שאלה יהודא החייט תופר בגדי כלאים למוכרם לגוים וקודם גמר עשייתם מלבישם למשרתיו לראות אם הם מתוקנים למדת גופם מבעיא לן השתא אם אסור לעשות כן או לא נימא כיון דהלובשם אינו מכוין להנאתו להתחמם בהם מותר לעשותו כאותה ששנינו מוכרי כסות מוכרים כדרכן או דלמא שאני התם דאינו לובשם ממש אלא מעלם עליהם אבל הכא אלה המשרתים שלובשים הבגדים לבישה במורה ואז אסור אע"פי דאינו מכוין להנאתו כהא דתנן לא ילבש אדם כלאים ואפילו לגנוב את המכס אע"גב דהתם אינו מכוין אלא להתחפש בבגדים האלה שלא יכירו בו שהוא יהודי יורנו המורה איזה הדרך ישכן אור להרים המכשול מדרך עמינו:
תשובה דעו נא כי אע"פי שבגזע אילן השאלה דא רבו ענפיה וסעיפיה מ"ע לא אאריך לכתוב כי אם בעניני דשייכי בתירוץ להכריע בין המשניות הנ"ל כי כוונת ה"ה אינו אלא לידע לאיזה מהן הדין נוטה להרים המכשול אבל להאריך ולפלפל בשקלא וטריא בעניני וחילוקי מדיני שעטנז דלא מעלה ומוריד לענינינו נ"ל דשפת יתר הוא: וסרח העודף ביריעות התשובה: וכל יתר כנעול דמי כי אינו אלא אווש מלתא בעל"מא: וברב דברים לא יחדל פצ"ע: כי סוף דבר הקו"ל נשמע: ובהצעה זאת אתחיל לבאר מאי דתנן מוכרי כסות מוכרין כדרכן ובלבד שלא יתכוונו בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים והצנועים מפשילין במקל ע"כ:
ר"ש פי' מוכרים כדרכן לובשו להראותו בשוק ובלבד שלא יתכוין להנאתו וכו' ופליגא אסתמא מא דלעיל דלא ילבש אדם כלאים ואפי' לגנוב את המכס דהתם נמי אינו מכוין אלא להעביר המכס מעליו: ור"ע מברטנורא סבירא ליה כותיה שכן כתב לובשים ממש הבגדים להראות לקונה מדת ארכו ורחבו ואע"ג דאם מתכוין איכא איסורא דאוריתא כי לא מכוין שרי לכתחלה ופסק וכן הלכה עכ"ל ול"נ דפסק הלכתא בלא טעמא כמו שאבאר לקמן ולפיכך כתב בהא דלא ילבש וכו' דפליגי אסתמא דמוכרי כסות וסברא דדבר שאינו מתכוין אסור:
אמנם לפי פירוש הר"מ והרב תי"ט שפירשו דמאי דתנן מוכרין כדרכן הוא דוקא להשליכם כם על גביהם ולא ללובשם לא צריכינן לדחוקי ולומר דפליגי סתמי אהדדי אלא הא כדאיתא והא כדאיתא דלבישה אסורה בכל גוונא וההשלכה על גב הם מותר אלא דהצנועין וכו' אפילו ההשלכה השליכו מעליהם והיו נושאים אותם במקל לאחוריהם כדי שלא יגעו הבגדים לגופם אי אמרת בשלמא דדוקא להשליכם על גביהם מותר אתי שפיר האי חומרא דהצנועין שעושים לפנים משורת הדין לפי שמדקדקים במצות אלא אי אמרת כפ"י ר"ש דאפילו לבישה ממש מותרת למה להו מקל ישליכו הבגדים על כתפיהם דהא בזה היו מחמירים על עצמם אלא מדקתני היו מפשילין במקל ש"מ שלבישה גמורה אסורה וההשלכה מותרת דבכ"הג אינו נהנה מהם לגמרי ואם יהנה הוי הנאה כלאחר יד ובשביל ההוא פורתא לא אסרו דהא לא קפיד קרא אלא הלא תלבש:
וא"ת לא יעלה עליך כבר דרשו חז"ל אבל אתה מציעו תחתיך מדין תורה אבל אדרבנן אסור אפי' ע"ג עשרה מצעות ודוקא עליה שהוא בדרך מלבוש או להתכסות להתחמם בה הוא דאסור אבל לנושאם ע' כתפיהם לילך למוכרם לשוק מותר ובלבד שלא יתכוון וכו':
נמצינו למדין דהאי סתמא דמוכרי כסות משתמע לתרי אנפי למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה ולפיכך איכ' פלוגת' בין הפוסקי' לענין דינא וה"ר ר"י בעל הטורי' הר"אש וסמ"ג פסקו להתי' בכל גווג' שכתב ון מוכרי בגדים שמעלים עליהם בגדי כלאים כשמוליכים אותם למוכרם או שלובשים אותם כדי להראות מדתן וכו' ומהר"י קארו ז"ל הביא מ"ש העור וראייתו שהוא כפ"י ר"ש וכתב וכ"כ הר"אש הר"אש בפ"ט דנדה ופליג אמתני' דמוכרי כסות עיין שם:
עוד כתב בהא דמוכרי כסות והרמ"בם ז"ל פסק להא דלא ילבש כלאים וכו' דאסור אפי' ע"ג עשרה ואפי' לגנוב את המכס ואם לבש כן לוקה ופסק ג"כ להא דמוכרי כסות מוכרין כדרכן ונ"ל שטעמו ז"ל מפני שסוב' דההיא דלא ילבש וכו' ליכא מאן דפליג בה ואפי' ר"ש דאמר דבר שאינו מתכוין מותר מודה בהא דאסור דכיון שהוא לובש ממש הכלאים הרי עבר על לא תלבש ובין מתכוין ובין שאינו מתכוין לוקה אבל מוכרי כסות ותופרי כסות שאינם לובשים ממש הכלאים אלא מעלים עליהם שלא כדרך לבישה מותר אם אינו מתכוין ולפ"ז צ"ל דלית ליה מה שפי' רבינו במוכרי כסות או שלובשים אותם כדי להראות מדתן אלא מפ' כפ"י ראשון שכתב שמעלים עליהם בגד כלאים כשמוליכים אותם למוכרם וע"פ זה יתישב מה שפסק לאסור לכרוך על ידו חבלים של כלאים שהם קשורים יחד דכריכה על ידו הוי כמלבוש עכ"ל בב"י:
וב"כמ כתב על דבר הרמ"בם ז"ל כדכתיבנא לעיל. ועוד כתב שם ואף על גב דב"פ הגוזל בתרא קאמר אהאי מתני' דלא ילבש אדם כלאים וכו' מתניתין דלא כר"ע דתניא אסור להבריח את המכס ר"ש אומר משום ר"ע מותר להבריח את המכס בשלמא לענין כלאים בהא פליגי מר סבר דבר שאינו מתכוין מותר ומ"ס דבר שאינו מתכוין אסו' אלא להבריח המכס מי שרי וכו' יש לדחו' ולומר דסבר רבינו דלא בעא גמרא לנחותי לחלק כמו שחילקתי בין דרך לבישה לשלא דרך לבישה ונקט דרך קצרה לומר דבשאינו מתכוין פליגי ואע"ג דלקושטא דמלתא לאו בהכי פליגי לא חש מאחר דלא אתא אלא לאקשויי דלהבריח את המכ' מי שרי ושפיר דמי לידחק בכך שלא להוציא סתם מתני' מהלכה נפקא מינה שמהרי"קא סובר כדעת הרמ"בם ז"ל שמפרש האי סתמ' כדע' הר"מ ות"יט ז"ל שהבי' ג"כ דברי הרמ"בם ע"ש דבדרך לבישה אסור מכל וכל ושלא בדרך לבישה אלא העלאה על גביהם מותר והוא היותר נאות ומסתבר לדעתי מכמה טעמי:
חדא כמו שכתבתי למעלה על פי' ר"ש ור"ע מברטנור' דאם נפרש שבדרך לבישה מותר הצנועין למה להו מקל שהטעם הוא כדי שלא יגעו הבגדים לגופם יעלו הבגדים עליהם ומה בכך אם אפי' דרך לבישה מותר אלא ודאי מדקתני היו מפשילין במקל בדיוקא נקטיה לומר דמן הדין לא התיר אלא העלאה לבד:
ועוד יגיד עליו רעו דגבי הדדי חנן תופרי כסות תופרים כדרכן וכו' והצנועים תופרי' בארץ עכ"ל והחייטים אינם לובשים אותם בעת התפירה אלא מעלים אותם על הירכים והאי לאו דרך לבישה הוא ומש"ה מותר כשאינו מתכוין והצנועים אף זה אסרו עליהם אלא היו תופרים בארץ משום חומרא שהיו מחמירים על עצמם א"כ נראה מכאן דדבר הלמד מענינו הוא ופירושא דדא כפירושא דדא:
ואם נפשך לומר דמוכרין כדרכן משמע נמי ללובשם כחו שפי' הר"ש וכו' אמינא במחילה מכבודם דליתא דהא המוכרי כסות דרכן לישא את הבגדים עליהם לילך למוכרם בשוק שאם לא ישאו אותם עמהם אינם יכולים למכור אותם וכמה דברים התירו משום כדי חייהם של עניים ומש"ה התירו למוכרי כסות למכור כדרכן שהוא להוליכם לשוק אבל לא התירו לבישה גמורה להראות מדת גופם דהקונה אותם להשתמש בהם צריך ללבשם לראות אם הם למדת גופו או לא ומפני זה תני כדרכן דמה שהוא דרכו מותר מידי אחרינא לא:
ועוד אמינא לך כללא דאיתיה בידינו והוא דאפושי מחלוקת לא מפשינא אלא כל היכא דאנו יכולים לפרש להשוות התנאים בלי שיהיה מחלוקת בניהם ניחא טפי כ"ש בתרי סתמי דצריכנא לפרש באופן דלא צריכנא למימר דפליגי הני סתמי אהדדי דא"לכ נ"ל דוחק גמור לאפושי מחלוקת ללא צורך כמו שאבאר לקמן בע"ה ולפי פי' הר"ש וכו' צריכין לדחוקי נפשיהו להכי ודי למבין:
וכן כתב הבעל ש"כ וז"ל וכן מוכרי כסות וכו' שהרי אינו לובשו דרך מלבוש אבל בסעיף ה' איירי דלובשו דרך מלבוש כן מחלק ב"י לדעת הרמ"בם עכ"ל נראה מכאן שסברתו היא כדעת הרמ"בם וה"ר ב"י ואם נדקדק ונעיין בלשון המשנ' נרא' שהדין עמו דא"לכ למה ליה לר' למנקט מוכרי' כדרכן לימא לובשי' כדרכן דא"כ הוה משמע דפליגי אהדדי אלא ודאי מדכל נינהו בתרי לישני משמעותא דדין לא כמשמעותא דדין ומפני כך יש הפרש גדול בין דרך מלבוש לדרך העלאה:
עוד בחב הרב הנ"ל וקשה לי על זה מה בכך שלובש ממש מ"מ דבר שאינו מתכוין הוא אלא נ"ל דשאני החם דכיון שלובשו בכוונה דרך מלבוש כדי שיפטר על ידי כך מהמכס לפי שאין נותנים מכם ממלבושין א"כ הוי דבר שמתכוין דהא עיקר כוונתו הוא שיהא דרך מלבוש אבל הכא אין כוונתו אלא שיראו הבריות ויקנו מהם ולפי זה מתני' מיתוקמא שפיר לדעת הרמ"בם ז"ל דדוחק לומר דתרי סתמי בחד פירקא פליגי אהדדי:
ובע"טז אחר שהביא מה שפי' ה"ר ב"י לדעת הרמ"בם כתב ולא הבנתי החילוק הזה דהא מן התורה אסור אפילו במקצת לבישה דהיינו שכורך על ידו חבלים להנהיג הבהמות דאסור אם קשרם כולם ולמה יהיה חמור בזה שיהיה לוקה ד"ת כשלובש לגנוב המכס כדמ"פ הרמ"בם ז"ל מהך דיש לבישה במקצת הגוף עכ"ל ונ"ל לחלק לדעתו דשאני כשלובש בדרך לבישה לגנוב את המכס דממילא הוא נהנה ומתחמם בלבושו ולפיכך כתב שלוקה על לבישתו דהא איסור לבישת כלאים אינו אלא בבגדים שמחמממים כגון כתונת מצנפת ומכנסים וכו' וכיוצא באלו אבל צלצלים קטנים לצרור בהם מעות וכיוצא שאין מחממים בהם הרי אלו מותרים אבל כריכת החבלים על ידו אינו דרך מלבוש אלא להנהיג הבהמות ולפי שסוף סוף היד מתחמם קצת אסו' לעשו' כן אבל אינו לוקה כיון שאינו דרך לבישה
ועוד נ"ל טעמא ברורה כשמש דדעת הרמ"בם נמוקו עמו דלא פליגי הני סתמי אהדדי דאם איתא דמשמעות דבריו אינו כאש' פירשנו איך הראב"ד לא השיגו כמנהגו בכל דוכת' דהוה מצי להשיג לו ולומ' המחבר הזה נראה כמזכה שטרא לבי חרי מדפסק בהני סתמי דפליגי אהדדי אלא מדלא השיגו משמע דסבר כוותיה דלא פליגי אהדדי אלא הלבישה אסורה בכל ענין וההעלאה על כתפיו להקל המשא לילך למכור הבגדים מותר ומשום דטעמא דמסתבר הוא ודאי כוותיה סבר:
איברא שב"טז כתב דלדעת הרמ"בם לבישת כלאים לגנוב את המכס יש לו הנאה מן הלבישה מה שאין כן במוכרי כסות דאין לו הנאה דהיה אפשר לעשות בדרך אחר אין הלבישה הכרחית לו וכיון שאינו מכוין להנאתו מותר עכ"ל דנראה מכאן לדעתו שיסבור הרמ"בם שאפי' בדרך לבישה מותר כל היכא דאינו מכוין להנאתו דאינו מוכרח לו הלביש'. א"כ כל היכא דמוכרח לו הלבישה כגון להעביר המכס מעליו אסור דהוי כמו ביצ' חמה דאסור ליקח אותה בבגד כלאים שכיון שהוא ניצול מליכוות בחום הביצ' חשיבא הנאה כמניעת הקור אבל במוכרי כסות שאין המכירה תלויה בזה דאפשר למעבד כצנועין מותר אבל לפי מה שכתבתי בפירושי דהני סתמי מה שנ"ל יותר היא היא בדברי הרמ"בם דהא הוא ז"ל הבי' בחיבורו המשניו' כצורתן ודעת שפתיו ברור מללו שללבוש בגד כלאי' אסור בכל גוונא אבל לנושאם על כתפיהם לילך לשוק למוכרם מותר:
וכן מצאתי שפירש הרב בעל הלבוש עטרת זהב וז"ל בדין זה דלא ילבש וכו' שיצא שכרו בהפסדו שהרי מ"מ עובר על לאו דלא תלבש שעטנז ואע"ג שאינו מתכוין ללבישה רק להעביר המכס וק"ל בכל האיסורין דבר שאינו מתכוין מותר שאני הכא שהכל רואים בעיניהם שהוא עובר על פשוטו של הלאו דלא תלבש לפיכך חייב אפי' בלא מתכוון ועוד דלא תלבש לבישה כל דהו משמע ע"כ. נראה מכאן ממה שפי' הנ"ל דיש חילוק גדול בין לבישה להעלאה כמו שכתבנו ועוד כתב אבל מוכרי כסות שמעלים עליהם בגדי כלאים כשמוליכים אותם למוכרם מוכרין כדרכן ובלבד וכו' שזהו דבר שאינו מתכוין וגם אינו עובר על הלאו בהדיא שהרי אינו לובשו דרך מלבוש לפיכך התירהו אבל ללבוש אותם המוכרים דרך מלבוש כדי להראות מדתו אסור אע"ג שאינו מתכוין מ"מ הא עובר על הלאו בהדיא אה שאין הן בהעלאה למוכרו או על ידי תפירה ומ"מ הצנועין היו מפשילין במקל וכו' א"כ מכאן נראה ברור ואינ' צריכה עוד לפנים דמה שפי' ב"י בדברי הרמ"בם הוא היותר נכון וכן פסק בשלחן ערוך יע"ש:
אמנם הרב ר' משה איסראלש בהג' שלו הבי' סבר' היש מתירין בשם הר"אש והעור וכו' דבין שלא בדרך לביש' בין דרך לבישה להראות מדתן מותר ולפי דבריהם צריכים לפרש דפליגי הני סתמי אהדדי וזה לדעתי הוא דוחק גמור דבפרק אחד סתם רבינו הקדוש חד' סתמא דלא כהלכתא שהיא אליבא דר"י דדבר שאינו מתכוין אסור וחדא כהלכתא אליבא דר"ש ואין אנו מוכרחים לידחק לזה כיון שאנו יכולים להשוותם דלא פליגי במה שכתבנו למעלה אלו הם תמצית דברי בעל הלבוש לענין הדין:
ועוד נ"ל דכמה וכמה דיני שעטנז מוכיחים שכל הבגדים שדרך להתחמם בהם אסרו חז"ל כגון וילון אם הוא רך אסור לעשותו מכלאים מפני שהשמש מתחמם בו לפעמים וכיוצא בזה אבל פרוכת שלפני ארון הקדש וכיוצא שאין דרך שום אדם להתחמם בהם מותרים לעשותם מכלאי' נפקא מינה דדבר פשוט הוא דכל שהוא דרך ללבוש וודאי דרך חימום הוא אע"פי שאינו מתכוין דהא ממילא הוא חם והוי כמו פסיק רישיה דאפי' ר"ש מודה דאסור כשאינו מתכוין דהא לא התיר ר"ש אלא כשאינו מוכרח לו לעשות האיסור בידים שכן הוא מסקנת הגמרא בשבת דבר שאינו מתכוין מותר והוא שלא יהא פסיק רשיה הלכך גורר אדם מטה כסא וספסל וכו' ובלבד שלא יתכוין לעשות חריץ משום דלאו פסיק רישיה הוא דאינו מוכרח לו שיעשה חריץ אבל לצדד חבית כבדה על הארץ אסור דכיון שהיא כבדה ודאי שיבא להשוות גומות ופסיק רישיה הוא וזה הוא מסקנת הפוסקים ז"ל מכאן משמע דכל היכא שלובש הכלאים בגופו לא אמרינן ביה שאינו מתכוין כי מה איכפת לנו בכוונתו אם אינו שוה בכל וראיה לזה דאם יאמר אדם שיודע ורוצה לצדד חבית כבידה על הארץ בלי השואת גומות מי צייתינן ליה לומר שאינו מכוין אלא מאי אית לך למימר חכמים לא נתנו דבריה' לשיעורין ובטל דעתו אצל כל אד' הכ' נמי כיון שהו' לביש ודאי הוא מתחמם ואסו' ושלא דרך מלבוש מות'
מכל מאי דכתבינא מבואר החילוק דאיכא בין פי' הר"ש והר"מ וסיעתייהו ומנייהו פסקי הפוסקים מהם להתיר ומהם לאסור כל אחד כפי סברתו כמו שהארכתי לעיל ובמה שכתבתי יתבאר הדרך אשר הלכתי בה והיות' נכונה שנ"ל להשכין אורה להרים מכשול מהמון העם כי המלביש עובר על לפני עור לא תתן מכשול ע"כ אמינא כי לא איכפת לן מידי אם הלובש בגד כלאים לא יכוין להנאת חימום כיון שהוכחתי בראיות ברורות שכל שהוא דרך מלבוש אסור משום דהוי בפסיק רישיה ולא דמי למוכרי כסות כמו שכתבתי דשאני התם דאינו לובשם ממש אלא מעלם עליהם אבל הכא המשרתים האלה לובשים אותם בגדים לבישה גמורה ודמי ללא ילבש וכו' דהתם הוא לביש באותם בגדים אבל אינו מכוין אלא להעביר את המכס מעליו שלא יכירו שהוא יהודי והכא נמי אינו מכוין אלא לראות אם הם מתוקנים למדת גופם או לא אפ"ה נ"ל דא דאסור לחייט הזה להלביש אותם למשרתיו אע"פי דיש מן הפוסקי' שפסקו להתי' נ"ל לאסור כיון דאין מקרא יוצא מידי פשוטו ולא תלבש שעטנז משמע אפילו לבישה כל דהו ואין לנו ראיה ברורה להתי' אלא לאסור דהא אמרינן נמי אין עראי לכלאים דמשמע שאפילו לבישת עראי שמה לבישה וכיון שכן הוא אין להתיר בהאי כללא דאיתא בגמרא דכחא דהיתירא עדיף משום דלהתיר מכח זה צריך שלא יהיה מכשול בדבר אבל כשיש מכשול בהיתר כזה ואין כאן ראיה מכרחת נכשל הוא בכח זה זה נ"ל לענין דינא וה' יזכנו לנפלאות תורתנו הקדושה:
בחדש העשירי הוא חדש טבת בשנת ובסדר והבאתי אתכם אל הארץ לפ"ק:
הצעיר אברהם דא קושטא אבנדנא יצ"וא