שאלה אלמנה שקצבו לה מזונות וצמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה ואחר ג' שנים תבעה כתובתה בב"ד עתה לשאול הגיעו האי מותר למי יורשי הבעל טוענים דלדידן דקיימא לן שהמוחזק יכול לומר קים לי מאחר שהנכסים בחזקת יורשים קיימי והאלמנה שבאה להוציא הכתובה קי"ל בהרמ"בם שכ' שהמותר הם ליורשים ואף אם נאמר דכיון דאלו הנכסים שנתנו לה למזונותיה כבר נכנסו לרשותה והרי היא המוחזקת בהם מ"מ השתא האלמנ' באה להוציא הכתובה וא"כ יאמרו היורשים הרי נתחייבת לן מנה ממקום אחר ועל אותו הסך אנו משלמים שאר חוב הכתובה והאלמנה טוענת שהיא היא הנקראת מוחזקת כיון דאלו הנכסי' שנתנו לה למזונותיה כבר נכנסו לרשותה ואילו היתה רוצה היתה אוכלתן או מאכילתן למי שתרצה וכיון שהיא המוחזקת באותן הנכסים ק"ל כהרא"בד שהביא הירושלמי שהוא לעצמה: ואת"ל שהדיו עם היורשים והם המוחזקים מהטעם דהשתא האלמנה היא באה להוציא הכתובה עדיין מבעיא לן אם תפוסה כבר בסך כתובתה דאזי היא אינה המוציאה מי מפקינן האי מותר או לא או היכא דמתה האלמנה והותירה משבעה ותפסו יורשיה האי מותר מי מפקינן האי מותר מידי יורשיה א"ד כיון דהאי מותר מוחזק בידי יורשיה יאמרו קי"ל כהראב"ד על הכל יבוא דברך הטוב ומה' תמ"ש:
תשובה המובן משטחיות דברי ה"ה הוא שטר דמיירי באלמנה שאינה יכולה לדור עם היורשים ופסקו לה ב"ד מזונות כדתנן ואם היתה טוענת מפני שהיא ילדה והם ילדים יתנו לה מזונות וכו' וב"ד קצבו לה מזונות הצרכים לה כדקתני מתני' דפ' אלמנה נזונת והיא צמצמה את עצמה ולא אכלה כדי שבעה והותירה מן הראוי לה וצערה את עצמה ובהאי הוא דמבעיא ליה האי מותר למי שיורשי הבעל טוענים שהוא שלהם דקי"ל שהמוחזק יכול לומר קי"ל ומאחר שהנכנסים בחזקת יורשים קיימי והאלמנה היא שבאה להוציא הכתובה ק"ל כהרמ"בם שכ' שהמותר הוא ליורשים וכו' ועל אותו הסך הם רוצים להשלים לה שאר חוב הכתובה: והאלמנה טוענת שהיא היא הנקראת מוחזקת כיון שאלו הנכסי' שנתנו לה למזונותיה כבר נכנס לרשותה ואלו היתה רוצה היתה אוכלתן או מאכילתן למי שתרצה וכיון שהיא המוחזק בהן ק"ל כהראב"ד שהביא הירושלמי שהוא לעצמה וכו שנר מדברים אלו שבז' הוא מחלוקת הרמ"בם והראב"ד וכשראיתי דברי הרמ"בם ז"ל במקומם לא מצאתי שיהיה מחלוקתם באלמנה שפסקו לה מזונות הראויין לה והיתה יכולה לאוכלתן וצמצמה את עצמה והותירה מן הראוי לה וכו' רק מחלוקתם ז להוא במותר מזונו' כמו שכ' בפ' י"ח מה' אישות מותר מזונות ומותר הכסות ליורשים ע"כ ועל זה הוא שהשיג הראב"ד ואמ' שאף הוא כך היה סבור עד שראה הירושלמי בפ' אלמנה נזונת רב יהודה בשם שמואל ור' אבהו בשם ר' יוחנן אמ' אשת איש שמציאתה שלו הותירה ממזונותיה שלו אלמנה שמציאתה שלה הותירה ממזונותיה שלה ע"כ:
