שאלה ראובן נדר להתענות יום א' ויהי היום אשר הגיע זמנו שרבה לשלם נדרו קבל בתפילת המנחה קודם שעקר רגליו להתענות למחרתו ואכל ושתה בתחילת הלילה והיה בדעתו לאכול עד שיעלה עמוד השחר ושכח ולא התנה והלך לישן שינת קבע וקם בהשכמה בעוד לילה ואכל עד עלות השחר והתענה כל היום כולו עד צאת הכוכבים והשתא לשאול הגיע אם שילם נדרו בתעניתו או לא מי אמרינן כיון שאכל אחר שינת קבע בלתי תנאי הוי כמי שנדר להתענות יום א' ושכח ואכל דאיבד תעניתו ולא שילם נדרו או דלמא כיון שהיה בדעת לאכול עד עלות השחר לא אלימא חסרון התנאי לאבד תעניתו ולהצריכו תענית אחר לשלם נדרו וכיון שהשלים תעניתו יצא ידי חובת נדרו ואינו חייב להתענות שנית הספק הזה נסתפקתי אציג לפני חדא דמן חברייא ממדריגה העליונה פילפלא חריפא בן חכם ישמח אב אב בחכמה ורך בשנים ניצוץ מחולק מן הסלע הגדול עיני העדה הלא הוא החכם ר' יעקב ישראל עטיאש נר"ו המשיב לשואלו דבר כהוגן וכהלכה ומהת"מש:
תשובה מה נמלצו לחכי אמרותיו אמרות טהורות מכסף נבחרות. ומזהב נחמדות. קנקן חדש מלא ישן הופיע מהר פרא"ן פרי עץ הדר ומכל טוב נהדר נעים זמירות ישראל לו נאה להתפלל ה"ה החכם ר' יהודה פיזה יצ"ו אשר בלל במים אדירים והעלה בידו פנינים בבקשו ממני תשוב' לשאלתו אשר כוננו ידיו בדעתו הרחבה לכן אחוה דעי כפי קוצר שכלי וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תחילת כל דבר נניח השרשים אשר אדני השאלה הוטבעו ומאיזה מקור נובעים גרסינן במסכת תענית דף י"ב תנו רבנן עד מתי אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר דברי רבי רבי אלעזר בר שמעון אומר עד קרות הגבר אמר אביי לא שאנו אלא שלא גמר סעודתו אבל גמר סעודתו אינו חוזר ואוכל איתיביה רבא גמר ועמד הרי זה אוכל התם כשלא סילק איכא דאמרי אמר רבא לא שאנו אלא שלא ישן אבל ישן אינו אוכל איתיביה אביי ישן ועמד הרי זה אוכל התם במתנמנם היכי דמי מתנמנם אמר רב אשי נים ולא נים תיר ולא תיר דקרי ליה ועני ולא ידע אהדורי סברא וכי מדכרו ליה מדכר לשון הגמרא לענינינו:
ופירש רש"י עד מתי אוכל ושותה בלילה כשמתענה למחר בכל תעניות שהוא אוכל משתחשך ואפילו בתענית יחיד קא מיירי עד קרות הגבר אפילו פעם ראשונה וכו': שלא גמר סעודתו אבל גמר דברי הכל אינו אוכל: אכל ועמד אע"פ שבירך ועמד משולחנו חוזר ויאכל ואין בכך כלום: שלא סילק את הטבלא דלאו עקירה היא ולא אסח דעתיה מאכילה וכסעודתא אריכתא דמיא איכא דאמרי וכו' והלכה כאיכא דאמרי אוכל ושותה עד שיישן קבע ועד שיעלה עמוד השחר כרבי: אבל ישן הפסקה היא ושוב אינו אוכל: התם לא ישן ממש אלא מתנמנם וכו':
ובפירוש האי תרי לישני נחלקו הראשונים רב אלפס כתב הא מלתא לא אפסיקא בה הלכתא בהדיא אלא מדחזינן לגמרא דקא טרח לפרושי מתנמנם שמעינן דהלכתא כי האי לישנא בתרא ועוד דאיסורא דרבנן ולקולא עבדינן הילכך בין סילק ובין לא סילק אם לא ישן אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר הדין הוא סברא דילן: ואיכא מרבוואתא מאן דכתב הכין קיימא לן לגבי תענית דאכיל בליליא ומפסיק אם גמר וסילק לא יאכל אבל אם לא סילק ודעתו עוד לאכול אע"פ שישן עומד ואוכל והחי מימרא דיליה אתי כלישנא קמא ע"כ לשון הרי"ף:
וכתב הרן משמע ללישנא קמא הכל תלוי בגמר ולא גמר דכל שלא גמר אע"פ שיישן אוכל וכל שגמר אע"פ שלא ישן אינו אוכל וללישנא בתרא הכל תלוי בישן ולא ישן שאם לא ישן אפילו גמר וסילק אוכל וכל שישן אע"פ שלא גמר דינו כגמר וסילק והיינו דכי פרכינן אישן ועמד הרי זה אוכל אצטריך לאוקמיה במתנמנם ואם איתא דכי אמרינן דישן אסור היינו דוקא כשגמר לוקמא בשלא גמר אלא משמע כדכתיבנא:
והביא דברי הרי"ף ואמר שהרב ז"ל כתב קיימא לן כלישנא בתרא כיון דאיסורא דרבנן לקולא עבדינן ואם כפי מה שפרשתי הרי בכל הלשונות יש בו להקל ולהחמיר (דהיינו כיון דתלה לישנא קמא בגמר ולא גמר אם גמר אפילו לא ישן אינו אוכל זהו חומרא ואם לא גמר אפילו ישן אוכל זהו קולא וללישנא בתרא גם כן יש בו קולא וחומרא והיא היא אם ישן אפילו לא גמר אינו אוכל זהו חומרא ואם לא ישן אפילו גמר אוכל זהו קולא) אם כן היכי פסיק ותני קולא עבדינן ותרץ דדעתו ז"ל לישנא בתרא דקאמר לא שאנו אלא שלא ישן אע"פ שגמר אבל ישן וגמר אסור דתרתי בעינן וכי פרכינן מדתניא ישן ועמד הרי זה אוכל בדין הוא דהוה מני לאוקומיה בשלא גמר אלא דההיא פשיטא לן משום דבהא מילתא בתר דעתיה אזלינן עד דאמרינן בירושלמי שאם התנה אפילו גמר וישן הרי זה אוכל וכיון דבתר דעתיה אזלינן פשיטא דישן בתוך הסעודה לא הוי הפסק משום הכי אצריכינן לאוקמיה במתנמנם ע"כ:
והרא"בד פסק כלישנא בתרא לחומרא אפילו ישן בתוך הסעודה קודם שסילק אסור לאכול כ"ש גמר ובירך והר"אש דחהו בראיות ברורות כאשר יראה המעיין במקומו והעולה מדבריו אם לא ישן אחר סעודתו שינת קבע אפיל גמר מלאכול חוזר ואוכל דבעי תרתי:
והרמ"בם בפ' א' דתענית כתב וכן תענית שאוכלין בה בלילה בין צבור בין יחיד הרי זה אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר והוא שלא ישן אבל ישן אינו חוזר ואוכל:
וה"ה כתב בהלכות פסקו כלישנא בתרא דכל שלא ישן אפילו סילק אוכל עד שיעלה עמוד השחר והכל תלוי בשינה וזה דעת רבינו ע"כ:
וה"ה לאבא לפרש דברי ההלכות אלא משום דקשיא ליה דהוי לישנא בתרא קולא הרי יש בו קולא וחומרא כמו שהקשא הר"ן מכח קושיא זאת נקט לשון הרב ואמר שהכל תלוי בשינה רוצה לומר וגמר שאם ישן בתוך הסעודה חוזר ואוכל כמו שכתב הר"ן לדעת הרי"ף ואף שהרמב"ם סתם דבריו ולא פירש בהדיא אם שינה קולא או חומרא י"ל שהלך בשיטת רבו כמנהגו הטוב בהרבה מקומות כמו שפירשו הר"אש והר"ן:
וזאת התרומה אשר תקחו מאתם שהרי"ף פסק אפילו גמר מלאכול כל זמן שלא ישן מותר לאכול וכן אם ישן בתוך הסעודה מותר עד שיגמור וישן אח"כ ודווקא שינת קבע אבל מתנמנם שרי ולזה הסכים הר"אש והרמב"ם וה"ה והר"ן וכן נראה מדברי שכתב והלכה כאיכא דאמרי אוכל ושותה ובעי נמי שינת קבע וכפי דעת הפוסקים הנ"ל שינה בתוך הסעודה הוי שינת עראי וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו ס' תק"סד ס"א לבד מהראב"ד דפסק דאם גמר מלאכול או אפילו לא גמר וישן בתוך הסעודה אינו חוזר ואוכל וכיון דרוב הפוסקים לא סבירא להו כוותיה אם כן הכי נקיטינן:
אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת סלקינן דרגא ונבוא לענין התנאי אם מועיל התנאי אחר שינת קבע או לא תנינן בירושלמי גבי הך ברייתא עד מתי אוכל ושותה עד שיעלה ע"ה בד"א בשהתנה אבל אם לא התנה וישן אינו חוזר ואוכל וכתב בשם ר"ח וגם הר"ן והתוספות והמרדכי וסמ"ג כתבו דתנאי מועיל אע"פ שישן שינת קבע וה"ה אמר שהוא כתוב בפירוש הראב"ד בספר העיתים אבל לא נכתב בהלכות ויש להחמיר:
שמעינן מכל הני רבוואתא שמסכימים דתנאי מועיל אע"פ שישן שינת קבע יכול לחזור ולאכול. ואע"פ שה"ה כתב יש להחמיר כדאי כל הני רבוואתא א שהזכרתי לעיל לסמוך עליהם:
אמנם תלמודא דידן לא הזכיר תנאי וגם הרי"ף והרמב"ם לא הביאוהו ואם כן פליג הירושלמי אגמרא דילן ולא חיישינן לירושלמי וקושיא זאת הביא הגהות מיימוניות שמצא בשם הר"ם דתנאי לא מהני מדפריך תלמודא והתניא ישן מותר ומשני במתנמנם אמאי לא משני בשהתנה אלא ודאי דתנאי לא מהני ותירץ הא דלא משני בשהתנה משום דמלתא דפשיטא היא דאם התנה דשרי דהא מתענין אפילו לשעות כ"ש שיכול להתענות כה"ג כפי דעתו לאכול עד שיעלה עמוד השחר ולא מסתבר ליה לאוקמיה ברייתא דפשיטא לן כולי האי ולא אשמעינן שום חדוש להכי אוקמא במתנמנם דמשמע אפילו בלא תנאי שרי ונמצא דתלמודא דידן והירושלמי לא פליגי והכי שפיר טפי בכל מקום ע"כ:
והשתא כיון דמצינן למימר דירושלמי ובבלי ישבו בשלוה גם הרי"ף והרמ"בם מסתמא יודו בזה דמלתא בטעמא הוא והכי פסקינן:
הא קמן דשינת קבע אחר סעודה אינו חוזר ואוכל ושינה בתוך הסעודה אינו נקרא שינת קבע אלא עראי ואפילו ישן שינת קבע עדין יש לו היתר לאכול אם התנה ואם לא התנה אינו חוזר ואוכל כמו שהוכחתי לעיל מן הירושלמי וכן משמע גם כן מן הבבלי כמו שמסיק הגהות מימוניות:
ובזה אבוא אל החבר פנימי דהרהור. נראה לכאורה דהרהור לא מהני לפי שבנדון דידן ישן שינת קבע כמו שמוכח מדברי החכם השואל ובנדון זה הסכמת הפוסקים ה"ה הרי"ף הרמב"ם והר"אש וה"ה והר ן אשר הבית נכון עליהם דאינו יכול לחזור ולאכול וכ"ש אליבא דהני רבוואתא דפסקי כלישנא קמא דאם סילק אפילו לא ישן אינו חוזר ואוכל ובנ"ד דאיכא תרתי ודאי לא יוכל לאכול עוד ואע"פ שהירושלמי סבר דתנאי מועיל זהו דווקא בפירוש אבל הרהור לא והבו דלא לוסיף עלה:
וגדולה מזו כתב ר' דוד ן' זמרא בשאלה רמ"ז דאפילו על ידי תנאי לא מלאו לבו לחזור ולאכול אחר שינת קבע כ ש על ידי הרהור ואם בן צריך להתענות ראובן תענית אחר להשלים נדרו:
ועוד נראה להביא ראיה מן הירושלמי דאיתא בירושלמי שהביאו הרי"ף בפ"ק דתענית וז"ל הירושלמי בנדרים בפרק קונם יין שאני טועם נדר להתענות ושכח ואכל איבד תעניתו ר' אבא בשם רבנין דתמן והוא שאמר יום סתם ומתענה ומשלים יום אחר כדי לקיים נדרו הואיל ושכח ואכל ביום זה הא אם אמר יום זה מתענה ומשלים עוד כתב הרב ז"ל אמר רב יהודה אמר רב לווה אדם תעניתו ופורע כי אמריתה קמיה דשמואל אמר לי פשיטא לא יהיה אלא נדר נדר מי לא משלם ואזיל למחר וליומא אחרינ' ע"כ מימרא זו איתא בתענית פ"ק ד' י"ב אמר רב יהודה אמר רב לווה אדם תעניתו ופורע כי אמריתא קמיה דשמואל אמר לי וכי נדר קביל עליה דלא סגי דלא משלם וכו' איכא דאמרי אמר רב יהודה אמר רב לווה אדם תעניתו ופורע כי אמריתא קמיה דשמואל אמר לי פשיטא לא יהא אלא נדר מי לא בעי לשלומי ומיזל למחר וליומא אחרינא ע"כ:
והר"אש כתב בפ"ק דתענית מה שלא הביא הרב הנ"ל לישנא קמא דאף ללישנא קמא הלכה כרב באיסורי וכתב הר"ן ללישנא בתרא דאמרינן לא יהא אלא נדר לאו נדר של קונם אמרו שהרי ודאי אינו רשאי ללוותו אלא כנדר שנדר לעניים קאמרינן כצדקה דאמרינן בפ"ק דערכין דעד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה כלומר ללוותה ולפורעה ויש אומרים דכי קאמר רב לווה ופורע הני מילי כשקבל עליו סכום תעניות ולא פירש ימים ידועים ואחר כך בירר יום ידוע בעד אחד מאותן הימים דכיון דאותו יום אינו מעיקר נדרו וכשהוא לווהו עדין נשאר נדרו קיים בכה"ג לווה ופורע אבל אם אמר בתחילת נדרו יום זה אינו לווה ופורע וסמכי לה מהירושלמי שהביא הרב אלפסי ז"ל בהלכותיו כאן נדר להתענות ושכח ואכל איבד תעניתו ר' אבא בשם רבנין דתמן אמר והוא דאמר יום סתם אבל אם אמר יום זה מתענה ומשלים משמע להו היינו טעמא דביום סתם איבד תעניתו משום דיכול להתענות יום אחר תחתיו דלווה ופורע אבל ביום זה דלא שייך למימר לווה ופורע משלים והתם בירושלמי בפ' קונם מייתי הך מימרא דלווה ופורע כ"ל והסברא ראשונה שהזכיר הר"ן ז"ל דאפילו ביום זה לווה ופורע דהא אמרינן הכא לא יהא אלא נדר ומנדר דצדקה הוא דאתיא ומייתי ראיה מההיא דערכין דמסקינן דאפילו אמר סלע זו לצדקה כל שלא בא ליד הגבאי לווה ופורע הוא דעת הראב"ד והרשב"א והך דירושלמי לא מוכח מידי דכתב ביום סתם איבד תעניתו אמרו טעמא לפי שהוא מחוייב להתענות יום אחר אבל ביום זה כל ששכח ואכל אינו מחוייב שיפרענו והרי נדרו בטל מעתה משום הכי מתענה ומשלים כן כתב הר"ן ז"ל יע"ש וכן כתב באור זרוע וז"ל שכח ואכל כזית איבד תעניתו והוא שאמר יום סתם אבל אם אמר יום זה מתענה ומשלים אם אינו רוצה ללוותו על יום אחר ישלימו אחר שאכל ויפטור ע"כ:
והי"א שהזכיר הר"ן ז"ל הוא דעת הרמב"ם בפ"ד דנדרים הנודר לצום עשרה ימים והיה מתענה בח' מהם והוצרך לדבר מצוה או מפני אדם גדול הרי זה אוכל ופורע יום אחר שהרי לא קבע הימים בתחילת הנדר נדר שיצום היום ושכח ואכל משלים לצום נדר להתענות יום אחד או שנים וכשהתחיל לצום שכח ואכל אבד תעניתו וחייב לצום יום אחר וכן דעת הר"אש שכתב בפ"א דשבת ד' קס"א בירושלמי פ' קונם משמע דהא דאמר רב לווה ופורע דווקא ביום סתם אבל אם אמר יום זה לא דגרסינן התם נדר להתענות וכו' ר אבא בשם רבנין והוא שאמר יום סתם אבל אמר יום זה מתענה ומשלי' משמע ביום סתם איבד תעניתו וכו' ואע"ג דיום סתם נמי צריך לקבלו בתפילת המנחה ולומר הריני בתענית למחר אפילו הכי לא חשיב כיום זה כיון דמעיקרא לא נדר להתענו' יום זה וכן העלה מהרי"קא בשולחנו הטהור טור א"ח ס' תקס"ח:
מכל מאי דכתיבנא נראה בנ"ד. דראובן איבד תעניתו וצריך לעשות תענית אחר להשלים נדרו דעד כאן לא פליגי הני אשלי רברבי אלא באומר יום זה יהא בתענית שקבע היום בתחילת נדרו או אם בתחילת נדרו קבל תענית למחרתו נקרא יום זה שאמרו בירושלמי שאינו יכול ללוותו אמנם כי הכא שקבל יום סתם אע"פ שקבלו בתפילת המנחה אינו נקרא יום זה דכל תענית שלא קבלו מאתמול אינו תענית כמו שכתבו הגהות אשירי בפ"ק דשבת כל תענית שלא קבלו מבערב דמי למפוחא מליא זיקא וכיון דבתחילת נדרו נדר סתם בתר תחילתו אזלינן וביום סתם כולי עלמא קים להו כההיא דירושלמי כנ"ל אם כן בנ"ד דאליבא דכל הפוסקים נכנס בגבול התענית ואכל הוי ליה כתענית סתם שהזכיר הפוסקים על פי הירושלמי ובנושא שאלתינו כיון שראובן נדר יום סתם כמו שצדד הח"ה ואכל לאחר קבלת התענית נראה ודאי דאיבד תעניתו במ"כש אם מי ששכח ואכל אבד תעניתו כ"ש בנ"ד שראובן קם ואכל:
זכינו לדין דראובן איבד תעניתו מכמה טעמי הראשונה דישן שינת קבע אחר הסעודה וגמר מלאכול והשנייה שלא התנה בפירוש כמו שאומר הירושלמי וא"ת כיון שהיה בדעתו לאכול הוי ליה כתנאי זה אינו חדא דתלמודא דידן לא הביא היתר התנאי ואם נאמר דתלמודא דידן אפשר שיודה לדירושלמי די לנו תנאי בפירוש ולא הרהור ואם כן דברים שבלב אינן דברים וכיון שנדר יום אחד אע"פ שקבלו בתפילת המנחה לא מקרי יום זה וחייב לצום יום אחר ברם כד עיינינן שפיר אני לא כן אדמה ולבבי לא כן יחשוב וראובן אע"פ שאכל ושתה אחר שהקיץ משנתו לא הפסיד תעניתו ויצא ידי חובת נדדו:
ועתה חל עלי חובת ביאור כוחא דהיתירה להפוך בזכותיה דראובן אברא דברייתא דפרק קמא דתענית ד' י"ב שהזכרנו לעיל בתענית שאוכלים בה משתחשך אליבא דכולי עלמא אם גמר וישן אינו יכול לאכול עוד אמנם כיון דמקור דין זה נובע מהך סוגיא צריך להתיישב על תכלית כוונתה ובכן המעיין היטב ימצא דהני תרי לישני דברייתא הנזכרת מיירי בסתם בני אדם שישבו לאכול בלילה אכול ושבוע להתענות למחר כפי מה שכבר קבלו עליהם ובהיות כי מסתמא אחר שאוכלים ושותים מסיחים דעתם לאכול עוד ומקבלים מעתה להתענו' כדי להרחיב התענית דמן הדין היה מותר לאכול עד ע"ה כרבי דקיימא לן כוותיה כמבואר ובענין זה באו הפוסקים בסלע המחלוקות בהבנת הני תרי לישני איש על דגלו להבין ולהורות משפט התענית שאוכלים בלילה קודם התענית ואוכלים אכול ושבוע ומן הסתם לא יעלה על לבם לאכול ולשתות עוד ומאחר שהסיחו דעתם מלאכול נאסרו באכילה וסתמן כפירושן להוסיף אותן שעות שנשארו בלילה עד שיעלה עמוד השחר דכל תענית שעות חייב להשלים וכן תמצא בכל המפרשים ז"ל שנחלקו הוי מטעם היסח הדעת כי הכל תלוי בדעתם ואם כן מה איכפת לן שישן כמו שכתבו הירושלמי מאחר דבדעתו תלוי מה לי הרהור מה לי דבור וכה"ג ודאי הרהור כדבור דמי וא"ת אם איתא דתלמודא דידן לא פליג אירושלמי כי פריך תלמודא ישן ועמד הרי זה אוכל אמאי דחק לאוקומיה במתנמנם לוקמא בהתנה. כבר תרצו הר"ן והגהות מיימוניות דתלמודא לא נחית לאוקומיה דמלתא דפשיטא דבתר דעתו אזלינן כמו שהבאתי לעיל ואם כן הכא נמי נאמר אחר דעתיה אזלינן דהרהור כדבור וכן כתב בביאור ראבי"ה ז"ל הביאו הגהות מיימוניות פ"א דתענית וז"ל יש מרבותינו שמחלקין ומתירין לשתות כי האדם צמא אחר אכילה ואחר השינה וה"ל כהתנה לשתות עוד כתב שכן דעת אור זרוע ושכן הורה הר"ף בר אליהו דבשתיה אין צריך תנאי:
נמצינו למדין דהני רבוואתא גדשו סאה דמכח אומדנא אפילו לא הרהר מתירים לשתות וכפי מאי דכתיבנא טעמא דמסתבר הוא דכיון דמן הדין מותר לאכול ולשתות כל הלילה וכל האיסור תלוי בהיסח הדעת דמסתמא אחר אכלו ושתו סביר וקביל להתענות אם כן כל היכא דבריר לן שדעתו לאכול כי הכא אפילו שינת קבע לא מעלה ולא מוריד:
עוד נראה להביא ראיה לנ"ד דראובן בהיתר אכל וממילא לא הפסיד תעניתיה ממה שכתב הרי"ף בפ"ק דתענית וז"ל ולענין תענית שפוסק בה מבעוד יום חזינן לגאון דקאמר הכי אע"פ שפוסק חוזר ואוכל עד שיבוא השמש ואנן מסתברא לן דה"מ היכא דלא קבליה עליה לתענית אבל היכא דקבליה ליה לתענית אתסר ליה למיכל ולמשתי דהא בהדיא אמרינן לענין זמן על הכוס ביום הכפורים היכי לעביד מברך עליה ושתי ליה כיון דאמר זמן קבליה לתענית ואיתסר למיכל ולמשתי וכו':
וכתב הר"ן ז"ל האי דינא בערב יום הכפורים נמי איתיה וכן מוכיח המעשה הנזכר במדרש איכה רבתי ר' יהודה בן בתירא אזל לנציבין בערבא דצומא רבא אתא ריש כנישתא לזמוני ביה אמר ליה כבר אכלי ופסקי א"ל אשגח עלי דלא לימרו אנשי ההוא ר' לא אשגח עילויה אזל עמיה ואייתי קמיה תמניא דחמר חמר וכו' ומסיק התם דאכל מכל עיגול ועיגול חד פתית ומכל תבשיל ותבשיל חד פת ומכל חבית ותבית חד כוס אלמא אע"ג דערב י"ה היה א"ה פסק דמותר לחזור ולאכול ע"כ והאי קבלת התענית דאסור שהזכיר הרי"ף ז"ל היינו בפירוש וכן נראה מדבריו מדהביא ראייה לקבלת התענית כהזכרת זמן ביום הכפורים והרב בב"י ס' תקנ"ג כתב שכן נמי משמע מדברי הר"אש ז"ל דדוקא קבלה בפירוש אוסרת לאכול ולפי דברי ה"ה מה שכתב הרמב"ם בפ"ג מה"ת וכל תענית שאוכלים בה מבעוד יום אם גמר ופסק שלא לאכול אינו חוזר ואוכל אע"פ שיש שהות ביום בשיטת הרי"ף אמרה וגמר ופסק היינו קבלת התענית שהזכירו בהלכות וכן פסק מהרי"קא בשולחן ערוך ס' תר"ח וז"ל אם הפסיק מאכילתו בעוד היום גדול יכול לחזור ולאכול כ"ז שלא קבל עליו התענית וכדי שלא יטעה הקורא דהך קבלה סגי בהרהור בעלמא כתב בעל המפה דהיינו בפירוש וכן כתב הב"י בס' תקנ"ג לענין ט"ב דזה וזה שוין נמצא דאפילו בי"ה דיש לו תוספת מן התורה דהיה לנו לומר כיון שסילק מאכילתו על דעת שלא לאכול אסור לאכול דגלי דעתיה להרחיב התוספת אפילו הכי כיון שלא קבלו בפירוש מותר לחזור ולאכול ק"ו בנו של ק"ו בתענית דעלמא דמותר לו לאכול כל הלילה ואם ירצה להוסיף על תעניתו וקצת שעות מן הלילה קדם עלות השחר הכל תלוי בדעתו וברצונו ואם כן בנושא דידן כיון שראובן לא סילק דעתו מלאכול כה"ג הרהור כדבור ויבא ידי חובת נדרו וכשאמרו בגמרא דסילק וישן אסור לאכול דאז הוי כקבלת בפירוש מיירי בסתם בני אדם כמו שהזכרתי לעיל:
עוד מצינו דהרהור כדבור ממה שכתב רבינו תם דמי שלא קבל עליו בתפילת המנחה להתענות למחר שאם הרהר בתפילת המנחה אע"פ שלא הוציאו מפיו מקרי תענית דהוי בכלל נדיב לב כדאמרינן בפ"ג דשבועות וכו' והא דבעיא קבלה בתפילת המנחה זהו לכתחילה אבל בדיעבד שפיר דמי ומה שאמרו בגמרא כל תענית שלא קבלו מבעוד יום לא שמיה תענית משמע דאין תענית כלל לא להתפלל ענינו ולצאת ידי נדרו השיב הר"אש לומר שראיית רבינו תם לא היתה אלא למי שהרהר קבלת התענית בלבו בתפילת המנחה ולא המוציאו מדהביא ראייה מנדיב לב ומצדקה דמחשבת הלב הוי כאלו מוציאו בשפתיו אבל אם לא הרהר בתפילת המנחה אינה קבלת התענית דלא עדיף הרהור מהוצאת פיו שלא בשעת המנחה ואם הרהר בתפילת המנחה לענין זה ראייתו טובה ונכוחה וקרינן ביה שפיר קבלה וכוותיה פסק מהרי"קא טור א"ח ס' תקס"ב אך קשה דנרא' דדבריו סתרי אהדדי דבס"מ תקס"ב בסוף ס' פסק דהרהור כדבור ובסי' תקנ"ג ס"א לענין ת"ב פסק דהרהור לא מהני ואם כן קשיא דידיה אדידיה ונראה דיש לחלק דבס' תקנ"ג מיירי לענין תוספת ותוספת זה אינו גומר בלב שלם כיון שעדין לא נכנס עיצומו של יום התענית ובכן כל זמן שלא פירש חוזר ואוכל משום דתוספת זה שמוסיף מדעתו קל הוא בעיניו מאוד דהא כתב הר"אש ז"ל דכל יום שהוא אוכל אפילו תענית שעות לא מקרי עיין בטור פ' תקס"ב אבל בס' תקס"ב דכתב דהרהור כדבור דמי כיון דמקבל תענית שלם גמר בדעתו בלב שלם ובנפש חפיצה לכן הוי קבלה גמורה בהרהור דהרהור כדבור מה שאין כן בתוספת לקצת שעות כמבואר:
ובזה יתבארו היטב דברי הר'דב"ז בתשובתו הרמתה ס' רמ"ז כתב בלילה קודם התענית אחר שינה היה מחמיר על עצמו שלא לאכול אפילו על ידי תנאי אמנם לענין השתיה לא מנע עצמו מלשתות כל זמן שהוא לילה אפילו בלא תנאי ונתן טעם לדבריו שהשתיה הוא להעביר המאכל והוא צורך סעודת הלילה לכאורה דבריו תמוהים דחילוק זה לא שמענו ולא ראינו לא בתלמודא דידן ולא בירושלמי אלא ודאי דדברי הרב ז"ל מיוסדים על השורש שהנחנו והוא דהכל תלוי בדעתו וכיון דאין דרך בני אדם אחר שינת' לאכול מסתמא בלילה קודם התענית כל זמן שגמר לאכול וישן אין דעתו לאכול עוד וע"כ הוי קבלת התענית לענין אכילה אמנם כיון דבעלמא כשאדם נעור משנתו והוא צמא דרכו לשתות לכן כשהוא אוכל בלילה קודם התענית דעתו לשתות נמצא שבעת שגמר לאכול דעתו לשתות כ"ז שהוא צמא בעוד לילה וכיון שלא נסתלק משתיה אין צריך תנאי דהרהור כדבור דמי ועל זה סמך הרב ז"ל שבלי שום תנאי לא נמנע מלשתות כ"ז שהוא לילה אבל לענין אכילה כתב דמדינא מותר והחמיר על עצמו משום מידת חסידות וא"ת סוף סוף הרב לא קאמ' דמדינא האכילה מותרת אלא על ידי תנאי ומוכרחים אנו לומר דלאו דווקא תנאי אלא ה"ה הרהור דכדיבור הוא ויגיד עליו רעו השתיה דאפילו בלי תנאי היה נוהג לשתות:
ומה שרצה ה"ה להשוות למי שנדר יום א' ושכח ואכל דאיבד תעניתו זה אי אפשר להיות שאין הנדון דומה לראייה דהתם ודאי איבד תעניתו כיון שנדר יום סתם ונדרו קיימת ישלם תעניתו לפי שאכל ביום תעניתו אבל בנ"ד שראובן עשה תענית שלם כמו שנדר יום אחד נדר יום אחד עשה כי בזמן הזה הנודר תענית סתם יום בלא לילה כמו שהסכימו הפוסקים ומקום שאמרו לקצר אינו רשאי להאריך וגם מלשון השאלה מוכח בהדיא שלא קבל אלא למחר דהיינו יום שלם ולא לילה ועוד שהוא אכל לאחר שקבל התענית והרהר לאכול עד עמוד השחר:
זאת תורת העו"לה מכל מאי דכתיבנא מאחר שראובן קבל תעניתו בתפילת המנחה כהלכה והתענה כל היום עד צאת הכוכבי' אע"פ שאכל ושתה אחר שיישן שינת קבע יצא ידי נדרו כיון שבשעת אכילתו קודם שהלך לישן היה בדעתו לאכול כל זמן שהוא לילה כי בתר דעתו אזלינן ואי לא מסתפינא אמינא דאפילו לא קבל ראובן התענית בתפילת המנחה בנ"ד די לצאת ידי נדרו אם השכים בבוקר והתענה כל היום עד צאת הכוכבים על דעת לשלם נדרו דלמאי ניחוש כשנדר תענית אחד שמא תענית ציבור נדר וצריך להתענות יום ולילה הא קי"ל דאין תענית צבור בבבל ובזמן הזה ליכא למיחש להכי כ"ז שלא פירש מה תאמר סתם תענית משמע תענית יחיד וכל תענית שלא קבלו מאתמול הוי כמפיחא מליא זיקא הכא ליכא למימר הכי דכלל גדול בידינו בנדרים הולכין אחר כוונת הנודר וכן כתב הרמב"ם בפ"ח מה"נ הלכה ז' בנדרים הולכים אחר הענין לא אחר כל משמע הדבור ע"ש ובנ"ד הדבר ידוע דלצעורי נפשיה קא מתכוין והא אצטער ותענית מקרי לומר בכל תפילותיו ענינו אליבא דכולי עלמא כיון דדעתו להתענות עד צאת הכוכבים וזה דעת רבינו תם ממש שהורה הלכה למעשה במי שעשה הרבה תעניות ולא קבלם במנחה ואמר שלא הפסיד תעניותיו וגו' אלא בנ"ד איכא למיחש דבתחילת נדרו לתענית יחיד אכוון דצריך קבלה בתפילת המנחה ועל כל פנים בנ"ד מאחר שקבל התענית בתפילת המנחה על דעת לשלם נדרו יצא ידי חובתו כדכתיבנא לעיל זהו שכתבתי להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה ולי אני עבדו המשתחוה לצל תמונתו ומצפה יושר אמרתו:
נשלם ביום ראש חדש סיון בסדר ובשנת ונקה האיש מעון לפ"ג:
יעקב חזקיהו בן לא"א החכם השלם במוה"רר דוד ישראל עטיאש נר"ו:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: