שאלה ראובן נתן לשמעון ד' אלפים זהובים בתנאי שיתן לו בכל שנה שבעה למאה כל שק שהוא בחיים ואם בר מינן ימות תשאר הקרן לשמעון כמו שנוהגים בכאן בכל יום ואחר עבור שנה אחת קודם ששיעבד לו בית או קרקע אחד למען יהיה לו חוזק וקיום לגבות בכל שנה מה שהתנו ביניהם נולד איזה מחלוקת ביניהם ונתחרט ראובן ממה שעשה ורצה שיחזור לו שמעון מעותיו וגם השבעה למאה שהתנה עתו בשביל השנה שעברה מזמן שנתן לו מעותיו וגם שמעון נתרצה בדבר לחזור לו מעותיו אבל לא רצה ליתן לו השבעה למאה באומרו שאם תשאר לו הקרן כמו שהתנו בתחילה היה היתר גמור לתן לו השבעה למאה אבל עכשיו שמחזיר לו הקרן הוא אסור דנראה שהוא משום עכבת מעותיו וזה ריבית והוא יהודי כשר ואינו יכול לעבור על לא תעשה שבתורה וראובן טוען שכיון שבתחילה התנה עמו שתשאר לו הקרן שהוא היתר גמור אע"ג שעכשיו מחזיר הקרן אין בכאן איסור שיתן לו השבעה למאה בשביל שנה שעברה לפי שהיה בזמן שהתנאי קיים ואין איסור ריבית כלל ועיקר וכיון שרבתה המחלוקת ביניהם זה אומר בכה וזה אומר בכה נחנו וגמרו לבא אל בית מדרשו של שם להודיע להם הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה קודם כל דבר צריכים אנו לבאר דברי השאלה ואח"כ יתברר לנו הדין עם מי שממנה משמע בהדיא ששניהם מודים שכשנעשה עסק זה ביניהם תחילה התנו שהקרן דהיינו ד אלפים שנותן ראובן שישארו ביד שמעון לעולם בתנאי שיתן לראובן שבעה למאה בכל שנה כל זמן שיהיה בחיים ואם ב"מ ימות ראובן ישאר שמעון בקרן זה וכפי זה נראה שאין כאן צד ריבית כלל שאין זה דרך הלואה אלא דרך עסק ובדרך עסק כזה אין בו איסור ריבית מדבריהם ז"ל וכ"ש מדאורייתא והוצרכנו להניח זה לפי שאנו רואים כאן לשמעון דקא צווח ככרוכיא ואומר שאם היה נשאר הקרן בידו כמו שהתנו בתחילה היה כיתר גמור ליתן לשמעון השבעה למאה אבל עכשיו שהוא מחזיר לו הקרן אסור דנראה משום עכבת מעותיו וזה ריבית והוא יהודי כשר ואינו יכול לעבור על לא תעשה שבתורה: דכיון שזה עסק ואינו הלואה אין כאן כר ריבית כדאמרן: שנשאל לשמעון זה ונאמר לו הגע עצמך שהיה ראובן ח"ו נפטר לבית עולמו בתוך זה הזמן לא היה נשאר הוא בכל הקרן דהיינו ד אלפים שיאמר זכיתי בהם מחמת מיתת שמעון כפי התנאי ג"כ השתא דין הוא עכשיו שחננו ית' לראובן שנשאר בחיים עד שעברה שנה אחת שלימה שיתן לו ג"כ השבעה למאה כפי תנאם שדבר שהוא עסק כזה שניהם קרובים לשכר ולהפסד ומותר דראובן קרוב הוא לשכר אם יזכהו ה' לחיות שנים רבות ירויח באלו השבעה למאה שמקבל בכל שנה יותר מכפלים ממה שנתן וקרוב ג"כ להפסד אם ב"מ ימות מהר קודם שיהנה שיעור מה שנתן ושמעון ג"כ קרוב הוא לשכר אם ימות ראובן מהר שישאר לי כל הקרן וקרוב ג"כ להפסד אם בהפך יגזור ית' שיחיה ראובן שנים רבות והן אמת שמצינו להם ז"ל שיש צד ריבית ג"כ בדרך עסק הדומה להלואה כששום אחד מהם קרוב לשכר ורחוק מן ההפסד:
כדתניא בפ' איזהו נשך דף ס"ו מכר לי בית מכר לו שדה ואמר לו לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור לכשיהיו לך מעות אחזירם לך מותר ובגמרא מ"ש רישא ומ"ש סיפא אמר רבא סיפא דאמר ליה מדעתיה ואמרינן תו התם ההוא גברא דזבין ליה ארעא לחבריה שלא באחריות חזייה דהוה עציב א"ל אמאי עציבת אי טרפי לה מינך מגבינן לך שופרא שבחא ופירי אמר אמימר פיטומי מילי בעלמא הוא א"ל רב אשי לאמימר טעמא מאי כיון דלוקח בעי לאתנויי והכא מוכר קא מתנה אמרת פיטומי מילי בעלמא הוא אלא מתניתא דקא תני לכשיהיו לך מעות אחזיר לך מותר דמוכר הוא דבעי לאתנויי מוכר לא אתני ולוקח קא מתנה ואמרינן מ"ש רישא ומ"ש סיפא ואמר רבא סיפא דאמר ליה מדעתיה טעמא דאמר ליה מדעתיה הא לא אמר ליה מדעתיה לא אמרינן פטומי מילי בעלמא הוא א"ל נעשה כמאן דא"ל מדעתיה אתמר: ותו גרסינן התם ההוא ש"מ דכתב גיטא לדביתהו אנגיד ואתנח אמרה ליה אמאי קא מתנחת אי קיימת דידך אנא אמר רב זביד פטומי מילי בעלמא הוא א"ל רב אחא מדפתי לרבינא ואי לאו פטומי מילי מאי בדידה קיימא למשדי תנאה בגיטא בדידיה קיימא למשדי תנאה מהו דתימא הוא גופיה אדעתא דידה קא גמיר ויהיב גיטא קמ"ל ע"כ בגמרא:
ופירש"י זל וא"ל מוכר ע"מ כן אני מוכר לך שכשיהיו לי מעות החזירם לי וטול מעותיך אסור דנמצא שאין זה מכר וכשאכל פירות שכר מעותיו עומד וניטל: לכשיהיו לך מעות אחזירם לך הלוקח אמר לו מאליו כן מותר ולקמיה מפרש טעמא ה"נ דאמר ליה מדעתו אם ארצה אחזירם ולא שתתבעני בדין הילכך מותר דאי נמי חזר וקבל מעותיו עד עכשיו שלו היתה וחזר ומוכרה לו אבל רישא שעל כרחו צריך להחזיר מעיקרא לאו מכר הוא: שלא באחריות שאם יטרפנה ב"ח שלי לא אחזיר לך כלום וכגון דפריש ליה הכי בהדיא דאי בסתמא הא מוקמינא לעיל דף י"ד דהלכה כשמואל דאמר אחריות טעות סופר הוא: מגבינן לך שופרא שבחא ופירי מעידית שבנכסיו אפרע לך את השבח שהשביח והפירות שיטרפו ממך פטומי מילי אי אלו אלא דברי תנחומים בעלמא לפטם את לבו: הא לא א"ל מדעתיה אסור אלמא על כרחיה מקיי' תנאה לפיכך אינו מכר והוה ליה כריבית ולא אמרינן פטומי מילי נינהו הואיל ולא אתני מוכר: א"ל הא דרבא נעשה כאומר מדעתיה אתמר והכי אמר רבא לעיל: מ"ש רישא ומאי שנא סיפא אמר רבא סיפא כיון דבעי מוכר אתנויי ולא אתני והלוקח קא"ל מנפשיה נעשה כאומר ליה מדעתי אחזירנה אם ארצה ואע"ג דלא פריש מדעתיה כמאן דפריש דמי ואין עליו לכופו הילכך א"נ אהדרינהו השתא הוא דהדר זבין להו וכו' ע"כ:
יצא לנו מסוגיא זו דכל שלא היה התנאי של מוכר בשעת המכר ע"מ שכשיהיו לי מעות תחזירם לי שמותר דאין כאן הלואה אלא מכר וג"כ דבר זה שנשאלנו עליו כיון שהתנו בשעת נתינת הד אלפים שבכל שנה שישאר ראובן בחיים יתן לו שמעון שבעה למאה ואם בר מינן ימות ישאר הקרן לשמעון דרך מכר הוא זה ואין בו צד רבית אפילו מדבריהם וכ"ש מדאורייתא ואף שהשתא נתחרט ראובן ממה שעשה וכו וגם שמעון נתרצה בדבר להחזיר לו מעותיו אין זה חיוב אלא מהיות טוב וכו הוא שנתרצה שמעון להחזיר לו הקרן שכפי הדין הא אמרינן בגמר' דפטומי מילי בעלמא הוא שלפי שראהו מצטער אמר הכי כיון שלא התנה עמו בתחילה ע"מ שיחזיר לו הקרן כשיתבענו דהא ראובן עצמו טוען שיתן לו ש הו' לק' בשביל שנה שעברה דכיון שבתחלה התנה עמו שישאר לו הקרן שהוא היתר גמור וכו' ודברים ברורים הם לפי הסוגיא שלפנינו:
והרמב"ם ז"ל בפרק ו' מה' מלוה בדיני רבית פסק כבריתא זו שכ' המוכר בית או שדה וא' המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה וכל הפירות שאכל רבית קצוצה ומוציאין אותה בדיינין אבל אם אמר לו הלוקח מדעתו כשיהיו לך מעות אני אחזיר לך קרקע זה מותר והלוקח אוכל פירות עד שיחזיר לו מעותיו ע"כ:
וכתב ה"ה שזה יצא לו ז"ל מזאת הבריתא שקדם לנו זכרה ומ"ש אבל אם א"ל הלוקח מדעתו וכו' מבואר שם ויש מי שפירש דוקא כשאמר לו הלוקח אחר שנגמר המכר אבל אמר קודם לכן הרי זה אסור לפי שעל דעת כן יש לומר שנגמר המכר ויש מי שפירש שאפילו בין התחלה לגמר כגון שנתן מעות במקום שכותבים השטר והטעם כיון שהמוכר היה מתרצה למכור בלא תנאי וגם כשאמר לו לוקח לא חיזק הדבר לומר שיגמר המכר ע"פ התנאי הרי זה מותר וכזה העלה הרשב"א ז"ל ע"כ:
ודע שבפרק י"א מהלכות מכירה לענין מקח וממכר חזר הרמב"ם ז"ל להביא דין זה שכתב מכר קרקע לחבירו והתנה המוכר ואמר ללוקח כשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקע זו הרי הפירות של מוכר מכר לו סתם ואמר לו הלוקח מדעתו כשיהיו לך מעות תביאם לי ואני אחזיר לך קרקע זו הרי התנאי קיים והלוקח אוכל פירות ואין בזה אבק ריבית שהרי מדעתו חייב עצמו בתנאי זה ופירש שם הרב המגיד שפירות של מוכר לפי שאנו חוששים שמא המוכר יביא המעות ונמצא שאכל לוקח שכר מעותיו לפיכך פירות של מוכר מכר לו סתם וא"ל הלוקח מדעתו וכו' גם זה באותה ברייתא שם וז"ל כפי מה שבאה בהלכות מכר לו בית מכר לו שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור לכשיהיו לי מעות אחזירם לך מותר ובגמרא מ"ש רישא ומ"ש סיפא אמר רבא רישא דלא א"ל מדעתיה סיפא דא"ל מדעתיה ודברי המחבר בה מבוארים:
והרב כסף משנה כתב שדעת רש"י ז"ל בברייתא זו לפרשה כחו שהבאנו דבריו לעיל על הסוגיא ואין כן דעת הרמב"ם ז"ל שכתב מכר לו סתם ואמר הלוקח מדעתו וכו' הרי התנאי קיים דמשמע שחייב להחזיר ואפילו הכי הלוקח אוכל פירות ונצטרך לדעתו ז"ל לפרש כך דבין אמר לוקח בין אמר מוכר בשעת המכר חייב להחזיר אלא כשאמר מוכר הרי זה כמי שרצה ללוות בריבית שלא רצה למכור אלא על תנאי זה ובדידיה תליא מילתא כשירצה יביא המעות ויקח הקרקע וכל שלא יביא מעות יאכל הלה פירות בשכר המעות אבל כשהמוכר לא התנה אע"פ שאחר הלוקח הרי זה כאומר לו אל תצטער בעד שאתה מוכר שדך שכשתביא מעות אני אחזירנו לך הרי המוכר לא נתכוון ללוות בריבית שהרי לא התנה וגם הלוקח שהתנה כדי שלא יצטער המוכר נתכוון ולא להלוות בריבית תדע שהרי ידו על התחתונה שאם יתייקר יביא המוכר מעות ויקחהו ואם הוזל יניחהו ביד הלוקח ופירוש יפה הוא זה לפיכך חזר המוכר ואמר בתנאי זה אני מוכר לך מותר כיון שהלוקח פתח בדבר תחילה והיינו דאמר רבא סיפא דא"ל מדעתיה שנראה שהדבר תלוי באם הלוקח אמר מדעתו אם לאו ואילו לפירש"י כך הל"ל רישא כיון שאמר מוכר תנאו קיים ועוד שאם כשאמר לוקח אין תנאו קיים פשיטא דלוקח אוכל פירות ולמה לה לברייתא להשמיענו כך ועוד שמה שאמר לוקח ע"כ אית לן למימר שאמרו בשעת המכר דומיא דמוכר וא"כ ודאי שהתנאי קיים ועוד יש לפרש בענין אחר כמו שאכתוב בסמוך מכר לו סתם וא"ל הלוקח מדעתו וכו כתב הטור ז"ל על זה ואיני מבין דבריו כיון שמחשיב אותו תנאי וצריך הלוקח לקיימו א"כ היאך יאכל הלוקח פירות אלא ודאי אין כאן תנאי כלל עכ"ל הטור ובאמת שדבריו תמוהים והתימא מהרב המגיד שלא ביארם ובפ"ו מה' מלוה כתב ה"ה יש מי שפירש כמו שהעתקנו לשונו לעיל על פי' הרמב"ם ובכל זה לא עלה תירוץ למה שהקשה הטור ונ"ל שרבינו מפרש שמועה זו שלא כדברי רש"י והרא' אלא דס"ד דרב אשי דרבא דאמר סיפא דא"ל מדעתיה ה"ק אם א"ל לכשיהיו לך מעות אחזירם לך מדעתי ולא שתתבעני בדין מותר כלומר דאין תנאי זה כלום ולפיכך מותר הלוקח לאכול פירות הא אם אמר לכשיהיו לך מעות אחזירם לך ולא אמר מדעתי תנאו קיים ומ"ה אקשה לאמימר דכיון דבהאי עובדא לא אמר מדעתי תנאו קיים לדעת רבא והדר ליה דה"ק רבא אם אחר שנגמר המקח אמר הלוקח כשיהיו לך מעות אחזירם לך אע"פ שקנו מידו שהתנאי קיים אפי' הכי מותר הלוקח לאכול פירות משום דכבר נגמר המקח ולענין אכילת הפירות הוי כאילו א"ל אחזירם לך מדעתי ולא שתתבעני בדין וכי הכי דהתם מותר הכי נמי מותר וכיון שכבר נגמר המקח הוי כאילו חוזר ומוכרו לו אבל בההוא עובדא כיון דלא התנה מוכר קודם שימכור אלא לוקח הוא שהתנה אחר גמר המקח ולא קנו מידו פט מי חילי בעלמא הוא ומ"ש וא"ל הלוקח מדעתו ארחא דמילתא נקט שאחר גמר המכר אין דרך החוכר להתנות כך שכבר נסתלקו ידיו מהקרקע ודרך הלוקח להתנות כן להראות טוב לבבו למוכר שאינו רוצה להחזיק בנכסיו אלא כשיביא לו מעותיו יחזירנו לו ובהגהות אשרי מצאתי שפירש פי' זה בשם ר"ת ונכון הוא לומר שרבינו מפרש כן ואע"פ שלא הזכיר שקנו מידו ממילא משמע דכיון שאחר גמר המכר התנה היאך יהיה התנאי קיים אם לא כשקנו מידו וכן משמע מסוף לשונו שכתב שהרי מדעתו חייב עצמו בתנאי זה ואם לא קנו מידו מהיכא תיתי ליה חיוב ומ"ש שהרי מדעתו חייב עצמו היינו לומר שכיון שלא היה המכר בתנאי אלא אחרי שנגמר המכר הוא שהתנה כן ואילו לא רצה להתנות כן המכר היה קיים עכ"פ אלא מדעתו הוא שחייב עצמו בתנאי זה הוי כאילו היה שלו מעול' והתנה עם זה בקנין למוכרו לו כשיביא מעות דתנאו קיים ומותר:
וכפי זה יש לנו לפרש דברי הרמב"ם ז"ל כדי שלא יקשו זה לזה שמה שאמר תחילה בסעיף י' וכן המוכר או הלוקח שהתנו שיחזיר לו המקח בזמן פלוני או כשיתן לו המעו' הרי המכר קיים ויחזיר כשהתנה ע"כ שכאן דבר כשהתנו בשעת המכר כגון שהתנה המוכר או שהתנה הלוקח וקיים דבריו החוכר שא שעל תנאי זה הוא מוכר ולא דבר כאן בדין אכילת הפירות שנראה כיון שחייב להחזיר בתנאי זה המקח שעל דעת כן נגמר שדוקא מוכר אוכל פירות ולא לוקח דהוי כשכר המתנת מעותיו דדין מלוה יש למכר זה שכל זמן שיחזיר לו מעותיו מחוייב הוא להחזיר ובדין י"א מפר' י"א מה' מכירה עצמו שם דבר במי שיאכל הפירות וא' מכר קרקע לחבירו והתנה המוכר ואמר ללוקח כשיהיו לי מעות תחזיר לי הקרקע זו הרי הפירות של מוכר וה"ה התנה לוקח ונגמר על זה המכר דדין הלואה יש כאן: אבל מכר לו סתם ונגמר המקח בסתם וא"ל הלוקח מדעתו כשהיו לך מטות תביאם לי ואני אחזיר לך קרקע זו הרי התנאי קיים אם עשו לו איזה חוזק שקנו מיד הלוקח כשיביא לו המעות או שום חוזק אחר דאל"כ במאי יקנה כיון שאין כאן אלא פטומי מילי כמו שאמרו ז"ל בגמר שהביאנו לעיל אלא בודאי שהיה כאן איזה חוזק להחזירו לו כשיביא לו המעות מיירי ולכן הלוקח אוכל פירות שכשיביא לו המעות אז הוא חוזר ומוכרו לו ולכן אין בזה אבק רבית שהרי מדעתו חייב עצמו בתנאי זה ע"כ ודברים נכונים הם כמו שהוכיח הרב בב"י יע"ש וג"כ כדי שיתישבו דברי סיפא דברייתה דאוקמוה ז"ל דא"ל לוקח מדעתיה ולכך מותר הלוקח לאכול פירות שמכר גמור הוא זה ומ"ש לו הכי הוא כדי לישב לבו שלא יצטער על שהוצרך למכור את ביתו כל זה הוא לישב דברי הרמב"ם:
ושכך ג"כ פסק הרב בש"ע י"ר בפי' קע"ד בדיני רבית מכר שדה לחבירו וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזיר לי הקרקע לא קנה וכל הפירות שאכל רבית קצוצה הם ומוציא אותה בדיינים: והוסיף על זה הבת יוסף ז"ל בשם תשובת הרשב"א ואפי' לא התנה כך אלא שהמנהג כן בעיר שכל מי שמוכר צריך להחזיר כשיהיו למוכר מעות דכל המוכר אדעתא דמנהגא מוכר ואסור ללוקח לאכול הפירות ע"כ עוד כ' בשולחן אבל אם אמר לו הלוקח מדעתו כשיהיו לך מעות אחזיר לך הקרקע אינו תנאי והמקח קיים מיד לפיכך הלוקח אוכל פירות ואם כשאמר הלוקח חלטו ממנו המוכ' וחזקו הרי הוא תנאי אבל כל שעשאו הלוקח ואפי' בתוך המכר ושתק המוכר ולא חזקו אין זה תנאי אלא כפטומי מילי והמכר מכר הואיל שלא עשאו המוכר שהיה לו לעשות ע"כ ובח"ה בסי' ר"ז כ' כדברי הרמב"ם מלה במלה וצריך לפרשם כדלעיל כדי שלא ינגדו דבריו זה לזה ותקשי הלכתא ההלכתא וכו':
ובזה זכינו לדין זה שנשאלנו עליו שראובן יאכל השבעה למאה שכבר זכה בהם משנשלמה השנה שהרי לא התנו תחילה שיחזור הקרן ליד ראובן ואין כאן צד רבית שאין כאן דין הלואה אלא דין מכר יש לעסק זה שהרי התנו בתחילה ביניהם שישאר הקרן לשמעון לעולם בתנאי שיתן בכל שנה שבעה למאה כל זמן שראובן בחיים וכיון שאם בר מינן היה מת ראובן קודם לכן היה נשאר שמעון בכל הקרן כפי תנאם שורת הדין הוא שיתן לו השבעה למאה של שנה שכבר עברה שאין טענת שמעון מועלת לו כדי לפוטרו ממה שכבר נתחייב לשלם כפי התנאי שעשו ביניהם תחילה שאף ראובן לא היה בדעתו לתבוע הקרן כשרצה לעשות עסק זה כפי משמעות לשון השאלה שאם מיירי התנה עם שמעון שישעבד לו בית או קרקע אחר למען יהיה לו חוזק וכו' או שמנהג בני העיר ליחד לזה בית א"כ יתבע ראובן לשמעון לדין ויחייבוהו הדיינים ליחד אבל מלשון שא' שעכשיו נתחרט ראובן ממה שעשה ורצה שיחזיר לו שמעון מעותיו לא משמע אלא שהתנאי היה סתם שלא דברו כלום מזה תחילה לפי שעלה על דעת ראובן ששמעון כ"כ אמיד ואין צריך יחוד בית ואחר עבור השנה הוא שנתחרט ממה שעשה לפי שהיה סבור ששמעון מאליו ישעבד לו בית וכו' או שאחרים השיאוהו עצה זו והתחיל להתקוטט עם שמעון כדי שיחזיר לו מעותיו כך הוא משמעות פשטן של דברים אלו לכל המעין בהן ועוד מטענה שנית שחוזר ראובן לטעון שכיון שבתחלה התנה עמו שישאר לו הקרן שהוא היתר גמור וכו' לפי שהיה בזמן שהתנאי קיים וכו' ושמעון שתק לו מכלל שלא היה כאן תנאי אחר וכפי זה מה שנתרבה שמעון השתא להחזיר לו מעותיו אינו אלא מדין חסד ש אינו רוצה להחזיק במחלוקת מכאן ולהבא ואין כאן איסור רבית במה שיתן לו השבעה למאה בשכבר עברה השנה כפי דינה בתנאי הראשון: כמו שפסק הרב בדיני רבית בסי' קע"ד סעי' ב' וז"ל מכר לו שדה במנה ובאותו יום עשה לו שטר שאם יחזיר לו מעותיו יחזיר לו שטר המכר אם נעשה תנאי זה קודם המכר או בשעת המכר אין לו דין מכר אלא דין הלואה והלוקח חייב להחזיר לו כל מה שאכל אבל אם נעשה לאחר המקח אפילו שעה אחת הרי זה מכר גמור ואפי' עשה לו שטר על זה בקנין בכל מיני חיזוקים חסד הוא שרוצה להתחסד עמו ולהחזיר לו מקחו ע"כ הרי לך בקצרה כל האמור בין בגמרא ובין בפירוש הפוסקים אשר בית ישראל נכון עליהם שאן בנדון שנשאלנו עליו שום צד רבית כלל זה הוא מה שנראה לנו בזה ומן השמים יעזרונו לכוין תמיד אל האמת אמן:
נגמר ונשלם בסדר ובשנת ואמרת להם זה האשה אשר תקריבו לה' לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל בכה"רר שלמה הקטן סי"ט אכי"ר: