שאלה ראובן ושמעון היו שותפים במשא ומתן והיו אוהבים זה את זה בתכלית האהבה כדוד ויונתן עד שנקשרה אהבתם בקשר של קיימא ששמעון שהיה פנוי הלך לדור בבית ראובן שהיה לו אשה ובנים וכל ההוצאות היו לאמצע והתנו ביניהם שכל מה שירויחו ואפילו מציאה בשוק יחלקו לחצאין והתמידו כך שנים רבות ויהי היום ויאמר ראובן לשמעון הלוא אגיד לך שאחי לוי חפץ לתת בתו לך לאשה אם תחפוץ לקחתה תקבל בנידוניא מיד עשרת אלפים זהובים ואחר מותו אתה תירשנו כי היא בת יחידה ויען שמעון ויאמר איני חפץ בבת אחיך מחמת שהיא מגונה במידותיה ולא פצה ראובן את פיו ולא ענהו דבר אלא שם בלבו שנאה ותחרות על זה וירא שמעון שלא היה ראובן עמו כאתמול שלשום והיה מדקדק עמו כחוט השערה ויאמר שמעון בלבו אנקמה נקם אחת מראובן והיא שאקח את רחל שכנתי לי לאשה כי היא יפת תואר וטובת שכל וידבר שמעון על זה לנערה ואמה וייטבו דבריו בעיניהן ונתקיים הנישואין ויבוא שמעון לבית ראובן ויגד לו נישואיו וקראם למשתה ויחר אף ראובן וחמתו בערה בו ויען במרמה ואיך עשית דבר זה בלי שאלת דעתי כי מכיון שאתה צריך להוציא הוצאות לנישואיך כי הנערה הזאת היא עניה ומכיון שאני צריך להוציא חצי ההוצאות ועשית זה בלי רשותי לא אשלם פרוטה לזה או נבטל השותפות ויאמר שמעון אין ראוי לאוהבים כמונו שנדקדק בזה כי אני לא דקדקתי בהוצאות שעשית כשילדה אשתך ואני שלמתי זה שנים חצי ההוצאות לבדי ואתם כולכם החצי האחר גם אתה לא היה ראוי לך לדקדק בזה סוף דבר אין זה כי אם רוע לב מחמת שלא חפצתי לקחת בת אחיך ויאמר ראובן ולמה תדבר עוד דבריך הלא אתה גרמת לי להפסיד ממון אחי כי מתנאי שעשינו הייתי חולק עמך בממון נידוניתך ועתה לקחת את העניה הזאת לך לאשה ויען שמעון מעולם לא היית מקבל מזה כלום חלילה חלילה לי מעשות כדבר הזה שהנדוניא הוא ממון האשה ולא ממוני ואיך הייתי מחלק עמך מה שאינו שוה לי וילך שמעון לביתו בפנים זועפות ויקר מקרה שלכלה הזאת נפלה לה ירושה ממדינת הים מאחד מאחי אביה סך עצום ויודע הדבר לשמעון וגם לראובן נשמע הדברים ויבוא שמעין לבית ראובן ויאמר לו מכיון שאתה דברת לבטל השותפות אני שמח בזה ואני מבטל אותו וראובן ענהו ידעתי ביני ידעתי הירושה שנפלה לאשתך ולכן חפץ אתה לבטל השותפו' ולמה לא קיימת דברי באותו הזמן וענית אמן עתה לא עלתה על דעתי לבטל השותפות כי אם להתמיד אותו ולקבל חצי הנידוניא ושמעון משיב שאינו רוצה להיות שותפו עוד מטעם שכבר הודה לו בתחילה ואף אם יחוייב להתמיד השותפות שמנידונייא אינו שווה לו כלום כי זה ממון אשתו ולא ממונו ונתעצמו במחלוקת עד כי בערה בם אש המריבות ורצו להטות אזנם לדין תורתנו הקדושה עתה אתה ברוך ה' אזור נא כגבר חלציך אשאלך ותודיפני איך הדין נוטה בין בדבר השותפות אם יבוטל אם יותמד ובין במעות הנידונייא אם יחולק אם לא יחולק על הכל יבוא דברו הטוב ומה שכרו כפול אכ"יר:
תשובה טרם נעמוד על פרק התשובה צריכים אנו לברר ההפרש שיש בשותפים שהתנו סתם או אם קבעו זמן שהדין מתחלף מאד כי כשקבעו זמן אחד משניהם יכול לעכב ביטול השותפות ואם התנו בסתם הרי זה חולקים בכל עת שירצה אחד מהם ומקור דין זה נובע מסוגית הגמרא בפ' המקבל דף ק"ה וז"ל אמר רבא הני בי תרי דעביד עסקא בהדדי ורווח וא"ל חד לחבריה תא לפלוג אי א"ל אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי א"ל הב לי פלגי דרווחא א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי א"ל הב לי פלגו רווחאי ופלגו קרנאי א"ל עסקא להדדי משועבד ואי א"ל נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואו מטי לך פסידא דרינא בהדך א"ל לא מזלא דבי תרי עדיף עכ"ל:
ופירש"י בי תרי דעביד עסקא בהדדי ורווח. שני קבלנים שקבלו עסקא מבה"ב בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חבי הזמן ונשתכרו דמעכב עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לבעל הבית שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי אמר ליה נפלוג רווחא השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית ליה דניעכב אי אמר ליה האי פלוג רווחא והקרן ניתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מצי אמר ליה אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחורה שנעשת עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאת הקרן: ואי אמר נפלוג תרוייהו מצי אמר ליה עסקא להדדי משתעבד ואם נחלוק שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואי אפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יחד קיבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה ע"כ:
והסברה נותנת שאע"פ שרש"י ז"ל פירש הסוגיא בשני קבלנים שקבלו עסקא מבה"ב נראה שיודה שהוא הדין ג"כ בשותפין שנשתעבדו ביחד דלא גרע מקבלנים ואם כן הוא הרי לך כתב מפורש וכפי משמעו' ושטחיות הגמרא נוטה שהשותפין שנשתעבדו ביחד שכל אחד מהם יכול לעכב זה לזה מלבטל השותפות או מלחלוק הקרן וכפי המונח הזה יצא לנו סתירה מסוגי' אחרת דנראה בהיפך שיש יכולת בשותפין לבטל שותפותם הלא היא כתובה בפ' איזהו נשך דף ס"ט וז"ל הנהו תרי כותאי דעבוד עסקא בהדי הדדי אזל חד מנייהו פליג זוזי בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאי נפקא חינה הכי אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דחי לשנה זבין חמרא בהדי הדדי קם אידך פלג ליה בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאן פלג לך א"ל קא חזינא דבתר דידי קא אתי מר אמר רב פפא כי האי גוונא ודאי צריך לאודועי זוזי מי שקיל טבי ושביק חסרי חמרא כולי עלמא ידעו דאיכא דבסים ואיכא דלא בסים גופא אחר רב נחמן זוזי כמאן דפליגו דמו הני מילי טבי וטבי תקולי ותקולי אבל טבי ותקולי לא ע"כ בגמרא. ופירש"י טבי ותקולי יש זוזים שמשקלם קל וצורתם יוצאת בהוצאה והורגלו בה וטובים ההוצאה יותר מצורה אחרת של זוזים שמשקלם יתר ואותם שמשקלם יתר חביבין למי ששוקל כסף מנה או פרס במאזנים הילכך טבי וטבי אי נמי תקולי ותקולי כמאן דפליגי דמי דאלו שהניח טובים כאלו שנטל: אבל שקל טבי ושבק תקולי אי נמי שקל תקולי ושבק טבי לא ע"כ:
הרי בהדיא שאע"פ שבמעות מורגלים ושקולים שלא יכול לחלוק בלי הודעת חבירו עכ"ז אם יודיע לחבירו שהוא רובה לחלוק יכול להכריחו לזה וכפי הסוגיא הראשונה סוגר דלת החלוקה שבשום אופן לא יתחלק כלל וא"כ הסוגיות סתרי אהדדי לכן צריך לחפש בחיפוש אחר חיפוש בספרי הפוסקים ז"ל להכריע הדבר:
ובחפשי באמתחות שיחות נכוחות של הפוסקים ז"ל מצאתי שכתב הנשר הגדול הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ד' וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהם מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהם יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן. וכתב עוד נשתתפו סתם ולא קבעו להם וחן הרי אלו חולקים כל זמן שירצה אחד מהם וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו עכ"ד. וכן פסק מרן בשלחנו הטהור בח"מ סי' קע"ו ממש כדברי הרמב"ם ז"ל:
זכינו מזה תירוץ והכרעה נכונה בין שתי הסוגיות דסתרי אהדדי כי הסוגיא דבפרק המקבל שמעכב אחד מהם החלוקה מיירי בקביעת זמן והסוגיא דבפרק איזהו נשך בשנשתתפו סתם ולא קבעו זמן ודבר זה הדעת נותנת יען כשקבעו זמן הרי נתדבקו בקשר אמיץ ולא יתפרדו בלתי הסכמת שניהם אך אם נשתתפו סתם ולא קבעו זמן אם א' מהם רוצה להפרד מעל אחיו באיזה טענה יכריחנו חבירו להתמיד השותפו ומה גבול יהיה לזה האם יעמוד זה תמיד כל ימי חייו לכן אם אחד מהם רוצה לחלוק הרשות בידו:
אמנם רבינו ישעיה רוח אחרת היתה עמו וכתב וז"ל הא דאמרינן שותף חולק שלא לדעת חבירו דווק' בשהשלימו שותפותן אבל שמו מעות בשותפות להתעסק בהם לזמן אין אחד מהם יכול לחלוק וליטול זוזיו ולומר כל מה שאשתכר בהם יהיה שלו עד שיודיע לחבירו או לג' מהם הדיוטות עכ"ד הא לך כפי דברי ר' ישעיה שאפי' בזמן הקצוב יכול לבטל השותפות אם יודיעהו לחבירו ובאמת תמוה הוא מאד דנראה נגד הסוגיא דבפ' המקבל שסוגר פתחי החלוקה לשותפים בכל האופן שיהיה והיאך יכריע בין שתי הסוגיות דסתרי אהדדי:
ואפשר להליץ בעד ר ישעיה כפי דברי הטור שכתב בהלכות שותפים ח"מ סי' קע"ו וז"ל המקבל עסקא מחבירו לזמן קצוב המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שחוזר אפי' בחצי היום אבל הנותן אינו יכול לחזור בו עכ"ל ולפי זה זכינו ליישב על נכון דברי ר' ישעיה ואגב ארחין הכרעה אחרת לסתירת הסוגיות אשר הקדמנו והוא שהסוגי' דהמקבל מיירי בבעל הבית שנותן מעות לחבירו להתעסק בו והוצרך בה"ב למעות ורצה לחלוק הקרן או השכר יוכל המקבל לעכבו מעשות זאת כי אליו הוא נושא חת נפשו אבל המקבל בעצמו יכול לחזור כדין פועל שחוזר בחצי היום והסוגיא דאיזהו נשך מיירי בשותפים שכל אחד יכול להכריח  לחבירו לחלוק:
ואף כי נראה שר' ישעיה מיירי בשותף ולא במקבל ונותן נוכל לקרב דעתו אל הסברה דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו מכיון שהוא אינו משועבד לו כי בזה הביא מעותיו כך נכסיו גם אינם משועבדים להתמיד השותפות יותר מרצונו הפשוט וגם אין הדעת נותנת שירצה שותף א' להפרד מעל אחיו חבלי טעם וסיבה וכיון שיש איזה סיבה שתכריחנו לזה לבטל השותפות לא נחייבהו להתמידו על כרחו שלא בטובתו:
ועכ"ז לא שקטה תלונתנו על ר' ישעיה יען מכיון שלפי דעתו הב' סוגיות מיירי בשותפים כי כן הובאו דבריו בהסוגיא דהמקבל בהרי"ף א"כ הכרעת הטור אינו מספיק לפי דברי ר"י דבשלמא לטור שהסוגיא דבפרק המקבל שמפרש בנותן ומקבל ניחא אבל לפי דברי ר"י שב' הסוגיות מיירי בשותפין הדרא קושיא לדוכתיא שהסוגיות סתרי אהדדי ולהרוס חומת סתירה הזאת נלך בדרך אחרת ונאמר שלעולם לפי דברי ר"י ב' הסוגיות מיירי בשותפין ובשניהם קבעו זמן אך בהפרש שהסוגיא הא' היא שעדיין לא הגיע זמן מכירת הסחורות ולפיכך יכול לעכב החלוקה וכמשמע מהתוספות ע"ש:
ומעתה זכינו להשיג ג' תירוצים והכרעת בסתירתנו זאת הא' מהרמב"ם שמפרש הסוגיא הא בשקבעו זמן והב' בשנשתתפו סתם אם נשתתפו סתם יכולים לחלוק אימתי שירבה א' מהם אבל כשקבעו זמן לא יוכלו לחלוק עד הגעת הזמן הקצוב בלתי הסכמת שניהם הב' היא דעת הטור שהסוגיא הא מיירי בנותן ומקבל שהנותן אינו יכול לחזור מהטעם שהזכרנו אבל השותפים שרצו לחלוק יוכלו לכוף זה את זה הג' מבעלי התוספות ששני הסוגיות מיירי בשותפין שקבעו זמן ובהפרש שהסוגיא הא' היא שעדיין לא הגיע זמן מכירת הסחורות אבל אם הגיע זמן המכר אף שעד לא בא זמן הקצוב יכולין להפרד ולבטל השותפות כדברי הסוגיא הב':
הא קמן שמכל להקת הפוסקים ז"ל אין חולק ואין מנגד לפסוק ולגמור ששותפים שנשתתפו סתם ולא קבעו זמן שיכול אחד מהם לעכב ביטול השותפות אדרבא כל מחלוקתם היא בשנשתתפו לזמן קבוע שיש מהם שסוברים שאפי' בזה יכו איש להפרד מעל אחיו אם יודיענו א"כ בנ"ד אם נניח שהשתתפותם היתה סתם בלי קביעת זמן דבר פשוט הוא ששמעון יכול להפטר עצמו משותפות של ראובן בכל עת ובכל שעה שלבו חפץ ולא יתמיד בשותפות אם לא ירצה ויבוטל לגמרי והגם שנניח שהשתתפו בקביעת זמן ושיכול לעכב זה לזה (כי לא פורש בשאלה שום דבר מזה) עכ"ז בכל האופנים לא נחייבהו לשמעון לתת חצי ירושת אשתו הגם כי כפי משפט תנאיהם התחייבו עצמם לחלוק ביניהם אפי' מציאה בשוק כאחים גם יחד כי טענה גדולה הוא טוען לומר שנדונייא אינו שוה לו כלים כי זה ממון אשתו הוא וממונה שלה והירושה שנפלה לה היא ג"כ מכלל הנידונייא ונכסי מלוג היא וברשותה עומדת:
פוק חזי מה שכתב הרמב"ם בהלכות אישות פרק י"ו הלכה א וסיעת מרחמוהי הטור ומוהרי"ק וכל הפוסקים ז"ל ההפרש שיש בין נכסי צאן ברזל ובין נכסי מלוג שכל הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין ובין עבדים אע"פ שהן נכתבין בשטר כתובתה אין נקרא כתובה אנא נדוניא שחה אם קבל הבעל האחר ות הנדוניא עליו ונעשית ברשותו בין שהנכסים פחתו והותירו הכל בשבילו נקרא צאן ברזל ואם לא קבל הבעל אחריות הנדונייא עליו בין שהותיר ובין שפוחת הכל שלה נקראת נכסי מלוג ואין נוגע לבעל גוף הקרקע כלל ועיקר וכמו שכתב בפ' כל נכסים שיש לאשה בין נכסי צאן ברזל בין נכסי מלוג הבעל אוכל פירותיהן בחייה וכו' לפיכך אם מכרה האשה נכסי מלוג אחר שנישאת אע"פ שאותן הנכסים נפלו לה קודם שתתארס הבעל מוציא הפירות מיד הלקוחות כל ימי חייה אבל לא גוף הקרקע שאין לו כלום בגוף נכסי מלוג עד שתמות וכו הרי לך שהנדוניא היא נכסי מלוג וברשות האשה עומדת וממונה היא ולא משל בעל ולהורות כי גם הירושה שנפלה לה היא בכלל הנדוניא כתב עוד הרמב"ם בפרק י"ו מהלכות אישות אחר שהודיע ההפרש שיש בין נכסי צאן ברזל לנכסי מלוג אמר וכן כל נכסים שיש לאשה שלא הכניסה אותן לבעלה ולא כתבו אותן בכתובה אלא נשארו לעצמה או נפלה לה בירושה אחר שנתארסה או נתנו לה במתנה הכל נקראין נכסי מלוג שכולן ברשותה הן וכו' וכן הסכימו הטור ומוהרי"ק בא"ה פי' פ"ה באו לידה נכסים אחר שנשאת בין שבאו לידה בירושה וכו נקראים נכסי מלוג וכו' ומקור דין זה ממס' כתובות בפ' מציאת האשה במשנה הא' וז"ל מציאת האשה ומעשה ידיה לבעלה וירושתה הוא אוכל פירות בחייה וכו' ופירש"י וירושתה אם נפלה לה ירושה הוא אוכל פירות בחייה והקרן שלה וכו' ובתוספות אומר ר"ת שפירוש הקונטריס בזה הוא העיקר:
באופן כי הנדוניא היא נכסי מלוג ובכללה נכנסה הירושה הרי שבנ"ד אין שום תביעה לראובן בירושת שנפלה לאשת חבירו שמעון כי מה שטוען שמעון הוא דבר אמת ומוסכם ואין פוצה פה ומצפצף ויסודות טענותיו הטבעו על דין האמת והצדק כי ממונה היא ולא שלו ומה שטען ראובן להחזיק בחצי הירושה בטענה כי איהו הפסיד לו על שלא חפץ לקחת בת אחיו שהיתה עשירה ושהספיק לו בריבה הזאת העניה הן זה הבל וריק הוא ודברים שאין בהם ממש רוח ישאם כי בנישואין צריך שיהיה כפי רצון האיש וכפי החן שימצא האשה בעיניו ותבא עליו ברכה כי לא דקדק במעות כי כל ההולך בנישואין אחרי המעות ולא אחרי מדות האשה אם טובות הנה אין זיווגו עולה יפה ולכן בחר בעניה הזאת הכשרה לאשת נעורים והוציאה מלהבי העניות לעשותה עקרת הבית אשריו וטוב לו ולכן שלם לו הש"י שנפלה בנעימים לה ירושה ולכן יחדיו תאכלנו ואין לזרים אתם ואין לראובן שום חלק בזה:
כלל העולה מכל הני מילי דמעליותא דכתיבנא מפומי הני אשלי רברבי שבנ"ד אם ראובן ושמעון נשתתפו סתם יוכל כל אחד להפטר עצמו בכל עת שירצה ואפי' שנניח שקבעו זמן שיוכל כל אחד מהם לעכב ביטול השותפות בכל אופן שיהיה הגם שהתנו לחלוק ביניהם אפי' מציאה בשוק אין לראובן כלום בירושת אשת שמעון חבירו מהטענה העצומה שטוען שנכסי מלוג היא נדונייתא והירושה היא בכלל נכסי מלוג והן לו אלא לאכול הפירות בחייה שתקנו חז"ל בעד פדיונה הנלע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמי מורנו ורבינו נר"ו היושב על כסא ההוראה ואנחנו תלמידיו וצאן ידיו נתפלל תמיד יסיר ה' ממנו כל חולי וכל  מכאוב רעה ותלאה. ומשמי מרום ישלח לו עזרו מקדם וירפאהו רפואה שלימה ובריאה  ויאריך יחיו ושנותיו ויעמידהו על מכונו  כקדם וכבראשונה ללימוד וקריאה. ולי אני עבדו יצילני מכל שגיאה ויורני נפלאות מתורתו העמוקה והמלאה:
בסדר ובשנת כה תברכו את בני ישראל לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצו"א