שאלה ראובן היתה לו בת והשיאה לשמעון ונתן לו נכסים לנדוניא והתנ' עם שמעון חתנו שאם תחות בתו בלי זרע של קיימא שתחזור מחצית הנדוניי' ליורשי בית אביה כמו שהוא המנהג ואחר איזה זמן נפטר ראובן לבית עולמו וחיי לכל ישראל שבק ובעלי חובות נושים בו ואין בנכסיו שהניח כדי לפרוע חובותיו
ואחר כך נפטרה בתו וחיי לכל ישראל שבקה ולא הניחה זרע של קיימא והשתא באו הבעלי חובות לגבות חובותיהם מההשבון באומרם דהשבון זה מוחזק וב"ח גובה ממנו והיורשים מעכבים על ידם לאמר דהשבון זה לא נשתעבד לב"ח מטעמא דראוי הוי יורנו המורה לצדקה הדין עם מי ובדרך זו נלך ולפי שזה כמה זמן ראיתי שני רבנים שעל ענין ואת השאלה נתווכחו באומץ בפרוקה ונתפרדו איש מעל אחיו וכל אחד לדרכו פנה לא ידעתי להיכן הדין נוטה ועוד אני בספק לכן אמרתי בלבי אלכה נא לאחד מן המיוחדי' במעלה ומן הגדולים בחשיבותה אשר הוא נחל נובע מקור חכמה ואשר לו נהירין שבילי דדינא יותר משבילי דמת' ה"ה החכ' השלם כמה"רר שמואל הקטן נר"ו ע"כ בחכמתו בטחתי שתהיה לי מאירת עיני' כי צמאה נפשי לשמוע דברי אלדים חיים לאמר הגמיאיני נא מעט מים ויהיו דבריך ערבים כערבים על יבלי מים ושכרך כפול ומכופל מן השמים:
תשובה הן כל יקר ראתה עיני ושמח לבי ונתאמץ לצאת לקראת האי צורבא מרבנן שנבחר מאהולי שם לעלות לכת ראשונה כדי ללחום מלחמת חובה ומצו' של תורה שהוא ראוי לכך בהיותו אוצר התורה וצור התעודה ראוי הוא להקרא אוי שבחבורה שדלה מים חיים מבורות עמוקים ונופח צופים מפלפל ביושר ומדבר בכושר אשר נטה למידות היושר כדי לעשות רצון היוצר שיהיה לישראל לעוזר הלא הוא בר אוריין דמטמרן ליה גליין אפריין נמטייה מזעירא דחברייא להאי גבר' רבה ה"ה החכם הנעלה לשבח ולתהלה כה"ר משה רודריגיש לופיס נר"ו ותחלה נשיג לפניך מוצא דין גביית ב"ח מדינא דגמר ואח"כ פסק הגאונים והפוסקי' אשר בית ישראל נכון עליהם:
תנן בפרק הכותב ד' פ"ד מי שמת והניח אשה ובעל חוב ויורשים והיה לו מלוה או פקדון ביד אחרים רט"א ינתנו לכושל שבהם רע"א אין מרחמין בדין אלא ינתנו ליורשים שכולן צריכין שבועה ואין היורשין צריכין שבועה הניח פירות תלושין מן הקרקע כל הקודם בהן זכה זכתה אשה יתר על כתובתה ובעל חוב יתר על חובו המותר רט"א ינתנו לכושל שבהן רע"א אין מרחמין בדין אלא ינתנו ליורשין שכולן צריכין שבועה ואין היורשין צריכין שבועה ע"כ במשנה ובגמר' למה לי למיתנא מלוה למה לי למיתנא פקדון צריכא דאי תנא מלוה בהא קאמר ר"ט משום דמלוה להוצאה ניתנה אבל פקדון דאיתיה בעיניה אימא מודה ליה לר"ע ואי תנא הא בהא קאמר ר"ע אבל בהך אימא מודה לר"ט צריכא מאי לכושל ר' יוסי ברבי חנינא אומר לכושל שבראיה ר' יוחנן אמר לכתובת אשה משום חינ' כתנאי וכו' הניח פירו' התלושין וכו' ור"ע מאי איריא מותר כולהו נמי דיורשין הוו אין הכי נמי ואיידי דא' ר"ט מותר תנא איהו נמי מותר ור"ע תפישה לא מהניא כלל א' רבא א' רב נחמן והוא שתפש מחיים ולר"ט דמנחי היכא רב ושמואל דאמרי תרווייהו הוא שצבורין ומונחים ברשות הרבים אבל בסימטא לא ור' יוחנן ור"ל דאמרי תרווייהו אפילו בסימטא דון דייני כר"ט ואהדריה ר"ל לעובדא מינייהו א"ל יוחנן עשית כשל תורה לימא בהא קמפלגי דמר סבר טעה בדבר משנה חוזר וכו' לא דכולי עלמא טעה בדבר משנה חוזר והכא בהא קמיפלגי מר סבר הלכה כר"ע מחבירו ולא מרבו ומר סבר הלכה אפי' מרבו ואב"א דכ"ע הלכה כר"ע מחבירו ולא מרבו והכא בהא קמיפלגי מר סבר ר"ט רבו הוה ומר סבר חבירו הוה ואב"א דכ"ע חבירו הוה והכא בהא קמיפלגי מר סבר הלכה איתמר ומר סבר מטין איתמר:
ופי' רש"י ז"ל ינחנו לכושל שבהן בגמר' מפרש מאי ניהו ואע"ג דלא משתעבדי מטלטלי דיתמי לא לב"ח ולא לכתובה הכא דלאו ברשותייהו מנחי סביר' לר"ט דמוציאין איד הלוה או מיד מי שהפקדון אצלו ונותנין לב"ח ולכתובה שנתחייב המת מחיים ינתנו ליורשין ולא מהניא תפישה שכולן צריכין שבועה דתנן בפרקין הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה וכל זמן שלא נשבעו אין להם רשות בהם ואין אנו יודעים אם יש להם עליו כלום הילכך משמת המת זכו בהן היורשים וברשותן הן כל הקודם בהן זכה קדמו יורשין זכו ואין מוציאין מידם דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב"ח ולכתוב קדם אחד מהם האשה או המלו' זכה הוא דר"ט אית ליה תפיש' דלאחר מית מהני' זכתה אשה יותר על כתובתה אם קדמה ותפשה ויש יותר מן הכתובה או קדם בע"ח ותפש ויש בהן יותר על חובו המותר ינתנו לכושל שבהן זה בעל השטר שידו על התחתונ' ואם יבואו ליד היתומים שוב לא יוציא מהם לא אשה ולא ב"ח להוצאה ניתנה ואינה קיימת בעין דמחסרא גוביינא ומשום הכי א' ר"ט דלא מנחי ברשותא דיתמי אבל פיקדון דאיתיה בעיניה אימא וכו' דכל היכא דאיתיה ברשותא דיתמי איתיה לכושל שבראי' למי ששטרו מאוחר שלא יוכל לטרוף לקוחות הקודמי' לו לכתובת אשה היא קרויה כושל שאין דרכה לחז' אחר נכסי המת ולבקש היכן יש לו קרקע משום חינא שימצאו האנשים חן בעיני הנשים ויהיו נשאות להן שלא תדאגנה להפסיד כתובתן והוא כשר והדבר כשר והגון לעשות כן כולהו נמי דיורשין הוו כיון דטעמא דר"ע משום דלא נשבעו הוא כי תפשי נמי אמאי זכו הרי זכו בהן יורשים משעת מיתה ונכסי דיתמי קא תפשי ואיידי דא' ר"ט מותר אהדר ליה איהו נמי במאי דאיירו ביה ולעולם בכולהו נמי אית ליה דאפילו תפס מפקינן ליה מיניה ור"ע תפישה לא מהניא כלל לשון שאילה הוא זה א' רב נחמן מהניא היכא דתפש מחיים של פת והכי גמר לה רב נחמן מרביה דמנחי היכא היך פירות דקאמר ר"ט דבשע' מיתה לא זכו בהן יורשים אלא יזכה בהן הקודם בסימטא קרן זוית הסמוכה לרשו' הרבי' ובני אדם העושין סחורה זה עם זה בשוק ורוצים לדבר דבריהם בנחת וישוב הדעת מסתלקין לשם אבל בסימטא לא אמר ר"ט כל הקודם זכה דכיון דמקו' הראוי לקנין הוא כדאמרינן בעלמא בבבא בתרא ד' פ' דמשיכה קניא התם אפי' למאן דאמר ברשות הרבים לא קני' אין זה מקום הפקר וזכו בהן יורשי' משעת מיתה והמחזיק בו שם כמחזיק בו בביתם ואהדרי' לעובדא סבר לה כר"ע דלא מהניא תפישה עשת דברי ר"ע כאלו הן הלכה למשה מסיני שחזרת מעשה ב"ד דיי לנו לקיים הלכה כמותו לכתחילה אבל משנעשה ונגמר הדין אין לנו לחזור בדבר משנה דקיימא לן הלכה כר"ע היכא דיחודא פליג עליה ואע"ג דלאו במשנה ממש תנינא לה אלא שמעתא דאמוראי הוא אמרינן בסנהדרין ד' ל"ג דחוזר דאמרינן התם אפי' טעה בדרב ושמואל א"ל אין הלכה אתמר הלכה כר"ע מחבירו מטין אתמר מטין ההוראה לכתחילה אחר ר"ע ומיהו אי עביד כאידך לא מהדרינן עובדא ע"כ
וכתבו התוספות ז"ל לכתובת אשה וכו' תימא דהא תנן בבכורות בפר' יש בכור ד' י"ב דאין אשה נוטלת בראוי ומלוה חשבי ליה רבנן ראוי בפ' יש נוחלין ד' קכ"ה וצריך לחלק דדווקא גבי בכור חשיבה מלוה ראוי ולא לכתובת אשה:
הרי לך כאן מסוגיא זו דהלכה כר"ע דהא דון דייני כר"ט ואהדריה ר"ל לעובדא מינייהו וכפי זה דיורשין הוי דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לב"ח וממיתת אביהם זכו בהם היורשים
אבל דע לך שיש תקנת הגאונים עד סוגיא זו שגזרו אומר דמטלטלי דיתמי משתעבדי לבעל חוב מהיות שהניחם אביה' כדי שלא תנעול דלת בפני לווין וכזה ראוי להורות וכן פסקו רוב הפוסקים שבית ישראל נכון עליהם:
והרי לך דברי רב אלפס ז"ל על סוגיא זו בכתובו' ד' פ"ד תנן מי שמת והני אשה וב"ח ויורשין והיה לו מלוה או פקדון ביד אחרים וכו מאי כושל ב"ח ואמאי קרי ליה כושל דלא גבי אלא בראיה ומ"ש פקדון או מלוה משום דמטלטלי לב"ח לא משתעבדי והני כיון דלא אתו לרשות יורשין משתעבדי מדר' נתן דתניא מנין לנושה בחבירו מנה וחברו בחברו שמוציאין מזה ונותנים לזה שנאמר ונתן לאשר אשם לו ור"ע מאי איריא מותר כלהו נמי דיורשין היו אין ה"נ ואיידי דא' ר"ט מותר אמר איהו נמי מותר ור"ע תפישה לא מהניא כלל א' רבא א' רב נחמן מהניא כשתפש מחיים אבל לאחר מיתה לא והלכה כר"ע דקיימא לן הלכ' כר"ע מחברו ואמרינן נמי דון דייני כר"ט ואהדר ר"ל לעובדא כר"ע אלא מיהו הני מילי בזמן דמטלטלין לא הוו משתעבדי לב"ח אבל האידנא דמטלטלי משתעבדי לב"ח גבי בעל חוב מיניהו דיתמי בין תפש ובין לא תפש ע"כ:
והרא"ש ז"ל כ' סוגיא זו ג"כ בפ' הכותב והביא שם לשון הירושלמי לכושל שבהן ר' יוסי בר חנינא אומר לכושל בראיותיו כגון מלוה בשטר ומלוה בעדים ינתנו למלוה בעדים ר"י אמר לכושל שבגופו: לכושל שבראיה פיר רש"י ז"ל ששטרו מאוחר ורב אלפס ז"ל כ' מאי כושל בע"ח ואמאי קרי ליה כושל דלא גבי אלא בראיה אבל אשה גוב' בתנאי ב"ד והירושלמי סעד לפירוש רש"י ולדברי רב אלפס הוה ליה לר' יוסי בר חנינא למימר לבעל חוב מפני שהוא כושל שבראיה כדקאמר ר' יוחנן לכתובת אשה משום חינא ומדקאמר לכושל שבראיה משמע איזה מהם שהוא הכושל שבראיה וכן ב' בעלי חובין ינתנו למאוחר ואע"ג דאיפסיקא הלכה כר"ע הוצרכנו לפרש דברי ר"ט לפי דבתר תקנה דרבנן בתראי גובה ממטלטלי ועבדינן כר"ט ואליבא דר' יוסי בר חנינא דאיהו קשיש טפי מר' יוחנן וכן לקמן בפירקין היכא דקיימי כתובת אשה ובע"ח לגבות יפה כח בעל חוב משום נעילת דלת שכולן צריכי' שבועה וכו' ירושלמי הגע עצמך שפטרום מן השבועה זו תורה וזו אינה תורה פירוש עיקר טעמיה דר"ע דניכסי כל היכא דאיתנהו ברשותא דיתמי איתנהו אבל בע"ח מחוסר גוביינא ונקט טעמא דשבועה שאינה אלא תקנת חכמים ולא מן התורה לאולמי למילתיה וכו' ומיהו הני מילי בזמן דלא הוו מטלטלי משעבדי לב"ח אבל האידנא דתקינו דמטלטלי משתעבדי לב"ח מפקינן להו מיתמי ויהבינן להו לכתובת אשה ובעל חוב ע"כ:
והרמ"בם ז"ל כ' בפר' י"א מהלכות מלוה שכל מלוה גובה אותה מן היורשי' ומן הלקוחות כמו שיתבאר ומלוה על פה גובה אותה מן היורשים ואינו גובה אותה חן הלקוחות לפי שאין לה קול לפיכך לא יטרוף בה אבל מלוה שבשטר קול יש לה והלוקח הפסיד על עצמו שלא שאל עד שידע שנכסיו של זה משועבדים במלוה שעליו שכל נכסי הלוה תחת שעבוד המלוה מן התורה
וכ' ה"ה כל מלוה וכו' דעת הרב ז"ל כדעת ההלכות ושאר פוסקים דשעבודא דאוריתא וכמאן דא' הכין סוף גט פשוט ומה שמלוה על פה אינו גובה מן הלקוחות הוא לפי שאין לה קול כדא' עולא התם ע"כ:
ובסעיף ו' כ' הרמ"בם ז"ל אין מלוה על פה נגבית מן היורשין אלא באחד מג' דרכים כשהחיוב מודה וכו' או שהיתה ההלואה לזמן ולא הגיע זמן לפרעה וחזק' היא שאין פורע בתוך זמנו וכו'
ובנדון שנשאלנו עליו הוא דומה לזה שאין ספק שעדיין לא נשתלמ' מלו' זו שעכשיו הוא שהגיע זמן פרעונה ולמה לא יגבו ממנה בעלי חובות אביהם לא יהיה חצי נדוניא זו למיעוט אלא כמלוה שלדעתי הוא כמו פקדון שלא היה יכול שמעון לקנותו אלא עד שיתקיים תנאי ראובן חמיו וכיון שמתה אשתו בלי זרע של קיימא לא יצא חצי נדוניא זו מרשו' אביה ומוחזק מקרי ולא ראוי ואי משום דהוי מטלטלי וכו' כבר כתב הרמ"בם בסוף פר זה שקדם לנו זכרו שכבר תקנו הגאונים האחרונים כולם שיהיה ב"ח גובה מטלטלין מן היורשין וכן דנין ישראל בכל ב"ד שבעולם אבל במערב היו כותבין בשטרי חובות שיש לגבות מן הקרקע ומן המטלטלין בין בחייו בין אחר מותו ונמצ' גוב' על תנאי זה יותר מן התקנה וסייג גדול עשו בדבר שמא לא ידע הלוה בתקנה זו ונמצא ממון יתומים יוצא שלא כדין וכו' ובפרק י"ח כ' שאר דיני ב"ח יע"ש
ודע שטענת ראוי שטוענים היורשים כדי לפטור עצמן מלשלם חוב אביהם ממנו אינה טענה שלא נאמרה אלא גבי בכור וכו' דתנן בפר' יש בכור ד' נ"ב הבכור נוטל פי שנים בנכסי האב וכו' ואינו נוטל בשבח ולא בראוי כבמוחזק ולא האשה בכתובתה ולא הבנות במזונותיהם וכו':
ובגמר' ולא האשה בכתובתה איני והאמר שמואל בעל חוב גובה את השבח אמר ר אבא מקולי כתובה שנו כאן ולא הבנות במזונותיהם מ"ט תנאי כתובה ככתובה דמי ע"כ:
ופיר' רש"י ז"ל ז"ל בשבח אם השביחו נכסים לאחר מיתת האב וכו' ולא בראוי בנכסים שלא היה אביהן מוחזק בשעת מיתתו אבל ראוין היו ליפול לו בירושה ונפלו להן לאחר זמן וכו' אלו הנזכרים לא יגבו מהם בעל חוב שהמלוה לחבירו מעות ומכר לוה הנכסים והשביחום לקוחות טורף בעל חוב הגוף והשבח והך אשה בעלת חוב היא מקולי כתובה זה אחד מקולי כתובה ע"כ:
וכ' הרא"ש ז"ל איני והא א' שמואל בעל חוב גובה את השבח א' רבי אבא מקולי כתובה שנו כאן ואע"פ שהקלו לענין כתובה שאינה גובה מן השבח לענין מלוה לא הקלו בכתובה אלא גובה ממלוה כמו בעל חוב ואע"ג דאינה נוטלת בראוי כבמוחזק כמו בכור מלוה אמרינן דחשיב ראוי לענין בכורה דבפרק י"נ פסקינן הילכתא דבכור אינו נוטל פי שנים בין שגבו קרקע בין שגבו מעות אפי' הכי לענין כתובת אשה לא חשיבה מלוה ראוי וראיה מהא דתנן בפרק הכותב מי שמת והיה לו מלוה או פקדון ביד אחרים ר"ט אומר ינחנו לכושל שבהן דהיינו כתובת אשה וכו' ואפי' למאן דא' לכושל שבראיה מודה שאם היתה האשה כושל שבראיה נותנין לה ור"ע שא' ינתנו ליורשים וכו אלמא אפי' לר"ע אי לאו דצריכה שבועה היתה גובה וכו' כחו בע"ח או אם פטרה מן השבועה גובה מלוה שביד אחרים אפי' לר"ע ואין לומר דמתני' דהכותב אתיא כר' דחשיב מלוה מוחזק בפר' יש נוחלין ד' קכ"ד אבל לרבנן לא דלדידהו הוי מלוה ראוי דא"כ הוה ליה להש"ס לפרושי דהני תנאי סברי כר' אלא מדלא משתמיט שום אמורא לפרש דהך משנה אתיא כיחידאה אלמא דאפילו רבנן מודו בה וכו' והשתא דתקון רבותינו הגאונים ז"ל ש גבו האשה וב"ח ממטלטלי דיתמי גובה אשה כתובתה ממלוה דיתמי אפילו גבו מעות דכיון שעשו מטלטלי כמקרקעי הוו להו כמו יתומים שגבו קרקע בחוב אביהם דב"ח גובה מהן מדר' נתן וכן עמא דבר להגבות לנשים כתובתן ממלות בעליהן ואפילו מלוה דנכרי עכ"ד ודינים אלו העלם הרב על שולחנו הערוך ח"ה בסי' ק"ז בארוכה יע"ש ובא"ה בסי' ק"ב יע"ש:
ואם עדיין נשאר לך איזה ספק אחי בנ"ד בהיות שראובן לא סמך על המנהג בני טוליטולא לבד אלא ג"כ התנה על שמעון בתנאי גמו' שיחזיר לו או ליורשיו חצי הנדנייא דקי"ל כל תנאי שבממון קיים הרי לך מה שהשיב הרא"ש ז"ל בתשובותיו הלכה למעשה ומינה לנ"ד שכ' בכלל נ"ה דיני תקנת טוליטולא ומולינה:
א' אשה שנתנה לבעלה שיקח אחרי מותה החצי שהיה ליורשיה ליקח בכח תקנת טוליטולה מן המתנה שנתנה או לא וכו' וזה נוסח התקנ' אם תמו' האשה בחיי בעל' והניח' ממנו זרע של קיימא בן או בת וכונתו בזרע של קיימא הוא שיחיה אותו הזרע בחיי אמו ואחרי פטירתה ל יום גמורים או יותר הרי מה שימצא מעזבונה שהוא בגדי נדוניתה או קרקע נדוניתה יחלוקו אותו הבעל עם אותו זרע בשוה ואם לא תניח זרע של קיימא כמו שזכרנו יהיה כל מה שבארנו מתמון עזבונה וכו' בין הבעל ובין הראוי ליורשה וישוב מן הבעל החצי הנזכר וכו' כאלו מת הבעל בחייה לענין שיזכה הראוי ליורשה מלב' הבעל החצי הנשאר וכו ואם תהיה לאשה אם בחיים ויתבאר ביאור יפה שאותו הממון שעזבה האשה הוא ממה שהכניסה שנתנה לה אמה פלונית כגון שתהא אמה אלמנה או גרושה והשיא בתה ונתנה לה קרקע או בגדים שהיו שלה וכו' ונפטרה אח"כ הבת בחיי בעלה בלא זרע של קיימא כמו שבארנו הרי יחזיר כל מה שמצוי בעין מאותו הממון ליד האשה שנתנה לבתה ולא יירשו אותה יורשי הבת ותשאר האם בלא כלום ויתקיים דברי הנביא שורך טבוח לעיניך ולא תאכל ממנו וכו' ע"כ:
והשיב ז"ל יראה מלשון התקנה שכוונו ז"ל שלא תסוב נחלה מקרובי האשה לבעל לכך תקנו שהחצי מהנחלה תשאר ביד יורשיה ועקרו נחלה מן הבעל הראוי למרשה מן התורה ונתנוה ליורשיה אחרי מות ואשה אבל בחיי' לא השליטוה בחצי הנדוני' ליתנה לכל מי שתרצה כי זה אינו מוכיח כלל מלשון התקנה שירדו לזה להפקיע תקנת אושא שתקנו האשה שמכרה בנכסי מלוג בחיי בעלה הבעל מוציא מיד הלקוחות מה הוצרכו לזה ליפות כח בחייה כי כל כונתם לא היתה אלא שתשאר הנחלה בחזקת יורשיה אחרי מותה ולא תסור הנחלה כולה ליד בטלה אלא כשיגיע הזמן שהבעל ירש עקרו ממנו חבי הנחלה ונתנוהו ליד יורשי האשה ואלו היתה כח ביד האשה לתתם למי שתרצה לא הועילו כלום בתקנתם כי הבעל היה מפציר בה כל ימיו לתתם לו אחרי מותה ומתוך שאין אדם זו עם נחש בכפיפה היתה נשמעת לו יותר מלכל קרוביה וכן מוכח הלשון ויסוב מן הבעל החצי הנזכר שהוא ראוי ליורשו מן הדין על פי הדין למי שקודם לירש משאר יורשיה כאלו מת הבעל בחייה בענין שיזכה הראוי ליורשה מלבד הבעל ומשמע דדוקא לענין זה חשבינן כאלו מת הבעל כדי שירשנה הראוי ליורשה אחרי מותה אבל בחייה לא הפקיעו כח הבעל כלום הילכך מכירתה ונתינתה בחיי בעלה אינו כלום אלא הכל כמו שמפורש בתקנה כי חכמי התקנה דקדקו ועיינו להיותה קיימת כמו שתקנו בלא שינוי שכתבו להניח ממנו זרע של קיימא בן או בת שירש חצי מן הנכסים ואף אם יהיו לה בנים מאיש אחר אין להם חלק בנחלה זו אלמא אין הנחלה באה מכוחה כלום להנחילה לכל יורשיה אלא כמו שמפורש בתקנה שעקרו מן הראוי לירש אשתו אחרי מותה ונתנוהו לטוב בעיניהם אבל בחייה לא יפו כח האשה בכלום ואלו חלקה בחייה חצי הנכסים בין זרע שיש לה מהבעל ובין זרע שיש לה מאיש אחר אין ממש בדבריה דאם היה לה כח לעשות זה לעולם היתה מיפה חלק הבנים מאיש אחר אשר נשארו יתומים מאב ואם ובזה היתה התקנה מפקעת אשר כונו שתשאר הנחלה שהסבו מן הבעל ביד זרעו ממנה לא ביד בני האשה אלא ודאי אין כח ביד האשה לשנות מכל הכתוב בתקנה כלום כי הם דקדקו על כל דבר ודבר לפי אשר היה נראה בעיניהם כי העבירו הנחלה גם מיורשיה ונתנוהו לאמה שאינה ראויה ליורשה משום שבא הממון מכוחה הילכך כל התקנה יש לנו לקיימה כמו שהיא בלי שינוי וששאלת על תקנת טוליטולה שהבת יורשת חצי הנדוניא אם יכול הב"ח של אבי הבת ליקח מהבת מאחר שהיא יורשת החצי או נאמר מאחר שאין הבת יורשת אלא מכח התקנה לא יפרע חוב אביה
תשובה דבריך סתומים אם הנדוניא שנתן האב לבתו הוא דבר מסויים כגון קרקע שחל שעבוד ב"ח עליו לא פקע שעבודו ביד מי שימצא שעבודו אין אנו חוששין היאך בא לידו ואם אינו מצוי היאך יגבה הא ב"ח אינו גובה מטלטלין בין מלוקח ובין ממקבל מתנה אי לאו דאקני ליה מטלטלי אגב מקרקעי ואי אקני ליה מטלטלי אגב מקרקעי יש למטלטלי דין קרקעות כדאיתא בחזקת הבתים בשמעתא דפרה אש' בן הרב יחיאל ע"כ:
ובתשובות מהרש"דם שאלה קפ"ז השיב הלכה למעשה על השבון חצי הנדוניא שהיה לוי תובעו לפי שהיה ב"ח של איש ואשתו ומתו שניהם והאשה לא הניח זרע של קיימא וכו' ולבסוף העלה שאין לוי גוב' מחצי נדוניי' זו לפי שהוא בחזקת אבי האשה כפי תנאו שלא נתקיים שמעולם לא יצא מרשותו ושלא היתה הבת יכולה למחול אותו לבעלה לפי שעדיין לא זכה בו שום אדם עד שתמות האשה ותניח אחריה זרע של קיימא שאז הוא שיצא מרשות האב למי שראוי ליורשו ע"כ:
ומינה לנ"ד שמתה הבת בלי זרע של קיימא עדיין חצי הנידוניא הנ"ל ברשות האב וב"ח של האב גובה ממנו אף שהוא מטלטלין כפי תקנת הגאונים הנזכרת לעיל בדברי הפוסקים זהו מה שהורוני מן השמים להלכה אבל למעשה עדיין אנו מיחלים לחסדו ית' שנזכה לבוא לבית מדרשו של שם לפני מלכי צדק מלך שלם היושב על כסא ההוראה ולו תאות המלוכה שהוא יורנו כדת מה לעשות ובשכר זה יזכה להאריך ימים על ממלכתו אכי"ר: נגמר ונשלם ביום כ"א לחדש אלול בסדר ובשנת ראה נתתי לפניך היום את החיים ואת הטוב לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכמה"רר שלמה הקטן יצ"ו אכי"ר שסי"ט