שאלה יז ראובן היה חייב לשמעון בשטר סך מעות בעד שנה אחד בקנין ובשבועה ונתפשרו בניהם לפרוע לו בתוך הזמן בסחורה וכן עשה ראובן וכשבא לתבוע השטר משמעון השיב לו כי לחשבון אחר קבל הסחורה ובהגיע זמנו יתפרע ממנו ורבו הקטטות עד שנמצא לוי מכריע בניהם שיעמדו לפני שני סוחרים ישראלים ונשבעו שניהם על זה שוב טוען שמעון כי אין רצונו לעמוד כי אם בדין תורה ושעל זה נשבעו וראובן אומר בפני סותרים ולוי העיד כדבריו הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה טרם אענה לשואלי דבר חל עלי חובה להשיב רישיה דשאלתא אף על גב דפשיטא איברא שכוונת החכם השואל אינו אלא כי אם לשאול סיפיה דשאלתא הא לאו הכי אמינא דנעלם מעיני החכם השואל מסקנת הגמרא בשבועות כמו שאכתוב בעזרת השם דהוי דבר פשוט דמי שפרע חובו ותובע שטר חובו והלה אומר לא קבלתי ממך זה בחוב השטר אלא שטראי נינהו דלא אמר כלום ואיתרע שיטרא באופן דבקושטא לא צריכנא לפשט מילתא דפשיטא מילתא דאמור רבנן אמנם כדי לצאת חובת השאלה מכל וכל מרשיה לספיה אמינה אכתוב כפי כחי אולי יישר בעיני החכם השואל וה' יצילנו משגיאות וזה החלי:
עיקרא דהאי מילתא איתא בשבועות פרק שבועת הדיינין וזה לשונו ההוא דאמר ליה לחבריה הב לי מאה זוזי דמסיקנא בך והא שטרא אמר ליה פרעתיך אמר ליה סיטראי נינהו אמר רב נחמן איתרע שיטרא רב פפא אמר לא איתרע שיטרא ומקשי הגמרא ולרב פפא מאי שנא מההוא דאמר ליה לחבריה הב לי מאה זוזי דמסיקנא בך והא סיטרא אמר ליה לאו אתורי יהבית לי ואתית ואיתיבת אמסחתא וקבילת זוזך ואמר ליה הנהו סיטראי נינהו ואמר רב פפא עלה איתרע שיטרא ומשיב התם כיון דקאמר אתורי יהבת לי ומתורי שקלת איתרע שיטרא הכא אימור סיטראי נינהו מאי הוי עלה רב פפי אמר לא איתרע שיטרא רב ששת בריה דרב אידי אחר איתרע שיטרא והלכתא איתרע שיטרע עד כאן בגמרא ופירש רש"י ז"ל שיטראי נינהו: מצד אחר היית חייב לי: איתרע שיטרא: הואיל ומודה שקיבלם ולאו כל כמיניה לומר סיטראי נינהו: לאו אתורי יהבת לי: לקנות מהן שוורים לשחיטה למחצית שכר: אמסחתא: מקום שמקצבין הבשר ומוכרין: ובעלי התוספות פירשו איתרע שיטרא: מפרש ר"ת וכן ר"ת דצריך בעל השטר שבועה שלא נפרע:
הרי דמסקנת הגמרא דמי שפרע את חבירו חובו ותבע שטר חובו או אמר ליה פרעתיך ואמר ליה סיטראי נינהו ולאו משטר חובך לא אמר כלור ואיתרע שיטרא:
והרמב"ם ז"ל ביד החזקה שלו פסק כלישנא דגמרא בהלכות מלוה ולוה: וזה לשונו הוציא עליו שטר מקויים שיש לו עליו מנה ואמר לו הלוה הלא פרעתיך בפני פלוני ופלוני ובאו אלו העדים והעידו שפרעו אבל לא הזכיר את השטר ואמר לו המלוה כן הות שפרעת אבל חוב אחר פרעת שהיה לי אצלך הרי בטל השטר במה דברים אמורים כשהעידו שנתן לו בתורת פירעון אבל אם ראוהו נותן לו מעות ולא ידעו אם הוא בתורת פרעון או בתורת פקדון או בתורת מתנה אם אמר בעל השטר לא היו דברים מעולם הרי הוחזק כפרן ובעל השטר ואם אמר פרעון של חוב אחר היה נאמן ונשבע ונוטל מה שבשטר שהרי לא פרען בעדים מתוך שיכול לומר מתנה נתנם לי נאמן לומר פרעון של חוב אחר הן אמר לו הלוה והלא שטר חוב זה דמי שור שלקחתי ממך הוא ואתה גבית דמי בשרו ואמר לו בעל השטר כן אני גביתי את דמיו מחוב אחר שהיה לי אצלך הואיל והודה מעצמו שדמי השור הוא החוב ומדמין נפרע בטל השטר ואף על פי שאין עליו עדים שפרע מדמיו ישבע הלוה היסת שפרעו וכן כל כיוצא בזה:
וכתב הרב המגיד הוציא עליו שטר מקויים וכו' מעשה פרק שבועת הדיינין ולשון הגמרא איתרע שיטרא ופרשו בהלכות שהכוונה איבטיל לגמרי וכן עיקר: עוד כתב במה דברים אמורים כשהעידו שנתן לו בתורת פרעון וכו' בגמרה והני מילי דפרעיה באפיה סהדי ולא אידכר ליה שטרא אבל פרעיה בין דידיה לדידיה מגו דיכול לומר לא היו דברים מעולם כי אמר סיטראי נינהו נאמן: ופירש הרב אבן מגש ז"ל דדוקא כשהעדים מעידים שבתורת פירעון נתנם לו ולפיכך בטל השטר אבל אם אינן מעידים אלא שבפניהם מנה לו מנה ואינם יודעים אם נתנם לו בתורת פירעון או בתורת מתנה אין השטר בטל בכך אלא אם כן כפר המלוה בעיקר הדבר וכמו שכתב רבינו ז"ל ונסמכו על הדין שיתבאר פרק ששי מהלכות טוען ונתען התחלתו ראוהו עדים שמנה וכו' והוא פרק שבועת העדות: וזה דעת רבינו מאיר ז"ל מדבריהם למדנו שאף על פי שהוא חייב לו נאמן לומר במתנה קבלתים:
והרמב"ן ז"ל חלוק בזה ואומר שכל זמן שהוא מחוייב לו אינו נאמן לומר במתנה קבלתים ולהוציא ממנו חובו ולא אמרו נאמן אלא כשהלה תובעו ואומר לא הלויתיך ולפיכך כל זמן שיש עדים שמנה לו מעות אף על פי שלא הזכיר פירעון איתרע שטרא זה דעתו ז"ל ולשון הגמרא מסייע לדברי הראשונים ז"ל דאמרו דפרעיה באפים סהדי דאלמא בעדי פרעון קא מיירי: עוד שם אמר לו הלוה והלא שטר חוב זה דמי שור שלקחתי הוא: מפורש שם איתרע שטרא: ופרשו בהלכות דאיבטיל ליה לגמרי וכן עיקר והגהות מיימוניות כתב וז"ל כרב נחמן דאמר איתרע שטרא דהילכתא כותיה בדיני ודלא כרב פפא דאמר לא איתרע שטרא:
וכתב הרב רבינו משה מקוני בסיפרו הנחמד ספר מצות גדולות הילכות מלוה ולוה וז"ל הוציא עליו שפר מקויים שיש לו עליו מנה והלוה אומר והלא פרעתיך בפני פלוני ופלוני ובאו אילו והעידו שפרעו אבל לא הזכיר לו את השטר ואמר לו המלוה כן הוא שפרעת אבל חוב אחר פרעת שהיה לי אצלך אמר רב נחמן איתרע שטרא והלכתא כרב נחמן: ומדקדק רבינו יעקב מדקאמר איתרע שטרא ולא קאמר אבטיל שטרא שאינו בטל אלא איתרע שאינו גובה אלא בשבועה ורב הי"י גאון ורב שרירא גאון אביו מפרשים בטל לגמרי והעד ונתצתם מתרגמינן ותתרעון:
עוד שם במה דברים אמורים כשהעידו שנתן לו בתורת פירעון אבל ראוהו נותן לו המעות ולא ידעו אם בתורת פירעון או בתורת מתנה אם אמר בעל השטר לא היו דברים מעולם הרי זה הוחזק כפרן ובטל השטר ואם אמר פירעון של תוב אחר הוא הרי זה נאמן ונשבע ונוטל מה שבשטר שהרי לא פרעו בעדים ומתוך שיכול לומר במתנה נתנם לי נאמן לומר פירעון של חוב אחר הוא: אמר לו הלוה והלא שטר חוב זה דמי שורי שלקחתי ממך הוא ואתה גבית דמי בשרו ואמר לו בעל השטר כך הוא אני גביתי את דמיו מחוב אחר שהיה לי אצלך הואיל והודה מעצמו שדמי השור הוא החוב ומדמיו פרע איתרע שטרא ואף על פי שאין עליו עדים שפרע מדמיו וישבע הלוה היסת שפרעו לדברי רב הי"י גאון וכן כל כיוצא בזה: ורבי יצחק פירש שבכל מקום שיאמר בתלמוד ריעא ואיתרע הוא דלא מיקרע קרעינן ולא אגבויי אגבינן מיניה כדאיתא בכתובות בפרק אלו נערות:
ופסק הר"ר יוסף קארו בשולחנו הטהור חושן משפט סימן נ"ח זה לשונו המוציא שטר מקויים על חבירו ואמר ליה פרעתיך ואמר לו אמת שפרעתני אבל מלוה אחרת יש לי עליך על פה ובשבילם קבלתים וזה השטר עדיין בחזקתו עומד אם לא נתנם לו בפני עדים נאמן והשטר עדיין בחזקתו גובה בו בלא שבועה:
עוד שם טען הלוה ואמר הלא ערעתיך בפני פלוני ופלוני ובאו אלו והעידו שפרעו אבל לא הזכיר לו השטר והשיב המלוה חוב אחר הוא שפרעת לי הרי בטל השטר והרמ"א כתב עלה דאין השטר בסל לגמרי רק דלא מגבינן ביה ומיהו אם תפס לא מפקינן מיניה וכן נראה לו עיקר:
עוד שם במה דברים אמורים כשהעידו  שנתן לו בתורת פירעון אבל אם ראוהו נותן לו מעות ולא ידעו אם בתורת פירעון או בתורת פיקדון או בתורת מתנה אם אמר המלוה לא היו דברים מעולם הרי הוחזק כפרן ובטל השטר ואם אמר פירעון של חוב אחר הוא הרי זה נאמן ונשבע ונוטל מה שבשטר שהרי לא פרעו בעדים מתוך שיכול לומר מתנה ניתנם לי נאמן לומר פירעון של  חוב אחר הוא: ועלה כתב הרמ"א מן הטור בשם רבינו תם והרא"ש והה"מ בשם הרמב"ן והר"ן דיש חולקים וסבירא להוא דאפילו בכי האי גוונא איתרע שטרא וכן נראה לו עיקר דהמוציא מחבירו עליו הראיה וכל זה דנתנו לו בפני שני עדים אבל בפני עד אחד לא אמרינן דאיתרע שטרא: עוד שם אמר לו הלוה והלא שטר חוב זה דמי שור שלקחתי ממך הוא ואתה גבית דמי בשרו ואמר לו בעל השטר כן אני גביתי דמיו מחוב אחר שהיה לי אצלך הואיל והודא שדמי השור הוא החוב ומדמיו נפרע בטל השטר אם יש עדים שפרע לו דמי השור ויש מי שכתב שאף על פי שאין עלו עדים שפרע מדמיו ישבע הלוה היסת שפרעו והעיקר כסברא הראשונה אם ידוע שנתן לו קצת הדמים על חוב אחד לא יוכל לומר על האחרים שהם חוב אחר:
הרי דלדעת כל הני רברבתא מסכימים כולם פה אחד דכל היכא דפרעו ותובע שטרו והלה אומר אמת הוא שפרעתני אבל זה לא היה אלא מחוב אחר שהיה לי אצלך דאיתרע שטרא ואינו יכול לומר סיטראי נינהו: מינא דנ"ד הדין עם ראובן זהו מה שהשיג עניות דעתי וקוצר שכלי בערך רישיה דשאלתא ובערך סיפיה דשאלתא עת הזמיר הגיע להשיב כפי כחי על שאלת החכם השואל אם הדין עם ראובן או עם שמעון בענין שבועתם אם שבעו להעמיד דינם לפני הסוחרים והם יכריעו ביניהם או היה השבועה להעמיד דינם בדין תורה:
תנינא בבבא קמא פרק הכונס דף נ"ג  שאחד מהדברים העושה אותם פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים הוא היודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו וזה לשון הגמרא: והיודע עדות לחבירו ואינו מגיד לו במאי עסיקינן אילמא בבי תרי פשיטא דאורייתא הוא אם לא יגיד ונשא עונו אלא בחד: ופירש רש"י פשיטא דאורייתא הוא: דחייב בדיני שמים:. אם לא יגיד בתרי  קא משתעי קרא מדקפיד אהגדה משמע שאילו  מגידין מתחייב זה ממון ועוד דקיימא לן בגמרא דסוטה דף ב' כל מקום שנאמר עד הרי כאן שני עדים עד שיפרט לך הכתוב אחד כדכתיב לא יקום עד אחד באיש וגומר אלא בחד: שמחייבו שבועה ובדיני שמים מחייב ליה דאי הוה מסהיד מחייב ליה שבועה ודלמא לא הוי משתבע בשיקרא ומשלם:
עוד בפרק שבועת הדיינין לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת לכל עון ולכל חטאת הוא דאינו קם אבל קם הוא לשבועה ותניא כל מקום ששנים מחייבים אותו ממון עד אחד מחייבו שבועה: ופירש רש"י עד אחד: שהלוה כפר הכל ועד אחד מעידו שהוא חייב ונמצא מחייבו אפילו לא טענו אלא פרוטה וכפר חייב הואיל ואם היו שנים היו מחייבין אותו עמון לפרוע דהא שוה פרוטה ממונא הוא היחיד מחייבו שבועה וכתב הרמב"ם בהלכות עדות וכן עד אחד שכבש עדותו ולא העיד פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים: והכסף משנה כתב: והיודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו פטור מידיני אדם וחייב בדיני שמים ואמרו בגמרא דהיינו בעד אחד דאילו בשנים מדאורייתא מחייב ובראש הלכות אלו הארכתי בזה עד כאן:. וכדי שלא להטריח את המעיין אשיגהו לפניו לשונו ריש פרק: העד מצווה להעיד בבית דין בכל עדות שיודע בין בעדות שיחייב בה את חבירו בין בעדות שיזכהו בו והוא שיתבענו להעיד בדיני ממונות שנאמר והוא עד או ראה או ידע אם לא יגיד ונשא עונו עד כאן דברי הרמב"ם: ועלה כתב הכסף משנה זה לשונו העד מצווה להעיד וכו' בבא קמא ריש הכונס תניא היודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים ופריך בגמרא במאי עסיקינן אילמא בבי תרי פשיטא דאורייתא הוא אם לא יגיד ונשא עונו: אלא בחד: ואיכא למידק דמנא ליה לגמרא דתרי מחייבי דאורייתא מאם לא יגיד אימא הני מילי כשעבר על השבועה דכתיב ושמעה קול אלה: ותרצו התוספות דהכי קאמר קרא כשעובר בדבר אם לא יגיד היה נושא עון אז יביא קרבן שבועה אבל בלא שבועה נמי איכא נשיאות עון כדתנן בסנהדרין פרק אחד דיני ממונות שהיו אומרים לעדים שמא תאמרו מה לנו ולצרה הזאת כלומר מה לנו להכניס ראשנו בדאגה זאת אפילו על האמת לפי שהיו מאיימים עליהם כמה איומים והלא כבר נאמר והוא עד או ראה או ידע אם לא יגיד ונשא עונו:. וכתב רבינו להעיד בבית דין לומר דדוקא בבית דין הוא שחייב להעיד שאם אמר איני יודע שוב אינו יכול להעיד אבל חוץ לבית דין אין לחוש כיון שיכול להגיד ולהעיד וכן דעת התוספות והרא"ש אי נמי מדכתיב אם לא יגיד ונשא עונו במקום שאילו היה מגיד היה מחייב ממון לאפוקי חוץ לבית דין דאפילו היה מגיד לא היה מחייב ממון ויש לדקדק בלשון רבינו שכתב העד מצווה להעיד בבית דין דמשמע עד יחידי ומסיק שנאמר אם לא יגיד ונשא עונו ובפרק הכונס לא מייתי קרא לשני עדים דקרא לא משמע אלא לשנים דכל מקום שנאמר עד הרי כאן שנים עד שיפרוט לך הכתוב אחד שנאמר לא יקום עד אחד באיש אבל לעד אחד ליכא קרא: ויש לומר דרבינו גם כן לא מיירי אלא כשיש שני עדים בדבר וקאמר דמצוה על כל אחד מהם להעיד מאם לא יגיד דאילו היכא דליכא אלא עד אחד כבר כתב רבינו סוף פרק י"ז דפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים וכדברי הגמרא פרק הכונס: ומה שכתב בין בעדות שיחייב בו את חבירו בין בעדות שיזכהו בו מדלא מפליג קרא וסתם. וכתב אם לא יגיד וכו' עד כאן:
ורב אלפס כתב והיודע עדות לחבירו  ואונו מעיד לא ואפילו בחד סהדי: משום דמחייבין ליה אפומיה שבועה דאורייתא: והנימוקי יוסף כתב על זה משום דמחייבין ליה אפומיה שבועה דאורייתא: דדילמא לא הוה משתבע בשקרא ומשלם דאילו בשני עדים שאין רוצים להעיד פשיטא דמדאורייתא חייבים בדיני שמים דכתיב אם לא יגיד ונשא עונו דאפילו בלא שבועה איכא נשיאות חטא דהא דכתיב קול אלה הכי קאמר כשעובר על שבועתו בדבר שאם לא היה מגיד בלא שבועה היה נשיאות עון או יביא קרבן שבועה וכן מוכח מתניתין בסנהדרין פרק דיני ממונות ודוקא בבית דין דכשאמרו אין אנו יודעים שוב אינם יכולים להעיד דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד אבל חוץ לבית דין אין לחוש כן כתב הרא"ש ז"ל ומיהו דמחייבין הכא בכובש עדותו היינו בדיני שמים אבל בדיני אדם לא ואפילו למאן דדאין דינא דגרמי לפי שאין אדם חייב להעיד לחבירו אלא ממידת גמילות חסדים כן כתב הרא"ה ז"ל:
והסמ"ג כתב וזה לשונו כתוב בפרשת שופטים לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת בכל חטא אשר יחטא ותניא בספרי לא יקום עד אחד באיש אין לי אלא בדיני ממונות בדיני נפשות מניין תלמוד לומר לכל עון קרבנות מניין תלמוד לומר ולכל חטאת למכות מניין תלמוד לומר בכל חטא אשר יחטא לכל ולכל בכל לרבות להעלות לכהונה ולהוריד מן הכהונה ולרבות את האשה וכי מאחר שסופינו לרבות לכל דבר מה תלמוד לומר באיש לומר לך באיש אינו קם אבל קם הוא באשה להשיאה דברי רבי יהודה רבי יוסי אומר לעון אינו קם אבל קם הוא לשבועה ולמדנו מכאן שעד אחד שיודע בחבירו עון דבר שאין ראוי להשביעו שלא יקום להעיד עליו ואם קם והעיד עליו לוקה דשום ביש הוא דקא מפיק עליו כדאמרינן בערבי פסחים טוביא חטא אתא זיגוד קמסהיד עליה נגדיה רבא לזיגוד פירוש משום לאו דלא יקום וכו' ע"ש: עוד שם ואמרינן ברועה פרק עגלה ערופה ובפרק האשה שהלכה בכמה מקומות שכל מקום שעד אחד מועיל אשה ופסול מועילים חוץ מעד אחד המחייבו שבועה דאמר מר כל מקום ששנים מחייבים אותו ממון עד אחד מחייבו שבועה ע"כ: וכן פסק מר"ן בשולחנו הלכות עדות סימן כ"ח וזה לשונו כל מי שיודע עדות לחבירו ראוי להעידו ויש לחבירו תועלת בעדותו חייב להעיד אם יתבענו שיעיד לו בין שיש עד אחד עמו בין שהוא לכדו ואם כבש עדותו פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים: והרמ"א כתב ועד אחד לא יעיד אלא בדבר ממון שמביא אחד לידי שבועה או בדבר איסור ואפרוש מאיסורא אבל אם כבר נעשה האיסור לא יעיד דאינו אלא כמוציא שם רע חבירו עד כאן עוד שם סימן ל' בדיני ממונות אין צריכין להעיד שני העדים כאחד אלא יבא אחד בפני בית דין ושומעין דבריו:
הא קמן דלכל הני אדני ועמודי עולם  למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה כלם מסכימים לדעת אחד והוא דלענין ממונא עד אחד יכול להעיד לחייבו שבועה ואם אמר יאמר האומר דלמא הני מילי לענין ממונא אבל לענין נדון דידן לא אמרינן הכי נאמר לו דנדון דידן נדמה לדבר הגורם לממון דאשכחן תנא דסבר דבד הגורם לממון כממון דמי והא נ"ד דבר הגורם לממון הוא:
והא לך לשון הגמרא בהגוזל קמא דף צ"ח אמר רבה השורף שטרו של חבירו פטור דאמר ליה ניירא קלאי מינך מתקיף לה רמי בר חמא היכי דמי אי דאיכא סהדי  דידעי מאי הוה בשטרא ליכתבו ליה שטרא שעליא ואי דליכא סהדי אנן מנא ידעינן אמר רבא תהא במאמינו אחר רב דימי בר חנינא הא דרבה מחלוקת רבי שמעון ורבנן היא לר"ש דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי מחייב לרבנן דאמרי דבר הגורם לממון לאו כממון דמי לא מחייב מתקיף לה רב הונא בריה דרב יהושע אימר דשמע' ליה לרבי שמעון דבר הגורם לממון כממון דמי בדבר שעיקרו ממון כדרבה דאמר רבה גזל חמץ לפני הפסח ובא אחד ושרפו במועד פטור שהכל מצווים עליו לבערו לאחר הפסח מחלוקת רבי שמעון ורבנן לרבי שמעון דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי חייב לרבנן דאמרי דבר הגורם לממון לאו כממון דמי פטור: בדבר שאין עיקרו ממון מי אמרינן אמר אמימר מאן דדאין דינא דגרמי מגבו ביה דמי שטרא מעליא ומאן דלא דאין דינא דגרמי מגבי ביה דמי ניירא בעלמא הוה עובדא וכפייה רפרם לרב אשי ואגבי ביה כי כשורא לצלמא ע"כ בגמרא ופירש רש"י תנא ידעינן: מאי הוה כתיב ביה ומאי בעי למיתבי ולא איצטריך ליה למימר דפטור: במאמינו בעל השטר לשורף בכל מה שאומר שכך היה כתוב ביה ואפילו הכי פטור: מחלוקת רבי שמעון בפרק מרובה גבי קדשים שחייב באחריותן במועד בזמן ביערו בו' שעות ודכוותא בפסחים דף י' לא בדק בתוך המועד יבדוק לאחר המועד: לרבי שמעון חייב: האי ששרפו לשלם לגזלן דמיהם דדבר הגורם לממון הוא שאם היה בעין היה מחזירו גזלן לבעליו ופטור דתנן לעיל דף צ"ו גזל חמץ ועבר עליו הפסח אומר לו הרי שלך לפניך ועכשו שאין בעין יחזיר דמים לבעליו ובחמץ בפסח הוא דאמרינן הכי משום דעיקרא כלומר בתחילתו ממון הוי ועכשיו אף על פי שאינו שוה לכלום גורם לממון הוא אבל שטרי דמעולם לא היה גופו ממון מי שמעת ליה: מאן דדאין דינא דגרמי: ר"ח היא לקמן דף ק': מגבי ליה: מן השורף כל השער שהרי גרמו להפסיד: ואכפייה רפרס לרב אשי:. ששרף שטר חבירו בילדותו: ואגבי מיניה: גוביינא מעלייא כל מה שכתוב בשטר: כי כשורא לצלמא פירעון גמור מין העידית כקורה זו הנבחרת משאר קורות לתקן בה צורה ודיוקנאות עד כאן לשון רש"י ז"ל הרי דמסקנת הגמרה דדבר הגורם וכו':
וכן פסק הרמב"ם פרק ז' מהלכות חובל ומזיק וז"ל כל הגורם להזיק ממון חבירו חייב לשלם וכו' עיין שם:, ורב המגיד כתב דאית לן דינא דגרמי וכן פסקו כל גדולי הפוסקים דדבר הגורם לממון כממון דמי:
והנה עת עתה הגיע להדמות נדון דידן  לדבר הגורם לממון כממון דמי והוא דאף על גב דבדרך ישרה לכאורה היה נראה דאינו דבר שבממון מיהו כיון שזאת השבועה נמשך ממחלוקת שהיה בניהם בדבר שבממון אם כן זאת השבועה נקרא דבר הגורם לממון וכממון דמי והדין עם ראובן וילכו לפני סוחרים כיון שלוי העד יכול לחייבו שבועה לשמעון שכן היה מעשה ושמא או ודאי יחייבו לשמעון כיון שאינו יכול לומר סיטראי נינהו נמצא שראובן פטור מלשלם פעם אחרת וכל מה שפרע לשמעון הכל היה בשביל שטר חוב שהיה עליו וחייב שמעון להחזיר לראובן שטרו שהוא נדון דידן מרישה לסיפיה והא  בהא תליא:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דנפקותא דהאי דינא הוא דבנדון דידן הדין עם ראובן כיון שלוי הוא המכריע ביניהם שילכו לפני סוחרים ושעל זה נשבעו ומה שאחר כך טען שמעון כי אין רצונו לעמוד בפני סוחרים אלא בדין תורה אינה טענה כי לוי המכריע מעיד שהשבועה היה לעמוד בפני סוחרים ושעל זה באמת נשבעו: הנראה לעניות דעתי וקוצר שכלי כתבתי להלכה ולא למעשה ואם אולי למעשה צריך שיסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה איש אשר רוח אלדים בו מורה הוראות בישראל שמלכותו יכון עד עת חפצו אוכ"יר:
אמשטרדם ראש חדש זה ינחמנו ה' בסדר ובשנת לא יחל דברו ככל היצא מפיו יעשה לפ"ק
הצעיר שלמה מינדיס קויטיניו סי"ט
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס