שאלה ראובן חלה מקדחת שלישית ולא היה בו סכנה רק הוא חלוש מאד והזמן קרוב ליום הכפורים ויום הקדחת יחול באותו היום ולזה רצו הרופאים שיקח משקה הנעשה מקליפת עץ מר שקורים בלע"ז קינ"א קינ"א וצוו אותו לקחת ששה כוסות בכל יום ממשקה זה המר ואף בי"ה מפני שאם יפסיק מלשתותו הדבר קרוב שיבא לו הקדחת בי"ה ויהיה עצומה עד מאד באופן שיהא צריך לחלל י"ה ולשתות כל צרכו בעבור הצמא ואם יקח הקינ"א קינ"א הוא קרו לודאי שלא יבא לו הקדחת ומספקא ליה אם מותר ליקח לכתחלה תרופה זאת מי אמרינן כיון שהוא דבר שאין בו הנאה לחיך בעבור מרירותו מותר א"ד דווק' בדיעבד אמרינן שאם שתה משקה מר יהא פטור מכרת אבל לכתחלה יהא אסור:
תשובה תנן במסכת יומא פרק י"ה אכל אוכלים שאינם ראויים לאכילה ושתה משקים שאינם ראויים לשתיה ושתה ציר או מורייס פטור ובגמרא אמר רבא כס פלפלי ביומא דכפורי פטור כס זנגבילא ביומא דכפורי פטור מתיבי היה רמ"א ממשמע שנאמר וערלתם ערלתו את פריו איני יודע שעץ מאכל הוא אלא מה ת"ל עץ מאכל עץ שטעם עצו ופריו שוה הוי אומר זה פלפלין ללמדך שהפלפלין חייבים בערלה ואין ארץ ישראל חסרה כלום שנאמר לא תחסר כל בה לא קשיא הא ברטיבתא הא ביבשתא ואיתא תו התם ת"ר אכל עלי קנים פטור לולבי גפנים חייב אלו הן לולבי גפנים א"ר יצחק מגדלאה כל שלבלבו מר"ה ועד י"ה ורב כהנא אמר כל שלשים יום תניא כוותיה דר' יצחק מגדלאה אכל עלי קנים פטור לולבי גפנים חייב אלו הן לולבי גפנים כל שלבלבו מר"ה ועד יום הכפורים עד כאן לשון הגמרא:
ואיכא למידק בהאי סיפא דמתניתין שתה ציר או מורייס פטור דנראה לפום ריהטא דבבא יתרה היא דהא קתני ושתה משקים שאינם ראויים לשתיה וליכא למימר דהאי סיפא אתא לפרושי רישא ולומר ד"מ מה הם המשקים שאינם ראויים לשתיה דא"כ ברישא נמי הוה ליה לפרושי מה הם המאכלים שאינם ראויים לאכילה ועוד דאם כן מהיכא דייק תלמודא על האי סיפא דשתה ציר או מורייס פטור הא חומץ חייב ואוקמא מתני' דלא כרבנן דאי משום דלא תני חומץ אטו תנא כרוכלא הוא דליזיל וליחשוב כל מיני משקים שאינם ראויים לשתייה נקט ציר או מורייס וה"ה חומץ ושאר משקים שאינם ראויים לשתי' ובהכי אתיא מתניתין כרבנן ונראה לפי מה שאחשוב דממאי דקתני ושתה משקים שאינם ראויים לשתיה לא הוה שמעינן פטור אלא במשקים שאינם ראויים לשתיה כלל רצוני לומר במשקים שהאדם מונע השתיה מהם בעבור טבעם ומזגם הרע מנגד לטבעו ולמזגו כגון מי רגלים מים סרוחים וכדומה לזה אבל במשקים שהם ראויים באופן מה לשתיה בעבור שטבעם אינו נגדיי לטבע האדם אלא בהפך הוא נאות לטבעו ומזגו ולפעמים יקרה שישתה מהם מעט אלא שעל הרוב רחקו מהם השתיה מפני שאין הנאה לחיך מהם כגון החומץ שהוא משקה נאות בצד מה לגוף כי הוא מחזיק האצטומכא כאשר נתבאר בחכמת הרפואה וכמו כן הציר או מורייס שאף שאינם משקים כל כך טובים ונאותים לגוף כמו החומץ מ"מ הם נכנסים תחת סוג משקים ראויים שהרי מערבים בהם קצת מאכלים כדי לקיימם והם נאכלים על ידי טיבול הוה אמינא שיתחייב מי שישתה אותם בי"ה להכי אתא סיפא וקאמר שתה ציר או מורייס פטור שאפילו אלה המשקים שראויים בבד מה לשתייה אלא שאין דרך בני אדם לשתות אותם מפני שאין הנאה לחיך מהם מי ששתה אותם פטור ומדלא נקט מתניתין חומץ שהיה מורה לנו בזה יותר חידוש דהחומץ משיב את הנפש והיינו טעמא דר' פליג דווקא בחומץ ומודה בציר או מורייס דפטור דייק תלמודא הא חומץ חייב ומתוקמא מתניתין כר ולא כרבנן ובזה יתבאר לנו הטעם למה הוצרך רבא לומר כס פלפלי ביומא דכפורי פטור דלכאורה היה נראה מלתא דפשיטא דממתני' שמעינן לה דקתני אכל אוכלים שאינם ראויים לאכילה אלא דמההיא לא הוה מצינן פטורא אלא באוכלים שאינם ראויים כלל למאכל אדם כגון עפר אבנים וכדומ' לזה אבל דברים הראויים לאכילה באופן מה כגון פלפלין שמתבלים בהם קצת מאכלים אלא שלרוב חריפותם אין אוכלים אותם כמות שהם הוה אמינ' דיתחייב מי שיכוס אות בי"ה לכך בא רבא ואמר כס פלפלי ביומא דכפורי פטור כס זנגבילא ביומא דכפורי פטור ולמד זה מסיפא דמתניתין דקתני שתה ציר או חומץ פטור אף שהם משקים ראוים קצת כמו שאמרנו וכשם שאין הפרש במשקים הראויים קצת למשקים שאינם ראויים כלל הכי נמי אין סברא לחלק באוכלים שראויים קצת לאוכלים שאינם ראויים כלל למאכל אדם וכן כתב הרמב"ם ז"ל מהלכות שביתת עשור וז"ל אכל אוכלים שאין ראויי' למאכל אדם כגון עשבים המרים או שרפים הבאושים או ששתה משקים שאינם ראויים לשתיה כגון ציר או מוריס וחומץ חי אפי' אכל ושתה מהם הרבה הרי זה פטור מן הכרת אבל מכין אותו מכת מרדות עכ"ל הרי לך שבאר הוא ז"ל אותם הדברים הראוים באופן מה בין באוכל בין במשקה:
אמנם יש להקשות בדבריו ז"ל במה שכתב אפילו אכל ושתה מהם הרבה הרי זה פטור מן הכרת דקאי נמי לחומץ חי ומן הגמרא נראה בהדיא דלא פטרינן בחומץ חי אלא למי ששתה ממנו מעט דהכי אית' התם דרש רב גידל בר מנשי מבירי דנרש אין הלכה כר' לשנה נפקו כ"ע מזגו ושתו חלא שמע רב גידל ואיקפד אמר אימור דאמרי אנא דיעבד לכתחלה מי אמרו אימור דאמרי אנא פורתא טובא מי אמרי אימור דאמרי אנא חי מזוג מי אמרי ואם הוא ז"ל פסק דבחומץ מזוג חייב מההיא דרב גידל למה לא פסק נמי כמותו במאי דקאמר דבחומץ חי פטור דווקא פורתא אבל טובא לא וכן יש להקשות על דברי הטור שכת' בא"ח סי תרי"ב שתה משקין שאינם ראויים לשתיה כגון ציר או מורייס וחומץ חי פטור אבל אסור אבל חומץ מזוג חייב ומדסתם דבריו ולא חילק בין רב למעט משמע דסבירא ליה כהרמב"ם וכבר תפס עליו בזה הרב בית יוסף וז"ל ומה שכתב וחומץ חי פטור אבל אסור אבל חומץ מזוג חייב שם בגמרא שתה ציר או מורייס פטור הא חומץ חייב מתניתין מני ר היא דתניא ר' אומר חומץ משיב את הנפש דרש רב גידל וכו' ומשמע מהכא דהא דפטור בחומץ חי דווקא בשתא פורתא אבל שתה טובא חיובי נמי מחייב יצריך טעם למה השמיטו רבינו ואפשר דמשום דלא שמיע ליה בכמה מיקרי טובא לא מני לחיובי עליה ומפני כך סתם דבריו אבל על הרמב"ם יש לתמוה שכתב אכל אוכלים וכו' דמשמע מלשונו דאפילו שתה הרבה חומץ חי פטור ואמאי כי היכי דחייב בחומץ מזוג משום דקאמר אימור דאמרי אנא חי וכו' הכי למי ה"ל לחיובי בשתה חומץ חי הרבה דהא אמר אימור דאמרי אנא פורתא טובא מי אמרי דמשמע דכל דהוי טובא הלכה כר' דמחייב ושמא יש לדחוק ולומר דאפילו שתה מהם הרבה דקאמר לא קאי אלא אציר ומורייס בלבד ולא אחומץ חי ויותר נראה לי שכא היה גורס אימור דאמרי אנא פורתא עכ"ל ודבריו תמוהים בעיני במה שכתב על הטור שלא הביא ההיא דרב גידל משום דלא שמיע ליה בכמה מיקרי טובא ולא מצי מחייבי עליה דוודאי כוונת רב גידל בדברים אלה מבוארת דפורתא נקרא כל שהוא פחות מכשיעור וטובא הוא כשיעור או יותר דאין הפרש במי ששתה ד"מ רביעית אחת ממשקה מה למי ששתה הרבה רביעיות וא"כ היה לו לטור לפרש דבריו ולומר שמי ששתה חומץ חי פחות מכשיעור פטור אבל בשיעור חייב ואי תימא דאי אפשר לומר כן דאי הכי אין הפרש בין חומץ חי שהוא משקה שאינו ראוי למשקים הראויים לשתיה דהרי אם שתה נמי מהם פחות מכשיעור פטור מכרת הא לא קשיא ולא מדי דבשאר משקי' הראויים לשתיה אם שתה פחות מכשיעור עבר על איסור תור דקיימא לן כרבי יוחנן דחצי שיעור אסור מן התורה אבל בחומץ אי אין איסורו אלא מדברי סופרים ועוד דלפי מה שיתבאר לקמן דפורתא וטובא לא קאי אלא אחומץ מזוג אין כאן קושיא כלל. גם מה שתירץ הרב כדברי הרמב"ם ז"ל הוא דחוק מאד כי דברי הרמב"ם הם בתכלית הביאור שמה שכתב אפילו אכל ושתה מהם הרבה קאי לכל מה שכתב למעלה וכבר הרגיש הרב בעצמו בחולשת זה התירוץ באומרו ויש לדחוק וכו וכתב התירוץ הב' שהוא יותר נכון לדעתו:
והרב לחם משנה פירש הסוגיא באופן יותר נכון כפי גרסתינו וז"ל אכל אוכלים שאינם ראויי' וכו ולכאור' נראה דה"ק אפי' אני דיעבד לא אמרתי אלא מעט ואפילו מעט לא אמרתי אלא חי אבל מזוג מי אמרתי דודאי חייב ולכך פסק רבי' ז"ל דחיוב במזג אבל תימא שהיה לו לפסוק בהרבה שחייב ואם כן איך כתב אפילו שתה מהן הרבה פטור וכבר הוקשה זה להרב בית יוסף ז"ל ותירץ שם תירוצים יפים ואני אתרץ דרבינו נראה לו דפשט דברי רב גידל משמע דהכי קאמר אימור דאמרי אנא אין הלכה כר' בפורתא אבל בטוב אפילו רבנן מודו דחייב דאין לפר' דמאי דקאמר אבל בטובא מי אמרי שר"ל אבל בטובא ודאי דהלכה כר' דחייב אע"ג דרבנן פליגי עליה אפי' בטובא דודאי רב גידל היה לו לפסוק כרבי לגמרי או כרבנן לגמרי ומפני שנראה לרבינו ז"ל פשט דברי רב גידל כך לכך הוקשה לו בגמרא דכיון דאמר רב גידל דרבנן מודו בטובא דחייב אם כן אמאי קאמר בגמרא הא חומץ חייב מתני' ר' היא וכו' דמשמע דהכי קאמר מדנקט מתניתין ציר או מורייס ולא נקט חומץ משמע דחומץ חייב ואם כן מתניתין אתי כר' ואמאי מוקי מתניתין כר' אפילו כרבנן נמי מצי אתי דהא רבנן מודו בטובא דחייב וא"כ להכי נקט במתניתין ציר או מורייס ולא חומץ לומר דבציר או מורייס בין מעט בין הרבה פטור אבל בחומץ כשיהיה הרבה הוא חייב ומכח קושיא זו אפרש פשט דברי רב גידל כך אימור דאמרי אנא דיעבד לכתחלה וכו אימור דאמרי אנא פורתא טובא מי אמרי כלומר רב גידל איקפד ואמר אני לא אמרתי שמותר אלא בדיעבד אבל לכתחלה מי אמרתי ואפילו לפי דבריהם שהבינו לי שאמרתי אפי' לכתחלה אם אמרתי שמותר לכתחלה לא אמרתי אלא בפורתא אבל בטובא מי אמרתי שלכתחלה מותר אפילו כדבריהם שהבינו לי שאמרתי בין רב בין מעט אימור דאמרתי אני כן בחי אבל במזוג מי אמרתי ולפי זה לא נפקא לן אסור בהרבה לרבנן לא לכתחל' אבל בדיעבד אית להו לרבנן דמותר ולהכי מתניתין דקאמר בדיעבד שתה ציר או מורייס דפטור בדיעבד דמשמע חומץ לא ודאי דאתי דלא כרבנן דאית להו דאפילו טובא מותר ומשום הכי קאמר מתניתין מני ר' היא ולא רבנן ופסק רבינו כן דבהרבה בדיעבד מותר כרבנן אבל לכתחלה אסור וזהו שאמר אפילו שתה וכו' אבל במזוג פסק רבינו ז"ל דאפילו בדיעבד אסור משום דלא פירש רבינו ז"ל בפורת' וטובא דטובא בדיעבד לרבנן מותר אלא כדי לתרץ הקושיא דהיכי קאמר מתניתין ר' היא כדפרישית אבל במזוג אפילו ישבור רבנן דחייב אין כאן קושיא נוקמא מתניתין כרבנן ואימא ביר או מורייס פטור אבל חומץ מזוג חייב דציר ומורייס לא שייך ביה מזוג כדי שנאמר דמתניתין במזוג איירי ולכן לא נקט חומץ ואם כן כיון שאין קושיא כלל כשנפרש במזוג מי אמרי דרוצה לומר אפילו בדיעבד אסור לכך פירש רבינו ז"ל כן כפשטו זה נראה לי לתרץ לדעת רבינו ז"ל עכ"ל ועם שפירושו הוא נכון בסוגיא ונתן טעם למה פסק הרמב"ם ז"ל שאפילו שתה הרבה מחומץ חי פטור מ"מ יש לדקדק בדבריו במה שפירש ההיא דרב גידל אימור דאמרי אנא חי מזוג מי אמרי ואפילו כדבריה' שהבינו לי שאמרתי בין רב בין מעט דנראה שכוונתו בדברים אלה לומר שזה מוסב על מה שאמר תחלה אימור דאמרי אנא דיעבד ר"ל אף לפי דבריהם שהבינו לי שלכתחלה וטובא מותר לא אמרתי אלא חי אבל במזוג לא אמרתי ולפי זה מותר לכתחלה לשתות חומץ חי אפילו הרבה וזה הוא שלא כדעת הרמב"ם ז"ל שהרי לא התיר אלא בדיעבד לכן נראה לי שגירס' הרמב"ם והטו"ר היה כגירסת הרא"ש ז"ל אימור דאמרי אנא חי מזוג מי אמרי אימור דאמרי אנא פורתא טובא מי אמרי אימור דאמרי אנא דיעבד לכתחלה מי אמרי וכך פירושו כשאמרתי שאין הלכה כרבי שר"ל שאינו חייב על החומץ לא היתה כוונתי בזה אלא על חומץ חי אבל במזוג אפילו רבנן מודו דחייב ואף לפי דבריכם שהבנתם אף במזוג לא היה לכם לשתות ממנו טובא דאני לא אמרתי אלא פורתא רצוני לומר פחות מכשיעור אבל כשיעור חייב ואפילו פחות מכשיעור במזוג לא התרתי לכתחלה כמו שעשיתם אתם אלא דווקא בדיעבד כדין כל משקה הראוי לשתיה שאסור לשתות הימנו לכתחלה אפילו פחות מכשיעור ולפי זה הפירוש חומץ חי הוא שוה לציר ומורייס ולשאר משקים שאינם ראויים לשתיה שאפילו שתה מהם הרבה הוא פטור דדוקא בחומץ מזוג הוא דאיכא הפרש בין רב למעט כדפירשנו ובזה יבואו דברי הרמב"ם והטו"ר ז"ל על נכון:
העולה מכל זה הוא דמי שאכל בי"ה אוכלים שאינם ראויים לאכילה או שתה משקים שאינם ראוי' לשתיה בין שיהיו אות האוכלים או משקים ראויים בצד מה לאדם אלא שאין דרך בני אדם לאוכלם או לשתותם או מבד מרירותם כגון עשבים ומשקים המרים או מצד מליחותם כגון הציר או מורייס או בדרך אחרת כגון החומץ שאין הנאה לחיך ממנו בין שאותם האוכלים או משקים אינם ראוים כלל לאדם בעבור שבטבעם ומזגם הם נגדיים בהחלט לטבע האדם ומזגו פטור מן הכרת דלא חייבה התורה אלא מה שהוא אוכל או משקה לרוב בני אדם וא"כ הוא דבר פשוט שמי שלקח זאת הקליפה המרה שקורי' קינ"א קינ"א בי"ה בין שלקחה באבק דק היטיב בין במשקה שקורים אינפוש"ו פטור מן הכרת אבל מכין אותו מכת מרדות:
אמנם כל זה מיירי בבריא שאכל או שתה דברים אלו למלאת תאותו ורצונו ולא לצורך רפואה אבל בחולה אף שאין בו סכנה שרוצה ליקח דברים אלו להתרפאת בהם מותר לכתחלה לעשותו ואפילו סורא ליכא דהכי איתא בהדיא בפסחים בפרק כל שעה דף כ"ה אמר ר' יעקב אמר ר' יוחנן בכל מתרפאים חוץ מעצי אשירה ה"ד אי נימא דאיכא סכנה אפי עצי אשירה נמי ואי דליכא סכנה אפילו כל איסורין שבתורה נמי לא לעולם דאיכא סכנה ואפ"ה עצי אשירה לא דתניא ר"א אומר אם נאמר בכל נפשך למה נאמר בכל מאודך ואם נאמר בכל מאודך למה נאמר בכל נפשך אלא לומר לך אם יש אדם שגופו חביב עליו מממונו לכך נאמר בכל נפשך ואם יש אדם שממונו חביב עליו מגופו לכך נאמר בכל מאודך כי אתא רבין אמר ר' יוחנן בכל מתרפאים חוץ מע"ז וג"ע ושפיכות דמים ותו איתא התם מר בר רב אשי אשכחיה לרבינא דשייף ליה לברתיה בגוהרקי דערלה א"ל אימור דאמור רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמרי א"ל האי אישתא צמירתא נמי כשעת הסכנה דמיא איכא דאמרי אמר ליה מידי דרך הנאה קא עבידנא ופירש"י שייף מושח גוהרקי דערלה בוסר זיתים קטנים משום רפואה דקסבר מותר להתרפא באיסורי הנאה אישתא צמירתא חולי שקורים מלויי צמירתא חם כמו דבמרה צמורי בבבא קמא דרך הנאה לאחר שנתבשלו ויוצא שמנן בבית הבד עכ"ל ומסיים הר"ן ז"ל אבל אנא עבידנא בעוד שהפסולת מעורב עם השמן והוה ליה שלא כדרך הנאתו דלא מתסר אלא מדרבנן כדאמרינן בגמרא דכל איסורי' שבתורה אין לוקין עליהם שלא כדרך הנאתן בר מכלאי הכרם ובשר בחלב שלוקין עליהם אפילו שלא כדרך הנאתן משום דלא כתיב בהו אכילה והילכך אין מתרפאים בהם כלל אלא במקום סכנה אבל שאר איסורין כולהו כיון דלא אסורי שלא כדרך הנאתן אלא מדרבנן מתרפאין בהם אפילו בחולי שאין בו סכנה עכ"ל:
הנה זאת הסוגיא תורה הוראה הכרחית שמותר לכחחלה ליקח הקינ"א קינ"א בי"ה להתרפאת בה אף בחולי שחין בו סכנה כיון שנהנה ממנה שלא כדרך הנאתה שהרי אין דרך בני אדם ליהנות הימינה אם לא לצורך רפואה מפני שאין הנאה לחיך ממנה בעבור מרירותה וליכא למימר דשתית הקינ"א קי"נא במשקה קרי דרך הנאה שהרי המשקין לשתיה הם עומדים ולא קרי שלא כדרך הנאה אלא כשאדם מתהנה מדבר מה שלא כדרך הכאת אותו דבר תמידית ומורגלת ד"מ דבר שדרך הנאתו הוא לשתיה והוא נהנה ממנו באופן אחר כגון רחיצה סיכה וכדומה לזה דליתא דאם כן היכי הוה רבינא מושח לבתו בשמן של ערלה והלא דרך השמן הוא לסוך בו והיכי קאמר מידי דרך הנאה קא עבידנא אלא ודאי דטעמא הוא משום שאותו שמן היה שמן גרוע מפני שהזתים לא נתבשלו עדיין כדפי' רש"י ז"ל ואין דרך בני אדם ליהנות ממנו באופן זה הכא נמי אין דרך בני אד' ליהנו' מהקי"נא קי"נא אף במשק' אם לא לצורך רפואה בעבור שהוא משקה מר ואין הנאה לחיך ממנה וכן כתב הרמב"ם ז"ל בהדיא בפרק ה מהלכות יסודי התורה וז"ל במה דברים אמורים שאין מתרפאים בשאר איסורים אלא במקום סכנה בזמן שהם דרך הנאתם כגון שמאכילים את החולה שקצים ורמשים או חמץ בפסח או שמאכילים אותו בי"ה אבל שלא דרך הנאתם כגון שעושים לו רטיה או מלוגמא מחמץ או מערלה או שמשקים אותו דברים שיש בהם מר מעורב עם איסורי מאכל שהרי אין בהם הנאה לחיך הרי זה מותר ואפילו שלא במקום סכנה חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב שהם אסורים אפילו שלא דרך הנאתם לפיכך אין מתרפאים מהם אפילו שלא דרך הנאתם אלא במקום סכנה עכ"ל הנה באר בזה דתרי גווני שלא כדרך הנחה איכא האחד הוא כשאדם מתהנה מאיזה דבר הנאה מקרית רצוני לומר שאין דרכו להשתמש הימינה באופן זה אלא לפעמים דרך מקרה בסבה מה כגון חמץ בפסח שדרכו הוא ליהנות ממנו בדרך אכילה או שתיה והוא נהנה ממנו בדרך אחר לעשות מלוגמא או רטיה והב' הוא כשמתהנה מדבר מה שאין דרך בני אדם ליהנות ממנו כלל בסבימה כגון משקים שעירב בהם דבר מר שבעבור המרירות מונעים ממנו השתיה על הרוב ומכ"ש השתא במשקה הקינ"א קינ"א שכולו מר ואין דרך בני אדם לשתות הימינו כלל שנקרא שלא כדרך הנאה ומותר לשתות הימינו לכתחלה בי"ה לחולה אף שאין בו סכנה כשאר כל איסורים שבתורה שמתרפאים בהם שלא כדרך הנאתם אפילו שלא במקום סכנה:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נתגלה לנו הטעם למה פטרינן מכרת למי שאכל בי"ה אוכלים שאינם ראויים לאכילה או שתה משקים שאינם ראויים לשתיה שהוא משום שההניה מהם הוא שלא כדרך הנאתם וקיימא לן דכל איסורים שבתורה אין לוקים עליהם שלא כדרך הנאתם:
וראיתי לקצת מבני עמנו שרצו לאסור המשקה של קי'נא קי'נא כשהוא מיין מפני שהיין משיב את הנפש ר"ל שנותן כח לגוף ומחיה הרוחים חיוניי' ואם כן מבטל את העינוי ואין להם על מה שיסמוכו חדא דאם כן לא הוה ליה להרמב"ם ז"ל לסתום דבריו במה שכתב או שמשקים אותו דברים שיש בהם מר מעורב ולא חילק בין מים ליין ועוד דמלא לוגמיו שהוא שיעו' השתיה במשקים להתחייב עליו הוא אחד בין למים בין ליין ולפי זה הדעת היה ראוי ששיעור שתית יין יהיה פחות ממלא לוגמיו ועוד דכבר הוכחנו לעיל דהאוכלים או משקים שאין דרך בנו אדם ליהנות מהם על הרוב אעפ"י שהם נאותים לאדם בצד מה מצד טבעם ומזגם מי שאוכל או שותה אותם בי"ה פטור מן הכרת והראיה הגמורה לזה הוא החומץ שאעפ"י שמשיב את הנפש ומהאי טעמא סבר רבי שהוא חייב כדאית' בגמרא אפילו הכי קיימא לן כרבנן דפטור ולאו משים דסברי רבנן דאינו משיב את הנפש דאי אפשר להכחיש את המוחש אלא משום דסברי דכל דבר שרחקו ממנו ההנאה ואין דרך בני אדם להשתמש ממנו בעבור שאין הנאה לחיך ממנו כגון שהוא מר או מלוח וכדומה לזה מי שנהנה בי"ה ממנו שלא לצורך רפואה פטור אבל אסור ולצורך רפואה מותר לכתחלה אם כן אף במשקה הקי"נא קינ"א שהוא משקה מר כנודע לכל ואין דרך בני אדם לשתות ממנו כלל אם לא יהיה להתרפאת אף שהמשקה הוא מיין מותר לכתחלה לשתותו בי"ה ולא מבעיא בנדון דידן שכבר התחיל לשתות ממנו קודם י"ה ואמרו הרופאים שאם יפסיק מלשתותו הדבר קרוב שיבא לו הקדחת בי"ה ויהיה צריך לחלל ולשתות כל צרכו בעבור הצמא דוודאי מותר משום דמוטב הוא שיקח דבר שאין איסורו אלא מדברי סופרים אפילו בבריא ולא שיהיה בריך לחלל י"ה אלא בכל חולה שאין בו סכנה שרוצה להתרפאת בקי"נא קי"נא ולהתחיל בי"ה מותר לכתחלה לעשותו דקיימא לן דמתרפאים בכל איסורים שבתורה שצא כדרך הנאתן אף בחולי שאין בו סכנה כדכתבנו וזה מבואר בנפשו:
בסדר ובשנת כמשפט הראשון אשר היית משקהו לפ"ג:
אלה דברי דוד בלא"א כמהר"ר יעקב די מיזה: