שאלה ראובן הדר באמשטירדם שלח לשמעון פקידו שבלונדריש אניה טעונה בר ולחם והרבה מיני חמץ וכך כתב לו באגרתו אשר שלח לו ע"י בי דואר הנה שלחתי לך כזאת אניה נושאת מינים ממינים שונים של חמץ ויען כי קרב מועד חג הפסח הזדרז וכל אשר בהשתדלותך עשה למוכרו קודם הפסח ואם יגעתה ולא מצאת למוכרו תנהו או מוכרהו בדבר מועט קודם זמן אסורו לגוי שאתה מכירו ויודע בו שישמרנו ויחזירנו לך לאחר הפסח כדי שלא יאסר החמץ בהנאה ושלא לעבור בבל יראה ובל ימצא אחר כל אלה הדברי הגיעה הספינ' לנמל לונדריש ימי מספר קודם הפסח בענין שלא הספיק שמעון הנ"ל לפרוק משואות החמץ מהספינה ואצ"ל למוכרן גם התרשל במלאכתו ושכח ולא בקש לתקן ע"י נתינה או מכירה לגוי בדבר מועט כמו שצוה לו ראובן ועתה שואל ראובן אם יש תקנה שלא ילך ממונו לאיבוד ע"י מה שביטל החמץ בשעת הביעור כיון שהוא היה אנוס גמור ועשה כל המוטל עליו לעשות ופקידו הוא שפסע בדבר ואם באולי מעוות לא יוכל לתקון בביטול האם מחוייב פקידו לשלמו כיון שהוא היה גרמא בנזקיו ועבר על מצותו ועתה המשיב בחכמתו ישיב שואלו דבר כדת מה לעשות בענין כזה:
תשובה תנן בפ' כל שעה חמץ של גוי שעבר עליו הפסח מותר בהנאה ושל ישראל אסור בהנאה שנאמר לא יראה לך שאור ובגמרא מוקי רבא דסתם מתניתין ר"ש דאמר חמץ לאחר זמנו דהיינו לאתר הפסח אינו עובר עליו בלא כלום וא"ה אסור בהכאה דק דקנסא קניס הואיל ועבר עליו בב"י וב"י וכ"כ שם הרא"ש וז"ל ומתניתין רבי שמעון היא דאמר חמץ בין לפני זמנו בין לאחר זמנו אינו עובר עליו בלא כלום ובדין הוא דאפילו דישראל נמי לאחר הפסח מותר אלא הא דקתני של ישראל אסור קנסא הוא דקא קניס ר"ש הואיל ועבר עליו בב"י ובל ימצא ע"כ וכן העלה הרי"ף והרמ"בם בפ"א מהלכות תו"ח והא דכתב הרא"ש דחמץ של ישראל שעבר עליו הפסח מן הדין מותר היינו אפילו באכילה אלא דמטעם קנסא החמירו באיסורו וכ"כ בהדיא בתחילת דבריו דהא דקתני שלגוי שעבר עליו הפסח מותר בהנאה לאו למימר דבאכילה אסור אלא משום דבעי למיתני של ישראל אסור בהנאה תנא גבי גוי מותר בהנאה אבל מותר אפילו באכילה ולפי זה מבוא' דחמץ דגוי שעבר עליו הפסח מותר אפילו באכילה וכן דישראל מן הדין אלא שחכמים אסרוהו אפילו בהנאה מטעם קנס על כן נראה לכאורה דאין לאסור בנ"ד חמצו של ראובן כלל מאחר שלא עבר עליו בב"י וב"י שכ"כ הר"ן ז"ל בפ' קמא דפסחים שזה שאמרה תורה תשביתו יכול להתקיים בא' משני דברים או שיבטל בלבו כל חמץ שיש ברשותו ויוציאנו במחשבתו מרשותו וסגי בהכי מדאורייתא אפילו בחמץ הידוע לו או אם לא ביטלו כלל צריך מן התורה שיבדוק אחריו בכל מקום שהוא רגיל שימצא שם ויבערנו מן העולם ואחר שהאריך להוכיח זה כתב ונמצאת אתה אומ' לפי דעת זה שהתורה שאמרה תשביתו היינו או בביטול או בבדיקה וביעור והיינו בחמץ ידוע או מפני חשש מקומות שהוא רגיל להמצא בהן אבל כל שאין לו חמץ ולא מקומות שהוא רגיל להמצא בהן לא חלה עליו מצות השבתה וכולי: ומעתה איכא למימר כיון שראובן סמך בלבו וסבר דשמעון פקידו בלונדריש יעשה שליחותו על פי הדברים המותרים אשר הורהו באופן דאף כי שמעון פקידו עבר ולא הוציאו מרשותו כיון שהוא עשה כל המוטל עליו ולא ידע בו נמצא שלא עבר עליו בב"י וב"י זאת ועוד דביטל כל חמצו אפילו מה שאינו ידוע לו בשעת הביעור כנזכר בשאלה באופן דלא מצי לעבור עליו אפילו בענין שנודע לו בתוך ימי הפסח שפקידו לא עשה שליחותו כמבואר בדברי הר"ן ז"ל דבחמץ בגלויי דעתא בעלמא דלא ניחא ליה דליהוי זכותא בגויה כלל סגי ומהני אפילו לחמץ ידוע על כן כל כה"ג נראה דאין מקום למקנסיה עוד נראה להביא סעד וראיה לסברא זו מן הירושלמי דגרסינן התם הפקיר חמצו בי"ד לאתר הפסח מהו ר"י אמר אסור רשב"ל אמר מותר אמר ליה ר"י לרש"בל אין אתה מודה לי משש שעות ולמעלה שהוא אסור א"ל תמן איסורו גרם לו הא מה אית לך למימר אמר ר' יוסי לרבי פינחס נהיר את כד הוינן אמרין אתיא לרבי לרבי יוחנן כר' יוסי ודרש"בל כרבי מאיר אינה כן אלא ר"י חשש להערמה ורש"בל לא חשש להערמה מה נפק מבניהון נפלה עליו מפולת מאן דאמר הערמה לית כאן הערמה והוא מותר מאן דאמר זכיה לית כאן זכיה והוא אסור ע"כ ומחלוקת רבי מאיר ורבי יוסי איתא בפ' אין בין המודר ד' מ"ג בסיפא דמשנה המודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל מניח על הסלע או על הגדר ואומר הרי הן מופקרין לכל שיחפוץ והלה נוטל ואוכל ורבי יוסי אוסר ובגמרא אמרינן דקסבר רבי יוסי הפקר כמתנה מה מתנה עד דאתיא מרשות נותן לרשו' מקבל אף הפקר עד דאתי לרשות זוכה ופירש רש"י ולהכי אוסר רבי יוסי דבהדי דשקיל ליה האיך מעל הסלע כמאן דשקיל מידו ממש דמי ואם רע"כ ומ"ה אליבא דרבי יוסי חמץ שנפלה עליו מפולת לא חל עליו דין הפקר כיון שלא בא לרשות זוכה ובאיסורו עומד ודעת רוב הפוסקים כמאן דאמר משום הערמה והלכה כרבי יוסי וכן כתב בפירוש הרא"ש ז"ל בפרק כל שעה וז"ל ישראל שמצא חמץ בביתו אחר הפסח מן הדין הוא מותר דכיון דביטלו לא עבר על בל יראה וליכא למקנסיה ובירושלמי פליגי ביה דגרסינן התם הפקיר חמצו בי"ד אחר הפסח מהו ר"י אמר אסור ורש"בל אמר מותר ר"י חייש להערמה ורש"בל לא חייש להערמה כלומר שמא לא יפקירנו ויאמר הפקרתיו ע"כ ורי"בה בטור אורח חיים סימן תמ"ח בשיטתיה אזיל נקיטינן דקיימא ל כר"י ומטעם הערמה ולפי זה חמץ שנפלה עליו מפולת לאחר הפסח מותר דליכא למיחש להערמה עוד ראיתי להרשב"א ז"ל בתשובותיו סימן ע' שהביא מחלוקת ר"י ורש"בל שהזכרתי וז"ל ומכל מקום אם כדברי הירושלמי בין כמאן דאמר משום הערמה בין כמאן דאמר משום זכיה כיון שנפלה עליו מפולת לאחר הפסח מותר דלמאן דאמר משום הערמה לית כאן הערמה ולמאן דאמר משום זכיה לא קיימא לן בההיא כר"י אלא כרבי מאיר דסתם מתניתין כוותיה ולא קיימא לן בהא כר"י דירושלמי ולפי זה נראה דזכינו לדין בנ"ד כיון שמתוך המעשה נודע וניכר שראובן מיראי ה' ומחושבי שמו וכתבו מעיד עליו במה שהשתדל להזהיר לשמעון פקידו שקודם הפסח יוציא החמץ מרשותו כדי שלא יכשל בא באיסור דב"י וב"י דחמצו מותר לאחר הפסח דחשש הערמה אין כאן והוי דומיא לההיא דמפולת ואף על גב דמצינו שהחמירו חכמים טפי בחמץ שעבר עליו הפסח בנ"ד שאני מטעמי שהזכרתי ומשום חומרא דחמץ די שתאסר באכילה אבל לא בהנאה דכיון שהאונס מפורסם והפסד מרובה הוא לא קנסינן ליה כולי האי דהק"בה חס על ממונם של ישראל וגדולה מזו כתב הר"ש הלוי סימן י"ב הביאו בעל מגן אברהם בטור א"ח סימן תמ"ז וז"ל מי שבא בספינה היה נראה להתיר להפקיר כל חמצו ולחזור ולזכות בו אחר הפסח ולמוכרו אבל לא לאוכלו משום דזה הוא מילתא דלא שכיחא ומפני חומרא דחמץ לא מלאני לבי לעשות מעשה עכ"ל ונראה דעד כאן לא קא אמר הרב הנז' דלא מלאו לבו לעשות מעשה משום חומרא דחמץ היינו לכתחילה אבל בנ"ד ודאי יורה להתירו במכירה כיון שביטלו בשעת הביעור כל זה ראיתי ונתון אל לבי להפוך בזכות ראובן כדי שלא יפסיד ממונו ברם לא מלאני לבי לגזור אומר על פי הדברים האלה יען כי אחר העיון וההשקפה נלפ"עד דמעוות לא יוכל לתקון ואין תרופה למכתו דחומרא יתירה החמירו חכמים בחמץ של ישראל שעבר עליו הפסח ואין בו שום היתר אלא בענין שיוציאנו מרשותו בהחלט קודם זמן איסורו במכירה או מתנה גמורה לגוי וכל אשר לא יעשה כן בכל ענין שיזדמן חמצו אסור אפי' בהנאה כי חכמים עשו חיזוק לדבריהם דברירה להו דאדם קרוב אצל ממונו ואם היום יפתח לו כחוד של מחט יוסיף מידי יום יום עד שיפתח לו כפתחו של אולם על כן סוגרו הדלתות דלתי ההיתר ולא נתנו דבריהם לשיעורים ודבר זה מבואר בהרמ"בם ז"ל פ"א מהלכות ח"ומ וז"ל חמץ שעבר עליו הפסח אסור בהנייה לעולם ודבר זה קנס הוא מדברי סופרים מפני שעבר על ב"י וב"י אסרוהו אפילו הניחו בשגגה או באונס כדי שלא יניח אדם חמץ ברשותו בפסח כדי שיהנ' בו אחר הפסח ולפי זה צריך לומר דכדאמרינן בגמ' דמתנית' ר"ש דקנס' קניס משום דעבר עליה על ב"י וב"י לאו דווקא אלא ראוי לעבור עליו כמבואר שם בדברי ה"ה ז"ל הרי קמן דחמץ של ישראל שעבר עליו הפסח אפילו בענין שלא עבר עליו על ב"י וב"י אין בו צד היתר דבפי' כתב הרב ז"ל דבין בשוגג בין באונס אסו' בהנאה ועוד מצינו שחכמי' ז"ל לחזק דבריהם הוסיפו להחמיר להצריך בדיקה אף לאחר הפסח למי ששכח או הזיד ולא בדק בליל י"ד כנז' שם בדברי הרמ"בם ז"ל פ"ג וכתב שהטעם כדי שיבער מה שימצא מחמץ שעבר עליו הפסח מפני שהוא אסור בהנאה איברא דהיינו יכולים לחלק ולומר דכל זה מיירי כשלא ביטל בשעת הביעור דאף שאינו עובר עליו כל זמן שלא ידע בו כנז' מצי לעבור עליו אם המצא תמצא בידו בתוך הפסח על ידי שישהנו מעט ועל כן גם כי לא ידע בו עד אחר הפסח באופן שלא עבר עליו החמירו לאוסרו אפילו בהנאה אבל אם ביטלו קודם זמן איסורו דאז לא מצי לעבור עליו כלל די שתאסר באכילה כדעת בעל העיטור הא ליתא מאחר שמצאנו דאינו בירוש' דר"י ורש"בל נחלקו לאחר ביטול דר"י חייש להערמה ורש בל לא חייש וקיימא לן כר"י לגבי רש"בל לכן אין מקום לחלק כיון דמשום הערמה נגעו בה דבמערים בכל מקום החמירו לקונסו טפי ממזיד כיון שהוא יותר מצוי וכ"כ רי"בה בטור א"ח סי' תמ"ח וז"ל חמץ שנמצא בבית ישראל אחר הפסח אוס' בירושלמי אע"פי שביטלו דחיישינן שמא יערים לומר שבטלו אע"פי שלא בטלו ובעל העיטור אסרו באכילה והתירו בהנאה ואין טעם נכון לחלק ולפי זה בנ"ד אין צד להקל ולהתירו אפילו בהנאה דגזרת חכמים במקומה עומדת כי בפירוש אמרו הפוסקים דאע"פ דבטלו אסור דחיישינן שמא יערים לומ' שבטלו אף על פי שלא בטלו והכא נמי שייך הוא הטעם וההיא דמפולת שהזכירו בירושלמי לא דמיא כלל לנ"ד דהתם אין דעתו לחטט אחריו ולזכות בו אחר הפסח מה שאין כן בנ"ד דאנן סהדי שרוצה בקיומו ומעשיו יוכיחו שהרי בביאור כתב לשמעון פקידו שאם לא יזדמן שעת הכושר למוכרו ברווח שיתן או ימכור חמצו בדבר מועט לגוי שיידע בו שישמרהו ויחזירהו לו אחר הפסח ובכה"ג ודאי דאסור דהא אפילו בההיא דמפולת דליכא למיחש להערמה הגאון רב האיי ז"ל אסר כנזכר בדברי הרש"בא ז"ל בסימן הנ"ל וגם הרש"בא התם אף כי בתחילה עלה בדעתו לדמות הנדון אשר נשאל עליו לההיא דמפולת לא השכים להתיר מאותה גזרה שוה וכתב ואפשר נמי דהא גרע טפי לענין המפולת דהתם ממילא הוא שנמצא ולא שיהא בדעתו לפנות הגל ולחטט אחר הפסח אבל כאן שדעתו לפנות בורו ולמכור הנמצא בקרקעיתו ובקירותיו לא אלא דאפשר להתיר וכולי יע"ש וגם מטעם הפסד מרובה אין להקל בדבר דהיא הנותנת להחמיר דאדם בהול על ממונו ורגלים לדבר שיאמר שבטלו אף על פי שלא בטלו ואפילו בעל העיטור שלא החמיר כל כך מטעם חששת הערמה אלא לאוסרו באכילה בכ"ד גם הוא יודה דראוי לאוסרו אפילו בהנאה שהרי כתב הב"י בטור א"ח סימן תמ"ח דסבירא ליה לבעל העיטור דלא חיישינן שמא יערים אלא מפני הנאה מרובה דהיינו הנאת אכילה אבל לא מפני הנאה מועטת דאם אינו אוכלו אף על פי שהוא כהנה ממנו הכאה מועטת היא ע"כ א"כ כיון דחמצו של ראובן למכירה עומדת וע"י מכירה הנאתו מרובה כל אנפין שוין דאסור אפילו בהנאה וברור הוא ואחר הודיע לנו אלדים את כל זאת נפלאתי הפלא ופלא על דברי הר"ש הלוי שהזכרתי איך עלה על דעתו להתיר למי שבא בספינה להפקיר כל חמצו ולחזור ולזכות בו אחר הפסח ולמוכרו מאחר שהפוסקים נמנו וגמרו על פי הירושלמי שהזכרתי דמי שהפקיר או בטל חמצו קודם זמן איסורו דאחר הפסח אסור בהנאה ואין להקל בדבר בשום צד כיון דמטעם הערמה נגעו בו כנ"ל ועוד דהפקר כזה אינו מועיל כלום להפקיע האיסור דאדם קרוב אצל ממונו ודעתו לזכות בו לאחר הפסח ובכה"ג אסור כנ"ל בדברי הרש"בא בא ברם ראיתי לבעל ע"ת בטור א"ח סימן תמ"ז שכתב בשם מה"רם מריקאנטי בפסקיו דמותר להפקיר חמץ קודם שעה ששית ע"מ לזכות בו אחר הפסח ושרי אף באכילה וכתב דנראה דהאי הפקר אין צריך לא לפני בית דין ולא לפני שלשה כמו שכתב מהרי"ק בסימן רמ"ו סעיף ג' יפקירנה בינו לבין עצמו וכולי דק"ו דהכא לענין חמץ דמועיל כמו שכתב בסוף סימן תל"ד בשם הר"ן וכולי ובאמת שדברי הרב ז"ל תמוהים בעיני מאוד דאיך גמר ממה שכתב מהרי"ק ז"ל לענין שבת דמותר להפקיר חמץ אפילו בינו לבין עצמו במעכ"ת אין הנדון דומה לראיה דמה שכתב מהרי"ק התם היינו דווקא בשעת הדחק וא"א בענין אחר ועשו תיקון זה כדי שינצל מאיסורא דאורייתא דאדם מצווה על שביתת בהמתו אבל אין לסמוך על זה להשכירה לו לכתחילה שכ"כ שם וז"ל ואם השאילה או השכירה לגוי והתנה עמו להחזירה לו קודם השבת ועיכבה בשבת יפקירנה בינו לבין עצמו קודם השבת או יאמר בהמתי קנויה לגוי כדי שינצל מאיסורא דאורייתא ואם כן איך העלה הרב הנזכר מתוך דברי מהרי"ק ז"ל דשרי להפקיר החמץ קודם זמן איסורו בינו לבין עצמו לכתחילה ומותר לאחר הפסח אפילו באכילה והא ליתא דאף כי נודה לו דבחמץ הפקר דבינו לבין עצמו סגי היינו דווקא להנצל מאיסורא דאורייתא אבל איסורא דרבנן רכיב עליה מקנסא דקנסו כנ"ל ועוד מה שכתב הרב ז"ל דגבי חמץ מועיל הפקר בינו לבין עצמו מק"ו נראה דהוא ז"ל סובר דביטול גרוע מהפקר מאחר שמצינו דשליח יכול לבטל ואין שליח יכול להפקיר וזהו שכתב בסימן תל"ד וז"ל שלוחו יוכל לבטל ואין להקשו' הא ביטול מדין הפק' הוא וכו' כבר ישב הר"ן בטוב טעם וז"ל ואע"ג דביטול מדין הפקר הוא אפ"ה שליח יכול לבטל משום דחמץ אינו ברשותו של אדם ועשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו ובגלוי דעתיה דלא להוי זכותיה בגויה סגי וכו' גם זה במחילה מכבודו לא נהירא לי דהא דגבי הפקר לא מצי להפקיר על ידי שליח משום דהפקר יש לו דין נדר ובנדר לא מהכי ביה שליחות שהאומר לחבירו קבל עליך כדר זה בשליחות' שאהא אסור בו אינו כלום כאשר הוכיח הב"י בטור א"ח סוף סימן תל"ד ובביטול מהני ביה שליחות מטעם שכתב הר"ן ז"ל וליכא למידק מדבריו דביטול גרוע מהפקר אלא איפכא הביטול הוא חמור לענינו יותר מהפקר דעלמא שהביטול עיקרו בלב וצריך שיבטלנו בלבו בענין שלא תהא בדעתו לזכות בו כלל וכן יראה המעיין היטב שהר"ן ז"ל דקדק בלשונו לגלות אמיתת הדבר שכתב דגבי חמץ בגלוי דעתא דלא ניחא ליה בגויה כלל סגי ומהשתא ליכא למידק לומר כיון שהפוסקים שהזכרתי לעיל כתבו דהטעם שאסור לאחר' הפסח אפילו ביטלו משום דחיישינן שיאמר שביטלו אף על פי שלא ביטלו ואם כן חמץ שעבר עליו הפסח אסור דווקא היכא דליכא לברר האמת אם ביטל אבל היכא דידוע מותר שהפוסקים ז"ל סתמו דבריהם ולא חלקו שלא לפתוח פתח לרמאים מטעמא הנזכרת דכיון שהביטול מסור ללב ובוחן לבות בלבד הוא יודע האמת לכן צריך שיעשה מעשה שממנה תיגלה ותראה שהוציא החמץ בהחלט מרשותו באופן שישראל נמי יידע ונל"עד דמצינן להוכיח דבר זה מן הירושלמי שהזכרתי דמסיק למאן דאמר דמחלוקת ר"י ורש"בל משום הערמה חמץ שנפלה עליו מפולת מותר ואם הדבר תלוי בדידוע דהפקיר או לא הכי היה צריך למיתני מה נפק מביניהון היכא דידוע דהפקיר ולא זכה בו אדם דלמאן דאמר משום הערמה לית כאן הערמה והוא מותר ולמאן דאמר משום זכיה לית כאן זכייה והוא אסור אלא נקט מציאות המפולת לבאר דלמאן דאמר משום הערמה דווקא בכה"ג ג הוא דמותר דמוכחא מלתא דלא בעי לזכות בו אחר הפסח ובפירוש מצאתי עוזר לי לרב בעל מ"ב בסימן נ"ח שנשאל על עניין יין שרף שלא ביערו עד אחר חצות גם לא מכרו לגוי כדרך שנוהגים אם הוא אסור בהנאה יען כי רבים היו אומרים שאינו אלא זיע בעלמא ואין עליו דין חמץ גמור ואחר שהוכיח הרב ז"ל דחמץ גמור הוא כתב וז"ל וזה שכתבת שכבר ביטול קודם זמן איסורו כמו שאנו נוהגים לומר כל חמירא וכולי ושוב אינו עובר עליו משום ב"י וב"י ביטול זה אין בו ממש לענין זה חדא דהטובל ושרץ בידו מה מהכי וזה ביטל בפיו ובשפתיו ולבו בל עמו שהרי לא ביטלו בלב דדעתי' עלויה עוד האריך יע"ש על כן דברי הפוסקים הנזכרי' לענ"ד צריכים עיון עוד כראה בעיני להביא ראיה מהא דתנן בהגוזל קמא גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הש"ל וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק ג' מהלכות גזילה ומוסכם מן הפוסקים ואף על פי דמחמת הפסח נאסר בהנאה כיון שהכתוב גילה בגזלן דכל זמן שלא נשתנית דבר הגזול חייב להחזיר הגזילה עצמה לפיכך מצי למימר הש"ל ולא מצאתי בדבריהם שום תקנה לנגזל שלא יאבד ממונו ואמאי מאחר שאונסו ידוע ומפורסם אלא דקושטא דמלתא כדכתיבנא ואין צריך להאריך עוד והשתא חל עלינו חובת ביאור לברר מה יהיה משפט שמעון שגרם היזקא לחברו על דבר אשר לא נזהר במצותו אכן לעמוד על תוכן הדברים נל"עד דצריכים אנו למודעי באי זה אופן נתחייב שמעון לשמור חמצו של ראובן ומינה יתבאר דינו תחילת כל דבר כ"ב דשמעון משעת שקבל אגרת ראובן חבירו קבל עליו לשמו' החמץ אשר שלח ראובן למכור על ידו בכל כחו ולכן כל נזק אשר יבא בממון ששלח לו ראובן מסבת שנתרשל שמעון להציל חייב ואינו פטור אלא באונסין דדין שומר שכר יש לו כאשר אבאר בס"ד. איתמר בפרק הכונס שומר אבידה רבה אומר כשומר חכם דמי רב יוסף אמר כשומר שכר דמי רבה אומר כש"ח דמי מאי הנאה קא מטי ליה רב יוסף אמר כש"ש דמי בההיא הנאה דלא בעיא למיתביה ליה ריפתא לעניא הוי ש"ש ופסק הרי"ף שם כרב יוסף והרמ"בם בפרק י"ג מהלכות גו"א בשיטתיה אויל וכתב ה"ה שם דיש חולקין לומר כשומר חנם אבל דעת הרב עיקר וכן פסקו ר"ח וה"ג ומהרי"ק בבית יוסף בטור ח"מ סימן רס"ז כתב וז"ל ואכן כרב יוסף נקיטינן כדעת גדולי הפוסקים ומעתה כיון שמצינו דכל דאתי לידי הנאה מועטת כזה נעשה שומר שכר פשיטא דבנ"ד שמעון דין ש"ש יש לו אליבא דכולי עלמא כיון שעל ידי מכירת כל מיני חמץ אשר שלח לו ראובן היה בא לידי הנאה מרובה כידוע מן הנהוג בין התגרים דעד כאן לא פליג רבה עליה דרב יוסף אלא בשומר אבידה דאינו נעשה ש"ש בהנאה פורתא כזה כמבואר שם בתוספות והכא שמעון כסרסור הוא למכור החמץ אשר שלח לו ראובן חבירו וכל זמן שעבר על צוויו כל ההפסד ישלם מביתו וכן העלה מהרי"ק ז"ל בשולחנו ת"מ סימן רפ"ה וז"ל הסרסור שליח הוא אלא שנוטל שכר שליחותו לפיכך אם שינה דעת הבעלים משלם מה שהפסיד וכולי הרי קמן דשמעון ש"ש הוי הילכך כיון שנתרשל ועבר על צווי משלחו איהו דהפסיד אנפשיה וישלם מביתו ואין לחלק ולומר דנ"ד שאני דמאחר ששמעון לא קנה החמץ באחד מדרכי הקנאות כמבואר בשאלה שהגיע הספינה לנמל לונדריש ימי מספר קודם הפסח בענין שלא הספיק לפרוק משואות החמץ מהספינה ולכן עדיין ברשות ראובן קיימי לכל עניין ולא נשתעבד לשמור להתחייב כדין ש"ש דהא כתב הרא"ש בפרק השואל בביאור דשומר אינו צריך קנין להתחייב כדינו וז"ל אמר רב הונא השואל קורדום מחבירו בקע בו קנאו ולא מצי משאיל למיהדר לא בקע בו לא קנאו ומצי משאיל הדר ביה ופליגא דרבי אלעזר דאמר רבי אלעזר כדרך שתקנו משיכ' בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרין דמשעה שמשך לא מצי למיהדר ביה אבל להתחייב באונסין אפילו קודם משיכה נמי דהא שומר חכם בלא משיכה מחייב בפשיעה כדאיתא לעיל בפרק האומנין דהנח לפני הוי ש"ח וה"ה ש"ש להתחייב בגניבה ואבידה וכן שואל נמי אם אמר ליה הכישה במקל והיא תבא ויצא לרשות הרבים במקום שאין משיכה קונה ויכול המשאיל לחזור בו דלא עדיף ממה שאם משך השואל שם וא"ה חייב השואל באונסיה וכן משמע לישנא דקאמר ופליגא דרבי אלעזר משמע דפליג ארב הונא דאיירי בחזרה וסברא גדולה לחלק בין חזרה לחיוב אונסין דלענין חזרה ברשות הבעלים קיימא כל זמן שלא עסק בה השומר דבר הקונה במקח וממכר אבל לענין חיוב אונסין מיד שסילק בעל הבהמה שמירתה מעליה מדעת השומר קמה לה ברשות השומר לשומרה עכ"ד וריב"ה בטור ח"מ סי' רצ"א בשיטתיה אזיל ושם כתב דהר"י ואביו ז"ל הסכימו לזה הר' מבואר דאפילו בלא קנין מקח כל שומר כדיניה משעה שסילקו הבעלים שמירת' מדעת השומר וא"כ בנ"ד ששלח ראובן אגרת לשמעון פקידו וכתב לו שסילק שמירת חמצו מעליו יען כי עליו הוא סומך מיד נעשה שומר שכר וחייב לשלם כל ההפסד ואפילו הוה מצינן למימר דשמעון ש"ת הוא אין מקום לפוטרו כיון שנאסר החמץ מחמת פשיעתו דהא ש"ת שהיה יכול להציל ברועים ובמקלות ולא הציל חייב איברא דכתב ריב"ה זכרונו לברכה בסימן הנזכר דדעת הרמ"בם זכרונו לברכה דאין השומר חייב עד שימשוך ובמקום שמשיכה קונה והוא מה שכתב הרמ"בם בפרק ב' מהלכות שכירות כדרך שתקנו חכמים משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרין וכתב שם הרב המגיד מקור הדין ומוצאו וסיים דבריו דמתחייב השומר משעת משיכה ולא קודם ומהרי"ק ז"ל בספרו הקצר בטור ח"מ סימן רצ"א הביא שתי הסברות ואם כן יכול לומר שמעון קים לי כהרמ"בם דפטר השומר מכל הפסד כל זמן שלא משך זה אינו דבנ"ד אפילו הרמ"בם יודה דחייב דעד כאן לא קאמר הרמ"בם ודעימיה דשומר לא נתחייב כדיניה קודם משיכה בסתם שומר שמינוהו בעלים לשמור אי זה חפץ בלי שום תנאי ברם הכא שראובן כתב לשמעון פקידו בפירוש שהאניה טעונה ממיני חמץ אשר שלח לו הוא סילק מעליו שמירתו והוא ישתדל כדי שלא תחול עליו איסור מחמת הפסח יען כי לא ידע מה ילד יום ועליו הוא סומך משעת שקבל שמעון האגרת גמר וקבל להשתעבד אפילו בעניין שקודם מועד הפסח לא יגיע החמץ לרשותו אי אין מועד קבוע להגעת האניות וידוע כי הכל תלוי ברוחות פעמים באים בקצרה ופעמים בארוכה ועל מנת כך לחזק הדבר השתדל ראובן לפרש דבריו באיגרתו ודבר ברור ומוסכם מן הפוסקים דכל תנאי שבממון קיים ואין צריך קניין ולא עדים וכן כתב הרמ"בם בפרק ב' מה"ש עוד כתב הרב בפ"ה מה"מ דבמקומות שנהגו להקנות לדברים דאינן צריכין קניין אין הקניין מועיל כלום אלא להודיע שאינו אומר דברים אלו כמשחק ומהתל אלא שגמר בלבו ואחר כך אמר לפיכך אם אמר בלב שלם אני אמרתי וגמרתי לעשות דבר זה אינו צריך דבר אחר כלל ועל פי הדברים האלה בנ"ד כיון דגלוי וידוע מתוך הענין דשמעון בלב שלם גמר לעשות כל הכתוב בספר שקבל מראובן בכל עניין חייב לשלם כל הנזק מאחר שנתרשל ועבר על מצות שולחו אלא דאכתי נראה דיש מקום לשמעון להפטר מן ההפסד כיון שהחמץ קיים וגבי גזלן בכה"ג אמרינן דאומר הש"ל כנזכר לעיל ברם אני לא כן אדמה ולבי לא כן יחשוב דלא ראי זה כראי זה דמה לגזלן דרחמנא בפי' בהכי פטריה כדתניא בהגוזל דף צ"ח והשיב את הגזילה מה ת"ל אשר גזל יחזיר כעין שגזל מכאן אמרו גזל מטבע ונפסל וכולי יע"ש מה שאין כן בשומר דאפילו שומר חנם חייבו הכתוב בפשיע' דהוי כאילו הפסיד ממון חבירו בידים וא"כ אם הזיק ממון חבירו בפשיעה מה לי החפץ קיים או לא כיון דסוף סוף הזיק ממונו על ידי שלא שמרו כראוי ואף על פי דסברא זו נכונה לע"ד טרחתי למצא עוזר לי ויגעתי ומצאתי בספ' י"ש סימן כ' דמהר"של בפירוש הוכיח מסוגיית הגוזל שהזכרתי דבכל אסורי שבעולם שהן בעין ולא נאבדו אומרים הש"ל גבי גזלן ולא גבי שומר וכתב עוד דכן יראה בהדיא מן הרמ"בן שפסק גבי שומר כרבנן דרבינו יעקב וגבי גזלן פסק דאפילו יוצא להסקל אומר לו הש"ל יע"ש וקודם דאתינא לפסקא דדינא איכא למידק בשאלה שכתב השואל דשמעון התרשל במלאכתו ושכח ולא ביקש לתקן וכולי ועל כן עדיין צריכים אנו למודעי אם טענת שכחה טענה היא להפטר מן ההפסד לזה אומר דטענה זו לא ישרה בעיני דבפירוש כתבו הר"ן ונ"י בפ' המפקיד שהנותן כליו לסרסור למשכנם לו ואמר הסרסור איני יודע היכן משכנתים דפשיעותא היא וכן העלה מהרי"ק בשולחנו ח"מ סימן קפ"ה וכן כתב ריב"ה בח"מ סימן רצ"א וז"ל שאל המפקיד פקדונו ואמר הנפקד איני יודע אנה הנחתיו הרי זו פשיעה וחייב והביא שם הב"י דכתב המרדכי בר"פ המפקיד בשם סה"מ דכל לא ידענא פשיעותא היא וחייב לשלם מיד וגם זמן לא יהבינן ליה לבקש הרי ברור דכל שהפסיד ממון חבירו על ידי שפחה פושע הוא וחייב לשלם א"כ איפוא אין צד להפטר שמעון מן ההפס' מטעמי שהזכרתי וחייב לשלם כל הנזק אחרי כתבי כל זה מצאתי לבעל ש"ך בטור ח"מ סימן שס"ג סק"ו שכתב דמה שפסק מהר"של בפרק הגוזל קמא סימן ך' דאין אומרים באיסורי הנאה הש"ל רק גבי גזלן ולא גבי שומר דדין זה לא נתחוור בעיניו ושם השיב על דבר מהרש"ל לסתור כל ראיותיו יע"ש ולפי זה נראה דבנ"ד חזר הדין ומצי למימר שמעון הש"ל דגזלן ושומר כהדדי נינהו לענין זה אמנם עוד תפסתי באמתחי הפוסקים ומצאתי בספר שער אפרים סי' כ"ח בהגה מבן הרב המחבר שהביא שם דברי הרב בעל ש"ך שהזכרתי והשתדל בכל תוקף לקיים דברי מהר"של כמבואר שם בארוכה אמנם לא מלאו לבו להכריע בניהם וגם שם כתב בפשיטות דשומר חמץ של חבירו שפשע ולא מכר החמץ בע"פ וע"י זה עבר הפסח ואסור בהנאה והשומר טוען ששכח דפשיעה היא והאריך בראיות יע"ש כללא דמלתא מאחר שמצאנו ראינו שהפוסקים חלוקים בדבר דלפי דעת הרב בעל ש"ך שומר נמי מצי למימר הש"ל ולא גרע מגזלן ולדעת מהר"של לגבי גזלן דווקא איכא למימר הכי בנ"ד נל"עד דכל המוחזק ידו על העליונה ולכן אם שמעון מוחזק פטור דמצי למימר קים לי כרב בעל ש"ך ואם ראובן תפס כנגד נזקו אין מוציאים מידו דמצי אומר קים לי כמהר"של והמוציא מחבירו עליו הראיה הנל"עד כתבתי ובאפס פנאי לא הארכתי בקצת דברים כאשר עם לבבי ואשר לו משפט ההוראה הוא ידין כי צדק כל אמרי פיו ולו נאה להורות ה' ישמרהו ויחייהו אכי"ר נכתב ונחתם היום כ"ה לחדש ניסן בסדר ושמרתם את חקתי ואת משפטי אשר יעשה אותם האדם וחי בהם: שנת רק אתכם ידעתי מכל משפחות האדמה:
תשובת השואל בתחילת העיון עלה בדעתי לאסור בנ"ד חמצו של ראובן שעבר עליו הפסח כי אמרתי הלוא כבר פסק הרב מהר"י קארו ז"ל בספרו הקצר סימן תמ"ח כי אין ביטול מועיל לחמץ שעבר עליו הפסח וזה לשונו שם חמץ שנמצ' בבית ישראל אחר הפסח אסור אע"פ שביטל ואם בנמצא שאינו ידוע לו כן כל שכן בחמץ הידוע לו ואם איתא דביטול מהני להתיר חמץ שעבר עליו הפסח הא דתני בתוספתא ישראל וגוי שהיו באים בספינה והיה חמץ ביד ישראל הרי זה מוכרו לגוי או נותנו לו במתנה כו' לתני ישראל שבא בספינה והיה חמץ בידו יבטלנו בלבו ומדלא מצא תקון אלא על ידי מכירה או נתינה לגוי משמע דלת סגי בביטול ולא אלים כחו להתיר החמץ לאחר הפסח ומה שאומר ראובן שהוא אנוס ושעשה כל המוטל עליו לעשו' אין בכך כלום דכבר פסק הדין הרמ"בם ז"ל דאין חילוק לענין חמץ שעבר עליו הפסח בין הניחו מזיד להניחו אנוס או שוגג דלא פלוג רבנן ופירש הרב המגיד דכי אמרינן בגמרא וקנסא קנסינן ליה משום שעבר עליה בב"י וב"י דעבר עליה לאו דווקא אלא ראוי לעבור עליה קאמר ויראה לי שבא ליתן טעם למה לא פלוג רבנן ולמה לא התירו כשהוא אנוס או שוגג כיון שאינו עובר על ב"י וב"י וסיים דבריו הרמ"בם באומרו כדי שלא יניח אדם חמץ ברשותו בפסח כדי שיהנה בו אחר הפסח כלומר אף על פי שכשהוא אנוס או שוגג היה נראה שאין לאסור כיון שלא עבר על ב"י וב"י מ"מ יש טעם אחר לאוסרו דיש לחוש אם יתירו לו כשהוא שוגג או מזיד שמא יערים ויניח החמץ ברשותו כדי ליהנות בו לאחר הפסח ויאמר שוגג או אנוס הייתי ולפי זה צריך להוסיף ולהטיל אות וא"ו על מלת אסרוהו ולומר ואסרוהו ולמשוך מלת ואסרוהו אחר המאוחר לא אחר הקודם בעניין שתהיה דבקה עם אפילו הניחו בשגגה וכו' ולעשות פיסקא בב"י וב"י ויש להביא ראיה ברורה לקיים דברי הרמ"בם ממאי דתנינן בהגוזל עצים חמץ ועבר עליו הפסח אומ' לו הרי שלך לפניך הרי דאף שהחמץ ביד גזלן דאין אונס גדול מזה מפסידים הבעלים ונאסר חמצם בהנאה וכיון דלא פלוג כשהוא אנוס או שוגג ודאי דלא פלוג גם כן כשביטל דאין טעם לחלק כיון דהשתא לאו משום שעבר על ב"י וב"י אסרינן אלא משום גזרה דלמא יערים כמו שפירשתי וזה הטעם שייך בביטול יותר כמו שאפרש ואתה עתה עשה אזנך כאפרכסת ושמע דברי פי חכם חן הלוא הוא בעל מ"ב שכתב על ענין הביטול זה לשונו ומה שכתבת שכבר ביטל קודם זמן אסורו כמו שאני נוהגים לומר כל חמיר' וכו' ושוב איכו עובר עליו משום ב"י וב"י ביטול זה אין בו ממש לענין זה חדא דהטובל ושרץ בידו מה מהני וזה ביטל בפיו ובשפתיו ולבו בל עמו שהרי לא ביטלו בלב דדעתיה עלויה ומאחר שהוא עדין בביתו וברשותו חצירו קנה לו ואף שלא מדעתו וק"ו בנ"ד שהוא מדעתו וניחא ליה בקיומו והביטול עיקרו בלב ולא בפה כדאמרינן מבטלו בלבו ובכל מקום דאמרינן מבטלו בלבו ודיו כגון במפולת או באוצר חטים שנאצר ל' יום קודם הפסח היינו דווקא שמבטלו לגמרי ואין בדעתו לזכות לעולם אבל בכה"ג ג דדעתיה עילויה ודואג עליו ודאי שאין כאן ביטול כלל ועובר בב"י וב"י עד שיבערנו מן העולם ועוד דאפילו אם ביטלו בביטול גמור שאז אינו עובר עליו מדאורייתא מ"מ מדרבנן חייב לבערו ולקיים בו מצות ביעור שרפה ולא מבעיא בימי הפסח אלא אפילו אם שהא לאחר הפסח מ"מ אפילו לאחר הפסח בעי ביעור שרפה כדאמרינן לא בדק תוך הפסח יבדוק לאחר הפסח וכו' וכדאיתא פרק קמא דפסחי' ועוד דאמרינן התם אמר רב יהודה אמר רב המוצא חמץ בתוך ביתו בפסח בי"ט יכפה עליו כלי וכתב הר"ן ולאחר י"ט שורפו והתם פשוט דאפילו בביטל כבר מיירי וכדאיתא בטור א"ת סימן תמ"ו וא"כ ומה התם דבשוגג הוא בלי שידע כבר לא מועיל הביטול וצריך לשורפו ק"ו הכא דידע ודעתיה עלויה ודבר פשוט הוא ואין צריך עייון כלל אלו דבריו ז"ל ואף כי יש לפקפק בקצת ראיותיו אלה מה שכתב דכל דדעתיה עלויה דחמץ ודואג עליו לא מהני ביטול ועובר בב"י וב"י ודוקא כשמבטלו לגמרי ואין בדעתו לזכות בו כלל הוא דאינו עובר ודאי שריר וקיים הוא והאמת אתו שכן משמע בפרוש בתשובת הרש"בא סימן ע' שכתב ואפשר נמי דהא גרע טפי לענין המפולת דהתם ממילא שהוא שנמצא ולא שיהא בדעתו לפנות הגל ולחטט אתר הפסח אבל כאן שדעתו לבנות בורו ולמכור הנמצא בקרקעיתו ובקירותיו לא הרי שכל שדעתו ליהנות מהחמץ אחר הפסח לא מהני ביטול וכ"כ בפירו' הרב מנוח כמו שכתב משמו הרב בעל כ"מ בפירושו להרמ"בם פ"ג מהלכות חמץ ומצה סעיף י"א וז"ל כתב הר"מ דא"עג דידע חמץ במקום דאינו עשוי להגלות ואינו מצוי בבית דסגי ליה בביטול היכא דבטליה מדעתיה שלא בהערמה שאין דעתו לחזור וליהנות ממנו לעולם הרי קמן מתוך דבריו דכל שדעתו לחזור וליהנות ממנו הערמה הוי ואין כאן ביטול וכן משמע בשלהי אין בין המודר כפי פרושו של הר"ן דתניא התם המפקיר את שדהו כל שלשה ימים יכול לחזור בו מכאן ואילך אין יכול לחזור כו' אמר תהא שדה זאת מופקר' ליום אחד וכו' ומקשא בגמרא רישא רבנן סיפא רבי יוסי ומשני אמר רבה מפני הרמאין דמפקרין והדרין בהון אבל דאורייתא לא הוי הפקר ומפרש הר"ן אמר רבא מפני הרמאין דמפקרין והדרין בהון כלומר אפילו מתחילתן אינן מפקירין אלא כדי שיחזרו בהן ונמצא שאין הפקרן הפקר אלא הערמה בלבד ולפיכך כל ג העמידו דבריהם על דין תורה אבל לאחר ג ליכא למיחש להכי כדפירשתי לעיל וכו' והנה לפניך מה שפירש לעיל מדקא מפליג בסיפא וכו' ש"מ הכי קתני כל ג' ימים יכול לחזור בו מהפקרו ואפילו זכה אחר קודם חזרתו לא קנה ומפרש טעמא לקמן דמפקרין והדרין בהון דמשום דהפקר פטור מן המעשר היו הרמאין מפקירין שדותיהן כדי לפטרן והיה דעתן בשעת הפקרן שיחזרו בהן ויזכו בהן ונמצא שלא היה הפקרן הפקר אלא הערמה בלבד וכולי ומסיים ועוד שכיון שנהגו הרמאין ברמאותם זה כל שלשה ימים אינו מתברר שיהא הפקר דאיכא למיחש דלא מדעתיהו מפקרי אלא להערמה בלבד ולא הוי הפקר ולפיכך ראוי לומר דאפילו זכה בו אתר יכול מפקיר לחזו' בו שעדיין לא נגמר הפקרו וכו' הרי ברור מפרושו של הר"ן דכל המפקיר על מנת לזכות בו הוא עצמו לא מקרי הפקר אלא הערמה ואם כן דון מינה לנ"ד דאף על פי שביטל כיון שביטול משום הפקר נגעו בו והוא דואג על חמצו ודעתו עלויה לזכות בו לאלתר אחר הפסח דאין זה ביטול אלא הערמה וכל חמירא דקאמר אינם אלא דברים מן השפה ולחוץ לא מעלים ולא מורידים ועתה פקח עיניך וראה כי מתוך מה שכתבתי בין תבין פלוגתיהו דר"י ור"ל בירושלמי דגרסינן התם הפקיר חמצו בי"ד לאחר הפסח מהו רבי יוחנן אמר אסור ור"ל אמר מותר אמר ליה ר"י וכו' אמר רבי יוסי לרבי פינחס נהיר את כד הויתון אטרין אתיא דר"י כרבי יוסי ודר"ל כרבי מאיר אינה כן אלא רבי יוחנן חושש להערמה ר"ל לא חשש להערמה מה דנפיק מביניהון נפלה עליו מפולת מאן דאמר הערמה לית כאן הערמה והוא מותר מאן דאמר זכייה לית כאן זכייה והוא אסור פרוש מאן דאמר זכייה דפליגי בפלוגתא דרבי יוסי ורבי מאיר בשלהי אין בין המודר לית כאן זכייה באותו חמץ שנפל עליו מפולת ואכתי ברשות דמריה קיים ואליבא דרבי יוחנן אסור ומאן דאמר משום הערמה דלא פליגי בפלוגתא דרבי יוסי ורבי מאיר אלא בפלוגתא דנפשיהו דזה סובר חיישינן להערמ' שמא ביטל מן השפה ולחוץ ולבו בל עמו דדעתו על החמץ וזה דלא חיישינן להערמה דכל ישראל בחזקת כשרים הם ותלינן דביטל מלב ומנפש. בחמץ שנפלה עליו מפולת אפילו רבי יוחנן דחייש להערמה יודה דמותר דלית כאן הערמה דמסתמא חמץ שנפלה עליו מפולת אדם מסיח דעתו ממנו ומבטלו בלבו ביטול גמור ואינו מחפש אחריו שלזה דחו הרש"בא באומרו דהתם אז ממילא שהוא שנמצא ולא שיהא בדעתו לפנות וכו' וזה הפרוש נראה בעיני מוכרח דאם אימא ופרוש חייש להערמה היינו דחייש שמא ישקר ויאמר הפקרתיו והוא לא הפקיר כמו שכתב הרא"ש ז"ל למה לא נחוש גם כן כשנפלה עליו מפולת להערמה דשמא ימצא גלוסקא יפה דדעתו עילוה וישקר ויאמר כדי ליהנות ממנה הפקרתי והוא לא הפקיר ואיני רואה שום טעם לפי זה הפירוש לחלק בין חמץ שנמצא בבית לחמץ שנמצא תחת המפולת לאחר הפסח דבין בזה ובין בזה ישקר ויאמר הפקרתיו ועוד דלמה נשים בני אדם שקרנים בדבר שרגלים לדבר וקרוב לודאי שאמת יהגה חיכם דחזקה ישראל כשרים הם ולמה נחשוד אותם לעבריינים בלי שום הנאה כלל דמה נזק יגיע להם אם יבטלו חמצם ומלתא דאין בה טירחא כלל הוא לומר כל חמירא וכולי ולמה א"כ נאסור חמצו משום חששה רחוקה ועוד דמשמעות לשון הערמה אינו מתישב יפה לפי פרושו בשם הערמה לפי טבע הלשון משמע מעשה שאין תוכו כברו שהרואים יתלו אותו לכונה אחת והעושה באמת דעת אחרת אתו בפעולתו ואת אשר הוא עושה ואם לפי פירושו של הרא"ש למה לו לבעל התלמוד ירושלמי לעות הלשון ולכתוב הערמה במקום שקרנות אלא מחוורתא כדכתיבנא מעיקרא דלפי מאי דפרישית הכל עולה כהוגן דכשהו' מבטל ופיו ולבו אינם שוים דין הוא שלו בעל הערמות יקראו ואינה חששה רחוקה שבשעת שהוא מבטל יהיה דעתו על חמצו דאדם קרוב אצל ממונו ואינו מסיר אותו כל כך בנקל ולבו וניחא בחמץ שנפלה עליו מפולת דלא ניחוש להערמה דודאי מסתמא כמו שכתבתי אדם משיח דעתו ממנו ומבטלו בלב שלם ובנפש חפצה ויש נפקותא גדולה לענין דינא בין פרושי זה לפרוש הרא"ש ז"ל דלפי פרושי זה אפילו יצעק בקול גדול ובאזננו נשמע אותו מבטל אכתי נחוש להערמה שמא בלבו לא ביטל מה שאין כן לפי פרוש הרא"ש דאי בריא לן שביטול וידוע לנו שאינו משקר לא חיישנן תו לשמא לא ביטל בלבו אלא שאולי גם הרא"ש אינו חולק אמה שכתבתי דיש לדחוק ולפרש דכשכתב כלומר שמא לא יפקירנו ויאמר הפקרתיו רוצה לומר שמא לא יפקירנו כלבו ויאמר בלב שלם ובנפש חפצה הפקרתיו ועתה יופתחו לך שערי אורה ותדע ותשכיל למה הר"ש הלוי בשאלותיו סימן י"ב לא מלאו לבו להתיר חמץ שבא בספינה על ידי שיפקיר לפני ג' דהיינו משום דסבירא ליה דכל שלא ביטל בכל לב ובכל נפש ודעתו לחזור ולזכות בו לאחר הפסח אף על עי שכל שהפקיר בפני ג' אפשר שיקדמנו אחר דמפני מה תקנו רבנן הפקר לפני שלשה כדי שיהיו שנים מעידים ואחד זוכה אפילו הכי בחמץ בפסח כל שלא הסיר החמץ מלבו לגמרי ודעתו עליו ורוצה בקיומו ולזכות אחר הפסח לא מקרי ביטול והיינו הערמה דחייש ר"י עליה וכדבעי הפקיר חמצו בי"ד מהו אפילו בהפקיר לפני שלשה בעי אפילו בכה"ג חייש ר"י להערמה ואוסר ולפי זה נסתלקה תמיהת הרב בכ"ג עליו הנה נראה מכל מאי דכתיבנא שאין שום צד להתיר בנ"ד כיון דחזינן דדואג על חמצו ובודאי בשעת הביטול לא הסירו מלבו ואליו הוא נושא את נפשו וממילא כדחו דבר' מהר"ם רקאנטי שכתב בפסקיו סימן קנ"ז מומר להפקיר חמצו קודם שעה ו' על מנת לזכות בו אחר הפסח ושרי באכילה וההיא דר"י בהפקיר חמצו היינו דחייש שמא לא יפקיר כלל אבל הפקיר בודאי שרי דכמו שכתבתי ר"י אפילו הפקיר ודאי חייש להערמה ומה שהביא ראיה מההיא דקפוטקאי יש לומר דלענין פירות שביעית לא בעינן ביטול שתלוי בלב אלא ביעור וכל שהוציא הפירות חוץ לביתו והפקירן בענין שאילו יקדמנו אחר יהיו שלו אף על פי שדעתו לזכות הוא תחילה משהפקירן יצאו מרשותו וביעור מקרי ממה שאין כן לענין חמץ דאם הוא מפקיר החמץ על דעת לקנות בו אחר הפסח אף על פי שאם יקדמנו אחר יזכה בו סוף סוף רוצה בקיומו של חמץ הוא כדי להיות הוא הראשון לזכות בו לאחר הפסח ונמצא שעדין לא בטלו בלבו ואינו מחשיבו כעפרא דארעא וכדבר שאין בו בורך כלל כמו שכתב הרמ"בם ובפרוש כתב הר"ן שמפני שביטול זה מלוי במחשבה של בני אדם ואין דעותיהם שוות ואפשר שיקלו בכך ולא יוציאוהו מלבם לגמרי ראו חכמים להחמיר והצריכוהו בדיקה וביעור ואם להשכיר כלי לגוי בפסח כדי שיבשל בו חמץ יש איסור מטעם שרובה בקיומו של חמץ על ידי דבר אחר שלא יתבקע הכלי כ"ש כשרוצה בקיומו של חמץ עצמו שלא על ידי דבר אחר וזה כראה לי ברור ומה שרצה בע"ש להתיר אפילו בהפקיר בינו לבין עצמו אין לו על מה שיסמוך דא"כ ר"י דחייש להערמ' בהפקיר חמצו באיזה מציאו' הוא דחייש ומה שתשב להסתייע ממה שכתב הרב בש"ע יפקירנ' בינו לבין עצמו קודם השבת אדרבא משם ראיה לסתור דלא התיר הרב שם להשכיר או להשאיל בהמתו לגוי לכתחילה כדי שיעשה בה מלאכה בשבת על סמך שיפקירנה קודם השבת בינו לבין עצמו אלא דווקא כשהשכיר והשאילה על דעת להחזיר' קודם השבת ועיכבה הגוי דאז התירו לו שיפקיר בינו לבין עצמו דכיון דהוי הפקר מן התורה דק"ל כריש"בל טוב יותר שיפקיר משלא יפקיר כלל דאם תצריכהו שיפקיר בפני שלשה ימנע מלהפקיר לגמרי והיאך רוצה הוא לעשות מעשה להתיר חמץ שעבר עליו הפסח על ידי הפקר בינו לבין עצמו לכתחילה חלילה וחס נראה אם כן שאין בנ"ד שום צד להתיר כיון שחמץ שעבר עליו הפסח אסו' בהנאה אפי' הניחו שוגג או אנוס בין לא ביטלו בין ביטלו דחיישינן להערמה כמו שהוכחנו אך אחרי ההשקפה הצרופה כמדומה לי דיש למצוא פתח להתיר בנ"ד ולצדד צדדים כדי שלא יאבד ממון ישראל כי חס הק"בה על ממונם של ישראל והנה הצד הראשון הוא שנרא' שבנ"ד ליכא למיחש להערמ' חדא דכיון דזה החמץ לא היה ידוע לו בשע' הביטול שיהי' ברשותו שחזקה שלית עשה שליחותו וחושב בלבו שודאי מכרו או נתנו במתנה לגוי כמו שצוהו נמצא שכשביטל ביטל מלב ומנפש כל חמירא דאיכא ברשותיה ונכנס בכלל גם כן החמץ הזה שהיה עדיין ברשותו משום שפקידו עבר על מצותו ולא אמרינן אולי אילו הוה ידיע ליה בשעת הביטול לא היה מבטלו בלבו לגמרי דאדם בהול על ממונו דסולי האי לא חייש דכיון דברי לן דהוא ביטל כל חמץ דאיכא ברשותו מלב ומנפש לא אמרינן דעתיה לאבד ממונו ולהחמיר עליו לאמר אילו הוה ידיע ליה אולי דעתו יהיה על חמצו דאולי אפילו הוה ידיע ליה היה מבטלו מכל וכל ומסירו מלבו לגמרי וידים מוכיחות יש להפך בזכותו דהא אנן חזינן דירא שמים הוא שהזהיר לפקידו להזדרז ולעשו' כל השתדלותו למוכרו לגוי כדי שלא ליגע באסו' חמץ כלל וגיל' לבודי והות בזה דעתו ומה שבלבו שודאי ממונו נחשב בעיניו למאות נגד יראתו יתברך וכדאי איש כזה לסמוך עליו להאמינו שביטל מלב ומנפש דלא חיישינן להערמה אלא ברמאים וכמעט אני אומר דכיון דעיקר הביטול בלב ואין צריך לבטא בשפתים כמו שכתב בטור אפילו שכת לבטל בשעת הביטול ולא אמר כל חמירא וכו' מה שכתב באגרתו לפקידו היינו ביטולו דשם גילה שאינו רוצה בקיומו שלאותו חמץ בפסח ושלבו בל עמו ועיין מה שכתב בעל מ"ב סי' נ"ט כי רואה אני בדבריו שם סיוע לדעתי וא"כ יש להתיר דכל דליכא למיחש להערמה מותר כדאמרינן בירושלמי שהבאתי לעיל מאן דאמר הערמה לית כאן הערמה ומותר ומה שפסק הרב בש"ע לאסור בחמץ שנמצא בבית ישראל אחר הפסח אף על פי שביטל ומדקאמר שנמצא נראה שלא היה ידוע לו בשעת הביטול וחייש אפי' הכי להערמה יש לומר שכל שהוא תחת ידו ובביתו אפילו בחמץ שאינו ידוע לו יש לחוש להערמ' דכיון דחזינן דזה האיש אינו מדקדק במצות דהא לא בדק כהוגן שהרי נמצא חמץ בביתו לאחר הפסח אף אנן נחוש שמא לא קיים מצות ביטול כדיאות ועוד דכיון דביטול משום הפקר מה יועיל הפקר ודלתים סגורות בענין שאין יד אחרים יכולה לשלוט באותו חמץ ועל כל פנים יד בעל הבית תהיה בו לזכות בו בראשונה שונה לאתר הפסח דחצרו של אדם קונה לו ואף שלא מדעתו כיון שכתב במ"ב והשתא ניחא מה שכתב הרא"ש בפרק כל שעה זה לשונו ישראל שמצא חמץ בביתו אחר הפסח מן הדין הוא מותר דכיון דביטלו לא עבר על ב"י וב"י וליכא למקנסיה ובירושלמי פליגי בה דגרסינן התם הפקיר חמצו וכו' דיש להקשו' דמנין ליה להר"אש דבנמצא פליגי דלמא עד השתא לא פליגי בירושלמי אלא בידוע לו בשעת הפקרו שכן משמע לשון הפקיר חמצו ר"ל הידוע לו אבל כשאינו ידוע לא פליגי אלא שיש לומר דאף דסבירא ליה להר"אש דבחמץ הידוע פליגי דמר חייש להערמה ומר לא חייש להערמה היינו בחמץ שאינו בביתו אבל כל שהוא בביתו סובר הרא"ש דאין טעם לחלק בין ידוע ללא ידוע ולעולם יש לחוש להערמה שמא דעתו לזכות בו אם באולי ימצא לאחר הפסח ובאמת שמצאתי עזר לי שאין לחוש כל כך להערמה כשהחמץ חוץ לבית במה שכתב הרב ב"י ז"ל רבנו ירוחם כתב על תוספתא זאת בשם בה"ג ובלבד שלא יערים ואיני מבין דבריו דהא שרי ליתנו לגוי במתנה ולחזור ללקחו אחר הפסח ואין לך הערמה גדולה מזאת ואפ"ה שריא מאחר שמוציאו מרשותו לגמרי ואפשר דשלא יערים דקאמר היינו לומר שלא ימכור ולא יתן לו על תנאי הרי ברור דכל שהוציא החמץ מרשותו אין לחוש להערמה רצוני לומר אפי' ידעינן דודאי מערים דכחו שכתב אין הערמה גדולה מזאת כל שכן היכא דלא ידעינן אם מערים או לא דכל דאין החמץ ברשותו אין לחוש כבנ"ד ובאמת שלשון התוספתא הוא מסייע שיש בו ממש לקיים סברת הרב בב"י דמקאמר לישראל וגוי שהיו באים בספינה וחמץ ביד ישראל הרי הוא מכרו לנכרי או נותנו לו במתנה וכו' ולא קאמר ישראל שיש בידו ממון מוכרו לנכרי וכו' מבלי שיזכיר מציאות ספינה משמע דדווקא בכה"ג החמץ ברשותו ובספינתו של גוי הוא שהתירו על ידי מכירה או מתנה לגוי אבל אם עדין החמץ ברשות ישראל בכל ענין אסור ולא מהני לא מכירה ולא מתנה ואם איתא דבהאי מכירה ליכא הערמה כלל אפילו שיהיה החמץ ברשו' ישראל היה לו להתיר על ידי מחיצה עשרה טפחים אלא ודאי כדאמרן דמכירה או נתינה לגוי כדי לחזור וליקח ממנו הערמה גמורה ואע"פכ כל שהוציא החמץ ברשותו לא משגחינן בה אם כן יש לעשות כ"ש לנ"ד דהחמץ הוא בספינתו של גוי ולא ידעינן אם הוא מערים או לא ואדרבא יש פני הראות שאינו מערים כמו שכתבתי לעיל ומאי דתנינן גזל חמץ ועבר עליו הפסח אינו סותר מה שכתבנו דהתם ממה נפשך נאסר החמץ דאם עדיין לא נתיאשו הבעלי' ממנו אסור דהא דעתיהו עלויה דחמץ ואכתי היא ברשותיהו ואם נתיאשו הבעלים מחצו הרי קנהו הגזלן ביאוש בעלים וכיון שהגזלן ישראל נאסר ג"כ משום חמץ שעבר עליו הפסח דידוע דחמץ של ישראל זה אסור לישראל אחר עוד יש להתיר בנ"ד וכאן שייך יותר כמבואר למבין טעם מהר"ש הלוי דמעשים כאלו לא שכיחי בכל יום וכיון דחמץ שעבר עליו הפסח אינו אלא מדרבנן משום קנסא דרבי שמעון במלתא דלא שכיח לא גזרו רבנן וכל זה כתבתי אליבא דרבוותא דסברי דדי שיהיה החמץ של ישראל לעבור עליו בב"י וב"י אבל לפי דעת הרמ"בם וסיעתו כי רבה דסברי שלעבור עליו צריך תרתי שיהיה של ישראל וברשותו פשיטא דיש להתיר בנ"ד ואפילו ידעינן בפרוש דלא ביטל שכיון דלא היה ראוי לעבור על הב"י וב"י אין מקום לקנס כלל דכי קניס רבי שמעון היינו משום שעבר על ב"י וב"י כמו שהבאתי לעיל בשם הרא"ש והוא מוסכם מכל הפוסקים ואף כי אנן לא ק"ל כוותיהו לעשות מעשה לכתחילה להתיר על ידי שיפקיר חמצו ביד גוי מ"מ יראה לי שלענין חמץ שכבר עבר עליו הפסח שאינו אלא קנס יש להקל ולסמוך עליהם בהפסד מרובה כבנ"ד דהא חזינן דר"ש גופיה מיקלו בחמץ שעבר עליו הפסח בהרבה דברים יותר מבשאר איסורים כמו דאמרינן כי קניס ר"ש בעיניה אבל על ידי תערובת לא זהו הנ"ל על ענין הבעיא הראשונה וכיון דהסכמתי להתיר לא חל עלי חובת ביאור השאלה ה"ב אלא שע"כפ אם באולי לא כתוורו דברי ודעת הקורא נוטה לאסור אמרתי להוציאו חלק א"א ושורותים אכתוב ריש מילין אומר דפשיטא דאין שום וענה לראובן על שמעון חדא דכיון שלא הספיק שמעון לפרק משואת החמץ מהספינה אינו נעשה שומר דעדין באחריות הגוי בעל הספינה הוא ועליו חל חובת השמירה עד דאתו לידי ישראל שנית שאין מוציאים ממון אם לא בראיה ברורה יכול שמעון לומר לראובן הביא ראיה שאני גרמתי הפסד סחורתך שאולי אף על פי שהייתי משתדל בכל עוז למצוא גוי נאמן למכור החמץ בדבר מועט לא הייתי מוצאו ועוד שהזק שאינו ניכר היא ואומרים באיסורי הנאה הרי שלך לפניך כדאמרינן בכמה דוכתי בגמרא ובפרט בפרק הגוזל עצים ואפילו מדרבנן  לא מחייבינן ליה כל היכא שלא נתכון להזיק כב"נד הנראה לעניות דעתי. כתבתי בסדר קדושים תהיו כי קדוש אני וגו' שנת התסא: