שאלה
מופים בן בנימין לוה אלף פרחים מגוי ועשו שטר הלואה ביניהם שיתחייב מופים לפרוע לגוי הסך הנ"ל אחר שימות אחיו חופים וירשנו אחר זמן מה הלכו חופים ואחי הגוי למדינת הים לעשות סחורה מה ויהי כי הרבו הימים בא הגוי אלינו ובכלל הדברים שסיפר מהקורות אותו הגיד בדברים הנראים שהוא מסיח לפי תומו שנפטר חופים לבית עולמו ועתה בא מופים אחיו ליבם את אשתו מספקא לן השתא אי אלימא האי עידותא כדין כל מסיח לכי תומו ונתירהו ליבם א"ד חיישינן שמא בדה דברים אלו עלבו כדי שיפרע אחיו מחובו וא"תל לא אלימא אכתי תבעי לך היכא שבא אח"כ גוי אחר וסיפר ג"כ מיתת חופים אם נתיר אשתו בעידות גוי זה אי חיישינן שמא גם הוא עשה בערמה לאמת עידות הגוי הראשון א"ד כולי האי לא חיישינן לכן אהובי ורעי אשר כנפשי פלפלא חריכא סיני ועוקר הרים אני בא לשאול ממך דעתך הרחבה בדין האי אתתא הכוספת לידע משפטה ודינה:
תשובה
שלמך לחדא ישגא סכינא חריפא משחא דאפרסמונא רעי אשר כנפבי מה נמלצו לחכי אמרותיך הנעימים מזהב ומפז נחמדים מה יקרה בעיני שאלתך מלאה חכמה ודעת ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים כי רבו בה הדעות זה אומר בכה וזה אומר בכה והגם כי אין בידי להכריע אמרתי אחוה דעי אף אני אל נא אשא פני איש ואל אדם לא אכנה כי לא ידעתי אכנה ולכן לא אמנע מלכתוב מה שחו"שי הער"כים השיגו בין המש"רים אמתחות הגמרא וספרי הפוסקים כי נשענתי על הצור יצילני משגיאה וידריכני בדרך ישרה ולמען יתבאר הדבר באר היטיב טרם אגזור משפט האשה ומעשיה ארחיב הביאור בגדר מסיח לפי תומו שהוא הקוטב על מה סובבת זאת השאלה ואביא הדעת הצודקת והבלתי צודקת לדעתי וזה אחלי:
תנן בהאשה צרהובגוי אם היה מתכוין אין עידותו עידות ובגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל לא שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עידותו עידות היכי ידעינן אמר רב יוסף בא לב"ד ואמר איש פלוני מת השיאו את אשתו זהו נתכוון להתיר מת סתם זהו נתכוון להעיד אתמר נמי אמר ר"צ לא שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נחכוון להעיד עידותו עדות א"ל לר' יוחנן לא כך היה המעשה באושעיא ברבי שהחרים כנגד כ"ה זקנים ואחר להם לא שנו אלא שנתכוון להתיר אבל נתכוון להעיד עידותו עידות ולא הודו לו חכמים אלא מתניתין דקתני ובגוי אם היה מתכוון אין עידותו עידות היכי משכחת לה במסיח לפי תומו כי ההוא דהוה קאמר ואזיל מאן איכא בי חיואי מאן איכא בי חיואי שכיב חיואי ואנסבה רב יוסף לדביתהו ופירש רש"י ז"ל היכי משכחת לה דלא נתכוון להעיד ולא להתיר מואי שם האיש מאן איכא בי חיואי מי מאנשי ביתו של בית חיואי שישמע דברי דשכיב סיואי עכ"ל:
ואיכא למידק טובא חדא במאי דקאמר רב יוסף בא לכ"ד ואמר מת סתם זהו נתכוון להעיד דמשמע הא אם לא בא לב"ד ואמר מת סתם מל"ת איקרי וא"כ מאי קא מתמה תלמודא תלה מתניתין דקתני ובגוי וכו' לשני נגון שלא בא לב"ד ואין לדחות ולומר מה שכתב הר"מה דכיון דרב יוסף לא בא אלא לפרש מימריה דשמואל דלא קי"ל כוותיה אלא פר' יוחנן ממילא אידחיא האי פירושא ולפי זה לרבי יוחנן כל נכרי שאומר איש פלוני מת לבד ואפילו חוץ לב"ד מתכוון להעיד הוא ולכך מקשה היכי משכחת לה דליתא דלענין דינא הוא דנקיטינן כר' יוחנן אבל הפירוש לא זז ממקומו דהנוש' אשר בו תפול המחלוקת צריך שיהיה בעצמו לכל אחד מבעלי המחלוקת וא"ת היינו דקא משני במ"לת דכל שלא בא לב"ד מל"ת קרינן ביה א"כ אמאי מייתי הך עובדא דבית חיואי ואחריני דאיתא תו בגמר':
ועוד קשה היכי מייתי תלמודא הך עובדא דבית חיואי לעניין מל"ת דנהי דאם לא בא לב"ד מל"ת הוא מ"מ בעינן שלא יתכוין להעיד והא היינו טעמא שהשמיט הרי"ף ז"ל בהלכותיו הא דרב יוסף וגם הרמ"בם ז"ל בפי"ב מהלכות גירושין כתב סתם דאם נתכוון להעיד אינו נאמן ולא הזכיר בא לב"ד משום דמשמע להו דבכל גוונא אם נתכוון להעיד אינו נאמן וכן דעת כל הפוסקים ובמאן איכא בי חיואי כפי פירוש רש"י ז"ל שהוא האמת בעצמו נרא' באופן מה שכוונתו היה להעיד וליכא למימר דמשום דלא קדמה שאלה לדבריו אלא הוא מעצמו היה אומר זה מל"ת מיקרי וכחו שכתב הרי"בש בתשובה דכבר הוכחתי דכל שנתכוון להעיד אינו נאמן יהיה באופן שיהיה:
גם אין לפרש דכוונת רש"י ז"ל דההוא גברא היה מתאונן באבל מר על מיתת זה האיש וכמו שכתב מוה"ררי קא"רו ז"ל בתשובותיו דף קי"ד אליבא דה"רן ז"ל דהעיקר חסר מן הספר ועוד דפשטא דלישנא דמאן איכא בי חיואי לא משמע הכי:
ונראה דוודאי האי דקאמ' רב יוסף בא לב"ד דווק' נקט לה דאם לא בא לב"ד ואחר כמספר דברי' איש פלוני מח הגם שלא היה קשר ענין לפניו או לאחריו מל"ת הוא והאי דלא קא משני תלמידא כגון שלא בא לב"ד משום דלאו מלתא דפסיקא היא דהא אם נתכוון להעיד אף שלא בא לב"ד אינו נאמן ולכך הוצרך לתרוצי במ"לת שהוא דבר כללי לכל מי שלא נתכוון לעידות:
והני עובד' דמייתי תלמוד' דמשמע מיניהו דמשפט מל"ת הוא דווק' בקשר דברי' כגון ההו' דהוה קאמ' ווי ליה לפרשא וכו' לאו מילתא היא דהא בעובדא דמאן איכא בי חיואי ומאן איכא בי חסא לא היה קשר דברים וההוא דמי ליה וכו' מעשה שהיה כך היה כי התלמוד לא כיון בהביאו אלו המעשיות אלא ללמדנו בדמיון פה ענין מל"מ לא לשום גבול נגזר שיהיה כן דווקא:
ולענין מה שהקשתי במאן איכא בי חיואי כפי פי' רש"י איכא לתרוצי דא"הנ שכל שאומר איש פלוני מת ומבקש להודיעו ביחוד לאנשי ביתו דמכוין להעיד הוא ודלאו כהרי"בל וזה מבואר בנפשו ואין צורך לפנים אבל בההוא עובדא דבי חיואי היה האיש הולך בשווקים וברחובות ומכריז מרן איכא בי חיואי מאן איכא בי חיואי דנראה דכוונתו היה כמספר דברים ואם ושמעו אנשי ביתו של חיואי ושמעו ואם לא יחדלו והכי דייק לישנא דתלמודא כי ההוא דהוה אזיל וקאמר וכן נראה שהוא דעת הר"אם בתשובה ל"ט שאחר שהביא ההיא דחיואי עם פי' רשי כתב וז"ל משמע דאע"ג דהוה מחזר אחר קרובי המת להודיע להם שמת קרובם מל"ת מיקרי דמכיון שלא הלך לב"ד להעיד דבריו כמשפט כל הרוצה להעיד אלא שהיה הולך בשווקים וברחובות והיה מספר דבריו אין זה אלא מל"ת עכ"ל משמע מדבריו דמשום שהיה הולך בשווקים וברחובות נקרא מל"ת הא אם הלך לביתו של מת להגיד להם שמת קרובם אף שלא בא לב"ד מתכוין להעיד הוא דאי לא למה היה לו להאריך אלא שהיה הולך וכו' לימא דמכיון שלא הלך לב"ד להגיד דבריו כמשפט כל הרוצה להעיד אלא ודאי כדפרישית וכן פירש הר"מה בהדיא בתשובותיו:
והכי נמי מוכח מההיא דפרק כל הגט דגרסינן התם תניא שמע מב"ד של ישראל איש פלוני מח א"ש פלוני נהרג משיאין את אשתו שמע מקומנטרסין של גוים איש פלוני מת איש פלוני נהרג אין משיאין את אשתו ופריק תלמודא והא דק"יל דכל נכרי מסיח לפי תומו הימוני מהימני הני מילי במילתא דלא שייכי בה אבל במלתא דשייכי בה עבידי לאחזוקי שיקרייהו ע"כ בגמרא:
והשתא אם איתא דצריך קשר דברים מאי קא מקשה והא דק"יל נכרי מל"ת נאמן לישני דשאני הכא דאינו מל"ת דהא לא היה קשר דברים כדמשמע מלישנא דתלמודא:
ועם כל זה לא נעלם מחני מה שיש לדחות בזה אמנם אשנויי דחיקי לא סמכינן וכן דעת הרמ"בן בתשובה קכ"ח וז"ל עוד אתה צריך לדעת שאין נאמן אלא במ"לת לגמרי אבל במתכוון כלל לא כיון שמתכוון להעיד כגון שבא לב"ד ואמר איש פלוני מת התירו את אשתו וכיוצא בדברים אלו אינו נאמן כלל כדתנן פרק בתרא דיבמות בגוי אם היה מתכוין אין עידותו עידות ואסיקנא בגמרא בין מתכוין להעיד בין מתכוין להתיר כחו שאמרנו ולא עוד אלא אפילו שאלוהו היכן פלוני אי אתה יודע מה נעשה בפלוני וכיוצא בזה והשיב מת אינו נאמן דשמא מתכוון הוי לשקר הילכך אין נאמן עד שיתחיל הוא מעצמו ויאמר פלוני מת או כיוצא בו שניכר מתוך דבריו או ממעשיו שמת כדאיתא התם בגמרא עכ"ל:
ועם היות שדבריו בתכלית הביאור מסכימים לדעתי ראיתי לבארם פה בעבור שבארתים נפלה שלהבת ותעו מדרך הישרה שיבור לו האדם להוציא לאור משפע ואומר שבתחילה כתב שהגוי אינו נאמן אלא במל"ת לגמרי ופירש הוא בעצמו מה היה כוונתו באלו הדברים והוא לאפוקי מתכוין וכמו שאמר אבל מתכוין כלל לא כגון שבא לב"ד וכדי שלא תאמר דדוקא בא לב"ד נקרא מתכוין להעיד אבל כל שלא בא לב"ד מל"ת הוא יהיה באופן שיהיה לכך פירש ואמר ולא עוד אלא אפילו שאלוהו וכו' כלומר לא מבעיא אם בא לב"ד דלית דין ולית דיינא דמכוין להעיד הוא אלא אפילו לא בא לב"ד אלא שאלוהו והשיב מת דהוה אמינא מאחר שלא בא לב"ד גלה דעתו שלא בא להעיד אפ"ה מאחר שלא אמר שמת איש פלוני אלא אחר שאלה התכוין להעיד הוא ואינו נאמן אפי חוץ לב"ד עד שיתחיל הוא מעצמו ויאמר פלוני מח לבד או כל כיוצא בזה שנכר מתוך דבריו או ממעשיו שמת כדאיתא התם בגמרא:
הא קמן דהגם שלא יאמר אלא מת פלוני לבד בלי קשר ענין מל"ת איקרי וכן נראה שהוא דעת הרש"בא ז"ל ממה שכתב בחידושיו בפרק כיצד אשת אחיו אלא דאכתי קשיא לי מדאקשינן בסמוך לר' יהודה ממעשה דליסטים שאמר אמרו נה לאשת שמעון בן כהן אני הרגתי את בעלה והשיאו את אשתו ומאי קושיא דילמא מל"ת היה וי"ל דמדקאמ' אמרו לה לאשתו מתכוין להעיד או להתיר את אשתו היה ואינו מל"ת וכדאמרינן בשלהי מכילתין דבגוי לכ"ע מל"ת עידותו עידות אבל מתכוין להתיר א"נ להעיד אין עידותו עידות ואפילו פלוני מת השיאו את אשתו זהו מתכוין להתיר בא לב"ד ואמר מת פלוני זהו מתכוין להעיד עכ"ד:
הרי לך דמשום דאמר אמרו לה לאשתו מתכוין להעיד הוא הא לאו הכי מל"ת הוא הגם שלא אמר אלא אני הרגתי את בעלה בכניסתי ללוד ולהכי ג"כ כתב בסוף דבריו בא לב"ד ואמר מת פלוני זהו מתכוין להעיד וברישא כשאמר איש פלוני מת התירו את אשתו לא הזכיר ב"ד משום דמשמע ליה ז"ל דאם אמר השיאו את אשתו יורה שכוונתו להתיר או להעיד אף שלא בא לב"ד אבל כשאמר איש פלוני מת בלבד אי לאו דהוה אתי לב"ד מל"ת איקרי והנימוקי יוסף הביא דברים אלו שכתבתי בשם הרש"בא ז"ל וקודם זה כתב ז"ל ויש לדקדק בענין שיחתו שלא יהא מכוון להעיד כלל שאילו אמר אמרו לאשתו של פלוני שאני ראיתי שמת בעלה לאו מל"ת וכו' עכ"ל:
הנה גלה דעתו בזה שלא נפיק מתורת מל"ת אלא באומרו דבר שיורה שכוונתו להעיד כגון שאמר אמרו לאשתו של פלוני הא לאו הכי אלא שאמר אני ראיתי שמת פלוני מל"ת הוא דאי לאו עדיפא היה ליה לאשמועינן:
איברא דלכאורא נראה מדברי הרמ"בם ז"ל בפרק י"ג מהלכות גירושין שמצריך קשר דברים במ"לת דכתב שם וז"ל כבר אמרנו שהגוי שהסיח לפי תומו משיאין על פיו כיצד היה גוי מסיח ואמ' אוי לפלוני שחת כמה היה נאה וכמה טוב עשה עמי או שהי' מסיח ואומ' כשהייתי בא בדרך נפל פלוני שהי מהלך הלך עמנו ומת ותמהנו לדבר זה כיצד מת פתאום וכיוצא בדברים האלו שהן מראים שאין כוונתו להעיד הרי זה נאמן עכ"ל ומדבא לפרש איך הוא מל"ת נראה שבזולת זה לא יקרא מל"ת ברם לפום קושטא אין מכאן ראיה שהרמ"בם יסבור כן כי כל מעיין יודע כי דרכי ז"ל למינקט לישנא דתלמודא וכמו שכתבו הר"אם ז"ל ומוה"ררי קא"רו ז"ל בתשובתיהם:
ובר מן דין רצה הר"אם ז"ל להכריח מדברי הרמ"בם בעצמו שדעתו הוא שכל שיאמר מת סתם בלי קשר דברים נקרא מל"ת ממה שכתב שם באותו פרק וז"ל יצא גוי וישראל מעמנו למקום אחר ובא הגוי והסיח לפי תומו ואמר איש שיצא עמי מכאן מת משיאין את אשתו וא"עפי שאין הגוי יודע אותו האיש והוא שיאמר וקברתיו עכ"ל ומדלא קאמ' ובא הגוי ואמ' חבל על יהודי שהיה הולך עמי שמת משמע דאפי' בלא חבל סגי עכ"ל אמנ' כד מעיינתא בה שפי' תראה שאין משם הכרח שאם נניח שדעת הר"מבם הוא שלא יקרא מל"ת בלי קשר ענין אין דבריו אלה מנגדים לזה דהרי דקדק בלשונו באומרו ובא הגוי ומסיח לפי תומו וכבר פירש גדרו אמנם לפי דעתי בא האות והמופת ממה שכת' פרק ב' מהלכות בכורות וז"ל אמר אילו נפל בבכור זה מום הייתי שוחטו ושמע הגוי ועשה בו חום הרי זה שוחט עליו שהרי לא נעשה מדעתו עכ"ל ואין ספק שזה יצא לו ממה ששנינו פרק כל פסולי המוקדשי' זה הכלל כל שהו' לדעתו אסור שלא לדעתו מותר ואתמר עלה בגמרא שלא לדעתו לאתויי מל"ת הרי לך בהדיא דבאומרו בלבד אילו נפל בבכור זה מום הייתי שוחטו נקרא מל"ת הגם שלא היה פה קשר דברים מאחר שלא קרא לגוי ואמר לו זה בפני והכא נמי לענין עידות אשה גוי שיאמר מעצמו כמספר דברים מה פלוני בלי שילך לבית המת להודיע מיתתו לקרוביו מל"ת הוא ואין לומר דלענין איסור קל שהוא להטיל מום בבכור נקרא מל"ת הגם שלא היה קשר דברים אבל בערוה החמורה צריך שיהיה מל"ת לגמרי ר"ל בקשר ענין דליתא חדא דתלמודא סתמא קאמר ומנא ליה להרמ"בם לחלק במה שלא חילקו בגמרא ועוד דא דרבא בעידות אשה הקילו משום עגונא דאתתא אלא ודאי כדאמרן:
והרב כסף משנה שכתב שמקור דין זה הוא ממא דשנינו בריש' באותה משנה מעש' בזכר של רחלים זקן ושערו מדולדל ראהו קסדור אחד אמר מה טיבו של זה אמרו לו בכור הוא ואינו נשחט אלא אם כן היה בו מום נטל פיגיון וצרם באזנו ובא מעשה לפני חכמים והתירוהו ראה שהתירו והלך וצרם באזני בכורות אחרים ואסרו פעם אחת היו תנוקות משחקים בשדה וקשרו זנבות טלאים זה לזה ונפסקה זנבו של אחר מהם והרי הוא בכור ובא מעשה לפני חכמים והתירוהו ראו שהתירו והלכו וקשרו זנבות בכורות אחרים ואסרו לא דק דהא התם שאל הקסדור תחילה מה טיבו והרמ"בם ז"ל לא הזכיר שאלה כלל אלא שהוא מעצמו אמר אילו נפל וכו' ועוד דא"כ הוה לן לאקשויי בדברי הרמ"בם איך השמיט ההיא דמ"לת דקאמר תלמוד' דהשתא ליכא להקשות למה השמיט ההיא דשאל דקסדור דעדיפא מינה נקט דמה שבא בזה הכלל לחידושא הוא דאתא:
אמנם הר"ן ז"ל בתשובה כתב וז"ל ולענין מה שאמרת אם גוי בא לפנינו ואמר מל"ת איש פלוני מת לבד אם נאמר שהוא מכוין להעיד כל זמן שלא יקדים דברים אחרים דומיא דמאן איכא בי חסא או חבל על פלוני ודומיהם אין ספק בזה שכל מי שמכוין להעיד אומר אותו דבר לבדו לפי שאין כוונתו בדרך סיפור דברים ומי שהוא מל"ת אינו אומר אותו דבר בעצמו אלא בקשר ענין לפניו או לאחריו וכל טלא אמר כן אינו אומר כמספר דב דברים אלא כרוצה להודיע אותו דבר לבד ואינו נאמן וכולהו עובדי דגמר' הכי איתנהו והכי מוכחי עכ"ל ואיני רואה בדבריו הכרת הן מפאת הסברא הן מפאת הגמרא דלפי הסברא איני יודע למה לא יקרא מל"ת איש שיאמר עד"מ בהיותו בחבורת אנשים כמספר דברים איש פלוני מת או שהיה מכריז והולך ולא נתעכב לאומרו לאנשי בית המת או שהיה הולך בדרך עם חבירו ואמר לו אתמול נהרג או מת פלוני בדרך הזה וכן בכדומה לזה הגם שלא היה קשר ענין לפניו או לאחריו כיון שעינינו רואות שלא כיון זה האיש בזה הדבר כי אם להגיד דבר מה הן אמת שאין להחליט ולומר שכל אומר איש פלוני מת יקרא מל"ת כמו שהעלו קצת מפרשים דהא ודאי ליתא וכמו שכתבתי למעלה דאם זה שאומר איש פלוני מת והולך להודיעו לבית המת לקרוביו שאין זה מל"ת אלא אם יהיה באופן שאמרתי אבל ג"כ אין לגזור אומר שכל שלא היה בסיפור הגוי קשר ענין לא יהיה מל"ת כמו שעשה הר"ן ז"ל שלא ידעתי מי הגיד לו זה הן מפאת הגמרא ג"כ לא מוכח מידי ואדרבא כבר כתבתי לעיל דאיפכ' גמרינן מינה ומוה"ררי קא"רו בתשובה המתחל' תמהני על מקבלי עדויות וכו' אחר שבטוב טעם ודעת סתר דברי הר"ן כתב ואע"ג דכולהו שנינו לעיל אליבא דה"רן שנויי דחיקי נינהו עכ"ל והר"רי טיטצק ג"כ כתב שטענות הר"ן חלושות ושבימי איתני גאוני עולם עשו מעשה דלא כה"רן העולה מכל מאי דכתיבנא דכל שלא נתאמת אצלינו שהגוי מכוין להעיד הגם שלא היה בדברי הגוי קשר דברים מל"ת גמור הוא:
ומעתה נבא לנ"ד שנסתפקת רעי וידיד נפשי אם נתיר האשה הזאת ליבם בעידות גוי זה מל"ת מאח' דאיכ' למיחש דמשקר כדי שיפרע אחיו מחובו או לא ובאמת כי מחכמה שאלת את זאת דלכאורא נראה מההיא דאספסתא דלא מהימן דגרסינן ביבמות בהאשה צרה ההוא גוי דהוה קא"ל לישראל קטיל אספסתא ושדי לחיואי בשבתא ואי לא קטילנא לך כדקטילנא לפלוני בר ישראל דאמרי ליה בשיל לי קדרה בשבתא ולא בשיל וקטילתיה שמעא דביתהו ואתאי לקמי דאביי שהיתא תלת' ריגלי אמר לה רב אדא בר אהבה זיל לקמיה דרב יוסף דחריף סכינא אזלא קמיה פשט מהא מתניתין נכרי שהיה מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו של ערלה הן של עזקה הן של נטע רבעי הן לא אמר כלום לא נתכוון אלא להשביח מקחו ופי' רש"י והכא נמי לא נתכוון נכרי זה אלא לאיים על זה שיקצור לו מספוא לבהמותיו עכ"ל הא קמן דא"עג דההוא גוי מל"ת הוה כיון דחיישינן דלמרמא אימתא הוה קאמכוין לא הימנוהו א"כ בנ"ד נמי אע"פי דזה הגוי מל"ת הוא לא יהיה נאמן דכ"ש דמשקר טפי בשביל הממון:
אבל אם תפלוג החקירה והעיון בזה תמצא דאדרבה ממקו' שבאת יש להביא ראיה לנ"ד שיהיה הגוי נאמן דבהיא דאספסתא דמפקינן דאינו נאמן הוא משום דהוה מוכח מתוך דברי הגוי שהיה משקר כדי לאיים לישראל דומיא דההוא נכרי שהיה מוכר פירות דאע"ג דהתם לא נתבאר דעתו מדבריו כיון דנודע לכל שטוב טוב יאמר המוכר כדי להשביח מקחו הוי כאילו היתה דעתו מבוארת אבל היכא דלא מוכחא פשיטא דנאמן וראיה לזה מה שכתב הר"אש בתשובה כלל י"ח דגוי שאמר במ"לת אני הרגתי את פלוני נאמן אע"ג דנוכל לומר דלמירמא אימתא קא אתי כיון דלא מוכח זה מתוך דבריו נאמן:
והכי מוכח בהדיא מדבר הרמ"בם שכתב בפי"ג מהלכות גירושין וז"ל ישראל ששמע מגוי המ"לת מעיד ששמע ממנו ותנשא על פיו בד"א שלא היתה שם אמתלא אבל אם היתה שם אמתלא בשיחת הגוי שמא לא יתכוין אלא לדבר אחד כמו שאמ' לאח' עשה לי כך וכך שלא אהרוג אותך כדרך שהרגתי פלוני אין זה מל"ת שכוונתו להטיל אימה על זה עכ"ד הרי שדעת שפתיו ברור מללו דדווקא בשיש בשיחת הגוי אמתלא יורה שכוונתו לדבר מה הוא דאינו נאמן אבל באופן אחר לא דאי לאו הכי היה לו לכתוב המעש' כמו שהובא בגמר' כי כן דרכו ז"ל ברוב המקומות ומההיא דקונמטרסין שהבאתי לעיל ליכא לאקשויי מידי דשאני התם שהם ב"ד של אומות העולם שידוע הוא לכל שהם מחזיקי' ידי עצמם בכזב להטיל אימה על הבריות כי אלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו והוי כאילו מפורש אבל בשאר גוים היכא דלא מוכח מדבריהם שמשקרים לא נפקי מתורת מל"ת והכי דיוק לישנא דהרמ"בם ז"ל שכתב בע' הנזכר וז"ל וכן אם שמע מערכאות של גוים שאמרו הרגנו פלוני אינם נאמני' שהם מחזיקים ידי עצמם בכזב כדי להטיל אימ' וכן כל כיוצא בדברים אלו עכ"ל ומדכתב כאן סתם הרגנו שר"ל שלא אמרו דברים אחרים אלא רצו ובהלכה הקודמת לזה כתב אבל אם יש בשיחת הגוי דמשמע בהדיא דדווקא בשיש בשיחתו דבר יורה על זה וכדכתיבנא לעיל נראה דסבירא ליה ז"ל שיש הבדל בגוי דעלמא לערכאות של גוים מטעמא שהם מחזיקים ידי עצמם בכזב שהוא מפורסם לכל וכמו שכתב הר' אם ז"ל בתשובה ע"ד:
ודע דרש"י ז"ל פי' בפר' כל הגט וז"ל דלא שייכי בה שאינה תפארת להם דשייכי בה כי הכא שמתפארים שהרגו בדין עכ"ל: משמע דלפי האי טעמא בקונמטרוסין נמי אם אמרו שנהרג היש פלוני בב"ד אחר יהיו נאמני' דהשתא התפארת אינה להם והכי נמי משמע מדברי הרש"בא ז"ל בחידושיו דאחר דמייתי מאי דקאמר הגמרא דבמילתא דשייך בה עבידי לאחזוקי שקרייהו סיים הוא ז"ל דמשתבחין בעיר אשר כן עשו נראה בהדיא דלא שייך האי טעמא דהתפארת אלא בב"ד של אותה העיר אבל בב"ד אחר לא אע"ג דהיה מקום לומר דכשעושין דין בב"ד אחד היה מגיע ההתפארות לשאר בתי דינין משום דלא נפיק הגוי מתורת מל"ת אלא כשיש הוכחה גמורה שמשקר אמנם להאי טעמא שכתב הרמ"בם דמחזיקי' ידי עצמם בכזב להטיל אימה על הבריות נראה בלי ספק שדעתו ז"ל שאפילו אמרו בערכאות האלו שנהרג איש פלוני בב"ד אחר אינם נאמני' ודלא כהט"ור דהא דנקט הרמ"בם ז"ל בלישניה הרגנו אורח' דמלתא נקט:
ומוה"רם בתשובת מימוני כתב וז"ל חזרנו על כל צדדין וצדי צדדין וכמדומה אנחנו דלית דין ולית דיין דאתתא שריא לאינסובי וכ"ו ועוד יש להתירה בעידו הגוי הרוצח כי ראיתי כתיבת יד ר' יעקב בד מרדכי והיה חתום עליו הר' רבי אליעזר שאותו גוי הרוצח הסיח לפי תומו ואמר ואמר ליהודי אחד אנכי מותתי את פלוני מאותה העיר וכו' וליכא למיפסיליה משום דאיכא למימר דמשקר והאי דקאמר הוא הרגי דילמא למירמא אימתא איהודי' אחרים הוא דקאמר הכי וכו' דשאני התם דמוכחא מילתא מתוך דבריו דלמירמא אימתא קא עביד וכו' שאם באנו כך להחמיר היכי סמכינן על שום עידות גוי מל"ת נימא דילמא לא מת ולקלקל האשה הוא חפץ או מתכוין למצא חן כדי שייטיבו לו האשה וקרוביה לאחר זמן אלא ודאי לא חיישינן למידי בכל מל"ת היכא דלא מוכחא מתוך דבריו דמשקר וכו' ועוד האריך יע"ש ואחריו נמשכו מוה"רי קולון בשורש קכ"א הר"אם ז"ל בתשובה ע"ד ומוה"ררי קא"רו בתשובה ד' דף ק"ה ועוד כתב הר"אם בתשובה ע"ה דבכל דבר שהאמינו בו הוא מהימן בכל ענין אפילו במילי דמצי שקורי בהו והראיה גמורה לזה מההיא דפרק גיד הנשה דאמר רבי יוחנן סמכינן אקפילא ארמאה ופי' רש"י ז"ל קפילא ארמאה נחתום גוי ואשמועינן דנסמוך עליו לפי תומו שלא יודיעוהו שצריכים לו לדבר איסור והיתר וכתבו התוספות על זה ואע"ג דגוי הוא כיון דקפילא הוא לא משקר שלא יפסיד אומנותו פי' וא"ת היאך סומכים על פי המסיח לפי תומו הא אפר רב אשי אין מל"ת כשר אלא לעידות אשה בלבד י"ל דשאני הכא כיון דקפילא הוא לא משקר שלא יפסיד אומנותו הא קמן בהדיא דמ"לת דמהימן גבי עידות אשה אפילו במקום שיש לחוש בו שמא משקר קאמר עכ"ל נראה מדבריו שסובר דדעת התוספות כרש"י ז"ל ולא מסתבר לן כלל דמדסתמו דבריהם וכתבו טעמא דמהמן משום דלא מרע נפשיה נראה דלאו דווקא במ"לת איירו דכ"ש דלא מרע נפשיה אם הוא יודע שיש קפיד' בדבר וכמו שכתבו הרש"בא ז"ל והר"ן ז"ל ולפי זה לית לן לאגמורי מדברי התוס' מידי לענין מל"ת בעידות אשה:
אמנם מדברי הר"ן בתשובה שהבאתי למעלה נראה דאף דלא מוכח מדבריו דמשקר מאחר דאיכא למיחש לזה אינו נאמן ואין דבריו עומדי' במקום שרוב הפוסקים חולקים עליו:
נמצינו למדין דב"נד גוי זה נאמן במ"לת ולא מבעיא השתא דגוי זה אינו המלוה בעצמו ולא מטי הנאה לידיה ואין אדם עשוי לשקר בשביל הנאת אחרים וכמו שהעלה מוה"ררי קא"רו בתשובה וזה מבואר בנפשו אלא אפי' היה המלוה בעצמו שהסיח לפי חומו שמת חופים הזה מהימנינן ליה כיון דלא מוכח חתוך דבריו דמשקר:
הכלל העולה שאין לעגן את האשה כל ימיה בסברות בדויות מלבנו כל שלא נתברר אצלנו מתוך דברי דמשקר או שיהיה דבר מפורסם כההיא דקונמטרסין וכמו שכתב הר"אש ז"ל בתשובה כלל נ"א שכמה קולות הקלו חכמים משום תקנת עגונות ושכן ראוי לכל מורה לחזר על כל צדדין להתיר וכן כתב הרמ"בם בתשובה ז' וכל הדברים האלו חוזרים לעיקר אחד והוא שאין מדקדקי' בעידות אשה עגונא וכל המחמיר ודורש וחוקר לדברים אלו אין דעת חכמים נוחה הימנו שעיקר תקנתם באשה הקלו משום עגונא דאתתא עכ"ל: הנה זאת חקרנוה כן היא שמענה ואתה דע לך: בסדר ובשנת כי טוב פתר לפ"ק
אלה דברי דוד בן לא"א כמוה"רר יעקב די מיזה:
מאת אחד אחוז בחבלי אהבת החכם הפוסק דורש שלומו וטובתו
דוד פסקך זה אשר כתבת
שם בגדולים בו לך קנית
שלחן מלאה טוב ובה ערכת
מי צוף אמריך ולא טעית
עוצם חריפותך לכל הודעת
עתה בבנין זה אשר בנית
הן דין אמת דנת ולא כזבת
אך לא פני אדם בזה נשאת