שאלה מג ראובן קנה כלי סעודה חדש מן הגוי כדי ליתנו לגוי אחד אוהבו במתנה וקודם שנתנו לו רצה להשתמש בו עראי ונסתפק לנו אם צריך טבילה כדי להשתמש בו או לא. מי אמרינן כיון שקנהו מתחילה אדעתא ליתנו לגוי במתנה אינו צריך להטבילו שהרי אינו שלו וגם שהוא משתמש בו עראי ודרך מקרה בעלמא או דילמא כיון שעדיין לא נתנו לגוי צריך טבילה שהרי שלו הוא דבידו למכרו לחי שירצה. ואם תמצא לומר דאינו יכול להשתמש בו בלי טבילה עדיין מיבעיא לן אם לא נשתמש בו ראובן אלא נתנו לגוי במתנה ואמר לו הגוי שיתנהו לשמעון. אם שמעון צריך להטבילו או לא מי נימא הואיל והכלי בא מכח הישראל אינו צריך להטבילו. או נאמר כיון דסוף סוף בא לו מכח מתנת הגוי שהרי ראובן נתנו לגוי במתנ' והגוי הוא שנתנו לשמעון במתנה צריך טבילה. על הכל יורנו המורה כדת מה לעשות ומהת"מש:
תשובה ראה ראיתי השאלה ובשני ספיקות היא מבונה והכשר כלים ענינה ויען הם רבים וגם חלוקים וכלים מכלים שונים גמרתי לפרוס מצודה בים התלמוד ובנהרות הפוסקים שהם מים קיים ומהם אנו שותים ועליהם אנו נשענים להוציא לאור משפט כל תעלומה ולראות איזה בד הדין נוטה ומאל עליון נורא אקוה יצילני משגיאה לבל אכשל בדבר הלכה וממה שיעלה מצודתי לעניו' דעתי אשיב לשואלי על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון וזה החלי בעזרת השוכן על מכון הר ציון:
תנן בפרק השוכר את הפועל דף ע"ה ע"ב הלוקח כלי תשמיש מן הנכרים את שדרכו להטביל יטביל להגעיל יגעיל ללבן באור ולבן באור הספוד והאסכלא מלבנן באור הסכין שפה והיא טהורה:
ובגמרא אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אפילו כלים חדשים במשמע דהא ישנים וליבנן כחדשים דמי ואפילו הכי בעי טבילה מתקיף לה רב ששת אי הכי אפילו זוזא דסרבלא נמי אמר ליה כלי סעודה אמורין בפרשה עוד שם אמר רבה בר אבוה לא שנו אלא בלקוחין וכמעשה שתיה אבל שאולין לא רב יצחק בר יוסף זבן מנא דמרדא מעכו"ם סבר להטבילה אמר ליה ההוא מרבנן ור' יעקב שמיה לדידי מפרשה לי מיניה דר' יוחנן כלי מתכות אמורין בפרשה איתא תו התם איבעיא להו משכנתא מאי אמר מר בר רב אשי אבא משכין ליה נכרי כסא דכספא והטבילה ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני דמיא אי משום דחזי לנכרי דדעתיה לשקועיה עוד שם ת"ר הלוקח כלי תשמיש מן הנכרים דברים שלא נשתמש בהן מטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי צונן כגון כוסות וקיתוניות וצלוחיות מדיחן ומטבילן והם טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי חמין כגון היורות הקומקומוסין ומחמי חמין מגעילן ומטבילן והם טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי האור כגון הספודין והאסכלאות מלבנן ומטבילן והן טהורין עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י את שדרכו להטביל. כלומר כלי הראוי ליטהר בטבילה אין צריך תיקון אחר כגון כלי שתשמישו על ידי צונן יטבול ותו לא צריך: להגעיל. במים רותחין כגון כלי שתשמישו בכך דהיינו יורות וקדרות של מתכת יגעיל ובגמרא מפרש דבעי נמי טבילה: ללבן באור. כדמפרש ואזיל: הספוד והאסכלא. שתשמישן על ידי צלי: שפה. לשון שופינא: זוזא דסרבלא. מספרים שגוזזים בהן בגדי צמר הואיל וגזרת הכתוב היא ולא משום פילוט איסור דהא חדשים ולא בלעי מידי מצרכת לה טבילה: כלי סעודה אמורין בפרשה. דהכתיב כל דבר אשר יבא באש ואין דרך להשתמש על ידי האור אלא כלים של צורכי סעודה ובהנהו כתיב וטהר טבילה אבל זוזא דסרבלא לא: בלקוחין. שנחלטו ביד ישראל: וכמעשה שהיה. במדין שהיו חולטין להם לישראל הכלים: מנא דמרדא. אדמה וצפיעי בקר מעורבין ועושין מהן כלי: כלי מתכות אמורין. לענין טבילה בכלי נכרים דכתיב אך את הזהב ואת הכסף: לשקועיה. שלא לפדות עוד:
ומעתה כיון שכבר מצאנו ראינו ממאי דשנינו במשנה ובגמרא הדברים הצריכין לענין הכשר כלים וטל הכל טבילה הם צריכים ובה יהיו מותרים הן ישנים הן חדשים צריכים אנו לתור ולדרוש אם האי טבילה צריכה ארבעים סאה או לא וכדי לבוא אל תכלית המכוון לא אחדל לחזור על פרקי שקדמנו זכרה יען זכרתי מאמר התנא הפוך בה והפוך בה דכולא בה ומינה תהיה התחלתי בסייעתא דשמיא:
בפרק השוכר את הפועל (דף ע"ה ע"ב) בגמרא תנא וכולן צריכין טבילה בארבעים סאה מנהני מילי אמר רבא דאמר קרא כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש וטהר הוסיף לך הכתוב טהרה אחרת תני בר קפרא מתוך שנאמר בחי נדה שומע אני שצריך הזאה שלישי ושביעי ת"ל אך חלק אם כן מה תלמוד לומר במי נדה מים שהנדה טובלת בהן הוי אומר ארבעים סאה איצטריך למכתב וטהר ואיצטריך למיכתב במי נדה אי כתב וטהר ה"א וטהר כל דהו כתב רחמנא במי נדה ואי כתב רחמנא במי נדה ה"א הערב שמש כנדה כתב רחמנא וטהר לאלתר עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י תנא וכולן. אף הנגעלין והמלובנין: כל דבר אשר יבא באש. שנשתמשו בו בני מדין על ידי האור תעבירו באש כעין בולעו לאיסור יפליטנו כדאמרן כבולעו כך פולטו: וטהר. קרא יתירא הוא האי וטהר: במי נדה יתחטא. בכלי מדין כתיב: בכל דהוא. אפילו במקוה חסר עד כאן:
והרא"ש גם כן הכי סבירא ליה דכולן צריכין טבילה בארבעים סאה הן חדשים הן ישנים וזה לשונו הלוקח כלי שנשתמש בצונן מדיחו ומטבילו ושנשתמש בחמין מגעילו ומטבילו ושנשתמש בו על ידי האור כגון ספודים ואסכלאות מלבנן עד שתסיר קליפתן ומטבילן וטבילה זו בארבעים סאה עוד כתב וכלי מתכות וזכוכית וכלים המחופים באבר או בזכוכית הנלקחי' מן העכו"ם והן כלי סעודה צריכי' טבילה בארבעים סאה ע"כ:
וכן כתב הרמב"ם בפרק י"ז ממאכלות אסורות הלכה ג' וז"ל הלוקח כלי תשמיש סעודה מן הגוים מכלי מתכות וכלי זכוכית דברים שלא נשתמש בהן כל עיקר מטבילן במי מקוה ואחר כך יהיו מותרין לאכול בהן ולשתות ודברים שנשתמש בהן על ידו חמין כגון יורות וקומקומוסין ומחממי חמין מגעילן ומטבילן והן מותרין ודברים שנשתמש בהן על ידי האור כגון ספודין ואסכלאות מלבנן באור עד שתנשר קליפתן ומטבילן והן מותרין:
והטור גם כן הלך בשיטת הרמב"ם ז"ל בסי' קכ' ס' א' הלוקח כלים חדשים מן הגוי אסור להשתמש בהן עד שיטבילם טבילה הוגנת בלא חציצה במקוה של ארבעים סאה וכתב בספר המצוות אבל לא במעיין אע"ג דמעיין מטהר בכלי טמא בכל שהוא בכלים הלקוחים חן הגוים צריך ארבעים סאה ולא נהירא שאין להחמיר בטבילה זו טפי מבטבילת טמאה דלא ידעינן להך אלא ממנה עוד כתב ואין צריך טבילה אלא לכלי מתכות והן צורכי סעודה כגון כוסות וצלוחיות יורות וקומקומין וכיוצא בהן שהן מצורכי הסעודה אבל שאר כלים כגון מספרים וכיוצא בהן שאינן צורכי סעודה או כלים שהן צורכי סעודה ואינם משל מתכת לא ע"כ:
ומרן בית יוסף כתב שם ז"ל הלוקח כלים חדשים מן הגוי אסור להשתמש בהם עד שיטבילם טבילה הוגנת וכו' פשוט בסוף מסכת ע"ז דף ע"ה ומייתי מדכתוב בפרשת מדין אך במי נדה יתחטא כלומר מים שהנדה טובלת בהם דהיינו ארבעים סאה ופירשו בירושלמי דטבילה היא כדי שיצאו מטומאתו של גוי לקדושתו של ישראל ומ"ש כלים חדשי' לרבות' נקטינהו וכ"ש ישנים וכן מפורש שם בגמרא. וכתב בספר המצוות אבל לא במעיין פירוש אבל לא במעיין כדין מעיין שהוא מטהר בכל שהוא והוא שיהא כל גוף הכלי עולה בו דהיינו דוקא לעניין טבילת טומאה אבל בכלים הלקוחים מן הגוים אף במעיין צריך ארבעים סאה וטעמו של סמ"ק שמחלק בין טבילת כלי מטומאה לטבילה זו מפורש בדבריו משום דאמרינן בפרק בתרא דע"ו אך במי נדה יתחטא מים שהנדה טובלת בהן דהיינו מ' סאה וליכא למימר היינו דוקא בכלי גדול אבל בכלי קטן סגי ברביעית דמקוה קודם שביטלו או במשהו דמעיין כמו גבי טומאה דהא בתר הכי דרש וטהר הוסיף לך טהרה אחרת דהיינו טבילה ומסיק דצריכי דאי כתב וטהר ה"א בכל שהוא קמ"ל במי נדה דבעי ארבעים סאה והשתא הא דקאמר ה"א בכל שהוא ליכא לפרושי פחות מרביעית דיקוה דהא אפילו לעניין טומאה לא סגי בהכי וגם ליכא לירושי במשהו דמעיין ובכלי גדול דהא נמי אפילו לעניין טומאה לא כיון שאין גופן עולה בהן אלא ודאי איירי בכלי קטן דלעניין טומאה סגי במשהו דמעיין או ברביעית דמקוה קודם שביטלו אפילו הבי קאמר דלעניין טבילה דלוקח מן הגוי בעי ארבעים סאה כמו נדה עכ"ל ודינו של סמ"ק מדברי התוספות למדו שכתבו בסוף מסכת ע"ז גבי מקוה שהנדה טובלת אע"ג דרביעית סגי להטביל מחטין וצינוריות מדאוריתא היינו טבילת טומאה אבל טבילת כלי מדין חידוש הוא ובעי ארבעים סאה וכן כתוב בתשובות הרשב"א בשם ר"ת ז"ל ומה שכתב רבינו ולא נהירא דאין להחמיר בטבילה זו מבטבילת טמאה דלא ידעינן להך אלא מחנה כלומר דכיון דלא ידעינן דכלי גוים בעו טבילה אלא מדכתיב בכלי מדין אך במי נדה יתחטא אין להחמיר בהם יותר מבנדה עצמה ויש לתמוה עליו שנראה שהוא תופש בפשיטות דנדה אינה צריכה ארבעים סאה במעיין והרי ר"י אינו סובר כן וכתב רבינו בסימן ר"א שלדבריו הסכים הרא"ש ז"ל וכיון שכן היאך כתב לא נהירא שאין להחמיר בטבילה זו טפי מבטבילת טמאה שהרי לדעת רי' והרא"ש אינו מחמיר בזו יותר מבטבילת טמאה עכ"ל:
והרב בית חדש כתב ז"ל הלוקח כלים וכו' בסוף ע"ו ילפינן מדכתיב בכלי מדין וטהר הוסיף לך הכתוב טהרה אחרת שצריכה טבילה בארבעים סאה וכדכתיב במי נדה מים שהנדה טובלת בהן הוי אומר ארבעים סאה אחר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אפילו כלים חדשי במשמע דהא ישנים וליבנן כחדשים דמו ואפילו הכי בעי טבילה ורבינו כתב תחילה דין כלים חדשים ובסימן שאחר זה כתב דין כלים ישנים שצריכין הכשר וטבילה והא דכתב בית יוסף דכלים חדשים דנקט רבינו לרבותא נקטינהו וכל שכן ישנים הוא שלא בדקדוק ע"כ עוד כתב הרב הנ"ל על מה שהשיג הרב בית יוסף על השגת רבינו בדברי סמ"ק וז"ל והבית יוסף השיג על השגת רבינו דכיון דר"י והרא"ש סוברים דנדה צריכה ארבעים סאה גם במעיין יש לומר דאף הסמ"ק סובר כן ואם כן אינו מחמיר בזו יותר מבטבילת טמאה עכ"ד ולא הועיל כלום דבע"כ הסמ"ק לא כתב דבריו דוקא לפי שיטת ר"י והרא"ש דאם כן לא היה צריך להוכיח מהא דקאמר תלמודא אי כתב וטהר וכו' אלא הוה ליה להוכיח בפשיטות דאף בטבילה זו דכלים הלקוחים מן הגוים בעינן ארבעים סאה במעיין פירוש היכא דבעי בנדה מדכתיב אך במי נדה יתחטא אלא ודאי דסבירא ליה לסמ"ק דאף להרמב"ם והראב"ד דמעיין מטהר בכל שהוא אף באדם אפילו הכי בטבילת כלים הלקוחין מן הגוים בעינן מ' סאה אף במעיין מדקאמר תלמודא אי כתב וטהר והשתא איכא מקום להשגת רבינו ועוד נראה דלדברי הכל מ' סאה דנדה אינו אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא הוא וכדכתב בית יוסף בסי' רא' להרמב"ם והראב"ד וכן כתב סמ"ג בהלכות מקוואות דף רמא' ע' ג' וז"ל אומר ר"י בר שמואל דהא דתניא בתורת כהנים המעיין מטהר בכל שהוא והמקוה בארבעים סאה זהו מדרבנן דמן התורה די ברביעית אם כל הגוף הנטבל עולה בו כגון מחטין וצינוריות וכשם שאומד המקוה בארבעים סאה מדרבנן כך מעיין מטהר בכל שהוא אפילו מדרבנן ואעפ"י שבטלו רביעית דמקוה לא בטלו משהו דמעיין ובמשנת מסכת מקוואות משמט דכל שהוא ממש אמנם לטבול אדם צריך אף במעיין ארבעים סאה כדאמרינן בפרק חומר בקודש וכו' עכ"ל והשתא השגת רבינו על דברי סמ"ק דקאמר דמדאוריתא צריך ארבעים סאה במעיין בטבילת כלים הלקוחים מן הגוים כיון דחידוש הוא וכדמוכח מדברי הסמ"ק והם בנויים על פי דברי התוספות לשם כדכתב בית יוסף ושכן כתב הרשב"א על שם רבינו תם והא ליתא דכיון דבנדה סגי ברביעית דמקוה מן התורה וכל שכן מעיין כל שהוא אם כן אין להחמיר בטבילה זו טפי מבטבילת טמאה ואע"ג דלגבי אדם החמירו רבנן דאפילו במעיין בעי ארבעים סאה לר"י והרא"ש מכל מקום לגבי כלים לא אשכחן דאחמירו רבנן במעיין אע"ג דרביעית דמקוה לא מהני מדרבנן אפילו לגבי כלים מ"מ במעיין כל שהוא סגי גבי כלים לדברי הכל וכן כתב הרא"ש בהלכות מקוואות וז"ל ונראה דברי ר"י כי אין להשיב וכו' דכתב להדיא דשיעור ארבעים סאה מדרבנן הוא ואע"ג דהרשב"א והר"ן הזכירו שהדבר באיסור כרת ר"ל שאינו טובל בארבעים סאה כמו שתיקנו חכמים ה"ה עומד באיסור כרת מדברי רז"ל כאילו עבר על איסור כרת דבר תורה גם מהרי"ק בשורש קט"ו כתב על הטובלים בנהרות שאינו אלא גזרה דרבנן אטו חרדלית גשמים כדכתב במרדכי פרק במה אשה וכתב עליהם שהן באיסור נדה שהיא בכרת ואם תאמר לפי זה דארבעים סאה בנדה אינו אלא מדרבנן היכא קעביד צריכותא בגמרא דקאמר אי כתב רחמנא וטהר ה"א וטהר כל שהוא כתב רחמנא במי נדה דצריך ארבעים סאה והלא מדאוריתא סגי בכל שהוא ויש לומר דהכי קאמר אי כתב וטהר ה"א וטהר כל שהוא אפילו פחות מרביעית דמקוה אי נמי בכל שהוא ואפילו בכלי גדול שאין כל גופו עולה בהן ואע"ג דלעניין טמאה סגי בהכי ה"א בטבילה זו דאינה באה אלא כדי שיצאו מטומאתו של גוי לקדושתו של ישראל קיל טפי אי נמי ה"א דוקא לעניין טמאה דכתוב אך מעיין מעיין מטהר בכל שהוא אבל לא מקוה כדאיתא בת"כ פ"ח בעי' רביעית דמקוה אבל הכא דכתיב סתם וטהר אפילו בכל שהוא פחות מרביעית דמקוה סג קמ"ל מי נדה מים שנדה טובלת בהן והיינו בע"כ רביעית דמקוה או מעיין כל שהוא שכל גופו עולה בה והא דמסיק תלמודא וקאמר ת"ל במי נדה מים שנדה טובלת בהן הוי אומר ארבעים סאה אסמכתא בעלמא היא דגופא דקרא דמי נדה ודאי לא ותא אלא לרביעית דמקוה אלא כיון דבטלוה לרביעית דמקוה ותקון ארבעים סאה נקט תלמודא ארבעים סאה דבעינן במקוה מדרבנן אבל במעיין לא קאמר דצריך ארבעים סאה אפילו מדרבנן וכיוצא בזה פירש הרא"ש על הא דתניא אך מעיין מעיין מטהר בכל שהוא והמקוה בארבעים סאה אסמכתא בעלמא הוא דסגי ברביעית דמקוה להטביל בו כלים אלא משום דתקון רבנן מ' סאה נקטיה עכ"ל:
אמנם אחר נשיקת כפות ידיו ורגליו של הרב בית חדש נראה לי דבר תמוה במה שכתב על דברי הרב בית יוסף שכתב דמה שנקט רבינו חדשים לרבותא נקטינהו וכ"ש ישנים שהוא שלא בדקדוק דאיך יתכן לומר על עמוד מעמודי ההוראה המאיר עינינו בתורתו התמימה וכל דבריו מבוררים ומלובנים כסולת נקיה שיצא מתחת ידו דבר מה שלא יהיה מנופ' בשלשת עשרה נפה ואי לא מיסתפינא ה"א דמה שהכריחו להרב בית חדש לומר כן הוא היותו סובר שדברי הרב בית יוסף נגררים בתר מאי ד מר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אפילו כלים חדשים במשמע ומזה הלשון דבמשמע לא משתמט דנקט רבינו חדשים לרבותא וכ"ש ישנים כמו שכתב הרב בית יוסף אלא שהם שוים בדין הטבילה דצריכים טבילה הגם שהם חדשים וזהו שהכריחו לומר כן לעניות דעתי דמה שכתב וכ"ש ישנים שלא בדקדוק הוא והגם שידעתי בונ"י ידעתי מיעוט ערכי וקוצ' שכלי ויפה שתיקותי מדיבורו עם כל זה לא אחדל ולא אנשה לחוות דעתי על זה כי תורה היא וללמוד אני צריך ומה שדעתי נוטה בזה יהיה בדרך זה דמה שכתב הרב בית יוסף דנקט רבינו חדשים וכ"ש ישנים ירצה בזה וכ"ש ישנים דצריכין עוד הכשר אחר דהיינו גיעול אן ליבון הכל לפי מה שימוש הכלי ואפשר דלזה נתכוון באמרו כמו שמפורש בגמרא:
נמצינו למדין מכל הני אשלי רברבי הרחמ"ם והרא"ש והטו"ר והנמשכי' אחריהם דכל הכלים לעניין טבילה הם שוים הן ישנים הן חדשים דמקוה ארבעים סאה צריכים יתר עליהם הישנים דצריכין עוד הכשר אחר וכמר כן למדנו שכולם גם כן צריכים להיות ממיני המתכות וכפי מה שכבר הוכחנו מדברי הגמרא מדכתיב אך את הזהב ואת הכסף ובתנאי שיהיו נלקחים מן הגוים וכמעשה דמדין שהיו כליהם לישראל חלוטין וסימניך וזאת התרומה אשר תיק"חו מא"תם זה"ב וכס"ף ונחוש"ת זאת ועוד תנאי אחר שיהיו מכלי הסעודה מדכתיב אשר יבא באש:
וכל זה איננו שווה לי כי עדיין צריכין אנו מודעי אם טבילה זו היא מדאוריתא או דרבנן וכבר ידוע ומפורסם לכל בעלי מדע התלמוד דלעניין דינא יש נפקותא בין חילי דאוריתא למילי דרבנן דאם יולד לנו אי זה ספק במילי דאוריתא כלל הוא בידינו ספיקא דאוריתא לחומרא ובדרבנן לקולא והנה כפי מה שכתב הרמב"ם נראה שהוא דרבנן שכתב בפרק יז' ממאכלות אסורות הלכה ה' ז"ל טבילה זו שמטבילין כלי הסעודה הנלקחים מן הגוים ואחר יותרו לאכילה ושתיה אינן לעניין טומאה וטהרה אלא מדברי סופרים ורמז לה כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש וטהר ומפי השחוטה למדו שאינו מדבר אלא בטהרתן מידי גיעולי עכו"ם לא מידי טומאה שאין לך טומאה טולה על ידי האש וכל הטמאים בטבילה עולים מטומאתן וטומאת מת בהזאה וטבילה ואין שם אש כלל אלא לענין גיעולי עכו"ם וכיון שכתוב וטהר אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחר עבירתו באש להתירו מגיעולי עכו"ם ע"כ:
אמנם הרשב"א בתשובותיו לא הבין כן בדברי הרמב"ם והביאה הרב כסף משנה וז"ל ובתשובות הרש"בא כתוב כלשון הזה מה שכתבת שהטבלת כלים מדרבנן לא כולם מודים בו ומדברי הרמב"ם יראה שהוא מדאוריתא ופשטא דשמעתא בשלהי ע"ז הכי משמע טפי עכ"ל ונראה שטעמו מפני שראה שכתב רבינו ומפי השמועה למדו ע"כ:
הרב בית חדשגם כן הלך לדרכו אלא שהאריך בדיבורו ז"ל ונראה לי שהרשב"א דקדק ממה שכתב הרמב"ם על מה שדרדשו ז"ל וטהר הוסיף לך הכתוב טהרה אחרת מפי השמועה למדו אלמא שהוא דאוריתא דלשון מפי השמועה בכל דוכתא אין לו פירוש אחר אנא שכך קבלנו איש מפי איש עד מרע"ה הלכה למשה מסיני אם כן הוא מדאוריתא אלא דקרא לה מדברי סופרים לפי דפירושו מדברי סופרים אבל עיקרו מן התורה דכך הוא בספרו למי שיודע דרכיו אבל הר"ן מדפסק במשכנתא לקולא אלמא דלאו דאוריתא היא כלל וקרא הסמכתא בעלמא היא וכולה טבילה מדברי סופרים היא ומה שכתב מפי השמועה למדו היינו משום דאסמכתא זו מפי השמועה למדוה ואין פירות מפי השמועה דהכא בפירושו בשאר דוכתי אי נמי דמפי השמועה למדנו דצריך טבילה אלא דאיכא למימר דסגי בכל שהוא ומדברי סופרים צריך טבילה הוגנת עכ"ל:
תו חזינן סברא אחריתי מהרב יפה פרי תואר שכתב ז"ל צריך הטבילה דברי רמב"ם יגידו כי טבילה זו מדברי סופרים והאמת כי מהש"ס דקאמר דדריש מוטהר דבעו טבילה וממ"ש במי נדה וכו' דריש דבעו טבילה בארבעים סאה ועביד צריכות למה כתב רחמנא וטהר וכתב במי נדה ש"מ דדרשה גמורה היא ולא אסמכתא אנא דעניין טהרה זו מעשיה מוכיחות דאינה אלא דרבנן דאם איתא דאוריתא היה לכלים דין טומאה וטמאים אפילו בעודן ברשות הגוי ומטמאים ואמטו להכי הוכרח לומר דאין זה אלא מדרבנן ואסמכתא בעלמא היא ומה שראיתי להכסף משנה שהביא דברי הרשב"א שכתב שמדברי הרמב"ם יראה שהוא סבור דאוריתא ויישב הכסף משנה דבריו שהבין הכי ממה שכתב הרמב"ם מפי השמועה למדו וכו' ובאמת שהרב בעל כסף משנה שגג בזה כי מפי השמועה שכתב הרמב"ם קאי אטהרת הגיעול הבלוע מאיסור גוים אבל טהרת המקוה כתב בפירוש דהוי מדברי סופרים והאמת הוא שלשון הרשב"א מוטעה ונשמט מלשונו שורה אחת והיא זאת שמדברי כל רבוותא משמע דסברי דהוי דאורייתא לבר דעת הרמב"ם וכו' גם מתוך שיעור לשון הרשב"א תרגיש שטעות נפל באותה תשובה ומכרעה לי מלתא כפשטיה דש"ס וכדעת כל הפוסקים דהוי דאוריתא עכ"ל:
והתימא על הרב כסף משנה והרב בית חדש היותם חכמים גדולים מאירים לאר"ש ולאדירים שהביאו תשובת הרשב"א ולא הרגישו בלשונה בשורה השמוטה ובדברי יפ"ת היא כתובה ואיני יודע מם לכך הביאם לפרש כן בדברי הרמב"ם ואל ישיבוני ממה שכתב הרמב"ם ומפי השמועה וכו' כי גם בזה הרגיש הרב ז"ל ופירשו להיות דבר דבור על אופנו דחדא ועוד קאמר חדא הא דאמרן ועוד דלשון ומפי השמועה קאי הטהרת הגיעול וכו' והמעיין יעיין שיפה כיון המכוין ובירר וליבן במאי דחקר וכתב דברים נכונים מיושבים ומצודקים ע"כ:
גם דברי הרב לחם משנה קרובים לדברי הרב הנ"ל אלא שהאריך לשונו בביאורו וז"ל ומפשט דבריו משמע שכוונתו לומר שאין הטבילה הזו מפני שהם טמאים מטומאת מת וכדי לטהרם צריך טבילה עד שתאמר שטבילה זו מן התורה אבל טעם טבילה זו לא כך היא אלא שחכמים תקנוה כדי לטהרה מידי גיעולי גוים הנראה להם שעדיין לא נטהר מידי גיעולי גזים בהגעלה אלא צריך עוד הכשר אחר העבירתו באש להתירו מידי גיעולי גוים משמע דהטבילה היא באה להתיר מידי גיעולי גוים ואם כונתו היה כך קשה טובא דאם כן חדשים ממש למה צריך טבילה הא אין כאן גיעולי גוים ואיך הביא ראייה רב נחמן בגמרא דחדשים בעו טבילה מדמלובנים בעו דלמא התם דיש גיעולי גוים צריך הכשר אחר אבל הכא לא ועוד דאם כן שאולים למה אין צריך טבילה אלא ודאי נראה שכוונת רבינו היא לומר דאין הטבילה הזאת להתירו מידי טומאה עד שתאמר שהיא מן התורה מפורשת אבל היא מחכמי' שתקנוה מהטעם האמור בירושלמי שהוא יוצא מידי טומאת הגוי לקדושה דישראל ואמר דיצא להם סמך ממה שאמר הכתוב וטהר ובשלמא אי פשטיה דקרא היה מדבר בטומאה מה שאמר תעבירו באש היינו אומרים ודאי שמה שכתב וטהר הוא טהרה אחרת נוספת להעביר הטומאה אבל מאחר דע"כ קרא לא איירי לטהר מידי טומאה אלא לטהר מידי גיעולי גוים כדהכריח הוא ז"ל דלא מצינו טהרה בטומאה שהיא באש אם כן ודאי דקרא לא איירי בטהרת טומאה וכיון שכן לא נאמר שהטהרה הנוספת במילת וטהר היא להעביר מידי טומאה כיון שלא נזכרה בכתוב אלא ודאי היא טהרה אחרת וטעמא כדאמרו בירושלמי ושיעור לשונו של רבינו כך הוא אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחר עבירתו באש שאותה העברה באש היא כדי להתירו מידי גיעולי גוים אבל לא קאי האי להתירו מידי גיעולי גוים לטהרה אחרת שהזכיר דאין הטהרה באה להתירו מידי גיעולי גוים אבל הוא באה מן הטעם האמור בירושלמי כן נראה לי לפרש לשונו עכ"ל:
ובחפשי בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי להרב פ"ח שנמשך אחר דברי הרב יפ"ת והגם שאין צורך להביאו כי במקום שאמרו לקצר אינו רשאי להאריך עם כל זה הוצרכתי להעתיק דבריו יען נמצא בו סעד לדברי הרב יפ"ת מדברי הרשב"א גופיה שכתב היות כוונת הרמב"ם דטבילת כלים דרבנן וז"ל ומה שכתב הרשב"א בתשובה שמדברי הרמב"ם יראה שהוא סבור שהיא מדאוריתא שלא בדקדוק כתב כן שמדברי הרב מוכיחים בבירור שהיא מדברי סופרים ומה שכתב הכסף משנה שטעם הרשב"א מפני שכתב הרב ומפי השמועה למדו גם זה אינו כלום ואדרבא משם מוכח להדיא איפכא שהרי כתב שפרשת כלי מדין מיירי בטהרה מידי גיעולי כותים ולא בטהרה מידי טומאה וגיעולי כותים בודאי הוי מן התורה וכדאמרינן בפרק ה' דט"ז דף ע"ה ע"ב למאן דאמר נותן טעם לפגם מותר גיעולי גוים דאסר רחמנא היכי משכחת לה ומשנינן לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא ופשטיה דקרא דוטהר רוצה לומר שבהכשר זה נטהר ונכשר הכלי לבשל בו וחכמים סמכו בזה להוסיף לו טהרה אחרת דהיינו טבילה וכן גבי בעיא דמשכנתא פסקה הרמב"ם לקולא וכתב הרשב"א גופיה בתורת הבית דף קצה' והר"ן בפירוש ההלכות שטעמו משום דסבירא ליה דטבילת כלים מד"ס וקראי אסמכתא בעלמא וכך הוא האמת בדעת הרמב"ם אבל דעת הרשב"א שס דטבילה זו מדאוריתא הוא ואפילו לכלים חדשים ונראה מדבריו שם שכן דעת הראב"ד והרמב"ן וכולה שמעתתא דעכו"ם מוכחא דטבילה זו הויא מן התורה כסברא זו והכי מוכח דעת המחבר ממה שכתר לקמן בס"ט וסי' ד ע"ש וכן עיקר עכ"ל:
הא קמן מכל מאי דכתיבנא דלדעת הרמב"ם טבילת כלים הוי דרבנן ולפיכך פסק לקולא בדין המשכנתא ולדעת הרשב"א הראב"ד והרמב"ן ושאר הנמשכים אחריהם וכפי מה שהוכחנו מדברי הרב יפ"ת הוי דאוריתא ולפיכך פסקו בדין המשכנתא לחומרא ולפי סברתם נראה דאין לחלק בין משכן גוי אבל ישראל למשכן ישראל אבל גוי וחזר ופדה דצריך טבילה דהא בגמרא בעית המשכנתא סתמא דבעי משכנתא מאי ברם סברת בעלי התוספות אינו כן שמחלקים בין גוי הממש לישראל הממשכן שכן וחוזר ופודה וז"ל בדיבור המתחיל (אי משום דקסבר משכנתא כזביני) והמוכר כלי לנכרי וחזר ולקח ממנו צריך טבילה כיון שנקרא על שם נכרי אבל הממשכן כלי לנכרי וחזר ופדה אין צריך טבילה אע"ג דמספקא ליה לתלמדא אי משכנתא כזביני לעניין הא פשיטא דלא הוו כזביני עכ"ל ובאמת שאיני יודע לכוין דבריהם יען פסק המכירה מורה הפך פסק המשכנתא שהמוכר כלי לגוי וחזר ולקחו ממנו פסקו לחומרא והצריכוהו טבילה ולפי זה בבעית המשכנתא דמספקא ליה לתלמודא אי הוי כזביני או לא הוה להו לפסק לחומרא ולחייבו טבילה כמו שפסקו בהמוכר כל לגוי וחזר ולקח דמאי שנא הא מהא:
והגם שהרב בית חדש כפי הנראה גם כן הרגיש הקושיא ויישבה והסביר לנו החילוק דאתיא מפסק המכירה לפסק המשכנתא לא מפני זאת עדיין הותרה ועדיין היא במקומה ויש להקשות על ישובו והוכרחתי להעתיק לשונו שיראה המעיין בעין שכלו אם יש מקום לקושיתנו אם לאו וזה לשונו ונראה דסבירא להו דבגוי דוקא כיון דנכסי הגוי הרי הן כהפקר משסילק את ידיו מנכסיו וכל הקודם בהן זכה כדאיתא פרק חזקת אם כן אם משכן גוי לישראל מספקא ליה תלמודא דילמא משסילק את ידיו חשיב כזביני ומיד זכה בהן הישראל מדין הפקר אבל כשישראל ממשכן ביד גוי פשיטא דלא זכה בהן הגוי משעה שסילק הישראל את ידיו והלכך אם אחר כך נתייאש הישראל מלפדותו אם חזר ופדאו יון צריך טבילה עכ"ל וטעמא דלא מספיק הוא דאיך יתכן להשוות דין המשכנתא לדין נכסי הגוי שהיא במכירה דשני התם דיש בה משא ומתן ומיד כשהמוכר מקבל הדמים מיד הלוקח מסלק את ידיו מנכסיו ויסיח דעתו מהם ומשום הכי כל הקודם בהן זכה מדין הפקר אבל הכא בדין השכנתא אין כאן משא ומתן עד שנאמר שמשסילק את ידי' חשיב כזביני ומיד זכה בהן הישראל מדין הפקר כמו בנכסי הגוי דאדרבא הסברא נותנת שהממשכן אינו מסיח דעתו ממנו יען ממתין היום שיהיו לו מעות מזומנים לפדותו מה שאין כן במוכר שבקבלת המעות מיד מסלק את ידיו ומסיח דעתו מן החפץ ולמען יהיה לנו ראייה ברורה מדין המכירה צריכים אנו להביא מקורה:
גרסינן בפרק חזקת הבתים (בתרא דף נד' ע"ב) אמר שמואל נכסי גוים הרי הן כהפקר וכל המחזיק בהן זכה בהן מאי טעמא גוי מכי מטי זוזי לידיה איסתליק ליה ישראל למקני עד דמטי שטרא לידיה הילכך הרי הן כמדבר ובדף (נ"ה) כתוב עוד בכפילה שלח רב הונא בר אבין ישראל שלקח שדה מנכרי ובא ישראל אחר והחזיק בה אין מוציאין אותה מידו וכן היה ר' אבין ור' אילעא וכל רבותינו שוים בדבר ע"כ בגמרא הרי לנו בבירור ממה ששנינו דלעניין מכירה שייך סילוק רשות ומשום הכי גוי המוכר נכסיו וקיבל מעותיו סילק את ידיו והסיח דעתו מהם וזכה בהן הישראל מדין הפקר אבל במשכנתא אין שייך בה סילוק רשות יען אין שם מכירה שיזכה הישראל מדין הפקר זאת ועוד אחרת שלפי סברת הרמב"ם אינו נוהג דין זה אלא בקרקע ולא במטלטלין כאשר עין הקורא תחזינה משרים:
כתב הרמב"ם בפרק א' מהלכות זכיה ומתנה גוי שמכר מטלטלין לישראל או קנה מטלטלין קונה במשיכה ומקנה במשיכה או בדמים אבל הקרקע אינו קונה אותו מישראל אלא בשטר ואינו מקנה אותו לישראל אלא בשטר שאין דעתו סומכת אלא על השטר לפיכך ישראל שלקח שדה מן הגוי ונתן הדמים וקודם שיחזיק בה בא ישראל אחר והחזיק בה כדרך שמחזיקין בנכסי הגר זכה אחרון ונותן לראשון את הדמים מפני שהגוי מעת שלקח הדמים סילק רשותו וישראל לא קנה עד שיגיע השטר לידו ונמצאו נכסים אלו כנכסי מדבר שכל המחזיק בהן זכה עכ"ל ולכן בהיות שהקושיא הקדומה עדין היא במקומה כפי מה שהוכחנו הן מדברי הגמרא הן מדברי הרמב"ם היותר מכוון אצלי לנטות אחרי הפוסקי' המחמירים דטבילת כלים הוי דאוריתא ולדבריהם הוי פסק המשכנתא בלי חילוק ובלי פירוד דבין גוי הממשכן אבל ישראל או ישראל הממשכן אבל גוי וחזר ופדה דבשניה' טבילה צריכים וכמו שכתב הרב בית חדש בשם מרדכי ישן וז"ל וכן מצאתי שישראל הממשכן ביד גו כוס של כסף שצריך להטבילו ובתשובת רש"י נמצא ירא שמים יטביל עמהם כלי חדש ויברך על הודאי ויכלול אלו בברכה עכ"ל:
אמנם יש לדקדק על דבריו שכתב בשם תשובת רש"י טל הברכה הכלולה דמשמע דכלי הספק מבד עצמו אינה צריכה ברכה וכמו שנראה ממה שכתב בשם מרדכי ישן דישראל שמשכן ביד גוי כוס של כסף שצריך להטבילו ולא הזכיר ברכה ולפי סברת הפוסקים דמחמירים וסוברים דטבילת כלים הוי דאוריתא אם כן הוי בעיית המשכנתא ספקא דאוריתא ולחומרא וצריכא טבילה וגם ברכה דמנא לן דלהטביל מטבילינן ברוכי לא מברכינן ואחר חפשי בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי להרב פ"ח שתרגיש גם כן בזה ולבסוף הסכים כדברי האומרים דטבילה אין ברכה לא ונתן טעם לדבריו וז"ל ולפי מה שכתבתי בס"ק ו' שטבילת כלים הויא מן התורה הך דינא הוה ליה ספקא דאוריתא ולחומרא ואין לומר דלעניין ברכה דהויא דרבנן הוה ליה ספקא דרבנן ולקולא ולפיכך יטבילנו בלא ברכה שהרי כתב המחבר בא"ח סי' סז' ספק קרא קריאת שמע חוזר וקורא ומברך לפניה ולאחריה אלמא דבספקא דאוריתא חוזר ואומר הברכות גם כן אע"ג דמדרבנן ננהו ואם כן הכא נמי משמע לכאורה דכיון דמשום ספקא דאוריתא מחייב לאטבולי ממילא נמי דמברך עליה ואדרבא כל דכן הוא מברכת דקריאת שמע ברם כד מעיינת שפיר ליתא שהרי כתבתי לשם בחיבורי פרק ח' דהיכא דאיכא ספק בעיק' החיוב אי מחייב או לא יברך מספק מה שאין כן גבי קריאת שמע דגברא בר חיובא הוא בודאי בקריאת שמט אלא דמספקא ליה אם קרא ונפטר מחיובו או לא ואם כן בנ"ד דמספקא לן בכלי זה בעיקר החיוב אי מחייב בטבילה או לא בדין הוא דלא לבריך עליה מספק ופסק המחבר מכוון יפה בכאן שפסק שיטבילנו בלא ברכה עכ"ל:
נקיטינן מכל מאי דכתיבנא דשלשה דינים הם הנצרכים לעניין הכשר כלים הראשון שיהיה הכלי ממיני המתכות השני שיהיה מכלי הסעודה השלישי שיהיה נלקח מן הגוים ברם אכתי פש גבן לתור ולדרוש בשלשתם דהיינו אם הכלי צריך להיות כולו מתכת להצריכו טבילה או לא דאף אם יהיה מחופה באבר חובה עליו להטבילו ואף אם יונח דמחופה עדיין הוא בחיובו דצריך להטבילו צריכים אנו לחוקרו ולדורשו אם צריך לשתפו דהיינו שיהיה מכלי הסעודה או לא דאף שלא יהיה מכלי הסעוד' די בזה שיהיה ממיני המתכות או מחופה להצריכו טבילה ואף גם זאת בהיותם מוכרחים להיות משותפים וזולתם אין צריכים טבילה עוד יש בה חקירה שלישיה אם ישראל קנה כלי חדש מסוחר ישראל חבירו שקנהו מן הגוי לסחורה אם צריך טבילה או לא וכדי לבוא אל תכלית המכוון נחזור לפירקין שקדמנו זכרה שמשם נוציא לאור תעלומה וזה החלי בעזרת בוראי וגואלי:
איתא בפרק השוכר את הפועל (ע"ז דף ע"ה ע"ב) קוניא פליגו בה רב אחא ורבינא חד אמר כתחילתו וחד אמר כסופו והילכתא כסופו ופירש רש"י קוניא. פלומירי תחילתו של חרס וחופין אותו בחופיא של אבר ותשמישו על ידי צונן ונקח מן הנכרים: כתחילתו. ולא בעי טבילה דלאו מתכות הוא: כסופו. בתר סופו אזלינן שחיפהו מתכות ומתכות הוא ובעי טבילה ע"כ פירוש רש"י:
אמנם איני יודע לכוין דבריו יען הם סתומים דלא פירש איך צריך להיות החיפוי להצריכו טבילה דהא סתם קאמר הואיל וחיפהו ולא ידעינן אם דוקא צריך להיות חיפויו מבחוץ ומבפנים או לאו דוקא דאף אם יהיה מבחוץ ולא מבפנים או מבפנים ולא מבחוץ דלכל פנים טבילה צריכים ובהיות שהתורה יש לה שבעים פנים בחרתי אחד מן הפירושים והוא היותר נכון אצלי לפי עניות דעתי דבין יהיה מבפנים ולא מבחוץ או מבחוץ ולא מבפנים טבילה צריכים לכל פנים ודקדקתי כן ממה שפירשו התוספות והרא"ש כאשר יבואו בסמוך:
והתוספות כתבו ז"ל והילכתא כסופו היינו כלים שמחופין באבר מבפנים אבל אם מחופין מבחוץ וכן כלי עץ המחושקין סביב ברזל אפילו למ"ד הכל הולך אחר המעמיד אין צריכין טבילה כיון דאין משתמשין בהן דרך המתכת דכלי סעודה האמורין בפרשה היינו שמשתמשין בהן:
והרא"ש גם כן הכי סבירא ליה ז"ל יש שהיו רוצין לומר שכלים שיש להם חשוקים של ברזל כגון דלי שמעמידין אותו שצריך טבילה לפי שהכל הולך אחר המעמיד ולא נהירא דמנא לן דהלכה כרבנן דר' נחמיא בפרק במה אשה דף נט' דאמר הכל הולך אחר המעמיד. דילמא כר' נחמיא קי"ל דלא אזיל בתר מעמיד דסתם משנה דבמה אשה מוקי התם כר' נחמיא. ועוד אפילו יהיה הלכה כרבנן דאזלי בתר מעמיד לא בעי טבילה כיון דאין משתמש במקום הברזל לא הויא דומיא דכלי מדין. ומהאי טעמא נמי כלי חרס המחופה באבר מבחוץ אין צריך טבילה ע"כ:
והטור גם כן בסי' קכ' נמשך אחריהם וז"ל והני מילי במצופים בפנים דהשתא דמו לכלי סעודה שהציפוי בפנים במקום התשמיש אבל אם אינם מצופים אלא בחוץ אינם צריכים טבילה ומטעם זה נמי כלי של עץ שיש לו חשוקים של ברזל שמעמידין אותו אין צריך טבילה אפילו למי שהולך אחר המעמיד עכ"ל ואפשר שמדבריהם נוכל להעמיד דברי רש"י כפי מה שאמרנו דבין יהיה החיפוי מבפנים ולא מבחוץ או מבחוץ ולא מבפנים טבילה צריכים וכפי הנראה אי אפשר להעמיד דבריו בלאו הכי דאם נאמר דסברתו והיה דדוקא צריך שיהיה החיפוי מבפנים ולא מבחוץ במאי הם חלוקים בפירוש' היא היא ולומר דדוקא מבית ומחוץ הא נמי אי אפשר דהנה מה טוב ומה נעים שבת אחים וטביל' יהיו צריכים אף לדבריהם יען דבריהם כלולים בדבריו לפי מה שהיינו רוצים לפרש בדבריו דמבית ומחוץ דוקא ואם כן אין אנו רואים על מה הם חלוקים דהיינו הך מה שאמרנו דהיא היא באופן שהנכון הוא כפי מה שאמרנו לכוין דבריו לפי עניות דעתי דבין יהיה חיפויו מבפנים ולא מבחוץ או מבחוץ ולא מבפנים דטבילה צריכים לכל פנים:
ואחר החיפוש בספרי אמתחות הפוסקים מצאתי להרב בית יוסף שמביא כל הפירושים ושמחתי באומרים לי יען מצאתי את שאהבה נפשי להחזיק דעתי במשענת דברי מורי אבי העזרי וז"ל והמרדכי כתב שאבי העזרי כתב דבין מצופה מבפנים בין מחופה מבחוץ ולא מבפנים טעון טבילה דלא חילקו חכמים בין מבפנים למבחוץ וכו' והר"פ הורה להטבילם בלא ברכה ע"כ והר"ן כתב דאיכא מ"ד דהא דאמרינן גבי קוניא הילכתא כסופו דוקא כשהוא מצופה קוניא מבית ומבחוץ ולפיכך כל שאינו מצופה טובלים בלא ברכה ע"כ:
הא קמן מה שלמדנו מכל הני רבוותא לעניין החקירה ראשונה דאף אם לא יהיה הכלי כולו מתכת אלא בחיפוי אבר לא מפני זאת נפטר מטבילה אלא דבדרך החיפוי הם חלוקים וכפי מה שהוכחנו ולכן בהיות שרבו הדעות בעניין החיפוי הרוצה להחמיר על עצמו ולטובלו אף שיהיה מבחוץ ולא מבפנים הנה מה טוב ומה נעים אך בלא ברכה יען אין לנו ראייה ברורה:. ולעניין כלי הסעודה הגם שמכל הפוסקים היא פסוקה ומהגמרא ראייה ברורה מקרא דצריך להיות הכלי להצריכו טבילה מכלי הסעודה עם כל זה לצאת ידי חובה אציע דקדוק אחד שדקדק הרב יפ"ת על עניינ' וז"ל וראיתי להרב פ"ח שהשיג על דברי רש"י דהא איכא כמה כלים דתשמישן על ידי האור ואינם כלי סעודה ואני אומר שכוונת הש"ס היא כיון דקאמר קרא תיקון להוציא הבלוע מכל דבר אשר יבוא באש וכו' מזה תתחייב לומר דבכלי סעודה הכתוב מדבר שהזהיר הכתוב שלא לאכול דבר איסור ואלו כיון שבלועים הם מאיסור צריך הכשר לשמא איסור הבלוע כשישתמשו בהם התר אבל כל דלא הוי כלי סעודה דליכא למיחש להכי מהסתם לא איירי קרא ואפשר להסכים דברינו בדברי רש"י עכ"ד וכפי זה יבוא על נכון פסק הסמ"ק על כלי הנקרא טריפ"ידיש דאינו צריך טבילה והביאו הרב בית יוסף בי"ד ס' קכ' ז"ל כתב סמ"ק טריפ"ידיש אין צריך טבילה דאף על גב ששופתין עליה קדירה של מאכל כיון שאין נותנין עליו המאכל עצמו אינו צריך טבילה אבל הגריי"ליש צריך טבילה לפי שצולין עליו המאכל עצמו עכ"ל:
ועל האחרון אנו בא על החקירה שלישיה אם כלי חדש הלקוח מישראל בטל סחורה שקנאו מן הגוי אם נפטר מטבילה או לא ואען ואומר דלכאורה אזלה לה החקירה יען לשון המשנה מברר משפטו דטבילה אינו צריך ולמען תהיה לנו ראייה גלויה הא לנו לשון המשנה הלוקח כלי תשמיש מן הגוי וכו' ומשמעות לשון זה מורה דדוקא ישראל הקונה מן הגוי צריך טבילה אבל ישראל הקונה מישראל חבירו דקנה מן הגוי לסחורה לא יען שניהם לא באו לידי חייוב טבילה הראשון לא דלא קנאו לתשמישו אלא לסחורתו והשני גם כן דהא לא קנאו מן הגוי ואם איתא דגם ישראל הקונה מישראל דקנה מן הגוי צריך טבילה למה ליה לפרושי ולמימר הלוקח מן הגוי ולשלול מישראל אלא הכי הוה ליה למימר הלוקח כלים חדשים את שדרכו להטביל וכו' ותו לא אלא ודאי מדנקט הלוקח הגוי נראה דבדיוקא נקט דוקא מגוי ולא מישראל דישראל הלוקח מן הגוי צריך להטבילו אבל ישראל הלוקח כלי חדש מישראל סוחר חבירו דקנה מן הגוי לא וזה הבנתי ממה שכתב הטור י"ד ס' קכ' זה לשונו ודוקא בלוקח מן הגוי אבל שואל או שוכר ממנו אין צריך אבל ישראל שלקח מן הגוי והשאילו לחבירו אסור להשתמש בו בלא טבילה ע"כ ונראה מדבריו דטעמא דשואל חיוב להטבילו משום דכבר בא ביד המשאיל לידי חיוב יען קנאו מן הגוי אבל אם המשאיל קנאו מישראל חבירו כיון שלא בא לידו לידי חיוב טבילה גם השואל ממנו אינו חייב להטבילו:
וכתב הרב בית יוסף ז"ל ומה שכתב אבל ישראל שלקח מן הגוי והשאילו לחבירו אסור וכו' כן כתבו שם התוספות והרא"ש בשם רשב"ם וכ"כ סמ"ק וכתוב בהגהת אשירי אבל אם לקחו חבירו לחתוך קלפים ולא לצורכי סעודה אין צריך להטבילו שהרי שאול הוא בידו עכ"ל והיה נראה לו דישראל שקנה כלי מגוי לסחורה אם מכרו לישראל אחר אין הקונה צריך להטבילו דכיון דלא נתחייב ביד הראשון שהרי לא היה עומד אלא לסחורה ודמי להא דהגהות אשירי בלקחו לחתוך ולא לצורכי סעודה אבל מדסיים שהרי שאול הוא בידו משמט שאם היה לקוח בידו הוה חייב טבילה ואם כן ה"ה בלוקח מהעומדין אצל ישראל לסחורה כיון שמגוי לקחם וכן הורה מורי הרב הגדול מהרי"בי רב ז"ל והנה בהוראה זו דקדוקינו ראשונה לא מעלה ולא מורידה וגם דעתי מבוטלת היא ממילא חפני דעתו הרחבה ואין לנו כח לעשות חילוקים ובין ישראל הלוקח מן הגוי ובין ישראל הלוקח מישראל דקנה מן הגוי שניהם צריכים להטביל כליהם הלקוחים וכמו שהוכחנו בדין המשכנתא ממה שכתב הרב בית חדש בשם תשובת רש"י:
והשתא נבוא למבוקש במאי דנסתפק ה"ה טל ראובן שקנה כלי חדש מן הגוי טל דעת ליתנו לגוי אחד אוהבו וקודם שיתנהו לו רצה להשתמש בו עראי ודרך מקרה אם מותר להשתמש בו בלי טבילה ואען ואומר דלכאורה ספיקא אין כאן התירה אין כאן יען חיוב הטבילה אינה תלויה אלא בלקיחה כמו פיטורה בשאילה או שכירות ומטעם הפיטור נלמוד טעם החיוב וטעם הפיטור בשאול או בשכור הוא מפני שאינו שלו ובכל שעה וכל רגע יכול הגוי לתובעו ואינו יכול להשתקע בו דחיוב הוא להחזירו לו מה שאין כן בלקיחה דמיד כשלקחו נסתלק הגוי ממנו והרי הוא שלו וברשותו ויכול למוכרו ולנותנו למי שירצה ואין מי שיעמוד כנגדו וכמו שצדד החכם השואל ומצאתי סעד לדברינו מדברי הרב בעל המפה הבאים על דברי הגהות אשירי והביאה הרב בשולחנו וז"ל ויש מי שאומר שאם לא לקחו הראשון  לצורך סעודה אלא לחתך קנפים וכיוצא בו אין צריך להטבילו וכתב עליו הרב בעל המפה אבל הראשון אסור להשתמש בו לצורך סעודה אפילו דרך עראי בלא טבילה אף על פי שלקחו לצורך קלפים וכמו כן כתב הדו"ה והביאו הרב פ"ח ז"ל סכין קטן של סופרים שחותכין בהם קלפים אסור לאכול בהם עראי אם לא טבלה ע"כ והנה לימוד גדול יצא לנו מזה דנוכל להשוות נדון דידן לדין ישראל הלוקח לחתוך קלפים דכמו שזה אינו צריך טבילה גם זה אינו צריך טבילה כי הלקוחה על דעת ליתן לגוי במתנה הוי כמו הלוקח לחתוך קלפים דאינו לצורכי סעודה ואף טל פי כן אסרו להשתמש בו לצורכי סעודה אפילו עראי אם כן בנדון דידן אע"ג דמתחילה קנאו אדעתא ליתנו לגוי במתנה דאינו חייב להטבילה עם כל זה כשירצה להשתמש בו עראי הדין נותן שיהא חייב להטבילו כמו בלוקח לחתוך קלפים דאסור להשתמש בו עראי בלא טבילה והגם שיונח דנדון דידן אינו דותה לדין הלוקח לחתוך קלפים דהלוקח לחתוך קלפים כשקנאו מתחילה אדעתא להשתקע בו קנאו ולהשתמש בו שימוש מה אלא לא לצורכי סעודה ומשום הכי אסור להשתמש בו אפילו עראי בלא טבילה יען הוא שלו דאדעתא דהכי קנאו להשתקע בו מה שאין כן בנדון דידן דמתחילה לא קנאו להשתקע בו אלא ליתנו לגוי במתנה ועכשיו הוא שרוצה להשתמש בו עראי עם כל זה נראה לי לעניות דעתי שחייב להטבילו יען כל הפוסקים רובם ככולם מחמירים וסוברים דטבילת כלים דאוריתא וכמו שהוכחנו אם כן הויא ספיקא דאוריתא ולחומרא וחייב טבילה וכמו שכתב הרב בית חדש בשם תשובת רש"י והכי נקיטינן וזה נסתלק הספק הראשון:
אכתי איית' לן לברורי הספק השני שנסתפק ה"ה נר"ו אם ראובן לא נשתמש בו אלא נתנו לגוי במתנה כמו שהיה דעתו מתחילה ואמר לו הגוי שיתנהו לשמעון נסתפק ה"ה אם שמעון חיוב להטבילו או לא ואען ואומר דשמעון מחוייב להטבילו מטעם מסיבה בגוי קונה וגם דקדתי ממה שכתבו התוספות בפרק השוכר את הפועל (ע"ז דף ע"א) סוף דיבור המתחיל פרדשני דורונות ולא הדרי בהו ואור"י דאפילו למ"ד אינה קונה כרב אשי בסמוך הני מילי כגון דאיכא כספא אבל במציאה ומתנה דליכא כספא כולי עלמא מודו דקנה במשיכה או בהגבהה עכ"ל אם כן בנד"ד מיד כשנתנו ראובן לגוי במתנה מיד קנאו הגוי וברשותו הוא וכשאמר לו שיתנהו שמעון שליחותיה דגוי קעביד ושמעון המקבל מגוי המקבל דהא ראובן בשליחותו דגוי הוא דנותנו לו והוה ליה לגבי שמעון כמו הלוקח מן הגוי דחייב להטבילו זאת ועוד אמרת דבגמרא לא נשלל הנתון אלא השאול דאמרינן בגמרא אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא שנו אלא לקוחין וכמעשה שהיה אבל שאו ין לא מינה דהנתונין הם בכלל הלקוחין ואם כן הדין נותן ששמעון חייב להטבילו יען הגוי קנהו מראובן במשיכה וכמו שמורה לשון השאלה שצידד ה"ה באומרו אם לא נשתמש בו ראובן אלא נתנו לגוי במתנה ומילת נתנו מורה מיד ליד כלומר מידו דראובן לידו דגוי באופן שתחף שהגוי קיבלו מראובן נקנה לו הכלי במשיכה וכשראובן נותנו לשמעון שליחותיה דגוי קעביד ושמעון חייב להטבילו כן נראה לי לפי קוצר שכלי:
העולה מכל מאי דכתיבנא דיש לנו להחמיר בכל אחד משני הספיקות שנסתפק ה"ה ולהצריך טבילה לכלי זה דנ"ד בין בספק הראשון דאע"ג דראובן לא רצה להשתמש בו אלא עראי ודרך מקרה כיון שכל הפוסקים רובם ככולם מסכימים לדעת רח שטבילת כלים מדאוריתא אם כן הויא ספיקו דאוריתא וספקא דאורייתא לחומרא כנודע לכל בטלי מדע התלמוד בין בספק השני דאע"ג דשמעון לא לקחו מהגוי אלא במתנה בא לו מהגוי כיון שהגוי כשקיבלו מראובן נקנה לו הכלי כחו שהוכחנו מדברי התוספות דמשיכה בגוי קונה אם כן ראובן כשנותנו לשמעון שליחותיה דגוי קעביד והוה ליה לגבי שמעון כמו הלוקח מן הגוי וחייב להטבילו: זה מה שהעלה מצודתי לעניות דעתי להלכה ולא למעשה עד שאציע תשובתי לפני הרב המורה היושב ברום כסא כי לו נאה כי לו יאה משפט ההוראה מורינו ורבינו שלם נר"ו ולמי שאמר והיה העולם אחלה בעדו יתמידהו בקו הבריאו' בחיים ארוכים דשנים ורעננים וכסאו יכון עד יבוא ינון אכי"ר:
בשנת ובסדר וימלאו את כליהם בר ולהשיב כספיהם איש אל שקו לפ"ג:
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלבירגי תמ"ך: