שאלה יעקב שדך את ראובן בנו ללאה ובשעת האירוסין נתן לו יעקב אביו איזה חפצי זהב שישלח ללאה אשתו להתקשט בהם וקודם שנתנם לו אמר בפירוש לראובן בנו דע בני כי החפצים שאני נותן לך איני נותנם לך בדרך מתנה אלא בדרך הלואה וכדי שתתפאר בהם אשתך אני נותנם לך וכל עת וזמן שארצה אקח אותם ממך ויהי אחר עבור זמן מה נפטר ראובן לבית עולמו וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק ובאת לאה לגבות כתובתה ואינם מספיקים נכסי ראובן לפרעון כתובתה והאלמנה תפסה מהחפצים הנזכרים בחשבה שהיו משל בעלה ויעקב טוען שהחפצים הם שלו ומעולם לא נתן לראובן בנו במתנה כלום עתה יורנו המורה צדק אם יש איזה זכות לאלמנה בחפצים אלו כיון שהיא מוחזקת או אם זכה יעקב בטענתו ע"כ:
תשובה מדברי הח"ה נראה שאין ליעקב עדים בדבר זה מאחר שלא הוזכרו עדים בכל השאלה אלא שהוא אמר שאלו החפצים הם שלו שהלוה אותם לבנו בתנאי כשירצה יקח אותם ממנו ועכשיו הוא רוצה שתחזירם לו ולאה טוענת שרוצה לגבות כתובתה מהם שגם הם נכסי בעלה כשאר נכסים שלא אמר לה בעלה כשנתנם לה שהם פקדון בידו מאביו רק הביא' כסתם חתן שמביא חפצים לכלתו בשעת אירוסין דמסתמא הם שלו עד שיפרש שהם של אחרים:
אלא שיש לדקדק מ"ש באת לאה לגבות וכו' ואינם מספיקים נכסי ראובן לפרעון כתובתה וכו'. כיון שהיא חושבת שהכל הוא נכסיו מנא לה לחלק ביניהם אם לא שנאמר שאינם מספיקים נכסי ראובן לפי טענת ועקב חמיה ר"ל:
וספק זה נראה שיתבאר לנו מהא דתנן בפ' חזקת הבתים ד' מה' האומנין אין להם חזקה וכו' ואמר רבה עלה ל"ש אלא שמסר לו בעדים אבל מסר לו שלא בעדים מתוך שיכול לומר לו להד"מ כי אמר ליה נמי לקוחה היא בידי מהימן וכו' ומתיב רב נחמן בר יצחק אומן אין לו חזקה אומן הוא דאין לו חזקה הא אחר יש לו חזקה היכי דמי אי דאיכא עדים אחר אמאי יש לו חזקה אלא לאו דליכא עדים וקתני אומן אין לו חזקה תיובתא דרבה תיובתא ע"כ:
ופי' רשב"ם ז"ל האומנין בעלי אומנות שמולכין להם בביתם לתקן כלים כגון צבעין או כובסין וטוענין לקוח הוא בידי אין להם חזקה ולאו בחזקת ג' שנים מיירי דסתם אומן לא שייך אלא במטלטלין וחזקת ג' שנים לא נאמרה אלא במקרקעי אבל במטלטלי מי שהוא מוחזק בשל חברו אפילו שעה אחת שאנו רואים שיוצאים מתחת ידו חפצים אלו אע"פ שיש לחברו עדים שהיו שלו נאמן זה המוחזק לומר לקוחים הם בידי דסתם לוקח מטלטלים מחברו בלא עדים הוא קונה ובלא שטר חוץ מדברים העשויין להשאיל ולהשכיר וא' לקוחין הם בידי דאינו נאמן. א' רבה ל"ש דאין לו חזקה לטעון לקוח הוא בידי וצריך האומן לשלם לבעל הבית את בגדו או כליו אלא שמסר לו בעל הבית טליתו בעדים לתקנו הא אחר איניש דעלמא דלאו אומן וכו' היכי דמי דבאומן אין לו חזקה ואחר יש לו חזקה אי דאיכא עדים כשמסר בעל הבית לאומן בפניהם והוא שראה הטלית עכשיו בידו אם כן היאך דייקינן הא אחר יש לו חזקה הא כיון דאיכא עדים שבתורת פקדון בא לידו וגם רואים אותו עכשיו בידו דלא מצי למימר החזרתיו לך הא ודאי לא מהימן לומר לקוח הוא בידי דמאי שנא מארוס ואפוטרופוס שאין יכולין לומר לקוח הוא בידי והא ליכא למימר דבאיכא עדים ולא ראה מיירי והילכך אחר מהימן דהא אפי' אומן נמי מהימן לדברי הכל דהא אוקמינן לעיל המפקיד את חברו בעדים אין צריך להחזיר לו בעדים ומיגו דמצי אמר החזרתיו לך כי א"נ לקוח הוא בידי מהימן אלא לאו דאיכא עדים בשעת מסירה והילכך אע"ג דרואין אנו בידו דאחר יש לו חזקה דכיון דלאו אומן הוא יכול לומר לקוח הוא בידי כדין כל הקונה מטלטלין מחברו שאין צריך עדים אלא מכיון שהוא מוחזק בו יכול לומר שלי הוא שלקחתיו ממך וקתני אומן אין לו חזקה היכא דליכא עדים ואיכא ראה כאביי תיובתא דרבה שא' לעולם אינו נאמן אומן עד דאיכא תרתי והשתא שמעינן מהכא שהמפקיד אצל חברו בעדים אין צריך להחזיר לו בעדים דהא הדר ביה רבה לגביה דאביי ובהמוכר את הבית לקמן פסקינן שאפילו המפקיד את חברו בשטר אין צריך להחזיר לו בעדים ודקאמר בגמרא אי דאיכא עדים אחר אמאי מהימן מינה שמעינן שהמפקיד אצל חברו בעדים ועדיין ישנו לפקדון בידו לפנינו שאינו יכול לטעון החזרתי לך ולטעון נמי שמכרו לו אינו נאמן וה"מ כשראה ותפס אבל אם לא ראה ותפס מהימן במיגו דאי בעי א' החזרתיו לך כי א' מכרת אותם לי נאמן ובשבועה וה"מ שהפקיד לו בעדים אבל אם ראה טליתו ביד חברו ומכירים בו עדים שהיה שלזה וטוען לזה מה טיבו אצלך ואמר לו לקוח הוא בידי נאמן שאין זה נאמן לומר הפקדתיו אצלך מאחר שאין לו עדים וה"מ שמצא טליתו ביד חברו שאינו אומן אבל ראה טליתו ביד אומן וא' אומן לקוח הוא בידי אינו נאמן אלא א"כ יש לו עדים שלקח בפניהם ע"כ:
וכן פסקו רוב הפוסקים הראשון בקדושה הרמ"בם ז"ל כ' בפרק ח' מה' טוען ונטען כל המטלטלן בחזקת זה שהן עתה תחת ידו ואע"פ שהביא התובע עדים שהמטלטלין ידועין לו כיצד בגד זה או כלי זה שבידך או שבתוך ביתך שלי הוא או הפקדתיו אצלך או השאלתיהו לך והרי העדים שהן יודעין אותו מקודם ברשותי והנתבע אומר לא כי אלא אתה מכרתו לי או נתתו לי במתנה הרי זה הנתבע נשבע הסת ונפטר וכו' בד"א בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר כגון בגדים ופירות וכלי תשמיש הבית ודברים של סחורה וכיוצא בהם אבל דברים העשויין להשאיל ולהשכיר אע"פ שהן תחת ידו של זה ואע"פ שלא השאילו כלי זה ולא שכרו לו בעדים הרי הן בחזקת בעליהן כיצד ראובן שהיה לו כלי העשוי להשאיל ולהשכיר ויש לו עדים שהוא ידוע לו והרי אותו הכלי תחת יד שמעון וראובן טוען שהוא שאול או שכור ושמעון טוען אתה מכרתו לי אתה נתתו לי במתנה אינו נאמן אלא ראובן נוטל כליו ונשבע הסת על טענת שמעון ואפי' מת שמעון הרי ראובן נוטל כליו והורו הגאונים שישבע הסת שטוענין ליורש בד"א כשהיה כלי זה נראה ביד שמעון אבל אם ראובן טען וא' לשמעון כלי פלוני יש לי בידך ושכור הוא הוציאו לי והרי יש לי עדים שהוא ידוע לי וא' לו שמעון אתה מכרתו לי אתה נתתו לי במתנה נאמן ונשבע שמעון הסת ונפטר מתוך שיכול לומר לא היו דברים מעולם ואין בידי כלום נאמן לומר ישנו אצלי ואתה מכרתו לי ע"כ:
ובסוף הפרק כ' ואל תטעה בין דברים העשויין להשאיל ולהשכיר לדברים שדרכן להשאיל ולהשכיר כמו שטעו רבים וגדולים שכל הדברים ראויים להשאיל ודרכן להשאיל ואפילו חלוקו של אדם וכו' אבל הדברים העשויין להשאיל ולהשכיר הם הכלים שבני אותה מדינה עושין אותן מתחלת עשייתן כדי להשאילן ולהשכירן וליטול שכרן והרי הן לבעליהן כמו קרקע שאוכל פירותיה והגוף שלו כך אלו הכלים עיקר עשייתן כדי ליהנות בשכרו כגון היורות הגדולות של נחושת שמבשלין בהם בבית המשתאות ע"כ:
נקטינן מן האמור שכל המטלטלים בחזקת מי שהם בידו עתה ואינם בחזקת הטוען אלא א"כ ראם עתה ביד המחזיק בהם והיו מדברים העשויים להשאיל ולהשכיר והביא עדים שהם ידועים לו אבל בלאו הכי נשבע הנטען שבועת הסת ונפטר ומינה לנדון שלפנינו דחפצים אלו שנמצאו בבית ראובן ותפסתם אשתו בחשבה שהם מנכסי עזבון ראובן בעלה שהביאם לה בשעת אירוסין דמסתמא שלו הם כדרך כל החתנים שאינם מביאים כלים שאולים כדי להתקש' בהם כלותיהם כ"כ זמן ומסתמא בביתו נמצאו ושלו היו והדין עמה ויעקב שרוצה להוציא בטענת פקדון עליו להביא ראיה שבתורת פקדון הם בידה עד עתה ואז יטול חפציו שאין כתובה נגבית מפקדון שהיה ביד בעלה כמו שהביא הרב בעל המפה בא"ה סימן ק"ב סעיף ב' דלכולי עלמא אם תפסה פקדון של אחרים שהיה ביד בעלה צריכה היא להחזיר ע"ש:
וא"ת שאני פקדון חמיה מאיש זר הרי לך קרוב לענין זה שישאל להרב בעל פרח מטה אהרן ז"ל והובא בספר שא' ות' שלו בשאלה לד' ד' סח' מי שנתן לבנו סבלונות שיתן לכלתו והתנה עם בנו בפני עדים שבתורת שאלה היה נותן לו הסבלונות וכל עת וזמן שיתבעם שחייב להחזירם ואבי הכלה מחזיק בסבלונות שהם סבלונות בתו ע"כ:
והשיב כנראה שסבלונות אלו שלחם החתן לכלתו בתורת קדושין ואבי הכל' מחזיק בהם כיון שלא פירש החתן שהיו הסבלונות שאולין ולא היו הסבלונות משל החתן וקודם צריכין אנו לבאר דין המקדש בטבעת שאולה או בחפץ שאול מה דינו לענין קדושין ואח"כ נבאר אם חייב להחזיר והנה הרא"ש ז"ל בפ"ק דקדושין ובתשובה כלל לד' מייתי פלוגתא דרבוותא שלדעת הר' אביגדור כהן אינה מקודשת לפי שלדעת להשתמש בו השאילו ולא שיהיה הגוף שלו וכשמקדש בו האשה כונתה בקבלת הקדושין שיהיו שלה נמצא שקדשה בגזל וכן נראה דעת רבינו ברוך ממגונצא וכו' ור' משה הכהן כ' שמקודשת וכן דעת רבינו שמשון בתשובה והרא"ש ז"ל הטיל פשרה ביניהם דאם השאילו לקדש בו וקדש בו הוו קדושין גמורין כיון שהשאילו לזה אנן סהדי שגמר בלבו ליתנו לו בלשון המועיל שתהא מקודשת ולכל הפחות יהיה מתנה ע"מ להחזיר והויה מקודשת ויקנהו מן האשה ויחזירהו לו או יחזיר דמיו וכו' ולבסוף העלה שג"כ בזה הבן יקנה הסבלונות מן האשה או מקרוביה ויחזיר לאמו או יחזיר דמיהם ע"כ יע"ש הרי שלא חלק בין פקדון אביו לשאר בני אדם ודינם שוה ולא אמרינן כיון שלא שאלם אביו ממנו כ"כ זמן ומסתמא מחלם לו כיון שבתורת פקדון נתנם לו על פי עדים תחלה עד שיפרש:
אבל כל עוד שלא הביא עדים לברר טענתו תפישתה תפישה ותגב' כתובתה מכל החפצים כפי מאי דקי"ל שכתובה נגבית האידנא מן המטלטלין שהניח בעלה מתקנת הגאונים וכמו שפסק הרב"י בא"ה בסימן ק' ותקנה זו הביאה הרא"ש ז"ל בקדושין בפ' האומר והרי"ף בפ' מציאת האשה וכ"ש למאי דנהיגי האידנא לכתוב ממקרקעי וממטלטלי כמו שכ' הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מה' א' שאחר שכ' דין הגמרא ותקנת הגאונים כ' עכשיו נהגו לכתוב בכל הכתובות ממקרקעי וממטלטלי ודבר זה תקון גדול הוא ואנשים חכמים ונבונים נהגו כן והוא ככל תנאי שכממון שהוא קים ונמצאת האלמנה גובה מהמטלטלין בתנאי זה ולח מתקנת האחרונים ע"כ יע"ש:
אלא שנשאר לנו לבאר אם חייבת אלמנת ראובן לישבע הסת ליעקב חמיה כדי להפטר מטענתו או אם היא פטורה אף מן השבועה עד שיביא ראיה לטענתו שבתורת פקדון נתנם כל זמן שהם בידה עד שישאלם וכו' שמדברי הרמב"ם ז"ל נראה שפטורה היא אף משבועת הסת שכ' בפרק ח' מה' טוען ונטען אין כל אלו הדברים אמורים אלא שהיה בעל הכלי טוען אני הפקדתיו אצלך או השאלתיהו לך אבל אם טען שכלי זה היה שלי ונגנב או אבד או נגזל וכו' והביא עדים שהוא ידוע לו וזה שתחת ידו אומר איני יודע אבל אחרים מכרוהו לי או נתנוהו לי במתנה אע"פ שהוא מדברי' שעשויין להשאיל ולהשכיר מעמידין אותו ביד זה שהוא בידו ואינו נשבע כלל שהרי אין לו טוען ע"כ:
וג"כ לאה כיון שאין לה טוען שטענת יעקב היא נגד בנו שנתן לו החפצים בתורת פקדון שאף בזה אין לו עדים והיא טוענת ראובן בעלי נתנם לי בתורת שהם חפציו שנתנם לי כחפציו בשעת אירוסין בסתם ומאותה שעה והלאה נתקשטתי בהם בלי תובע ומסתמא הם של בעלי ראובן שתגב' מהם כתובתה כשאר נכסיו שאין שבועת הסת אלא כשהטענה נגד הנתבע עצמו הפקדתי אצלך והוא משיב אתה מכרתו לי או נתתו לי במתנה וכו' אבל אני הפקדתיו לפלוני שנפטר מן העולם ומידו בא לך בתורת פקדון והנתבע מכחיש ואומר הוא נתנו לי בתורת שהוא שלו כנדון דידן נראה שאין כאן שבועת הסת כפי סברת הרמב"ם ז"ל ודוק:
ואין לומר שאף אם תודה לו לאה שבתורת פקדון הם בידה וגם יש ליעקב עדים מזה שתוכל לתופשם לגבות מהם כתובתה כיון שהחפצים אלו היו משל אביו ובאו לידה מזמן אירוסין שזה דוקא לא נאמר אלא במשיא בנו גדול ויחדם לו כלים בסתם אבל לא במפרש כמו שכ' הרמב"ם ז"ל בה' זכייה ומתנה בפ' ו' הלכה ט"ו המשיא בנו גדול לבתולה בבית קנה הבית והוא שיהו נשואין ראשונים לזה הבן ולא השיא האב בן אחר קודם לו וכו' ודברים אלו כהלכה בלא טעמא ונגעו חכמים בדבר זה מאומדן הדעת שמרוב שמחתו ואהבתו גמר והקנה וכו' ייחד לו בית וכלי בית וכו' קנה כלי הבית וכו' ע"כ כל זה במיחד לבנו גדול בסתם אבל לא במפרש שבתורת פקדון כנדון דידן שכל האמור שם הוא הילכתא בלא טעמא ומטעם אומדן דעתא שמחמת שמחתו ראשונה גמר והקנם לו מש"כ במפרש יהבו דלא לוסיף עלה:
ותפיסת האלמנה מהניא אף במטלטלין ואף לאחר לאחר מיתה וכדי שלא להאריך בזה לרוב פשיטותו הנה לך מה שהשיב מהר"ש מדינה על זה בתשובות א"ה סימן קע"ח ששאלוהו על אלמנה שתפסה יותר מכתובתה ממטלטלין שהניח בעלה אחריו ויש ג"כ מלוין שתובעים בלתי שטר וכו' והשיב שכל אלו הדברים פשוטים הם שאלמנה אפילו ככר זהב והוא יותר מכדי מכתובתה למזונות וכ"ש לכתובתה אין מוציאין מידה ואע"ג שי"א דוקא עד כדי כתובתה וכו' מ"מ קי"ל כו' היכא דאיכא פלוגתא דרבוותא לא מפקינן ואין לומר דוקא היכא דתפסה מחיים אבל תפיסה דמאחר מיתה לא דהא כ' הר"ן ז"ל ופוסקים אחרים דהא דאיכא לחלק בין תפיסה דמחיים אל אחר מיתה היינו לדידהו דלא הוו משעבדי מטלטלי לכתובה אבל לאחר תקנת הגאונים דמטלטלי משתעבדי הכל שוה וכ"כ בזמן הזה דאיכא תנאי כתובה וכו' גם על התובעים מלוה ע"פ זיל קרי בי רב הוא שכדי להפרע מנכסי יתומים צריך ג' תנאים הראשון שצוה הש"מ השני שנדוהו ב"ד על כך ומת בנדויו הג' שידענו דכשמת הלוה עדיין לא היגע זמן הפרעון דחזקה לא פרע איניש בג' זמניה ואי ליכא חד מהני אין נפרעים מנכסי יתומים ע"כ:
כלל העולה מכל האמור לנדון שלפנינו שתפיסת לאה באלו החפצים תפיסה גמורה אפילו תפסה לאחר מיתת ראובן בעליו שכל מה שנמצא בבית בעלה בחזקת שהוא שלו עד שיביא יעקב עדים נגד טענתה כדין המוציא מחברו שעליו להביא ראיה וכל עוד שלא הביא ראיה גמורה גובה מכל המטלטלין שנמצאו בבית בעלה שהרי תקנו הגאונים שכתובה האידנא נגבית אף מן המטלטלין וכ"ש לפי מה שנהגו עכשיו לשעבד לה כל נכסיו מקרקעי ומטלטלי דהא קי"ל כל תנאי שבממון קיים ואין טענת יעקב טענה לומר שהחפצים הם שלו ומעולם לא נתן לראובן בנו כלים במתנה שאף אם יביא עדים שחפצים אלו היו שלו מ"מ מי יאמר לנו שלא מכרם לבנו או נתנם לו במתנה והשתא קא הדר ביה כדי שלא תתקשט כלתו בהם בפני אחרים וכיון שהיא מוחזקת אין להוציא מידה אלא בראיה ברורה הנראה לע"ד כתבתי והוא ית' יצלנו משגיאה אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום שהוכפל בו כי טוב י"ד לחדש סיון בסדר ובשנת עמדו ואשמעה מה יצוה ה' לכם ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן סי"ט