שאלה טו ראובן היה לו בן ושמו שמעון ובקש שמעון מאביו ראובן שיכנס ערב בעדו על חובות שנתחייב לאחרים ונכנ' ערב בעדו ולאחר ימים טרם פרעון החובו' שנכנס ראובן ערב עליהם נפטר שמעון וחיי לרבנן שבק ובראות ראובן כי מת בנו קבץ כל נכסי בנו ופרע מהם כל החובו' שהיה חייב לבנו שנכנס ערב הוא עליהם ועתה באה אלמנת שמעון ותובעת כתובתה מחמיה מן הנכסים שלקח חמיה לפרוע החובות באמרה מי נתן לו רשות לבזבז אותם הנכסים שהיו משועבדות לכתובה יורנו המורה הדין להיכן נוטה: ושכ"מה:
בכתובות ד' פ"ו אמר אמימר משמיה דרב חמא האי מאן דאיכא עלי' כתובת אשה ובע' חוב ואית ליה ארעא ואית ליה זוזי לבע' חוב מסלקינן ליה בזוזי לאש' מסלקינן בארעא האי כדיני' והאי כדיני' ואי לא איכא אלא חד ארעא ולא חזיא אלא לחד לבטל חוב יהבינן ליה לאשה לא יהבינן לה מאי טעמא יותר ממה שהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא:
כתב הטור ס' ק"ב מי שמת ואלמנתו באה לגבות כתובתה ועליו ב"ח אם זמנו של אחד מהם קודם ולא הניח אלא קרקע כרי לפרוע לא' מה' מי שזמנו קוד' יגב' והאחריות בין אלמנ' בין ב"ח ואפילו תפס המאוחר מוציאין מידו וכו:
וכתב ב"י ס' ק"ב מי שמת ואלמנה באה לגבות כתובתה ועליו בעל חוב אם זמנו של אחד מהם קודם ולא הניח אלא קרקע כדי לפרוע לאחד מהם מי שזמנו קודם יגבה והאחר ידחה בין אלמנה בין ב"ח ומ"ש ואפילו תפס המאוחר מוציאין מידו בפ' מי שהיה נשוי ד' נ"ג ונ"ד איפליגו ת"ק ובן ננס בבעל חוב המאוחר שקדם וגבה ופסקו הפוסקים הלכה כת"ק דמה שגבה לא גבה לא הניח אלא מטלטלי שאין בהם דין קדימה וכגון דלא אקני ליה מטלטליה אגב מקרקעי ינתן לב"ח אפילו היא משוח ותרתי
ובפרק הכותב ד' פ"ו כתב אהא דאמר אמימר משמי' דרב חמא האי מאן דאיכא עליה כתובת אשה וב"ח ואית ליה ארעא ואית ליה זוזי לב"ח מסלקינן זוזי ואשה בארעא האי כדיניה והאי כדיניה ואי ליכא אלא חד ארעא ולא חזיא אלא לחד לב"ח יהבינן לאשה לא יהבינן מ"ט יותר מהאיש רוצה לישא אשה רוצה לינשא:
וכתבו הרי"ף והרא"ש שמעינן מהא דאמימר דכל היכא דכי הדדי נינהו וליכא דינ' דקדימ' לחד מינייהו כגון מטלטלים בזמן הזה וליכא אנא שיעורה דחד מינייהו לב"ח יהבינן דיותר ממה שהאיש רובה לישא אשה רוצה לינשא וכ"כ הרמב"ם בפ' י"ז מה"א מי שמת והניח אשה וב"ח וקרקע שאין בה קדימה האשה נדחית מפני ב"ח והוא גובה חובו תחילה וכיון שתקנו הגאונים שתגבה האשה יב"ח מן המטלטלים והדבר ידוע שאין דין קדימת במטלטלים אם לא הניח מטלטלים כדי ליתן לשניהם נותנים לב"ח כל חובו תחנה ואם נשאר לאשה מה שתטול בכתובתה תטול ואם לאו תדחה עכ"ל:
ומ"ש ומיהו אם תפשה אפילו שלא בב"ד אין מוציאין מידם כ"כ הרא"ש בפ' הכותב ומ"ש ואם זמן שניים שוים או שנשא וליה ואחר כן קנה או שלוה ונשא ואחר כך קנה שחל שעבודה כאחד משעה שקנה בין אם הניח מקרקעי או מטלטלי נתנו לב"ח ותדחה האש': ואהא דאמימר שכתבתי בסמוך פר"שי ולא חזיא אלא כדי לחד מהם לב"ח יהבינן שלא תנעול דלת יותר מאיש רוצה כו' ולא חיישינן לומר משום חינה ודוקא שהשטרות נכתבו ביום אחד אבל אם קדמה זמן כתובה היא גובה עכ"ל:
וכתב הרי"ף איכא ח"ד דהא דאמימר ליתא אלא בשטר כתובה ושטר חוב ביום אחד דדיינינן בהו שודא דדיינא ואשמעינן אמימר דהיכא דחד מינייהו ב"ח וח' כתובת אשה, לא אמרינן שודא דדייני בהא מילת' דלב"ח יהבינן לאשה לא יהבינן דיותר שהאיש רוצה לישא וכו' אבל היכא דש"ח וכתובה כגון לוה ולוה ואחר כך קנה אי נמי מטלטלים בזמן הזה דקי"ל חולקין לא אמרינן בכי האי מלת' לב"ח יהבינן לאש לא יהבינן דהא לאו שודא דדייני היא הילכך כתובה וש"ת חולקים כבעלי חובו' והאי מימר' לאו מימר' העלי' הוא חדא דלא אמרינן בגמ' דזמנה ביום אחד אלא סתמ' קאמר האי מאן דאיכא עליה כתובת אשה וב"ח למימר' דכל היכא דכי הדדי נינהי וליכא דינא דקדימה לב"ח. יהבינן לאשה לא יהבינן ועוד דהא דאחר שמואל וכו' הלכך בין ש"ח וכתובה יוצאים ביום אחד בין ששניה' כגון לוה ולוה ואח"כ קנה בין מטלטלין בזמן הז' הואיל ושעבו' תרווייהו בהדי הדדי אתו וליכא דינא דקדימה לחד מינייהו אי ליכא אלא מאי דשקיל חד מינייהו לב"ח יהבינן לאשה לא יהבינן דיותר משהאיש רוצה לישא האש' רוצה לינשא עכ"ל הא קמן מכל אלה דראובן זכה בתפיסתו:
ומטעם אחר יר' דזכה ראובן זה בתפישתו ואין לאלמנ' בנו שמעון שום ערעו' עליו מחמת גביית כתובתה ומתחלה אבאר ואומר דזכה בתפישתו אפילו אם היה איש נכרי לגבי שמעון אפ"ה כיון שהחובו' שהיה חייב שמעון שהי' ראובן ערב בעדו הם חובו' בשטר ואלו המטלטלי' שחפש ראובן מסתמ' הם מטלטלים שקנה שמעון אחר שנש' אשה או לפחות אינו יכול להתברר אם באו ליד שמעון קודם שנשא אשה או אחרי כן וכיון שכן ה"ל כלוה ולוה ואח"כ קנה דקי"ל שזכה התופש. בין אם הוא ראשון או אחרון ואין כאן משום ב"ח מאוחר שקדם וגבה:
איברא דלכאורה יר' דיש לפקפק ולומר דהיינו דוקא אם בשטרות שנתחייב בהם שמעון כתוב בהם אחריות דאקני כמו שכתו'. ודאי בשטר כתובת האלמנה שכבר ידענו שאין כתובה דלא כתיב בה שעבוד נכסי' דקנאי ודאקני אבל אם אינו כתוב בשטרות אלו אחריות דקנאי ודאקני לא ואף טל גב דקי"ל אחריות טעות סופר הוא הרי כתב הרמב"ם ז"ל פ' י"ח דהלכות מלוה ולוה דאחריות דאקנה לא אמרינן אחריות ע"ס, הוא והרב בעל העיטור כן כתב דאחריות דאקנה לאו הוא ואיברא דלכאורה היה נראה לומר שמה שכתבו הני רבוותא דבסתמא לא אמרינן, דאחריות דאקנה לאו ט"ס הוא היינו דוקא היכא דלא כתב כלל ועיקר אחריו' בשטר אמרינן דדוקא במה שקנה אמרינן אחריות ט"ס הוא וגובה ממה שקנה אף על פי שלא כתב בשטר אבל במה שיקנה לא אמרינן אחריות ט"ס הוא אבל כל שכתוב בשטר אחריות סתם מהני בין לנכסים שקנה בין לנכסי' שיקנה וכן דקדקתי מדברי הרב הגדול מוהרר"י ז'.  ל"ב ז"ל שראיתי פסק אחד מפסקיו הראשונים. אמנם לע"ד תמיהא לי מילתא טובא דמפשטא דגמ' פ' חזקת שהביא הרב המגיד להוכיח דבסתמא לא אמרינן דאחריות דאקנה ט"ס והיינו מאי דקאמר. בגמ' פ' חזקת הבתים ליחוש דילמא דאקנה אמר ליה יראה לע"ד דיש להוכיח מהכא דאפילו כתב. לית אחריות סתם לא אמרינן דמשמע נמי על אחריות דאקנה דאם איתא דאפילו כתב אחריות. סתם מהני לאחריות דאקנה לא היה צריך לומר וליחוש דילמא דאקנה אמר ליה אלא וליחוש דילמא כתב ליה אחריות דכיון באחריות סתם משמע ליה נמי אחריות דאקנה ודוחק הוא לומר דמאי דקאמר וליחוש דילמא דאקנה אמר ליה היינו שכתב ליה אחריות סתם דה"ל כאלו אמר ליה דאקנה כיון דאילו לאחריות שקנה אפילו לא כתב אחריות כלל נשתעבד דהלכה רווחת וכל אנפין שוין דלנכסים שקנה אמרינן אחריות ט"ס הוא דין הוא דהיכא שכתב אחריות יועיל אפילו לנכסים שיקנה באופן דיר לעליו דטחו בלי שום ספק דאליבא דהרמב"ם, והנהו רבוותא דס"ל דלאחריות דאקנה לא אמרינן ט"ס הוא ולא כתב לו נשתעבד היינו אפילו כתב לו אחריות כיון שלא כתב לו דאקנה בפי' לא זכה:
ואחזור לענייננו ואומר דאליבא דהרמב"ם והנהו רבוותא דס"ל דאחריות דאקנה לאו ט"ס הוא אם באלו השטרות שנתחייב שמעון אשר נתערב בהם ראובן אין כתוב בהם אחריות דאקנה לא מהני התפישה שהנכסים משנעבדים לכתובת האלמנה והוי ראובן ב"ח מאוחר שקדם וגבה דקי"ל דמה שגבה לא גבה כך היה נראה לכאורה מ"מ כד מעיינינן יר' לזכות. לראובן במה שתפש אף על פי שלא יהיה כתוב בשטרי החובות אחריות דאקנה דכיון דאיכא פלוגת' דרבוות' דאיבר' דההמב"ם והנהו רבוותא שכתבתי למעלה ס"ל דלא אמרינן אחריות ט"ס הוא הנה הרשב"א והרא"ש ס"ל דאפילו אחריות. דאקנה אמרינן ט"ס הוא וכיון שכן דהוי פלוגתא. דרבוותא יכול לומר ראובן קים לי כהרשב"א, והרא"ש ז"ל ואם כן אפילו לא תפש ראובן הוי דינא דיחלוקו דשניהם שוים ואין בהם דין קדימ' דהלכ' רווחת דלוה ולוה ואח"כ קנה דיחלוקו וכל שאין בהם דין קדימה קי"ל הכל איזה מהם שקדם ולוה מה שגבה גבה וכל זה הוא אם נאמר דהיכא דכתב לראשון דאקנה ולשני לא כתב דאקנה וקנה הלוה נכסים אח"כ ועדין הם ביד הלוה אפ"ה אמרינן דהראשון גובה והאחרון הפסיד אמנם כפי מה שיראה מדברי בטל המישרים שכתב בנתיב ששי חלק חמישי שהיכא שנמצאו הנכסים ביד הלוה ולא מכרם לאחר אף טל פי שכתב לראשון דאקנה ולא לשני שניהם חולקים ואם כן בכד כיון שהנכסים הללו נמצאו ביד הלוה אוביד יורשין אין בהם דין קדימה אף על פי שבשטר הכתובה יהיה כתוב אחריות דאקנה ולא כשאר שטרי חובו' וכיון שאין בהם דין קדימה כל הקודם ותופש ואפילו האחרון שקדם ותפש זכה באופן שכל מה שכתבתי יר' בברור שיש לזכות לראובן בתפישתו ואין לאלמנה שום ערעור עליו במה שתפש:
כל זה כתבתי לרווחא דמילתא אף על פי שאין מעלה ומוריד לנדון שלנו כי יש לנו טעם גדול לשבח לזכות לראובן בפשיטות ולא תוכל האלמנה לערער עליו והוא דכיון דראובן זה ערב בשטרות הנזכרות שנתחייב בהם שמעון הנז' הוא אביו של שמעון והוא יורשו שאין לו יורש אחר קרוב ממנו באופן שכל נכסי שמעון הנזכר נפלו בירושה לפני ראובן אביו באופן שהאלמנה אלמנת שמעון וכו' יש לה לחזור על חמיה שיפרע לה הכי שטר כתובתה מנכסי עזבון בנו בעלה בנו של ראובן וכו' שהוא יורשי ועליו מוטל לפרוע הכי כתובתה מנכסי עזבון בנו בעלה וראובן יכול לטעון ולומר שאין בידו מנכסי עזבון בנו אלא כך וכך נכסי' ואם יטענו עליו שעדין נשאר ויש בידו נכסים אחרים מנכסי עזבון בנו יכיל לטעון כי אותו השאר שטוענים עניו אינם נכסים של בנו אלא נכסים שלו שהיה חייב לו בנו ואם לא חיי' לפרוע עזבון בנו לא נתחייב מנכסי עצמו ואפילו היה מלוה על פה היה נאמן לטעון כן וישבע טל אותם נכסים שטוענים עליו שכדבריו כן הוא שהם שלו שהיה חייב לו בנו ויפטר מערערות האלמנה וזה הטעם יראה לי נכון וחזק לזכות בראובן ולהצילו מאלמנת בנו שמעון הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דזכה ראובן בתפישתו כך נראה לי אם יסכים עמי הרב מורה צדק נרו לעולם יה"ל:
בשלהי מנחם יה"ל בשנת התקמא
אני הצעיר יוסף פיזא