שאלה סא יעקב שדך בתו ללוי בן אחותו ועשה עמו שטר שדוכין כנהוג וכך כתבו וחתמו שם שהחתן מתחייב עצמו לקיים הנשואין בזמן המוגבל שם. וגם שלא יתחרט מלישא אח שדוכתו, ואם יתחרט מתחייב עצמו מעכשיו לשלם לאביה קנס של חמש אלפים פלור'יניש ויהי בעבור חמש חדשים. בא לה חולשה בעיניה עד שלא פסקו נזילת הדמעות מעיניה ויעקב בזבז ממון רב לרופאים ולא יכלו לרפאותה ויהי בהגיע זמן הנשואין תבע יעקב את לוי לקיים דברו וחתימתו: ויען לוי ויאמר האשה הזאת אינה כדאי לי כמו שהיא עכשיו. אם תהיה כמו שהייתה בשעת השדוכין אקיים דברי וחתימתי. ואם לאו לא. אשר על זה נתרעם יעקב ואמר אם כן חייב אתה לפרוע לי הקנס הקצוב בשטר דהא תעלה אין לה ונסתחפה שדך: ויען לוי איך אתה טוען כך: וכי כבר נתתי לה קדושין. הלא אין בינינו כ"א שדוכין: ומזלה גרם ולא מזלי: ובשביל שיעקב היה דודו לבלתי אפושי המחלוקת הביאו הדבר לדון כמשפט התורה. ועתה באנו לדרוש הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה בפתחי שערי תשובה זאת. חשבתי דרכי לבלתי אחר פעמי מרכבות החקירות והדרישות לדעת. אם חולי עיני המשודכת הזאת ודמעתה על לחיה מאין הפוגות הוא מום עובר או לאו. בעבור שכבר קדמני החכם השואל בהגדה. מאז הואיל באר שתשש כח הרופאים לרפאותה ותעלה אין לה. שמום קבוע הוא אמנם ראיתי ונתון אל לבי לאמר נעצרה נא גם בזאת ואשיבה רגלי אל עדות רז"ל הנאמנ' ותורתם התמימה לעיין בגדרי המומין  מי הם העוברין והקבועין. ומי הם הפוסלין בנשים לדון כפי התורה אשר יורוני בנושאינו זה וה' ינחני במעגלי צדק למען שמו ויגיה חשכי אמן:
תנינן בכתובות דף ע"ב ע"ב: המקדש את האשה על מנת שאין בה מוחין ונמצאו בה המומין הפוסלים בנשים אינה מקודשת: המקדש את האשה סתם ונמצאו בה מוחין הפוסלים בנשים והם הפוסלים בכהנים וכו' הרי זו ספק מקודשת: והנה בדין המקדש על מנת פסקו כל הפוסקין כאחד דאינה מקודשת. ובמקדש סתם נמנו וגמרו גם יחד כולם שהיא ספק מקודשת לחומרא כאוקמתא דרבא. משום דתנא ספוקי מספקא ליה. ועל כן דנו לגבי ממונא לקולא ולגבי אסורא לחומרא: ומעתה צריכין אנחנו למודעי מה הן המומים הפוסלין בכהנים לדעה מה הן הפוסלין בנשים:
ואולם המומין הפוסלים בכהנים ובבכורות מבוארות הן בפ"ו ו"ז מבכורות: ומספרם חמשים: ואחד מהם הנצרך ומתייחס לנושאנו הוא המים הקבועים ושם ראינו בדף ל"ח ע"ב: חוורור והמים הקבועין: ופי' רש"י חוורור חולי שיש טיפין לבנות בעין: מים שעיניו נוטפות מים ושם בגמרא דף מ"ד חוורור והמים הקבועין מנין ת"ל או עור:
והרב רבינו עובדיה מברטנורה פירש. המים יורדין אל העין ומונעין הראות:
הא למדנו שחולי לקות חוש הראות. מום הוא וקבוע ומסוג העורון ופוסל בכהנים ובנשים והנו הגדול שבמומין ובלי ספק שמאיסה האשה בעבורו. וכן הוא כהיום כימי עולם וכשנים קדמוניות. יראו ישרים מי לנו גבור ביצרו מיעקב אבינו ע"ה עד שבן פ"ו שנה הוליד ראובן בכורו מטיפה ראשונה ובעבור שהיו עיני לאה רכות חשש מהזדווג אליה מפחד שיבחלנה טבעו: ונוסף גם הוא לדון שאם בעבור רכות העינים מנע הצדיק הזה רגלו מדחי כשעין המשודכת נגרה ולא תפוג שהוא רע יותר מהרכות לאו כ"ש שנקה המשודך מהנשואין ומהקנס:
באופן שזכינו לדין שבעבור שמום בה במשודכ' פטור המשודך מהקנס ואינו מחוייב לקחת אותה לו לאשה. והמעה דינו להניחו בספק מפני שלמד דין סתם בשידוכין כדין סתם בקדושין. תעה כשה אובד. כי כושרות הקדושין דבר תורה ועל כן ארוסתו קשורה בו בספק אבל שטרי שידוכין תקון רז"ל הוא והחוזר בו לקיים תנאיו בלי טענה צודקת כבנושאינו. רק במי שפרע יענש:
בש"ות דרכי נועם חלק יורה דעה סי' ל': מצאתי שאלה קצת דומה לנדון דידן וכל נתיבותיה פוטרות למשודך ולמטן יהיו נא אמרותיו לי למשען ומשענה אעתיק אותם: וזה לשון השאלה ותשובתה:
שאלה: ראובן שדך בנו עם בת שמעון וקבעו זמן לנשואין ובהמשך הזמן עד שלא הגיע זמן הנשואין חלתה הכלה בחולי  הוורוו'וילה ולקתה בעיניה ושאל השואל אם יוכל אבי הכלה לאמר לראובן מזלך גרם כדאמרינן גבי המארס אשה ונולדו בה מומין דנסתחפה שדהו. והכא נמי מזלו דראובן גרם ויתחייב לפרוט הקנס שהתנו ביניהם או לאו:
תשובה ברור הוא שאע"פי שקנו מידו על הקנס נתחייב בסתם ולא התנה שאם יארע ויתחדש איזה עילה שיפטר מן הקנס. אע"פי כן אמדינן דעתיה דלאו אדעתא דהכי נתחייב .. וכשנולד באשה מום בפרט במראית העין שהוא מום גדול יותר משאר מומין ואין הדעת סובלתו כי איננה יכולה לבקר על עניני ביתה ולדברים שבינו לבינה וכולי עלמא קפדי בהכי דודאי פשוט הוא דאמדינן דעתיה שלא נתחייב לפרוע קנס אם יארע בה מום כזה ואפילו מום אחר קל מזה אלא שהוא מן המומין הפוסלים בנשים: מדבריו האלה מוכח שלוי בנדון דידן פטור אפי' מן הקנס. כי מום במראית העין הוא המום הגדול מכל המומין ואין הדעת סובלתו וכולי עלמא קפדי בהכי ומה גם לשיטתו שאפי' טל מום קל מזה נתקו אסוריו: ועוד דן אנכי שלקוי הויר'ווילה לפעמים מתרפאים החולים ממנה היטב בלי רושם ניכר וזאת המשודכת שזכר הרב כבר לקתה בעיניה ליקוי מה ולא אמר הרב שאין תרופה למכתה כמו שפרש לנו השר השואל בנדון דידן ועוד שמשום מום אחר אפי' קל מזה פטר המשודך ומכל פרטי פרטין אלה נלע"ד שאין ספק עוד לזכות בנ"ד ללוי בדינו:
בינותי עוד בספרים ומצאתי כתוב מפורש שלא בלבד בילד יום חולי כזה בחלק מחלקי גוף המשודכת. במום קבוע. איננה כדאית והגונה וראויה למשודך במומיה ופטור הוא מהזווג ומהקנס. אלא שגם כן יפטר אם מצא דבר של גנאי באחותה. שאינו מום בגופה ולא במדותיה ומסקנא דנא הביאה הטור באבן העזר סי' נ': בשם תשובת אביו הרא"ש כלל ל"ה סימן א': ואלה דבריו:
שאלה ראובן שדך בתו לבן שמעון וקבעו זמן ליום החופה. והתנו ביניהם שכל מי שיעבור הזמן שיתן לחבירו סכום ידוע לקנס וקודם שהגיע הזמן של החופה יצאה בת ראובן אחות המשודכת מן תכלל וכפרה בעיקר. ובשביל פגם משפחה זה לא רצה שמעון שיכניס בנו אח משודכתו לחופה והעביר המועד: וראובן תובע את הקנס ושמעון אומר דאדעתא דאונס גדול כזה שישא בנו אחות משומדת להשחית נחלתו ולפגום משפחתו לא התנה:
תשובה יראה שהדין עם שמעון ואף על פי שלא פירש שום תנאי בשעת עשיית הקנס כיון שאונס כזה אירע אנן סהדי שאם היה יודע שדבר זה עתיד ליעשות לא היה משדך בנו לבתו. והוי כאלו התנה מעיקרא בשטת מעשה וראייה לדבר מהא דאמרינן בפרק מי שאחזו דף ע"ג ההוא גברא דזבין ארטא לחבריה קביל עליה כל אונסא דמתיליד לסוף אפיקו בה נהרה אתו לקמיה וכו' אמר רב תחליפא לרבינא האי אונסא דלא שכיח הוא אגלגל מלתא ואתא לקמיה דרבא: אמר ליה אונסא דלא שכיח הוא: אלמא חזינן דאע"ג דקביל עלי' בפירוש לסלקו מכל מיני אונסין אונסא דלא שכיח לא קביל עליה ואדעתא דהכי לא התנה דכיון דאין אונס זה רגיל לבא. אמרינן שאין התנאי והשעבוד ששעבד עצמו בסתם לקנס זה. דאמרינן דאדעתא דהכי שיכנס לפגם משפחה לא היה דעתו להשתעבד וכו' יעו"ש:
ומדבריו הנעימים האלה למדנו לדון בנדון דידן בק"ו ומה אם בפגם שאינו בגוף המשודכת רק באחותה שמצוא ימצאו שלמים וכן רבים שבגלל כשרותה וצדקתה לא יקפדו כולי האי הותרו חרצובות נשואי המשודך אעפ"י שלא פירש שום תנאי בשטת מעשה ופטור ג"כ הוא מהקנס באמדן דעתיה דכששעבד עצמו בסתם דאדעתא דלהכניס עצמו בכושרות האישות בפגם משפחה לא השתעבד בהתחדש לקוי בחוש הראות המעולה שבחושים. שבקלקולו משנה את הבריות ואין מי שלא יקפיד מפני המאוס כבמשודכת דנדון דידן מבעיא:
ומהראייה שהביא הרב מהשדה שמכר המוכר לחבירו וקבל עליו כל האונסין שיקראנו ללוקח וצום המלך שיעבירו הנהר דרך אותה שדה. שכפי המסקנא דתלמודא פטור המוכר והתנאי בטל משום דאונסא דלא שכיח לא קביל עלויה ילפינן אגב גררא דדנינן משפט כזה באומדנא דמוכח: אמנם לדון על פי האומדנא צריך לשחוק אותה ראשונה הדק היטב לנקות' משגיאות: וזה בבוחן ומה כוונת המתנה בבל יראה ובל ימצא ספק או אפשרות שרוח אחרת עמו עם המתנה ולידע בודאות לאיזה תכלית הוא עושה מה שעושה ואחרי תנאים אלו לא אמרינן דברים שבלב אינן דברים כי כבר אינם נמצאים בלבו לבד אלא אנן סהדי שכן הם בלב כל אדם וחשבינן להו ומשערינן דעתו שפיר כאלו פירשם בהדיא. ודיינינן משפטו כאלו התנה תנאי אמדנותינו בבירור: וצריכיות היטב החקירה ולהתישב הרבה בדבר טרם נדון באמדנא כזאת למדנו אותו בשכבר ראינו מחלוקת דרבוותא ונגדיותן בפסקי דינין בחלוקי אמדנותן: וזה הביאו המרדכי טל ההיא דפרק קמא דבבא בתרא: מעשה באחד שנתן מקצת נכסיו לצדקה בעת מותו. לימים ירדו קרוביו מנכסיהן. וגדולים היו אומרים שיש ליתן אותה צדקה לקרוביו. דתניא בפרק יש נוחלין. הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים וכו': אמר רב נחמן הלכה כר' שמעון בן מנסיא אלמא אזלינן בתר אומדנא הילכך יהבינן לקרוביו: ויש גדולים אחרים חולקים עליהם ואומרים דאדרבא אמדינן דעתיה איפכא וכו' דלכפרתו איכוון ואין לקרוביו באותו צדקה אלא כשאר עניים: ועם כל זה מוסכם הוא אחר הדרישות והחקירות המוכחות באין ספק או אפשרות דבר שיכחשנו השכל בהלכתא פסיקתא היא דנינן על פי האומדנא כמו שדנו רז"ל בכמה מקומות בתלמוד מה גם שלא גלה המתנה דעתו ולא פירש דבריו ואלה מקצתם יהיו לנו לעינים:
גרסינן בבבא בתרא פ' יש נוחלין דף קל"א ע"ב אמר רב יהודה אמר שמואל. הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה לא אפוטרופוס על יורשיו וכו': והטעם כפי אומדנות כל יודעי דת ודין היא. כי אין לעלות על לב לעולם שיעזוב איש כל חילו לאשתו ויספחו לה בני בטנו לאגורת כסף וככר לחם:
וכן הכותב כל נכסיו לאחד מבניו בין היה בריא בין שהיה ש"מ לא עשהו אלא אפוטרופוס וכו': והטעם דאמדינן דעתיה דודאי לא נתכוון אלא להיות אחיו נשמטין לו:
וכן המקדש אחותו (בקדושין מ"ו ע"ב) המעות מתנה כמימרא דשמואל דהלכתא כותיה בדיני: באמדנא דמוכח דהכל יודעים שאין הקדושין תופסין בעריות ואין זה טועה אלא גמר ומקנה לשם מתנה:
וכן נדרי זרוזין דמותרין כפי מסקנת ההיא דפרק ד' דנדרים: אפי' נדר נדר גמור: לפי שאנו אומדין דעת הנודר. ודנין דינו באמדנא דמוכח שלא כוון אלא לזרז ולא לשם נדר: ולא בלבד בנדר ושבועה אזלינן בתר אמדנא כההיא דפ' מרובה מעשה באשה אחת שהיה בנה מצר לה ונשבעה כל מי שיבא איני מחזירתו וקפצו עליה בני אדם שאינם מהוגנים וכשבא הדבר לפני חכמים אמרו לא נתכוונה זו אלא להגון לה: אלא אפילו לגבי אסורא ג"כ אזלינן בתר אומדנא. כההיא דיבמה שנפלה לפני מוכה שחין דתיפוק בלא חליצה משום דאדעתא דהכי לא קדשה עצמה וכו':
ודכוותיה מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים מתנה גמורה ואחר כך בא בנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחין שאלו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לאחרים:
וכן פסק הרמב"ם ח"ד בפ"ו מהלכות זכייה ומתנה: והטור והב"י והש"ע באבן העזר סי' ק"ז: וזה לשונו: לעולם אמדינן דעת הנותן אם היו הדברים מראין סוף דעתו עושין על פי האומד אעפ"י שלא פירש:
הא קמן דבכל אלה הדברים ובדוכתין עד אין מספר דכוותייהו כשהדברים מחוורין כשמלה ואין אפשרות בחלקי הסותר להוכיח נגדייותו. סמכו רז"ל ואחריהן הפסקנין באומדנות הוודאות ומוכחות לדון כאלו עדים נאמנים מעידים לפניהם על דבר זה: וכן בנדון דידן כיון דגלוי וידוע לכל כוונת לוי המתנה וסוף דעתו בלי חשש ספק אף שלא גלה דעתו בשעת מעשה בדבר כזה אמדינן דעתיה שאלו ידע בזמן השדוכין שעתידה שדוכתו לחלות בעיניה עד לאין מרפא לא היה מזדווג עצמו אליה ואין צ"ל שלא הים מתחייב עצמו לפרוע שום קנס בחרטתו: והדן בהפך זאת האמדנא בטלה דעתו אצל כל אדם:
ומה מאד צדקה טעם לוי באמרו במיאונו. האשם הזאת אינה כדאי לי: וכו' ויגיד עליו גברא רבא בגוברין. הרמב"ן סי' רע"ה: בתשובותיו: הביאו הטור והש"ע י"ד סי' מ"ג: וז"ל: נשבע לתת בתו לפלוני לזמן פלוני ובתוך הזמן קלקל המשודך מעשיו. פטור הלה משבועתו והוא הדין אם המירה אחות המשודכת: וכן בתשובות הרשב"א מהא דאמרינן בבבא קמא דף פ': ע"א: לא נתכוונה זו אלא להגון לה: והאריכות בזה אך למותר:
ותרעומת יעקב לחייב לוי בקנס. מטעם שתעלה אין לה ועל כן נסתחפה שדהו. בנוים על יסוד ההיא דכתובות פרק המדיר דף ע"ח: היו בה מומין הללו נסתחפה שדהו וכו'. נכנסה לרשות הבעל על הבטל להביא ראייה שעד שלא נתארסה היו בה מומין הללו והים מקחו מקח טעות: אמנם אין מקום ותפיסה בה על לוי כלל כי במה דברים אמורים דנסתחפה שדהו. היינו דוקא במארס אשה ונפלה בה מומין (כדאיתא בכתובות דף ע"ה ע"א) דאחר כך היא קנין כספו. ונדונת כעבדו ואמתו שורו וחמורו ותלויה במזלו ולא אמרינן מזלה הרע גרם לה ותצא בלא כתובה אבל בזולת ארוסין כבנדון דידן. שלא היו שם אירוסין לעולם רק שידוכין כמפורש בשאלה פשוט הוא דנסתחפה שדה תרעומת יעקב ופטור לוי מהקנס ומהזווג: וללוי שומעין שאמר כהלכה בהתנצלותו וכי נתתי לה כבר קדושין להתפס עליהן באישות חדל וחלילה ובר ממני:
והיד המרבה לבדוק בטענה הזאת עצמה של יעקב לחייב ללוי ובנשואין או בקנס דמשום דתעלה אין לה נסתחפה שדהו ימשש דאיפכא מסתברא דמשום גריעותא דנא או דכוותא כבר איננה הגונה לו כמקדמת דנא. ולא זו בלבד שלוי נפטר מהזדווג אליה ומהקנס כי יקר' לה אסון ומום כזה אלא אפילו נתרפאת אחר שהיו בה כבר מומין אינה מקודשת:
ומסקנא היא זאת בכתובות דף ע"ד: וז"ל: קדשה טל מנת שאין בה מומין והיו בה מומין והלכה אצל רופא וריפא אותה אינה מקודשת: והטעם מפני שהאיש מקפיד במומין שבאשתו. ואפי' אחר שנתרפאת גנאי הוא לו שהיו לה קודם לכן ואם הנהו בדידהו במקדש כן אנן בדידן במשדך לא כל שכן ואף אם יהיו כל אפיא שוין אומד הדעת גדול כחו שכמתנה על מנת דמי ובראש דברינו כבר קדמנו ראיות אמיתות זה המוסכם כפי הצורך:
וגדולה מזאת עדיין מאד כח האמדנא. שאפילו אם נשבע אדם טל הקנס מוסף על הקנין בטלה השבועה ואפילו שאלת חכם אינו צריך כשהאמדנא גלויה לכל ואת כל ונוכחת: וכך קיימו וקבלו אנשי השם גדולי ישראל שמותם זכור לטוב והמוציא במספר צבאם הוא הרב הגדול מרדכי הלוי בדרכי נועם בפסקו הנ"ל: ואלו הן: מוהר"י קולון בשורש פ"א: הרא"ם ז"ל בסי' ג"ן: הריב"ל ח"ב סי' כ"ב: והרב מוהר"ם בינוינישתי ז"ל בס' פני משה ח"א סי' ה' וס"ב אשר כלם פה אחד נמנו וגמרו שתבטל השבועה מפני האמדנא התקיפה ממנה: ומכל שכן בנ"ד שלא באו על השבועה רק חוברו יחדיו בשטר השדוכין בלבדו:
הכלל העולה שכל פונות שאתה פונה אין אתה פונה אלא לזכות ללוי ולפוטרו בלא כלום ותרעומת יעקב דברים אתה שומע ותמונת טענה צודקת אין אתה רואה זולתי קול וזה מפני שמום קבוע כזה נפל בה ששנה פניה ותשלחי' מגבירה ואפי' יהיה מום עובר כדהוכחנו מפסק הרב בעל דרכי נועם ועוד ג"כ אפי' כשיהיה פגם באחותה כדברי הרא"ש שזכרנו: ודנינן באמדנא דמוכח הנתאמת כמו שדנו רז"ל ברוב בנושאים שכוונת המתנה גלויה ומודעת לכל כנדון דידן: וצדקת טענת לוי שאינה הגונה לו כבדברי הרמב"ן אין להשיב עליה. ומנפשיה נפלה טענת יעקב שנסתחפה שדה לוי משום שחדל לה מרפא. ואדרבא נותנת עוז ותעצומות לדברי לוי שלא שוה לו ואפי' נתרפאת גנאי הוא לו ופטור הוא: ויותר על כן אפי' אם היה נשבע בזמן הקדושין וכ"ש בלי שבועה בשידוכין שנדחית מפני האמדנא: חקרנוה כן היא לע"ד אם ישרו דרכינו בעיני פאר גילנו וידיד נפשנו מו"ר הכהן די אזיוידו ה"י בימיו ובימינו מציון תצא תורה בביאת משיח צדקינו אוכי"ר:
אמשטרדם ב' תמוז שנת אחיה ואשמרה דבריך לפ"ג
לעבד ה': לדוד בן החכם והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס שם משפחתו חפשי בישראל: