שאלה ראובן נפל למשכב ויהי חוליו חזק מאד עד שכבר הגיע לשערי מות ויתחזק וישב על המיטה וידר נדר שאם יצילהו ה'מצרתו וירפאהו רפואה שלחה שיפריש המעשר כפי הדין וכל מה שיעלה יהיה החצי להשיא יתומות והחצי ישאר בידו לעשות בו מצות אחרות כטוב בעיניו ובקרב ימים מועטים קם ממטתו והלך כחוץ לסחורתו כבראשונה ויהי לתקופת השנה קרא לגבאי של יתומות והראה לו חשבונותיו שהרויח בשנה ההיא עשרה אלפים זהובים ונתן החצי שהם ה' מאות לגבאי הלז' אמנם הגבאי הנ"ל ערער כנגדו וא"ל עדיין לא יצאת ידי חובתך כי בפעם ראשונה צריך שתפריש המעשר מהקרן ומשם והלאה מן הריוח כמו שכתוב בירושלמי בענין המבזבז וכו' יע"ש ולא והיה המעשר גרוע מן החומש ענה ראובן וא"ל עיקר דין זה אנו לומדין מהוצאת מעשר תבואה ושם כתוב בהדיא היוצא השדה שנה שנה ודיו לבא מן הדין להיות כנדון ונפל על זה מחלוקת בין ראובן ובין הגבאי הנ"ל עד שהסכימו לעלות השערה אל אחד מן המיוחדים מבית מדרשו של שם להשקיט המריבה ולהוציא לאור משפט האנשים האלה ומהמח"ש אכי"ר:
תשובה ראיתי שאלת אחד מבני עליה המועטים מיחידי סגולה הקבועים לבא לבית מדרשו של שם עושה ומעשה מדבד במצות הצדקה שרק בה נאמר ובחנוני נא בזאת וגו' אם לא אפתח לכם את ארובו' השמי' והרקותי לכם ברכ' עד בלי די שפי' רז"ל עד שיבלו שפתותיכ' מלומר די וכו' כדי לעמו' על נדר זה שנד' ראובן בעת צרתו שאם יצילהו ה' מצרתו וירפאהו רפוא' שלמה שיפריש המעשר מה משפטו וכו' ושפי' עבד שנד' שאע"פ שא' ז"ל הנוד' כאילו בנה במה וכו' ואף צדק' אם ישנה תחת ידו יתננה בלי נדר ואם לאו ימתין עד שתבא בידו כמו שכתב הר' בי"ד סי' ר"ג יע"ש ולמד זה מיעקב אבינו שנא' בו וידר יעקב נדר לאמ' וכו' שא' ז"ל בב"ר מאי לאמ' לאמר לדורות שיהיו נודרים בעת צרה ונדר כזה ראוי לקיימו ועליו נאמר מוצא שפתיך תשמור ועשית כאשר נדרת לה וגומר ונאמר ככל היוצא מפיו יעשה כמו שהאריך בזה הרמב"ם ז"ל בפרק ראשון דנדרים שנדר כזה עליו נאמ' נדרי לה' אשלם ואין נשאלין עליו אלא מדוחק גדול ועיין ג"כ בזה שם בסוף הלכות נדרים ובפרק ח ממתנות עניים שהמאחר נדר כזה עובר משום בל תאחר:
ותחילה צריך לעמוד על כוונת הנודר לידע מהו חייב לקיי' שהן אמת שמלשון נדרו משמ' סתם שיפריש מעשר מן הקרן כמו מן הריוח: אבל ממה שעשה נרא' שלא כך היית' כוונתו שהרי המתין עד תקופ' השנה שהרויח עשרה אלפים ם ואז הוא שקרא לגבאי של יתומות והראה לו חשבונותיו ונתן לו ה' מאות בלי שיסתפק לו בענין נדרו שום ספק מכלל שדבר פשוט היה לו שלא נדר ליתן כ"א עשירית הריוח בכל שנה וכו ואם לא שערער עליו הגבאי לא היה מדבר בזה כלל שכפי זה נראה שנדרו היה דבר שלא בא לעולם ושלא היה ברשותו בשעת הנדר וכו' וצריכין אנו למודעי אם נדר כזה יתחייב ראובן בקיומו או לא ונפקה מינה אם יעכב מליתן מכאן ואילך דאנן קי"ל אין אדם מקדיש דשב"ל וכו' וגם אינו נקנה בשום קניין כמו שהביא הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ב מה' מכירה וז"ל אין אדם מקנה רשב"ל בין במכר ובין במתנה וכו' כיצד מה שתוציא שדה זו מכור לך מה שיוציא אילן זה נתון לך תנו מה שתלד פרה וו לפ' לא קנה כלום וכו' ובפרק ה' כתב דבר שאינו ברשותו של מקנה אינו נקנה והרי הוא כדבר שלא בא לעולם כיצד מה שאירש מאבא מכור לן מה שתעלה מצודתי מן הים נתון לך שדה זו לכשאקחנה ממך קנויה לך לא קנה כלום וכן כל כיוצא בזה ע"כ: וכל אלו הדינים הם בח"ה בסימן ר"ט ורי"א יע"ש אלא שנשאר לנו לברר עתה אם יד העניים עדיפא בהא מיד הדיוט או לא ואף את"ל שהיא שוה דילמא בלשון נדר שאני ויחול אפי' על דשב"ל ושאינו ברשות הנודר כנ"ד וכדי לברר כל זה צריכים אנו לעמוד על הא מתניתין:
דתנן בב"ק התוקע לחבירו נותן לו סלע וכו' וגרסינן עלה בגמרא ההוא גברא דתקע לחבריה שלח רב טובי בר מותנא לקמיה דרב אסי סלע צורי תנן או סלע מדינה מנן וכו' ופשיט ליה מדאמר רב יהודה כל כסף האמור בתורה סתם הוא כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה א' ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא הוא לא בעינה ניתביה לעניים הדר א' כתבוה ניהלי דאיזיל אברי ביה נפשאי א"ל רב יוסף כבר זכו ביה עניים ואע"ג דליכא עניים הכא דליזכו ביה אנן יד עניים אנן ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל התוקע לחבירו המכהו כנגד אזנו לשון מורי ל"א תקיעה ממש נותן לו סלע דמי בושתו וכו' סלע מדינה שמינית שבסלע צורי והוא חצי דינר וכל מקום ששנינו שום כסף מדינה בין סלע בין שקל הוי שמינית לצורי וכו' אנן יד עניים אנן רב יוסף גבאי צדקה הוה בשלהי החובל ע"כ:
והתוספות כ' יד עניים אנן וכו' וא"ת בלא יד עניים נמי מחייב בבדקה באמירה כדדרשינן בפ' ראשון דר"ה (דף ו') בפיך זו צדקה וי"ל דכשם שאין אדם מקדיש דשב"ל ה"נ אין אדם נותן לצדקה דשב"ל וכשא' נתביה לעניים הוי זה החוב כמי שלב"ל וכן אם היה אומר נתביה להקדיש לא היה הקדש קונה ונהי שאם היה אומר חוב זה לכשיבא לידי אתנהו להקדש או לצדקה דומה שמחייב עצמו מטעם גדר אבל זה לא א' כן אלא א' תנהו לעניים ולא נדר ור"ח פי' שזה לא היה רובה לחזור בו מן הצדקה אלא היה רוצה ללותו לפי שעה ולהחזיר אחר לעניים תחתיו וא"ל רב יוסף יד עניים אנן וזכינן בו במעמד שלשתן ואמרי' בפרק קמא דערכין (דף פ"ו) האומר סלע זו לצדקה עד שלא בא ליד גבאי מותר לשנותו משבא ליד גבאי אסור לשנותו ע"כ:
ורב אלפס ז"ל בפרק שור שנגח (דף כ') כ' איכא מאן דפשט דמאן דיהיב מידי לעניים באמירה ובעא למהדר ביה מבי הדר וא' הכי מדאמר דב יוסף ואע"ג דליכא עניים הכא דלזכו ביה אנן יד עניים אנן שמעינן מינה דדינא דעניים כדינא דהדיוט דמי וכו' ואנן אמרינן דליכא למשמע מינה הכי דבהדיא אמרינן בפיך זו צדקה אלמא בדינא מחייב והאי דאצטריך רב יוסף הכא למימר ואע"ג דליכא עניים הכא דליזבו ביה וכו' דאלמא אי לאו הכי הוה מצי למיהדר ביה לאו משום דדין עניים כדין ההדיוט דמי אלא משום דההוא פלגא דווקא לאו ברשותיה הוה קאי דהא לא אתא לידיה כדאמרינן אמר רב כל ממון שאינו יכול להוציאו בדיינים והקדישו אינו קדוש ואקשי' הא יכול להוציאו בדיינים והקדישו קדוש והאמר רבי יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדישו זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו ואוקימנא להא דרב במקרקעי דכי יכול להוציא כדיינים ברשותיה הוא ושמעינן דמטלטלי אפי' ממון שיכול להוציא בדיינים והקדישו אינו קדוש ומשום הכי א"ל רב יוסף אנן יד עניים אנן דלא גרע מדינא דהדיוט דקני במעמד שלשתן אבל מידי דאיתיה ברשותיה ואמר הרי הוא לעניים כבר זכו ביה עניים ולא מצי מהדר ביה כדאמרי' בפיך זו צדקה ואמר רבה וצדקה מחייב בה לאלתר דהא קיימי עניים ע"כ:
וכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מה' ערכין אין אדם מקדיש דשב"ל וכו' ויראה לי שאע"פ שאין אדם מקדיש דשב"ל אם א הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ובל יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים כיצד הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבויים כל מה שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מ"ש כשיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא ולא בכלל הקדשות ראיה לדבר מיעקב אבינו שאמר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר לו אשר נדרת לי שם נדר והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג הנזירות ואע"פ שלא גדר בנזיר הואיל וא' שידור בנזיר חייב וזה וכיוצא כזה וכו' וכזה ראוי לדון ע"כ:
ובעל הריב הודה לו בראיה ראשונה שכ' א"א הראיה שהביא מיעקב היא ראיה אבל זו של נזיר אינה כלום שהרי בידו היא ועוד לא ידע מתי יפטר והרי כאילו אמר הריני נזיר מיד ע"כ: וכתב ה"ה שי"ל שדברי הראב"ד הם טענה למה הנזירות מיד ודברי רבינו הם טענה למה יתחייב בנזירות כלל כיון דבשלא בא לעולם נדר שהרי לא נדר בנזיר מיד וזה פשוט בדברי רבינו ע"כ יע"ש:
ואע"פ שמלשון זה שכתב הרמב"ם כאן בערכין משמע שאינו חייב אלא א"כ א' הרי עלי להקדישו או ליתנו לעניים כשיבא לעול' אבל אם א' אתננו לעניים גרידה לא דע לך שלאו דוקא הוא שהרי בפי' כתב בפרק כ"ב מה מכירה אין אדם מקנה דשב"ל בין במכר בין במתנה ובין במתנת ש"מ וכו' ודין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאם א' אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לב"ה או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אע"פ שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה והואיל והדבר כן אם צוה אדם כשהוא ש"מ ואכל מה שיוציא אילן זה לעניים אוכל כל שכר בית זה לעניים וכו בהם העניים ויש גאונים שחולקים על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכים אלא בדברים שההדיוט זוכה בהם ולפיכך לא יזכה בדשב"ל ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנות והוא מצווה לקיים דבריו בצדקה או בהקדש כמו שהוא מצווה לקיים הנדר כמו שבארנו בערכין ע"כ:
וכאן השיג עליו הראב"ד ז"ל וכ' א"א רואה אני כי הוא מוסיף על דברי הרב ז"ל שהרי כ' במעש' דההוא גברא דתקע ליה לחבריה משום דלא היה הסלע ברשותו לא מצי מקנה ליה אלא במעמד שלשתן וזה החכם אומר שאפילו לא בא לעולם קנו העניים ואני אומר שאם חייב עצמו בכך שאמר אתן לעניים כך וכך כלומר מן הפירות שיצאו בכרם שלי וכן כל כיוצא בזה הרי חייב עצמו ויתן אבל אם א ינתן לעניים כ' וכ' מפירות שלא באו לעולם לא קנו עניים לדברי הרב ז"ל ע"כ:
וכתב ה"ה אין אדם מקנה דשב"ל וכו' זה מבואר בהרבה מקומות ופילוגתא דתנאי היא ואוקימנה ביבמות להנהו דא' אדם מקנה בשיטה ואינה הלכה וזה פשוט ומוסכם ודין ההקדש ודין העניים וכו וכתב הראב"ד ז"ל רואה אני וכו' באמת דעת רב אלפס ז"ל הוא שדשב"ל אינו מוקדש כלל וגם מוסכם הוא מכל הפוסקים ומבואר בגמרא וגם דעת המחבר כן בביאור בפרק ו מה' ערכין אלא שכ' שאע"פ שאינו מוקדש עכ"ז הנודר חייב לקיים דבריו מדין חיוב הנדר כמו שיתבאר שם בארוכה ושם הודה לו הראב"ד ואף כאן הן הן דבריו והתימה מ"ש רבינו חננאל ואני אומר שהחלק הדא היא סברת המחבר אלא שהוא מוסיף במתנת ש"מ שאע"פ שאין הנודר קיים מצוה לקיים דברי המת כמו שהיה מחוייב אם היה הוא קיים והחלק הראשון כשהנודר קיים כן כתבוהו קצת מן המפרשים ז"ל ע"כ:
הרי בפי' לדעת הרמב"ם ז"ל דל"ש אמר הרי עלי להקדישו כשיבא לעולם או אתננו לעניים כשיבא לעולם וכו ול"ש כשאמר אתן לעניים ממה שאשתכר וכו שחייב לקיים נדרו ולקיים כל הני עשה דאמרן ועובר עליו ג"כ בבל תאחר כשאר כל נדר וכו' ויהיה מה שיהיה כאן כל הני רבוותא יודו בנ"ד שחייב ראובן נדר בעת צרתו שאם יצילהו ה מצרתו וירפאהו רפואה שלמה שיפריש המעשר כפי הדין לקיים נדרו ואף לפי דבריו שלא נדר כ"א מהריוח שעדיין לא בא לעולם עכ"ז כרי חייב עצמו בנדר והוא קיים שהחיוב חל עליו שדמי לנדרו של יעקב אבינו שנדר וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר לו אשר נדרת לי שם נדר וכו':
אברא שהטור ז"ל כתב בי"ד בה' צדקה דדוקא המחייב עצמו לשיבא בעולם להקדיש או ליתן דבר מה הוא שיתחיי' לקיי' נדרו מש"כ בלשון אמירה בלחוד שא אתננו לעניים וכו ובח"ה סימן רי"ב הביא דברי הרמב"ם שהשוה אותם בהי מכירה ושהגאונים חלקו עליו וגם הראב"ד ושדעת אביו והרא"ש ז"ל נוטה לדברי הגאונים שכ' מי שא חוב שיש לי על פ' כשיבא לידי אתננו לעניים או לצדקה אז חייב הוא לקיים דבריו וצריך להקדישו או ליתנו לצדק כשיגבנו ע"כ משמ' דסביר' ליה ז"ל שהגאונים חולקים על הרמב"ם בכל מ"ש בין כשהנודר קיים או בש"מ מדאמר ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנו' והוא מצווה לקיים דבריו בצדקה וכו' כמו שהוא מצווה לקיים הנדר וכו' ואם איתא שאינם חולקים כ"א בש"מ אבל כשהנודר קיים חייב הוא לקיים נדרו מה תשובה היא זו לדבריה' ז"ל כיון שגם הם מודי' דכשהנודר קיים חייב הוא לקיים נדרו ואינם חולקים עליו אלא בנדר שא ש"מ ומת שלא יתחייבו היורשים לקיים נדרו שהיה בדשב"ל ומת קודם שיבא לידו וכו' לא ודאי דפליגי אף כשהנודר קיים וס"ל שלא יזכו העניים שא בדברי' שההדיוט זוכה בהם ושדע' אביו הראש נוטה לדעת הגאונים וחולק על הרמב"ם ז"ל:
אבל הרב כ"מ כ' שאין הרא"ש חולק על הרמב"ם בדבר זה ושניהם לדבר אחד נתכוונו שאם א' פירות דקל זה אתן לעניים נדר הוא וחייב לקיימו מטעם נדר לא מטעם שזכו בו עניים שאין להם זכות בדשב"ל והן הן דברי הרמב"ם בערכין והן הם דברי הרא"ש ושלא כדעת כנו הטור ז"ל דסבר שהם חולקים יע"ש בפירושו על הרמב"ם ובב"י י"ד בסימן רי"ב ויש מי שסובר מן המפרשים שג"כ אין מחלוקת בין הגאונים והרמב"ם ז"ל אלא בש"מ מדא הרמב"ם ז"ל ויש גאונים חולקים בדבר זה דמשמע דאש"מ דסליק מיני' קאי דוקא דכיון שמת הנודר קודם שיבא לידו לכך לא יזכו בו העניים שאין היורשים חייבים לקיים נדר אביהם בדשב"ל והרמב"ם ז"ל סבר שחל שעבודו על נכסיו וכו' אבל אם הנודר קיים סברא היא שיקיים דבריו ולכן ג"כ רצה הר' כ"מ להשוות דעת הרא"ש לדעת הרמב"ם שיתחייב שום נדר ולא משום ש וכו העניים שאין להם זכות בדשב"ל וכו כדי שלא להרבות מחלוקת בניהם אף על פי שממשמעות דברי הרא"ש צא משמע כן ועיין מ"ש הרב בית חדש בזה בח"ה בסימן רי"ב:
ואחר שיצא לנו מן האמור שחייב ראובן הנ"ל לקיים נדרו ליתן מעשר ממה שירויח בכל שנה וכו' מכאן ואילך חל עלינו חובת דין לחקור ולידע אם ב"כ הוא חייב ליתן מעשר מהקרן פעם ראשונה כפי טענת הגבאי כנגדו או לא והן אמת שמשמעו' דבריו הוא שנדר ליתן מן הכל כפי מ"ש ה"ה וידר נדר שאם יצילהו ה' מצרתו שיפרי' המעשר וכו שנדר שוה סתם משמ' שיפרש מהכל ובפרט באיש כזה שנתחז' עליו החולי עד שכב' הגי' לשערי מות דאנן סהדי שאם היו שואלים אותו תכף ומיד ממה נדרת ליתן זה המעשר מן הריוח דוקא או גם מן הקרן היה משיב מן הכל שהנותן באותו מצה בעין יפה הוא נותן שנא' עור בעד עור וכל אשר לא יתן בעד נפשו שהרי יעקב לא הגיע למצבו ונדר החומש מכל מה שיהיה לו בעולם שנא' וכל אשר תתן וכו' אכן חולה רעה היא באנוש שבהיותו בצר נודר בעין יפה ואח"כ בהיותו ברווחה מבקש לפטור עצמו במה שיוכל לומר לכך נתכוון ואפי' בסת' נודר תנן בפרק ב' סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כיצד נדר בחרם וא' לא נדרתי אלא בחרמו של ים וכו' ופי' רש"י ז"ל סתם נדרים שאינו יודע מה נדר להחמיר דאזלינן לח מרא ואמרי' על כל דבר הנדור נדר אבל אם פירש וא' דבדבר איסור נדר להקל דהכי הוא כדא' כיצד האומר ככר זו עליו כבשר מליח וכו' אם כששיילינן ליה א' על של שלמים נדרתי על שם שבשר שלמים צרכין מלת דכתיב וכל קרבן מנחתך במלח תמלח וכו' אסור שהרי בדבר הנדור נדר ואם א' על של ע"ז נתכוון מותר שהרי נדר בדבר האסור ואם סתם דא' אין ידוע לי אם על של שמים או על של טומאה נדרתי אסור דאמרי' לא נתכוון זה אלא בדבר הנדור והיינו סתם להחמיר ע"כ: וראובן הנ"ל ג"כ סתם נדר ולא ידע למה נתכוון בשעת הנדר דאל"כ מה לו לומר לגבאי עיקר דין זה אנו לימדין מהוצאת מעשר תבואה וגו' היל"ל לא היית כך כוונתי בשעת הנדר וכו' אלא ודאי סתם נדר וסתמו להחמיר ויתן ג"כ מהקרן כפי טענת הגבאי זהו הנראה בזה לכאורא:
אבל אחר העיון והחקירה נראה שראובן הנ"ל פי' לנו כוונת נדרו באמרו שיפריש המעשר כפי הדין וכו' ונדרו נדרי זרוזין הוא וכפי מה שהוא הדין בנתינת מעשר כספים כך יהיה דינו ומה שלא באל על דינו לפי שלא נסתפק לו בזה דסבר שדינו הוא כמו שטען לגבאי שלמד מהוצאת מעטר תבואה ששם כתוב היוצא השדה שנה שנה ולכך המתין עד תקופת השנה שהיה שם רוח ואז קרא לגבאי ונתן לו חלקו המגיעו שאיש כזה ודאי נאמן הוא במה שאומר דמי הזקיקו לגלות לנו כוונתו שאף את"ל שהיה שה מי ששמע נדרו עכ"ז מי הכריחו להראות לגבאי חשבונותיו וכמה הרויח באותה שנה אלא ודאי קושטא קאמר וראוי לכו לידע מאיין מוצא הדברים אם דין הוצאת מעשר כספים אנו לימידין מהוצאת מעשר תבואה שהרי לא מצינו מעשר מפורש אלא של תבואה בלבד ומאין לו לראובן הנ"ל שלמדו ז"ל לשל כספים ממנו וכו' וג"כ מה שטוען הגבאי נגד ראובן שעדין לא יצאת ידי חובתך כי כפעם ראשונה צריך שיתפריש המעשר מהקרן ומשם והלאה מן הרוח כמו שכתוב בירושלמי על ענין המבזבז ע"ש ולא והיה המעשר גרוע מן החומש וכו' שלא מצינו חיוב זה בתלמוד בבבלי:
דגרסינן בפרק אע"פ א"ר אילעא באושא התקינו המבזבז אל יבזבז יותר מחומש שמא יצטרך לבריות ומעשה בא' שבקש לבזבז יותר מחומש ולא הניחו חבירו וכו' אמר רב נסמן מאי קראה וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך והא לא דמי עישורא בתרא לעישורא קמא אמר רכ אשי אעשרנו לבתרא כי קמא ע"כ: ופי' רש"י המבזבז לעניים וכו אל יבזבז יותר מחומש שבנכסיו כרי שלא יצטרך לבריות עשר אעשרנו לך ב' עשרונים הוו להו חומש והא לא דמי בתרא לקמא דכי שקלת לקמא פשו להו ט' וכי הדרת מדלית מעשר דידהו לאו כי קמא הוא ואין כאן חומש בשניה אעשרנו לבתרא וכו' מדלא כ' עשר אעשר לך ה"ק מעשר שני והיה כראשון ע"כ:
מהאי סוגי' לא משמ' לשון חיוב אלא שאם בא לבזבז התקינו לו רז"ל שאל יבזבז יותר מחומש כדי שלא יצטרך לבריות ויצא שכרו בהפסדו ושלא יסמוך על הנס ובמעשר תבואה הוא שאמרו תורה עשר תעשר וכו' ודרשו ז"ל עשר בשביל שתתעשר כדגרסינן במסכת תענית א"ל רבי יוחנן לינוקא דר"ל איתא לי פסוק א"ל עשר תעשר והקשא לו הכפל למה והשיבו ר"י עשר בשביל שתתעשר וא"ל מינא לך הא א"ל זיל נסי והקשה ומי שרי לנסויי לקב"ה והכתיב לא תנסו את ה' א"ל הכי א"ר אושעיא חוץ מזו שנא' הביאו את כל המעשר וגו' ע"כ:
ואע"פ שכתבו התוספות ז"ל ע"ז בד"ה עשר תעשר וכו איתא בספרי עשר תעשר את כל תבואת זרעיך היוצא השדה שנה שנה אין לי אלא תבואה שחייבת במעשר פרקמטיא וכל שאר רווחים מניין ת"ל את כל דהוה מצי למימר את תבואת זרעך מאי כל לרבות פרקמטייא וכל דבר שמרויח בו והכי נמי אמרי' באגדה היוצא השדה שנה שנה כלומר אם לא תעשר שדך כהוגן לא יהיה לך אלא היוצא יון השדה שלא יעשה שדך אלא כפי המעשרות של קודם לכן ומעשה בחסיד א' שצוה לבנו וכו' והיה בנו ממעט והולך והשרה ג"כ מתמעט והולך עד שעמד על המעשרות שהיו מוכיחין ממנו בחיי אביו וכששמע קרובי' לבשו לבנים ובאו אצלו א"ל כמדומה לי שאתם שמחים נקלקלתי א"ל לא אלא מתחילה הייתה אתה בע"ה וה' כהן ועכשו נעשית אתה כהן וה ית' בע"ה וכו' והיינו דכתיב ואיש את קדשיו לו יהיו בומר ומכאן א' ז"ל המעכב מעשרותיו לסוף לא יהיה לו אלא מה שהיה ראוי לו לעשר וכו' ע"כ: אף שמכפל לשון הכתוב דרשוהו רז"ל למעשר כספים אינו אלא דרך דרש ומדרבנן הוא וקרא אסמכתא בעלמא הרי לך שמעשר כספים אינו אלא מדרבנן וחומש אף מדרבנן אינו א שאם רצה להחמיר על עצמו ולעשות בשל דבריהם מצוה מן המובחר עד חומש כבשיויש או רשות ליתן יותר מזה לא כדי שלא יצטרך לבריות:
ומה שטען הגבאי נגד ראובן מן הירושלמי במ"ש על ענין המבזבז ושלא יהיה המעשר גרוע מן החומש וכו' הא לך לשון הירושלמי על משנ' אלו דברים שאין להם שיעור במסכת פיאה גמילות חסדים הדא דתימא בגופו אבל בממונו יש לו שיעור ואתיא כדר"ל בשם רבי יוסי בן חנינא באושא נמנו וגמרו שיהא אדם מפריש חומש מנכסיו למצוה עד היכן ר"ג בן איניגוא ורבי אבא בר כהנא חד א' עד כדי תרומה ותרומת מעשר וחרינא א' כבד את ה' מהונך ומראשית כל תבואתך כמראשית כל תבואתך ר"ג בן איניגוא בעי קמי ר' מנא מהו חומש בכל שנה ושנה לחמש שנים הוא מפסיד כולא א"ל בתחילה לקרן מכאן ואילך לשבח רב הונא אמר למצוה עד שליש מהו לכל המצות עד שליש או למצוה אחת סברין מימר לכל המצות עד שליש א"ל רבי אבין אפי למצוה אחת רבי חביבא בשם רבנן דתמן מהו שליש לדמים היך עביד לקח אדם מצוה ומצא אחר' נאה הימנה עד כמה מטריחין עליו עד שליש ע"כ:
ויש לדקדק איך הוציא הגבאי הנ"ל מזה הירושלמי  שלא יצא ידי חובתו ראובן במה שעשה ושבפעם ראשונ' צריך להפריש המעשר מהקרן ומשם והלא' מן הריוח כמו שכתוב בירושלמי על ענין המבזבז ושלא יהיה המעשר גרוע מן החומש וכו שהן אמת שהרואה תחיל' דבריו לפום ריהט' יסבור שחיוב קא מדא' אבל בממונו יש לו שיעור וכו' ומדלא לא מייתי רא ה אלא דלמצוה עד חומש נכסיו וכו ע"כ תחילת דבריו נמי מצוה קא' ועוד א"נ חיובא קאמ' לא קי"ל כוותיה לפי שחולק עלן הבבלי שלנו שא' שתקנת חיפא אינה חיובא אלא שאם בא לבזבז כל נכסיו נתנו לו גבול עד חומש וכו' שהרי יעקב אף בעת צרתו לא נדר לבובו אלא עד חומש וכו' ויותר טוב הוא לומ' דלא פליג תלמוד ירושלמי על הבבלי אלא דאשמועינן דעד חומש מצות נמי קעביד וג"כ למטה יש לג"ח שיעורא והוא כדי תרומה ותרומת מעשר דהיינו ג' למאה ונקרא עין רעה כמדומה לי שזה הפירוש עקרי הוא בדברי הירושלמי דא כמניין לו להרמב"ם ז"ל מה שפסק בפרק ז' מה מתנות עניים עד חמשית נכסיו מצוה חן המובחר ועד עשרה בנכסיו בנוני פחות מיכן עין רעה וכו':
וכתב על זה הר' כ"מ עד חמשית וכו' בפ' נערה שנתפתתה ובירושלמי ריש מסכת פיאה ומייתי לה מדכתיב וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך וכו' ובפרק מציאת האשה מקשה מהא דאל יבזבז יותר מחומש לרבי אבהו דכי קא נח נפשיה קם ובזבז לפלגא דממונה ומשני ה"מ מחיים שלא ירד מנכסיו אכל לאחר מיתה לות לן בה ורבינו לא מיירי הכא אלא מחיים וע"ש ולעולם לא ימנע אדם עצמו משלישית השקל בשנת בפרק קמא דבבא בתרא (דף ט') עכ"ד וכן נמי פסק הר' בש"ע י"ד בסי' רמ"ט יע"ש הרי דס"ל שהירושלמי מצוה קא ולא חיוב ופשוט:
וראיתי להרב בית חדש על מה שפסק הטור שאין ליתן ממעשר עני לצדקה אחרת וכו' כ' מיהו אין דין זה אלא במעשר עני מזרע הארץ שהוא מן התורה אבל מה שאדם מעשר ממה שמרויח במשא ומתן בכספים ובשאר רווחים אינו בכלל זה ויכול ליתן ממנו לצדקה או לפדיון שבויים שהרי אינו חייב בו לא מן התורה ולא מדרבנן עכ"ד יע"ש:
והרב טורי זהב קרובו על מ"ש הרב בעל המפה בי"ד סוף סימן של"א השיג עליו שכ' הרב המחבר השמיט כל דיני מעשר עני שכתב הטור ז"ל שיש ללמוד מהם הרבה דיני צדקה הנוהגים בזמן הזה וכו' ונראה שיש לדמות מעשר שמפרישין מן הריוח לדין מעשר עני של תבואה ופירות ומורי וחמי כ' שמעשר של ממון שלנו אין בו חיוב לא מן התודה ולא מדרבנן ותמהתי שהרי ריש סימן רמ"ט מבואר שחיוב גמור הוא כמו שכתבו כל הפוסקים והב"י הביאו בשם הירושלמי ולכן נעמיק דברי הטור בקיצור לעניין מעשר עני שזה לשונו וכשהוא מחלקו בשדה אין בו טובת הנאה לבעלים אלא עניים באים ונוטלים אותו וכו' אבל המתחלק בבית יש בו טובת הנאה לבעלים ונותנו לכל עני שירצה ובפרק הזרע אמרינן בהדיא הכי וכו' ותמהתי על מורי וחמי שכ' כאן על הב"י דלא דק וכו' ואגב רהטיה לא דק בגמרא בזה ומזה נראה סמך למה שנוהגין לכוף לחתן בשעת קבלת הנדוניא שלו ליתן המעשר כדאשכחן כאן שמוציאין מידו אלא שמחלקין את המעשר לקרובי החתן והכלה שהם קודמין לשאר עניים בזה שגם במעשר עני מצינו כן כמו שכתוב הב"י בסימן רנ"א בשם המרדכי שיש זכות לקרוביו בזה וראיתי קצת אומרים דדוקא מנדוניא שהכלה נותנת לחתן הוא שמפריש מעשר אבל לא ממה שאבי החתן נותן לבנו מטעם שאביו כבר נתן מעשר ותמהתי מאיין להם דאטו יש יש חיוב על הממון כאן שתוכל לומר שהממון כבר נפטר מהמעשר והלא חובת גברא הוא שהוא חייב לתת ממה שחננו הל ית' ומה לו במה שנתן אביו וחתנו ודעת משובש הוא האומר כן ע"כ:
יצא לנו מהאמור שמעשר כספים אינו אלא מדרבנן לדעת כל הני רבוותא מלבד סברת הר' בית חדש דס"ל שאף מדדבנן אינו כ"א מנהג ותיקין שנהגו כן מדרכי החסידות והיושר:. ועיקר מצות הצדקה מן התורה היא מה שפסק הרמב"ם ז"ל בפרק ז' מה' מתנות עניים מצות עשה של תורה ליתן לעניי ישראל כפי מה שראוי אם הייתה יד הנותן משגת שנאמר פתח תפתח את ידך לו ונאמר והחזקת בו גר ותושב וחי עמך וכל הרואה עני מבקש ומעלים עיניו ממנו ולא נתן לו צדקה עבר בלא תעשה שנא' ולא תאמץ את לבבך ולא תקפוץ את ידך מאחיך האביון לפי מה שחסר העני אתה מצווה ליתן לו אם אין לו כסות מכסין אותו וכו' שנאמר די מחסורו אשר יחסר לו ומצווה אתה להשלים חסרונו ואין אתה מצווה לעשרו ע"כ וכל מ"ש רבינו ז"ל תלמוד ערוך הוא בפ' מציאות האש בכתובות ע"ש:
וכפי זה מוכרחים אנו לומר שמה שנהגו במעשר כספים מדרבנן או ממנהג ותיקין לא לפטור העשיר בזה במשל כגון מי שיש לו אלף אלפים ונתן כבר המעש' כ"א ואח"כ בא לידו אביוב שינחנו למו' ברעב וידו משגת זה לא יעלה על הדעת שהם ז"ל להוסיף על המצוה באו ולא לגרוע ממנה חלילה אלא על צד היותר טוב אמרו כן רז"ל או נהגו כן ותיקין למר כדאית ליה ולמר כדאי' ליה וג"כ ראיה לזה שכ' פסק הרב בי"ד בסי' רמ"ט ז"ל שיעור נתינתה אם ידו משגת יתן כפי צורך העניים ואם אין ידו משגת כ"כ יתן עד חומש נכסיו מצוה מן המובחר וא' מעשרה מדה בינונית פחות מכאן עין רעה וחומש זה שאמרנו שנה ראשונ' מהקרן מכאן ואילך חומש שהרויח בכל שנה ע"כ:
כלל העולה מן האמור למעלה הוא שראובן הנ"ל שנדר בעת צרתו שאם יצילהו ית' ממנה ירפאהו רפואה שלמה שיפריש מעשר כפי הדין ונתקבלה תפלתו שחייב הוא לקיים נדרו כפי פסק הרב בשולחנו הערוך כה' צדקה כמדה בנונית שפעם ראשונ' נותן מן הקרן ומשם ואילך מן הריוח וכו ולכן אם ראובן כבר נתן המעשר ממה שחננו ית קודם נדרו עכשיו אינו חייב ליתן אלא מן הרוח שהרי הזכיר בנדר ומלת כדין והדין הוא פעם א' יתן מן הקרן ולא ב' פעמים ומסתמא כדין זה נדר שאין לנו דין אחר במעשר כספים שיוצא מתלמוד ירושלמי אלא זה וכללא הוא בנדרים הלך אחר לשון בני אדם וסתם קורין לפסק השלחן ז"ל כדין אבל אם עדיין לא נתן מעשר מן הקרן מימיו נתחייב בנדרו ליתן השתא פ"א מן הקרן ומן הריוח ומכאן ואילך די לו במעשר הריוח ומה שטוען שדין זה אנו לימדין מהוצאת מעשר תבואה ששם כתוב בהדיא היוצא השדה שנה שנה ודיו לבא מן הדין להיות כנדון וכו' אין הנדון דומה לראיה דתבואה הנודעת שאני דאם של ישראל הייתה ככר הפרישו ממנה מעשר כשנתמרחה בכרי ואם לקוחה מן הגוי וכיוצ' היית' לא ירד לה חיוב מעיל' מעש' כספים כבר נהגו בו ישראל ע"פ הירושלמי והוא ג"כ חייב עצמו בנדרו והיכא דמפריך ק"ו לא אמרינן דיו וכאן נמי אין כאן דיו הנראה לע"ד: כתבתי בסדר ובשנת תקריבו את קרבנכם לפ"ק:
נאום עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן יצו סי"ט אכי"ר: