שאלה יורנו מורנו. למה אין אנו מברכין ברכה על הגעלת כלים או על הכשר כלים כשם שאנו מברכים על טבילת הכלים. ובפרט שמצאנו ראינו שההגעלה חמורה מטבילה. שהרי כלי הצריך טבילה ונשתמש בו בלי טבילה בדיעבד מותר המאכל. ויטביל הכלי אחר כך בברכה. אבל כלי ישן הניקח מן הגוים והוא בן יומו. ונשתמש בו בלא הגעלה אפי' בדיעבד המאכל אסור ועוד בר מן דין שהרי בין הגעלת כלים. ובין טבילת כלים אנו למדין מענין כלי מדין. כדכתיב אך את הזהב ואת הכסף את הנחשת את הברזל את הבדיל ואת העופרת כל זו אשר יבא באש תעבירו באש וטהר. אך במי נדה יתחטא. וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים וכו'. ופרש"י שם בפירוש התורה וז"ל. כל דבר אשר יבא באש. לבשל בו כלום תעבירו באש כדרך תשמישו הגעלתו. מי שתשמישו ע"י חמין יגעילנו בחמין. ומי שתשמישו ע"י צלי כגון השפוד והאסכלה ילבנו באור וכו': וכל דבר אשר לא יבא באש. כל דבר שאין תשמישו ע"י האור כגון כוסות וצלוחיות שתשמישן בצונ.ן ולא בלעו איסור תעבירו במים. מטבילו ודיו. ודוקא כלי מתכות עכ"ל: וכיון שהענין כן הוא דבין הגעלת כלים ובין טבילת כלים. אנו למדין מכלי מדין. צריך לעיין ולבקש ולתת טעם מספיק. מ"ט תיקנו חכמים ברכה טל טבילת כלים. ולא תיקנו ג"ב ברכה על הגעלת כלים ועל ליבון כלים. ומאי שנא הענין זה. מברכת אירוסין. וברכת נישואין. שאעפ"י ששניהם על ענין אחת הם באים. דהיינו לזווגם יחד האיש עם האשה. עם כל זה תיקנו חכמים ז"ל. ברכת אירוסין לחוד. וברכת נישואין לחוד. כמו כן הכא נמי כיון דבין טבילת כלים. ובין הגעלת כלים ובין ליבון כלים. כולם על ענין אחת הם באים. דהיינו להכשיר הכלים כדי להשתמש בהם אם כן מאי שנא טבילת הכלים. מהגעלת הכלים וליבון הכלים. על הכל יורנו מורנו מלתא בטעמא ושכמ"ה:
תשובה הפעם הזאת אבא בקצרה. כי אין הפנאי מסכים עמדי. לבא בארוכה כמנהגי הטוב. כי הזמן קצר והמלאכה מרובה. ומוכרח אני לנדד שנתי מעיני. לבא בתשובה לשואלי דבר כי יודע כל שער עמי שרוב של הת"ח האוחזים דלתי הלימוד בבית מדרשו של ש"ם. אין הזמן מספיק להם לנטות ימין ושמאל. כי טרידי טובא לבקש מזונותם בהתעסקם כל היום בסדר קדשי"ם וטה"רות. ומבוקר עד ערב. מוכרחים לילך תמיד מבית לבית. ומדחי אל דחי. ומחיל אל חיל להשלים חוקם. ובכולי האי ואולי יספיק להם לצורך פרנסת בית.ם ואם על ר' שהיה לבו רחב כפתחו של אולם. ומזונותיו מרווחים ומצויין ליה מבי קיסר אמרינן עליה (במסכת שבת דף ג') דא"ל ר' חייא לר' פחתי כי קאי ר' בהא מסכתא לא תשייליה במסכתא אחריתי דילמה כספתיה. מה נענה אנן בתריה בימים האלה ובזמן הזה שבעו"ה נתמעטו הלבבות: ותלאות הזמן סבונו גם סבבונו. וקצור קצרה ידינו להשיג את צרכנו. איך נוכל לעמוד על עיקרן של דברים ולהתיישב בעומקה של הלכה. ומה גם לאיש אשר כמוני המטופל בבנים ובבנות ורחיים בצוארי. כי טרדותי ועסקי לא יתנוני השב רוחי. ואין דעתי צלולה להסיק שמעתתא אליבא דהלכתא. ובפרט בהאי מלתא שצריך לדון מסברא. ולהוציא דבר מתוך דבר או לדמות מלתא למלתא יען וביען שאפילו שמץ דבר מנהו לא מצאתי מפורש לא בגמ' ולא בפוסקים באופן שאינני מופנה מכל צד. מ"מ אמרתי כיון שבא לידי דבר משנה לא אחמיצנה ולא ארחיקנה. ופניתי מכל עסקי לשנות פרק זה: ובהיות שהדבר הזה תלוי בסברא ובדעת. מתחילה לפום ריהטא עלה במחשבה לומר דשאני הגעלה מטבילה. כיון שמצינו הפרש גדול בין הטבילה להגעלה בהיות שיש מביאות להכשיר הכלים הצריכים הגעלה בענין אחר שלא ע"י הגעלה כגון ע"י שיתנם לאומן לצפותם. בבדיל או בעופרת ובזה נחשב לו כהגעלה לפי שהאומן קודם שיצפה הכלי בבדיל או בעופרת מלבן אותו באור בליבון קל כדי שיקבל הציפוי. וכיון שיש מציאות להכשיר הכלים בענין אחר שלא ע"י הגעלה. נמצא דסגי בלאו הכי מה שאינו כן ענין הטבילה. דלא סגי בלאו הכי ולפיכך היה נראה לי לומר שלכך רז"ל תיקנו ברכה על טבילת הכלים ולא תיקנו על הגעלת הכלים:
אבל אחר שנתיישבתי בדבר. ראיתי שאי אפשר לומר כן דהרי הגע עצמך. שזה האיש בעל הכלים. מצוי בעיר אשר אין בה אומן שיודע לצפות את הכלים כנז"ל. או שהיה באמצע הדרך אשר לא נמצא שם אומן לצפותם וכו'. וצריך להכשירם בהגעלה כדינם. למה לא יברך אז על הגעלת הכלים. ועוד התינח כלים שהכשרן בהגעלה. אבל כלים שהכשירן ע"י ליבון. שצריך שילבן הכלי עד שיהיו ניצוצות ניתזות ממנו אינו מועיל הליבון שיעשה האומן. כדי לצרפן בבדיל או בעופרת לפי שהוא ליבון קל עד מאד ואנן בעינן ליבון גדול באופן שהאי טעמא לא ישרה בעיני כי לא נכונה היא ולא שייך כלל לנדון שלפנינו לכן אמרתי אלך לי אל הר המו"ר. שהם דברי המשנה והגמ' ואל גבעת הלבו"נה. שהם דברי הפוסקים ז"ל חדשים גם ישנים אולי יחנן ה' לי שמתוך דבריהם ז"ל יתברר לנו טעם נכון ומספיק לשאלתינו זאת. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה עיקרא דהאי מלתא איתא בסוף מסכת ע"ז דף ע"ה ע"ב דתנן התם הלוקח כלי תשמיש מן הגוים את שדרכו להטביל יטביל. להגעיל יגעיל. ללבן באור ילבן באור השפוד והאסכלה. מלבנן באור הסכין שפה והיא טהורה וכו' ע"כ: ושם פירש"י ז"ל שפירש בפירוש החומש וז"ל את שדרכו להטביל כלומר כלי הראוי ליטהר בטבילה אין צריך תקון אחר. כגון כלי שתשמישן ע"י צונן יטביל ותו לא צריך: להגעיל. במים רותחין כגון כלי שתשמישו בכך. דהיינו יורות וקדרות של מתכת יגעיל. ובגמ' מפרש דבעי נמי טבילה וכו' עכ"ל: ושם בברייתא מפרש הענין יותר וז"ל ת"ר הלוקח כלי תשמיש מן הגוים דברים שלא נשתמש בהם מטבילן והם טהורים דברים שנשתמש בהם ע"י צונן. כגון כוסות וקיתוניות וצלוחיות מדיחן ומטבילן והן טהורים דברים שנשתמש בהם ע"י חמין. כגון היורות הקומקומוסין ומחממי חמין. מגעילן ומטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן פ"י האור כגון השפודין והאסכלאות. מלבנן ומטבילן והן טהורין וכולן שנשתמש בהן עד שלא יטביל: ושלא יגעיל ושלא ילבין. תני חדא אסור. ותניא אידך מותר ל"ק. הא כמאן דאחרי נותן טעם לפגם אסור. הא כמאן דאחר נותן טעם לפגם מותר וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך בהדיא בין במתני' בין בברייתא טבילה וההגעלה וליבון. שלשתן הושוו בהדי הדדי לכל הדינים ועוד דאדרבא איכא חומרא יתירה בהגעלה וליבון מטבילה. שהרי אמרינן בגמ' לא קשיא הברייתא דתני אסור איתא כמאן דאמר נותן טעם לפגם אסור והברייתא דתני מותר. אתיא כמאן דאחר נותן טעם לפגם מותר וכתבו התוספות שם בד"ה וכולן שנשתמש בהן וכו' וז"ל למאן דתני מותר. נקט שפיר עד שלא יטביל. אבל מאן דתני אסור אין לאסור אם נשתמש בו קודם טבילה מיהו איכא למימר דגזר אטו קודם הגעלה וליבון עכ"ל:
הרי נראה בפירוש מדברי התוספות ז"ל דחמירא הגעלה וליבון. מן הטבילה. וכן פסקו הם ז"ל בפסקיהם בסי' קס"א וז"ל נשתמש בכלי קודם טבילתו מותר בדיעבד ע"כ: ולא כתבו אם נשתמש בכלי קודם הגעלתו או קודם ליבונו. בדיעבד שיהיה מותר אלא לפי דעתם ז"ל אם נשתמש בכלי קודם הגעלה או קודם ליבון אסור אפי בדיעבד אם הוא בן יומו. וכדאמרינן בסמוך בגמ' ע"ש:
באופן דנקטינן מדברי הגמ' דכל כלי שצריך הגעלה או ליבון לא סגי ליה להכשירו בהגעלה לבד או בליבון לבד. אלא מלבד הכשר ההגעלה או הליבון צריך ג"כ להטבילו. וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל. הרי"ף בהלכותיו והרא"ש בפסקיו וכן כתב הרשב"א ז"ל. בס' תורת הבית בבית רביעי בשער רביעי. וכ"כ הר"ב הטורים ז"ל בי"ד סי' קכ"א וכ"כ רבינו ירוחם ז"ל בחלק אדם נתיב י"ז ח"א ע"ש:
והרי לך לשון הרמב"ם ז"ל בפ' י"ז מהלכות מאכלות אסורות הלכה ג' וז"ל. הלוקח כלי תשמיש סעודה מהגוים מכלי מתכות ומכלי זכוכית דברים שלא נשתמש בהם כל עיקר. מטבילן במי מקוה ואח"כ יהיו מותרים לאכול בהם ולשתות ודברים שנשתמש בהם ע"י צונן. כגון כוסות וצלוחיות וקיתונות. מדיחן ומטבילן והן מותרות ודברים שנשתמש בהן ע"י חמין. כגון יורות וקומקימוסים. ומחממי חמין. מגעילן ומטבילן והן מותרין ודברים שנשתמש בהן ע"י האור כגון שפודין ואסכלאות מלבנן באור עד שתנשר קליפתן. ומטבילן והן מותרין ע"כ:
וכתב עוד שם בהלכה ה' וז"ל. טבילה זו שמטבילין כלי הסעודה הנלקחים זן הגוים ואח"כ יותרו לאכילה ושתיה אינן ענין טומאה וטהרה אלא מד"ס: ורמז לה כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש וטהר. ומפי השמועה למדו. שאינו מדבר אלא בטהרתן מידי גיעולי גוים. לא מידי טומאה. שאין לך טומאה עולה ע"י האש. כל הטמאים. בטבילה עולין מטומאתן. וטמאת מת בהזאה וטבילה. ואין שם אש כלל. אלא לענין גיעולי גוים. וכיון שכתב וטהר אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחר עבירתו באש להתירו מגיעולי גוים עכ"ל.
והנה לכאורה נראה לדקדק על דברי הרמב"ם ז"ל מדברי הירושלמי. שכתב הרשב"א ז"ל בספר ת"ה בבית רביעי שער רביעי וז"ל הא דתני בכולהו בבי דברייתא מטבילן. מפרש בירושלמי שצריך להטביל. לפי שיצאו מטומאת הנכרי ונכנסו לקדושת ישראל. דגרסי' התם תני ר' אושעיה. צריך להטביל לפי שיצאו מטומאת הנכרי ונכנסו לקדושת ישראל עכ"ל:
וכן כתב הר"ן ז"ל. בסוף מסכת ע"ז וז"ל ת"ר הלוקח כלי תשמיש מן הגוים וכו' מדיחן ומטבילן. פירשו בירושלמי שצריך להטביל מפני שיצאו מטומאתו של גוי. ונכנסו לקדושתו של ישראל ע"כ: הרי משמע בהדיא מדברי הירושלמי דענין טבילת הכלים משום טומאה וטהרה נגעו בה:
אמנם נראה דפירוש דברי הירושלמי הוא. דטבילת הכלים אינו מטעם טומאת הכלי עצמו. דהכלי עצמו אין בו שום טומאה. דק מטעם שינוי בעלים. שעד עכשיו היה הכלי הזה ביד הגוי שהוא אדם טמא. ויצא מרשות הגוי ונכנס ביד הישראל שהוא טהור. וכך דייקי דברי הירושלמי דקאמרי שצריך להטבי' מפני שיוצא מטומאתו של גוי ונכנסו לקדושת ישראל וכמו כן דייקי דברי הרמב"ם ז"ל שכתב טבילה זו וכו'. אינו לענין טומאה וטהרה אלא מד"ס וכו' ומפי השמועה למדו שאינו מדבר אלא בטהרתן מידי גיעולי גוים לא מידי טומאה וכו' ובכן נמצא דדברי הירושלמי ודברי הרמ"בם ז"ל שניהם צדקו יחדיו:
הן אמת שמדברי הרב בעל לחם משנה ז"ל נראה שסובר שלדעת הרמב"ם ז"ל. טבילה הזאת מהכלים היא להתירם מידי טומאה שיש בהם מד"ס ושלא באו דברי הרמב"ם הנז"ל אלא כדי שלא תאמר שטבילה זו היא מן התורה מפורשת וכו' שכן כתב וז"ל ומפשט דבריו משמע שכוונתו לומר שאין הטבילה הזאת מפני שהם טמאים מטומאת מת. וכדי לטהרם צריך טבילה. עד שתאמר שטבילה זו היא מן התורה אבל טעם טבילה זו לא כך היא: אלא שחכמים תיקנוה כדי לטהרה. מידי גיעולי גוים שנראה להם שעדיין לא נטהר מידי גיעולי גוים בהגעלה. אלא צריך עוד הכשר אחר העבירתו באש. להתירו מידי גיעולי גוים שמשמע שהטבילה היא באה להתיר מידי גיעולי גוים ואם כונתו היה כך קשה טובא. דא"כ חדשים ממש למה צריך טבילה הא אין כאן גיעולי גוים ואיך הביא ראיה רב נחמן בגמ' דחדשים בעו טבילה מדמלובנים בעו. דילמא התם דיש גיעולי גוים צריך הכשר אחר אבל הכא לא ועוד דא"כ שאולים. למה אין צריך טבילה אלא ודאי נראה שכונת רבינו היא לומר. שאין הטבילה הזאת להתירה מידי טומאה. עד שתאמר שהיא מן התורה מפורשת אבל היא מחכמים שתיקנוה מהטעם האמור בירושלמי שהוא יוצא מידי טומאת הגוי וכו'. ובשלמא אי פשטיה דקרא היה מדבר בטומאה וכו'. היינו אומרים ודאי. שמ"ש וטהר וכו' אבל אי קרא לא איירי לטהר מידי טומאה אלא לטהר מידי גיעולי גוים וכו' א"כ וכו' אלא ודאי שהיא טהרה אחרת כדאמרו בירושלמי וכו' ושיעור לשונו של רבינו כך הוא אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחר עבירתו באש שאותה העברה באש היא כדי להתירו מידי גיעולי גוים אבל לא קאי האי טהרה. להתירו מידי גיעולי גוים שהזכיר וכו'. אלא היא באה לטהרה אמרת. האמור בירושלמי וכו' עכ"ל ע"ש:
ובמחילה שכבוד תורתו. דבריו ז"ל לא נהירין כלל ואי אפשר לפרש כן בדברי הרמב"ם ז"ל אלא ודאי שכונתו של הרמב"ם ז"ל הוא דוקא כדכתיבנא שמ"ש שטבילה זו וכו' אינו לענין טומאה וטהרה אלא מד"ס וכו' רצונו לומר שרז"ל תיקנוה דוקא מטעם שינוי בעלים בהיות שעד עכשיו היה הכלי הזה ביד גוי שהוא אדם טמא ועכשיו יצא מרשות הגוי. ונכנס ליד ישראל שהוא טהור וכאשר דייקתי בדברי הירושלמי דלעיל שכן משמע מדבריו ז"ל. דקאמר שצריך להטבילם מפני שיוצא מטומאתו של גוי ונכנסו לקדושת ישראל ומזה הטעם עצמו הוא. שג"כ הכלים חדשים ממש שקנה מיד הגוי צריכים טבילה לפי שיבאו מרשות הגוי לגמרי ונכנסו ליד ישראל אבל השאולים שלא יצאו מרשות הגוי לגמרי יען שבכל מקום שהם. רשות בעליו עליהם לפיכך אינם צריכים טבילה לטהרם שכל עוד ששם בעליהם הראשונים נקרא עליהם נשארים בטומאתן הנז"ל ובזה אזלי ליה מה שהקשה לפירושו דא"כ חדשים ממש. למה צריך טבילה הא אין כאן גיעולי גוים וג"כ הראיה שהביא רב נחמן בגמ' דחדשים בעו טבילה מדמלובנים בעו אתי שפיר דכשם שהמלובנים אע"ג שהוכשרו מגיעולי גוים ע"י הליבון. צריך טהרה אחרת משום שינוי הבעלים שיבא מרשות הגוי ונכנס לטהרת ישראל כך החדשים ממש הגם שאינם צריכין הכשר מטעם גיעולי גוים אעפ"י כן צריכין טהרת טבילה מטעם שינוי בעלים. אבל השאולים. שעדיין ברשות הגוי הם אינם צריכין טבילה דאי משום טומאה וטהרה נגעו בה אפי הכלים השאולים מהם. היו צריכים ג"כ טבילה. כדי שיוכל להשתמש בהם הישראל אלא ודאי שמוכרחים אנו לומר שכונתו של הרמב"ם ז"ל כדכתיבנא וכן נראה לי פשט ודוק:
וכן נראה מדברי התוספות בהדיא שטבילת הכלים אינו משום טומאה שכן כתבו שם בד"ה מגעילן ומטבילן והן טהורין וז"ל. לאו דוקא מגעיל ואח"כ יטביל אלא אפי' מטביל ברישא דהך טבילה אינו בשביל טומאה דליהוי כטובל ושרץ בידו. דאפי' חדשים צריכין טבילה עכ"ל וכן כתוב בהג"מ בפ' י"ז מהלכות מאכלות אסורות הלכה ד' שכתבו וז"ל וכן פירש דדוקא מגעילן תחילה ואח"כ מטבילן. אבל הטביל ואח"כ הגעיל הוי כטובל ושרץ בידו ואין נראה לר"י שהרי אפי' חדשים צריכין טבילה וא"כ אין הטבילה בשביל הטומאה ע"כ: וכן כתב הרא"ש בפסקיו כדברי ר"י וכתב עוד דאינו משום טומאה אלא גזרת הכתוב הוא גם הר"ב הטורים ז"ל בסי' קכ"א. כתב מחלוקת רשב"ם ור"י בענין זה:
גם הר"ן ז"ל. כתב בפי' ההלכות וז"ל. ולפיכך נראה שצריך להכשיר הכלי תחילה. לפי מה שהוא. בהדחה או בהגעלה או בליבון ואח"כ יטבילנו. אבל אם הטבילו תחילה. הרי הוא בשעת טבילה בטומאתן כטובל ושרץ בידו. והכי דייק לישנא דברייתא דקתני מדיחן ומטבילן מגעילן ומטבילן מלבנן ומטבילן:
ומיהו הראב"ד ז"ל כתב דלכתחילה הוא שצריך לעשות כן דקרא נמי הכי משמע תעבירו באש דהיינו ליבון ובתר הכי וטהר דהיינו טבילה אבל דיעבד אי אפיך לית לן בה ומ"מ צריך שיזהר מדבר החוצץ שהרי הקישה הכתוב לטבילת נידה. כדאיתא בגמ' עכ"ל:
ודברי הר"ן ז"ל. הם הם דברי הרשב"א ז"ל. בספר תורת הבית בבית רביעי שער רביעי. על דברי הירושלמי שכתבתי שכתב שם וז"ל: ומינה שמדיח ומגעיל. ומלבן ואח"כ מטביל. דכל שלא הוכשרו מאיסור שבהן היאך נכנסין בקדושתן של ישראל והילכך אין טבילה עולה להן אלא טבילה שלאחר הכשר איסורן. והכי נמי משמע מפשטא דברייתא דהא בכולהו נקט טבילה באחרונה. וכ"כ הראב"ד ז"ל דלכתחילה צריך לעשות הכשר דקרא נמי הכי משמע דכתיב תעבירו באש דהיינו ליבון. ואח"כ וטהר. דהיינו טבילה דמיניה ילפינן לה התם בגמ' אבל הוא ז"ל כתב. דאי אפיך דאיעבד לית לן בה דעיכובא לא כתיב עכ"ל:
וכיון שענין זה הוא מחלוקת בין הפוסקים ז"ל לכן מרן ז"ל בשלחנו הטהור. בסי' קכ"א ס"ק ב' כתב וז"ל. לקח מהם כלים שנשתמש בהם בחמין וכו'. מגעילן ואח"כ מטבילן אם הם של מתכת. והם מותרים. ואם הטבילם ואח"כ הגעילן מותרים. וי"א שצריך לחזור ולהטבילם עכ"ל:
וכל זה אינו ענין להגעלת כלים מחומצים. כדי להשתמש בהם בפסח דשאני התם דהיתרא בלעו ואינם בלועים מאיסור אלא שצריך להכשירם כדי להשתמש בהם מצה. ולכך אין צריכים טבילה רק הגעלה לבד או ליבון לבד. כל כלי וכלי כפי מה שנשתמש בו דכפי תשמישו כך הכשרו וזה פשוט:
וגדולה מזו כתב הרשב"א ז"ל שם בת"ה וז"ל וכלים של ישראל שנאסרו מחמת שנשתמש בהם איסור אינם צריכים טבילה אלא בשל נכרים וכמו שכתבנו וכו עכ"ל:
נמצינו למדין מכל הנז"ל דהקונה כלי תשמישן מן הגוים. בין אם הם חדשים שלא נשתמשו בהם כל עיקר. בין אם נשתמשו בהם ע"י צונן. בין אם נשתמשו בהם ע"י חמין בין אם נשתמשו בהם ע"י האור. כולם צריכים טבילה ולא סגי להו בלא טבילה וכיון שענין הטבילה הוא דבר כולל בכל מיני כלים. בין בכלים חדשים בין בכלים ישנים לפיכך נלע"ד שתיקנו חז"ל ברכה על הטבילה לפי שהוא דבר כולל. אבל ענין ההגעלה והליבון. אינו אלא בכלים שנשתמש בהם הגוי ע"י חמין. או ע"י האור לבד אבל לא בכלים חדשים ולא בכלים שנשתמש בהם הגוי ע"י צונן וכיון שאינו דבר כולל בכל הכלים לכך לא תיקנו ברכה על ההגעלה וליבון. דכיון שהן ב' דברים על ענין א' ראוי לתקן הברכה. על דבר הכללי ולא על דבר פרטי. זהו מה שנראה לע"ד ודוק שהוא ק"ל:
ועוד אפשר לתרץ ולומר שהטעם. שתיקנו רז"ל הברכה על הטבילה ולא על ההגעלה וליבון היינו משום שהטבילה. היא מצות עשה של תורה להטביל כלי זה. הניקח מן הנכרי כדי להוציאו מטומאת הנכרי כפי מ"ש הרשב"א ז"ל בת"ה דף קכ"ה. והר"ן ז"ל והיינו אפי' לכלים חדשים ונראה מדבריו ז"ל שם שכן דעת הראב"ד והרמב"ן ז"ל דכולה שמעתתא דעכו"ם מוכחא דטבילה זו הויא דאורייתא וכן מוכח דעת מרן ז"ל ממ"ש. בשלחנו הטהור בי"ד סי' ק"ך ס"ק ט'. וס"ק י"ד ע"ש:
וכן כתב הר"ב פר"ח שם בס"ק ו'. ובס"ק ל"ח שכן עיקר ע"ש:
וכיון שהיא מצות עשה של תורה. תיקנו לברך עליה. ואע"ג שהרמב"ם ז"ל. סובר שאינו אלא מד"ס. ושאין לה אלא רמז בתורה מהא דכתיב כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש וטהר דכיון שכתוב וטהר. אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחרת אחר עבירתו באש להתירו מגיעולי גוים והיינו טבילה וכו' ע"כ: מ"מ כבר הוכחתי בקונטריסי על ענין דיני ברכת שהחיינו. שנדפס אשתקד תוך שאר פסקי חכמי ורבני בית מדרשינו ה"י שעל כל מצות עשה אפי שיהיה מד"ס. שחייב לברך עליה בשעת עשייתה וכו'. כנראה שם באורך בדף קנ"ט אבל מצות הגעלת וליבון כלים אינם כ"א מצות ל"ת דהיינו כדי שלא לאכול נבלות ושאר איסורין שבלעו הכלים הנז"ל ולכן ציוה לנו הכתוב להגעיל או ללבן הכלים האלו להפליט האיסור מהם. כדרך שבלעו אותם דכבולעו כך פולטו וכיון שלא מצינו שום חיוב לברך על קיום שוה מצות ל"ת. לכן לא תקינו בהו רבנן לא בהגעלה ולא בליבון. שום ברכה ודוק:
אלא שיש לדקדק במ"ש הרשב"א ז"ל בתשובה. הביאה הר"ב כ"מ ז"ל שכתב שמדברי הרמב"ם ז"ל נראה שהוא סבור שהטבילה היא מדאורייתא. וגם למ"ש שם הר"ב כ"מ ז"ל. לתת טעם לדברי הרשב"א ז"ל וכו ע"ש:
וכבר תפס עליו הר"ב פר"ח ז"ל. וכתב על דברי הרשב"א ז"ל שלא בדקדוק כתב כן יען שדברי הרמב"ם ז"ל מוכיחין בבירור שהיא מד"ס וגם על הטעם שכתב הכ"מ ז"ל על דבר הרשב"א ז"ל וכו' כתב שג"ז אינו כלום ושאדרבא משם מוכח להדיא איפכא וכדמוכח מדבריו ע"ש:
איברא שראיתי להר"ב לחם משנה ז"ל: שהביא דברי הרמב"ם הנז'. ודברי הרשב"א הנ"ל שהביא הכ"מ ז"ל. והוא ז"ל נתן טעם אחר לדברי הרשב"א וכתב טבילה זו שמטבילין וכו'. מפשט דבריו (של הרמב"ם ז"ל) משמעץ דטבילת הכלים הוי דרבנן. וכן נראה שהבין הרי"ף ז"ל אבל הרשב"א לא הבין כן כמבואר בבית יוסף ונראה לי שהטעם הוא מפני שקראו דברי סופרים וכל ד"ס הוא הלכה למשה מסיני. שהוא מן התורה. כמו שכלל לנו רבינו בהלכות סנהדרין עכ"ל:
והנה  בדקתי בהלכות סנהדרין ולא מצאתי הכלל הנ"ל שאמר הר"ב ל"מ ז"ל שכלל לנו רבינו ז"ל בהלכות הנ"ל אלא מה שמצאתי הוא שחרב המגיד ז"ל בפ"א מהלכות אישות על מ"ש הרמב"ם ז"ל. שקידושי כסף הם מד"ס שפירש שם וז"ל וכבר כתב הוא. שאף הדברים שנאמר בהם הל"מ נקראים ד"ס עכ"ל:
ודברים אלו ג"כ לא ידעתי מנין לו. ואדרבה איפכא מצאתי בדברי הרמב"ם ז"ל. שכתב בהדיא בפ"ב מהלכות טומאת מת שהלכה למשה מסיני הרי הוא דין תורה ולא מקרי ד"ס. וכנראה מדברי הרב המגיה ז"ל שם בגיליון ע"ש וכתב עליו הכ"מ וז"ל מ"ש הרי הוא דין תורה ולא מד"ס. כלומר אפילו לפי שיטתו שסובר שכל המלמד בי"ג מידות נקרא ד"ס זה שהוא הל"מ נקרא דין תורה. וכמו שאמר בהקדמתו לסדר זרעים עכ"ל הרי שדברי הרמב"ם ז"ל ממש היפך דברי ה"ה והר"ב ל"מ. ודבריהם ז"ל צל"ע:
אמנם הרב בעל ספר פירות גנוסר בפרי תואר שלו בס"ק ד' כתב שהאמת הוא שלשון הרשב"א ז"ל מוטעה הוא אלא שנשחט מלשונו שורה א' והיא זאת שמדברי כל רבוואתא משמע דסברי דהוי דאורייתא לבד דעת הרמב"ם וכו'. ושגם מתוך שיעור לשון הרשב"א ז"ל תרגיש שטעות נפל באותה תשובה ומכרעא ליה מלתא כפשטיה דש"ס. וכדעת כל הפוסקים: דהוי דאורייתא עכ"ל:
ועיין בהרב המאסף ז"ל שם בסי' ק"ך בהגהת הב"י אות ל"ו. שג"כ הוא ז"ל תמה על הרשב"א ועל מרן ז"ל וסוף דבר כתב וז"ל. ולכן מינא ולא מסתפינא דמ"ש בתשובת הרשב"א שמדברי הרמב"ם יראה שהוא סבור שהיא מדאורייתא שט"ס הוא וצ"ל ומדברי הראב"ד נראה שהוא סבור שהיא מדאורייתא והוא מפני שראה להראב"ד וכו' אבל בדעת הרמב"ם אין מי שאומר שסובר שהיא מדאורייתא וכן ראיתי להר"ם מטראני בס' קרית ספר שכתב בפשוט לדעת הרמב"ם שהיא מדרבנן וכו' ע"ש. עכ"ל:
ובודאי שטעמו ונימוקו עמו במ"ש הרב המאסף ז"ל שט"ס הוא במ"ש בתשובת הרשב"א הנז"ל שמדברי הרמב"ם יראה שהוא סבור שהיא מדאורייתא שהרי מצינו להרשב"א עצמו בס' ת"ה בית ד' שער ד' שכתב בפירוש איפכא שהרי כתב וז"ל ולענין פסק הלכה הרמב"ם ז"ל כתב וכו' ומ הו הוא ז"ל כתב דטבילת כלים מד"ס הוא וקראי אסמכתא בעלמא הן עכ"ל: הא קמן איפכא וכדברי הר"ן ז"ל ודוק:
ותמהני על הרב פר"ח ז"ל שג"כ הוא ראה דברי הרשב"א ז"ל מס' ת"ה הנז"ל שכן הזכירם בסוף דבריו וכתב וז"ל וכן גבי בעיא דמשכנתא פסקה הרמב"ם לקולא וכתב הרשב"א גופיה בת"ה דף קכ"ה והר"ן בפי' ההלכות שטעמו משום דס"ל דטבילת כלים מד"ס וקראי אסמכתא בעלמא ושכך הוא האמת בדעת הרמב"ם וכו' ע"כ: וכיון שכן לחה לא תלה מתחילה שמ"ש בתשובה הוא ט"ס כדי להפך בזכותו ולא לכתוב עליו שלא בדקדוק כתב כן וכדכתיבנא וכו':
ונחזור לעניננו כיון שהטבילה היא מצות עשה מדאורייתא אפי' לדעת הרמב"ם ז"ל שסובר שהיא מד"ס חייב לברך עליה מה שאין כן בהגעלה או ליבון שאינם אלא מצות ל"ת. לכן נלע"ד דלא תיקנו רז"ל לברך עליהם וכדכתיבנא ודוק:
ועוד בה טעמא שלי"שיה. כהוכיח ולומר. שהטעם שתיקנו רז"ל לברך על הטבילה ולא על ההגעלה וליבון הוא משום שכיון דתכלית ההכשר של כל הכלים היא הטבילה שהרי כלים שנשתמש בהם ע"י צונן צריך להדיחן תחילה ואח"כ מטבילן וכלים שנשתמש בהם ע"י חמין צריך להגעילן תחיל ואח"כ מטבילן וכלים שנשתמש בהם ע"י האור צריך ללבנן תחילה ואח"כ מטבילן. וההגעלה והליבון אינו מועיל בלא טבילה. שעכ"פ צריך להטבילם בסוף ואם לא הטביל לבסוף. אחר ההגעלה או אחר הליבון אינו יכול להשתמש בהם לכתחילה. ולפי זה נמצא שתכלית ועיקר הדברץ. היא הטבילה. לכך תיקנו הברכה על הטבילה שהיא העיקר ולא על ההגעלה ולבון ודוק:
ויש לי להביא ראיה לדברי אלה ממה שהוכחתי כבר בארוכה בקונטריסי הנז"ל. הנדפס תוך פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. בח"ה דף קנ"ח מדברי כמה רבוואתא. שלכל מצוה שיש אחר עשייתה ציווי אחר שאינו מברך אלא בשעה שעושה הציווי האחרון וכדנראה בפירוש מדברי הרמב"ם ז"ל. בפ' י"א מהלכות ברכות הלכה ח' ע"ש אשר משם יכולים אנו ללמוד ג"כ לנ"ד דכיון שאחר ציווי ההגעלה או הליבון יש ציווי אחר. שהוא מצות הטבילה לכן תיקנו הברכה על הטבילה שהיא גמר הענין ולא תיקנו ברכה על ההגעלה ולא על הליבון וכדכתיבנא:
ועוד יש להוכיח הדבר:, ממ"ש ההגהות מיימוניות בפ' י"א מהלכות ברכות וז"ל מה שאין אנו מברכין על קידושי אשה. אשר קב"ו לקדש אשה. אע"ג שמברכין אפי' אדרבנן משום דאין עשייתו גמר מצוה כדאיתא בפ' התכלת עכ"ל: ואע"ג דבסוף פ"ג מהלכות אישות כתבו בשם רבינו פרץ מצרפת. שרבינו יחיאל מפאר"יז. היה נוהג ומנהיג לברך החתן לקדש את האשה עפ"י הירושלמי דברכות וכו' עכ"ל: מ"מ נהגו העולם כמו שכתבו הם ז"ל. בפ' י"א מהלכות ברכות מהטעם שכתבו שם. משום שאין עשייתו גמר המצוה וכדכתיבנא ודוק:
ולפי טעם זה מתיישב שפיר. מה שאנו מברכין ברכת נישואין אע"ג שכבר ברכו ברכת אירוסין משום דברכת נישואין. היא גמר המצוה יותר מברכת אירוסין שהרי ברכת אירוסין היא התחלת המצוה וברכת נישואין היא גמר המצוה שהרי ע"י ברכת אירוסין לבד אינו נגמר הזיווג לפי שאינו יכול להתייחד עם כלתו ולבא עליה כמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות אישות הלכה א' וז' ל הארוסה אסורה לבעלה מד"ס. כל זמן שהיא בבית אביה והבא על ארוסתו בבית חמיו מכין אותו מכת מרדות וכו' ע"כ: אבל בברכת נישואין עם כניסתו לחופה נעשית נשואה. והרי היא אשתו לכל דבר. והרי זו מותרת לבא עליה בכל עת שירצה כמו שכתב שם ע"ש:
ולכאורה היה נראה להקשות דכיון שבקידושין אינו נגמר המצוה. אלא ע"י הנשואין. א"כ למה אנו מברכין ברכת אירוסין והיה די לברך ברכת נישואין לבד שהיא גמר המצוה:
אמנם זה מתיישב עם ההיא פלוגתא דאיכא בין רבינו תם ורבינו משולם הובאה בפ' ג' מהלכות אישות. בהג"מ וז"ל והנה רבינו משולם היה אומר שברכת אירוסין ונישואין אין צריכין ב' כוסות ולא דמו לברכת המזון וקידוש: דאמרינן בערבי פסחים דתרי מילי נינהו דהתם זה קודם סעודה וזה לאחר סעודה. אבל ר"ת פירש דצריכין ב' כוסות דאמר בכתובות. אומרים ברכת אירוסין בבית אירוסין וברכת נישואין בבית חתנים ורגילים להיות זה בלא זה ופעמים רבות אדם מקדש אשה ואינו נושאה. עד לאחר זמן:
ועוד דמנהג אבותינו תורה היא שנהגו לקרות הכתובה בין ברכת אירוסין לברכת נישואין ולהפסיק מתכוונים הילכך צריכין ב' כוסות וכן הנהיג מורי רבינו ז"ל כרבינו תם עכ"ל:
וכיון שענין זה הוא אמת ויציב שרגילין להיות אירוסין בלא נישואין שאנו רואים שפעמים רבות אדם מקדש אשה ואינו נושאה עד לאחר זמן לכן הדין נותן שיברכו ברכת אירוסין לבד וברכת נישואין לבד אעפ"י שבברכת הנישואין היא גמר המצוה:
ועוד בר מן דין. שהרי אפי' ברכת נישואין לבד בלא כניסה לחופה אינו גמר המצוה. וכמ"ש שם הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות אישות הלכה ו' וז"ל המארס את האשה וברך ברכת חתנים ולא נתייחד עמה בבית עדיין ארוסה היא שאין ברכת חתנים עושה הנישואין. אלא כניסה לחופה אירס וכנס לחופה ולא בירך ברכת חתנים. הרי זו נשואה גמורה וחוזר ומברך אפי אחר כמה ימים עכ"ל:
וכיון שעיקר גמר המצוה היא כניסתו לחופה. לכך צריך לברך ברכת אירוסין וברכת נישואין ודוק:
וראיתי בתשובות הרשב"א סי' ח"י. שנשאל למה אין מברכין על המצות כולן כגון המלוה את חבירו. והטוען עמו. וכיוצא בהן וכו' ונתן טעם למה מברכין טל קצת מצות. ואין מברכין על קצתן. ומדבריו ז"ל לא למדתי שום דבר כדי לתרץ לנ"ד שכל החילוקים שכתב שם אינם מספיקים לתת טעם לדבר הזה. לכן נלע"ד שבמה שכתבתי יש די והותר לבא אל תכלית מבוקשינו ודוק:
אך פליאה דעת ממני. איך לא הרי"ף בהלכותיו ולא הרא"ש בפסקיו. ואפי' הרמב"ם והרשב"א ז"ל לא הזכירו בספריהם ז"ל חיוב ברכה על טבילת הכלים ולא מצינו מי שהזכיר לנו דין זה. אלא הרשב"ם ז"ל שהביאו המרדכי ז"ל בסוף מסכת ע"ז שכתב וז"ל מגעילין ומטבילין כתב הרשב"ם דיש לברך עליהם טל טבילת כלים ויש מברכין על טבילת כלי מתכות וכו' עכ"ל:
וגם הר"ב הטורים ז"ל כתב דין זה בסי' ק"ך ע"ש: ואולי שכל הנהו רבוואתא ז"ל. סמכו על המובן. שעל כל המצות צריך לברך עליהם בשעת עשייתן וכדהוכחתי בארוכה. בקונטריסי הנז"ל ודוק:
ואחרי כתבי כל הנז"ל בחפשי אחרי כל ספרי הפוסקים ז"ל. שכתבו על הדינין הללו לגלות אם נמצא בכתובים מי שיתן טעם לדבר הזה דנ"ד כדי להפיס דעתינו ולבא אל תכלית מבוקשינו. אינה ה' לידי ס' איסור והיתר המכונה לרבינו יונה ז"ל. ומצאתי שם בשטר נ"ח ס"ק ק' שכתב וז"ל ומה שמברכין על הטבילה ולא על ההגעלה. היינו משום שהטבילה היא מצות עשה וההגעלה מצות כ"ת שלא לאכול נבלות והוי כניקור גיד וחלב שאין מברכין על לאו. מלבד לאו דעריות. שמברכין עליו אגב עשה דקידושין. וכלי ישן הניקח מן הגוי וצריך הגעלה וטבילה. יגעילנו מקודם ואח"כ יטבילנו עכ"ל: ואח"כ מצאתיו בכנ"הג בסי' קכ"א בהגהות הטור אות י"ג שהביאו בשם הרב הנ"ל ע"ש:
ובאמת ששמחתי כמוצא שלל רב. יען שזכיתי לכוין לדעתו הרחבה. בא' מן הטעמים שנתתי לדבר זה. ומדעתי היתה זאת כי הוכחתי הדבר מסברתי בראיות נכוחות וכדכתיבנא לעיל ודוק:
והגם שנאמר. שהטעם הזאת יהיה העיקרית. מ"מ הב' טעמים האחרים שהוכחתי ג"כ לעיל יש להם סמוכ"ות. להיותם סניפין אליה. מכח הראיות שהבאתי עליהם. ובתלתא הויא חזקה דכולהו איתנהו ביה. דט' פנים בתורה וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה. מכל מאי דכתיבנא. שמכח הני ג' טעמי חריפי הנז"ל. הוא דסמכו. רבנן לתקן הברכה על חצות טבילת הכלים ולא על חצות הגעלה וליבון הכלים וכדהוכחנו. דטעמא קמייתא היא בהיות שענין הטבילה הוא דבר כללית יען שכל סתם כלי תשמיש הניקח מן הגוים בין אם הם חדשים שלא נשתמשו בהם כל עיקר. בין אם נשתמשו בהם ע"י צונן. בין אם נשתמשו בהם ע"י חמין. בין אם נשתמשו בהם ע"י האור כולם צריכים טבילה. ולא סגי להו בלא טבילה. לכן דין הוא שיברכו עליה מה שאין כן בהגעלה וליבון. שלא בכל הכלים צריכין הגעלה וליבון להכשרן. כ"א דוקא אותם שנשתמש בהם הגוי ע"י חמין. או ע"י האור לבד אבל לא בכלים חדשים. ולא בכלים שנשתמש בהם הגוי ע"י צונן. ובהיות שבין הטבילה. כמו ההגעלה והליבון. כולם הם באים על ענין א' דהיינו להכשיר הכלים הנז"ל. לכן ראו חז"ל. לתקן הברכה על הטבילה שהוא דבר כולל. ולא על ההגעלה וליבון. שהם על דבר פרטי וכדכתיבנא:
והטעם הב' הוא בהיות שהטבילה היא מ"ט של תורה וההגעלה והליבון הם מצות ל"ת. כדי שלא לאכול נבילות כדכתיבנא וקי"ל שאין מברכין על קיום הלוין. לכן תיקנו הברכה על הטבילה ולא על ההגעלה וליבון ודוק:
והג' הוא שכיון שתכלית הכשר כל הכלים הוא הטבילה. שהרי בין לאחר הדחה. ובין לאחר הגעלה והליבון. צריך אח"כ להטבילו. דנמצא שתכלית ועיקר הדבר. היא הטבילה. לכך תיקנו הברכה על הטבילה שהיא העיקר. ולא על ההגעלה וליבון באופן שמכח כל הני תלתא טעמי. שייך יותר הברכה על הטבילה. מעל ההגעלה וליבון. ולכן תיקנוה רז"ל דוקא על הטבילה ודוק:
ושאני ההיא דברכת אירוסין. וברכת נישואין דמברכין על שתיהן. דכל א' כטעמיה.. כדכתיבנא לעיל והגם שברכת נישואין הוא מצות ל"ת. ולא הוה לן. לברוכי עליה. כבר תירץ על זה. רבינו יונה ז"ל בס' איסור והיתר שלו שמברכין עליה אגב עשה דקידושין וכדכתיבנא לעיל וזה פשוט כפי הנלע"ד וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אנס"ו: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א הכותב וחותם:
בסדר ובשנת וכה תעשה להם לטהרם לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל