שאלה מ אלמנה שבאת לגבות כתובתה ובתנאי הכתיבה מכח התקנה כתוב לאמר שאם אחרי מותו ישאיר אחריו כדי שיעור סכו' שתי כתובות אזי תגבה האשה כתובתה משלם אבל אם יפחות אפילו זהוב אחד אזי יחלוקו ביניהם היא האשה עם בניה חלק כחלק. והנה הבעל הניח פחות משתי כתובות ומה שהשאיר אחריו יש שם מטלטלים קרקעות וחובות שחייבים לו בשטר ובע"פ ומקצתם בטוחים ומקצתם אינם בטוחים ויש גם כן סחורות דמזבני בשוקא חריפא ויש מהם שנמכרים על ידי דוחק גדול ובהפסד והן היום האשה טוענת שאמת הוא שצריכה לחלוק עמהם אמנם רוצה שיגבו לה בית דין בשופרי שופרי כסף ושוה כסף וקרקע וסחורות שהם קרוב למעות כי כן כתוב בשטר כתובתה ולהתפרעא מכל שפר ארג נכסין וקניינין וכו והיורשים טוענים כי תנאי זה אינו אלא היכא שגובה כל כתובתה מדינא אבל היכא שהם באים לחלוק חלק בחלק מכח התקנה הדר דינייהו כשני אחים הבאים לחלוק נכסי אביהם שחולקים מכל הנמצא שוה בשום רע או טוב רעוע או בטוח ואם כן טוענים מקח לה מחצה מכל הנמצא כסף או שוה כסף קרקע או מטלטל וחובות וסחורות. יורינו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה קודם שנבוא להתיר הספק שנסתפק ה"ה ראינו לברר דבריו הראשונים שכתב ובתנאי הכתובה מכח התקנה כתוב לאמר וכו' מהו זאת התקנה ומי הם שתקנוה ואחר החיפוש מצאתיה בספר שאלות ותשובות ממוהר"ר יהודה דיוואן הנקרא חוט המשולש וז"ל הסכמה הראשונה:
כאשה עזובה ועצובת רוח היתה העיר הלזו עניה סוערה כי רבות בנות עשו חיל והון משבח בית אביהן בטח היותן לאנשים וכותבים עליהם שטר חוב הכתובה רבה ובכן כל אשה אלמנה ושבה אל בית אביה כנעוריה נפרעת כתובתה עקר נדונייא וחוסכת מר בה כפלי כפלים ויורשי המת יוצאים נקיים מנכסי מורישם ונמצא שנעקרת ירושה מן התורה כי לא נמצא אחד מעיר ישאיר אחריו ברכה לפרעון הכתובה ולירושת יורשין לכן עתה הסכמנו בתוקף כל ההסכמות שנעשו מימות משה רבינו עליו השלום שמהיום והלאה כל אשה אשר תבוא לגבות כתובתה מנכסי בעלה בימי אלמנותה ויש לה בנים מבעלה שיחלוקו ביניהם האשה וילדיה כל עזבון המת בין רב למעט עד שתגיע לאשה כל סכי כתובתה ואם יש בנכסי עזבון המת סך שאם יחלוקו האשה והיורשים יגוע לאשה יותר מכדי כל סכי כתובתה אז תגבה האשה כל סכי כתובתה וכל השאר יהיה ליורשים הם בניה בין רב למעט ועל פי ההסכמה זו יתנהגו הנשים שינשאו מהיום והלאה לכל יושבי עירינו ושום נברא לא יהיה רשאי לערער על הסכמה זו ותהא קיימת עד עמוד כהן לאורים ותומים והעובר על זה ילכד ברשת נח"ש דרבנן דלית ליה אסותא ושומע לנו ישכון בטח ועליו תבוא ברכת טוב והיה זה שלום בארץ פה צפת תו' בי"ט לספירה שנת התצ"ז ליצירה אפרים פינטו יהוסף מליריאה מאיר ברזילי שלמה ברוך ברזילי יהונתן גלאנטי חייא שלום. יהודה מרדכי: עד כאן נוסח הסכמה הראשונה:
ונראה לנו שהטעם שקרא לזאת ההסכמה בשם הסכמה הראשונה הוא משום שקרוב לחמישים שנה אחר ואת התקנה נשאלו רבני מתא מאת קהל קדוש צידון על עניין זאת התקנה ושלחו להם פתשגן הכתב בסיגנון אחר (אף על פי שהעניין אחד) מפני שתופס ההסכמה נאבדה והיא בבל יראה ובל ימצא ( ואחר זמן מה מנאוה בשארית פליטת ספרי ההסכמות בלוי זמ ולה טלאי על גבי טלאי) וזה נוסח תופס ההסכמה ששלחו רבני מתא לקהל קדוש צידון:
אחרי עתירת שלום ואמת יהיו דברינו אלה לעומת שבא הבחור הזה לפנינו הר' בנימין תינה יצ"ו ושאל ממנו על דרך הירושה היאך הוא מנהג של ארץ ישראל החדש המחודש והפציר בנו שנכתוב להם המנהג שרוצה לחלוק הירושה של אביו נ"ע בינו ואחיו עמו ובין אמו ולכן אנו כותבים להם המנהג המחודש שאחר הפזורים וההוצאות של הבורח המת מה שנמצא אחר כך בין כסף בין שוה כסף כל מידי דמתקרי נכסי מתחלק בין היתומים ובין האלמנה החיה כאלמנה ומחצה ליתומים ומשביעין את האלמנה כדת וכהלכה לכן מכת"ר יהיו דנין דין יתומים כי המשפט לאלהים הוא ובכן שלום כסא תורתם ירום ונשא וגבה ברבות הטובה וברכה והצלחה בכל משלח ידם כה מעתירים נאמני החו' בסדר מה טובו אהליך יעקב שנת אדמ"ת קדש הוא: יצחק שלום. שבתי מולכו. חייא גבריאל. יוסף ביבאש. שמעון גוייזו. אוריאל אלא ג"ים: ע"כ טופס כתב רבני מתא לקהל קדוש צידון:
ומעתה חל עלינו חובת ביאו"ר עד היכן מגעת כוחה של תקנה זו אם היא בין בעיקר כתובה (דהיינו מנה מאתים) ותוספת ונדוניא נכסי מלוג ונכסי צאן ברזל והכל בכלל כתובה או אינו אלא בעיקר כתובה ותוספת והנראה לפע"ד שלא היתה תקנתם אלא בעיקר ותוספת שהבעל כותב לה משלו אבל הנדוניא שהכניסה האשה מבית אביה נ"מ ונצ"ב שהוא כבעל חוב ממש בזה ודאי לא תקנו ולא הפקיעו חובה וזכותה היעלה על הדעת שבשביל שיתקיים ירושת התורה יחלוק בעל חוב עם היתומים זהו דבר שאין השכל סובלתו ועוד שלא יהיה כח תקנה זו של רבני צפת תוב"ב גדולה מתקנת קהל טוליטולה הביאה רבינו יעקב בעל הטורים בטור א"ה סימן קי"ח וז"ל וכשיפטר הבעל בעודנו נשוי עם אשתו והוציאה שטר כתובת כל אלמנה אין לה לגבות מה שיתקיים לה מסכום כתובתה אלא ממחצי' מה שהניח מנכסים קרקע או מטלטלי' וישאר החצי משוחר' משיעבוד לזוכה בירושת בטלה בין שהיה מצוי בין שאינו מצוי *ואין לה רשות שתגבה יותר מסכום כתובתה מהחצי בלבד בין יספיק בין שלא יספיק זה בממונו ובקניינו אבל ממון נדוניא ומה שהכניסה לו אומה שנפל לה בירוש' מקרקע לאחר נישואיה או מה שקנת' ממנו לשמה ומת בעלה יחזיר כולו בעינו לה לבדה כי אין זה התיקון אלא במה שידוע שיהיה מממון הבעל וקניינו וכו' ע"כ והלה לכאורה דברי הרב הנ"ל ז"ל הם כפולים ללא צורך שמאחר שכתב זה בממונו ובקניינו למה כפל דבריו וחזר וכתב כי אין זה התיקון אלא במה שידוע שיהיה מממון הבטל וקניינו דהוי ממש מה שכתב בתחילה זה בממונו ובקניינו דהיא היא אלא ודאי דטעמא יהבי למלתייהו מתקני תקנת טוליטולה שלא הכניסו נדוניית האשה בתקנתם לפי כי זה התיקון לא יוכלו לעשות במה שהכניסה האשה מבית אביה ויקחו משלה ויתנו לאחרים אם כן הוא הדין והוא הטעם בתקנת צפת תוב"ב שודאי תקנתם לא היתה בנדונייתה אלא מדבי נשא דמאי שנא:
אחר שכתבנו כל זאת מצאנו ראינו תקנה זו כתובה בשם רבני וגאוני ירושלם תוב"ב והאריכו בה מאד ולכן לא נעתיק ממנה אלא מה שצריך לעניין שאנו עסוקים בו וז"ל ותקנה זו שעשינו שתחלוק האלמנה עם זרע בעלה הוא דוקא בפרעון כתובתה מנכסי המח אבל המדודים והנדונייא שהביאה עמה בשעת נשואין שיש עדים או ראיות ברורות שאלו המדודים או נדונייא הכניסם עמה בזה אין אנו מתקנים שתחלוק עם זרע בעלה אפילו שיהיו בניה אלא היא תקחם בשיווים לחשבון פרעון כתובתה ומה שישאר לה לתשלום פרעון כתובתה והיא נפרעת מעזבון המת בזה אנו מתקנים שתחלוק האלמנה עם זרע בעלה וכו' ע"כ לעינייננו הרי הדבר פשוט שתקנה זו היא ממש כמו תקנת צפת תוב"ב אלא שהיא יותר מפורשת וילמד סתום מן המפורש והוא מילתא דמסתברא דלמה תאבד עניה זה משבח בית אביה ויתנו לאחרים חילה:
ומעתה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו וזה החילנו בעזרת צורינו וגואלנו: תנן בהנזקין (דף מ"ח ע"ב) הנזקין שמין להן בעידית ובעל חוב בבינונית וכתובת אשה בזיבורית רבי מאיר אומר אף כתובת אשה בבינונית אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין ואפילו הן זיבורית אין נפרעין מנכסי יתומים אלא מן הזיבורית:
ובגמרא (דף נ') גרסינן אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן משמיה דרב נחמן שטר חוב היוצא על היתומין אף על פי שכתוב בו שבח אינו גובה אלא מן הזיבורית אמר אביי תדע דבעל חוב דיניה בבינונית ומיתמי בזיבורית אמר ליה רבא הכי השתא בעל חוב דיניה דאורייתא בזיבורית כדעולא דאמר עולא לא דבר תורה בעל חוב בזיבורית שנאמר בחוץ תעמוד והאיש וגו' מה דרכו של איש להוציא פחות שבכלים ומה טעם אמרו בעל חוב בבינונית כדי שלא תנעול דלת בפני לוין וגבי יתמי אוקמוה רבנן אדאורייתא אלא הכא כיון דדיניה מדאורייתא בעידית אפילו מיתמי נמי בעידית ולרבא והתני אברם חוזאה אין נפרעין מנכסי יתומין אלא מן הזיבורית ואפילו הן נזיקין והא ניזקין דינן אדאורייתא בעידית הכא במאי עסיקינן כגון שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק ורבי ישמעאל היא דאמר מדאורייתא בדניזק שיימינן ומפני תיקון העולם תקינו רבנן בדמזיק וגבי יתמי אוקמוה רבנן אדאורייתא איני והתני רבי אלעזר ניותאה אין נפרעין מנכסי יתומים אלא זן הזיבורית ואפילו הן עידית מאי אפילו הן עידית לאו אף על גב דכתיב עידית בשטרא לא מאי עידית שפאי עידית כדרבא דא זר רבא הזיק זיבורית גובה מן העידית שפאי עידית גובה מן הבינונית וגבי יתמי אוקמוה אדאורייתא:
ופרש"י היוצא על היתומים. שלוה אביהם: שכתוב בו שבח שהתנה עם המלוה לגבות מן העידית: תדע. דלא מהני תנאה לגבי יתומים דהא סתם בעל חוב בבינונית ולגבי יתמי משתנה דינו: מה דרכו של לוה להוציא. לפרוע: פחות שבכלים. שמרצונו לא יפרע עידית: כיון דדיניה מדאורייתא בעידית. שהרי שיעבדה לו ונעשה קרקע זו ערב למלוה וערב משתעבד מן התורה דכתיב אנכי אערבנו: כגון שהיתה זיבורית זו של חזיק כעידית של ניזק דמדאורייתא מהא גבי: ורבי ישמעאל היא. דאמר מדאורייתא בדניזק שיימינן ומפני תיקון העולם אמור רבנן בדמזיק שיימינן כדתנן במתני' וגבי יתמי אוקמוה אדאורייתא: לאו אף על גב דכתיב עידית בשטרא. ותיובתא דרבא: מאי עידית. דקתני הכא דאף על גב דכתבה בשטר הלוואה אינו גובה ממנה כגון דשפאי עידית לאחר הלוואה קפצה מלפניו שאינו יכיל לגבות הימינה שנטלוה מסיקין או נשדפה או שטפה נהר דבטיל ליה תנאיה דמהשתא הוה ליה להאי בעל חוב לגבויי זיבורית מדאורייתא ומשום שלא תנעול דלת אמור רבנן בינונית וגבי יתמי אוקמוה אדאורייתא: וכדרבא. דאמר דהיכא דשפאי עידית אזיל ליה דיניה: הזיק זיבורית. גובה דמי נזקו מן העידית של מזיק ואפילו עידי עידית כרבי עקיבה מדאורייתא ולרבי ישמעאל מדרבנן: שפאי עידית. לאחר היזק ועדיין יש לו עידית ובינונית וזיבורית אלא שזו היתה יפה מאד: גובה מן הבינונית. דאזל ליה דיניה דאמר ליה האיך נסתחפה שדך ומזלך גרם ובדין הוא דנדחייה אצל זיבורית אלא מפני תיקון העולם הוא: וגבי יתמי אוקמוה וכו'. לאו אדרבא קאי אלא אדתני רבי אלעזר ניותאה:
ולעניין פסק ההלכה נראה דהרי"ף ז"ל כמסתפק הילכתא כמאן שכתב ז"ל אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן משמיה דרב נחמן שטר חוב היוצא על היתומים אף על פי שכתוב בו שבח אינו גובה אלא מן הזיבורית ורבא פליג עליה ואקשו ליה ופריק הילכך הלכתא כותיה (וכתב עוד) ואיכא למימר כיון דאביי ורב נחמן קיימי בחדא שיטתא הוה ליה יחיד לגבייהו ולית הילכתא כותיה וההוא פירוקא דפריק שינויא (בעלמא) הוא ע"כ הרי שלא החליט כחדא מנייהו אלא כמסתפק אבל בעל ספר התרומות ז"ל בשער רביעי חלק שלישי אחר שהביא דברי הרי"ף ז"ל כתב כדברים האלה ז"ל כל זה כתב הרב ז"ל בהלכותיו ומתוך הסברא האחרונה שכתב נראה דלא מהני תנאה וגבי מן הזיבורית וכן כתב הנגיד רבי יהונתן רכן בהלכותיו בפירוש הלכות שמצא בהלכות מדוייקות שחזר בו הרי"ף ז"ל באחרית ימיו ופסק כרב נחמן דלא גבי מיתמי אלא מן הזיבורית ע"כ וגם הרב המגיד כתב כן בסוף פרק ט"ו מהלכות מלוה ולוה ז"ל ופסק הרב כרב נחמן וכו' אינו גובה אלא מן הזיבורית ע"כ ועל פי שנים עדים יקים דבר שהרי"ף ז"ל פסק כרב נחמן:
והרמ"בם ז"ל (בפרק ט"ו מהלכות מלוה ולוה הלכה ז') כתב ז"ל התנה המלוה שיהיה גובה בלא שבועה הרי זה גובה בלא שבועה אבל אם בא לגבות מיורשיו ישבע ואחר כך יגבה ואם התנה שיגבה אף מן היורש בלא שבועה גובה בלא שבועה וכן אם התנה שיגבה מן העידית גובה מן העידית אף מן היורשין שכל תנאי שבממון קיים ע"כ:
וכתב הרב המגיד ז"ל וכן אם התנה וכו' פירוש שהתנה בין ממנו בין מיורשיו בפירוש וכו' וכתב הרמב"ן ז"ל דדוקא בשכתב לו סתם גובה מן העידית ומן הדין היה גובה מן העידית בין ממנו בין מיורשיו אבל מכיון שתיקנו חכמים מן הזיבורית ליתומים אין עוקרין תקנת חכמים בסתם אלא אם כן פירש ואמר גבה מן העידית בין ממני בין מיורשי וגמרינן להא מילתא מדין שבועה וכו' וכן מצאתי בחיבור הרב משה הספרדי ז"ל עכ"ל ומזה אתה למד כוונת רבינו וזה דעת הרב רבינו יונה והרשב"א ז"ל עכ"ל הרב המגיד ז"ל אם כן הדבר ברור דלהרמב"ם ז"ל כשהתנה לגבות ממנו עידית ולא פורש בין ממנו בין מיורשיו שאינו גובה אלא מן הזיבורית כרב נחמן:
ואם יאמר אומר שמדברי בעל ספר התרומות נראה דהרמב"ם ז"ל פסק כרבא שכתב בשער רביעי חלק שלישי ז"ל והרב רבינו חננאל פסק כרבא דאמר אי כתיב בשטרא שבח שגובה מעידית דיתמי וקי"ל כוותיה דהא כל קושיא דאקשינן עליה שנינן גם הרר' משה ז"ל פסק שאם התנה לבבות מן העידית יגבה אף מן היורשים שכל תנאי שבממון קיים ע"כ אף אנו נאמר לו שכבר דחה דבריו הרב בעל גדולי תרומה שכתב ז"ל ורבינו אחר שהביא סברת ר"ח ז"ל שפסק כרבא וכו' כתב שגם הר"ר משה ז"ל פסק וכו' נראה שהבין דהרמב"ם ז"ל מסכים עם ר"ח ז"ל וכו' ולא כן הבין הר' המ' ז"ל בפרק ט"ו דמלוה וכו' הנה שהסכים הרמב"ם לדעת הרמב"ן וכן הדין שלא יחלוק על מסקנת רבו הרי"ף כי כן דרכו על הרוב להסכים עמו ולישנא דוכן אם התנה וכו' דקאמר הרמב"ם דייק הכי דמשמע שמדחה ומשוה דין זה לדלעיל וכן מטעמ' דיהיב שכל תנאי שבממון קיים של כרחיך דכשהתנה בפירוש מן היורשים מיירי דאי שהתנה עה הלוה בסתם וקאמר דהוי תנאי שבממון להפרע מן היורשים אם בן גבי שבועה נמי כשהתנה עם הלוה בסתם נימא דכל קנאי שבממון קיים וליפרע מינייהו בלא שבועה אלא ודאי לא קרא תנאי שבממון אלא כשהתנה בפירוש גם ליורשים בין בשבועה בין בעידית עכ"ל. ואף שהרב הנ"ל ז"ל בקש להליץ בעדו ולתת טעם לדבריו לבסוף כתב ומכל מקום מחוורתא כדברי הר' המ' ז"ל ט"כ הרי לך שהרב הנ"ל ז"ל הסכים לדעת הר' הח' דהרמב"ם ז"ל פסק כרב נחמן:
והראב"ד ז"ל גם הוא פסק כרב נחמן כמו שכתב בשמו הרב בעל ספר התרומות בשער הנזכר לעיל ז"ל והראב"ד ז"ל פסק דלא מהני תנאה וגם כתב מאי דכתבינן בשטרי כתובות ומכל שפר ארג לגבי יתמי לא מהני ולא מידי ולא מגבו לה אלא זיבורית ע"כ וגם הרא"ש ז"ל פסק כרב נחמן בריש פרק הניזקין והרב ב"י לכל המחנות כן פסק בשולחנו הטהור בחושן משפט סימן ק"ח בסופו:
הא קמן סברת כל הפוסקים שכולם כאחד פסקו כרב נחמן ולא מהני תנאה לגבי יתמי מלבד רבינו חננאל שפסק כרבא וכבר תמה עליו הרב בעל גדולי תרומה ז"ל בשטר הנזכר למעלה ז"ל ובאמת פסק ר"ח ז"ל יש בו קצת מהקושי במה שלא רצה להשוות תנאי עידית עם תנאי שבועה לשיצריך להתנות בפירוש מן היורשים דאדרבא אי איכא לפלוגי בינייהו איפכא מסתברא לפלוגי דמה שאמרו אין נפרעים מן היתומים אלא בשבועה היא תקנתא דרבנן שלא מן הדין לתועלת היתומים דאלו מן התורה אין מקום לשבועה אלא לנשבע ונפטר אבל מה שאמרו אין נפרעין מן היתומים אצא מן הזיבורית אינה תקנתא חדשה להם אלא מפני שתיקנו על בעל חוב להפרע מן הבינונית כשבאו אצל יתומים העמידום על דין תורה בזיבורית וכדכתב רבינו לעיל בשם הראב"ד ז"ל מעתה הסברא נותנת דלעניין שבועה בתנאי כל דהו סגי לפטרו מן השבועה גם חן היורשים לקרב הדבר אל דין תורה אבל לעניין העידית לא יועיל התנאי אלא בשפירש בהדי' מן היורשים כיון דהוי לעקור דין תורה ממקומו וכיון דאשכחן דלעניין תנאי השבועה אינו מועיל ליורשים אלא כשפירש אותם אף על פי שהוא להעמיד הדבר על דין תורה כל שכן בתנאי עידית שהוא להפך הדין שלא יועיל ליורשים אלא כשפירש כן בהדיא עכ"ל ואף על פי שאיני כדאי להכריע ביניהם נראה לי כפי דעתי החלושה שדברי הרב הנ"ל ז"ל נכונים ונכוחים למבין דמילתא דמסתבר הוא ודו"ק:
אחר שנתברר לנו סברת כל החכמים השלמים האלה שקדמנו זכרם בנקל נבוא להשיב לשואלינו דבר על העניין שנשאלנו עליו והוא אמנה שבאת לגבות כתובתה אחר מות בעלה מתנאי הכתובתה מכח התקנה כתוב לאמר שאם אחרי מותו ישאיר אחריו פחות מסכום שתי כתובות תחלוק האשה עם בניה חלק כחלק ויהי אחרי מות בעלה השאיר אחריו פחות מסכום שתי כתובות זה שהניח יש בו עידית בינונית וזיבורית ועתה טוענת האלמנה שאף שצריכה לחלוק עם בניה מכח התנאי אמנם רוצה שיגבו לה בית דין משופרי שופרי כיון שכתוב בשטר כתובתה ולהתפרעא מכל שפר ארג וכו' ונאמר שלפי מסקנת הפוסקים שקדמנו זכרם על שטר היוצא על היתומים שכתוב בו שבח כרב נחמן ואינו גובה אלא זיבורית כל שכן בנ"ד דבשטר כתובתה כתוב תנאי כנגדה ומה שכתוב בשטר כתובתה ולהתפרעא מכל שפר ארג וכו' לא מהני לה מידי כפי מסקנת הפוסקים שפסקו כרב נחמן דתנאה לא מהני ליתמי ומה גם לפי דברי הראב"ד ז"ל שכתב בפירוש מאי דכתבינן בשטרי כתובות ומכל שפר ארג לגבי יתמי לא מהני ולא מידי ולא מגבו לה אלא זיבורית דהדבר ברור שאין בטענתה ממשות. וכשנדקדק בלשון התנאי שבנושא שאלתינו נמצא שהאמת מצד היתומים שכן כתוב שתחלוק עם בניה חלק כחלק דודאי ששתי תיבות אלו חלק כחלק מיותרות שבאומרו שתחלוק עם בניה היה דיי והותר אלא ודאי שהאמת כמו שטוענים היתומים שצריכים לחלוק כשני אחים הבאים לחלוק נכסי אביהם מכל הנמצא שוה בשוה רע או טוב:
ולרווחא דמילתא אמינא שגם רבינו חננאל שפסק כרבא בשטר חוב היוצא על היתומים וכתוב בו שבח שגובה מן העידית בנושא שאלתינו יודה שהדין עם היתומים מן הטעם שנאמר והוא דהתם אם גובה מן העידית הוא משום שאין תנאי אחר כנגדו אבל בנ"ד אף על פי שכתוב בשטר כתובתה ולהתפרעא מכל שפר ארג כתוב גם כן תנאי אחר כנגדה והוא שתחלוק האשה עם בניה חלק כחלק שמשמעות דברים אלו שמכל הנמצא יחלוקו חלק כחלק שוה בשוה הן רע הן טוב ומעתה נמצא שבנ"ד לדברי הכל וכו היורשים בטענתם:
זאת תורת העול"ה מכל מה שכתבנו שהדין עם היתומים אם לפי מסקנת הפוסקים שפסקו כרב נחמן כל שכן בנ"ד שכתוב בשטר כתובתה תנאו אחר כנגדה שאין בדבריה ממשות כמו שהוכחנו בבירור ואם לפי סברת ר"ח שפסק כרבא בנ"ד יודה שהדין עם היתומים מן הטעם שכתבנו: מה שנראה לענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו והיה נכון לעד ויכתב בספר חיים טובים בחברת נות ביתו ובניו אכי"ר:
נשלם ונגמר כ"ב לחדש אלול בסדר ובשנת ועשית את כל מצותיו אשר אנכי מצוך היום ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ:
**(*מה שכתוב בלשון הטו' ואין לה רשות שתגב' יותר מסכו' כתובתה מהחצי בלבד אין להם הבנה כלל דמהי תיתי שתגבה יותר מסכום כתובת' ועוד מהו זה שסיים מהחצי בלבד דמשמע דממקום אחר תגבה יותר ואע"פ שכך היא הגירסא בכל ספרי הרב בעל הטורים ז"ל שבאו לידינו מ"מ נראה לענ"ד דיש בזה הלשון הן יתר הן חסר וכן צריך להגיה ואין לה רשות שתגבה סכום כתובתה אלא מהחצי בלבד ובזה אתיא שפיר עם מה שכתב לעיל ודוק)**