שאלה לו ראובן היה לו חזקה בבתים ידועים והיו לו בעלי חובות הרבה ולא השיגה ידו לפורעם עד שהוצרך לברוח מפניהם והלך לו אל ארץ אחרת ולאחר ימים שלח ראובן בעד אשתו ובניו והלכו להם ועקרו דירתם מן העיר הזאת ונתעכבו בחוץ קרוב לתשע שנים ונפטר שם ראובן וחלי"ש וחזרה אשתו של ראובן ובניה אל העיר אשר מקדם יצאו משם והיה כאשר ברח ראובן מעירו מחמת הנושי' נכנס שמעון בתוך הבתים והחזי' בהם חזקה גמורה כמה שנים וזכה חן ההפקר כדין תקנת העוקר דירתו מן העיר שאבד חזקתו ועתה אלמנת ראובן טוענת שעם היות שהיא ובעלה עקרו דירתם מן העיר ואבדו חזקתם עם כל זה יתומיה שהיו קטנים בצאת' מן העיר לא אבדו חזקתם לפי שיציאתם מן העיר לא מיקרי עקירת דירה ושמעון טוען ומשיב שזו אינה טענה דכיון דראובן ואשתו בשעת עקירת דירתם הם היו בעלי החזקה הרי אבדו חזקתם ואם כן איך עתה ירצו היתומים לזכות בחזקת הבתים מחמת אביהם כיון שלא נשאר לאביהם זכות בהם מאחר שעקרו דירתם ועתה לשאול הגעתי הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה בתחילת כל דבר אומר כי כפי הצעת ה"ה בשאלה שכתב ששמעון החזיק חזקה גמורה נראה בודאי שלא היתה בחזקה זו מחאה כלל ועל כן צריכין אנו לחקור בדבר אחר והוא כי בא בשאלה שראובן העוקר דירתו מן העיר הוצרך לברוח מחמת הנושים המציקים א"כ עקירתו היה באונס וכבר נודע מה שהסכימו בו קדמונינו ול בענין מי שאנסוהו מפאת המלכו' שהליכתו מן העיר בזה הדרך לא מיקרי עקירת דירה ולא אב"ד חזקתו כיון שהיה הליכתו באונס ואם כן היה נראה דהוא הדין בנדון דידן כיון שנאנס מחמת בעלי חובותיו לברוח מפניהם לא הפסיד חזקתו:
אבל אי מעיינינן פורתא אשכחן דלא היא כי גם כי הדין דין אמת כאשר הסכימו הקדמונים ז"ל היינו באונס כי ההוא דהכריחוהו מצד המלכות לצאת מן העיר אל ארץ אחרת או אפילו לא הכריחוהו בפירוש אלא שאנסוהו באונסין וכוונו לגרשו מן העיר בדרך זה אמרינן דמקרי אונס בענין עקירת דירתו ולא יאבד חזקתו אמנם כל שלא נאנס לצאת מן העיר וגם האונסין אותו לא כוונו באונס כדי להוציאו מן העיר אלא שהוא כדי להנצל מן האונס בחר לו לעקור דירתו הא ודאי לא מקרי אונס ואפילו את"ל דמקרי אונס אפילו לא כוונו בו לגרשו מן העיר יראה דאפשר דיהיה זה בבורח מחמת מרדין או כיוצא בו אבל בורח מחמת חובות יראה ודאי דלא מקרי אונס ועם היות שכל מודה על האמת יראה ודאי דמלתא דמסתברא הוי ומתקבל אצל השכל מעצמו עם כל זה ראיתי להביא ראיה גדולה ועצומה והיא זאת:
אמרינן בגמרא פ' המפקיד דאמר רב נחמן אמר שמואל שבוי שנשבה מורידן קרוב לנכסיו יצא לדעת אין מורידין קרוב לנכסיו ורב נחמן דידיה אמר בורח הרי הוא כשבוי ומתמ' עליה בגמר' וקאמר בורח מחמת מאי אילימא מחמת כרגא היינו לדעת ומסיק וקאמר אלא בורח מחמת מרדין:
הא קמן בהדיא דמפלגינן במי שאנסוהו והוציאוהו מן העיר על כרחו שלא מדעתו דדוקא בבורח מחמת מרדין הוא דהוי כשבוי ומורידין קרוב לנכסיו אמנם היכא שברח מחמת כרגא שהוא בחוב המוטל עליו ומחמת כך יצא הוי כיוצא לדעת ואין מורידין קרוב לנכסיו ואם כן בנדון דידן אף על פי שעקר ראובן דירתו מן העיר מחמת אונס בעלי חובותיו הוי כיוצא לדעת ואבד חזקתו:
אבל עדין יש מקום לפקפק ולומר שבשלמא אם בנדון זה היה ראובן עוקר דירתו יחד עם אשתו ובניו כאחד היה מקרי עקירת דירתו אמנם כיון שהניח אשתו ובני ביתו פה ואח"כ הלכה אשתו עם כל בני ביתו היה נראה דלא הוי עקירת דירה הא לאו מילתא היא דכיון דכפי שבא בשאלה ראובן שלח בעד אשתו ובני ביתו אין לך לך עקירת דירה גדולה חזו אף כי כפי הנראה לא היינו צריכין לזה הטעם דמסתמא אין לך אשה עוקרת דירה אל ארץ אחרת אא"כ הוא ברצון בעלה ומקרי גם לגבי בעלה עקירת דירה כל זה ראיתי לכתוב בעניין זה:
ועתה אבוא להשיב על ענין טענת האלמנה שטוענת טענה שלגבי בעלה והיא מקרי עקירת דירה מכל מקום לגבי היתומים לא מקרי עקירת דירה כיון שיצא מן העיר בעודם קטנים שצאתם מן העיר לא מקרי עקירת דירה:
ואומר דאיברא דהלכה רווחת בישראל דאין מחזיקין בנכסי קטן ואפילו התחיל המחזיק להחזיק שנה או שנתים בהיות אבי הקטן חי ואפילו החזיק שנים הרבה בקטנותו אינו עולה לו חזקתו ואפילו נמשכת לו חזקתו לאחר שהגדיל הקטן איכא מרבוותא טובא דסבירא להו דלא הויא חזקה כיון שירד לתוכה בהיות קטן ואפילו טען המחזיק שלאחר שהגדיל הקטן לקחה ממנו איכא נמי פלוגתא דרבוותא דס"ל דכיון שירד לתוכה בהיותו קטן אע"פי שטען שלקחה אח"כ ממנו לא יועיל לו חזקתו וטענתו:
והואיל ואתא לידן הך מילתא ראיתי לדקדק בדברי הטור בסי' קמ"ט במה שכתב בדין זה וז"ל והיכ' שירד בנכסי קטן והי' בידי המחזי' שני חזקה לאחר שהגדיל כתב ה"ר יהודה ברצלוני בהא איכא פלוגתא דרבוותא וכו' עד וא"א הרא"ש ז"ל כתב שאינה חזק' דכיון שירד לתוכה כשהיה קטן לא ידע שהיתה של אביו שימחה ורב האיי חילק בדבר בתשובה וכתב אם החזיק בנכסי קטן אפילו אם החזיק בו כמה שנים אחר שהגדיל אינה חזקה והוא שבא המחזיק מכח שטענתו הראשונה שהחזיק עליו כשהוא קטן וטוען לו שמחל בשתיקתו אבל היכא שיכול לומר לו ולישבע חזרתי ולקחתי ממך אחר שהגדלת והחזקתי אחר כך שני חזקה הוי חזקה וישבע שעשה כך:
יראה מדברי הטור מדקאמר ורב האיי חולק וכו' דהראש סבירא ליה דאפילו בכה"ג שטען המחזיק ממך לקחתיה אחר שגדלת דלא הוי חזקה ותמיה טובה היא זו דהא מלשון הראש שכתב הוא דיהיב טעמא למאי דאמר שאינה חזקה והוא דכיון שירד לתוכה כשהיה קטן לא ידע שהיתה של אביו שימחה והך לישנא לא שייך במי שטוען ממך לקחתיה אחר שהגדלת אלא במי שבא מכח טענתו הראשונה שהחזיק בו בהיותו קטן וטען שמחל לו בשתיקתו:
הן אמת שזה לי ימים הוקשה אצלי במה שכתב הטור בסימן ק"נ בדינא דהיכא שידוע שירד בה בתורת משכונא והחזיק בה ג' שנים אח"כ אי הוי חזקה או לא וכתב הטור ז"ל וז"ל ומדברי א"א הרא"ש ז"ל יראה כדברי הרמב"ן וסברת הרמב"ן ז"ל היא היכא שידוע שירד לתוכה בתורת משכונא לא הויא חזקה לעולם ותמהתי על זה שא"א לומר דהרא"ש ס"ל כסברת הרמב"ן ואמרתי שיש להוכיח דבר זה ממה שכתב בדינא דנכסי קטן שכתב שאפילו שהיה ביד המחזיק שני חזקה לאחר שהגדיל דלא הויא חזקה דכיון שירד בה כשהיה קטן לא ידע שהיתה של אביו והך לישנא מוכח שאם טען עליו קניתי ממך לאחר שגדלת והחזקתי בו ויכול לישבע דהוי חזקה ואם איתא דס"ל להרא"ש כסברת הרמב"ן בההוא דמשכונא דין הוא בהכא בדינא דירד דנכסי קטן שאפילו אם יטעון ממך קניתיה אחר שגדלת שלא תועיל לו טענתו וחזקתו כיון שירד בנכסיו בעודו קטן:
וממה שכתב כאן בטור אחר שכתב סברת הרא"ש ורב האיי חולק וכו' יראה שרוצה להחזיק מה שכתב בסימן ק"נ דכיון שירד בתורת משכונא שוב אינו מועיל לו טענה קניתיה ממך וכו' והשתא אתי שפיר מ"ש הטור ורב האיי חילק וכו' משום דלהרא"ש בשום אופן לא מהנה ביה טענה כיון שירד לתוכה בתורת משכונא. אמנם רב האיי חילק בדבר שאם טען קניתיה ממך אחר שגדלת והחזקתי בה מועיל לו טענתו ואפילו אם נרצה לדחוק בדברי הרא"ש ושלא לדקדק לשונו כל כך ונרצה לומר דס"ל להרא"ש דהיכא שירד לתוכה בתורת משכונא בכל גוונא לא תועיל חזקתו דלא מבעיא היכא שבא עליו בכח טענתו הראשונה אלא אפילו שטוען קניתיה ממך לאחר שגדלת לא מהני ליה חזקתו וטענתו:
מכל מקום יש לתמוה ולומר דאי אפשר דס"ל להר"אש הכי דהא בההיא דירד האומן מאומנתו דקי"ל דהרי הוא כשאר כל אדם ויש לו חזקה כדתניא בפרק ח"ה כתב הראש שאפילו בכלים שנתנו לו בשעה שהיה אומן והוא שנשתהא אצלו כל כך אחר שירד מאומנותו שאין רגילות להניח כלים כל כך בבית האומן אחרי שנודע שירד מאומנותו ואם איתא דס"ל כמו שכתב הטור דהיכא שירד בתורת משכונא אין לו חזקה לעולם הכא נמי כיון שבאו הכלים לידו בהיותו אומן למה תועיל לו חזקתו:
את כל זה ראיתי לישא וליתן כדבר הלכה בענינים אלו ואחזור לענין דינא דנדון דידן ואומר דאיברא דאיפליגו הנך רבוותא בירד לנכסי קטן בכל הני גווני שכתבתי מ"מ היינו דוקא היכא שידוע לנו שהקרקע ההוא היתה של אביו ולא הפסיד האב חזקתו בחייו ונשאר זכותו לבנו הקטן אבל אם האב הפסיד חזקתו בחייו שמכרו או נתנו לאחר והחזיק בו שלש שנים בפניו בחייו ואח"כ מת ונשאר הקרקע ביד המחזיק שהחזיק בו בחייו אביו והבן קטן טוען ומערער על המחזיק היעלה על הדעת שנאמר שנחזור לו הקרקע בטענת שהחזיק בנכסי קטן דבר זה לא יעלה על הלב לעולם כיון שעתה הוא מוחזק בו וטוען שלקחה מאביו והחזיק בחיי אביו שני חזקה:
איברא שאם היה הקרקע בחזקת הקטן ובא מערער עליו בטענה שלקחה מאביו והחזיק בו ג' שנים בחיי אביו ויש למערער עדים על זה אין מוציאין את הקטן מחזקתו עד שיגדיל ויקבלו עדות העדים אבל בעודו קטן אין מקבלין מטעם דאין מקבלין עדות שלא בפני בע"ד וקטן כשלא בפניו דמי ונלמד כל זה מאותו עובדא דריש פ' הגוזל ומאכיל אבוה דבר חמא ערק גלא וכו' וא"כ בנדון דידן שראובן ואשתו עקרו דירתם מהעיר ומכח עקירת דירת' זכה שמעון בחיי ראובן ואשתו בחזקת הבתים כזוכה מן ההפקר א"כ בחיי ראובן לא נשאר לבניו זכות בהם כלל וא"כ לא נשארו ליתומים בבתים זכות כלל לשנאמר בענין זה דאין מחזיקין בנכסי קטן דבתים אלו אינם נכסי קטן כלל כדכתבנו ואין צורך להאריך עוד:
הכלל העולה דשמעון זכה בחזקתו בבתים חזקה גמורה ושטענת היתומים אינה טענה לבטל חזקתו זהו הנראה לעניות דעתי אם יסכים עמי הרב המורה היושב על כסא ההוראה אשר מימיו אנו שותים כסאו יכון לעד אכי"ר:
בשנת ובסדר ואמר לכם אתם תירשו את אדמתם לפ"ק
הצעיר יוסף פיזא יצ"ו
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי נאס