ומוצא די זה הוא ממה ששנינו בפ' אע"פ דף ס"ה ת"ר מותר מזונות לבעל מותר בלאות לאשה מות' בלאות לאשה למה לה אמ' רב פפא שמתכסה בהן בימי נדתה כדי שלא תתגנה על בעלה אמ' אביי נקטינן מותר בלאות אלמנה ליורשים התם הוא כדי שצא תתגנה על בעלה הכא תתגנה ותתגנה ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל מותר מזונות כגון אשה שמזונות האמורים במשנתינו עודפין לה שאינה רעבתנית: שלא תתגנה על בעלה בימי טהרתה כשלובשת בגדים שלבשה בימי נדתה מותר בלאות אלמנה הנזונת מנכסי יתומים ועליהם ליתן לה כלים של נ' זוז משנה לשנה ע"כ:
ודע שאביי ז"ל לא דבר במותר מזונות אלמנה כ"א במותר הכסות לפי שבמותר הכתות הוא שיש לו לחדש הדין מפני שבחיי הבעל היו שלה הוצרך לומר שלאחר מיתתו הם ליורשים דטעמא מאי אמור רבנן מותר כסותה בחיי הבעל שלה כדי שלא תתגנה וכו' הכא תתגנה ותתגנה אבל במותר מזונות דלא שייך בהו האי טעמא כשם שבחיי הבעל הם שלו לאחר מיתתו ג"כ הם של יורשים דאל"כ אלא דאשתני דינא הוה ליה לאביי לאשמועינן כדאשמועינן במותר הכסות ומדשבקינהו ש"מ כדקאי קאי שמותרם ליורשים כמו בחיי הבעל ומותר מזונות דאיירי בהו הברייתא והפוסקים הוא באלמנה שפסקו לה ב"ד מזונות, כדינא דמתני' ולפי שלא היתה רעבתנית לאחר שאכלה כל צורכה נותר לה מהם וכמו שפי' רש"י ז"ל ודייקא נמי דומיא דמותר הכסות דיגיד עליו רעו מה מותר הכסות לבשה כדרכה ונותרו לה כשנתנו לה חדשים כך מותר מזונות אכלה כדרכה ונותר לה והדעת נותנת שהוא ליורשי' שאין תנאי הכתובה אלא שתהא נזונת והרי נתונה ובהא הוא דנחלקו הרמ"בם והראב"ד ז"ל הרמ"בם ז"ל פסק כתלמוד בבלי דפרק אע"פ דמאחר שאביי לא דבר כ"א במותר הכסות ש"מ מותר מזונו כדקאי קאי והראב"ד ז"ל פסק כתלמוד ירושלמי שמאחר שהבבלי לא דבר בפירוש כ"א מכללא וכו' נקט מאי דאתמר בפי' ושבק מאי דמשמע מכללא וכו':
וה"ה בפירושו על הרמ"בם כ' אלמנה וכו בפ' אע"פ ת"ר מותר מזונות לבעל מותר בלאות לאשה והקשו מותר בלאות לאשה למה לה ותירצו שמתכסה בהם בימי נדתה כדי שלא תתגנה על בעלה הכא תתגנה ותתגנה וכ"ש שמותר מזונות האלמנה ליורשים שהרי מותר בלאות שבחיי הבעל לאשה כשנתאלמנה הם ליורשים כ"ש מותר מזונות שבחיי הבעל הם לבעל כשנתארמלה הם ליורשים וזה שלא הוצרך אביי להזכיר מותר מזונות משום דפשוט הוא ובהשגות א"א אף אני כך הייתי סבור מעיקרא עד שראיתי הירושלמי וכו' וכבר הכריע הרש"בא ז"ל כדברי רבינו דשטת גמרא שלנו הכין מכרעא דאם איתא דמותר מזונות אלמנה הוו שלה הוה ליה לאביי למימר וחלופה באלמנה עכ"ד יע"ש:
והטור ז"ל הביא דברי הרמ"בם בסגנון אחר שכ' בא"ה סי' ב"ה צמצמה והותירה ממזונותיה כ' הרמ"בם שהוא ליורשים והראב"ד הביא הירושלמי שהוא לעצמה אבל אם הותירה מכסותה ובגדיה לדברי הכל הוא ליורשים ע"כ:
וכמה בעיני יפלא לשון זה שכ הטור ז"ל בשם הרמ"בם שלא נמצא כן בכל נוסחת ספריו שבידינו כי אם כמו שכתבנו לעיל בשמו ז"ל וג"כ הר' בב"י בפירושו על הטור ז"ל הביא לשון הרמ"בם כמו שאמרנו רק שנר מדבריו דהיינו הך וכו' שכ' צמצמה והותירה ממזונותיה כ' הרמ"בם שהוא ליורשים וכו' ז"ל הרמ"בם בפרק י"ח מותר מזונות האלמנה ומותר הכסות ליורשים וכ' ה"ה בסוף פרק אע"פ ת"ר מותר מזונות לבעל וכו' ובהשגות א"א אני כך הייתי סבור עד שראיתי הירושלמי וכו' וכבר הכריע הרש"בא ז"ל דשטת הגמר' שלנו מכרעת כדברי רבינו דאם איתא דמותר מזונותיה שלה הוה ליה לאביי למימר וחילופה באלמנה ע"כ:
וכן נמי העתיק בשולחנו הערוך בסי' צ"ה סעי' ה' צמצמה עצמה והותירה ממזונותיה וכן אם הותירה מכסותה ובגדיה הכל ליורשים עכ"ד שנראה מדבריהם ז"ל ששתי הלשונות שוות: הם ובמחילה מכבודם ז"ל דמי הכריחם לפרש כן דברי הרמ"בם שלשונו כלשון הגמר' מותר מזונות וכו' ולמה לא נפרש בדברי' הפירוש היותר מרווח כמו שפירש רש"י ז"ל מותר מזונות כגון אשה שמזונות האמורים במשנתינו עודפין לה שאינה רעבתנית וכו' שפירוש צמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה יותר משמע שפחיתה מן הראוי לה ולא אכלה כל שובעה שהייתה קמצנית ביותר וכו' ובזה ודאי לא יאמר הרמ"בם ולא שום פוסק שיהיה ליורשים שאין הדעת נותנת שמה שמחסרת מנפשה ונשארת ברעב תתנהו ליורשים וכמו שפסק הרמ"בם ז"ל עצמו בפ' ט' נחלות הלכה ז' וז"ל אחד מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית וקנה עבדים בשמו לבדו והלוה לאחרי' והיו שטרי החוב בשמו לבדו ואמ' מעות חלו שלי לבדי הן עליו להביא ראיה וכו' וכן האשה שהיתה נושאת ונותנת בנכסי יתומים וכו' וכן אלמנה שהיתה נושאת ונותנת בנכסי יתומים והיו אונות ושטרות יוצאות על שמה ואמ' מירושה נפלו לי עליה להביא ראיה וכו' בד"א באחין ובאלמנה שאין חלוקין בעיסתן אבל אם היו חלוקים בעיסתן שמא מעיסתן קמצו ועל האחין להביא ראיה שהן משל אמצע וכן אם מת זה הנותן והנושא בתוך הבית על האחין להביא ראיה אע"פ שלא היו חלוקין בעיסתן עכ"ד יע"ש והראב"ד ז"ל לא השיג על רבינו כלל בדין זה שכ' כאן ואם אית' היה לו להשיג עליו ולומר כאן פסק כירושלמי שאם קימצה מעיסתה שלה ובה' אישות פסק מותר מזונות של יורשים וכו' אלא מותר מזונות בדברי הרמ"בם ז ל הוא כמו שפי' רש"י ז"ל בגמרא מותר מזונות הוא כגון אשה שמזונות האמורים במשנתינו עודפין לה שאינה רעבתנית וכו' אבל קמצה מעיסקתן שקרוב ללשון צמצמה את עצמה והותירה ממווכותיה דמשמע שמיעטה מן ההכרחי בזה אין סברא שיהיה של יורשים כ"א שלה אם לא שנאמר בדוחק צמצמה את עצמה לאו היינו קימצה מעיסתה אלא היינו מותר מזונות האמור בסוף פ' אע"פ: ודין קימצה מעיסתה הובא בתלמוד בפ' ח"ה בבבא בתרא ד' נ"ב:
דגרסינן התם איתמר א' מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו ואמ' שלי הם שנפלו לי מבית אבי אימא רב אמ' עליו להביא ראיה ושמואל א' על האחין להביא ראיה שהן משלאמצע אמר שמואל ומודה לי אבא שאם מת על האחין להביא ראיה מתקיף לה רב פפא כלום טענינן להו ליתמי מידי דלא טען אבוהון וכו' וסלקא בתיקו ואמ' רב חסדא ל"ש אלא שאין חלוקין בעיסתן אבל חלוקין בעיסתן אימור מעיסתו קימץ ראיה במאי רבה אמ' ראיה בעדים רב ששת אמ' בקיום השטר א"ל רבא לרב נחמן הא רב ושמואל הא רבה והא רב ששת מר כמאן ס"ל א"ל אנא מתניתא ידענא דתניא א' מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו וא' שלי הן שנפלו לי מבית אבי אמא עליו להביא ראיה וכן האשה שהיא נושאת ונותנת בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאין על שמה וא' שלי הן שנפלו לי מבית אבי אבא או מבית אבי אמא עליה להביא ראיה מאי וכן מהו דתימא אשה כיון דשביחא לה מילתא דאמרי קא טרחא קמי יתמי ולא גזלה מיתמי קמ"ל ע"כ בגמרא:
ופי' רש"י ה"ג בפירוש רבינו חננאל איתמר א' מן האחין שהיה נושא ונותן וכו' וכגון גדול האחין לאחר מות האב: אונות כגון כוחות ושטרות של הלוואות ושטרי מכר שנכתבו בשמו וכו' מבית אבי אמא שאין אחים יורשים עמו דאילו מבית אבי אבא כולן יורשים בשוה וכו' וכגון שאינם מאם א' עליו להביא ראיה שהממון שלו אע"פ שהשטרות כתובים בשמו וכדמפרש לקמיה שאינן חלוקין אפי' בעיסתן דכיון דלא נודע מעולם מאיזה בד יבא לו ממון בלא אחיו אין לתלות השטרות אלא בממון הבית וכו' ואף על גב דהילכתא כשמואל בדיני בהאי הילכתא כרב דתניא לקמן כוותיה ורב חסדא ורבה ורב ששת נמי כוותיה ס"ל דמפרשי מילתיה לקמן: מודה לי אבא לרב קרי ליה אבא וכו' שאם מת ויש לו בנים ליורשו על האחין להביא ראיה דכיון דיתמי נינהו לא ידעי במילי דאבוהון אבל כשהאח עצמו קיים היה מטיל רב עליו להביא ראיה דהם איתא דשלו הוא יכול לחפש ולמצוא ראיה ואם לא ימצא ראיה יפסיד מתקיף לה רב פפא למאי דא' שמואל מודה לי אבא וכו' כלום טענינן ליהו ליתמי וכו' בתמיה והא רבא אפיק וכו' סיומא דאתקפתא דרב פפא היא זוגא דסרבלא זוג מספריים של סורקי בגדים לפי שהן עשויים להשאיל ולהשכיר וכו' ופסק רבינו חננאל דהילכתא כשמואל דהיכא דמית על האחין להביא ראיה וכו' ל"ש הא דקאמ' רב עליו להביא ראיה אלא שאין חלוקין בש"ס דבר בעולם אפי' בעיסתן והילכך מאין לו לזה ממון בלא אחיו: קימץ עצרן ביותר ולכך נתעשר והיה לו ממון לבדו שאין לאחיו חלק בו ומהממון ההוא לקח הקרקעות והלוה לאחרים: ראיה במאי אדרב קאי שהלכה כמותו דאי אדשמואל היכי אמר רב ששת ראיה בקיום השטר והרי לשמואל דאית ליה על האחין להביא ראיה צריכין לפסול שטרו של זה ולא לקיימו וכו' וכן האשה אלמנה מאי וכן דמשמע ואפילו אלמנה דינה הכי ומאי רבותא איכא טפי דקתני וכן הכי הוה ליה למיתני אשה שהיתה נושאת ונותנת וכו' דשביחא לה מילתא חשיבות הוא לה שמאמינים אותה ב"ד לעשותה אפוטרופא בשל יתומים וגם משבחים אותה בני אדם על כך ומקושי גדול תאמר על שלהן שהוא שלה וס' ד"א דליהמנה קמ"ל ע"כ:
וכ' רבותינו בעלי התוספות מעיסתו קימץ אע"ג דלא טעין הכי אלא אומר מבית אבי אמא מ"מ נאמן במיגו דאי בעי אמ' מעיסתי קמצתי ע"כ:
הרי לך שמחלוקת הרמ"בם והראב"ד ז"ל הוא דוקא במותר מזונות דהיינו אלמנה שמזונות האמורים במשנתנו עודפין לה שאינה רעבתנית כדאמרן אבל קימצה מעיסתה הכל מודים שהוא שלה שהרי מן הראוי לה קימצה ובזה לא השיג הראב"ד שזו היא ברייתה בלי חולק בבבא בתרא כדאמרן ואע"פ שנמצא לה הרבה ממון יותר ממה שיכולין לשער שמעיסתה קימצה מ"מ שלה הוא שפרוטה לפרוטה מצטרפת לסך גדול וכו':
וכמו שכ' ה"ה בפירושו על הרמ"בם א מן האחין וכו' בפ' חזקת הבתים ד' נ"ב מפורש בדעת רבינו דברייתה היא ופסק הלכה כן בהלכות וכן אלמנה בריית' שם וכו' בד"א באחים ובאלמנה וכו' מימרא שם וכ' הרש"בא שמדברי רבינו חננאל ז"ל נרא' שמה שאמרו שמא מעיסתן קימצו ובלבד אם ראו ב"ד שהיה יכול לקמץ מעיסתו אותו סך ע"כ ואין נראה כן מדברי שאר מפרשים ז"ל אלא יש לומר שמן המועט שקמץ אסף הרבה ולמה לא וכמה פעמים נראה כן וכן אם מת וכו' שם ופסק הלכה כן בהלכות וכן פסק רבינו חננאל וכן הסכים הרש"בא ז"ל עכ"ד יע"ש:
וראיה שפי' סוגייא זו של ב"ב כמו שפירשנו ממה שהשיב הר' ר' דוד בן זמרא הלכה למעשה ואע"פ שהוא בעניין אחר מ"מ משם נלמוד לעניינינו שכ' בשאלה פ"ח ילמדנו רבינו בראובן שמת בלא בנים והניח אלמנתו ומטלטלי בית ואהלים כאשר המה ויורשי ראובן לא השביעוה ואחר זמן מתה האלמנה ונשארו מטלטליה ועזבונה ביד יורשיה ויורשי ראובן טוענין דאין אדם מוריש שבועה לבניו ר"ל ממון שחייב לישבע עליו וכל מה שנמצא לראובן הוא ויורשיה אומרים מציאתה היא או נכסים נפלו לה מבית אביה וכו' תשובה לכאורא נראה שכל הנכסים בחזקת יורשי הבעל דקי"ל אין אדם מוריש שבועה לבניו וכו' ואשה זו כיון שלא נשבעה לא זכתה בנכסים וכן כ' הר"אש הכי הוה משמע לפום ריהטא אבל כד מעיינת בה שפיר תשכח דלא דמיא ההוא שכ הר"אש לנ"ד דגרסינן בפ' חזקת הבתים איתמר א' מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית פירוש לאחר מיתת אביו והיו אונות ושטרות יוצאין על שמו רב אמ' עליו להבי' ראיה וכו' וכן האשה שהיתה נושאת ונותנת בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאות על שמה ואמ' שלי הם שנפלו לי מבית אבי אמא עליה להביא ראיה למדנו שהילכתא כרב ועוד למדנו שא' מן האחין והאלמנה שוין בדין זה תו אמרי עלה דההוא אמ' רב חסדא ל"ש אלא שאין חלוקין בעיסתן אבל חלוקין בעיסתן אימור מעיסתו קימץ והילכתא היא ונחלקו בפירושה איכא מאן דאמ' דוקא כשיעור קימוץ אבל ממון גדול לא ורוב המפרשים הסכימו דאפילו יותר מכדי קימוץ עליהם להביא ראיה דכתיב וקובץ על ידי ירבה מעט מעט יתקבץ הרכה ומעתה בנ"ד כיון שאש' זו חלוקה בעיסתה שהרי לא היתה אוכלת עם יורשי הבעל שהרי יורשי הבעל היו במזרח והיא היתה במערב אימור מעיסתה קומצה מאותו השיעור שהיה ראוי ליתן לה למזונותיה צמצמה עצמה והותירה ועל יורשי הבעל להביא ראיה ומיגו שהיתה יכולה לומר קימצתי מעיסתי יכולה לטעון ירושה נפלה לי או מציאה מצאתי או נכסי מלוג היולי וכן כתבו בתוספות וכיון שהיא יכולה לטעון אנו נמי טענינן ליתמי מאי דהוה מצי למטען אבוהון עכ"ד יע"ש:
למדנו מדבריו ז"ל שפירוש מעיסתה קימצה ר"ל מאותו השיעור שהיה ראוי ליתן לה למזונותיה צמצמה עצמה והותירה וכו' ועוד למדנו מדבריו שלשון קימצה מעיסתה הוא כמו צמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה וכו' ולדידיה כשם שלא נחלקו הרמ"בם והראב"ד ז"ל בלשון קימצה מעיסתה שהוא שלה הכי נמי לא נחלקו בלשון צמצמה את עצמה והותיר ממזונותיה דלדידיה הוי ואין לזרים אתה חלק בו ולדידיה איך יאמרו היורשים בצמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה שהוא שלהם שקים ליהו כהרמ"בם והאלמנה תאמר קים לה כהראב"ד הרי בדין זה גם הרמב"ם מודה שהוא שלה דהשתא ומה בטענה אחרת מהמנא בהאי מיגו ושלה הוי כ"ש כשהיורשים מודים לה שמעיסתה קימצה דשלה הוי ודוק ולדבריו לא כיון יפה הטור ז"ל דנקט בהאי לישנא מחלוקת הרמ"בם והראב"ד ז"ל דלא נחלקו כ"א במותר מזונות כמו ששנינו בסוף פרק אע"פ ובספרי הרמ"בם שבידינו שכן דרכו ז"ל למינקט לישנא דגמרא בכל דוכתא כאשר יראה כל מעיין בספרו
ודיני זאת הסוגיא של ב"ב הובאו בח"ה סי' ס"ב אשה הנושאת ונותנת בתוך הבית והיו שטרות מקניית קרקעות וכו' כתובים על שמה והיא אומרת שלי הם עליה להביא ראיה בעידים שהוא כדבריה שהיה לה ממון מיוחד וכו' וכן א מן האחין וכו ואם מת והניח יתומים אז צריכים האחים להביא ראיה בעדים וכו' ואם היו חלוקים בעיסתן או בשום דבר על האחין להביא ראיה ואפי' בחייו משום דאימור מעיסתו קימץ ואפי אומר מבית אבי אמא נפלו לי נאמן במיגו ע"כ והאי דנקט מעיסתו קימץ בלשון זכר משום דנקט לישנא דגמר' וה"ה באלמנה שמא מעיסתה קימצה וכו':
ואחרי הודיע אלדי' אותנו את כל זאת נבוא לנדון שלפנינו למה שנסתפק ה"ה באלמנה זו שקצבו לה ב"ד מזונות וצמצמה את עצמ' והותירה ממזונותיה וכו' האי מותר למי שהיורשים טוענים שהוא שלהם כיון שהם מוחזקים בנכסים והאלמנה באה להוציא הכתובה וקים ליהו כהרמב"ם שכ' שהמותר הוא ליורשים וכו' והאלמנה טוענת שהיא היא הנקראת מוחזקת שאלו הנכסים שנתנו לה למזונותיה כבר נכנסו לרשותה ואילו היתה רוצה היתה אוכלתן או מאכילתן למי שתרצה וכיון שכן קים לה כהראב"ד שהביא הירושלמי שהוא לעצמה וכו' לזה אני אומר שכב כתבתי לעיל שאין זה אותו הלשון עצמו שנחלקו בו הרמ"בם והראב"ד ז"ל כ"א בלשון מותר מזונות שפירושו אשה שמזונות האמורים במשנתנו עודפין לה שאינה רעבתנית אבל לשון צמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה יותר משמע קימצה מעיסתה ומעט' מן הראוי לה ולא אכלה כל שובעה שהוא דין מוסכם שלא יש בו שום חולק שהוא שלה וכמו שכתבנו בשם הר' דוד בן זמרא לעיל שהוא נגד דברי הטור ז"ל שהעתיק דברי הרמ"בם בסיגנון זה שכ' צמצמה עצמה והותירה ממזונותיה כ' הרמב"ם שהוא של יורשים והראב"ד חלק עליו והביא הירושלמי שהוא שלה וכו' דמשמע מדבריו שמותר מזונות הנזכר בגמר וצמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה הכל שוה ולאו היינו קומצה מעיסתה שזה אין חולק בו שהוא שלה שדוחק לומר שלא ראה הטור ז"ל סוגיית ב ב ודברי הרמב"ם בפ' ט' מהלכות נחלות ואף אם נאמ' שמשמע ליה לשון צמצמה עצמה וגו' לאו היינו קימצה מעיסתה אלא אכלה כראוי לה ונותר לה כל זה בדוחק נוכל לפרש בדברי הטור ז"ל לא בדברי ה"ה שכ' צמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה וכו' והאלמנה טוענת שהיא היא הנקראת מוחזקת שאלו הנכסים שנתנו לה למזונותיה כבר נכנסו לרשותה ואילו היתה רוצה היתה אוכלתן וכו' שמשמע מדבריו אלו שמעטה מאכילתה וכו' וא"כ איך יחלוקו בזה הרמ"בם והראב"ד ז"ל ואין לפרש היתה אוכלתן אכילה גסה שלזה לא פסקו לה ב"ד מזונות כ"א לאכול כדרכה ומה שיותר הוא של יורשי' שלכל א' נותני מזונות הקצובי' במשנתו והנשאר מהם תחזרהו להם ולא נתנו לה לאכול אכילה גסה או להאכילתן לכל מי שתרבה שאין זה חיובן דהא תנאי כתובה הוא אנת תהא יתבא בביתי ומתזנא מנכסי וכפי זה בנ"ד וכו' ליכא מאן דפליג שהוא שלה ושלא יוכלו היורשים לומ' בזה קים לן כהרמ"בם דהא אף הרמב"ם מודה בזה שהוא שלה ובזה הותר הספק שנסתפק ה"ה ודוק:
ואף אם נאמר שמאחר שהזכיר ה"ה בדבריו מחלוקת הרמב"ם והראב"ד ז"ל רצונו לשאול במה שנחלקו הם ז"ל דהיינו במותר מזונו' וכו' הנזכר בדברי הרמ"בם ז"ל בפ' י"ח מה אישות דנקט לישנה דגמ' שמה שנפרש בה נפרש בדבריו ז"ל ושכבר כתבנו לעיל פירוש רש"י ז"ל בסוגיא וה"נ נפרש בדברי הרמ"בם ז"ל עד שנדע שהוא מפרש בהפך וכן מיירי נד"ד והאי דנקט ה"ה לשון צמצמה את עצמה ולא לשון מותר מזונו הוא לפי שנמשך אחר לשון הטור וכו' דנקט ג"כ האי לישנא במחלוקתם ז"ל ועיקר שאילתו היא אם נפסוק כהרמ"בם ושיוכלו היורשים לומר קים לן כוותי' מאחר שהם מוחזקים ונכסים בחזקת יורשים וכו' לזה אני אומר שדעתי נוטה לפסו' כהרמ"בם ז"ל אם יסכמו עמי בעלי הוראה שהדין עם היורשים מכמה טעמי חדא שהר בשולחן הערוך בסי' צ"ה פסק כוותיה ולא חש לדברי הראב"ד להביאם אפי' בלשון יש אומרי' ובבית יוסף האריך להוכיח כהרמ"בם ודחה סבר' הראב"ד בשתי ידים שכ' וכבר הכריע הרשב"א ז"ל כדברי הרמב"ם ז"ל וכו ועוד שראיתי להריטבא ז"ל בספרו בסוף פר' אע"פ שכ' שאותו הירושלמי שהביא הראב"ד להשיג בועל הרמ"בם הוא מוטעה והגרסא המדוייקת היא מותר מזונות ובלאות אלמנה הרי הוא שלהן וכו' וכפי זה הנה מה טוב ומה נעים שפסק הרמב"ם ז"ל מוסכם בין מהבבלי ובין מן הירושלמי וכו' ואף אם נאמר שגרסת זה הירושלמי היא כדעת הרא"בד עכ"ז יש לנו ירושלמי אחר כדע' הרמ"בם והוה ליה לדעת הרמב"ם ז"ל מחלוקת בירושלמי עצמו וסתם בבבלי ומי הוא זה שלא יפסוק כבבלי דהא אף יש ג"כ ירושלמי אחר דסבר כבבלי וכו והעד לזה הוא גברא דבר סמכא הר"ץ ז"ל שכ' בפירושו על הר' אלפסי ז"ל:
וז"ל בסוף פר' אע"פ מותר בלאות אלמנה הנזונת מנכסי יתומי ועליהם ליתן לה כלים של נ' זוז משנה לשנה ומשמע דכ"ש מותר מזונות דמה מותר בלאות דבחיי הבעל דידה הוי לאחר מיתתו ליורשים כ"ש מותר מזונות שבחיי הבעל לבעל שלאחר מיתתו ליורשים הוי ולא איצטריך ליה לאביי לפרושי וכן כ' הרמב"ם ז"ל בפר' י"ח מה' אישות והכי איתא בירושלמי דגרסינן התם הדא דתימא באשת איש אבל באלמנה בין הותירה בלאות ובין הותירה מזונות הרי הוא שלהן אבל הראב"ד ז"ל כ' דמותר מזונות אלמנה לעצמה והביא ראיה מדגרסינן בירושלמי בפ' אלמנה נזונת רבי יהודה בשם ר' אבהו בשם ר' יוחנן א' אלמנה שמציאתה שלה הותירה מזונות שלה אשת איש שמציאתה שלו הותירה מזונות שלו וכתב הרש"בא ז"ל שכדברי הרמב"ם נראה יותר שהוא כשטת הירושלמי האחרת דאי לא הוה ליה לאביי למימר עלה דברייתא וחילופה באלמנה עכ"ד יע"ש:
וגם הר' מ"ע כ' בפירושו על הרמב"ם בפ' י"ח מה' אישות שאין ראיה מזה הירושלמי אף אם תהיה הגרסא כך לפי שגם הבבלי היה סבור לומר כן אליבא דשמואל ולית הילכתא כוותיה וממילא נמי ליתיה לירושלמי דגרסינן בריש אלמנ' נזונת ד' ב"ה אלמנה נזונת מנכסי יתומים ומעשה ידיה שלהן איבעיא ליהו נזונת תנן או הנזונת תנן נזונת תנן וכאנשי גליל ולא סגי דלא יהבי לה א"ד הנזונת תנן וכאנשי יהודה ואיבעו לא יהבי לה ת"ש דאמ ר' זירא אמ' שמואל מביאת אלמנה לעצמה אא"כ הנזונת תנן שפיר אלא א"א נזונת תנן נהוו כבעל כלומ' אליבא דשמואל מה הבעל מציאת אשה לבעל ה"נ מביאת שמנה ליורשים ופרקינן ליבא דשמואל לעולם אימא לך נזונת תנן וטעמא מאי אמור רבנן מציאת' לבעלה דלא תהוי לה איבה הני תהוי ליהו איבה כלומר אינה חוששת מהם הנה עיניך רואות שזאת הסוגיא אליבא דשמואל כסוגיית הירושלמי וטעם קטטה דהתם כטעם איבה דהכא והאי דינא ודאי ליתיה מכמה טעמי חדא דאם איתא כי מקשי ליהו ליהדר ליה כר' אבהו א"ר יוחנן דירושלמי מי דמי אלמנה מציאתה שלה אשת איש מציאתה שלו ועוד הבעיא עצמה אינה דהא קי"ל בפר' נערה שנתפתתה ובפ' הנושא ובכמה מקומות שמזונותי' וכו' מתנאי כתובת וכבר הוכחתי שמציאתה ומעשה ידיה ומותר מזונותיה שוים וכו' וליתא להאי סוגיא כלל וכן דעת ר' יצחק אלפסי ז"ל שהשמיט כל זאת הסוגיא ולא הביא אלא המשנה כפשטה להשמעינו שכן הלכה וכמו שפסק רבי' משה ז"ל שדלה מים מבארות אלו העמוקי' וכו' ע"כ ולפי שהאריך כ"כ לדחות דברי הראב"ד לכך לא כתבתי הכל יע"ש כל דבריו בארוכה:. וזה שכ' ה"ה בשאלתו שאם המוחזק יכול לטעון קים לי כפלוני וכו' כבר הארכנו בזה בשאלות ותשובות עץ חיים בד קמ"ה ושם כתבנו כל סברות הפוסקי' בזה בארוכה וכדי שלא להטריח על הקורא יע"ש ועוד לפי שסברתי בנ"ד כהרמב"ם בכל מכל כל לכך לא העליתי על הספר דיני קים לי כאן זהו הנראה לע"ד:
כלל העולה מכל האמור הוא שהדין עם היורשים ואי מיירי ה"ה בנ"ד במותר מזונות דאיירו בהו הרמ"בם והראב"ד ז"ל הלכה כהרמב"ם מכל הני טעמי דכתיבנא לעיל חדא דכוותיה פסק הר' בש"ע ובבית יוסף דחה סברת הראב"ד וכ' שהרשב"א ז"ל כבר הכריע כדעת הרמב"ם ועוד הרי שני עדים כשירים הר"ן שהביא ירושלמי אחר שחולק על זה שהביא הראב"ד והוו ליהו תרי לגבי חד הבבלי כפי סברת רב הפוסקים וג"כ הירושלמי האחר וכו וגם הריטבא שכ' שזה הירושלמי שהביא הראב"ד מוטעה וג"כ הר' מגדל עוז שכתבנו סברתו לעיל שמכל זה נראה שהלכה כהרמ"בם ז"ל והדין עם היורשים ואין להם ליתן לה כ"א מה שחסר לה לתשלום הכתובה ואי מיירי בלשון צמצמה את עצמה והותירה ממזונותיה וכו' באשה שקימצה מעיסתה וכו' בזה הכל מודים שהוא שלה אין כאן מחלוקת כלל שגם הרמב"ם מודה שהוא שלה ואין כאן קים לן כהרמב"ם וכו וחייבים היורשים לשלם לה כל כתובתה משלם בלי שינכו לה לה שום דבר וה' ב"ה יצילנו משגאה היום יום ראשון בשבת כ"א לאדר בסדר ובשנת אלה הדברים אשר צוה ה' לעשת אתם לפ"ג:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן ס"ט: