שאלה ראובן הוצרך ללוות משמעון אהובו סך אלף זהובים כדי שיוכל להשתכר ולהרויח בהם בעסק ומשא ומתן שנזדמן לו באותה שעה ושמעון בסבר פנים יפות נתרצה בדבר זה אך באותו פרק השואל לא נמצאו אצלו מעות בעין כי אם מין ממיני סחורות העולים בשוויים לחשבון הנ"ל באותה שעה ובהיות כוונתו רצויה לתכלית תועלת ראובן ולעשות עמו חסד מסר לו בתורת שאלה הסחורה היותר חשובה שהיה לו באוצרותיו וזה לזמן מוגבל ובתנאי שיחזירנו לו אחר עבור שנה א' ועשו שטר חוב ביניהם כדת וכהלכה ויהי לסוף שנה כי באו ימי השילום וחזרת השאלה לבעליו נתייקר סחורת שמעון ותובע את חובו מראובן באומרו שאינו רוצה להמתין עוד ושכבר הגיע תשלום שנת השאלה וחייב ראובן להחזיר הסחורה לבעליו כמו שהתנו ביניהם וראובן טוען שזה בלתי אפשר מחמת שזאת הסחורה עדין היא ממושכנת תחת רשות גוי א' והמעות שקבל על המשכון אינם מזומנים ומצויים ברשותו שהרי נודע לכל שהלבישם בעסק משא ומתן אחרת ושלחו למדינת הים לבקש שום הנאה וריוח מנכסים אלו אמנם אותה ההוספה שהוסיף להתייקר הסחורה הממושכנת ביד גוי על ערך אלף זהובים שהיתה שוה בשעת השאלה מוכן ומזומן הוא לשלם לשמעון ושמעון טוען דאין זה נכון לעשות כפי שורת הדין מפני שנראה כאילו מקבל ריבית מנכסיו והראיה שבשעה שהשאילו לא היתה הסחורה שוה כי אם אלף זהובים ואיך יוכל עכשיו לקבל ריוח על הסכום הנזכרת ובהיותם מסופקים בדין זה באו לבית מדרשו של שם ללמוד ולהבין איזה דרך ישכון אור והמורה יורה ומהת"מש:
תשובה בב"מ ריש פרק איזהו נשך דף ס' ע"ב תנן איזהו נשך וכו' ואיזהו תרבית המרבה בפירות כצד לקח הימנו בדינר זהב הכור וכן השער עמדו חטין בשלשים דינרי אמר לו תן לי חיטי. שאני רוצה למוכרן וליקח בהן יין אמר לו הרי חיטיך עשויות עלי בשלשים והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו עכ"ל המשנה. ובגמר' וכי אין לו יין מאי הוי והתניא אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער יצא השער פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה וכו' אלא אמר אביי מתניתי' כדתני רב ספר' ברבית דבי ר' חייא דתני רב ספרא ברבית דבי רבי חייא יש דברים שהם מותרין ואסורין מפני הערמת רבי' וכו' הכא נמי כגון דאמר הלויני ל' דינרין אמר לו ל' דינרין אין לי חיטין בל' דינר יש לי שאני נותן לך נתן לו חיטין בל' דינרין וחזר ולקחם הימנו בדינר זהב אי אית ליה חמרא ללוה דיהיב ליה בל' דינר פירא הוא דקא שקיל מיניה ולית לן בה ואי לא כיון דלית ליה חמרא ודאי משק זוזי מיניה מיחזי כריבית עכ"ל הגמר' ופירש רש"י במתני' דינר זהב כ"ה דינר כסף: וכן השער כך היו נמכרין בעיר והותר לו לתת מעות עכשיו ע"מ ליתן לו זה חטין כל ימות השנה בדמים הללו כשיעור מעותיו ואע"פ שעכשיו אין לו חטין דתנן בפירקין יצא השער אע"פ שאין לזה יש לזה ויכול המוכר לקנות עתה במעות הללו: עמדו חיטין לאחר זמן בל' דינרים: ובגמ' וכי אין לו יין מאי הוי אחר שיצא השער ליין והוא חייב לו החטין או המעות הרי הוא כפוסק עמו עכשיו על היין: אין פוסקין על הפירות ליתן לו מעות בכור חיטין ולומ' לו תניהו לי לסוף זמן גדול ואפילו יש שנותנים אותו עכשיו בכך בתחילת הקציר אין זה השער עד שיבא שער מפורסם וקבוע: אע"פ שאין לזה. המוכר: יש לזה לאיש אחר ויכול לקנות עכשיו בדמים שקבל: כדתני רב ספרא ולא בפוסק עמו בתחיל' על החיטים: שאני נותן לך. כשער של עכשיו ונתנם לו: וחזר ולקחן הימנו בדינר זהב מתני' כי קאמ' לקח ממנו חטים במלוה קאי וכשבא לתובעו אמר לו תן לי מעותי שאני לוקח בהן יין אמר לו הרי המעות עשויות עלי בדמים ל' דינרין יין ויין אין לו: ואי הוה ליה חמרא זוזי יהיב ליה מעיקרא ופרי שקיל מיניה ולא דמי לרבית אבל משקל מיניה זוזי אסיר דדינר זהב יהיב ליה וקא שקיל מיניה תלתין עכ"ל: וכתב הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פרק עשירי סעיף ב'. וז"ל היה לו מאותו המין שלוה הרי זה מות' ללוות סתם בלא קביעות זמן ופורע סתם אע"פ שעדין לא יצא השער ואפילו היתה לו סאה בלבד לוה עליה כמה סאין היתה לו טיפה אחת של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי יין ושמן לא היתה לו מאותו המין כלום ולא נקבע השוק עדין או שלא ידעו שער השוק הרי זה אסור ללות סאה בסאה וכן בשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשה אותן דמים ואם לוה ולא עשה אותן והוזלו מחזיר לו פירות שלוה או במשקל ואם הוקרו נוטל דמים שהיו שוין בשעת הלואה אע"פ שיש לו מאותו המין או שהיה השער קבוע הרי זה אסור ללות פירות בפירות עד זמן קבוע אלא לוה סתם ופורע סתם באיזה זמן וכו':
וכתב עוד בס' ד' וז"ל לוה פירות עד זמן קבוע אם הוזלו מחזיר לו פירות בזמן שקבע ואם הוקרו נותן לו דמים שהיו שוין בשעת ההלואה עכ"ל והרב בעל מגיד משנה נתן טעם לשבח על מה שכתב רבנו אף על פי שיש לו מאותו המין וכו הרי זה אסור ללות פירות בפירות עד זמן קבוע: וז"ל והטעם אפשר שהוא שכל שזה קובע לו זמן למה שהוא מתייקר ומוזיל נראה שדעתו של אותו זמן יתייקר וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו ומפני כן אסור עכ"ל נראה שירד לסוף דעתו של מלוה שקבע לו זמן לפי שדעתו שלאותו זמן יתייקרו הפירות וירוח אותו תוספת בשביל מה שהמתין לגבות חובו הא קמן דלפי דעת הרמב"ם ז"ל צריך שיהיה ללוה מאותו המין שלוה ובלא קביעת זמן ואם לוה ולא היה לו מאותו המין ולוה לזמן קבוע אם הוזלו מחזיר לו פירות לזמן שקבע ואם הוקרו ניתן לו דמים שהיו שוין בשעת הלואה: וכן כתב הבית יוסף בי"ד סי' קס"ב וז"ל אם אין ללוה שום דבר ממין שרוצה ללות כתבו סמ"ק וכל בו שיתן לו המלוה כל שהוא במתנה או יקנה לו ואח"כ יוכל ללות עליו אפיל כמה וכן כתב הרא"ש בתשובה כלל ק"ח סימן פ"ז עכ"ל:. וכתב רבינו ירוחם נתיב שמיני חלק ג' וז"ל מותר ללות סאה בסאה על שער שבשוק אע"פ שאין לו שיכול הוא ליקח פירות באשדא או ילוה מחברו וכו' וכתב רב אלפס ולווין סתם ופורעין סתם על שער שבשוק. ונראה מדבריו שאם לוה לזמן קצוב שאסור וכן כתב הרמ"בם ז"ל: וכתב עוד לקמן מותר ללות סאה בסאה הוכחנו מדברי הרמ"בם שכל שקבע לו זמן נראה אפילו לא יבא השער עד שימצא מפתח או עד שיבא בנו פירוש בלא קציצת זמן והוא שיש לו סאה ולוה עליה כמה סאין עכ"ל: והרב בעל התרומה בחלק ה' פסק גם כן וז"ל והיכא דבעי ללות פירות בפירות לא תמצא שיהיה מותר לדעת כולם דרך הלואה אלא על שני דרכים אחד שילוה לו ד' סאין בלא קביעת זמן אלא שיחזיר לו כל זמן שירצה להחזירם: והענין הב' שהוא מותר אם לוה פירות והיו לו מאותו המין שלוה ולא קבע עמו זמן לדעת הרמב"ם ז"ל הרי זה מותר עכ"ל הרי לפניך דעת כל הפוסקין כולם שוין לטובה שצריך שיהיה ללוה מאותו המין בשע' שלוה וגם שלא יקבע לו זמן אלא לווה סתם ופורע סתם בכל זמן שירצה ומעתה נבא לנדון דידן בראובן שהוצרך ללוות אלף זהובים משמעון ובאותו הפרק לא נמצאו אצלו מעות בעין כי אם מין ממוני סחורות העולים בשווים לחשבון הנ"ל ובהיות כוונתו רצויה ולעשות עמו חסד מסר לו בתורת שאלה הסחורה היותר חשובה שהיה לו וזה לזמן מוגבל ובתנאי שיחזירנו לו אחר עבור שנה א' ויהי לסוף שנה כי באו ימי השילום נתייקר סחורת שמעון ותובע את חובו מראובן וראובן טוען שזה בלתי אפשר מחמת שזאת הסחורה עדין היא ממושכנת ביד גוי על ערך אלף זהובים אמנם אותה ההוספה שהוסיף להתייקר הסחורה הממושכנת הוא מוכן ומזומן לשלם לשמעון ושמעון טוען דאין זה נכון לעשות כפי שורת הדין מפני שנראה כאילו מקבל רבית מנכסיו שבשעה שהשאילו לא היתה הסחורה שוה כי אם אלף זהובים ואיך יוכל לקבל ריוח על הסכום הנזכרת דלפי כל הני רברבתא לא היה יכול ללוות ראבון כיון שלא היה לו מאותו המין שלוה כלום דאיך יתכן שיקח בהלואת משמעון ויש לו סחורה לא היה יכול למוכרה או למשכנה ויהיו לו מעות כדי שיוכל להשתכר ולהרויח בעסק שנזדמן לו אלא ודאי שלא היה לו כלום ועוד שקבע לו זמן לפריעת חובו כמו שנראה מדברי ה"ה וכבר הוכחנו מדברי הרמב"ם שכל שקבע לו זמן נראה שדעתו הוא שלאותו זמן יתייקר הסחורה וירוח אותו תוספת בשביל מה שהמתין לגבו' חובו כמו שכתב הרב המגיד על דבריו והיה לו ללות סתם ולפרוע סתם והואיל שעשה שלא כהוגן לקבוע זמן אם הוזלו מחזיר לו סחורתו לזמן שקבע ואם הוקרו נותן לו דמים שהיו שוין בשעת הלואה ובנ"ד שאין לו להחזיר סחורתו לזמן שקבע ימתין לו עד שיבאו נכסיו ממדינת הים ואז אם הוזלו יתן לו סחורתו ואם הוקרו משלם לו דמין שהיו שוין בשעת הלואה והדין עם שמעון שלא יכול לקבל התוספת דהוי רבית שהרי הוא נתן אלף זהובים ומקבל יותר בשביל מה שהמתין לגבות חובו וזה הוא אסור משום דהוי אגר נטר:
כלל העולה מדברינו לפי סברת הני רברבת' כיון שלא היה יכול ראובן ללות הואיל שלא היה לו מאותו המין שלוה וגם קבע לו זמן לפריעת חובו דהוי איסור רבית דרבנן והואיל שעשו שלא כהוגן אם הוזלו מחזיר לו סחורתו לזמן שקבע או לכשיבאו מעותיו ממדינת הים ואם הוקרו משלם לו דמין שהיו שוין בשעת הלואה ולא יכשל באיסור רבית: הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי היושב על כס' ההוראה אשר לו נאה להורות ומלכותו יכון עד שיבא משיח צדקנו ב"ב:
נשלם בסדר ובשנת עד האלהים יבא דבר שניהם לפ"ג:
כ"ד הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: