שאלה עו ראובן אמר לחבירו הלוני אלף פרחים אמר לו מעות אין לי אבל יש לי שטר חוב על השררה הנקרא בלשון לע"ז פאפי"ל דו אישטדו ועולה ארבע למאה בכל שנה הנו בידך ועשה בו כטוב בעיניך ובלבד שתחזירנו לי או אחר תחתיו מזה הסך עצמו. הנה יראה שאם ראובן הלך ומשכנו ביד אחר והחזירו לבעליו לאחר זמן דאע"פי שנשתבח שבח הבא מאליו הוא ואין כאן איסור אבל כשראובן הלך ומכרו ולאחר זמן קנה שטר אתר ביוקר להחזירו וגם זה השטר האחרון לא היה בו שבח כל כך כמו שעלה השטר הראשון (דרך משל אחד ישבו שבח ג' ירחים והאחד ישבו שבח שנה תמימה). ובא ראובן ושלם מביתו השבח הקצוב בשטר מיום ההלואה עד כי באו ימי השילום בזה יש להסתפק ולשאול אם יש איסור רבית כיון שהשבח המשתלם בא מיד לוה למצוה וגם יש לו הפסד בקנין השטר ביוקר וביותר ממה שהיה שוה בעת ההלואה או דילמא דהלוה איהו דאפסיד אנפשיה במה שמכר השטר ואין למלו' כי אם השבח שהיה משתבח שטרו מאליו אם היה נשאר בעין ובהיתר בא לידו יודיעני דעתו בזה איזה הדרך ישכון אור:
תשובה הגם שעלה בדעתי תחלה לאסור איסר בענין השאלה חפשתי בחפוש מחופש בכל צדדי האפשר להתיר ויראה לי שהם מספיקים בידי לעשות תשובה וגם דכחא דהיתרא עדיף וראשונה יסעו חלקי הסותר ונוטים לאיסור והנה כשראובן הלך ומשכן השטר ביד אחר והחזירו לבעליו בעינו נראה שאין בו חשש איסור כלל כי מלבד מה שאמרתי שהשבח בא מאליו עוד יש טעם אחר כי אין כאן הלואה אלא השאלה כי הלואה להוצאה ניתנה וזו הדרא בעיניה וכן מוכח בפרק איזהו נשך גבי רב חמא דהוה מוגר זוזא בפשיטא וכלו זוזי דרב חמא דאמרינן התם דרב חמא סבר מאי שנא ממרא ולא היא מרא הדרא בעינה וכו' זוזי לא הדרי בעינייהו ואם כן כשמחזיר השטר לבעליו אין בזה איסור כי שואל הוא והוה ליה זה נהנה וזה אינו חסר וליכא למימר דלא דמו דהתם אמרו לענין שכירות דמותר להשתכר במרא משום דהדרא בעינה וידיע פתחיה והוה ליה יוצא שכרו בהפסדו מה שאין כן בנדון דידן דהוה ליה כמו זוזי ואסור להשכירם משום דלא ידיע פחתייהו ואין צריך לומר להלוות' דאף על גב דזוזי לא הדרי בעינייהו ולהוצאה ניתנו ובנדון דידן הדרא בעיניה אין טעם דהדרא בעיניה מספיק להיתר דקיימא לן אסור ללוות סאה בסאה ואף על פי שהלוה החזיר למלוה אותה הסאה שהלוהו ואם כן הוא הדין בנדון דידן דאף על גב דהדרא בעיניה היינו סאה בסאה ואסור דבשלמא כשלוה סאה בסאה אסור משום דהיא אינה ניכרת ולהוצאה ניתנה אבל הכא ניכר שהוא השטר בעצמו וגם על מנת כן השאילוה בעליה כדי דליהדרא בעינה ולאו להוצאה ניתנה כי אם להשתמש בה שמעון למשכנה ביד אחר ואפשר דמהאי טעמא לא גריס ריב"ן וידיע פחתיה כמו שהביאו התוספות שם משום דעיקר האיסור תלוי אם לא הדרא בעיניה כמו זוזי והכי איתא בהדיא בתוספתא משכיר אדם מעותיו אצל שולחני להתראות ולהתלמד בהן משום דהדרי בעינייהו ולאו להוצאה ניתנו אלא שעל כל פנים יש לחלק ולומר דבנדון דידן להוצאה ניתנה שכן בא בשאלה שראובן הורשה לעשות בשטר הטוב בעיניו ולהחזירו או אחר תחתיו וכן עשה כשהלך ומכרו ולקח אחר לשלם את נשיו ואם כן יש כאן איסור סאה בסאה דכמו שאסור ללוות סאה בסאה משום שמא יתייקרו החטים ומיחזי כרבית כמו כן בנדון דידן אסור ללוות שטר בשטר משום שמא יתייקר ועוד דהשבח המשתלם מיד הלוה למלוה הוה ליה שכר המתנת מעותיו וכללא דרבית הוא כל שהוא אגר נטר בין דרך מקח בין דרך הלואה ותכף שמכר השטר הוו ליה המעות הלואה וצריך לשלם כשער שהיה בעת המכירה וכשישלם השבח מביתו רבית מעותיו הוא נוטל וגם מה שנתייקר השטר מיחזי כרבית כדין סאה בסאה ולפי זה היה נראה דגם בחלוקה הראשונה כשמשכן השטר אף על פי שהחזירו כיון שהרשות נתונה לו להוציאו ולמכרו היה הלואת סאה בסאה שאסור אף כשמשלם אותה הסאה עצמה.
ברם כדעיינינן שפיר נראה דיש לחלק כמו שחלקו התוספות בין מרא לזוזי שהזכרתי לעיל כי הם קיימו גירסת וידיע פחתיה וז"ל והכי פירושו מרא אינה מלוה כי לא ניתנה להוצאה ולהחזיר אחרת אלא צריך להחזיר בעינה והשכר אינה שכר מלוה ואי נמי הוה נותן המרא להוציא ולעשות הימנו כל חפצו ולשלם אחרת אף  על פי כן מותר ליטול שכר ואין ללמוד היתר משם לאגורי זוזי דבמרא השכירות אינה בעבור ההלואה שיש לו רשות להוציאה אלא נותן השכירות בעבור הפחת שתפחת על ידי מלאכה אם יחזירה השוכר בעינה אבל זוזי דרב חמא היה מלוה ולצורך הוצאה השכירם לו ולא בשביל קבלת שום פחת עד כאן ומטעם זה פסק מהר"י קארו בש"ע יורה דעה סימן קע"ו סעיף ב' וז"ל כלים מותר להשכירם אפילו נותן לו רשות למוכרם ולעשות בהם כל חפצו דק שלבסוף יחזיר לו כלי אחר כזה. ובזוזי פסק להיתר דוקא בששכרן להתלמד דאי להוציאן אפילו לא הוציאן נמי אסור דכיון דמלוה להוצאה ניתנה מעת שבאו לידו כאילו הוציאן דמי:
נמצינו למדים דהכל תלוי במהות הדבר המושכר או ניתן בתורת הלואה דאם הוא דבר שאין דרך ליתנו להוצאה אלא להחזירו בעינו כמו מרא מותר להשכירו אף אם נותן רשות למכרו ולשלם אחר ולא חיישינן לשיתייקר כמו סאה בסאה והשכר הוא בשביל הפחת שתפחת אם היה מחזירו בעינו ואף על פי שלא נפחת כששלם אחר תחתיו אבל זוזי שדרכם ליתנן להוצאה אע"פי שלא הוציאם הלואה גמורה היא והשכר אסור משום רבית אף על פי שהוציאו בלשון שכירות וכשנתנם להתלמד לא ניתנו להוצאה ומשום הכי מותר. ואם כן בנדון דידן נראה דלא דמי לסאה בסאה דזו דרכה ליתנה להוצאה ומעת שבא לידו הוה ליה הלואה גמורה אבל שטר כזה אין דרכו ליתנו להוצאה ואף על פי שנתן לו רשות לעשות בו כל חפצו יש לו דין מרא שהשכר בא בשביל הפחת שתפחת וגם הכא השבח משתלם היינו הפחת שנפחת השטר הראשון כשמחזיר לו אחר:
ועוד אפשר לומר דבנדון דידן דין סאה בסאה בדרך מקח וממכר דלפי מה שהביא בעל טורי זהב בשם נמוקי יוסף מותר כשמוכר לו סאה וישלם לו סאה אחרת תחתיה לזמן קצוב דהוי קרוב לשכר ולהפסד וכיון דאפילו בהלואה אין בו איסור אלא מדרבנן ממילא כשהוא דרך מקח מותר לגמרי דהא מן התורה מותר בדרך מקח אפילו בקרוב לשכר ורחוק להפסד ובזה מותר אפילו מדרבנן ואין שייך לומר מקח טעות כשנתייקר ולפי זה הוי בנדון דידן כאילו מכר לו שטרו וישלם לו שטר אחר תחתיו ואין בזה איסור אף שיתייקר כי קרוב לשכר ולהפסד ובדרך מקח מותר אלא שעדיין אני מגמגם בזה הדרך במה שנותן מיד ליד ההפרש שיש בין שבח שטר זה לשטר אחר דמיחזי ממש כרבית ואגר נטר הוא:
עוד היה נראה לאסור משום דדמי לישראל שהלוה מעותיו לגוי ברבית ובא ישראל אחר ואמר ליה אני ערב בעד הקרן והרבית דבהדיא פסק בש"ע סימן ק"ע גוי שלוה מישראל ברבית אסור לישראל להיות לו ערב והיינו נדון דידן דראובן ערב בעד השרר' לשלם לחברו הקרן והרבית העולה ארבע למאה בכל שנה ומה גם בזה שהוא כערב שלוף דון שאין למלוה דין עם הגוי הלוה כי אם עם הישראל הערב אלא דכבר כתב בעל המפה דכשישראל ערב בעד הקרן ולא בעד הרבית או להפך מותר הנה מבואר דבנדון דידן  אינו ערב כי אם בעד הרבית כשהלך ומכרו כי בעד הקרן אין למלוה דין ודברים עם ראובן כשנותן לו שטר אחר על השררה וזהו שסיים מהרמ"א דדווקא שגוי לוקח המעות מיד המלוה כנדון דידן אבל אם ישראל ערב ולקחן מידו אף על פי שעושה בשביל הגוי אסור. ואין לומר דבנדון דידן הוי כאלו הערב קבל המעות מיד הישראל כיון שמכר השטר בשליחותו דהא ודאי ליתא דמעולם לא עלה על דעתו של המלוה לשימכר השטר אלא הרשה לראובן למכרו אם יצטרך וכשמוכר שלו הוא מוכר ולא מדעת המלוה כי הוא אין רצונו כי אם בשטר זה או אחר ולא במעות אם כן מה שעשה עשוי וישלם מביתו ואינו ערב כי אם בעד הרבית ולא בעד הקרן:
ועוד יש לומר דאין כאן ערבות לא בעד קרן ולא בעד רבית דהגע עצמך דבמקום שבא בשאלה דהשטר הנקנה היה בו שבח שלשה ירחים והנמכר יהיה בו שבח שנה תמימה חליף חסיר ביתיר ויהיה להפך שהנקנה יש בו שבח יתר נע על השטר הניתן להוצאה מי איכא מאן דסבר דיש איסור כשהמלוה יחזיר ללוה מה שהוא שלו והטעם דהמלוה נעשה שלוחו של לוה לקבל אותו השבח מהשררה ונותנו ללוה ואם כן גם בנדון דידן נעשה הלוה שלוחו של מלוה לקבל מה שעלה שטרו וכאילו קבלו ממש מיד הגוי כי אף על פי שאין בשטר מחוסר גוביינא כי אם השלשה ירחים היינו מפני שכבר קבלו מה שעלה מקודם והוי כאילו קבלו בשליחות המלוה וזה נראה פשוט:
ועוד נוכל לדמות ענין זה לדין הובא בש"ע בריש סימן קע"ז וז"ל אין מקבלין צאן ברזל מישראל וכו' שהרי בעל הצאן קרוב לריוח ורחוק להפסד לפיכך אם קבל עליו בעל הצאן שאם הוקרו או הוזלו או נטרפו הרי הן ברשותו הרי זה מותר וכן הדין במקבל עליו סחורה בענין זה ע"כ הנה מבואר דאם בעל הצאן או הסחורה קבל עליו יוקרא וזולא והאונסין מותר לקבל המקבל הסחורה למחצית השכר ולא עוד אלא שכמו שכתב מהרמ"א כל זה לא מיירי אלא כשהמקבל יש לו ריוח דאז מותר אם האחריות על בעל הצאן אבל אם אין לו ליקח ריוח כלל במה שמקבל אין כאן הלוואה כלל ואפילו קבל עליו כל האחריות שרו דהא מותר לשומר חינם לקבל עליו להיות כשואל והיינו ממש כנדון דידן כי אין כאן הלואה כיון דאין ריוח כלל ללוה והוא כשומר חינם שקבל עליו להיות כשואל ולהתחייב בין ביוקרא וזולא בין באונסין והריוח הבא למלוה מסחורתו הוא דהיינו שטרו. ואף כי התוספות כתבו כי משנה זו דאין מקבלין מיירי ברבית קצוצה ואינה משנה יתירה כמו שכתב רש"י והיינו שפוסק דמים על הצאן או על הסחורה וגם פסק דמי השבח וקבל עליו לתת לו בכל שנה דבר קצוב בין יהיה שם שבח בין לא יהיה והוי רבית קצוצה דחשבינן לה כאילו יצאה מרשות בעלים כולי עלמא מודו בזה לענין דינא כמו שכתב הבית יוסף אבל בנדון דידן לא פסק דמים ולא פסק דמי השבח כי אם עשאו כשומר שטרו בחינם ומתנה עמו שיהיה כשואל להחחייב במה ששטרו משתבח כמו שקצוב בו ואין בזה איסור כמו שהוכחתי:
זהו הנראה לעניות דעתי אם יסכים עמי מורנו הרב שיחיה וה' יצילנו משגיאות אכי"ר:
ראש חדש אב בשנת תקס"ד
הצעיר שלמה ישורון