שאלה ראובן לוה מגוי א' ברבית אלפים זהובים ונתן לו ראובן בערבות לשמעון אחיו וגם ללוי שכנו הקרוב אליו ואירע הדבר שחלה את חליו אשר ימות בו וחלי"ש וקודם מותו צוה את שמעון אחיו להיות אפוסרופוס על בניו ובתשלום זמן הפרעון של החוב בא הגוי לגבות חובו מראובן ומצאו שכבר מת ובטל מן העולם ותפס ללוי והניחו בבית האסורים וחייבו לשלם כל החוב בערכאות של גוים וגם ההוצאות ובא לוי לתבוע משמעון שהוא היה ג"כ ערב בדבר והוא האפוסרופוס של היתומים והודה לו שהדין עמו ושילם לו האלפים זהובים עם היציאות ממעות היתומים ואחר שהגדילו היתומים באו לחשבונות עם דודם האפוטרופוס ומצאו ששילם ללוי הערב הסכום הנ"ל ששילם לגוי ומערערים עליו באמרם למה שילם ללוי כיון שהיו פטורים באותו זמן שהיו קטנים ורבתה הקטטה ביניהם ובאין לדין זה אומר בכה וזה אומר בכה ואת"ל שחיוב שמעון לשלם מביתו עדיין מבעיא לן אם יש לו יכולת להוציא חצי ההפסד מיד לוי שהיה שותפו בערבות שאינו רוצה לשלם מפני שהוא מוחזק יורנו המורה ויוציא דבר זה לאמיתו לתמך השלום ביניהם ומהתמ"ש:
תשובה גרסינן במסכת ערכין פ' שום היתומים פ"ה דף כ"ב ז"ל אמר רב יהודה אמר רב אסי אין נזקקין לנכסי יתומים אלא א"כ היתה רבית אוכלת בהן ור' יוחנן אומר או לשטר שיש בו רבית או לכתובת אשה משום מזוניה ע"כ:
וגרסינן עוד בבבא בתרא פ' השותפין דף ה' ז"ל אמר ריש לקיש הקובע זמן לחברו ואמר לו פרעתיך בתוך זמני אינו נאמן הלואי שיפרע בזמנו אביי ורבא דאמרי תרויהו עביד איניש דפרע בגו זימניה זימנין דמתרמו ליה זוזי אמר איזיל איפרעיה כי היכי דלא ליטרדן וכו' רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע עבדי כאביי ורבא מר בר רב אשי עבד כר"ל והילכתא כר"ל ואפילו מיתמי ופ' רש"י ואפילו מיתמי אם מת הלוה בתוך זמנו גובה חובו מן היתומים בלא שבועה ולא חיישינן דלמא פרטו ע"כ:
הרי לך מסוגייות הללו דכל היכא שרבית אוכלת בממון היתומים או שמת הלוה בתוך זמן הפרעון גובה חובו מן היתומים ואפילו הם קטנים נזקקין לנכסיהם:
וכן פסקו כל הפוסקים הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרמ"בם בפ' י"ב מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין נפרעין חן היורשים אלא א"כ היו גדולים אבל יורשים קטנים אין נפרעין מהן היתה המלוה רבית של כותי שהרי אוכלת בנכסיהן מעמידין להם אפוסרופוס ונזקקין לנכסיהם ומוכרין ופורעין החוב וכו':
וכתב ה"ה אין נפרעין מן היורשים אלא א"כ היו גדולים וכו' דע שכל זמן שחייב מודה או שנדוהו ומת בנדויו כמו שנזכר פרק י"א נתבאר בגמ' בערכין שגובין אותן מן הקטנים וכן מוכרח סוף גט פשוט וזה מוסכם מכל המפרשי' וכו' ובאמת מתוך זמנו נחלקו דאיכא מ"ד שאע"פי שאין אדם פורט בתוך זמנו שמא התפיסו צרורות כסף במשכון ובעודן קטני' לא ידעו למצוא ראיה ולפיכך ימתין עד שיגדלו ולא אמרו שגובין במת תוך זמן מן היתומים בלא שבועה אלא מן הגדולים אבל לא מן הקטנים אפילו בשבועה ודעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל שאפילו מן הקטנים גובים דמת תוך זמן ורבנו ז"ל לא באר דינין אלו בבירור אלא שסמך לו על מה שכתב למעלה וכל אלו גובין מן היורשים בלא שבועה ולא כתב מיורשין גדולים אלא סתם בין קטנים בין גדולים ודבריו בכאן הם בשטר חוב שגובה מן הגדולים ואין נזקקין לו בעודן קטנים אבל כל זמן שמלוה על פה גובה מהם קטנים וגדולים שווין עכ"ל וכתב הר"ב כ"מ ז"ל אין נפרעין מן היורשין וכו' כפי מה שכתב הרב המגיד כונת רבינו דבמלוה טל פה היכא דגובה מיורשין גדולים דהיינו היכא שהיה אחד משלשה תנאים אלו הנז' גובה גם מיורשין קטנים וכל שאינו גובה מיורשין דהיינו היכא שלא היה אחד מג' תנאים אלו הנזכרי' אף מגדולים אינו גובה ובמלוה בשטר אם יש בו א' מג' תנאים אלו גובה אפילו מיורשין קטנים דלא גרע ממלוה טל פה וכו' עכ"ל:
וכן פסק הרא"ש בפסקיו וז"ל אמר ר"ל הקובע זמן לחברו ואמר לו פרעתיך בתוך זמנו אין נאמן הלואי שיפרע אדם בזמנו וכו ומלתי' דר"ל איירי כשקבע לו בפני עדים דאי לאו הכי נאמן לומר פרעתיך בתוך זמנו במיגו דלא קבעת לי זמן וכו' והלכתא כר"ל ואפילו מיתמי ואע"ג דאמר מר הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה חזקה דלא עביד איניש דפרע בגו זימניה ואפילו מיתומים קטנים דכי היכי דלא פרט אינשי בגו זימניה הכי נמי לא מיתפיס צררי בגו זימניה וה"ר יונה ז"נ כתב דאע"ג דלא חיישינן בגו זימני לצררי חיישינן אף בגו זימני וכו' ולא נהירא לי דלא שכיח כלל להתפיס צררי בתוך הזמן וכו' עכ"ל:
וכן פסק ג"כ בשאלותיו כלל פ"ה שאלה ח' וז"ל וששאלת לוה שמת והניח בנים גדולים וקטנים היאך יגבה המלוה חובו והיאך יתנהג המלוה עם הגדולים ועם הקטנים הנה אבאר לך דין גביית שטר חוב מן היתומים מלוה דליכא למיחש לפרעון או לצררי כגון דשמתוה ומת בשמתי פירוש שנדו בת דין הלו' בשביל שלא רצה לפרוע ומת בנדויו או שהודה בשעת מיתתו שהי' חייב בית דין מעמידין אפוסרופוס ליתומים ואפילו הם קטנים ויורדין לנכסיהם ומגבין למלוה את חובו כדאיתא במסכת ערכין וכו' וכן אם היה זמן הפרעון כתוב בשטר ומת הלוה בתוך הזמן גובה אפילו מיתמי קטנים כדאיתא בריש בבא בתרא אמר ר"ל הקובע זמן לחבירו ואמר פרעתיך בתוך זמנו אינו נאמן הלואי שיפרט אדם בזמנו פסק תלמודא והלכתא כריש לקיש ואפילו מיתמי ואע"ג דאמר מר הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרט אלא בשבועה חזקה דלא עביד אניש דפרע בגו זמניה ופריך דאפילו מיתומים קטנים גבי דכי היכי דלא פרע אניש בגו זימניה הכי נמי לא מתפיש צררי בגו זימניה אבל ר' יונה אמר דאע"ג דלא חיישינן לפריעה בגו ז מניה חיישינן לצררי אף בגו זימניה דמשכון עביד איניש דמתפיש אף בתוך זמן ואף בשטת הלואה וכו' ולא נראה לי כדברי ר' יונה דלא שכיח כלל להתפיש צררי בתוך הזמן ואפי' לאביי ורבא דאמרי עביד איניש דפרע בגו זימניה מודו דלא חיישינן לצררי בגו זימניה בגבי פרעון איכא טעמא אם יזדמנו לו מעות בתוך הזמן זימנין דפרע לפי שירא שמא יוציא המעות וכשיגיע הזמן אין לו במה לפרוע אבל מה צריך להקדים וליתן לו אחד מחפציו בתוך הזמן טוב לו יותר שימתין עד שיגיע הזמן ואם יגישטו המלוה יתן לו אז משכון כדי שירחיב לו הזמן וכו':
וכן פסק הטור וקרב ב"י בשלחנו הטהור ס' ק"ח וז"ל מלוה על פה אינה נגבית מהיורשים אלא באחד משלשה דרכים ואלו הם כשחייב מודה בה וצוה בחוליו שיש לפלוני חוב עליו עדין או שהיתה הלואה לזמן ועדין לא הגיע הזמן או שנדוהו ומת בנידויו כל אלו גובין מהיורשים בלא שבועה וכו' וכן לקמן ס' ק"י פסק וז"ל כבר נתבאר בתחילת סימן ק"ח שאין גובים מיורשים קטנים שלא הגיע לי"ג שנה אפי' יש עליהם שטר שים מלוה שאינה על אחד משלשה דרכים שנתבארו שם אפי' היה בו נאמנות ואפי' בו כל תנאי שבעולם אין גובים בו אא"כ יש עליהם מלוה ברבית שלוה אביהם מע"כום וכו' ע"כ:
הרי לך כל גדולי הפוסקים שהסכימו דכל זמן שהמלוה רבית של כותי או שמת הלוה בתוך זמן הפירעון מעמידין הבית דין אפיטרופוס על הקטנים ונזקקין לנכסיהם ומוכרין ופורעין החוב ומינה דאין היתומי' לכשיגד לו יכולים לפטור עצמן בטענת שהיו פטורים באותו הזמן שהיו קטני' ולערער נגד האפוסרופוסים ולומר למה שילמתם דכיון שהבית דין שהוא אביהם מנה להם אפוסרופוס הרי הם יכולים למכור ולפרוע לב"ח ואין שום אדם יכול למחות בידם כל שהוא לתועלת היתומים והרי לך לשון הרמ"בם בפ' י"ח מהלכות מלוה ולוה וז"ל כשמעמידין בית דין להם אפוטרופוס מוסרין לו כל נכסי הקטן הקרקע והמטלטלים שלא נמכרו והוא מוציא ומכניס ובונה וסותר ושובר ונוטע וזורע ועושה כפי מה שיראה שזה טוב ליתומים וכו' וכשיגדילו היתומים נותן להם ממון מורישן ואינו צריך לעשות להם חשבונות ממה שהכניס והוציא אלא אומר להן זה הנשאר ונשבע בנקיטת חפץ שלא גזלן כלום בד"א כשמנוהו בית דין אבל אפוטרופוס שמנהו אבי יתומים וכן שאר המורישן אינו נשבע על טענת ספק ע"כ ובהלכות שלוחין ושותפין פ' ט' ג"כ כתב וז"ל וכן אפוטרופוס שמינהו אבי יתומים אין היתומים משביעים אותו בטענת ספק ע"כ:
הרי לך לפי דעת הרמב"ם שכשיגדילו היתומי' נותן להם ממון מורישן ואינו צריך לעשות להם חשבון וכ"ש שלא יכולים לפטור עצמן בטענת שהיו קטנים באותו הזמן ולערער נגד האפוטרופוס ולומר למה שילמתם לב"ח כיון שיש יכולת בידם לעשות כל מה שיראה שזה טוב ליתומים ואינו צריך לעשות עמהם חשבון:
וכן היא הסכמת גדולי האחרונים ז"ל שכל מה שפרעו האפוטרופוסים בשביל היתומים לב"ח ולהציל ממונם הם נפרעים מממונם שיש בידם שאין סברא לומר שבשביל שעשו עמם חסד  שפרעו לב"ח והצילו ממונם שיפסידו הם מה שפרעו בעדם באומרם שהם היו קטנים דא"כ כל אחד ואחד ימנע עצמו מלהיות אפוטרופוס ולעשות עמם חסד כדי שלא יפסידו ממונם והרי לך סברת מהרשד"ם בחלק ב' שאלה תנ"ד וז"ל מי שמת והניח בנים קטני' היה ללוי חוב עליו ועדין לא הגיע זמן הפירעון השיב ז"ל כיון שמת הלוה תוך הזמן והחוב היה בשטר דנזקקין בית דין לפרוע ודבר פשוט הוא שהדין עם אחי ראובן שמוציאין ממונם מנכסי היתומים הקטנים ואפילו לא היה להם אפוטרופוס לפי דעת הרמ"בם והרמ"בן והרש"בא ע"כ והרב מהרי"בל שאלה ק"ד וז"ל ראובן היה אפוטרופוס על בניו של שמעון והיה נושא ונותן בממונם ויהי היום והעלילו על היתומים והצרך ראובן לתת שחדות ממון הרבה להצילם ושאל השואל אם יפרע ראובן מנכסי היתומים שהם בידו והשיב בארוכה דודאי או קרוב לודאי שאם לא היה ראובן מוציא ההוצאות שהוציא היו כל נכסיהם מוכתבין למלכות ולא מבעייא האפוטרופוס שהציל הנכסים שכדין עשה ויתפרע מנכסי היתומים אלא אפילו אחד מן השוק שהציל יתפרע מנכסיהם עכ"ל:
ומעתה נבוא לדון שלפננו על שמעון  האפוטרופוס ששיל' ללוי האפוטרו'  החוב שפרע בשביל היתומים לעכ'ום והיתומים מתעוררים עליו באמרם למה שילם ללוי כיון שהיו פטורים באותו זמן שהיו קטנים:
ואען ואומר דלפי דעתי הדין עם שמעון ויתפרע מנכסים וטענת היתומים הבל היא וזה מכמה אנפי חדא דקיימא לן דמלוה של גוי נזקקין לנכסיהם של יתומים ואפילו קטנים והאפוטרופוס יכול למכור ולפרוע לבעל חוב כדי שלא יהיה הרבית אוכלת בממונם וכשיגדילו אינו צריך לעשות עמם חשבון אלא חוזר להם שאר עיזבון אביו וכמו שכתב הרמ"בם ואם האפוטרופוס מנהו אביו כנ"ד אפילו שבועה אינו חייב לעשות להם וכ"ש שאינם יכולים לערער עמו ולומר למה שילמתם:
ועוד דנדון דידן מיירי ג"כ שמת הלוה אביהם בתוך זמן הפירעון דקי"ל דמעמידין אפוטרופוס על הקטנים ומוכר מנכסיהם ופורע דחזקה דאין אדם פורע בתוך זמנו וליכא למימר דזה דוקא במלות ישראל אבל בעכו"ם לא דהא ליתא דאפילו שהמלוה כותי אמרינן חזקה אין אדם פורט בתוך זמנו והרי לך דעת הרב ב"ח בח"מ סימן ק"י וז"ל הא דאין נזקקין אא"כ רבית אוכלת בהן היינו כשמת לאחר שהגיע זמנו דאי מת תוך הזמן אפילו אין רבית אוכלת בהם נזקקין אפי' בלוה מן הכותי דחזקה דאין אדם פורע וכו' איכא בין לוה מישראל בין לוה מעכו"ם עכ"ל ע"ש:
ועוד שטענתם היא נגד הסברא דהיא עדיפא מקרא וכי מפני שעשו עמם חסד לטרוח בעדם להציל ממונם בלי שום הנאת ממון בשביל שפרעו חובם יפסידו הם ממונם א"כ כל אחד ואחד ישמיט עצמו מלהיות אפוטרופוס טל היתומים באמרם אין אנו מרויחים כלום אדרבא אנו מפסידי' ממונינו ויבאו לסגור דלת בפני היתומים אלא ודאי שהאפוטרופוס יתפרע עצמו מנכסיהם מה שפרע בעדם ואפילו הם קטנים ואינם יכולים לערער נגדו בהיות שפרע ברשות ב"ד או ברשות אביו ולא חיישינן לדבריהם:
העולה מדברינו כפי הסכמת כל אלו הרבני קדמונים ואחרונים דבנ"ד שמעון האפוטרופוס ששילם ללוי האפוטרופוס מה שפרע בעד היתומים לב"ח הכותי שמת הלוה אביהם בתוך הזמן שיוכל לגבות ממונו מנכסי היתומים ואפילו הם קטנים ואין צריך לעשות להם חשבון אלא נותן להם ממון מורישן ואפילו שבועה אינו חייב ליתומי כיון שמנהו אביו ולא חיישינן לטענתם:
זה הנראה לדעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד שיבוא ינון אכי"ר
בסדר ובשנת וזכרתי את בריתי אשר ביני וביניכם ם כ"ד הצעיר:
אברהם פירננרים יצו: