שאלה יא נחום איש סופיאה הלך למדי ונתעכב שם כעשר שנים ואח"כ חזר לסופיאה ונשא לו אשה ולא זכה לבנים ויהי היום ויבאו אי זה שיירות ממדי לסופיאה ויבא גם בחור אחד מבני ישראל טוב רואי וקווצותיו תלתלים ביניהם ושמו שמואל ונחום כראות את הבחור צעק ואמר בני הוא זה אשר היה לי מאשה ישראלית בהיותי במדי וקודם לכן לא אמר נחום שנשא אשה כי אם בחזקת בחור היה כשנשא בת אחותו בחוזרו ממדי וילך אליו וינשקהו ויחבקהו ויביאהו לביתו וישב עמו כחודש ימים ונחום מת מיתה פתאומית ב"מ ויבא שמואל המדי לירש נכסי נחום אביו ואחי נחום טוענים כי אחיהם לא אמר מעולם שנשא אשה שם וגם הם לא ידעו מי זה ולכן עליו להביא ראיה יורנו הדין עם מי ואת"ל שהדין עם אחי נחום נ"ע מספקא לן אי אשת נחום נשארת זקוקה להם ותתיבם או דילמא ספק' הוי וחולצת ול"מ:
תשובה בתחילת העיון נראה דבנ"ד יפה  כח שמואל בנכסי נחום נ"ע מאחר שנחום לפני מותו בפרהסיא קראו בנו והוסיף לבאר שמאשה ישראלית הוא כדי שלא יערערו אחריו וגם במעשיו אשר הרבה להטיב עמו כרחם אב על בנים גילה דמיוצאי ירכו הוא על כן נראה דבנו הוא לכל דבר דרחמנ' הימניה לאב וכן מוכח בגמרא פ' י"נ דף קכ"ז דאיתמר התם שלחו ליה בני אקר' דאגמ' לשמואל ילמדנו רבנו היו מוחזקין בזה שהו' בכור ואמר אביו על אחר בכור הוא מהו שלח להו כותבין הרשאה זה לזה ופריך תלמוד' מה נפשך אי כרבנן סבירא ליה לשלח להו כרבנן ואי כרבי יהודה ס"ל לישלח להו כרבי יהודה ומשני מספקא ליה אי כר' יהודה אי כרבנן מאי היא דתניא יכיר יכירנו לאחרים מכאן אמר רבי יהודה נאמן אדם לומר זה בני בכור וכך נאמן לומר זה בן גרושה ובן חלוצה וחכמים אומרים אינו נאמן א"ל רב נחמן  בר יצחק לרבה בשלמא לר"י היינו דכתיב יכיר לא לרבנן יכיר למה לי בצריך היכירא למאי הלכת' למיתבא ליה פי שנים לא יהא אלא אחר אלו בעי למיתבא ליה במתנה מי לא יהיב ליה וכו' ע"כ בגמר' פירוש בשלמא לר"י דנאמן האב אפי' לסתור החזקה ניחא דאצטריך קרא דיכיר דבלי קרא הוה אזלינן בתר חזקה אלא לרבנן דפליגי עליה דר"י וקאמרי דבמקו' חזקה אין האב נאמן קרא מאי אתא לאשמועינן דא"ת דקרא איירי בצריך היכירא כגון שאין אנו מוחזקין באחד מהן שהוא הבכור ועל פי אביו יתנו לו פי שנים לזה אינו צריך קרא דמסברא יש להאמינו ע"י מגו דלא יהא זה הבן אשר הוא מעיד עליו שהוא בכורו אלא איש נכרי מי לא מצי ליתן לו כל נכסיו במתנה וא"כ מה לו לשקר במאי דקאמר שהוא בכורו ומסיק התם בגמרא דלרבנן קרא אתא לאשמועינן דמהמנינן לאב בנכסים שאינו יכול ליתן לו בההי' שעתא שהעיד עליו שהו' בכורו וכגון שנפלו לו לאחר מכאן ובנכסים העתידים לבא משעה שאמר עליו שהוא בכורו לא היה נוטל מהן פי שנים מטעם מגו דאין אדם מקנה ד' ש"ל ב' ל' אי לאו קרא ולרבי מאיר דאמר אדם מקנה ד' ש"ל ב' ל' בנכסים שנפלו כשהו' גוסס וגרסינן תו התם שלח ר' אבא לרב יוסף בר חמא  האומר על תינוק בין הבנים בכור הוא נאמן כר' יהודה ור' יוחנן אומר אינו נאמן כרבנן ואיפסיקא שם בגמר' דהלכ' כדשלח ר' אבא והשת' כיון דקי"ל כר' יהודה שהאב נאמן אפילו נגד החזקה לעניין הכרת בנו בין להטיב להחזיקו בבכור בין להרע להחזיקו בן גרושה ובן חלוצה ה"ה נמי דנאמן הוא לומר על מי שאין אנו מוחזקין בו בבנו שהוא בנו דרחמנא המניה בכל עניין ומפיו אנו חיים ואין להקשות ממה שכתב הרב בה"ג דהא דפסקינן הלכ' כר' יהוד' כדשלח ר' אבא היינו דווק' כשפוסל  על ידי הכרת בכורה אבל אין הלכה כר' יהודה שיהא נאמן לומר זה בן גרוש' דר"י ז"ל בפ' הנז' דחה דבריו והביא ראיה מפ' החולץ יע"ש וגם הר"ן ז"ל בפ' הנז' כתב בשם האחרונים דלר' יהודה נמי נאמן האב לומר בני זה ממזר בלא גררא דבכור כדאמר ר' יהודה דנאמן לומר זה בן גרוש' או חלוצה והזכיר נמי ההיא דהחולץ ובסוף דבריו כתב דנראה דדעת הרי"ף ז"ל דהלכה כר' יהודה ע"כ באופן שעלה בידינו דלדעת רבי יהודה דקי"ל כוותיה נאמן האב על בנו בכל עניין ולרבנן דווקא כשאינו מכחיש החזקה ומשמע דאפילו רבנן דר' יהודה מודו דבעלמ' נאמן אדם לומר זה בני כל זמן דליכא חזקה דאין זה בנו ויירש כל אשר לו וכל הנכסים הבאים מכחו אפילו נפלו לו לאחר מיתה דעד כאן לא אמרו רבנן דקרא אתא לאשמועינן דנאמן האב בצריך היכירא לנכסים הבאים לאחר מכאן בעודו חי א"נ לפי סברת ר' מאיר בנכסים שנפלו לו כשהו' גוסס משום דבריית' איירי בבכור דאינו נוטל חלק בכורה מן הראוי לבא דקרא קאמר בכל אשר ימצא לו אבל בעניין אחר כגון האומר זה בני וירש הכל ולפי זה אתיא שפיר הא דתנן התם דקל"ד האומר בני נאמן וכו' וקאמר עלה בגמרא זה בני נאמן למאי הילכתא אמר רב יהודה אמר שמואל ליורשו ולפטור את אשתו מן היבום ופריך תלמודא ליורשו פשיטא (פירוש אי אפשר לומר דמתניתין אתא לאשמועינן שהאב נאמן לומר זה בני לעניין ירושה דהא מילתא דפשיטא היא שהכתוב בביאור תלה הכרת הבן באב ליורשו ועד כאן לא נחלקו ר' יהודה ורבנן לעיל אלא בדאיכא חזקה באחר שהוא הבכור דר' יהודה סבר אפי' בכה"ג האמינו הכתוב ורבנן סברי דאין האב נאמן נגד החזקה כמבואר) ומשני לפטור אשתו מן היבום איצטריכא ליה והדר פריך הא נמי תנינא מי שאמר בשעת מיתתו יש לי בנים נאמן יש לי אחים אינו נאמן (פירוש  להכי נמי און אנו צריכין למתניתין דהכא דדין זה שמענו מה' דתנן בקידושין) ומסיק דהתם דלא מוחזק לן באח הכא אע"ג דמוחזק ליה באח הא קמן דאליב' דכולי עלמא נאמן אדם לומר זה בני לעניין ירושה אע"ג דאנן לא קים לן בגויה וה"ה לעניין לפטור מן היבום אעפ"י שהוא מוחזק באחים כנז' וכן כתב הרמב"ם ז"ל בה פ"ד וז"ל האומר זה בני או זה אחי או זה אחי אביאו שאר היורשין אותו אעפ"י שהודה באנשים שאינן מוחזקין שהן קרוביו ה"ז נאמן ויירשנו בין שאמר כשהוא בריא בין שאמר כשהוא שכיב מרע וכו' ע"כ ובהלכות יבום פ"ג כתב וז"ל האומר זה בני או שאמר יש לי בנים ה"ז נאמן ופוטר את אשתו מן החליצה ומן היבום ע"כ וריב"ה ז"ל בטור ח"מ סי' רע"ט הסכום לדעת הרמב"ם ז"ל וכתב דכן דעת אביו הרא"ש ז"ל ע"כ והרא"ש ז"ל בפסקיו בפ' י"נ הביא דברי רמ"ה ז"ל והוא ז"ל נמי מסכים בדין זה אלא דהוא ז"ל מפרש סוגית הגמר' באופן אחר דכת' דהא דפריך בגמר' ליורשו פשיטא מכח מתניתין דפ' האומר דמייתי לקמן פריך יע"ש ודעת הרשב"א ז"ל נמי שהאומר זה בני נאמן להורישו כל אשר לו וכל הנכסים שנפלו לו מכאן ולהבא כנז' בבית יוסף טור ח"מ סי' רע"ט וכן דעת האחרונים ז"ל באופן דמכל האמור נראה דבנ"ד הדין עם שמואל המדי מאחר שנחום נ"ע אמר עליו שהוא בנו בבואו ממדי ואחי נחום תואנה הם מבקשים להפסידו דכיון שראינו דנחום הביא הבחור הנז' אל ביתו בחיבה יתירה והעיד עליו שהוא בנו וישב עמו כחודש ימים מסתמא בתוך זמן זה הגיד להם איך נתגלגל הדבר אמנם כיון שראו שנחום מת בפתע פתאום נתנו עיניהם בממון מאחר שמצאו פתח לערער ולאו כל כמינייהו דמשעה שאמר נחום עליו שהוא בנו קם תחתיו לכל דבר ואע"ג דנחום נ"ע כשנשא אשה בסופיא' היה בחזקת בחור לא איתרע חזקת שמואל המדי בכך מאחר שמצאנו ראינו דלר' יהודה דקי"ל כוותיה לענין בכורה קאמר דאפילו אנו מוחזקים באחד שהוא בן פלוני ובכור הוא ופירשו הרמב"ן והרשב"א ז"ל דאפילו איכא סהדי שנולד ראשון נאמן האב לומר על אחר שהוא בכורו כנז' בדברי ה"ה ז"ל בפ' ב' מה"נ כ"ש הכא דסמכינן על דברי נחום נ"ע דאין כאן חזקה מעליא מאחר שידוע שדר במדי עשר שנים ושמא נשא אשה שם ולא נודע הדבר בסופיא' ומה שטוענים אחי נחום דמעול' לא שמעו מפיו שנשא אשה שם במדי אינה ראיה דשמא הסתיר הדב' כדי שיקפנו עליו נשים ואחר שנשא בת אחותו נמי לא גילה הדבר כדי שלא תדאג אשתו וחשב בלבו דהיום או מחר יבא הנער ואז שעת הכושר לגלות הדבר וא"ת כיון דנחום נ"ע היה בחזקת בחור חזקה מעליא היא דנישואין אית ליה קלא א"ה לא יפסיד שמואל המדי בכך דנחום לא הכחיש חזקתו שהוא לא אמר דבחור הנז' בנו שנולד לו במדי מאש' שנשא במדי אלא אמר דזה בנו שהוליד מאשה ישראלית בהיותו במדי כלומר מפנויה וכיון דלא סתר חזקתו כולי עלמא מודו דבנו הוא לכל דבר וזה נראה ברור ואולם לע"ד דין מלתא עדיין צריך בשש דאח' העיון מצינו לצדד בין לעניין ממונא בין לעניין איסורא ובכן בעזר יודה אכתוב ריש מילין כפי אשר תשיג ידי לבאר ולברר האי פיסקא דדינא והנה אע"ג דלפי מה שהזכרתי לעיל סוגיית הגמרא יפה מפורשת אליבא דהרמב"ם ז"ל ודעימיה מכל מקום מצאתי דרשב"ם ז"ל רוח אחרת עמו בביאור הגמ' שכתב בפ' י"נ דקל"ד על הא דפריך תלמוד' לרב יהודה ליורשו פשיטא וכו' ז"ל ליורשו פשיטא דמגו דאי בעי יהיב ליה במתנה כי אמר נמי בני  הוא ויירשני נאמן ואי משום נכסים הבאים לאחר מכאן אתא לאשמועינן דאע"ג דאין יכול להקנותו נאמן הא לאו מילת' היא דודאי אינו נאמן דהא ליכא למימר מגו ואע"ג דדרשינן לעיל יכיר בצריך היכירא ואוקמינן דהאב נאמן אפי' לנכסים הבאים לאחר מכאן א"נ שנפלו לו כשהוא גוסס הני מילי גבי חלק בכורה דידעינן שהוא בנו אך אינו ידוע אם בכור הוא אם לאו ואתא קרא למימר דכיון דידעינן דבנו הוא נאמן לומר בכורי הוא אבל היכא דלא ידעינן אי בנו הוא או לאו לא מהמנינן ליה אלא לנכסים שיש לו עכשיו משום דאיכא למימר מגו עכ"ל ובעלי התוספות ז"ל שם כתבו בביאור כפירוש רשב"ם ז"ל ולדעתם ז"ל לא האמין הכתוב לאב אלא בבן בין הבנים לעניין בכורה ובהא הוא דפליגי ר' יהודה ורבנן דלר' יהודה אפילו אנו מוחזקים באחד שהוא הבכור נאמן האב לומר על אחר שהוא בכורו ולרבנן בכה"ג לא האמינו הכתוב אלא דווקא כשבאו מחדש לכאן ואין אנו מכירים מי הבכור ואע"ג דבלי קרא היה לנו להאמינו דמה לו לשקר דאי בעי מצי ליתן לו כל נכסיו מ"מ קרא אתא לאשמועינן דעל פי האב יטול הבן פי שניים אפילו בנכסים שנפלו לו בשעה שאין יכולת בידו ליתנם לו ואין להקשות וא"כ לר' יהודה אמאי נאמן לפסול ולומר זה בן גרושה או בן חלוצה דמשמע דלר' יהודה נאמן בכל עניין דאפשר לומר כמו שכתבו התוספות ז"ל שם בגמ' דף קכ"ז בד"ה כך נאמן וכו' דכיון שהכתוב האמינו לומר אפילו על אחד מבניו הקטנים שהוא הבכור וא"כ עושה בניו הגדולים ממזרים שמאיש אחר הם הכי נמי נאמן לומר שהוא בן גרושה ע"כ ולפי זה האומר על מי שאין אנו מכירים אותו שהוא בנו אינו נאמן אלא מטעם מגו ולפיכך לא יירש בנכסיו אלא מה שהיה יכול ליתן לו ברם אי קשיא לרשב"ם ודעימיה ז"ל הא קשיא דאמר התם ר' יוחנן אמר בני הוא וחזר ואמר עבדי הוא אינו נאמן וכו' ע"כ וכוותיה נקיטינן והשתא מדר' יוחנן סתמא קאמר דנאמן במה שאמר בני הוא משמע דאין שום חילוק בדבר וקושיא זו מצאתי שהקשה הרשב"א ז"ל הביאו הב"י בטור ח"מ סי' רע"ט וז"ל הר"ן ז"ל כתב שהרשב"א ז"ל הקשה על פירוש רשב"ם ז"ל מדאמרינן לעיל בבריית' אמר בני הוא וחזר ואמר עבדי הוא אינו נאמן מא נאמן האב לומר בני הוא ומדקתני סתמ' משמע דאפילו בנכסים שנפלו לו לאחר מכאן נאמן דאי לא הוה ליה לפרושי אלא ודאי נאמן האב לומר בני הוא ואפילו לנכסים שנפלו לו לאחר מכאן וכו' ע"כ אמנם כדעינינן שפיר נראה דמשמעות הנז' אינו מוכרח דעל פי שיטת התוספות ורשב"ם ז"ל  לא תפול שום קושי' דמאחר דסבירא להו דקרא דיכיר לא אתא אלא להאמינו לאב לעניין בכורה ובבניו הידועים לו דווקא למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה כנ"ל וא"כ בעלמ' האומר זה בני ואין אנו יודעים מה טיבו כיון דמטעם מגו נאמן האב פשיט' דלא יאמן להורישו כי אם הנכסים שנמצאים בידו והיה יכול ליתנם לו דקי"ל אין אדם מקנה דשב"ל ולהכי ר' יוחנן והבריית' סתמם כפירושם וודאי דמה שאמר הבריית' אם אמר בני הוא וחזר ואמר עבדי הוא אינו נאמן כלומר אעפ"י דכשאמר  בני הוא אינו נאמן אלא מטעם מגו מ"מ משעה שאמר זה בני שוב אינו נאמן להכחיש דבריו ויירש הנכסים שנמצאו ברשותו בשעה שאמ' עליו זה בני דאמרינן כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד כמו שמצינו לעניין בכורה דיכיר אמר רחמנא ואין הכרה אחר הכרה עוד נלע"ד דהר"ן ז"ל נטה אחרי התוספו' ורשב"ם ז"ל דכתב שם בי"נ וז"ל מגו דאי בעי יהיב ליה השתי כולהו נכסי מתנה כשאמר זה בני נמי נאמן והזכיר דברי רשב"ם ז"ל ובתר הכי כתב ולא מחוור לי מה שכתבו הרבה מן המפרשים דלרבי יהודה הוה נאמן בנכסים הבאים לאחר מכאן דכשאמר על תינוק בין הבנים זה בני בכורי נאמן אע"ג דמוחזק לן באחיו הגדול שהוא בנו ואמרינן שזה ממזר הוא ואם במוחזק אמרינן דנאמן ולאפוקי חזקה כ"ש היכא דליכא חזקה כלל ואפשר שהוא בנו דנאמן דסברא היא שאין אדם אומר על בנו שאינו בנו וחזקה גדולה היא וא"כ בדין הוא דנהימניה כשאמר שאינו בנו אבל כדי להורישו אפשר שיאמר שהו' בנו על מי שאינו וכו' ע"כ עוד מצאתי דמהרשד"ם ז"ל בתשובותיו שכתב על טור ח"מ סימן ש"ו דהביא דברי רבינו ירוחם ודקדק מלשונו דגם הוא נטה לדעת רשב"ם ז"ל ומעתה מאחר שמצאנו ראינו דפלוגתא דרבוותא היא ובנ"ד שמואל המדי אינו מוחזק בנכסי נחום נ"ע כנז' בשאלה שהוא בא לירש נראה שהדין עם אחי המת כי הם היורשים הודאים וידוע דאין ספק מוציא מידי ודאי דכיון דלדעת רשב"ם ודעימיה ז"ל אין לשמואל המדי בנ"ד שום זכות בנכסי נחום שהרויח משעה שאמר עליו שהוא בנו ואילך א"כ עליו להביא ראיה דאלו הנכסים שהניח נחום נ"ע היו ברשותו בשעה שאמר עליו שהוא בנו דבהדיא כתב מהרש"דם ז"ל בתשובה הנזכר' דבכ"הג אין לומר כאן נמצאו וכאן היו ושכן דעת רוב הפוסקים ולפי זה כל זמן דשמואל המדי  לא יביא ראיה אוקמינן ממונא בחזקת היורשים הודאין ואולם עם כל זה נראה לע"ד שהדין עם שמואל המדי בנ"ד ויירש כל הנכסים שהניח נחום נ"ע וטעמא דמילתא כיון דעינינו רואות דנחום נ"ע הביאו לביתו בבואו ממדי והחזיקו בבנו וישב עמו עד יום מותו ליכא מאן דפליג דכל נכסי נחום שנמצאו לו יירש שמואל המדי ולא מבעיא אליבא דמאן דאמר דקרא האמינו לאב לומר זה בני בכל עניין אלא אפילו לדעת רשב"ם ודעימיה ז"ל דסבירא להו דהאומר זה בני אינו נאמן אלא מטעם  מגו בנ"ד יסכימו שיירש הכל דמאחר שהבחור הנ"ז  היה נחום תמיד נוהג עמו כבן ומת מיתה פתאומית שעה אחת סמוך למיתתו יש לנו לומר מה לו לשקר  אי בעי לא היה יכול באותה שעה ליתן לו כל נכסיו ולפי זה הא דמתרץ בגמרא בי"נ דף קל"ד אליבא דרבנן דקרא דיכיר אתא לאשמועינן דעל פי האב יטול אותו בן שהעיד עליו שהוא בכורו פי שניים אפילו בנכסים שנפלו לו לאחר מכאן על כרחין מיירי בעניין דבשעת שנפלו לו אותם הנכסים לא  היה האב יכול ליתנם לו וכגון שהאב הלך בדרך רחוקה דאי לא תימא הכי לא איצטריך קרא דכל זמן שהאב דר עם בניו והעיד על אחד מהם שהוא בכורו פשיטא דיטול על פיו פי שניים באותם הנכסים הנמצאים אז ברשותו ובכל הנכסים שיפלו לו ממקום אחר בחייו דבכל שעתא ושעתא אמרינן מה לו לשקר ולו משפט הבכורה מטעם מגו וכן נראה בביאור מפירוש רש"י ז"ל בפ' ע"י דקע"ח דשם הוזכר ברייתא הנזכ' ופריך תלמודא בשלמא  לר' יהודה וכו' ומשני אליבא דרבנן דקרא אתא לאשמועינן דנאמן להורישו בנכסים שנפלו לו לאחר מכאן ופירש רש"י ז"ל לאחר מכאן לאתר שאמר בפנינו בכור הוא נפלו לו והוא רוצה לילך לדרך רחוקה ומעיד עליו שאם יפלו נכסים של אב  או אחד ממורישי לפני בחיי יטול זה בהן חלק בכורה דלהכי אי לאו דאשמועינן קרא ליכא מגו דאי בעי למיתבינהו דהשתא לא מצי יהיב דאין אדם מקנה דשב"ל והשתא שקיל להו בתורת ירושה עכ"ל אחר שכתבתי כל זה מצאתי שהרב בעל כ"ג בטור ח"מ סימן פ"ב כתב בביאור דהאומר זה בני למאן דאמר דאינו נאמן אלא מטעם מגו שיירש כל נכסיו שהיה יכול ליתן לו וז"ל אמר זה בני נאמן ליורשו מגו דאי  בעי יהיב ליה במתנה לדעת רשב"ם והתוס' בפ' י"נ וכיון דמשום מגו נאמן אינו נאמן להורישו בנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס ולאחר מכאן וכו' עכ"ל הרי לן דאפילו רשב"ם ז"ל מודה דיטול כל אשר נמצא לו קודם שהיה גוסס עוד נלע"ד דאיכא סיעתא לדברי מן התוספתא שהזכיר ה"ה ז"ל גבי הא דכתב הרמב"ם בפ' ד' מה"נ דכל היורשין יורשין בחזקה וז"ל התוספתא שנים שהיו באים ממדינת הים אע"פ שמשאן ומתנן ומאכלן ומשקן כאחד מת האחד מהן אין חבירו יורשו ואם היה נוהג עמו משום אחוה יורשו ע"כ ואין לחלק ולומר דבנ"ד שאני מאחר דבשעה שנשא בת אחותו היה בחזקת בחור וא"כ כיון שבא לסתור חזקתו הוי כמגו במקום עדים ומגו במקום עדים אליבא דכולי עלמא לא אמרינן דכבר הזכרתי דאין חזקה זו מעולה ואף כי נודה דחזק' גדולה היא דנישואין אית להו קלא מ"מ מדברי השאלה נראה בביאור דדברי נחום נ"ע אינם סותרים חזקתו דרצונו לומר דבנו הוא מפנויה ישראלית כאמור לעיל ובכה"ג ליכא מאן דפליג דאמרינן מגו ולעניין איסורא נמי היה נראה לומר דאשת נחום פטורה מן היבום ומן החליצה דחד טעמא הוא דאית לן למימר מה לו לשקר אי בעי היה יכול לפוטרה בגט ומבואר בי"נ שהאומר זה בני נאמן לפטור את אשתו מן היבום אפילו מי שהוחזק באחים כנ"ל אמנם כדעיינינן שפיר נראה להפך דכתב רשב"ם ז"ל בפ' י"נ דקל"ד דהא דמסיק תלמודא התם דמתניתין דהאומר זה בני נאמן אתא לאשמועינן דנאמן לפטור את אשתו מן היבום אפילו מוחזק באחים היינו דווקא בחזקה בעלמא אבל אי איכא עדים לא וכן דעת ריב"ה ז"ל בטור א"ה סימן קנ"ו וז"ל האומר זה בני או יש לי בנים נאמן לפטור אשתו מן היבום אפילו הוחזק באחים אבל אם יש עדים דיש לו אחים אינו נאמן לומר יש לי בנים להתירה ע"כ ואין להקשות לדעתם ז"ל מה' דתניא בפ' האומר דס"ד ולומר דלפי האוקמתא משמע דאפילו איכא עדים דאית ליה אחים נאמן להתירה דתניא שם בשעת קידושין אמר יש לובנים בשע' מית' אמר אין לובנים בשעת קידושין אמר אין לו אחים בשעת מיתה אמר יש לו אחים נאמן להתיר ואין נאמן לאסור דברי רבי רבי נתן אומר אף נאמן לאסור ואוקמה אביי שם דמיירי דמוחזק לן באחי ולא מוחזק לן בבני וכולי עלמא סברי דנאמן במאי דקאמר בשעת קידושין דאית ליה בני דאין לומר דהא דקאמר בשעת קידושין הוא כדי שלא תדאג אשתו שמא תפול לפני יבם דלזה לא היה צריך לשקר דהיה יכול לומר לה שיפטרנה בגט סמוך למיתתו ואיכ' בינייהו דר' סבר מה לו לשקר דשעת קידושין כעדים דמי וע"י עדותו נעקרה חזקה ראשונה וקיימא בחזקה שאינה זקוקה ותו אינו יכול להכחיש  דבריו ועל כן אינו נאמן במאי דקאמר בשעת מית' דלית ליה בני ור' נתן סבר דנהי דהורע חזקה ראשונה במאי דקאמר בשעת קידושין דאית ליה בני ומאותה שעה ואילך בחזקת שאינה זקוקה עומדת ושריא לעלמא כל זמן שהוא קם בדיבורי' מיהו אי הדר ביה חוזר ונעור חזקה קמייתא דלא נעקרה לגמרי דמה לו לשקר כחזקה דמיא ורוב הפוסקים הסכימו לפסוק כהך אוקמתא דאביי וכר' דהלכה כרבי מחברו וא"כ כיון דקיימא לן כרבי דמה לו לשקר כעדים דמי משמע דנאמן להתיר אפילו בדאיכא עדים שמעידים דאית ליה אחי דלפע"ד הא ליתא דהסברא נוטה דהא דר' חשיב  מה לו לשקר כאילו באו עדים לעקור החזקה לגמרי משום דחזקה הראשונה אינה אלא בקול דעלמא כמו שפירש רש"י ז"ל שם וכיון דחזקה זו אינה מעליא סבירא ליה לר' דאם אמר בשעת קידושין דאית ליה בני טענה דמה לו לשקר כעדים דמי לעקור החזקה דקלישא טפי כיון דאינה אלא ע"י קול וכיון שנעקרה לגמרי חזקה הראשונה וקיימא השתא בחזקה שאינה זקוקה וחזקה מעליא היא דמה לו לשקר כעדים דמי ולהכי שוב אין בידו לאוסרה לעלמא אבל אי איכא עדים דאית ליה אחי וזקוקה ליבם ובחזקת איסור עומדת אפילו ר' יודה דאין לו  כח להתירה וזה נראה מוכרח מדבריו מדקאמר כשהוחזקה על פיו דאינה זקוקה שוב אינו יכול להכחי' דבריו לאוסרה דעדותו הראשון הוי כאילו באו עדים משמע בהדיא דחזקה שהוקבעה על ידי עדים אין בו כח לסותרה וא"כ אי איכא עדים דאית  ליה אחי וקיימא בחזקה דזקוקה ליבם היא בכ"הג אינו נאמן להתירה מטעם דמה לו לשקר דמיגו במקום עדי' לא אמרינן וכן מצאתי שהרב מהרש"ך בח"ב מתשובותיו סי' ל' כתב בפשיטות דאין מקום לומר שיחלוק על דין זה שום פוסק בעולם דכיון דטעמא דהאומר יש לי בנים נאמן במיגו דאי  בעי פטר לה בגיטא א"כ כיון דיש עדים שיש לו אחי' הוי מיגו במקום עדים והלכה רווחת דמיגו במקום עדים לא אמרינן ע'"כ ושם תמה הרב ז"ל הרבה ממה שכתב מהרי"קא בב"י טור א"ה סימן קנ"ו דנראה מדברי הרמב"ם ז"ל דפליג על דין זה מדסתם דבריו בריש פ"ג מה"י יע"ש ברם מצאתי שהרב בעל ב"ח בטור א"ה סימן קנ"ו כתב דמה שכתב שם ריב"ה ז"ל דאם יש עדים שיש לו אחים אינו נאמן לומר יש לי בנים להתירה משום דלא אמרינן מה לי לשקר כעדים דמי ואתו עדים ועקרי לחזקה ודין זה הוא על פי דעת הרי"ף הרא"ש והרמב"ם גבי היה מוחזק באחין ואמר אין לי אחים וכו' דאינו נאמן אבל להרז"ה שחולק דנאמן להתיר לעולם ופסק כשינויא דאביי בפ' האומר והלכה כרבי דמה לי לשקר כי עדים דמי ואתו עדים ועקרי לחזקה א"כ לפי זה האומר זה בני נאמן אפילו  אי קדמו עדים דאית ליה אחי ולא הוה מוחזק בבנים אפילו הכי אין כאן אלא חזקה ליבום ואתא מ"ל לשקר ועקר' לחזקה ונאמן וכו' עכ"ל ואני בעניי שמעתי ולא אבין ובמחילה מעכ"ת ליכא מאן דפליג דאי איכא עדים דאית ליה אחים דאינו יכול להתירה באמרו דאית ליה בנים כמו שכתב מהרש"ך ז"ל בסימן הנ"ז ובהכרח צריך לחלק בין חזקה דקול דעלמא לחזקה שהוקבע ע"י עדים כאמור לעיל עוד חפשתי באמתחי המפרשים ומצאתי שהרב בעל בית שמואל ז"ל כתב בסימן קנ"ו דאין מקום למה שכתב הרב בעל ב"ח דרבינו ירוחם כתב בביאור דאף לר' דסביר' ליה נגד חזקה דיש לו אחים נאמן לומר דאין לו אחים מ"מ נגד עדים דיש לו אחים אינו נאמן לומר יש לי בנים ונתן טעם לדבר דכיון דאינו מוחזק דיש לובנים ועדים מעידים דיש לו אחים הוי כאילו עדים מעידים שהיא זקוקה ליבם והעלה שם דבכ"הג אליבא דכולי עלמ' אינו נאמן ומעתה בנ"ד כיון דנחום בסופיא' הוא ארץ מולדתו כנראה מן השאלה ומן הסתם איכ' כמה סהדי דאית ליה אחי והיה בחזקת דלית ליה בנים כמבואר בשלה אליבא דכולי עלמ' לא הותרה אשת נחום במה שאמר דשמוא' המדי בנו הוא ולפי טעם הנז' לא שנא אם כוונת נחום נ"ע במה שאמר שהבחור הנז' נולד לו במדי מאשה ישראלית מאשה שנשא שם או מפנויה דכל זמן דאיכ' עדים דאית לי' אחי ובחזקה דלית ליה בני אינו נאמן להתירה ומיהו אף על גב דאמרינן דאינו נאמן מ"מ לא תתיבם דשמ' קושט' קאמר הילכך חולצת ולא מתיבמת ואע"ג דהייתי יכול להאריך בראיות דאף כי אינו נאמן איכ' למיחש לדבריו לחומר' נלע"ד דאין כאן מקום להאריך דלמפורסמות אין צריך ריאה ואין לחלק ולומר דהאומר זה בני מאשתי ולא נודע לנו דיש לו בן וקדמו עדים דאית ליהא חים בה"ג דווק' הסכימו הפוסקים דאינו נאמן משום דכל שיש לו בנים מאשתו אית ליה קלא ועל כן כיון שהוא בחזקה דלית  ליה בני ועדים מעידים דאית ליה אחי הוי כאילו מעידים שהיא זקוק' ליבם ואין להאמינו אבל האומר זה בני מפנויה סמכינן עליו אפילו לא נודע לו בן דדבר זה לית ליה קלא כי דרך העולם להעלימו מחמת בושה ובכה"ג דין הוא שתפטר מטעם מגו אפילו איכא עדים דאית ליה אחים דמשמע בביאור מדברי הרא"ש ז"ל דכל האומר זה בני מפנויה אפילו ליכ' עדים דאית ליה אחים אלא קול דעלמ' נכנס תחת סוג מגו במקום עדים מטעם דכיון שלא היתה חבושה עמו בבית האסורים משעת ביאה עד שילדה אינו יכול לידע בבירור שהוא בנו וא"כ כיון דאנן סהדי שאינו יודעא המת הוי מגו במקום עדים כן כתב בתשובותיו סימן פ"ב יע"ש ואף על גב דהרא"ש ז"ל בסימן הנז' נטה להקל בעניין פנויה אפילו כשהיא חשודה מאחרים מכח סוגיא דפ' אלמנה לכ"ג שאזכיר לקמן בס"ד מ"מ כדאי הוא הרמב"ם ז"ל לחוש לדבריו באיסור' דאוריית' שכתב בפ"ג מה"י דין ג' וז"ל מי שזנה עם אשה בין פנויה בין א"א ונתעברה ואמר זה העובר ממני הוא ואפילו הוא מודה לו אע"פי שהוא בנו לענין ירושה הרי זה ספק לענין יבום כשם שזנתה עם זה כך זנתה עם אחר וכו' ע"כ איברא שה"ה ז"ל נתקשה שם בדברי הרמב"ם ז"ל דכתב דבא"א דין הוא להחמיר לענין יבום דאמרינן רוב בעילות אחר הבעל ושמא מן הבעל הוא אבל בפנויה היה נראה לחלק בין אם היא חשודה ממנו בלבד או חשודה מאחרים שאם אינה חשודה מאחרים אלא ממנו בלבד הא אמרינן ביבמות פ' אלמנה לכ"ג כהן שבא על בת ישראל וילדה תאכל בתרומה ואיכא לישני בגמרא לישנא קמא דוקא דלא דימא מעלמ' פירוש שאינה חשודה מעלמא ולישנא בתרא אע"ג דדימא מעלמא והרמב"ם בפ' ז' מה"ת פסק כל"ק וכיון דלענין תרומה דאיכא גם כן איסורא דאוריית' שדינן הולד בתר דידיה גבי יבום אמאי לא נהימניה וכ"ש לל"ב וכו' וסיים דבריו דבלא דימא מעלמ' לא מצא טעם נכון לחלק בין דין זה לדין התרומה ואפי' בדדימה אפשר שהלכה כלישנ' בתרא דסוגיין בפ"ק דכתובות אתא כי ההוא לישנא עכ"ד ובאמת דדין הנז' שכתב הרמב"ם ז"ל כולו מקשה דגם לענין ירושה דבריו תמוהין כמו שכתב עליו הרא"ש ז"ל בתשובותיו בסי' הנ"ל דמאחר שקורהו ספק אמאי יוציא ממון מחזק' יורשין הודאין ואע"ג שמצאתי שהרב בעל ב"ח בטור א"ה סי' קנ"ו טרח ליישב דברי הרמב"ם ז"ל וזה תורף דבריו דלמה דקי"ל תרומה בזמן הזה דרבנן כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' א' דתרומות נשתנה הדין ולענין תרומה פסק כלישנ' קמא ולקולא כרבה אבל לענין איסור יבמה לשוק שהוא דאוריית' פסק לחומרא כדרמי אביי לרבה שם בגמ' דאפשר דאפי' רבה מודה ביבום דלהחמיר דנין בו והא דפסק הרמב"ם ז"ל בפ' ט"ו מה' א"ב גבי ארוסה שילדה דלא הוי ספק ממזר אלא בדדימא מעלמ' טעמו כיון דלהאי איסורא ולהאי היתירה יש להקל בדדימא מיניה לחודיה אע"ג דאיסורא דאוריית' ובתר דידיה שדינן ליה ע"כ ולפי פירוש הרב ז"ל לדעת הרמב"ם ז"ל בן הנולד מפנויה לא חשיב בנו לפטור מן היבום כי אם כשהם חבושין בבית האסורים משעת ביאה עד שעת לידה מ"מ נלע"ד דפירוש הנז' דחוק דכיון דגבי יבום על כרחין צ"ל דאית ליה להרמב"ם ז"ל טעמא דקאמר אביי בגמ' בל"ק דאע"ג דדימה מיניה לחודיה אמרינן מדאפקרא נפשה גבי ארוס אפקרה נפשה נמי לעלמ' א"כ גבי ארוסה שילדה נמי דין הוא דאזלינן לחומר' מטעם הנז' כיון דאיסור' דאוריית' הוא ואעפ"י שלא נחשד' מעלמא אין להתירו בבת ישראל דאין סברא דרבה עודה לאביי לחצאין כ"ז שהאיסורין שוין על כן נלע"ד דמה שכת' הרמב"ם ז"ל בדין הנז' דמי שזינה עם פנויה ומודה שהעובר ממנו דהוי ספק לעניין יבום מיירי בפנויה שחשודה נמי מאחרים כמו שהבין הרא"ש ז"ל בתשובותיו בסי' הנז' וז"ל ואף לדברי הרמב"ם ז"ל בנדון זה שהיתה מיוחדת בביתו בכה"ג לא קאמר שתחלוץ כי אף הוא לא כתב אלא זנות באקראי פנויה דומיא דאשת איש ע"כ ובדרך זה נסתלקה התרעומת מהרמב"ם ז"ל דלעולם לעניין איסורא פסק כל"ק דפ' אלמנה לכ"ג וכרבה דכל שדימה מיני' לחודיה בתריה שדינן אבל לעניין ממונא הסכים לפסוק כלישנ' בתרא אליבא דרבה דאפילו כשחשודה מאחרים סמכינן עליו מטעם דאי בעי מצי נותן לו כל נכסיו והשתא אתיא שפיר  מה שכת' בדין הנז' אעפ"י שהוא בנו לענין ירושה הרי זה ספק לענין יבום כלומר אע"ג דלענין ירוש' נקיטינן כלישנ' בתרא דיבמות כנז' מ"מ לענין יבום הרי ספק כלישנא קמא אליבא דרבא כן נלע"ד ולפי זה מי שבא על פנויה המיוחדת לו ולא נחשדה מאחרים אליבא דכולי עלמא בנו הוא לכל דבר:
כלל העולה מכל מה דכתיבנ' דבנ"ד שמואל המדי יירש כל הנמצא לנחום בשעה שנפטר מן העולם ולא שנא אם כשאמר נחום נ"ע עליו שהוא בנו מאשה ישראלית כוונתו מאשתו הנשואה לו אז מפנויה מיהו אם נפלו נכסים לנחום לאח' מותו אין לשמואל המדי שום זכות בהם עד שיביא ראיה ברורה דבן נחום הוא דמכח עדות נחום נ"ע לא זכה כי אם בנכסים שהיה יכול לתת לו דבהא כולי עלמ' מודו אבל בנכסים שנפלו בזמן שלא היה יכול ליתנם לו פלוגתא דרבוות' היא כמבואר לעיל ואין ספק מוציא מידי ודאי ולענין יבום כיון שקודם שהגיד נחום נ"ע שהיה לו בן נתברר לנו שהיו לו אחים אם יבואו עדים ויעידו דאמו של שמואל המדי היתה מיוחדת לנחום בהיותו במדי ואצ"ל אם מעידים שקדשה בהיותו שם דאשת נחום מותרת לשוק אבל בענין אחר לא דהוי כאילו עדים מעידים שהיא זקוקה ליבם וחולצת ולא מתיבמת הנלע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה ומורינו הרב נר"ו הוא ידין כי על פיו כל עדת ישראל יחנו ויסעו:
תם ונשלם היום יום ב' ער"ח אדר ראשון בשנת תקנ"ט לפ"ק
הצעיר שלמה ישורון
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס