שאלה ראובן סוחר היה וכפי מנהג התגרים היה לוקח סחורות בהקפה וכשהגיע זמן הפירעון לא היו בידו מעות מזומנים מה עשה הלך אצל שמעון אוהבו וסרסורו וכך אמר לו הא לך טבעת זו עם חמשה אבנים טובות צא ותמכרנה לי בעד אלף פלורי"ניס שאע"פ שהיא שוה יותר אני אתננה בעד זה הסך בשביל שאני צריך למעות היום כדי לפרוע לבעל חובי בזמנו ובראות שמעון שהדבר היה נחוץ אמר לו שאין בידו לצאת מביתו בעוד ד' או ה' ימים כי כך צוו אותו הרופאים ונתן לו האלף פלורי"ניס משלו וראובן הלך מביתו שמח וטוב לב ושלם לבעל חובו ויהי אחר ה' ימים יצא שמעון לשוק ומכר טבעת ראובן לסוחר אחד בעד אלף ות"ק פלורי"ניס ויהי כשמוע ראובן את הדבר הלך אבל שמעון ותבע ממנו הת"ק פלורי"ניס ושמעון השיב שהוא אינו חייב ליתן לו אפילו פרוטה אחת שהרי הוא אמר לו בפירוש שהוא רוצה ליתנה בעד אלף פלורי"ניס והרי קבלם ממנו באותו היום שהוא היה צריך לפרוע את חובו וגם דעתו היתה כשנתן לו המעות משלו לקנותה לעצמו ולחשבונו בין לריוח בין להפסד וראובן טוען שאע"פי שהוא אמר לו שהוא יתננה בעד אלף פלורי"ניס רצונו בזה שהוא לא ימכרנה בפחות ושהמעות שנתן לו משלו הוא קבלם ממנו בתורת הלואה והרי הם בחוב אצלו ועוד דכיון שהוא מכר את טבעתו אחר ה' ימים שהוא היום עצמו שהרופאים נתנו לו רשות לצאת מפתח ביתו הורה בזה שהוא מכרה בשליחותו ובהיות שנסתפקתי הדין עם מי אז אמרתי אלכה לי אל הרואה ה"ה שמואל הרמ"תי זה רעי וזה דודי ה"ה ה"ה כהר"ר שמואל מינדיש די סולה נר"ו דשבילי דהלכתא נהירן ליה כשבילי דמתא אשר הוא בתשובתו הרמ"תה יורני הדין עם מי ומת"מש: נאם הצעיר דניאל פריירה ס"ט:
תשובה מה נמלצו לחיקי אמרות טהורות דברי פי חכם חן דחריפא סכיניה ומחדדן שמעתיתיה חביבי וידידי וניצל איש חמודות חמדת התורה בלבו ה"ה ה"ה כהר"ר דניאל פריירה יצו ה' את הברכה ועם היות שהיה לי מקום להאריך להביא כל דברי הפוסקים ז"ל המדברים לעניין דינא מה אעשה כי הזמן לא יתנני השב רוחי כי דחיקא לי שעתא ואנא טרידנא טובא מחמת הדרשה המוטלת עלי ואין לי פנאי להשתעשע בדבריו הנעמים אבל כדי שלא לעבור על דבריו וגם שלא להשיב פני שואלי ריקם לא אבוא היום בדרך ארוכה כי אם בדרך קצרה לחוות דעתי למה שנוגע לעניין פסקא דדינא והנה קודם עומדי בעיקר השאלה הנני אערוך לפניו דברי משנה ערוכה:
דתנן בפרק אלמנה ניזונת (דף צ"ח) אלמנה שהיתה כתובתה מאתים ומכרה שוה מנה במאתים או שוה מאתים במנה נתקבלה כתובתה: ובגמרא. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה כאן שנה ר' הכל לבעל המעות כדתניא הוסיפו לו אחת יתרה הכל לשליח דברי רבי יהודה ר' יוסי אומר חולקין: ופריך והתניא רבי יוסי אומר הכל לבעל המעות ומשני רמי בר חמא לא קשיא כאן בדבר שיש לו קיצבה כאן בדבר שאין לו קיצבה אמר רב פפא הלכתא דבר שיש לו קיצבה חולקין דבר שאין לו קיצבה הכל לבעל המעות:
ופרש"י ז"ל הכל לבעל המעות. השולח שילוחו לשוק לסחורה ולקח בזול הכל לבעל המעות ולא מצי למימר אנא ארווחי: כדתניא. דאיכא פלוגתא דתנאי בהא מלתא ומסקנא שמעינן דדבר שאין לו קיצבה אית ליה לר' יוסי הכל לבעל המעות וסתם לן ר' במתני' דהכא כר' יוסי דמתני' נמי דכר שאין לו קיצבה הוא דכל קרקע נמכר באומד זה בפחות וזה ביותר: דבר שיש לו קיצבה. כגון קטנית הנמכר בחנות במידה מלא כלי בפרוטה אם הוסיפו אחת יתרה חולקין דמתנה הואי יש לומר לשליח ניתנה ויש לומר לבעל מעות ניתנה דבר שאין לו קיצבה. כגון טלית וחלוק וירק הנמכרים באומד פעמים מוותר למכור בזול ופעמים בצמצום: הכל לבעל המעות: שאין כאן מתנה אלא מכר:
נמצינו למדין מדברי זאת הסוגייא דבדבר שאין לו קיצבה אם יותירו לשליח דבר מה הכל לבעל המעות וכן פסק הנשר הגדול בידו החזקה (פרק א' הלכה ה' מהלכות שלוחין ושותפין) וז"ל הנותן מעות לשילוחו ליקח בהם חיטים או מין ממיני סחורה ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת. נתן לו מעות ליקח בהם חיטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שיעורין אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה: ואם הוסיפו הוסיפו לבעל המעות היה השער קצוב וידוע והוסיפו לשליח במניין או במשקל או במידה כל שהוסיפו לו המוכרים הרי הוא של שניהם וחולק התוספת השליח עם בעל המעות ואם היה הדבר שאין לו קיצבה הכל לבעל המעות עכ"ל: ואין ספק דדין הסרסור בעניין זה כדין השליח שהרי הוא ז"ל כתב (בפ"ב הלכה ו') וז"ל הסרסור שליא הוא אלא שהוא נוטל שכר שליחותו לפיכך אם שנה דעת הבעלים משלם מה הפסיד כיצד ראובן שנתן חפץ לשמעון הסרסור ואמר לו מכור לי וה ואל תמכור בפחות ממאה והלך ומכרו בחמשים משלם החמשים מביתו מכר במאתים הכל לראובן וכן כל כיוצא בזה:
ואע"ג דטעמו ונימוקו עמו ראיתי לכתוב מה שמצאתי כתוב בהגהות אשירי בשם רשב"ם וז"ל אי אמר חד לחבריה מכור לי טלית זו בחמשה דינרין ולא אמר ליה המותר יהא שלך ומכרו בשבעה דינרין הכל לבעל הטלית דדבר שאין לו קיצבה הוא עכ"ל וכן פסק סמ"ב עשאין סימן פ"ב:
ואחרי בנ"ד דשמעון חייב ליתן לראובן הת"ק פלורי"ניס היתרים מן האלף שקבל בעד טבעת ראובן כיון שהוא שילוחו וסרסורו כפי הנחת השאלה וגם הלא מצינו שראובן אמר לו לך ותמכור טבעת זו בעד אלף פלירי"ניס והמותר יהא שלך כמו שכתב רשב"ם וכיון שהוא שילוחו וסרסורו כל מה שהותירו לו הכל לבעל הטבעת ואם לחשך שמעון לומר דהטבעת דבר שיש לו קיצבה הוא והכל שלו ליתא להאי טענה דהא רש"י ז"ל פירש בהדיא הדברים שיש להם קיצבה והדברים שאין להם קיצבה ועינינו הרואות בכל יום שהמרגליות ואבנים טובות פעמים נמכרים בזול ופעמים נמכרים ביוקר ואף אם נניח שהטבעת הוי דבר שיש לו קיצבה אפילו הכי הדין הוא שיחלוקו היתור בין השליח דדברי הרמב"ם ז"ל אינם צריכים חיזוק הודיע אלדים אותנו את כל זאת נאמר ובין בעל הטבעת ולא ששמעון יקח הכל ולא יתן לראובן אפילו פרוטה אחת כפי הנראה מדבריו:
הנה כל מה שכתבתי וכל הני ראיות שהבאתי אינו אלא כי אם לפרש בדרך כללות דיני השליח והסרסור אבל עדיין חל עלי חובה ביטול משענת הטענה הרצוצה אשר עליה שמעון נשען והיא באומרו שהרי ראובן אמר לו בפירוש שהוא רצה ליתן טבעתו בעד אלף פלורי"ניס והרי קבלם ממנו באותו היום שהיה צריך לפרוע לבעל חובו כי מי הוא וה ואי זה הוא אשר עינים לו בראשו ולא יראה ואסר לו מוח בקדקודו ולא יבין שמה שאמר לו ראובן שהוא רוצה ליתנה בעד זה הסך רצונו בזה שלא נתן לו רשות למוכרה בפחות כמו שראובן עצמו טוען ואם באנו לדקדק כדברי ראובן נראה שהאמת אתו שהרי בתחילת דבריו אמר לו צא ותמכרנה לי בעד אלף פלורי"ניס שאע"פי שהיא שוה יותר אני אתננה בעד זה הסך בשביל שאני צריך למעות היום הרי גלה דעתו שמה שנתרצה ליתנה באלף פלורי"ניס הוא מפני דוחקו דאל"כ מה לו לראובן לומר אע"פי שהיא שוה יותר דכיון דשמעון סרסור הוא ודאי שהוא בקי ומכיר בטוב מרגליות יותר ממנו וסופו מוכיח לתחילתו שהרי הוא מכרה בעד אלף ות"ק פלורי"ניס וככר הוכחנו מדכרי רשב"ם והסמ"ג ז"ל שאע"פי שהמוכר קצץ מעות לשליח ואמר לו תמכור בכך וכך אם הוסיפו הוסיפו למוכר ומה שנתו שמעון המעות משלו לראובן אנן סהדי דלא נתנם כי אם בתורת הלואה וכדי לקיים בעצמו מצות אם כסף תלוה את עמי כרי שראובן אוהבו יעמוד בדיבורו וכמעט אמינא ולא מסתפינא דשמעון אבד זכות מצות הלואה בראותי שהוא תואה על הראשונות:
ומעתה אלכה לי לבטל גם כן הטענה השנית שהיא היותר חזקה בעיני שמעון והרי היא בעיני חלושה מן הראשונה והיא באומרו דדעתו היתה כשנתן לו המעות משלו לקנותה לעצמו ולחשבונו בין לריוח בין להפסד ובאמת כי הדבר הוה קשה הוא בעיני להולמו כי אם זאת היתה כונתו למה לא גלה לו שהוא היה רוצה לקנותה לעצמו כי לאו כל כמיניה שהוא יאמר שכך היה בלבו דדברים שבלב אינם דברים ועוד למה ליה למימר שאין בידו לצאת מביתו בעוד ארבעה או חמשה ימים דמה איכפת ליה לראובן אם שמעון יצא או לא יצא כיון שהוא רוצה לקנות הטבעת לעצמו אלא ודאי דפלגינן לדיבוריה שכונתו היתה למכור את הטבעת בשליחות ראובן ואם לא ימצא מי שיקננה בעד אלף פלורי"ניס יחזירנה לראובן ויתבע ממנו האלף פלורי"ניס שהלוהו עליה באומרו שהוא לקחה מידו בתורת משכון בראותו שהדבר היה נחוץ והוא היה צריך למעות באותו היום לטלם לבעל חובו ואם ימצא למוכרה ביותר יאמר שהוא קנאה לעצמו ולחשבונו באופן שכוונתו היתה שאם יפחתו יפחתו לראובן ואם יותירו יותירו לו ומעשי שמעון מוכיחין על כונתו כיון שבאותו היום עצמו שיצא מכרה לסוחר אחר:
אבל בהיות שאין לדיין אלא מה שעיניו ראות כי אדם יראה לענים ודבר זה מסור ללב ובוחן לבות ה' הוא יודע מה היתה כונתו ואין לנו רשות לחייבו באומד דעתינו נאמר דאף אם נניח דכונתו של שמעון היתה לקנות הטבעת לעצמו אפילו הכי הדין דין אמת ושמעון חייב ליתן לראובן הת"ק פלורי"ניס דמי התיר לו לקנות לעצמו מה שנתנו לו למכור לאחרים דהרי ראובן אמר לו בפירוש צא ותמכרנה לי לי דייקא לי לשמי הלא תראה בפרק אלמנה ניזונת (דף צ"ח) דאמר רבי זירא אמר רב נחמן אלמנה ששמה לעצמה לא עשתה ולא כלום וטעמא יהיב בגמרא דאמרי לה מאן שם ליך כי ההיא דההוא גברא דהפקידו גביה כיסתא דיתמי אזל שמה לנפשיה בארבעה מאה זוזי אייקר קם בשית מאה אתא לקמיה דרבי אמי אמר ליה מאן שם לך עכ"ל ופרש"י ז"ל ששמה לעצמה לקחה שדה היתומים לעצמה בשומת כתובתה: לא עשתה ולא כלום ואם רבו היתומים להגבותה מעות אחר זמן חוזרין ונוטלין אותה: מאןו שם ליך. ממי קבלת מכירה זו לא מבית דין ולא מן היתומים אבל היכא דשמע לאחרים נפק מרשות היורשים שהרי נתנו לה חכמים רשות למכור: כיסתא מספוא ל"א גר' עצי אלמוגים שקורין קורא"ל:
והתוספות כתבו וז"ל דאמרי לה מאן שם ליך. כלומר מי החזיקך באלו הנכסים שאין לך אדם שיכול לזכות בקרקע חבירו אם לא יחזיקוהו בבית דין והביאו ראיה ממה דתנן בפרק המפקיד (דף ל"ח) המפקיד אצל חבירו יין והחמיץ דבש והדביש עושה להם תקנה ומוכרן בבית דין וכשהוא מוכרן מוכרן לאחרים ואינו מוכרן לעצמו עכ"ל:
ואם יקשה המקשה דשאני אלמנה דשמה לעצמה דאז יכולין היתומים לומר לה מי שם ליך אבל בנ"ד דשמעון לא שם לעצמו אלא לקח לעצמו הטבעת בסך שנתן לו ראובן רשות למוכרה אין ראובן יכול לטעון כלום כנגד שמעון דמה לו שהוא ימכרנה לעצמו או ימכרנה לאחרים הרי טענה זו מבוטלת במה שפסק מהר"ן יוסף קארו בשלחנו הטהור סימן קפ"ה מהלכות שלוחין וז"ל אין שליח יכול לקנות לעצמו אפילו באותם דמים שהרשוהו בעלים למכור:
ובפ"ק דפסחים (דף י"ג) הביאו מעשה באיש אחד שהפקיד דיסקיא מלאה חמץ אצל יוחנן חקוקא ונקבוה עכברים והיה חמץ מבצבץ יוצא ובא לפני ר' שעה ראשונה אמר לו המתן שנייה אמר לו המתן שלישית אמר לו המתן רביעית אמר לו המתן חמישית אמר לו צא ומוכרה בשוק ופרכינן בגמרא מאי לאו לגויים כרבי יהודה אמר רב יוסף לא לישראל כר"מ אמר ליה אביי אי לישראל נשקליה לנפשיה. משום חשדא דתנן גבאי צדקה שאין להם עניים לחלק פורטי' לאחרים ואין פורטי' לעצמן גבאי תמחוי שאין להם עניים לחלק מוכרן לאחרים ואין מוכרן לעצמן משום שנאמר והייתם נקיים מה' ומישראל: וכרש"י ז"ל נשקלוה לנפשיה. ויאכלנו ויתן דמיו לבעלים למה לו לטרוח וילך בשוק אחרי שנותן לו רשות למכור:
משמע מכל אלו הסוגיות דמי שנתנו בידו דבר מה למכור לאחרים אין לו רשות ליקח לעצמו לפי שהוא נעשה שליח להקנות הקרקע או החפץ ללוקח אבל לעצמו אינו יכול לזכותו ולקנות דאין אדם מקנה לעצמו שאין המכר אלא הוצאת דבר מרשות לרשות וזה לא יצא מרשותו שהשליח במקום בעלים עומד אם כן שמעון עשה שלא כדין במה שקנה הטבעת לעצמו והרי הוא חייב ליתן לראובן הת"ק פלורי"ניס שהותירו לו על האלף שקצץ לו ראובן שהרי הרמב"ם ז"ל כתב בפ"ו מהלכות מכירה וז"ל הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו במלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמי במלוה ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח: הנראה לע"ד כתבתי עד שיבא יראה וירצה תשובתי לפני מורינו היושב על הכסא היום יום ו' י"א לחדש השלישי בחדר ובשנת והשיב את אשמו בראשו לפ"ק:
כה דברי זעירא דמן חברייא שמואל בלא"א דוד חזקיהו מינדיש די סולה זלה"ה: