שאלה ראובן הלוה לשמעון מנה והגיע שנת השמיטה ובא שמעון לפרוע את חובו ונתן המעות סתם וקבלם ראובן בחובו ולא די שלא אמר לו משמט אני אלא שאמר בפירוש שקבלם בחובו והלך ראובן וקדש את רחל במעות הללו ובא לוי וקדש את רחל הנ"ל במעות אחרות שהוציאם מכיסו מבעיא לן השתא מי משניהם יקח אותה מי אמרינן דקדושי לוי קדושין הם ולא דראובן כיון דק"ל דשמיטת כספים נוהגת בזמן הזה מדרבנן וכיון דלא אמר משמט אני לא היה יכול לקבל מעות הללו בחובו דהוי להו גזל וק"ל דאינה מקודשת דכל המקדש אדעתא דרבנן מקדש ואפקעינהו לקדושיו. או דלמא דראובן קדושין ולא דלוי דאמרינן כיון דשמעון הלוה נתן המעות לראובן סתם נימא דגמר ונתן לשם מתנה וכיון דשמיטה בזמן הזה הוי מדברי סופרים מהני האי טעמא דגמר ומקני ויהיו קדושי דראובן קדושין דכפי זה מעות הללו שלו הם הודעני נא את דרכך אחי ורעי למי הנערה הזאת ושכ"מה:
תשובה גרסינן בפ' השולח דף לז' תנן התם המחזיר חוב בשביעית צריך שיאמר לו משמט אני ואם אמר לו אע"פ כן יקבל ממנו שנא' וזה דבר השמיטה א' רבא ותלי ליה עד דאמר הכי אתביה אביי כשהוא נותן לו אל יאמר בחובי אני נותן לך אלא יאמר שלי הם ובמתנה אני נותן לך א' ליה פלי ליה נמי עד דאמר הכי. אבא בר מרתא דהוא אבא בר מניומי הוה מסיק ביה רבה זוזי אייתינהו ניהליה בשביעית א"ל משמט אני שקלינהו ואזל אתא אביי אשכחיה דהוה עציב א"ל אמאי עציב מר א"ל הכי הוה מעשה אזל לגביה א"ל אמטת ליה זוזי למר א"ל אין א"ל ומאי אמר לך א"ל משמט אני אמר ליה ואמרת ליה אע"פ כן א"ל לא א"ל ואי אמרת ליה אע"פ כן הוה שקלינהו מינך השתא מיהת אמטינהו ניהליה ואימא ליה אע"פ כן אזל אמטינהו ניהליה וא"ל אע"פ כן שקלינהו מיניה א ל לא הוה ביה דעתיה בהאי צורבא מרבנן מעקרא ע"כ ופ' רשי' ותלי ליה אם היה רוצה לחזור בו יתלנו על עץ אם גברה ידו עד דא"ל אע"פ כן. ועל זה כתב הר"אש ולא נהירא דאם כן בטלת תורת שמיטה ונראה לפרש והא עיניו תלויות יושב ומצפה עד שיאמר לו כך וכך עכ"ד וכן משמע נמי מהירושלמי דאיתא התם א' רב הונא א' רב אומר לו בפיו והימין פשוטה לקבל וזו היא סברת הרמב"ם בפרק ט' מהלכ' שמיטה ויובל והר"ן הביא שבערוך פירש תולה עיניו בו כאלו רוצה לקבל כדי שיתבייש הלה ויאמר לו אע"פ כן והיינו דלא כרש"י וגם הרב כסף משנה כתב דבערוך פרש דלא כרש"י איברא שבערוך שלנו מצאתי אפכא בפרושו על מילת חל וכתב שם בפ' השולח בגמ' הלל התקין אמר רבא ותלי ליה עד דאמר הכי פירוש מכהו ותולהו המלוה ללוה עד דאמר הכי דזהוא בעצמו מה שפרש רש"י וצ"ל דגירסא אחרת היתה להם בדברי הערוך אבל הרב בית חדש בח"ה ס' ס"ז הליץ בעד רש"י ולזה כתב וז"ל ומיהו מה שהקשה הר"אש מפ' רש"י נראה דאינה קושיא כלל דהא לא אמר בגמרא דתלי ליה אלא במחזיר חוב ואמר ליה הלוה משמט אני דהתם ודאי כיון דכבר החזיר לו חובו וא"ל המלוה משמט אני הרי כבר קיים מצות שמיטה שנא' וזה דבר השמיטה שהדבור של שמיטה היא השמטה וכיון שקיים המצוה שוב יכול לתלותו על עץ אם גברה ידו כדי שיאמר אע"פ כן שהרי מעצמו החזיר לו החוב ודבור זה של המלוה דא' משמט אני אינו אלא לקיים מצות שמיטה ולמה זה יחזור ליטול המעות שכבר נתן שהרי אין עליו לומר אלא אע"פ כן ולא ליטול המעות והילכך יכול לתלותו על עץ עד שיאמר לו אע"פ כן וכיון דאם לא החזיר לו הלוה את חובו כל עיקר אין לו רשות למלוה לתלותו על עץ כדי שיחזור לו חובו דשביעית משמטת בסופה מעצמה א"כ ליכא למימר בזו כשהחזיר לו החוב בטלת תורת שמיטה שהרי תורת שמיטה נוהגת כשלא יחזיר לו החוב עכ"ל ולא ידעתי אנה פנה דעתו של הרב בדבריו אלו שאין הדעת סובלתן וכי השמטת כספים תלוי בדברים לחודא וכשיאמר המלוה משמט אני שבדעתו הוא לקבלם יוכל לכוף ללוה במכות ויסורים כדי שיחזיר לו הממון שהתורה פטרתו אין זה כי אם גזל דעני זה מה היה לו לעשות המכות והיסורים הכריחוהו ליתן המעות למלוה לא שהיה בדעתו מעולם ליתנם במתנה גמורה וא"כ נמצא שבטל המלוה מצות שמיטה ומאי דאמר בסוגיין ואם א' אע"פ כן יקבל ממנו שנא' וזה וכו' לאו למימר' דבדבור לחודא שריא כמו שהבין הרב והראיה קושית אביי אמילתיה דרבה ומאי דשני ליה רבה. אלא לומר שחוב שעבר עליו שביעית הותר למלוה בדאיכא הוכחא שהלוה לתנם לו במתנה דלא תימא כיון דשביעית משמט הלואה ממון זה אסור למלוה לחלוטין ואם יקבל המעות מחזי כאלו לא קיים מצות שמיטה ת"ל קרא וזה דבר וכו אם אמר המלוה משמט אני והשיב הלוה שהוא נותנם לו במתנה גמורה יכול לקבלם ולא מקרי שבטל מצות שמיטה ואי לא עבד הכי אסור למלוה לקבלם אלא יקח הלוה המעות וילך לו. גם מה שדקדק הרב דכיון שזה החזיר המעות מעצמו כשאמר המלוה משמט אני אינו אלא לקיים מצות שמיטה ולמה זה יחזור ליטול המעות שכבר נתן וכו' נמי ליתא דלאו כולי עלמא דינא גמירי וזה שהחזיר חובו שמא לא ידע ששביעית משמט ושהיה לו לומר אע"פ כן ולפיכך כששמע מהמלוה שאמר משמט אני לקח מעותיו והלך לו וראיה לזה עובדא דאבא בר מניומי עם רבה. ואפילו תימא שידע לא רצה לומר אע"פ כן לפי שאינו וותרן כל כך בממונו ליתן מתנות והיכא שמעינא שכופין לאדם ליתן מתנות ויש לתרץ שמה שהכריח לרש"י ז"ל לפירוש זה הוא משמעות מילת תלי שהוא מלשון תליה שכן דרכו בכל התלמוד לפרש כל תיבה ותיבה לפי מוצאה ולפי שמצא לו חבר בחזקת הבתים דף מ"ח דאיתא התם תליוה וזבין זבינה זביניה ופירושו לדעת הכל שכופה הלוקח למוכר במכות ויסורין כדי שימכור לו פירש הכא נמי האי ותלי שכופה המלוה ללוה ותולהו על עץ כדי שיאמר אע"פ כן ששניהם מגזרה אחת הן:
וכיון דשמיטת כספים נוהגת בזמן הזה מדרבנן לדעת רוב הפוסקים נמצינו למידין שראובן עשה שלא כדין שקבל חוב שעבר עליו שביעית ולא אמר משמט אני וגם לא שמע משמעון שנותנם לו במתנה ונמצא שבטל מצות שמיטה דרבנן ואין לומר דמאחר ששמעון החזיר לו המעות סתם גמר ונתן לשם מתנה כפי הצד השני שהובא בשאלתין דכבר הוכחנו למעלה מהגמ' והפוסקים דלא סגיא בהכי אלא צריך שיאמר הלוה בפירוש שנותן המעות במתנה גמורה ואי לא עבד הכי יטול מעותיו וילך. ובר מן דין בנ"ד מוכח שלא עלה על דעת שמעון ליתן לו מתנה ולא בא אלא לשלם חובו דאי לא תימא הכי כששמע מראובן שאמר דמקבל המעות בחובו למה שתק ולא ענה שדבר זה אסור משום שביעית ואין דעתו אלא לשם מתנה ומדלא עבד הכי גילה דעתו שלא בא אלא לפרוע חובו דשתיקה כהודאה דמיא:
וצריך ליזהר דמה שכתב ה"ה והגיע שנת השמיטה ובא שמעון וכו' ר"ל לסוף שנת שמיטה שאין שביעית משמט אלא בסופה כדמוכח בערכין פ' המקדיש ונקט ה"ה כלישנא דמתני' דתנן פ' י' דשביעית המחזיר חוב בשביעית וכו' וממילא משתמע דאיירי בזמן שהשביעית משמט דהיינו בסופה:
והשתא ניחזי אנן אי איכא דין גזל בהאי ממונא וקדושי ראובן לא תפסי כלל או לא והוה משמע דכל כי האי לא מקרי גזל וחיילי הקדושין אפילו בזמן דשמיטת כספים נוהגת מן התורה תאחר שהמלוה לא חטף המעות מיד הלוה וגם לא נכנס לביתו ולקחם שלא מדעתו אלא שהלוה בא מעצמו וצרור הכסף בידו ונתנם למלוה ובהדיה כתב הרמב"ם בפ' ה' מהלכ' אישות הנכנס לבית חבירו ולקח לו כלי או אוכל וכיוצא בהם וקדש בו אשה וכו הואיל וקדש בממון חבירו שלא מדעת חבירו הרי זה גזל ואינה מקודשת וכתב ה"ה דיליף לה מעובדא דההוא סרסיא דמייתי בהאיש מקדש דף נ"ב ע"ב אלמא דלא מקרי גזל אלא כי האי גוונא שלקח החפץ שלא מדעת בעלים וקדש בו וכל הדומה לזה אבל כשהלוה נותן מעצמו המעות למלוה אפילו נמצא אח"כ שנתנם בטעות וחייב המלוה להחזירם לא מקרי גזל ומינה דחיילי הקדושין:
ועוד דמאי שלא מהלואה דאמרינן בכל דוכתא דלא הדרא בעיניה כיון שלהוצאה ניתנה ומהאי טעמא האומר לאשה התקדשי לי בהלואה שיש לי אצליך אינה מקודשת כיון דלא מטי השתא שם הנאה לידה שאותו הממון שהלוה לה להוצאה נתנה וא כאן שום דבר קיים ליהנות ממנה אבל המלוה ממון מחבירו וקדש אשה בהם הוו קדושין גמורין דהני זוזי להוצאה ניתנו ועביד בהו לוה מאי דבעו הכא נמי נהי שחייב המלוה להחזיר המעות שקבל שלא כדין מלוה דרחמנא א' שמוט והרי אינם שלו מ"מ הני זוזי דיהיב ליה לוה בשביעית הוו כהלואה וכשנתן לאשה בקדושיה מטיא לה הנאה ואם כן הוו קדושין:
וראיה לזה מההיא דתנן בהאיש מקדש דף נ"ו המקדש בערלה ובכלאי הכרם וכו' אינה מקודשת מכרן וקדש בדמיהן מקודשת. ובעי' בגמ' מנלן פ' דחליפי איסורי הנאה לא תפסי דמייהו ומפיק לה מע"ז כיון דגלי רחמ' בע"ז והייתה חר' כמוהו כל שאתה מהייה הימנו הרי הוא כמוהו מכלל דכל איסורים שבתורה שרו וכתב הרמב"ם פ"ה מהלכות אישות עבר ומכר דבר האסור בהנאה וקדש בדמיו קוי זו מקודשת וכו' וכן כתב רש"י בפ' ר ישמעאל והתוס' בפ' קמא דחולין אלא שחולקים על הרמב"ם דלדידהו הדמים אסורים למוכר כיון דאתו מחמת איסורא ושרו בקדושין דבאשה הקלו משום פריה ורביה או משום דהוא מתהני מערלה אבל איהי לאו מערלה מתהניה כמו שמפורש שם ולדעת הרמב"ם הדמים מותרים אפילו ולמוכר כמו שהבין מדבריו ה"ה פ' ח' מהלכ' מאכלות אסורות דאע"גב דעבד איסורא אין הדמים נתפסים באיסור ומאי דעבד עבד משמע דכולהו סברי דמתניתין בכל ענין איירי בין שמכר איסור הנאה לגוי ובין שמכר לישראל והכיר הלוקח באיסור או אפילו לא הכיר בואם קדש המוכר בדמי האיסור הרי היא מקודשת דאי לאו הכי היה להם לפרש באיזה סבר מתניתין שמקודשת ומדכתבו שתם משמע להו דאין לחלק. ויש להקשות אם מכר לישראל ולא הכיר בו אמאי מקודשת הרי ערלה באיסורא קיימא מדאינו תופש דמיו והוי מקחו מקח טעות וחייב המוכר להחזיר האי ממונא ללוקח כדין זוכר איסורי הנאה שהביאו הרמב"ם פ' י"ו מהלכ' מכירה וכל זמן דלא הדר ליה מוכר ממונא הרי הן נגזל בידו וק"ל המקדש בגזל אינה מקודשת אלא מאי אית לן למימ' ניהי דמקחו מקח טעות ויכול הלוקח לכוף למוכר בדין שיחזור לו ממונו מ"מ הני זוזי דיהיב לקח כשקנה האיסור להוצאה ניתנו וכיון שהם ברשות מוכר עביד בהו מאי דבעי הכא נמי נהי שהמלוה עבד איסורא שקבל חוב שעבר עליו שביעית מ"מ הני זוזי דיהיב לוה ברשותי קיימי ואם קדש בהם הוו קדושי גמורין:
אברא דלדברי הר"אש והר"ן בסוף האיש מקדש נראה דאע"גב דסבירא להו לפרושי מתניתין דמיירי בכל עניין כמו שכתבנו הוכרחו לומר דלא מיירי במוכר לישראל ולא הכיר בו כי היכי דלא תקשי אירושלמי דגריס התם ר' חגי בשם ר' זעירי שאין תופסין דמיהן א רבי חנינא זאת אומרת שמקדשי' בגזל פ' טעמא דא' מתני' דחליפין מותרין לפי שאין תופסין דמיהן לאיסור ודייק מינה ר חנינא שמקדשין בגזל דמאחר שהותרו דמיהן נשארו הם אסורים והדמים גזל ביד המוכר ואנן דק"ל המקדש בגזל לא הוו קדושין צריך לאוקמא מתני' דמיירי או שמכרם לגוי או לישראל והכיר בו דהשתא גמר ונתן לשם מתנה ובענין אחר אסור משום גזל דאי לא תימא הכי תקשי הלכתא אהלכתא וקרוב לזה כת' הר"ן במקום הנז' ומאחר שנסתפק להו בדין מוכר איסור ולא הכיר בו לוקח אי אית בי' משום מקדש בגזל או לא ה"ה נמי במקדש בחוב שעבר עליו שביעית כשהחזירו לוה למלוה סתם והויא ספק מקודשת ואע"גב דהפוסקים אחריני נראה דלא חיישי לירושלמי מדסתמו דבריהם ולא חלקו משמע להו דמתניתין איירי בכל ענין שמכרו כיון דהני תרתי עמודי הוראה נסתפקו בדבר וגם מהר"יקא העלה בשולחנו ס' כ"ח שאם מכרן לישראל ולא הכיר בו הרי זו ספק מקודשת מה נעשה אנן ובודאי שצריך לבטל דעתינו דעתם מפני רעתם ולומר דאשה זאת שקבל קדושיה בממון שעבר עליו שביעית הרי היא ספק מקודשת דלדעתנו דין א' להם:
וכל מאי דטרחנא עד השתא לא הוה אלא למילף דינא דמקדש בממון מחוב שעבר עליו שביעית בזמן שנוהגת מן התורה כי הכי דתיתי מינה נ"ד בק"ו דאלו לנ"ד לחודא נרא' הדבר פשוט כביעתא בכותחא דקדושי ראובן קדושין חדא דמאחר דשמיטת כספים בזמן הזה מדרבנן הויא לה ספקא במילי דרבנן ולא אתי ספקא במידי דרבנן ומבטל קדושין דאורייתא:
ועוד ראיה גמורה דלפי מסכנת רוב הפוסקי' לא נאסרו איסורי הנאה דרבנן לקדושין אלא הני איסורי דאיכא להו שום צד דאורייתא אבל אם איסורו מדרבנן לחודא הרי היא מקודשת ומקור דין זה יצא ממימר' דרב גידל בפסחי' דף ז' דאמר רב גידל א' רב המקדש משש שעות ולמעלה אפילו בחיטי קורדנייתא אין חוששין לקידושיו ופ' רש"י מו' ומעלה מתחילת שש דאיסורא דרבנן וחולקים עליו ר"ת והר"אש והתוספ' וכולהו סברי דלישנא משש שעות משמע מסוף שש דאיסורו מד"ת ומאי דקאמ' בפ' כ"ש עבר זמנו אסור בהנאה ומקשי פשיטא לא צריכא אלא לשעות דרבנן דא' רב גידל וכו' משוי אהדדי חמץ דאורייתא ושעות דרבנן לחמץ דרבנן ושעות דאורייתא אבל בשעה ו' וחיטי קרדנייתא דתרוויהו דרבנן חוששין לקידושיו והרמב"ם בפ' ה' מהלכות אישות כתב המקדש בדבר שהוא אסור בהנאה וכו' אפילו היה אסור מדבריהם כגון חמץ בשעה ו אינה מקודשת וה"ה והטור הבינו מדבריו דבכל איסורי הנאה מדבריהם סבר הרב דאינה מקודשת אבל הרב כסף משנה כתב דאם כן הוה ליה להרמב"ם לסתום ולכתוב ואפילו היה אסור בהנאה מדבריהם ולמה לו לפרש כגון חמץ בשעה ו' ומדכתב הכי משמע דהיינו לומר דדוקא איסור דרבנן כי האי דהוי חמץ דאורייתא ושעות דרבנן או איפכא אבל חמץ ושעות דרבנן חוששין לקדושין והסכים עמו הר"ן בפירוש דברי הרמב"ם כדמוכח בפ' אור לי"ד והר"אש הביא שגם בעל העיטור כתב כר"ת וכן פסק הרב ב"י בש"ע א"הע ס' כ"ח וז"ל המקדש באיסורי הנאה דרבנן לגמרי שאין לו עיקר בדאורייתא מקודשת,. וכיון דכל הני רברבי הסכימו דאסור חמץ לענין קדושין לא הוי אלא בדאיכא שום צד דאורייתא מינה לשאר איסורי דרבנן דאם אין בהם צד דאורייתא הוו כחמץ דרבנן בשעות דרבנן וחוששין לקידושין והתוספ' והר"אש הכריעו יותר דין זה בהאיש מקדש דתני התם בחולין שנשחטו בעזרה ר"ש א' מקודשת ומקשי בגמרא אלמא חולין שנשחטו בעזרה לר"ש לאו דאורייתא ורמינ' וכו' וכתבו התוס' וא"ת הא משמע דאיכא איסורא דרבנן דהכי משמע לישנא וא"כ היאך מקדש בהן והא א' רב בפ"ק דפסחים דמקדש משש שעות ולמעלה ואפילו בחיטי קרדנייתא דאינן אסורים אלא מדרבנן אין חוששין לקידושין וי"ל דהתם מיהא איכא שעות דאורייתא לפי מה שפירש ר"ת אבל הכא ליכא אלא איסורא דרבנן וקרוב לזה כתב הר"אש:
ומעתה הדברים ק"ו לנ"ד אם המקדש באיסור ודאי דרבנן דלית ביה עיקר דאורייתא אמרינן קידושיו קדושין כ"ש בנ"ד שראובן קדש בספק איסור דרבנן דשמיטת כספים נוהגת בזמן הזה מדרבנן ומעות שקדש בו ראובן הם ספק איהו וגזל או לא ונמצא שרחל מקודשת לו וקדושי לוי לא חיילי כלל ולית דין צריך בשש:
הנראה לי כתבתי בסדר הם מקריבם והיו קודש לפ"ק:
הרופא אהרן לדישמה