שאלה מעשה שהיה כך היה ראובן הדר פה בעיר אמשטירדם שלח לשמעון הדר במצרים ספינה א' טעונה מכל כך סחורות היוצאות שם וכתב לו שאחר שיומכרו כל הסחורות הנ"ל שמדמי שיווים ישלח לו כל כך פלפלין והנה בהגיע הספינה הנ"ל למצרים נמצא שם באותו זמן ספינה מזומנת בפרק הנסיעה לבא פה אמשטירדם לכן בחשבו שמעון שהיה עושה חסד גדול לראובן בהקדים לו חזרת שיווי סחורותיו עי' הספינה הנ"ל כדי שלא יהיו מעותיו בטלים עד שימכרו כולם ויזדמן ספינה אחרת ללכת אל עיר אמשטירדם שלח על ידי הספינה הנ"זל כל כך שעוה שהיתה לו מוכנת באוצרותיו וכך כתב לו שבהיות שכשהגיעו לו סחורותיו הנז"ל היתה הספינה הנזכרת בפרק הנסיעה ולא היה לו זמן למכרם ולקנות מדמי שיווים הפלפלין כאשר ציוה לו והשעוה הנ"ל היתה לו מוכנת באוצרותיו שכדי להטיב לו ולא יהיו מעותיו בטלים כנזכר ששלחה לו עי' הספינה הנז' ובפרט שכפי מה ששמע מפי מגידי אמת שבאותו זמן נתייקר השעוה בעיר אמשטירדם ויהיה לו יותר תועלת עליה מעל הפלפלין וכו' ויקר מקרהו שהספינה הנז"ל נטבעה בים הגדול וראובן טוען שמאחר ששמעון עיוות בשליחותו ושלח לו שעוה במקום פלפלין שכל הפסידא היה מוטלת על שמעון ואת ועוד שאף אם היה שולח לו על ידי הספינה הנז"ל הפלפלין כאשר ביקש ממנו שאף על פי כן הוא היה פטור מההפסד הנ"ל כי מי ביקש ממנו לשלוח לו שום דבר במוקדם וקודם מכירת סחורותיו כי הוא לא כתב לו לשלוח שום דבר כי אם אחרי המכירה הנ"ל ושמעון טוען שמה ששלח לו קודם מכירת סחורותיו היה לטובתו של ראובן כי כן מנהג התגרים שכדי להטיב לאוהביהם השולחים למכור סחורותיהם על ידם להקדים להם כאשר עשה הוא לראובן מהטעמים הנז"ל זמה שהשעוה היתה אז מעולה ביציאה באמשטירדם מהפלפלין זאת ועו' שאף אם היה שולח לו כל כך פלפלין כאש' בקש ממנו שלא ימנע מהמקרה הרע הנ"ל שמזלו גרם להפסד הנ"ל ובהיותם נבוכים באר"ש שג"ה עליה' המדב"ר בצפו"ני טמונ"י קו"ל עיניה' השוטטי' באר"ש לשוח בשדה של יצחק אשר אליו נאספים כל העדרים לגלגל את האבן מעל פי הבאר כי ממנו תוצאות מים חיים אב"ן דנ"א היא אבן הראשה אשר ממנה יתזן כל בשרא שכרת ברי"תו אתם להשקותם מתורתו ה"ה מעלת הרב המובהק הדיין המצויין ראשון לכל דבר שבקדושה מרנא ורבנא כמוהרר יצחק חיים ן' דנא די בריטו נר"ו אשר ברב חינ"א ורב חס"דא מבקשים לפניו להרשותם להגיע גופא דעובדא היכי הוה לחד מבני עליה מבית מדרשו של ש"ם עץ חיים היא למחזיקים בה דגלי עמיקתא ומסתרתא ונהירין ליה שבילי דתלמודא כשבילי דנה"ר דע"ה כדי שברוח מבינתו יוציאם ממבוכתם ויפתח להם שערי תשובה דבר דבור על אופניו אלה הדברים איפה הם רועים ואיזה דרך ישכון אור כדי שישבו אחים יחדיו ויזר"ח יצחק באר"ש ההיא וימצא בשע"ה ההיא מאה שערים של תשובה ויברכהו ה' וש"נ מ"ה:
תשובה ראיתי את השאלה והנה היא מגילה מגלה עמוקות התבונה עפה על גבי מרומי יקרת המליצה אמרותיו הטהורות יפים ונעים לא ראי זה כראי זה הצד השוה שבהם כולם שוים לטובה ויסעו ממתק"ה ויחנו ביטבת"ה כי הטיבו ומתקו לחכי מדבש ונופת צופים צופים יאמירום וינשאום וכל רואיה' יוקירו"ם לפאר ולשבח אמרים הנכבדים והנבררים ממבחר פניני יופי הדבור הצח אין בה נפתל ועקש שיוכל להדרש לגנאי הקולטת הסולת נקיה המנופה בנפת המחשבה הטהורה והאר"ש הערבה והקדושה להביא מעשה חידודים בנקוד רבה על הכתב שמאליו נדרש המאושירת ומיושרת בכתיבתה החשובה וחצובה מצור ואדני הפוסקים והגמרא אשר הופיעה עלי א' מבני עליה הולך את חכמים ודורש טוב לעמו א"ל קנ"ה שם טוב קנה בינה ודעת ויראת ה' היא אוצרו הלא הוא אחד מיוחד שבפרנסי עץ חיים הי' המשכיל ונבון הגביר הנעלה ר' שלמה קוריאל יהי אלקיו עמו ויפרוש עליו סוכת שלומו אכי"ר:
ומעתה נבא לבאר דין זה וקודם שנעמוד על עיקרן של דברים נחקור בתחילה בשרשיהן וענפיהן דגרסינן בפרק הגוזל עצים דף קב' וז"ל תנו רבנן הנותן מעות לשלוחו ליקח לו חטים ולקח מהם שעורים שעורים ולקח מהם חטים תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר ר' וחנן לא קשיא הא ר' מאיר והא ר' יהודא הא ר' מאיר דאמר שינוי קונה והא ר' יהודא דאמר שינוי אינו קונה מתקיף לה ר' אלעזר ממאי דילמא עד כאן לא קאמר ר' מאיר אלא במידי דחזי ליה לגופיה אבל לסחורה לא אמר אלא אמר ר' אלעזר הא והא ר' מאיר ולא קשיא כאן לאכילה כאן לסחורה וכו עכ"ל והנה בפירושא דהני ברייתות הסכימו רבותינו בעלי התוספות ורש"י ז"ל לדעת אחד שפרשו שמאי דקתני בברייתא שניה הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטים ולקח בהם שעורים מיירי שנתן לו מעות בתורת שותפות ויחוייב לנו למימר הכי משום דפלוגתייהו דר' מאיר ור' יהודא סובב והולך על האי דינא דהיינו אם שינוי קונה או לא וכיון דפסקינן הלכתא כר' יהודא דקאמר דשינוי אינו קונה לא הוה ליה למתני בברייתא ואם הותירו הותירו לאמצע דזה בלתי אפשר אליבא דר' יהודא אם לא שנאמר שנתן המעות לשליח דוקא בתורת שותפות ומבואר הוא דמינה שמעינן דאם לא נתן המשלח המעות לשלוחו בתורת שותפות אלא שעשאו שליח בלבד בין שנתן לו המעות לסחורה בין לאכילה חד דינא הוא ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם פחתו פחתו לשליח וכן פסק הרי"ף שם שכתב בסוף דבריו וכן אם נתן לו מעות לקנות בהם חטים לאכילה וקנה לו שעורים אם פחתו פחתו לשליח ואם הותירו הותירו לבעל המעות דלא אמרינן הותירו לאמצע אלא שנתן לו מעות בתורת שותפות ליקח בהם חטים ולקח בהם שעורים שעורים ולקח בהם חטים אבל שלא בתורת שותפות בין לסחורה בין לאכילה אליבא דר' יהודא חד דינא הוא אם הותירו הותירו לבעל המעות ואם פחתו פחתו לשליח וכן הלכתא עכ"ל:
וגם הרמב"ם שדעת שפתיו ברור מללו הסכים לדעת הרי"ף שכתב בפ"א מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל נתן לו מעות לוקח בהם חטים בין לאכילה בין לסחורה והלך ולקח בהם שעורים אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות וכו' ובפרק ה' כתב הנותן מעות לחבירו בתורת שותפות ליקח בהם חטים לסחורה והלך וקנה שעורים או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לוה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל וכן כתב הרא"ש דלר' יהודא דלא קני להו בשינוי לענין שבח הוי כאילו לא שינה ואי לעסק שותפות יהביה ניהליה השבח לאמצע ואי בשליחות בעלמא כל השבח לבעל המעות ומיהו לענין פחת אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וכו' ובסוף דבריו פסק כיון דקי"ל כר' יהודא אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לבעל המעות ואם למחצה שכר אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור שאלתנו דודאי יש להתיישב הרבה בכל חלקי האפש' אם יתחייב שמעון השליח בכל האונס שיזדמן מלבד ביוקרא וזולא דכיון דהוי דבר דמשתמע לתרי אנפין כמבואר בשאלה איכא לספוקי טובא אי אמרינן דהני סחורות ברשות דמרייהו קיימי כיון דאוקימנא הלכתא כר' יהודא דשינוי לא קני נימא נמי בנ"ד שאירע זה האונס שנטבעה הספינה בים הגדול דברשות ראובן קיימי הני סחורות להתחייב באונסין כדינו ולא השליח דדוקא בהפסד ובשבח דאתי מחמתיה יתחייב השליח לשלם אמנם אונס דלא אתי מחמתיה לא ובפרטות כשכוונת השליח היתה רצויה לטובה ולתועלת המשלח כמבואר בשאלה או דילמא דלא שנא ולעולם דסתם פחתו דקתני בברייתא כולל גם האונסין:
לכאורא היה דעתי נוטה להליץ בעד השליח דאין לחייבו באונסין כלל ועיקר אלא דוקא ההפסד דאתי מחמת השינוי דהיינו ביוקרא וזולא כפשטא דלישנא אם פחתו פחתו לו דהיינו מה שהפסיד בסיבת השינוי דומיא דאם הותירו הותירו לו דהיינו ריוח דאתי מחמת שיליו אבל אונס דלא אתי מחמת השינוי אלא שבמקרה אירע שנאנסו הסחורות וכענין שלפנינו שנטבעה הספינה בים הגדול דאין אונס גדול מזה לטענת שמעון דמלתא דמסתבר הוא ובפרטות השתא דאשכחן ראיה נכונה ומבוארת להרש"בא בחידושיו בפרק הגוזל קמא וז"ל שם ת"ר הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטים ולקח בהם שעורים שעורים ולקח בהם חטים אם פחתו פחתו לו ופחתו דקתני בברייתא בתרייתא אינו כמו פחתו דברייתא קמייתא כיון דאוקימנא כר"מ וקני להו בשינוי א"נ אפילו פחתו באונס פחתו לו דברשותיה איתניס ופחתו דברייתא בתרייתא דאוקימנא כר' יהודא דלא קני להו בשינוי שינוי גמור הוא לדידיה אלא כשינוי מטבע אם פחתו באונס לא פחתו לו ואין מטילין עליו אלא פחת דידו על התחתונה וכו' הרי קמן דמשמע בהדיא מדברי הרש"בא ז"ל דשליח ששינה מדעת משלחו אינו חייב באונסין מן הטעם שביאר לנו דפחתו דקתני בברייתא בתרייתא אינו כפחתו דברייתא קמייתא דיש חילוק רב ביניהם דברייתא קמייתא איירי אפילו בפחת אונסין ובבתרייתא אינו אלא בפחת דמים בלחוד כמדובר וכן משמע נמי מדיוק לשון הרמב"ם דהכי סבירא ליה שכתב בפ"א מהלכות שלוחין וז"ל נתן לו מעות ליקח בהם חטים בין לאכילה וכו' אם פחתו דמי זה שלקח פחתו לשליח מפני שהוא משנה ואם הוסיפו דמיהן הוסיפו בעל המעות ומדנקט תיבה מיותרת שהיה מספיק שיאמר סתם כלשון הברייתא דקתני אם פחתו פחתו לשליח ואם הוסיפו הוסיפו לבעל המעות וכמו שהוא בעצמו כתב בפ"יו מהלכות אישות גביה נצ"ב שכתב סתם אם פחתו פחתו לבעל ולא כתב אם פחתו דמיהן אלא שנראה מיתור לשון זה שכוונתו להודיענו דהאי פחתו אינו שייך אלא בפחת דמים לחוד ואתא לאפוקי דבפחת אונסין אינו חייב השליח לשלם אם שינה מדעת משלחו מה שאינו כן לגביה בעל בנצ"ב דהתם מיירי אפילו בפחת אונסין והוא מה שהיה נראה לדעתי לומר לפום ריהטא:
אמנם אחר העיון וההשקפה הנכונה זאת אשיב ואומר דידוע הוא שכלל גדול בידנו בתלמוד ובפוסקים דכל המשנה ידו על התחתונה לכל מילי וכפי האי מונח נראה דבר פשוט דשמעון יחוייב לשלם ההפסד על כל פנים בין שיארע הפחת בפחת דמים ובין שיהיה בפחת אונסין הכל אחד דסתם קאמר כל המשנה ידו על התחתונה ואל תשיבני דבנ"ד שאני מכח טענת שמעון דלכאורא נראית היותר בודקת כמבואר בשאלה דקאמר שכדי שלא יהיו מעותיו בטלים שלח לו כל כך שעוה שהיתה לו מוכנת באוצרותיו וגם שמע מפי מגידי אמת שבאותו זמן נתייקר השעוה וכל כוונתו של שמעון הנ"ל היתה להטיב לראובן אי משום הא לא אריא דמ"מ טעה בדבר ופשע טובא ועל כל פנים גרמא בנזיקין מקרי במה שלא שת לבו שמעשים בכל יום שהעתים משתנים לעליותא ולגריעותא שלא כל העתים שוים ואף שהסוחרים יודעים מיני הסחורות ואופן מציאותם אולי נשתנה הזמן באותה שעה ובאותו רגע ואף אם לא יארע שום אונס אפשר שלא ימלט מן ההפסד וא"כ האי טענה היא גרועה וחלושה דלאו כל כמיניה לשנות מדעת משלחו מפני ששמע מפי מגידי אמת וכו' דהוה ליה לחוש שמא ישתנה הזמן והגע עצמך שיגיע הספינה לעיר ראובן בשלום אולי ימכר השעוה בזול ואיכא פסידא בדבר וכיון דשמעון לא חשש לזה אלא אדרבא פשע ועקל דרכיו גזרנו אומר דכל ההפסד עליה דידיה רמיא ואף באונסין חייב שראובן יאמר לו לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ומלתא דמסתבר הוא דהא מההיא שעתא דגמר בדעתו לשנות ושינה השליח מדעת משלחו פקע ממנו השליחות וכמו שבא כל זה מבואר בדברי מהרי"ק בשורש כז' שכתב על ענין גט שנשתלח על ידי שליח ושנה השליח מדברי הבעל שזאת האשה אינה מגורשת וכתב הוא ז"ל בסיום דבריו וז"ל ועוד שהרי בכל מקום מצינו דכל היכא שהשליח משנה כל דהוא מדברי המשלח שאין נקרא שליח ואפילו בדברים שאם היה המשלח עצמו לא יוכל לטעון עליו וכשנעשה על ידי שליח יכול המשלח לטעון עליו בשינוי כל דהוא שהיה ראוי לומר שאין קפידא בדבר כגון הא דאמרינן בכל דוכתא לענין אונאה דפחות משתות קנה ואין מחזיר אונאה משום דפחות משתות הויא מחילה משום דדרך הכל למחול בו כמו שכתב רבינו משה ואפילו הכי היכא שנעשה על ידי שליח יכול המשלח לטעון אפילו על פחות משתות כדאמרינן בקידושין פרק האיש מקדש וכן פסקו כל הפוסקים וכו' ובסוף דבריו כתב והרי לך דבשינוי כל דהוא פקע תורת שליחות כ"ש וכ"ש בשינוי גדול ועצום כזה דבטענת כל דהוא א"ל לתקוני שדרתיך ולא לעוותי עכ"ל:
באופן שנמצינו למדין דכל שליח ששינה אפילו בכל שהוא דמסתמא חבירו מקפיד עליו נתבטל מתורת שליחות לגמרי ומינה שמעינן בבירור שאם שינה השליח מדעת משלחו ויארע שום אונס כיון דבשינויו פקע ממנו תורת שליחות אפילו כשיהיה השינוי מועט קל וחומר ובן בנו של קל וחומר כשהשינוי הוא גדול וכענין שלפנינו וכמבואר בשאלה שראובן כתב לשמעון שאחר שיומכרו כל הסחורות שמדמי שיווים ישלח לו כל כך פלפלין והוא לא כן עשה אלא אדרבא בלי רשותו שלח לו השעוה שהיתה לו מוכנת באוצרותיו דאין לך שינוי גדול מזה אשר על כן כפי הסברא הנכונה וגם כפי שורת הדין אמינא דאף ששמעון יהיה צווח ככרוכיא שכל תכלית כוונתו לא היתה כי אם להטיב ולהועיל לראובן לא צייתינן לדבוריה דעל כל פנים אמרינן שפשע ועיוות שליחותו דאין לו רשות לשנות כלל ועיקר מדעת המשלח ובר מן דין לרווחא דמלתא אמינה שיבואר מצד עצמו שחייב שמעון לשלם כל ההפסד מכח הסברא הנכונה דבשלמא אם היה שמעון הנ"ל שולח לראובן השעוה שהיתה לו מוכנת בשביל חזרת סחורותיו אחר שישתדל בכל מאמצי כוחו למכור אותם הסחורות ששלח לו ראובן ואחר שנמכרו שינה בשליחותו ואירע האונס שנטבעה הספינה בים הגדול או היה מקום לחלק ולומר שלא יתחייב שמעון לשלם הנזק יען לא נמצא בכאן אלא שינוי א' לבד והיינו שבלי רשותו היה שולח לו סחורה אחרת אשר לא ציוהו אמנם בנ"ד אשתכח ששמעון עיוות בתרי זמני הא' ששלח לו הסחורה אשר לא ציוהו והב' ששלח לו הסחורה במוקדם וכי יעלה על הדעת דלא פשע בזה לחלוטין מפאת הטענה עצמה הנזכר בשאלה והיינו דזאת הקדימה היתה לטובתו של ראובן כי כן מנהג התגרים שכדי להטיב לאוהביהם להקדים להם כאשר עשה הוא לראובן אי משום הא לא אריא דיש לדחות ולומ' דלא בדק בזאת הטענה כי כמה פעמים ימשך נזק גדול לסוחרים כשמקדימים להם חזרת סחורותיהם והיינו כשהתגרים יבקשו בהשתדלות גדול למכור אותם הסחורות ולא ימצאו קונה וביני ביני יפסדו הסחורות ויכנס בהם העש הלכך מסתברא לי ששמעון ישלם כל ההפסד מן הטעם שהזיק היזק גדול לראובן במה שלא עשה שליחותו דכלל גדול בידנו דכל המשנה ידו על התחתונה:
ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקי' מצאתי שכבר נשאל קרוב לזה הנדון לפני גדולי ההוראה ונתחבטו בו בסברות שקולות מערכה מול מערכה כאשר ספק צרכנו במד"בר מוה"ררי הלוי בפסקיו כלל י' סימן ע"ו והוכיח בכמה ראיות לפטור את השליח מן האונס והסיבה העיקרית שהשרישנו על זה לדעתו היא שטחיות לשון הברייתא דקתני אם פחתו פחתו לו ר"ל בפחת דמים בלחוד יתחייב השליח לשלם אם שינה ולא בפחת אונסין והראיה על זה יתבאר לנו מדיוק לשון הרמ"בם כמו שהוכחנו לעיל דמדכתב וביאר ענין הפחת דמיירי דוקא בפחת דמים ולא כתב סתם אם פחתו פחתו לשליח נראה מדבריו שדעתו ז"ל רצה להודיענו דהאי פחתו אינו סובל אלא דוקא בפחת דמים מחייבינן לשליח אם שינה לאפוקי בפחת אונסין וכתב עוד שכן יש להוכיח מדברי הר"ן שהבין כן מלשון הרמ"בם דקאמר אם פחתו דמי או הוסיפו דמיהן ועוד האריך הרב הנ"ל בראיות ראויות אליו בטוב טעם ודעת ומעתה מה יענה יתוש כמוני היום לפתוח פה ולצפצף קול לעומת עטרת תפארת עמודי ההוראה ונובעי חכמה אמנם הנני בא כיהודא ועוד לקרא כמלקט בשבלים אחרי הכש"רים ואומר אחר המחילה מכבוד תורתם דבנ"ד הדין עם ראובן מכמה טעמי חדא דלשון הברייתא דקתני הנותן מעות לשלוחו לקנות חטים וקנה שעורים אם פחתו פחתו לו אף דלפום ריהטא משתמע דאיירי דוקא בפחת דמים כמדובר מ"מ כפי הסברא הנכונה נראה להכריע לצד היותר מרווח דמאי דקתני בברייתא אם פחתו פחתו לו אפילו פחתו באונס משמע ומעתה אין אנו צריכין לדחוקי נפשין לאוקומי לדעת הרש"בא שכתב בחידושיו דפחתו דקתני בברייתא בתרייתא אינו כמו פחתו דברייתא קמייתא אלא אדרבא איפכא מסתברא דפחתו דברייתא בתרייתא מיירי אפילו פחתו באונס דומיא דפחתו בברייתא קמייתא דאוקימנא כר"מ דקני להו בשינוי והתם יחוייב לנו למימר דקמה ליה ברשותיה דשליח אפילו בפחת אונסין וליכא לאקשויי השתא דמדיוק לשון הרמ"בם משמע שדוקא ביוקרא וזולא חייב השליח והיינו מדנקט תיבה יתירה שכתב אם פחתו דמי זה שלקח וכו' ואם הותירו דמיהן וכו' דיש לדחות ולומר שהרמ"בם לא כיון לפרש כן וגם לא יוכרח למימר הכי דאיכא למימר דהאי דקאמר הרמ"בם אם פחתו דמי או אם הוסיפו דמיהן אורחא דמלתא נקט וכמו שכבר הוכחנו שמעשים בכל יום שהעתים משתנים לעליותא או לגריעותא ומשום הכי ביאר לנו הרמ"בם הדין לאמיתו במה שהוא תדיר בכל יום להשתנות מה שאינו כן לענין אונס דלא שכיחא כולי האי אך לדעת הרמ"בם לפום קושטא דמלתא תרוייהו כי הדדי נינהו ובין שיארע הנזק על ידי פחת דמים ובין שיארע על ידי אונס וכנ"ד שנטבעה הספינה בים הגדול כיון שהשליח שינה מדעת משלחו נתבטל שליחותיה וידו על התחתונ' וחייב לשלם כל ההפסד:
ובר מן דין לרווחא דמלתא אמינה דאין הכרח גמור להבין מיתור לשון הרמב"ם דבר זה דאיכא למימר דמאי דנקט הרמב"ם אם פחתו דמי זה שלקח וכו' ואם הוסיפו דמיהן לאו לאפוקי אונסין הוא דאתא אלא לאפוקי אם הוסיפו במדה לאפוקי ממה שכת' בתר הכי היה השער קצוב והוסיפו לשליח במנין במשקל כל שהוסיפו הוא של שניה' לזה כת' למעל' אם הוסיפו דמיהן הוסיפו לבעל המעות לומר דוקא שהיה התוספת בדמים אבל אם היה במנין כל התוספת של שניהם וכי תימא דכל עיקר ההוכחה היא במה שכתב אם פחתו דמי זה שלקח דמשמע דוקא ביוקרא וזולא מדלא כתב בסתם אם פחתו פחתו לו ולא ממה שכתב אם הוסיפו דמיהן הא נמי ליתא ותשובתו בצדו דאיכא למימר דאגב סיפא נקט רישא ולעולם דלא אתא לאפוקי אונסין ומלתא דמסתבר הוא דלמה לא יתחייב באונסין כיון שבאותה שעה ששינה נתבטל ממנו דין שליחות וכחו שנראה נמי שזהוא דעת רש"י ז"ל שכתב גבי מי הודיעו למוכר החטים שיקנה חטים וכו' ז"ל אלא לר' יוחנן דאמר משנה הוא ולא הוי שליחות ומיהו שינוי לא קני קשיא דממאן קא בעי למקני וכו' מדקאמר משנה הוי ולא הוי שליחות משמע דבטל השליחות וא"כ מבואר בעצמו הוא דנחייב השליח בכל דבר בין בפחת ובין באונסין:
גם רבותינו בעלי התוספות מסכימים לדעת זו שהרי כתבו בד"ה הנותן מעות לשלוחו נראה דמיירי שנותן למחצית שכר וכו' מכאן יש להביא ראיה אם אדם נותן מעות לחבירו למחצית שכר ואמר ע"מ שלא תלוום אלא על משכונות של כסף וזהב ותשמרם בקרקע ואם תשנה יהא ברשותך לחייב בכל דבר ואם פחתו פחתו לך שאין זה הרבית דהא הכא אם שינה מדעתו אמר אם פחתו פחתו לו אפילו הכ"ים הותירו הותירו לאמצע לא הוי רבית כיון דאם לא היה משנה לא היה כולם ברשותו אלא השכר וההפסד לאמצע כדין פלגא מלוה ופלגא פקדון עכ' לה' הבט נא וראה במה שכתבו יהיו ברשותך להתחייב עליהם בכל דבר סתם קאמר לכלול גם האונס ובר מן דין הוסיף עוד יהיו ברשותך ללמדנו שהם כמלוה ממש ומעות  הוא שהוא חיוב לו וכפי זה נראה שהשליח חיוב בכל אף באונסין וגם הרא"ש סבירא ליה שהשליח חייב באונסין שהרי כתב גם כן דשליח ששינה מחטים לשעורים חיוב בכל האחריות והוקשה לו דא"כ הוא רבית משום דהכא מיירי שנתן לשליח למחצית שכר ואם שינה נמצא המשלח קרוב לשכר ורחוק להפסד וסיים דבריו דמהא שמעינן שאין בזה איסור רבית ע"כ ומדקדוק לשונו שכתב ואם שינה נמצא המשלח קרוב לשכר ורחוק להפסד למדנו שכוונתו כך דהשליח חייב גם באונסין וזה יוכרח מדבריו דאי לא תימא הכי אלא שהשליח פטור מן האונסין מה זה שכתב ואם שינה נמצא המשלח קרוב לשכר ורחוק להפסד הא ליתא דהא אפילו שינה השליח הרי המשלח קרוב לשכר ולהפסד שהרי לענין אונסין שניהם שוים אלא ודאי דכששינה כל האחריות הוא על השליח ואף האונסין:
ועוד אנו אומר דאפילו אם נניח כסברת הרשב"א והרמב"ם וכל הני רבוותא שהביא הרב הפוסק הנ"ל דפטרי את השליח מן האונס איכא לפלוגי טובא לעובדא דנ"ד דבאונס כי האי כל הפוסקים יסכימו ויודו שיש טעם מספיק לחייב לשליח והיינו כשנחקור במקצת התבוננות תכלית כוונת שמעון ומה היתה דעתו לשנות מדעת ראובן דכפי המובן מתוך דברי השאלה נראה בבירור שלא היתה כוונתו בהחלט לתועלת ראובן אלא אדרבא איכא סברא למימר דלהנאת עצמו נתכוון ואמיתות דבר זה יתבאר לנו משטחיות לשון השאלה עצמה שכתב ה"ה וז"ל ראובן הדר פה וכו' שלח לשמעון וכו' ספינה א' מכל כך סחורות וכו וכתב לו שאחר שיומכרו וכו' והנה בהגיע הספינה למצרים וכו' לכן בחשבו שמעון שהיה עושה חסד גדול לראובן וכו' שלח לו עי' הספינה הנז"ל כל כך שעוה שהיתה לו מוכנת באוצרותיו וכו':
פקח נא עיניך וראה שהסיבה עצמית שהביאו לשנות הוא מחמת התועלת עצמו והיינו היות זאת השעוה שלו מוכנת באוצרותיו אשר על כן אין לנו מקום בשום פנים לפטור את השליח מן האונס דעד כאן לא פליגי כל הני רבוותא ואמרי דפטור מן האונס אלא היכא שלא עשה שום מעשה מוכיח שלהנאת עצמו נתכוון אבל היכא שעשה השליח מעשה מוכיח שלטובתו נתכוון וכמו שמבואר בענין שלפנינו שאחר שקבל מראובן כל אותם סחורות ששלח לו ונמצא שידו על העליונה השתדל בזריזות גדול לשלוח לו מה שלא ביקש ממנו ולא חשש לשלוח לו כל כך שעוה במקום פלפלין דרך אניה בלב ים במקום דשכיח הזיקא ליכ' מאן דפליג שהדין עם ראובן ומלתא דמסתבר הוא משום דנכרים הדברים שלהטיב את עצמו נתכוון שמעון והראיה מבוארת בעצמה שכל חפצו וישעו לא היה כי אם להציל את עצמו מן האחריות והיינו שחשב בהיותו שליח ראובן שאל יצטרך להיות בפחד ומורא לילה ויומם פן ישללו האויבים את סחורותיו או פן יטבע בים הגדול דדבר פשיט הוא דלעולם השליח פטור מן האונס דשליח שומר חנם הוא כמבואר בספרי הפוסקים:
כללא דמלתא והעולה מכל האמור דשמעון חייב לשלם כל ההפסד דלא מבעיא ביוקרא וזולא יתחייב השלוח אלא גם האונס עליה דידיה רמיא משום דאיכא בהאי עובדא תרתי לריעותא חדא דשלח שמעון הנ"ל לראובן סחורה שלא הרשהו ואנן קי"ל דכל המשנה ידו על התחתונה וימשך מזה דאפילו בשינוי כל דהוא נתבטל ממנו תורת שליחות כ"ש בשינוי גדול כזה ועוד כל מה שטוען שמעון שלטובתו של ראובן נתכוון כמבואר בשאלה וגם מה שטוען בסיום דבריו שאף אם היה שולח לו כל כך פלפלין שלא ימנע מהמקרה הרע ושמזלו גרם לא מעלה ולא מוריד ואדרבא איפכא מסתברא דכיון דחזינן שעבר על דבריו ולא המתין עד אחר שיומכרו סחורותיו משום הכי יחוייב לשלם כל הנזק שגרם דאמרינן ליה שמזלו גרם יען שעבר ועוות בשליחותו ושלח לראובן סחורה שימשך לו הנאה ותועלת גדול והיינו שעיקר כוונתו ורצונו להטיב את עצמו ולמכור השעוה שהיתה לו מוכנת באוצרותיו בלי שום אחריות הלכך אמרינן כפי שורת הדין וההוכחה הגמורה שחיוב שמעון בכל הנזק והוא הנל"עד להלכה ולא למעשה והאל יצילנו מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה:
בשנת ובסדר
לא תכירו פנים במשפט לפ"ק:
נאם הצעיר יצחק סרוק יצ"וא: