שאלה לח שמעון היו לו תיישים שעומדי' לשחיטה וראובן קנה ממנו אלו העורות כדין קנייתן אלא שהיה תנאי ביניהם שראובן ימתין עד ארבעה עשר יום כי אז ישחטם וימכור הבשר ביומא דשוקא ותוך הזמן מתו מקצת התיישים וראובן אינו רוצה ליקח ממנו עורות הזותות ושמעון טוען נסתחפה שדך הדין עם מי ואם תמצא לומר שהדין עם ראובן אם חייב שמעון להעמיד לו עורות תיישים שחוטות תחת אלו אם לאו ושכמ"ה:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במסכת נזיקין בבבא בתרא פרק המוכר פירות (דף ל"ה) מרתף של יין אני מוכר לך נותן לו יין שכולו יפה מרתף זה של יין אני מוכר לך נותן לו יין הנמכר בחנות מרתף זה אני מוכר לך אפילו כולו חומץ הגיעו ופירש רשב"ם ז"ל מרתף זה אפי' חומץ משמע: ולקמן פירש עוד ומיהו סיפא דקתני מרתף זה אני מוכר לך אפי' כולו חומץ הגיע ובהלא אמר ביה למקפה מיירי דכולו אמר ליה מרתף זה למקפה אני מוכר לך צריך ליתן לו יין שכולו יפה וכו' ע"כ וכהאי ברייתא פסקו כל הפוסקים ז"ל הרי"ף ז"ל במקום הנזכר: והרמב"ם ז"ל בפרק י"ז מהלכות מכירה הלכה ז' וח' ז"ל האומר לקביחז: מרתף זה של יין אני מוכר לך למקפה מרתף של יין סתם הרי הלוקח מקבל עליו עשרה קנקנים בכל מאה: שלא היה יינם התחיל להשתנות קאאא מרתף של יין אני מוכר לך למקפה או שאמר לו חבית של יין אני מוכר לך  וראוי לתבשיל אמר לן מרתף זה של יין נותן לו יין הנמכר בחנות שהרי הוא נו רע ולא יפה אמר לו מרתףף זה אני מוכר לך ולא הזכיר יין אפי' כולו חומץ הגיעו וכן כל כיוצא בזה ע"כ וכתב הרב המגיד ז"ל האומר לחבירו מרתף זה של יין אני מוכר לך למקפה וכו' דינין אלו שהזכירם הרב מבוארים במשנה ובגמרא פרק המוכר פירות וכן העלום בהלכות וכו' עוד כתב אמר לו מרתף זה אני מוכר לך דינו מבואר שם וכתב רבינו וכ (נ"ל שצ"ל רבינו שמואל) שלא אמר לו מרתף זה אני מוכר לך למקפה אבל אמר לו מרתף זה אני מוכר לך למקפה הלוקח מקבל עשר קנקנים בכל מאה שלא יהא יינם טוב והרי הוא דינו כאילו אמר לו מרתף של יין למקפה וזה דעת הרב רבינו משה בר נחמן ז"ל ואין להכריע מדברי רבינו כלום ע"כ ומאחר שחילוק זה לא מעלה ולא מוריד לעניינינו לא נדקדק עליו:
וכדי להבין טעם חילוק אלו הדינין נעתיק לשון הרב בעל כסף משנה ז"ל והוא מתוק מדבש וז"ל האומר לחבירו מרתף זה של יין וכו' חילוף דיני' הללו תלוי שאם אמר לו מרתף זה גרע כחו ואפילו היה חומץ דמרתף זה משמט כמות שהוא ואם אמר ליה מרתף של יין אני מוכר לך למקפה ייפה כחו כיון שלא הזכיר זה ואמר ליה יין למקפה וחייב ליתן לו יין שכולו יפה וראוי לתבשיל ואם אמר ליה מרתף זה של יין מצד שהזכיר זה הורע כחו ומצד שאמר של יין ייפה כחו לכך נותן לו יין הנמכר בחנות ואם אמר ליה מרתף של יין למקפה מצד שהזכיר זה גרע כחו ומצד שאמר של יין למקפה ייפה כחו הוי כאילו אמר ליה מרתף של יין סתם ונותן לו עשרה קנקנים שהתחיל יינם להשתנות במאה ע"כ:
הרא"ש ז"ל גם הוא כן פסק שהרי בפסקיו  כתב כל דברי הרי"ף ז"ל כמנהגו. גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בטור ח"מ סי' ר"ל פסק כן והרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור כן פסק בסי' הנזכר:
נמצינו למדין מפשטא דההיא ברייתה כמסקנת הפוסקי' ז"ל כמו שהוכחנו בבירור הוא דהאומר לחבירו מרתף זה אני מוכר לך אפילו כולו חומץ הגיעו והיה נראה לנו לומר דה"ה בנ"ד דהורע כח הלוקח וחייב לקבל העורות כמות שהן בין דחיות בין דמתות כדמוכח מלשון השאלה שכתב קנה ממנו אלו העורות דהוי דומה למרתף זה דהלוקח חייב לקבל המרתף כמות שהוא כולו חומץ וכן פסק הרא"ש ז"ל בתשובה כלל ס"ו סי' ד' על עניין דומה לנ"ד ז"ל ראובן היו לו ארבעה בהמות לשחוט ומכר העורות לשמעון בקנין סודר ובעוד שהוליכן לשחיטה ברחו נכה ופסק מורינו הרא"ש ששמעון הפסיד שכבר כשלקח קניין נקנו לו העורות בכל מקום שהן עכ"ל. ה"ה בג"ד שראובן הפסיד אלו העורות מהתיישים שמתו. כיון שלקח קניין כמו שבא בשאלה קנה ממנו אלו העורות כדי קנייתן שר"ל בק"ס. נקנו לו העורות בכל מקום שהן  זה היה נראה לנו לכאורה:
אמנם לא נחה דעתינו בזה דיש לחלק בין  ההיא דמרתף זה לנ"ד ובין נדון דידן  לנדון דהרא"ש ז"ל דבההיא דמרתף זה דין הוא  דיפסיד הלוקח שכבר היה חומץ בשעת המכירה  וכיון שאמר זה קנה הלוקח כמות שהוא אפילו כולו  חומץ. אבל בנ"ד שהיו התיישים חיים בשעת  המכירה. אדרבה תבת אלו ר"ל כמו שהן עכשיו  בשעת מכירה שהם בחיים חייתם. וכיון שמתו  מקנת התיישים אין הלוקח חייב לקבל עורות  המתות. דעורות חיות קנה. עורות מתות לא קנה. וההפרש בין נ"ד לנדון הרא"ש ז"ל הוא דבנדון הרא"ש ז"ל לא נזכר שהיה ביניהם תנאי שחיטה. ומשום הכי דין הוא דיפסיד הלוקח כיון שנקנו לו בק"ס. ולפיכך חייב לקבל אותן כמות שהן אבל בנ"ד כיון שהזכירו שחיטה בשעת המכר שהרי התנה המוכר שימתין הלוקח עד ארבעה עשר יום כי אז יגיע זמן שחיטת התיישים חשוב כאילו אמר בפירוש אני לוקח ממך עורות תיישי אלו שיהיו שלי בקניין סודר מעכשיו ולאחר שחיטה דמשמט מיניה דשאם ימותו לא קצה ממנו כלום ואפילו את"ל דבההיא דהרא"ש ז"ל נמו איירי שהזכירו השחיטה בשעת המכר (אע"פ שלא נזכר) מ"מ יש לחלק בין בטבע בנהר למתה כדאנא והוא דבמתה כדרכה כיון דמיתה שכיח' אסיק אדעתי': וכיון שהזכירו השחיטה בשעת המכר הוה ליה כאילו התנה בפירוש דוקא שחוטות ולא מתות אבל נטבעה בנהר דהוי מילתא דלא שכיחא לא  אסיק אדעתיה ואף שהזכירו השחיטה בשעת המקח לא חשוב כאילו התנה ולא שיטביעו בנהר כיון שהוא דבר דלא שכיח כדפרישנא וכיון שכבר קנה בק"ס הפסד דידיה הוא בהא סלקינן ובהא נחתינן דבנדון דידן הדין עם ראובן הלוקח ואינו חייב לקבל עורות התיישים המתות ולא דמי ג"כ לשום אחד מאלו הדינים שכתבנו:
ומה ששאל עוד ה"ה ואת"ל דהדין עם ראובן אם חייב המוכר להעמיד לו עורות שחוטות אחרות או לא. גם זה נ"ל דבר פשוט דאינו חייב לתת לו עורות שחוטות אחרות. שהמקח לא חל אלא על אלו שמכר לו. כמו שכתוב בשאלה וראובן קנה ממנו אלו העורות כלומר אלו ולא אחרות ומן הנראה שאלו התיישים היו מסומנים שאם לא כן איך נפל ביניהם מחלוקת דמהי תיתי שאלו שמתו היו מאלו שמכר לו א"נ איירי שלא היו לו אלא אלו שמכר וכיון שכן דוקא אלו מכר לו ואין צריך ליתן לו עורות שחוטות אחרות וזה נ"ל ברור ולית דין צריך בשש:
הכלל העולה שראובן יצא זכאי בדינו ואינו חייב לקבל עורות המתות ולא דמי למרתף זה. ולא לנדון הרא"ש ז"ל כמו שהוכחנו בבירור והמוכר אינו חייב להעמיד לו עורות שחוטות אחרות כמו שביארנו. הנל"ד כתבנו להלכה ולמעשה. אם יסכים עמנו הרב המורה שיחיה. ונשאל מה' יאריך ימים על ממלכתו עד כי יבוא ינון בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו. ויזכה לשרת בשם ה' בבית מקדשינו שיבנה בימינו אכי"ר:
נשלם ונגמר עש"ק כ"ט לחדש אדר בשנת ובסדר והפשיט את העלה ונתח אתה לנתחיה ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זבנטי הויז פון דיא נייאיגאס