שאלה נד חד צורבא מרבנן דגמיר וסביר בהיות כי מעולם הוא בעל מחשבות ואותם מחשבות מטרידות אותו הרבה אפילו בשעת התפלה. והמחשבה פועלת אפי' בד"ת. קפץ ונשבע שבועה חמורה שמכאן ואילך לא יפנה לבבו לשום מחשבה שבעולם ואחר שנשבע ראה כי אין בידו לקיים שבועתו. דבהיסח הדעת. חושב מחשבות און. אשר לא כרצונו. כי הלב חושב ואינו תחת רשותו כדי להזהר ממחשבותיו. אשר על כן אמר מזקנים אתבונן לשאול ולידע אם יש ארוכה להסיר מלבו המחשבות הנ"ל ואם יש ממש לשבועתו הנ"ל. ואם צריכה התרה. לכן בא אל בית מדרשו של ש"ם לפני האי סבא דמשפטים שהוא הראשון שבעדה. ולכל דבר שבקדושה. ויושב על מדי"ן שני לקדש זקן ונשוא פנים ה"ה החכם השלם והכולל הדיין המצויין ר"מ פ"ה ונ"י כמוהרד"ם נר"ו לדרוש ולידע ממנו דעתו הרחב' ומה הדין נותן על ענין השבועה הנ"ל ואם יש איזה תקנה: להסיר מלבו המחשבות הנ"ל הכל מפורש היטב במכתב לאמר מלתא בטעמא ומאת ה' תהיה משכורתו שלמה:
תשובה הנה עמדתי על השאלה הנז"ל שנשאלתי על ענין השבועה הנ"ל. דכיון שאין בידו לקיימה אם מעיקרא חלה. וצריך התרה אואין בה ממש וליתא וכמו כן רצונו לידע אם יש איזה תקנה להסיר מלבו. מחשבותיו הנז"ל העולים על לבו שלא כרצונו:
אשר על כן מעיקרא עלה על דעתי לומר שעיקר שבועה ליתא. כיון שאין בידו לקיימה. כי הלב חושב מחשבות און. ואינו תחת רשותו להזהר מלחשבם. כי בהיסח הדעת. יעלו על לבו נגד רצונו ובהיות שהחכם השואל. הפציר בי עד בוש. להעלות על ספר בכתב מה שנלע"ד לפי סברת הפוסקים ז"ל כדי להפיק רצונו אמרתי לרשום שורתים. מן הבא בידי מאשר הבינותי מדברי הפוסקים ז"ל. כי היכי דלא לשתמע דיליף ריקם ריקם וזה החילי בס"ד:
איברא שלכאורה היה נלע"ד לומר דדמיא שבועה זו לנדרי שגגות. ולנדרי זירוזין דתנן בפ"ה דנדרים וז"ל ד' נדרים וכו' נדרי זירוזין וכו' ונדרי שגגות וכו': נדרי שגגות אם אכלתי ואם שתיתי ונזכר שאכל ושתה שאיני אוכל ושאיני שותה ושכח ואכל ושתה. וכו' ע"כ. וכתב הר"ן ז"ל שם בפירושו למסכת נדרים בדף כ"ה ע"ב וז"ל תרי גווני קתני. חדא דבשעת נדרו היה שוגג כגון קונם אם אכלתי ואם שתיתי וכו' וקתני נמי שהיה שוגג בשעת שהנדר ראוי לחול ואף טל פי שבשעה שיצא מפיו לא היה שוגג וכדקתני שאני אוכל ושאני שותה כלומר דאמר קונם ככר זה עלי אם אני אוכל ואם אני שותה היום ושכח ואכל ושתה דכיון דנדרא באכילה קמייתא חייל: וההיא שעתא הוה ליה שוגג כלומר שלא נזכר שיהא תלוי באותה אכילה שום נדר לא חייל נדרא כלל עכ"ל: וכן פירש מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בי"ד בסי' רל"ב וז"ל וטעמא דרישא משום דכיון דבשעת הנדר היה סבור שלא אכל ושלא שתה. ולא היה בדעתו לנדור כלל ולא היו פיו ולבו שוין הילכך לא הוי נדר וטעמא דמציעתא אע"פי שבשע' שיצא מפיו לא היה שוגג שהרי הוא אומר: קונם דבר זה עלי אם אני אוכל ואם אני שותה היום ושכח ואכל ושתה כיון דנדרא באכילה קמייתא חייל: וההיא שעתא דאו"ל שוגג כלומר שלא נזכר שיהיה תלוי באותה אכילה שום נדר לא חייל נדרא כלל וילפינן משבועו' דבעינן שיהיה האדם בשבועה בשעה שהשבועה עליו זכור את השבועה עכ"ל:
וממוצא דבראתה למד שה"ה נמי בנ"ד. כיון שעל כרחו שלא בדעתו פונה לבבו למחשבות אחרות. נמצא דלא קרינן ביה דאדם בשבועה. כיון שמאחר שבשעת שהשבועה עליו אין כח בידו לכוף את לבבו לבל יפנה למחשבות און כי אין הלב תחת רשותו. וגרסינן עלה דהאי מתניתין בגמ' וז"ל תנא כשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועות שגגות מותרות היכי דמי שבועות שגגות כגון רב כהנא ורב אסי הדין אמר. שבועתא דהכי אמר רב. והדין אמר דהכי אמר רב כל חד וחד אדעתא דנפשיה שפיר קמשתבע עכ"ל: וכתב שם הר"ן ז"ל היכי דמי שבועות שגגות. כגון רב כהנא ורב אסי. לאו למימרא דלא משכחינן שבועות שגגות אלא בכי האי גוונא דמשכחינן להו. דומיא דמתניתין אלא לריבותא נקט ליה. וכאילו אמר עד היכן שבועות שגגות וכדאמרינן בעלמא עד היכן גלגול שבועה: והוי ריבותא דאע"ג דרב כהנא ורב אסי כל חד וחד אמר ליה לחבריה בדעתו לא הכי אמר רב. סלקא דעתך אמינא דכיון דלא חש ליה ואשתבע לאו שגגה היא ואי תלה בה איסור פירות יהיו  אסורין קמ"ל עכ"ל:
ונראה דמה שהכריחו להר"ן ז"ל לפרש כן משום דהוקשה ליה מאי האי דבעי תלמודא היכי דמי שבועות שגגות. וכי לא ראה השואל למתניתין דקתני בהדיא ומפרש נדרי שגגות כגון אם אכלתי ואם שתיתי וכו' וכמו כן הוא שבועות שגגות דהרי בחדא מחתא מחתינהו התוספתא כשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועות שגגות מותרות וכיון שכן אין כאן מקום לשואל לשאול היכי דמי שבועות שגגות דהרי בהדיא מפורשין במתניתין לכך פירש הר"ן ז"ל. דתלמודא. לא קא בעי לידע כיצד הם שבועות שגגות שהרי בהדיא מפורשין במתניתין אלא רבותא אתא לאשמועינן עד היכן הם גילגולי שבועות שגגות וכו' וקא מפרש כגון וכו' והאי היכי דמי לאו בדוקא אתמר וכאילו קאמר עד היכן הם תכלית שבועות שגגות וכו' וכדכתיבנא:
וגם היה נלע"ד לומר. דהאי שבועה דנ"ד. דמיא נמי לנדרי זרוזין דקתני התם במתניתין דמותרין ומפרש התם הר"ן ז"ל וה"ה בשבועות זרוזין שרי. והכי איתא בירושלמי תניא כשם שנדרי זרוזין מותרין כך שבועות זרוזין מותרין עכ"ל:
ובנדון דידן אנן סהדי דלזרז עצמו נשבע כן. ומה שהיה בידו לעשות עשה אלא שהלב פונה לחשוב מחשבות. ואין כח בידו לכופו כשאר האברים שבגופו שהם תחת רשותו. וכיון שכן נתבטל השבועה הנ"ל מעיקרא בעל כרחו שלא בטובתו וכדכתיבנא:
ואף על פי שמצינו למרן שכתב על דברי הרמב"ם ז"ל דס"ל להחמיר ולאסור בשבועות זרוזין וכו'. מ"מ הפוסקים האחרונים הרשב"א והר"ן ז"ל מתירין וכמו שכתב מרן ז"ל בי"ד בסי' רל"ט ע"ש וכדכתיבנא:
אמנם לי זעיר' דמן חבריי' יש לי מקו' לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל דמה ראה על ככה להחמיר בשבועות זרוזין היפך דברי הירושלמי דמתיר להדיא וכנראה מדברי הפוסקים ז"ל דאין חולק על דבר זה מהירושלמי לא מהגמ' דידן ולא משום מקום אחר והרי כלל הוא בידינו מוסכם בפי הכל דכל דבר שנזכר בירושלמי ולא נזכר בתלמוד בבלי דעבדינן כוותיה כיון שלא מצינו בו חולק בתלמוד בבלי:
ואפשר לתרץ דס"ל להרמב"ם דכיון שמצינו בתלמודא דידן. דקאמר כשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועות שגגות מותרות: ולא קאמר ג"כ כשם שנדרי זרוזין מותרין כך שבועות זירוזין מותרין. משמע דחלוקים הם בדינם דאם איתא דשוים בדינם אמאי לא קאמר בהדיא ג"כ שבועות זירוזין מותרות ואם כן כפי זה. הירושלמי חולק עם תלמודא דידן ולא עבדינן כוותיה שהרי כשהירושלמי חולק על הבבלי הלכתא כתלמוד בבלי זהו דעת הרמב"ם ז"ל כפי הנלע"ד:
ברם שאר הפוסקים ומכללם הרשב"א והר"ן ז"ל סבירא להו. דלא אתי הירושלמי היפך הבבלי. אלא שמוסיף טל דבר הבבלי. ולא מפני שלא נזכר בתלמוד בבלי נאמר דס"ל בהיפך אלא שהניחו לפשיטותו זהו נלע"ד להליץ בעד הרמב"ם ז"ל:
אמנם בעיקר הדין דנ"ד אחרי העיון וההשקפה כדחזי נלע"ד. דקושטא דמלתא. הוא דלא דמיא שבועה זו דנ"ד לא לשבועות שגגות ולא לשבועות זירוזין כלל. אלא לנשבע על דבר שאין בידו לקיימו לעשות דהויא שבועת שוא כגון הנשבע שלא אישן. דגרסינן בפ"ב דנדרים בדף ט"ו וז"ל אמר ר' יוחנן שבועה שלא אישן ג' ימים מכין אותו וישן לאלתר ע"כ: וכתב הר"ן ז"ל שם מלקין אותו משום שבועת שוא וישן לאלתר אם ירצה שאין שבועה חלה עליו לאוסרו כלל וכו' עכ"ל: וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל והרמב"ם ז"ל כתב בתחילת הלכות שבועות דה"ה לנשבע שלא יאכל ז' ימים רצופים דהוי שבועת שוא ע"כ: והביאו ז"ל לפסק הלכה בשולחנו הטהור בסי' רל"א ע"ש:
וטעמא דמלתא תנן במתניתין שם דזה חומר בשבועות מבנדרים שהנדרים אינם חלים אלא על דבר שיש בו ממש והשבועות חלים אפילו על דבר שאין בו ממש וז"ל ריב"ה ז"ל בי"ד בסי' רל"ט ויש דברים שהשבועה חלוקה מהנדר והוא שהיא חלה על דבר שאין בו ממש. כגון שנשבע שלא ישן או שלא ידבר והטעם בזה שהשבועה חלה על גוף האדם והגוף יש בו ממש ע"כ ומרן ז"ל כתב שם וז"ל ויש דברים שהיא וכו' כלומר השבועה חלוקה מהנדר והוא שהיא חלה על דבר שאין בו ממש וכו' כלומר להתחייב מדאורייתא. אבל באומר קונם שאיני ישן שאיני מדבר שאיני מהלך לא מתסר אלא מדרבנן עכ"ל ע"ש:
וממוצא דבר אנו למדין שהוא הדין והוא הטעם בנ"ד שאע"ג שנשבע על דבר שאין בידו לקיימו שלא לחשוב מחשבות. הנה מ"מ חלה שבועתו שהרי השבועה חלה אפי' על דבר שאין בו ממש מידי דהוה אנשבע שלא ישן או שלא יאכל או שלא ידבר. דאי אפשר למיקם בהו כלל ועכ"ז חלה שבועתו להתחייב מדאורייתא:
ואם תאמר דבשלמא באם אוכל או אישן אי אפשר לעמוד בגוויהו כלל דאם טל האכילה לבדה אי אפשר להיות בגוף ונפש ואם  על השינה אף שיעשה כל מאמצי כחו וכל הבא מידו שלא לישן כלל כהרף עין בהיסח הדעת נים ולא נים תיר ולא תיר ולאו אדעתיה ומיד עבר על שבועתו:
ברם על המחשבה יש תקנה מוצאת להרהר תמיד בדברי תורה ומחשבותיו בטלין על דרך שאמרו רז"ל אם פגע בך מנוול זה משכהו לבית המדרש וכו':
אף אתה תבין ותראה דכל זה איננו שוה דלא ניתנה תורה למלאכי השרת מלאכתו אמתי נעשי' אכילתו ושאר צרכיו אימתי הם נעשי' דאי אפשר להיות תדיר עסוק בגירסתו יום ולילה לא ישבות וחזר הדין דשבועה זו חלה עליה על המחשבה אף כי אין בידו לקיימה בהיות שהשבועה חלה אף על דבר שאין בה ממש וכדכתיבנא:
ואחרי כתבי כל זה בהיותי מחפש חיפוש מחיפוש בספרי הפוסקים האחרוני' ז"ל מצאתי ראיתי להרב המובהק כמוהר"א ששון ז"ל בספרו תורת אמת בסי' קצ"ז קרוב לסופו: שכתב וז"ל אך אמנם יש לגמגם קצת על מה שכתב מוהר"י קולון ז"ל בשורש כ"ב וז"ל אע"ג דנשבע על דבר שאינו ברשותו ואין בידו לעשותו.  זו היא שבועת שוא. מ"מ אם יזדמן לו באפשרות בעשיות הדבר מחוייב הוא לעשותו וכן יש להוכיח מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ד מהלכות שבועות וז"ל כל מי שנשבע לאחרים וכו' עד כ"ש כשהוא עצמו מחוייב בכח לקיים המעשה אם יוכל עכ"ל:
הרי שהוא סובר וכן הכריח מדברי הרמב"ם א ז"ל שכיון שיש יכולת בידו של ראובן לקיים שבועתו אע"ג שמעיקרא לא חלה שבועתו בהיותו שבועת שוא מ"מ מחוייב לקיים את המעשה כיון שיש בידו לקיימו וכו' ועם היות אמת שזה הדין וזה החידוש לא מצאתיו בשום פוסק אחר רק בדברי זה הגאון וגם המעיין יראה שם שחלקו עליו עכ"ז חי ימלאנו לבו לחלוק נגדו. ומה גם בחומר שבועה וכו' עכ"ל:
וממוצא דבר מכל הנז"ל למדנו ג"כ בנ"ד: שאע"ג דנשבע על דבר שאין בידו לקיימו מ"מ נראה דלא מפני זה. נתיר לו הרצועה לגמרי היותו תמיד יושב וחושב מחשבות און אשר לא כדת שבועתו אלא מחוייב הוא לחזר תמיד בד"ת שכל זמן שיהיה טרוד בגירסתו לא יבאו לו המחשבות זרות הללו אשר אין לו חפץ בהם והגם שעם כל זה איננו שוה לו כדכתיבנא לעיל כי לא ניתנה התורה למלאכי השרת מה בכך מה שיש בידו לעשות יעשה והאלהים יכפר בעדו זהו מה שנלע"ד בענין זה אם יראת בעיני הכהן מריה דאתרא להעלותו על משב"חו לרצון טוב ולא כתבתי שורותים אלו כי אם להפצרת רצון החכם השואל אשר הפציר לי עד מאד לעלות על ספ"ר מה שנלע"ד בענין זה וה' יצילנו משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מדי"ן שני לקדש פה בק"ק ח"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א:
החותם בחדש השלישי בט' לחדש מהאי שתא תקנו לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל ס"ט