שאלה כא ראובן בקש ללכת למסעיו וקודם יציאתו הפקיד אצל שמעון אהובו בגד משי יקר מאד שישמרהו לו עד שובו אל העיר וברבות הימים ירד שמעון מנכסיו ולוי הנושא בא למשכנו על חובו שחייב לו שמעון ושמעון הוציא אליו החוצה את העבוט את הבגד של משי הנז"ל שהפקיד אצלו ראובן ואחר זמן מת שמעון וחלי"ש ולא הניח אחריו מאומה ופקדון ראובן עדיין ביד לוי ובשוב ראובן אל מקומו הלך לבית שמעון לבקש את הפקדון ובני שמעון הגידו לו כי מת אביהם והפקדון הנו משכון ביד לוי על חוב אביהם וילך ראובן אל בית לוי ויאמר לו המשכון אשר בידך משמעון יודע כל שער עמינו כי שלי הוא ונתתיו פקדון ביד שמעון ולא היה כח בידך למשכנו כי על כן השיבהו לי ולוי השיב אמריו לו כיון ששמעון נתנו משכון בידי ולא שלם מאומה לי מחובו אינני נותנו לך כי אם בפרוע פרעות כל חוב שמעון ורבה הקטטה ביניהם ובאו לשאול לבית מדרשו של שם להיכן הדבר נוטה יורה המורה ושכמ"ה:
תשובה חפשתי חפוש אחר חפוש באמתחות הפוסקים עד שידי יד כהה הגיע לראות אם המצא ימצא בהם נדון דידן למצוא איזה דרך דרכו בה והנה יגעתי ולא מצאתי לכן אכתוב עליו מה שהשם האיר לי בקוצר שכלי איתא בבבא קמא בפרק הגוזל ומאכיל ד' קי"ד ע"ב משנה וז"ל המכיר כליו וספריו ביד אחר ויצא לו שם גניבה בעיר ישבע לו לוקח כמה נתן ויטול ואם לאו לאו כל הימנו שאני אומר מכרן לאחר ולקחן זה הימנו עכ"ל. פירש"י שם גניבה. שיצא קול שנגנבו כליו: נשבע לוקח כמה נתן ויטול. ויחזור לו כליו ולפני יאוש קמיירי עכ"ל רש"י ז"ל: גמ' וכי יצא לו שם גניבה בעיר מאי הוי ליחוש דלמא זבנינהו והוא ניהו קא מפיק שמא אמר רב יהודא אמר רב כגון שבאו בני אדם בתוך ביתו ועמד והפגין בלילה ואמר נגנבו כליו כל שכן עילא מצא וכו' וכו' אמר רב כגון דאמרי הללו כליו של פלוני הללו ספריו של פלוני ומי אמר רב הכי וכו' וכו' אמר רבא לא שנו אלא בעל הבית העשוי למכור כליו אבל בעל הבית שאינו עשוי למכור כליו לא צריך לאהדורי עליה כולי האי ודלמא אצטריך ליה זוזי וזבין אמר רב אשי הרי יצא לו שם גניבה בעיר עכ"ל: פיר"שי ז"ל הפגין. צעק: עילא מצא. פירכא היא כלומר עילא מצא כשמכר כליו ונתחרט וידע שמכרן לוקח לאחר עמד והפגין וצעק בלילה להאמין דבריו כשיערער: לא צריך לאהדורי כולי האי. דנימא ספר פלוני ופלוני עכ"ל: עוד שה בגמרא איתמר גנב ומכר ואחר כך הוכר הגנב רב משמיה דרבי חייא אמר הדין עם הראשון רבי יוחנן משמיה דרבי ינאי אמר הדין עם השני אמר רב יוסף לא פליגי וכו' וכו' עד רב פפא אמר בגלימא דכולי עלמא לא פליגי דהדר למריה והכא בעשו בו תקנת השוק קא מיפלגי רב משמיה דרבי חייא אמר הדין עם הראשון דינא דלוקח דלישקול זוזי מגנב ולא עשו בו תקנת השוק ורבי יוחנן משמיה דרבי ינאי אמר הדין עם השני דינא דלוקח דלישקול מבעל הבית ועשו בו תקנת השוק וסבר רב לא עשו בו תקנת השוק והא רב הונא תלמידיה דרב הוה וחנן בישא גנב גלימא וזבנה אתא לקמיה דרב הונא א"ל לההוא גברא זיל שרי עביטך שאני חנן בישא כיון דליכא לאתשלומי מיניה כלא הוכר דמי אמר רבא אם גנב מפורסם הוא לא עשו בו תקנת השוק והא חנן בישא דמפורסם הוה ועשו בו תקנת השוק נהי דמפורסם לבישותא לגניבותא לא מפורסם: אתמר גנב ופרע בחובו גנב ופרע בהקיפו לא עשו בו תקנת השוק דאמרי לא אדעתא דהנהו יהיבת ליה מידי משכנתא שוי מאתן במאה עשו בו תקנת השוק שוה בשוה אמימר אמר לא עשו בו תקנת השוק והלכתא עשו בו תקנת השוק זבינא שוה בשוה עשו בו תקנת השוק שוי מאה במאתן רב ששת אמר לא עשו בו תקנת השוק רבא אמר עשו בו תקנת השוק והלכתא בכולה עשו בו תקנת השוק לבר מגנב ופרע בחובו גנב ופרע בהיקיפו עכ"ל: עוד באותו דף מעובדא דנרשאה עם פפונא וכהוראה דרבא עיי"ש: פירש"י ז"ל תקנת השוק. על שקנאו לוקח בשוק בפרהסיא ולח הבין בו שנגנב עשו לו תקנה שישלם לו בעל הבית מעותיו: בר מגנב ופרע בחובו ובהיקיפו. דלא יהיב זוזי אהאי חפץ עכ"ל:
והנה התוספות ז"ל כתבו על ההיא הלכתא וז"ל והלכתא בכולהו עשו בו תקנת השוק. נראה לי דלא קאי אלא אהני דפליגי בהו אמוראי אמימר ומר זוטרא רבא ורב ששת דאתו לפסוק כמ"ד עשו בו תקנת השוק אבל אמילתא דרבא דגנב מפורסם דלא פליג עליה שום אמורא לא קאי עכ"ל:
וכיון דאתא לידן הדבור הזה נימא דבר זר א מצאתי בו והוא שכפי הנראה לפום ריהטא נוסח אחרת היה להרא"ש ז"ל בו והא לך לשונו כתבו התוס' מדהוצרך להוציא פרע בחובו ופרע בהיקיפו אע"ג לליכא בהו פלוגתא מכלל דכל אינך עשו בו תקנת השוק אפילו גנב מפורסם: עד כאן לשונו ז"ל:
ראו שכפי הנוסחאות הללו יש הפרש לענין דינא מן הקצה אל הקצה אשר ע"כ הלכתי לראות המחברים מפרשי התוספות ז"ל לראות אם מדברים על דבר גדול כזה. ומכל יגיעתי לא מצאתי אלא איש אחד הוא הרב הגאון המפורסם מהור"ר אברהם חיים שור ז"ל שכתב בספרו תורת חיים בזה הענין ז"ל והלכתא בכולהו עשו בו תקנת השוק כתבו התוס' דלא קאי אלא אהנהו דפלוגי בהי אמוראי אבל אגנב מפורסם לא קאי דליכא פלוגתא ותימא דא"כ מאי אצטריך למימר לבד מגנב ופרע בחובו גנב ופרע בהיקופו והא ליכא מאן דפליג בהכי. והרא"ש ז"ל כתב כתבו התוס' מדהוצרך להוציא פרע בחובו פרע בהיקיפו אע"ג דליכא בהו פלוגתא מכלל דכל אינך עשו בו תקנת השוק אפילו בגנב מפורסם משמע דתוספות אחרות היו לפניו וכן נראה עיקר עכ"ל ז"ל:
וקשה לי על דבריו שנראה שעשה עיקר הנוסחא שכתב הראש ולא שלטה עיני דמר במאי דכתבו הגהות מיימוניות בפרק ה' מהל' גניבה הלכה ו' אות קטנה ד' וז"ל והלכך בכולהו עשו בו תקנ' השוק לבר מגנב ופרע בחובו גנב ופרע בהיקיפו דלא עשו בו תקנ' השוק פי' רב אלפס דהאי כללא דאמרינן בכולהו לא קאי אגנב, מפורסם דאמר רבא אלא על מחלוקת האמוראים שנחלקו בלוקח בפחות או ביותר ורבינו יהודא כתב שמצא בשם ר"ת שכלל גם גנב מפורסם שעשו בו תקנת השוק ואם היה אומר שנתכוון לטובה להשיב אבידה נאמן לד"ה ע"כ עכ"ל:
איברא שחפשתי במקומו ברב אלפס ז"ל ולא מצאתי שכך פי' על ההיא הלכתא אלא יש לנו לומר שכך הוא סובר כפי הכלל שיש בידינו שהרב ז"ל אינו מביא דבריו כי אם להלכה וכיון שכתב האי מימרא דרבא בלא מחלוקת עליו נפקא מינה שהוא סובר דהלכה כמותו בגנב מפורסם:
ואני הצעיר דעת אחרת עמי והיא שהתוס' שיש לנו בפנים אינו התוס' עצמו שמביא הרא"ש פירוש דברי שהנה כיון שבעלי התוס' היו הרבה הנה נראה לי שמי שכתב זה לא כתב זה ואינו תלוי ההפרש בנוסח התוס' בעצמו כי אם בנוסח הגמרא כפי מה שהיה לכל אחד מן הרבנים שכתבו הנהו שתי פירושים על האי הילכתא וכך הוא דעתי דלבעל התוס' הנכתב בפנים לא היה בגרסת התלמוד שלו הני שבעה מלות אחרונות ולפיכך באו לפרש האי הלכתא דלא קאי אלא על מה שהיה בפלוגתא דאמוראים אבל על מה שלא היה בפלוגתא אף שהיו דברי יחיד כהאי מלתא דרבא בגנב מפורסם לא קאי האי והלכתא: ואין להקשות דכפי זה למה לא פירשו ג"כ דלא קאי על גנב ופרע וכו' כיון שבגירסתם לא היה כתוב הדברים הללו בגמרא אין זה קושיא כי דבר פשוט הוא דאי האי הלכתא לא קאי על דברי יחיד משום דלא פליגי עליו מכל שכן דלא קאי על גנב ופרע וכו' השנוי בהאי מימרא בלא פלוגתא כלל כך אני מפרש דברי התוס' שלפנינו: והנה בעל התוס' השנוי בהרא"ש ז"ל היה גרסתו בתלמוד כמו שיש בתלמוד שלפנינו ולפיכך דקדק פירושו על הני שבעה מלות אחרונות ופירש כפי מ"ש לעיל בשם הרא"ש ז"ל נפקא מינה שכפי דעתי כל אחד עשה פירושו כפי הגירסא שלפניו ראה. אם כן שכפי דברי הלכה לה הקושיא שעשה הרב תורת חיים על דברי התוס' שלנו לקיים עמה גירסת הרא"ש לעיקר:
עוד נראה לי לע"ד שהדקדוק שמביא הרא"ש ז"ל בשם התוס' הנ"ל אינו כל כך מדוקדק דהא יצא להם פירושם לפי שלא הוזכר בהאי הלכתא להוציא מן הכלל אלא גנב ופרע וכו' ובמחילה מכבודם איני יודע מי הכריחם לדיוק כזה דהא אפילו כפי גירסתם מה שלא הוזכר בהאי הלכתא להוציא מן הכלל מלתא דרבא ז"ל הוא לפי שלא דברו בהאי מימרא בגנב מפורסם אבל לא מפני זה יש לדחות דברי רבא לחלוטין אלא יש לנו לקיימם וכדפירשתי: ופוק חזו דרוב הפוסקי' פסקו בדין גנב מפורסם כמלתא דרבא ז"ל:
נחזור עכשו לעניינינו והנה כפי הסוגיא הנ"ל נראה לי ללמוד לנ"ד בהיקשא דהא גם כאן כפי מ"ש החכם השואל הנה המפקיד הנ"ל טוען שיצא לו שם פקדונו בעיר גם מצאנו שבני הנפקד מעידים שפקדונו הוא וא"כ נראה לי שלוי המלוה צריך להחזיר המשכון הנ"ל ליד ראובן בעל הפקדון אך כיון שלוי לא ידע בשעה שלקחו בעד חובו מיד שמעון שאותו משכון הים נוגע לראובן יש לנו צדדים כפי מ"ש במשנה וגמרא הנ"ל דהא אם נדמה אותו כלוקח מיד גנב שאינו מפורס' שעשו בו תקנת השוק אז יש לו לעכב משכונו עד שראובן ישלם לו מעות החוב ואז ודאי חייב לחזור לו המשכון וראובן יטול מעותיו שנתן בעד הפקדון מיורשי שמעון ואם אין להם לשלם ההפסד הוא שלו או אם ירצה יניח הבגד ביד לוי עד שיורשי שמעון יקיימו מצות פריעת חוב של אביהם זאת היא הצד הראשון: אבל כיון שאיפסקא הלכתא בגמרא הנ"ל דבכולהו עשו בו תקנת השוק לבר מגנב ופרע בחובו ובהיקיפו ופירש"י ז"ל דטעמא הוא כיון דלא יהיב זוזי אהאי חפץ א"כ יש לנו לומר גם כאן בנ"ד דיטול ראובן פקדונו אשר הוא היום משכון ביד לוי בחנם בלא נתינת הממון שחייב לו שמעון דהא גם בנ"ד כשהלוה לוי המעות לשמעון לא על המשכון הזה הלוהו לכן שמעון הנ"ל דומה עליו כגנב ופרע בחובו וכו':
ברם יש לנו לעשות הפרש בין נ"ד לדין גנב ופרע וכו' לפי ששם טעמא דלא עשו בו תקנת השוק וכדכתיבנא לפי שלא על ההיא חפץ האמינו אבל הכא בנ"ד אף שבשעת הלואה לא על האי חפץ הלוהו אפי' הכי כשהפליג לו זמן הפירעון הלא על האי חפץ סמך דעתי' וא"כ יש לנו לומר דבנדון כזה עשו בו תקנת השוק ולא יתן לוי משכונו עד שיפרע לו ראובן דמי החוב וידמה נ"ד לדין משנתינו השנויה לעיל:
והא לכם דין אחד פסקו הרב ב"י ז"ל בשולחנו ח"מ סי' צ"ט סעיף ג' וז"ל ראובן נתן חפץ לשמעון למכור ובא לוי בעל חוב של שמעון ולקחו בחובו אם ידוע בעדים שחפץ זה של ראובן צריך להחזיר לו אבל אם אין ידוע בעדים אע"פ ששמעון מודה שהוא של ראובן אין מוציאין מלוי ואם יטעון ראובן ללוי אתה יודע שזה החפץ שלי צריך לישבע היסת ואם שמעון הוא סרסור החפצי' הנמצאים בביתו שהוא רגיל למכרם אינם בחזקת שלו שימשכנם בעל חובו והסרסור או בעל החפץ נאמן בשבועה וכן אם מצא בבית בעל חובו דברים העשויים להשאיל ולהשכיר ובא אחד ואמר שהשאילם או השכירם לו ויש לו שני עדים שהיו שלו נאמן ולא יוכל בעל חובו למשכנם בחובו עכ"ל:
ראו מתחילת הדין הזה שדומה קצת לנ"ד דהא שם כשלקח לוי המשכון בחובו היה אחר הלואת מעותיו ומשום הכי כיון שהיו שם עדים שהמשכון נוגע לראובן פסק הרב שחייב להחזירו ובודאי שמחזירו בחנם לכן גם כאן בנ"ד כיון שראובן טוען יודע כל שער עמי וכו' וגם לוי האמינו ולא רצה אלא לעכב המשכון בחושבו שכיון שלא ידע הדבר בשעה שלקחו שיכול לעכבו עד תשלום מעותיו הנה יש לנו לומר בנ"ר שחייב לוי עכשו שניכר הדבר והוא מודה בה לתת הפקדון הנ"ל לראובן בחנם והוא ימתין עד השגת ידי יורשי שמעון:
אבל עדיין יש לעשות הפרש בין נ"ד לדין הרב הנ"ל ז"ל לפי ששם המלוה נטל המשכון ביד חזקה ולפיכך כיון שיש עדים שנוגע לאחר ואינו מן הלוה הדין הוא שיחזור מה שתפס בחנם אבל בנ"ד שהלוה מעצמו נתן לו מרצונו המשכון הנ"ל יש לנו לומר דדין אחר יש לו דאף שהוא חייב להחזיר הגלימא לראובן מכל מקום יטול מעות הלואה בשביל תקנת השוק וכמו שמצאנו בדרכי משה בהגהותיו בש"ע ח"מ סי' ע"ב בסוף הגהה דין י"ח שכתב שם וז"ל ואם אינו טוען לקוח הוא בידו [וכפי הרב ש"ך צריך להיות בידי] רק שראובן נתן לו של לוי למשכון ע"ל סימן שנ"ו שחייב לפדותו משום תקנת השוק עד כאן לשונו:
וגדולה מזו מצאנו ראינו לצאת בזכות לוי של נ"ד אם נדמה דינו למ"ש בעל המפה בש"ע אה"ע בסימן פ"ו סעיף ב' בשם הג"מ וז"ל אשה שמכרה או משכנה מטלטלין אם הקונה או המלו' אינו יודע שהם של בעל אינו צריך להחזיר אליו אפילו רוצה הבעל להחזיר לו דמיו וטוען שהיא גנבן לו. וי"א דאם היא נושאת ונותנת תוך הבית הבעל נאמן וצריך להחזיר לו בלא דמים. ונ"ל דוקא בשאין דרכה להשכיר או למכור בלא רשות בעלה אבל אם דרכה בכך מה שעשתה עשוי וכן נראה להורות עכ"ל:
ראו שכפי סברת הג"מ כשהמלוה אינו יודע שהמשכון הוא של בעלה אין צריך להחזיר לו כלל גם כאן בנ"ד לוי שכשנטל המשכון לא היה יודע שנוגע לראובן גם הוא יזכה בו ולא יהיה חייב לתת אותו לראובן אלא אחר קבלת מעותיו יתנהו ליורשו שמעון ולראובן יאמר לו לאו בעל דברים דידי את ואע"ג שיש לנו לומר דאין משם ראיה דהא בנדון הגהות נתן המלוה המעות בסמך המטלטלין של אותה האשה וכאן נטל אותו אחר זמן ההלואה מכל מקום נלמוד לחייב לראובן לשלם ללוי מעות ההלואה קודם שיטול פקדונו במכ"ש משם דהא שם שהיה מקום לחייב המלוה להחזיר המשכון לבעלה דהא מסתמא היה לנו לתלות שנוגע לבעלה ואפילו הכי פטרו אותו להחזירו משום חסרון הידיעה כאן בנ"ד שאין שום צד לתלות שהמשכון יהיה נוגע לאחר כ"ש שיש לנו לומר שאף כשיוודע שנוגע לאחר לא יתן אותו עד שיקבל מעותיו:
איברא שכשנעיין שם נראה שאין כל כך ראיה משם לנ"ד דהא שם מה שלא חייבו אותו לתת המשכון לבעל האשה הוא לפי שאין שם ראיה ברורה שנוגע לבעלה כי אם לבד לפי דבריו דהא אין עדות בדבר אבל בנ"ד יש עדות נאמנה כמ"ש שהפקדון הוא של ראובן לפיכך יש לנו לומר שדין אחרת יש לו אבל מ"מ נביא סייעתא ללוי של נ"ד בשנקדים דין אחד ממשפטי הנפקד על הפקדון שתחת ידו והוא זה כתב הרב ב"י בשלחנו ח"מ סימן רצ"ב דין א' וז"ל אין הנפקד רשאי לשלוח יד בפקדון ואם שלח בו יד אפילו אינו מכוין לג לגוזלו אלא להשתמש בו קם ליה ברשותי' וחייב באונסין אע"פ שעדיין לא נשתמש בו דשליחות יד אינו צריכה חסרון רק שיגביהנה כדי להשתמש בה בתשמיש שמחסרו אז חייב כאלו חסרו אבל אם הגביהו לעשות בו תשמיש שאינו מחסרו אינו חייב משע' הגבהה אלא משעת תשמיש ולא משום שליחו' יד שהרי אינו שולח בה יד כיון שאינו מחסרו אלא מפני שהוא שואל שלא מדעת דהוי כגזלן עכ"ל: ראו מכאן שכיון שנשתמש הנפקד בפקדון שת"י קם ליה ברשותיה לכן יש לנו לדייק דמדקם ליה ברשותיה לחייבו באונסים גם כן יקרא שהוא ברשותיה להיות בעל חובו תופס אותו אם לא נמצא לו דברים אחרים ואז גם בנ"ד אף שנודע עכשו שהמשכון שנטל לוי היה פקדון ביד שמעון נאמר כיון ששמעון הנפקד מרצונו הגביה הבגד לתת אותו ללוי נאמר שיזכה בו גם להיות ברשותו לפחות להיות לוי זוכה בו עד שיפרע לו את חובו אלא שלעולם שמעון חייב באונסיה אף שהיא ביד לוי ולפיכך לוי יהיה פטור לתת המשכון לראובן עד קבלת חוב שלו יהיה מיד מי שיהיה:
אבל אחר החקירה גם מההיא אין לנו ראיה דהא כיון דחה לנו הרב כנה"ג הדיוק הנ"ל וכתב באותו סימן בהגהת הטור בשם הרדב"ז וז"ל אות ג' שטה י"ח קם ליה ברשותיה וחייב באונסים וכו' נ"ב דוקא להתחייב באונסין נעשה גזלן לא לדבר אחר ולא לשבועה ונאמן בשבועה הרשד"ם ז"ל חלק ח"מ סי' ס"ט והרדב"ז ז"ל ח"א סי' קצ"ח כתב לא אמרו שולח יד בפקדון נתחייב באונסיו אלא לתועלת המפקיד דאלת"ה לדעת' תקנו כן שיבא המלוה של הנפקד ויגביה מהם וגם אם מת נעשה כשלו ותגבה מהם אשה כתובתה לא ודאי לא אמרינן הכי אלא הרי כפקדון שקבל עליו אחריות ועיין בהרשד"ם חלק ח"מ סימן ע"ז ובספר משפט צדק ח"א סי' ע"ג כתבתי דבריה בטור זה סי' קפ"ה בהגהת הטור אות מ"ד כ"ה ובהגהת ב"י אות ד' עכ"ל:
ואחר כותבי כל הנ"ל אנה ה' לידי נדון דומה בקצת לנ"ד בשו"ת מהר"מ גלאנטי בסי' ע"ח שכך כתב בתוך דבריו על ענין שלו וז"ל ראובן שהפקיד פקדון ביד שמעון ובא לוי ותפשו מיד שמעון בשביל החוב ששמעון חייב לו וראובן אומר מה לך אצל ממוני ושמעון מודה שהפקדון הוא של ראובן פסק שלוי חייב להחזיר הפקדון ליד ראובן וכן פסק ריב"א וליכא למימר כיון ששמעון חייב באחריותו והרי פשע שהיה לו להזהר שלוי לא יהיה תופסו יכול לומר לוי של שמעון אני תופס דהא ק"ל גנב ופרע בחובו לא עשו בו תקנה השוק וצריך להחזיר בחנם עכ"ל: ראו דמדברי הרב הנ"ל תשש כחו של לוי של נ"ד בשביל שמעון וחייב ג"כ לתת המשכון שלו לראובן בחנם אם לא שנאמר דפנים חדשות יש כאן כיון שהוא לא לקחו בחזקה אלא ששמעון נתן לו מרצונו הטוב:
ומ"מ מה שדעתי נוטה מכל מה דכתיבנא הוא דאינו דומה נ"ד כי אם לדין השנוי במימרא דלעיל במי שמשכן גניבה דבין שוה מאתי' והחוב מאה בין שוה בשוה הנה אפסיקא הלכתא בתלמוד דעשו בו תקנת השוק וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם והרב ב"י ורוב הפוסקים ז"ל. לכן אף שבנ"ד לא נתן לוי המעות בשעה שקבל המשכון הרי כיון שקבל עליו המתנת הפריע' משום המשכון הנ"ל נחשוב אותו כמי שהלוהו באותה שעה. וגם שמצאנו לרוב הפוסקים בכמה דינים שיותר יפה הכח בנטילת המשכון שלא בשעת הלואה ממי שלוקח משכון בעת נתינת המעות אבל אפילו הכי אין לומר דקנה לוי אותו משכון לגמרי בשינוי רשות וזה משני טעמים ראשונה לפי שאף ששמעון הגביה הפקדון הנ"ל לתת אותה ללוי ונעשה כגנב עליו לפי שנשתמש בו תשמיש שמחסרו לגמרי דהא אם היה גבולה המתנ' נגמר' בחייו וראובן המערער לא היה בא בתוך אותו זמן ולא היה בידו מעות לשלם חובו הנה ודאי  לוי היה משתלם מאותו המשכון מכל מקום כיון שאין כאן יאוש בעלים אין לוי קונה אותו בשינוי רשות. טעם שנית דלא אמרו הדין הזה דשינוי רשות עם יאוש קונה אלא במכירה או מתנה אבל לא במשכון והטעם דהא אין קונה אותו המלוה אלא אחר שאין לו להשתלם ממקום אחר ואז ג"כ יש לו כח בו דוקא כנגד חובו ולא יותר לפיכך נ"ל לחייב את לוי לתת המשכון הנ"ל לבטל הפקדון אחר שישלם לו מה ששמעון חייב אם הפקדון שוה כל כך ואם לאו יתן לו שוויו ואח"כ יעשה ראובן דין עם יורשי שמעון הנ"ל ליטול מהם מה שישלם בעדם ללוי ואם אין ידם משגת ההפסד יהיה לו לבדו גם נ"ל שכך הדין אם החוב יהיה יותר משיווי הפקדון אין ללוי טענה על המותר כי אם על היורשים ולא על ראובן: זה הוא מה שהעלתה מצודתי לדבר על ענין השאלה הנ"ל ומורה צדק יגזור אומר:
נגמר היום יום משולש בשבוע ובמספר בני ישראל:
שנת קוה אל ה' ושמר דרכו לפ"ק
כ"ד יוסף בן למורי ורבי עטרת ראשי כהר"ר משה אלוואריש ז"ל:
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הוין פון זייא נייאי גאס