שאלה לו ראובן הודה בכתב ידו איך הוא חייב לשמעון סך מה ונפטר שמעון לבית עולמו וחלי"ש ועתה בא יורש שמעון ותובע מראובן שיפרע לו הסך הנז' וראובן טוען כי חוב זה היה ממשא ומתן שהיה ביניהם אבל לפי האמת הוא לא היה חייב לשמעון אפילו שוה פרוטה ואדרבא שמעון נשאר חייב לו ומעולם לא דבר שמעון עמו מחוב זה מאומה אלא אומר ראובן הנז' שמעשה שהיה כך היה שהוא היה חייב סך גדול לגוים ושמעון הנז' נכנס פשרן ביניהם כי הגוים היו נשמעים אל דבריו ויהי היום ויאמר שמעון לו דע כי לא אוכל לפשר אותך עם הגוים אם לא שתכתוב בכתב ידך שאתה חייב לי סך כך להורות להם שגם אני מתפשר עמך באופן שהם מתפשרים עמך ויען כי אנו מימים קדמוניות הייתי מחזיק לשמעון לאיש ישר ונאמן האמנתי לדבריו וכתבתי לו החיוב הנז' ואחר שהתפשר שמעון עם הגוים אמר לי כי באמת לפי חשבונו אני חייב לו הסך הנז' אחר זה נפל שמעון למשכב בחולי ארוך והייתי יושב אצלו ואמרתי לו בזה הלשון כבר אתה יודע מה שאמרתי אותך כי אדרבא אתה חייב לי ושטר כתב ידי שמסרתי בידך היה כדי לפשר ביני ובין הגוים וכיון שכבר עשית לי חסד זה למה לא תחזירהו לי ושמעון השיב לי כך אעפ"י שלפי האמת לפי חשבוני אתה חייב לי הסך הזה הנז' הנני מוחלם לך ואז אמרתי לו מאחר שכבר מחלת לי החוב תן לי הכתב ידי ענה שמעון ואמר לי מה שאתה חייב לי לפי חשבוני כבר מחלתי לך ויען כי הכתב יד הנז' נתון בתוך הארגז שיש לי בחדר הנקרא קונט"ור עם כמה כתבים אחרים ועכשיו אני מוטל על ערש דוי לא אוכל לקום לחפש אחריו אם אחיה מחולי זה אבקשנו ואמסרנו בידך ולא עברו ימים מועטים ונפטר שמעון וחלי"ש מבעיא לן השתא אם נאמן ראובן בכל מה שטוען מטעם מגו שפרעתי או לא יורינו המורה ושכ"מה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה דנראה מתוכה שמה שנסתפק ה"ה אם נאמין את ראובן במה שאמר ששמעון מחל לו מה שחייב לו מטעם מיגו שיכול לומר פרעתי או לא והואיל שאדניה הוטבעו בדיני השטרות גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל לברר כל תעלומה ומאל נורא נשאל יצילנו מכל שגיאה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תנן בפרק גט פשוט דף קע"ה ע"ב הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין: ובגמרא בעא מיניה רבה בר נתן מרבי יוחנן הוחזק כתב ידו בבית דין מאי אמר ליה אף על פי שהוחזק כתב ידו בבית דין אינו גובה אלא מנכסים בני חורין וכו':
ופי' רשב"ם הוציא עליו מלוה: כתב ידו. של לוה שהוא חייב לו ממון ואין כאן עדות אחרת: גובה מנכסים בני חורין. דלא גובה ממשועבדים אלא מלוה הכתובה בשטר שיש בו עדים דכיון דאיכא תרתי שטר ועדים מפקי ליה לקלא ולקוחות אינהו דאפסידו אנפשייהו שלא חקרו הדבר ויניחו בני חרי למוכר לגבות מהם: בעא מיניה רבה בר נתן מרבי יוחנן הוחזק כתב ידו בבית דין מהו לאחר זמן שמסר לו הלוה למלוה כתב ידו שהוא חייב לו ממון ובא לבית דין והודה בפניהם שהוא כתב ידו וכתבו לו בית דין הנפק הוא הנקרא אשרתא וקיום השטר: מאי. מי אמרינן הרי הוא מעתה כשטר שיש בו עדים ויגבה ממשעבדי דאחריות טעות סופר הוא דכל שטר מלוה ומכירה שחותמים בו עדים גובים ממשעבדי כאילו כתוב בהם אחריות או דילמא קיום שטר אינו מועיל לשום שטר אלא להחזיקו בבית דין לכמות שהיה מקודם לכן שאילו ימותו עדים או לוה לא יוכל לטעון שטר זה מזוייף הוא דבית דין קיימוהו ויגבה בו המלוה וגם זה לא יגבה אלא מבני חרי ולהכי מהני ב"ד שלא יוכל לוה לומר אין זה כתב ידי עכ"ל:
הרי לך בהדיא מהאי משנה וגמרא דאפילו הוחזק כתב ידו בבית דין אין גובה בו ממשועבדים אלא מבני חורין דלא אהני קיום בית דין אלא שלא יוכל הלוה לומר אין זה כתב ידי:
והרמ"בם כתב בהלכות מלוה ולוה פרק י"א הלכה ג' וז"ל הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו ואין בו עדים אף על פי שהוחזק כתב ידו בבית דין הרי זה כמלוה על פה לכל דבר ואם טען שפרע נשבע הסת ונפטר ואינו גובה בכתב זה לא מן היורשין ולא מן הלקוחות וכו':
והרב המגיד כתב הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו משנה סוף פרק גט פשוט הוציא עליו כתב ידו שהוא חייב לו גובה מנכסים בני חורין ומה שכתב אעפ"י שהוחזק בבית דין רוצה לומר שנתקיים מבואר בגמרא: ואם טען שפרע וכו' זו סברת הגאונים ז"ל כתובה בהלכות שנאמן לומר פרעתי וכן כתב הרמב"ן ז"ל ומפני שאינו גובה ממשועבדים ורוב המפרשים האחרונים ז"ל אבל הר"ז והרשב"א ז"ל נחלקו עליהם ואמרו שאינו נאמן לומר פרעתי ואם יש נאמנות למלוה בכתב ידו העלה בעל העטור ז"ל שאפילו הוחזק כתב ידו אינו נאמן לומר פרעתי עכ"ל:
הא למדנו ממה שכתב הרמב"ם דמלבד שאינו גובה בכתב ידו ממשעבדי אלא שאפילו טען הלוה שפרע החוב נשבע הסת ונפטר אלא שבזה יש מחלוקת בין הפוסקים שרובם ככלם סוברים כרבינו חוץ מהר"ז והרשב"א שחולקים עליהם כמו שכתב ה"המ:
וכן כתב הטור בח"מ סי' ס"ט וז"ל מי שלוה מחבירו ולא עשה לו שטר אלא כתב בכתב ידו כגון שכתב אנו הבא על החתום חודה שאני חייב לפלוני מנה וחתם למטה או שכתב בכתב ידו אחר והוא חתום למטה ונתנו לו בינו לבינו היינו דתנן הוציא עליו כתב ידו גובה מבני חורין וכו' ואפילו נתקיים כתב ידו בבית דין דינו כמלוה על פה בעדים ואינו גובה בו מהיורשים ומן הלקוחות אלא ממנו אם הוא הודה שלא פרע אבל אם טוען פרעתי נאמן ונשבע הסת ונפטר ואינו יכול לומר שטרך בידי מאי בעי שאינו חושש להניח בידו כיון שאינו שטר גמור והרמ"ה כתב נהי שאינו כשטר לגבות ממשעבדי משום דלית ליה קלא אבל חשוב כשטר לענין שאינו נאמן לומר פרעתי אבל רב אלפס כתב כסברא ראשונה וכן כתב א"א הרא"ש וכו':
ומר"ן כתב ואפילו אם נתקיים כתב ידו בבית דין וכו' בסוף בתרא דף קע"ז בעא מיניה רבה בר נתן מרבי יוחנן הוחזק כלומר נתקיים כתב ידו בבית דין מאי אמר ליה אף על פי שהוחזק כתב ידו בבית דין אינו גובה אלא מנכסים בני חורין וכתבו הרי"ף והרא"ש מאי טעמא דכמלוה בעדים על פה דמי אי קא מודה דלא פרט ליה גובה מנכסים בני חורין ואי קא טעין דפרע משתבע הסת ומיפטר וכן כתב עוד הרא"ש בתשובה בכלל ס"ז וכן פסק בעל התרומות בשטר י"ג וכן כתב שכן כתבו רב שרירא ורבינו האי ולזה הסכים הר"ש בר צמח בתשובה וכן כתב הרמב"ם פ"יא ממלוה וכתב ה"ה שזו היא סברת הגאונים והרמב"ן ורוב המפרשים האחרונים ושלא כדברי הרשב"א והר"ז שסוברים כהרמ"ה ע"כ:
וכן פסק בשלחנו הטהור סי' ס"ט ס"ב וז"ל אפילו נתקיים בבית דין שהוא כתב ידו אין לו אלא דין מלוה טל פה בעדים ואינו גובה לא מן היורשים ולא מן הלקוחות אלא ממנו אם הודה שלא פרע אבל אם טוען פרעתי נאמן ונשבע הסת ונפטר ואינו יכול לומר לו שערך בידי מאי בעי שאינו חושש להניחו בידו כיון שאינו שטר גמור ואם מודה לו מקצת נשבע שבועה דאורייתא ואם כפר ואמר שאינו כתב ידו אם נתקיים בבית דין או שעדים מעידים שהוא כתב ידו הוחזק כפרן ומשלם ואם לאו נשבע שבועת הסת ונפטר וכו':
למדנו מכל הני רבוותא דפסקו דאפילו נתקיים בבית דין שהוא כתב ידו אם טען שפרע נאמן נשבע הסת ונפסד ומר"ן פסק עוד שאם כפר ואמר שאינו כתב ידו אם נתקיים בבית דין או שעדים מעידים שהוא כתב ידו הוחזק כפרן ומשלם ואם לאו כשבע הסת ונפטר וזה הוא דעת העוד בסימן הנז' ומר"ן כתב ואם כופר ואומר וכו' הם דברי הרי"ף והרא"ש בסוף בתרא והרמב"ם בפרק ו' מהלכות טוען:
ועתה שהוכחנו מכל זה שכתבנו דאפילו שנתקיים כתב ידו בבית דין אם טען ואמר פרעתי נאמן ונשבע הסת ונפטר ואם לא נתקיים אפילו אם כפר ואחר שאינו כתב ידו נשבע הסת ואינו משלם קודם שנבא להשיב ולדבר בנושא שאלתינו אנו צריכין להראות שאם טען הלוה איזה טענה שאינו חייב לו זה החוב אם הוא נאמן במיגו שיכול לומר פרעתי או שאינו כתב ידו אם לא נתקיים בב"ד:
כתב הטור בסימן הנז' וז"ל ואם טוען ואומר אמת כי הוא חתימתי אבל מעולם לא חתמתי על הודאת הלואה זו אלא שכחתי וחתמתי שמי בסוף המגילה ואפשר שמצאה זה וכתב עליה או שטען אמנה היתה הודאה זאת ביני לבינו אבל לא לויתי הלואה זו מעולם הואיל ולא כפר בחתימתו נאמן בהסת במיגו שאם היה רוצה היה אומר פרעתי ע"כ:
ומר"ן כתב ואם טוען ואומר אמת כי היא חתימתי וכו' בעל התרומות בשער י"ג כתב דהיכא דטעין בודאי זו חתימתי אבל מעולם לא חתמתי טל הודאת הלואה זו אבל כתבתי שמי בסוף מגילה ואפשר שמצאה זה וכתב עליה הודאה זו ומסתבר מילתא בספק על ההלואה וודאי על החתימה ה"ל החתימה ודאי ואינו יודע אם לויתי ספק ואין ספק מוציא מידי ודאי אבל כי טעין בריא לי שלא לויתי אלא שחתמתי בסוף מגילה זו והנחתיה ביד בעל דיני והוא כתב מה שרצה עליה או שטען אמנה היתה ביני לבינו הודאה זו כלל אלו וכיוצא בהן הואיל ולא עקר ולא כפר כתב ידו מיגו דיכול למיטען פרעתי אי אמר הכי והכי הוה מעשה מיפטר בשבועת הסת ויש חולקין ומביאים ראיה מדאמרינן בפרק ב' דכתובות ודוקא אחספא אבל אמגילתא דילמא משכח לה איניש דלא מעלי וכתב עלה מאי דבעי וכו' דאלמא דאע"ג דטעין האי ואמר חתמתי בסוף מגילה זו ובא זה וכתב על חתימתי אינו נאמן בשבועתו ויש לומר דאם יזכור העיקר ויטעון האמת אה"נ דמשתבע ומיפטר אבל חיישינן שמא ישכח ענין חתימתו ויאמר לא לויתי מעולם שכן הוא האמת וכל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי וכיון שיקיים הלה חתימת ידו יתחייב לפורעו וכתב בעל התרומות דמסתברא כסברא ראשונה דמהימן במיגו וכן נראה מדברי הרא"ש בפרק ב' דכתובות וכן פסק רבינו וכו':
הרי לנו בהדיא מכאן שהטור סובר דאם טען הלוה אמנה היתה הודאה זו וכיוצא בו הואיל ולא עקר ולא כפר כתב ידו מיגו דיכול למיטען פרעתי מיפטר בשבועת הסת והוא סברת בטל התרומות כמו שכתב מר"ן ואע"ג דאמר דיש חולקין ומביאים ראיה מהא דאמרינן בפרק ב' דכתובות כבר סתר ראיה זו ומסיק דמסתברא כסברא ראשונה דמהימן במיגו ושכן נראה מדברי הרא"ש ואף על פי שהביא תשובת מהר"ר אליה מזרחי שחולק על זה מכמה טעמי כמו שיוכל כל מעיין לראות בבית יוסף כתב בסוף דבריו אחר כך שמעתי שהרב הנז' חזר בו מתשובה זו בסוף ימיו:
וכן פסק בשלחנו הטהור בסי' הנז' וז"ל ואם טען ואמר אמת כי זה הוא חתימתו אבל מעולם לא חתמתי על הודאת הלואה אלא שכחתי וחתמתי שמי בסוף מגילה ואפשר שמצאה זה וכתב עליה או שטען אמנה היתה הודאתי זו ביני לבינו אבל לא לויתי הלואה זו מעולם נאמן בהסת במיגו שאם היה רוצה היה אומר פרעתי וכו':
והשתא שהוכחנו דכל הני רבוותא פסקו שהלוה נאמן בהסת במיגו שאם היה רוצה היה אומר פרעתי ושאפילו אותו הפוסק שהיה חולק על זה חזר בו בסוף ימיו כמו שהעיד מר"ן ז"ל על זה נבא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על ראובן שהוציא עליו יורש שמעון כתב ידו שהוא חייב לאביו סך מה ותובע ממנו שיפרע לו זה הממון וראובן טוען שאינו חייב לו זה החוב מב' סיבות הא' שכפי חשבונו שמעון היה חייב לו זה הסך והשנית שאפילו לדעת שמעון שסובר לפי חשבונו שהוא חייב לו זה הסך כבר אמר ששמעון מחלו והשתא מבעיא ליה אם נאמן ראובן בכל מה שטוען מיגו שיוכל לומר פרעתי או לא לזה נאמר ונשיב דהואיל שהוכחנו שכל הני רבוותא פסקו שהוא נאמן בשבועת הסת במיגו שיכול לומר פרעתי הוא הדין בנ"ד דמיגו שאם היה רוצה ראובן לטעון ולומר פרעתי זה החוב לשמעון אביך היה נפטר בשבועת הסת עכשיו שהוא אומר ששמעון מחלו נאמן ונשבע הסת ונפטר:
וכן מצאנו בתשובות מהרש"ך שאלה כ"ח שפסק גם כן כמו שפסקנו וז"ל ועם מה שישב החכם הנז' ידיד נפשי ותירץ כל קושיות הרב ז"ל באו על נכון דברי הטור אליבא דכולי עלמא ואין לנו צורך לומר שבאו דבריו בפלוגתא דרבוותא ונקטינן כדברי הטור במה שכתב שאם טוען ואומר שכחתי וחתמתי שמי בסוף המגילה או שטען אמנה היה ביני ובינו נאמן ומינה נשמע לנדון שלפנינו שמה שטוען לוי שמעולם לא היה חייב בחוב ההוא רק שהיה ערב בלבד נאמן ואומר אני שיש להחכם הנז' שכר טוב בעמלו וכל מה שכתב והעמיק בעוצם פלפולו ואפשר שגם הרב הנז' ז"ל בסוף ימיו עמד על מה שכתב בתשובה זאת וראה שיש מקום לישב כל תמיהותיו שתמה על דרך שישיבם החכם הנז' וחזר בו מאותה תשובה שכתב כמו שהעיד על זה הרב הגדול מוהר"י קארו ז"ל ואם כן זכינו לדין בנדון דידן שיכול לוי לטעון מה שטען שמעולם לא היה הוא חייב בחוב ההוא רק שהיה ערב בלבד ע"כ:
למדנו מתשובה זו שחכם אחד הליץ בעד הטור וישב כל התמיהות שתמה הרב אליה המזרחי ומהרש"ך שבח לאותו חכם בשביל הטורח שטרח בעוצם פלפולו וכתב שאפשר שגם הרב הנז' בסוף ימיו עמד על מה שכתב בתשובה זאת וחזר מאותה תשובה כמו שהעיד על זה מר"ן ז"ל ולכן פסק בנדון דידיה דנאמן בשבועת הסת במיגו דיכול לומר פרעתי כמו שכתב הטור:
וכן פסק מהרמ"ט שאלה מ"ג חלק ראשון וז"ל אבל כיון שלא היה אלא שטר חתום מידו ולפי דעת הגאונים ורוב הפוסקים יכול לומר פרעתי כיון שאין כתוב בו נאמנות שכל זמן ששטר זה יוצא מתחת ידו יהא נאמן לומר פרעתי יכול לומר גם כן שלא נתן וכו' דהואיל ואינו כופר בחתימתו נאמן בהסת במיגו שאם היה רוצה לומר פרעתי וכמו שכתב בטור ח"מ סימן ס"ט וכו':
ואם עדין תקשה לן דכל זה שכתבנו הוא דוקא היכא שהמלוה הוציא כתב ידו על הלוה אבל בנדון דידן שיורש המלוה הוציא כתב ידו על הלוה נאמר שיש לו דין אחר לזה נאמר שהדין שוה ואף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר:
כתב הרמב"ם בפרק י"ז מהלכות מלוה ולוה הלכה ז' וז"ל יורש שבא להפרע מן הלוה בשטר שיש בו נאמנות ללוה כל זמן שיאמר פרעתי הרי הלוה נשבע הסת שפרע לשטר זה ונפטר אף על פי שלא כתב לו והרי אתה נאמן על יורשי שעק' השטר על תנאי זה היה ע"כ: והרב המגיד כתב יורש שבא ליפרע מן הלוה וכו' זה מבואר בהלכות פרק הכותב:
וכן כתב הטור בסימן ע"א וז"ל אבל מלוה שהאמין ללוה שיהא נאמן לומר על השטר שהוא פרוע מועיל נמי גבי יורשים שאם מת המלוה ובאין יורשים לגבות מהלוה נאמן לומר שהוא פרוע ומיהו צריך הלוה לישבע שהוא פרוע אפילו בחיי מלוה כיון דלא כתב ליה מהימנת לי בלא שבועה דלמא הכי קאמר ליה מהימנת לי לבטולי שטרא וליהוי כמלוה על פה והוי כמאן דטעניה מנה על פה ואמר ליה אידך נתתיו לך דמשתבע אידך שבועת הסת ולכך נאמר שלא יועיל הנאמנות אלא לבטל השטר אבל לא ליפטר משבועה אם לא שפירש עכ"ל:
הא למדת מהאי דינא בהדיא דהאי שטר חוב שהאמין המלוה ללוה שיהא נאמן לומר שהוא פרוע שהוא כמלוה על פה ויכול לומר פרעתי והוא הדין נמי לגבי יורש שאם מת מלוה ובא היורש לגבות מהלוה נאמן לומר פרוע אבל צריך לישבע שהוא פרוע:
וכן פסק מר"ן בשלחנו הטהור סימן ע"א ס' כ"א וז"ל מלוה שהאמין ללוה שיהא נאמן על השטר לומר שהוא פרוע מועיל נמי גבי יורשים שאם מת מלוה ובאים יורשים לגבות מהלוה נאמן לומר שהוא פרוע אבל צריך לישבע שהוא פרוע אפילו בחיי המלוה וכו':
השתא דאתית להכי בנדון דידן שהוא כתב ידו של ראובן והרי הוכחנו בפירוש שזה הוי כמלוה על פה ויכול לטעון פרעתי למלוה הוא הדין נמי עכשיו שמת שמעון ובא יורשו לתבוע מראובן מה שבשטר שיכול לומר פרעתי ואם כן השתא שהוא טוען שזה הכתב שעשה לא היה על חוב אלא כדי ששמעון יוכל להתפשר עם הגוים בשבילו בראותם שראובן היה חייב גם לשמעון והגם ששמעון אמר לו שלפי חשבונו היה חייב לו זה הסיכום שהיה בשטר אפילו הכי לא נכתב זה השטר על זה החוב ומלבד זה כבר אמר ששמעון מחל לו זה החוב ודאי שנאמין אותו בכל מה שאמר מיגו שהיה יכול לומר פרעתי ולא היה צריך לכל זה הסיפור הארוך:
בר מן דין בנדון דידן דנראה מדברי השאלה שלא נתקיים בבית דין זה השטר ואין עדים בדבר שהוא כתב ידו כיון שלא דיבר כלום מזה אם כן יש בכאן מיגו אחר דיכול לומ' אינו כתב ידי ועכשיו הוא מודה שהוא כתב ידו אלא שלא היה חייב לו זה החוב מהסיבות שאמר ודאי שאמר אמת כמו שהוכחנו לעיל ממה שפסק מר"ן שהוא סבר' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש:
ואם תאמר דיכול יורש שמעון לטעון ולומר קים לי כאותן שפסקו דאינו יכול לומר פרעתי ואם כן אין בכאן מיגו וראובן אינו נאמן במה שאומר וחייב לשלם לזה נשיב ונאמר שיש ב' תשובות בדבר הא' שכשאמרו דיכול לטעון קים לי הוא דוקא לאוקיה ממונא אחזקתיה אבל לא להוציא ממון מחבריה והואיל שזה דבר פשוט ומפורש בספרי הפוסקי' למפורסמות אינם צריכים ראיה ומפני זה לא רצינו להאריך יותר להעתיקם והתשובה השנית דאפילו אם תימצי לומר דהיה יכול לומר קים לי בנדון דידן אינו מועיל לו כלום לפי שבנושא שאלתינו יש מיגו אחרת מעליא לדברי הכל דיכול לומר אינו כתב ידי כיון דלא נתקיימה השטר בבית דין כמו שנרא' מדברי השאלה:
העולה לנו מכל האמור דראובן יצא זכאי בדינו ונאמן הוא בכל מה שסיפר מטעם מיגו שאם היה רוצה היה יכול לומר פרעתי אפילו נתקיים בבית דין וכל שכן בנדון דידן שהיה יכול לטעון שאינו כתב ידו כיון שלא נתקיים בבית דין יען הראיות וההוכחות שכתבנו מכל הני רבוותא שכלם כרובם פסקו דיכול לומר פרעתי ואפילו מהה"ר אליה המזרחי שהאריך הרבה לחלוק על זה העיד עליו מר"ן שבסוף ימיו חזר בו ואם כן הוא נאמן בכל מה שאמר מיגו שהיה יכול לומר פרעתי או שאינו כתב ידו הואיל שלא נתקיים השטר בבית דין והדין עמו הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כי לו נאה כי לו יאה משפט ההוראה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר וידבר משה אל ראשי המטות לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט