו על שמעון. והשליח הנ"ל. לא מסרה לשמעון עצמו. כי אם לא' מבני ביתו. ולא המתין שם. עד שיחזור בתשובה. או עם המעות. אלא הניח השטר קבלה בידו. ובלתי ידיעתו של שמעון. או של אותו בן בית. אשר מסר בידו השטר קבלה הנ"ל. הלך לו לשליחות אחרת. וזו היתה גרמא. דכשבא שמעון. עם המעות בידו. מצא שם איש אחר שבא כנגדו. ובחשבו שהוא היה השליח. אשר שלח לו השטר קבלה הנ"ל. שהיה ממתין שם. לקבלת המעות כנהוג. נתן בידו המעות. והוא לקחם והלך לו. נמצא ששמעון יצא ידי חובתו. והשליח הוא שעיוות ופשע בשליחותו. כי כמתלהלה היורה זיקים. שינה מהנהוג. להניח השטר קבלה ביד אחרים. ולילך לשליחות אחרת בלי ידיעתם. ולא המתין שם. עד שיביאו לו המעות. כי בהליכתו הנז'. היה גרמא בנזיקין מהאונס הזה. דכשבא שמעון עם המעות. כיון שלא מצא שם בפרוזדור שלו. כי אם אותו האיש שעמד נגדו. סבר שהוא היה השליח האמיתי שהיה ממתין בעד המעות ונתנם לו. דנמצא שהאונס הזה. בא מחמת שינויו. שאם השליח הנז' היה מקפיד. שלא ליתן השטר קבלה הנ"ל. כי אם ביד שמעון ממש. כדי שיהיה מכירו בטביעות עין. או היה ממתין שם כנהוג. עד שיחזור אותו הבן בית או שמעון עם המעות. בודאי שלא יארע לו האונס הזה שאירע. וכבר ידוע. שכל אונס שבא מחמת איזה שינוי או פשיעה. שפשט ועיוות השליח. שכל האחריות וההפסד הוא על השליח וכדהוכחתי על דוגמא לזה. בפסק דין אחר אשר כבר נדפס תוך שאר פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. ה"ה בס' פרי עץ חיים בח"א דף ק"א. ע"ש שהארכתי בדבר. להוכיח שכל ההפסד שאפשר לתלות שבא מחמת השינוי או פשיעה מהשליח. שהשליח חיוב לשלם. ושלכל מילי יד השליח על התחתונה. והבאתי ראיה לדברי כנראה שם. ומה גם בנ"ד: שהשליח שינה ועיוות. ופשע בשליחותו הנ"ל כמה פשיטות. הא'. למסור השטר קבלה הנ"ל. ביד אותו הבן בית. ולא לשמעון עצמו. דאם היה קפיד ליתנה ביד שמעון עצמו. אף ששמעון היה הולך לפנים בביתו לבקש המעות. כבר היה מכירו בט"ע. ולא היה נותן המעות לזולתו. כאשר אירעו ב'. שאף שהדבר מצוי שנוהגים למסור שטרי קבלות כאלו לא' מבני הבית. כדי להראותה לשלחני וישלח המטות על ידו היה לו להמתין שם עד חזרתו. ולא לזוז משם עד קבלת המעות. ג' כיון שהיה בדעתו לילך ביני ביני בשליחות אחרת. לפחות היה לו להודיעו. לאותו בן בית. ולומר לו שהיה מוכרח לילך משם לשליחו' אחרת ושיזהר שלא ליתן המעות לזולתו. אלא שימתין עד חזרתו. ד'. כי הוה ליה לאסוקי אדעתיה. שמא שמעון היה איש רמאי ויחזיק בידו השט' קבלה הנ"ל. ויאמר כבר פרעתי. הגם שלא פרעו. כי כל זמן שהשטר קבלה יוצאת מתחת ידו. ידו על העליונה. ונאמן בדיבורו. לומר כבר פרעתי. ה'. כי הגם שלא בשופטני עסקינן. כי שמעון דנ"ד. הוא איש מפורסם לישר ונאמן. ושאין לחוש עליו. שיעשה עולה ח"ו. מ"מ הו"ל לאסוקי אדעתיה. ולחוש שמא יקראנו אסון בדבר הזה. כאשר קרה. כל זמן שלא שמעון. ולא אותו בן בית. אשר מסר לו השטר קבלה בידו לא היה מכירו. ושמו לא היה נזכר בשטר קבלה הנ"ל. כי סתמית היתה. וכל עוד שלא הודיעו. שהיה מוכרח לילך בשליחות אחרת. ולא הודיעו מי הוא ולא הזהירו שלא יתן המעות לזולתו. ולא המתין שם. ער קבלתו המעות. בודאי שאיהו הוא דאפסיד אנפשיה. וחייב הוא בפשיעה. ואפילו תרעומת אין לו על שמעון. כיון שהדברים ניכרים שהם דברי אמת. כי שמעון הוציא המעות מידו. והוא היה גרמ"א שנתנם לאותו האיש. שעמד לנגדו בפרוזדור שלו. בחשבו שהוא היה האיש עצמו. ששלח לו השטר קבלה הנ"ל. ונאמן הוא בדיבורו לומר כבר פרעתו. כי איש ישר ונאמן הוא. וכאשר השליח עצמו מודה. שמאמינו על שנתן המעות לאיש אחר זולתו. ואם היה שמעון איש רמאי ובליעל. היה יכול להעיז פניו כנגדו. ולומר שנתן לו המעות. או לאותו האיש אשר מסר לו השטר קבלה הנ"ל. ושאינו מכירו מי הוא. כי הוא אינו חייב להכירו. ואין שום חוב מוטל עליו. לחקור ולדרוש מי הוא. כל עוד שהשטר קבלה בידו. והוה נאמן בדיבורו כדכתיבנא. ומדהוה יכיל למיטען כי האי וליפטר את עצמו. ולא טעין כי אם האמת. ומודה לשליח. כי לא נתן לו המעות. כי אם לאיש אחר זולתו. ניכרים דברי אמת. שאיש ישר ונאמן הוא. ושהאמת הוא כדבריו. והשליח הוא שפשע ועיוות בשליחותו וחייב בפשיעה וכדכתיבנא:
ויש לי להביא ראיה לזה. ממ"ש הרמב"ם ז"ל. בפ"ד מהלכות שאלה ופקדון. הלכה ו' וז"ל. השומר שהניח הפקדון. במקום שאינו ראוי לו. ונגנב משם. או נאבד. אפילו נאנס שם. כגון שנפלה דליקה ושרפה כל הבית. הרי זה פושע וחייב לשלם. ואעפ"י שהניח הפקדון עם שלו וכו'. שבשלו הוא רשאי. ואינו רשאי בשל אחרים וכו' עכ"ל: והרב בעל הטורים ז"ל העתיק דבריו בח"מ סי' רצ"א. וכתב עלה מרן ז"ל שם בב"י. שדין זה שהניחו עם שלו הוא מן הירושלמי וכתבוהו הרי"ף והרא"ש ז"ל בפ' המפקיד וכו'. והמרדכי ז"ל כתב וז"ל הניח את הפקדון עם שלו משמע שנתנו בתיבה בחדרו. ואפ"ה בעינן מקום הראוי לשמירה. מאש ומגנבה וכו' עכ"ל:
הרי מוכח בהדיא. שכל שמיעט השומר משמירה הראויה לאותו דבר. אעפ"י שהשוה אותו לשלו. מיקרי פושע וחייב. ונ"ד כיוצא בזה. כיון שהשליח דנ"ד אחר שמסר השטר קבלה הנ"ל. לא' מבני ביתו של שמעון. הניחה בידו. והלך לו בשליחות אחרת. ולא הודיעו לאותו הבן בית. ולא המתין עד חזרתו עם המעות כנהוג. ובסיבתו קרא לו אסון זה. שבעוד שנשתהת בשליחות הנ"ל נזדמן שם איש אחר. ואירע מה שאירע. איקרי פושע בהאי שלא המתין שם. כי בהיות ששמעון ובני ביתו. לא היו מכירין אותו. ולא היה מוטל עליהם לחקור ולדרוש מי הוא. אלא לפרוע למי שמביא השטר קבלה הנ"ל. היה לו לשליח לחוש ולאסוקי אדעתיה למה שאירע ולא לזוז משם עד שיתנו לו הפך הכתוב שם. בשטר קבלה הנ"ל וכדכתיבנא:
ואם תאמר שמקרה כזה הוא דבר רחוק. ושאפילו לגבי דידיה. לא הוה אסיק אדעתיה מלתא כי האי. מ"מ בשלו הוא רשאי. לפי שאדם לפעמים מוותר בשלו. ובפרט מה שעל הרוב. לא יקראנו אסון. כדבר הזה. אבל על של אחרים. יש לו לצדד ולחוש. כל בית מיחוש. דיכולין להקרות וכדכתיבנא:
ואם יטעון השליח דנ"ד. ויאמר שכיון שהדבר מצוי הוא. למסור שטרי קבלות כאלו. לא' מבני ביתו של השלחני. כדי שיראנה לשלחני ויביא לו המעות. ושכך המנהג הוא פשוט. וכיון שהוא לא סר מהמנהג הנ"ל. ומסרה לא' מבני ביתו של שמעון. שהרי הוא. כמי שמסרה לשמעון עצמו. וכיון שכן לא פשע בשליחותו הנ"ל. ומה גם. שכלל הוא בידינו. שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד. ומהאי טעמא. הסכימו הפוסקים ז"ל. דאע"ג דקי"ל. ששומר שמסר לשומר. אפילו שומר חינם לשומר שכר. דעלויי עלויי לשמירתו חייב. אפ"ה כתבו. דהני מילי. כשמסרו לשומר דעלמא. דלאו א' מאנשי ביתו. אבל אם מסרו. לאשתו או בניו. אמרינן. כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד. הכא נמי בנ"ד אמרינן דכיון שמסר השטר קבלה. לא' מבני ביתו של שמעון דהו"ל כאילו מסרה לשמעון עצמו. וששמעון חייב באחריותו כי לא היה לו ליתן המעות. כי אם לפני אותו בן ביתו שהביא לו השטר קבלה הנ"ל כדי שיכירהו בטביעות עין. או לחקור ולדרוש קודם נתינת המעות לידע. אם הוא אותו האיש עצמו אשר שלח לו השטר קבלה הנז"ל. או לא. ומדלא עשה כן נמצא ששמעון הוא הפושע. ושעליו מוטל האחריות והאונס:
באמת כשתדקדק היטב. תראה דאין זו טענה. שג"כ שמעון דנ"ד יטעון ויאמר. שג"כ ארחייהו של המקבלי המעות מהשלחני בשטרי קבלות הללו ומוסרים אותם לא' מבני ביתו של השלחני. עד שיוליכם אצל השלחני ויחזור עם המעות. שממתינים שם בפרוזדור ואינם זזים משם. עד שיחזור אותו בן בית עם המעות. ואינם מניחים השטר קבלה בידו והולכים להם משם לשליחות אחרת בלתי ידיעתו כאשר הוא עשה ולכן עליה דידיה. הוא דמהדר הפסד הפשיעה:
ועוד דשאני ההיא דהחפקיד. דאמרינן שהמפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד. כי האי כללא אינו ענין כלל להא דנ"ד. דהתם לא איירי אלא דוקא לגבי שומר שמסר ביד אשתו או בניו. הפקדון לשמרו ואתניס איזה אונס דאנו פוטרין אותו משום דאמרינן. שכיון שהוא מתנהג כן בשלו שכן ארחו של בעל הבית. ליתן את חפציו. ביד בני ביתו. דפטור הוא אף על של חבירו. ואדרבא התם אמרינן שבני הבית מהדרי טפי בשמירת הדבר לפי שחושבין. שאותו דבר. הוא של בעל הבית וחפצים בטובתו ובתועלתו:
אמנם בנ"ד. השליח לא מסר השטר קבלה הנ"ל לאותו בן בית לשמרו. כי אם להראותה לשמעון. כדישישלח לו על ידו. אותו הסך דכתוב בה. וכן עשה אותו הבן בית. כי מסרה לשמעון עצמו. דנמצא שלא אירע שום אונס ע"י אותו הבן. אלא האונס שאירע הוא ע"י פשיעותו. שהלך לו משם בשליחות אחרת בלתי ידיעתו. ולא המתין עד חזרתו עם המעות כנהוג. דנמצא שהוא הוא הפושע והאונס בא מחמת פשיעתו וכדכתיבנתא:
ובשלמא אם השליח הנ"ל. היה מקבל המעות הנ"ל משמעון. ובמקום שהיה לו להוליכם לראובן המלוה משלחו. ולתת אותם בידו ממש. היה נותנם לאשתו של ראובן. או לא' מבני ביתו כדי שישמור אותם עד בא ראובן לביתו. וביני ביני אתניסו ונאבדו המעות הנז"ל. היינו יכולין לומר שאין כאן פשיעה. ולפרש האי דאמרינן כל המפקיד לדעת אשתו ובניו הוא מפקיד. לזכות השליח הנ"ל והיינו מצדדין. לבקש איזה צד זכות לפטור אותו. אבל הכא בנ"ד. לא שייך כלל האי טענה. ונקרא פושע. כי אין לו שום צד זכות לפוטרו וכדכתיבנא:
ואחרי כתבי הנז"ל מצאתי במוהרשד"ם ז"ל. בחלק ח"מ סי' קל"ב. שכתב דוגמא לזה. אף כי בסגנון אחר ומחמיר יותר חזה לחייב לשליח שכ"כ וז"ל. ודוקא גבי מפקיד. הוא דאמרינן שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד. משום דאדעתא דהכי נתן המפקיד דידע שאין אדם יכול להשמר מבני ביתו. שכולם יודעים מצפוניו ומסתריו. ואי אפשר להשמר. וכיון דהכי הוא. אדעתיה דהכי נחית המפקיד לתת והנפקד לקבל אבל שליח שקיבל מהמשלח פקדון ליתן לפלוני אין המשלח משלחו ליתן ביד שום אדם אחר אלא ביד מי שהיה לו לקבל וכו'. ובודאי דקפיד המשלח שיביא השליח אותו הפקדון ביד המקבל ממש ואם לא עשה כן. ודאי שהשליח פשע וכו' עכ"ל ע"ש:
הרי לך שכפי סברת מוהרשד"ם ז"ל הנ"ל. השליח דנ"ד לא טוב עשה למסור השטר קבלה הנ"ל ביד שום אדם לזולתו של הלוה ואפילו שיהיה לבן ביתו. כי באולי ראובן המשלח אפשר שהיה קפיד. שיביאה השליח ביד שמעון ממש ואם היה נותנה בידו של שמעון עצמו. ודאי שלא יקראנו אסון ואף את"ל שכן אורחייהו של כל מקבלי מעות מהשלחני. או מהלוה בשטרי קבלות כאלו. לחסור אותם לא' מבני הבית. כדי להוליכם לבטל הבית ויביא לו המעות מ"מ כולם ממתינים שם ואינם זזים משם. עד שיחזרו עם המעות והוא לא כן עשה. אלא הלך לו בשליחות אחרת בלתי ידיעתו כי זה היה גרמא בנזיקין. ואין לך פשיעה גדולה מזאת וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שכל שליח צריך עכ"פ. לחוש לכל המקרים שיכולין להקרות. על כל דבר ודבר. כדי שלא לעוות בשליחותו. ומכ"ש בנ"ד שהיה לו לשליח. לחוש למקרים כאלו. והו"ל לאסוקי אדעתיה למה שאירע ולמקרים אחרים שהיו יכולין להקרות זולתו. כדכתיבנא ולא היה לו ליתן השטר קבלה הנ"ל כי אם ביד שמעון דוקא וכיון שהרשה את עצמו. למסור אותה ביד א' מבני ביתו מכח המנהג. ג"כ לא היה לו לסור מן המנהג. שלא לזוז משם אלא להמתין שם עד קבלת מעותיו. ולא לילך בשליחות אחרת. ולהניח שטר הקבלה ביד אחרים ומדלא עשה ג"כ בזה כנהוג. ולא יהיב דעתיה. על כל מה שהיה יכול להקרות. איהו הוא דאפסיד אנפשיה וחייב בפשיעה. דאין לך פשיטה גדולה מזו וכדכתיבנא. זהו הנלע"ד לדון בנדון הלז. להלכה ולמעשה. אם יסכים עמדי הרב מריה דאתרא נר"ו. כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות. נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א החותם בסדר ובשנת בניך ושמרתם את הדבר הזה לחק לך ולבניך עד עולם. לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: