שאלה נסתפקתי באלו הימים ימי החורבן שאוסר הדין לספר בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה והוי דינא דגמרא ערוכה האיסור הזה עתה נולד לי ספק אחד והוא אם גזיזת הצפרנים נכנסים תחת סוג האיסור הנזכר או לא מצד אחד נראה שאסור מידי דהוה אאבילות שאיסור כולל התגלחת והצפרנים או דילמא כיון שבחול המועד יש חילוק בין התגלחת והצפרנים שהצפרנים מותרים והתגלחת אסורה ולא יהא כל כך אסור שבוע ט"ב כאבילות ובהיותי נבוך בספק הזה אמרתי לילך לבית מדרשנו הגדול לשאול את פי הרב הגאון המפורסם מארי דאתרא ריש מתיבתא לכל הני ארייותא והוא כגודל טובו וענותנותו הרשה אותי לשאול את אחד מבעלי תשו"בה והיה המשיב חכמים אך או"ר ודעתם יש"כל וכפי פרושות לאלקינו בשמי' ובנה את ביתו בקרוב בחיי דמרנא ורבנא ובחיי דכל עמא דבית ישראל אכי"ר:
תשובה לפום ריהטא נראה להשוות דין שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה לדין האבילות לכל מילי ואפילו לגזיזת הצפרנים דכל סוגי התכליות המחויבים לאבל מצד הרגשת הלב והיינו שלא לספר ולכבס ולא לגזוז צפרנים בימי האבילות ה"ה והוא הטעם שייך שפיר למימר נמי בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה שלובש שחורים ומתעטף שחורים ויורד לארץ ראשו כפוף כאגמון אשר הוא התכלית המבוקש ממנו מן השמים לצער עצמנו ולידאג על חורבן בית מקדשנו ודאי הגמור שיש שום צד וסברא למימר שאבל כבד כזה אין לגרוע שום פעולה מבלתי הרגשה וחוייבנו כפי זאת ההנחה להשוות דינו לדין האבל לכל מילי וכן משמע ממאי דגרסינן במסכת תענית דף ל דקתני התם וז"ל תנו רבנן כל חצות הנוהגות באבל נוהגות בתשעה באב אסור באכילה ובשתיה בסיכה ובנעילת הסנדל וכו' ובן קאמר התם שבת שחל ט"ב להיות בתוכה אסורין לספור ולכבס והטור בסימן תקנ"א כתב בשם הרמ"בן וז"ל ותספורת של שבת זו כתב הרמ"בן שדינו כדין האבל כן כתב בספר תורת האדם וטעמו משום דבפרק ד' דתעניות תנן שבת שחל ט"ב להיות בתוכה אסור לספר ולכבס ואתא הרמב"ן למימר דהא דאסור לספר לאו שער ראשו דוקא קאמר אלא ה"ה לכל שער שבו דאסור כמו אבל חוץ ממה שמעכב האכילה בזקן דגם האבל מותר בו לדעת הרמב"ן:
נמצינו למדין שיש דמיון גמור שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה לדין האבילות והשתא אית שום צד הקש וסברא למימר בהיות שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה אבילות כל ישראל דהיינו שריפת בית מקדשנו אינו דבר זר ולא ינגדהו השכל נמי שיחמיר האדם על עצמו בגזיזת הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה כדי לנוול עצמו ולאפושי צערא וליכא למימר משום הכי שפועל ועושה לפנים משורת הדין וקו היושר אלא אדרבא ע"פ הדמיון הזה תהיה הצער והעצבון יותר נאותה אל התעוררות הדאגה יען בשבוע זאת היא התחלת אבלות כל ישראל באובדנו תפארת בית מקדשנו והוא זמן מיוחד להתאבל ולדאג בכל מיני הפעולות כדי שיגבר העצבון ולרווחא דמלתא אציע לפניך מה שכתב הרב ב"י בשם חה"ד בסימן תקנ"א וז"ל מתוך הסברה נראה להתיר לנשי העבריות לכבס בגדים לנכריות בשבת זו שהרי אין איסור כיבוס בשבת זו משום דאסור במלאכה אלא כדי למעט בשמחה ולהראות האבלות והא לא שייך בכיבוס בגדי הארמאיות אמנם סובר אני להחמיר משום דאיכא למיחש למראית העין עכ"ל וכתב על דין זה הרב ב"י ואני אומר דהכי משמ' בירושלמי דגרסינן התם בפ' בתרא דתעניות הדין קצרא אסיר ליה מעבד עבידתיה ומשמע דבכל גוונא קאמר לא שנא דישראל לא שכא דגוים ע"כ וכן פסק הרב בשלחנו הטהור שכתב אסור לעבריו' לכבס בגדי הגוים בשבוע זו וכו' ומעתה נראה לכאורה דאין להסתפק בגזיזת הצפרנים דנראה פשוט דאסור כיון שיש התייחסות ודמיון לאבלות דכל מידי דשייך למימר שיכול לגרום לאדם איזה שמחה או נחת רוח מחוייבי' אנו למעט ולהסתלק עצמנו ולמנוע השמחה בתוך זמן הנז' וממילא שמעינן דאין להתיר בשום פנים גזיזת הצפרנים והטעם מבואר בעצמו דהוה ליה כמי שמתו מוטל לפניו דכיון שחייבים אנו לבכות ולהתאונן ולהתאבל ולדאג על חרבן בית המקדש אינו דבר זר ורחוק מן השכל שנקישהו לאבלות בכל מילי:
ולזה הסכים הרב בעל מגן דוד שנטה דעתו להחמיר בגזיזת הצפרנים כמו שכתב בהדיא סי' תקנ"א וז"ל תספורת שבוע זו נראה דה"ה לנטילת הצפרנים דאסור בשבוע זו אבל קודם לזה מותר אפי' למי שנהגו איסור בתספורת מי"ז בתמוז כמו שכתב רמ"א בסי' ס"ד מכל מקום נטילת הצפרנים קי"ל מזה כמו שכתב לענין אבל בי"ד סי' ש"פ דמותר במקו' מצוה גבי אבל הכא נמי כאן אין להחמיר בו בחומרת המנהג כן נראה לע"ד עכ"ל הא למדת שלפי שטחיות דברי הרב הנ"ל דדעת שפתיו ברור מללו הסכים להחמיר בגזיזת הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה כחו בתספורת:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור צדדי השאלה ועל מה אדניה הטבעו אשר כפי הנראה ולפום ריהטא דאין הצדדים מיוסדים תחת סוג ההשואה בהחלט דבשלמא הצד הראשון שנוטה להחמיר גזיזת הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה מפאת הדמיון שיש בדין התספורת מסתבר שפיר למימר שגזיזת הצפרנים נכנסה תחת סוג האיסור אמנם הצד השני שנוטה להקל מפני הטעם שנקישהו לחולו של מועד תשובתו בצדו והיינו החילוק שיש בין שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה לדין חה"מ ואין להקישו כלל ועיקר משום דשאני חולו של מועד לשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה משו' דבחולו של מועד לא איתסר אפי' התגלחת אילו לא היה למגדר מלתא וכמו שכתב הטור בסי' תקל"א וז"ל אין מגלחין במועד והטעם שלא יכנס למועד כשהוא מנוול וכו ואין להתיר אלא לאות שמפורש בהדיא בפרק ואלו מגלחין כגון הבא ממדינת הים ומבית השביה וכו' וכפי זאת ההנחה יש סברא לדחות הצד הב' שאם היקל בגזיזת הצפרנים הטעם הוא דאין חולו של מועד חמור כ"כ אפי' לענין התגלחת מה שאינו כן בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה וכפי זה היה נראה לכאורה פשוט מה שנסתפק ה"ה דאין להתיר גזיזת הצפרנים בשבוע שו ט"ב להיות בתוכה כיון דאשכחן שנאסר בימי האבלות:
אמנם אחרי העיון וההשקפה הצרופה והנכונה נראה לפי קוצר ענייות דעתי להקל בדין זה ולהתיר גזיזת הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה פקח נא עיניך וראה מה שכתב הטור וז"ל ותספורת של שבת זו כתב הרמב"ן שדינו כדין האבל אחד ראשו ואחד כל שער שבו ובזקן כל שמעכבת האכילה מותר והרב בעל ב"ח דקדק בלשון הטור וכתב הרב ז"ל נמשך לדעתו שכן פסק בדין האבל אבל להר"י בן גיאת דבאבל תוך שבעה אף למה שמעכב האכילה אסר וכן פסק בש"ע בי"ד סי' ש"פ אם כן הכא נמי אסור אף למה שמעכב האכילה ואיכא לתמוה דבש"ע פסק כאן כהרמב"ן ובי"ד פסק כהר"י בן גיאת עכ"ל ולפי דעתי אין זו תמיהה דאין השכל מחייב שנשוה שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה לדין האבלות ממש וההבדל מבואר בעצמו בהיות השבוע שחל ט"ב להיות בתוכה הכנה לאבלות ולא אבלות ממש דדוקא יום ט"ב עצמו הוא יום העצבון והאבלות ובו שייך שפיר להחמיר כמו האבל בימי אבלותו למה שנוגע לענין תספורת למה שמעכב לאכילה דאין להשוות השבוע שחל ט"ב להיות בתוכה כדין האבלות כמדובר ומשום הכי יש סברא להקל כאן ולהחמיר שם:
ויש סעד לדברי וקצת ראיה להוכיח ההפרש שיש בין ימי ההכנה הוא שבוע שחל ט"ב להיות בתוכה ליום האבלות עצמו והיינו ממה שכתב הרב בעל עולת שבת וז"ל כל המעכב האכילה וכו' ובי"ד סי' ש"ץ פסק לאסור אפילו אם הוא מעכב האכילה אם הוא תוך שבעה וצ"ל דה"ה בתשעה באב עצמו אסור לספר אפילו מה שמעכב האכילה עכ"ל ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת זכינו לדין והיינו הכלל העולה בכוונת תירוץ שאלתנו דכי היכי שיש הפרש גמור בין שבוע שחל ט"ב להיו' בתוכה ליום ט"ב עצמו בהיותו יום העצבון והאבלות מסתבר טפי להחמי' בו בענין תגלחת מה שמעכב האכילה ה"ה והוא הטעם שייך למימר שפיר לענין גזיזת הצפרנים דהיאך תיסק אדעתין להקישו ליום האבלות לכל מילי ובהיות הדבר כ"כ פשוט וברור לא אשכחנא שום אחד מרבוותא גאוני עולם אשר הבית בית החכמה נכון עליהם כגון הרי"ף הרמב"ם והרא"ש שדברו והוכיחו בענין גזיזת הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה מידי:
זהו מה שעלתה מצודתי בדרך קצרה דין זה שמותר גמור לגזוז הצפרנים בשבוע שחל ט"ב להיות בתוכה מפני שאין לו יחס בשום פנים להקישו ליום האבלות עצמו שהוא יום המר והנמהר יום ט"ב והוא הדין לענין האבלות שאין לו יחס והצטרפות כלל ועיקר והי"ת ברחמיו יבנה בית מקדשנו ותפארתנו במהרה ויצילנו מכל שגיאה ויאיר עינינו בתורתו הקדושה והטהורה אכי"ר:
בשנת ובסדר ויצא יצחק לשוח בשדה לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו:
ברכת השבח
לכבוד בית ועד לחכמים מדר"ש לפרושים תלמוד תורה של עץ חיים אשר פה באמשטרדם
עץ פרי מזון לנפש כל רעב ותאב לשמוע דבר ה' בו ימצא מרגוע לנפשו בגופי הלכות היוצאים מדי חודש בחדשו מחכמי המדרש הגדול עץ חיים העולים במעלה הראשונה הללו אוסרים והללו מתירים ואלו ואלו דברי אלדים חיים
עץ הדעת לדעת מה יעשה ישראל להורות אורות התורות לפתוח שערי תשו"בה ולפקוח עינים עורות די באתרא הדין ודי בכל אתר ואתר כי מאילנא דחיי דא מיניה יתן כל בשרא וממנו תוצאות חיים
עץ מאכל להאכיל מפריו לכל המסתופפים בצלו המשענים תחת העץ הם הבעלי תריסין דלעו באורייתא תדירא לא פסיק גירסא מפומייהו לשקוד על דלתותיו יום יום תמידין כהלכתן של שחר ובין הערבים להשיג תעלומות החכמות הרמות והתמימות לאור באור פני מלך חיים
עץ שתול על פלגי מים מקור החכמה ומעין התבונה להשקות את הגן במימיו הנאמנים הרב המובהק והמפורסם החכם השלם והכולל גולת הגולה והדר הקהלה עטרת התורה כתרה ונזרה. הרב מאריה דאתרא הישיש הנכבד והדיין המצויין במוהר"ר ן' דאנא די בריטו נר"ו וישב יצחק ויחפור את בארות המים אשר חפרו המשיבים ובעינא פקיחא מכריע ביניהם ה' יאריך ימיו ויוסיפו לו שנות חיים
עץ הדר הדר באילנו משנה לשנה המה הגבורים אשר מעולם אנשי השם העומדים על המשמר בבוקר ובערב פרנסי ומנהיגי עין חיים להעיד על הראייה זוכים ומזכים את הרבים המה ישיגו ארחות חיים
עץ עבות אילן ששרשיו מרובים מזקני הדור העומדים לבתי החסר"ים למלאת מקום מנהיגי המדרש כוונתם רצוייה לשמים ומחשבה מוע"לת לחזק את בדק הבית לשמור את דרך עץ החיים
עץ החיים בתוך הגן לכל יחידי סגולה השולחים ידם ומאודם בהונם אונם וממונם מן שמיא מיהב יהבי להון רעותא דליבייהו ובכל אשר יעשו ישכילו ויצליחו כי זכות הדת הוא להם למגן וסותרה והתורה למחזיקים בה עץ חיים
עץ הארץ שעדיין לא הגיע לחנטה ולא נתן פירות נטל שלשה בדי עלין אלו לצאת בהם ידי חובתו ותפר עלים להתלבש בחגורת הזריזות לחלות אל נורא יתן לכל אחד ואחד מאוייות לבו וישתו ממקור מים חיים נאום היושב באהלי שם המסתופף בעץ החיים המתאבק בעפר רגלי החכמים זעירא דמן חברייא אברהם יחזקיה יצו"א בלא"א הרב המפורסם אשר היה אחד מבעל, המדרש הזה מהיושבים ראשונה להשיב רבים בעי'ון. ונפק מהכא להתם לישב על כסא ההוראה בעיר ואם בישראל בחכמה וביראת שמים מרביץ תורה ומורה צדק בק"ק בית ישראל בעיר האמבורג יע"א החכם השלם כמוהר"ר יעקב בשן נר"ו ה' יגן בעדו ובעד קהלתו הקדושה ויזכו לבנות נות קדשם ולראות חנוכת הבית בחיים ובשלום ויתנם לחן לחסד בעיני אנשי השררה יר"ה עד יבוא מורה צדק ויושיע עמו ונדחי ישראל יכנס אכי"ר