שאלה מו שמעון ולוי חברים נשאו ונתנו בשלום יחדיו כמה שנים ובסוף הימים נפלו מריבות ביניהם. ולהשבית מחלוקותם ביררו להם איש איש דיין אחד וקבלו עליהם בחתימת שמותיהם ובקנין לאשר ולקיים כל אשר יגזרו עליהם בלי ערעור ופקפוק מעתה ועד עולם הן כפי הדין והן בפשרה ואחר שעיינו בדברי ריבותם נחלקו שני הבירורים האלה בדעותיהם וביררו להם דיין שלישי להכריע ביניהם ובמותב תלתא גמרו וזכו לשמעון בדינו וחייבו ללוי. אחרי כן בא לוי וערער על משפטם באמרו דלאו כל כמינה לבירורים לבחור להם עוד דיין שלישי להכריע ביניהם מבלי דעתו ורשותו יען כח וגבורה נתן להם לעשות פשרה כי בפשרה לא אזלינן בתר רובא עד שיסכימו שלשתם לדעת אחת וכבר אחד מהם היה חולק על חבירו ועל דברת כן אינו חייב להזקק על פי רובם כדאית' בפרק בתרא דע"ז וכאשר כתבו התוספו' מהאי סוגיא דגרסינן בסנהדרין דף ו' ביצוע בג' וכולי וכמו שכתבו הרב נימוקי יוסף והמרדכי שם סי' י"ד ושמעון טוען ואומר שאין להשיב ולערער על מעשה בית דינם ושאין צריך שיהיה הדיין השלישי ברצון הבעלי דינים כי כבר נתרצו גם כן לקבל דבריהם כפי שורת הדין וקיימא לן כרבי אבהו דאמר שנים שדנו אין דיניהם דין ודיני ממונות בשלשה כבריש פ"ג דסנהדרין עתה יורה המורה לצדקה דין זה לאמיתו בגשם נדבות פיו ושפתו ומה' תהיה משכורתו שלמה:
תשובה ראה ראיתי את דברי השאלה והנה היא בידי תשובה גמורה. יען שטענת שמעון ולוי אינם מתנגדים זה לזה כלל ועיקר. דאע"ג דבדין הפשרה הדין עם לוי מ"מ כיון שמסרו דינם בידם הן בדין הן בפשרה. דבר ברור הוא שאם לא יסכימו לדעת אחת דהיינו פשרה מוכרחים הם לברור דיין שלישי להכריע דהיינו דין וא"ת דאפילו הכי טענת לוי מתנגד לטענת שמעון דהא בטענתו לא נזכר דין אלא פשרה ובטענת שמעון נזכר דין ופשרה. הא לאו מלתא הוא. דהרוצה לשקר ירחיק עידיו והוא להפך עשה וקירבן. שהרי בקומפרומי'סו שחתמו כתוב בזה הלשון ולהשבית מחלוקותם ביררו להם איש איש דיין אחד וקבלו עליהם בחתימת שמותיהם ובקנין לאשר וכו' הן כפי הדין הן בפשרה. (ואע"ג דבשאלה לא נזכר קומפרומי'סו מ"מ סתמו כפירושו מדכתב שהם חתמו כל הדברים האלה ועל מה חתמו אם לא בקומפרומיס"ו שעשו ביניהם). ואדרבה יש לתמוה על לוי דאיך העיז פניו לטעון שקר עצום כזה ועוד בה שלישיה דאף אם נאמר דבקומפרומי'סו לא היה כתוב אלא פשרה כדברי לוי. אפילו הכי אין בטענתו שום ממשות. דהא דאמרינן דאם ביררו הבירורין האי שלישי לפשרה להכריע דאין במעשיהם כלום לא הוי אלא דוקא כשזה השלישי הכריע ופסקו הדבר על פי הכרעתו. או בתרי מגו תלתא אבל כשזה השלישי לא הכריע אלא אמר טעמא דמסתברא לתרווייהו ומתוך דבריו ראו והסכימו בדעתם מה שלא ראו בתחילה ודאי דאין לערער אחר מעשיהם דהא מה שהסכימו עכשיו לא מיקרי דעת המכריע אלא דעת הבירורים שהסכימו לדעת המכריע שאמר להם טעמא דמתחילה לא היו יודעים אותה כמו שכתב הרב בית יוסף בטור ח"מ סי' י"ג בשם תשובת הרשב"א ז"ל הרי שבבירור השלישי אין רע. אלא שאין כח בידם לגמור הפשרה על פי הכרעתו. או לילך אחר הרוב ואם כן איך מערער לוי על משפטם באמרו שכיון שאחד מהם היה חולק על חבירו אין לו להזקק על פיהם. ומי אמר לו שזה שבתחילה היה חולק לא הסכים אח"כ לדעת המכריע דהא בדברי השאלה לא מצינו אלא שבמותב תלתא גמרו וזכו לשמעון בדינו וחייבו ללוי וזה אפשר שהיה בדעת שלשתם או בדעת שני הבירורי' שהסכימו לדעת המכריע כדכתבנו וזה נראה מוכרח כשנדייק בדברי השאלה שכתב ובמותב תלתא גמרו וזכו לשמעון בדינו ולא כתב שזה המכריע הכריע לצד שמעון ועוד שגם הוא בעצמו לא הזכיר בתוך טענותיו שום דבר מזה. דודאי אילו היה כן לא היה תנא ומשייר טענה עצומה כזאת. אלא ודאי דכפי הנראה האי לוי לא קרא ולא שנה ואפילו תלמידי חכמים לא שמש. ומה שהביא בטענתו גמרא תוספות נימוקי יוסף ומרדכי לאו מדידיה הוא אלא ששאל לחכם אחד דין פשרנים סתם ולא הזכיר דין דיינים כלל ועיקר ועל מה שהשיבו החכם (דודאי אמת השיבו על פי שאלתו) בנה יסודו ולא זכר כי שקרא לא קאי. דהא אם היה שואל כפי הכתוב בקומפרומי"סו אין ספק שאחר תשובת החכם לא היה נשאר אצלו שום ערעור בדבר. דראה יראה מתוך תשובת החכם דאין הדין עמו ושכל טענותיו אינם אלא הבל וריק. אלא ודאי כך היה המעשה ותחבולותיו רימוהו. ואל תאשימוני משום חושד בכשרים דהאי לאו כשר הוא כיון שבטענתו הראה פיסולו במה שלא הזכיר דין אלא פשרה. סוף דבר טענת לוי בנ"ד אונה טענה דודאי הדין עם שמעון כיון שבשטר הקומפרומי'סו חתמו בין לדין בין לפשרה ויפה עשו הני בירורים לברור האי שלישי ולית דין צריך בשש:
ראייה לדברי תמצא בדברי מוהר"ר אהרן ששון ז"ל בספר תורת אמת סי' ל"א שהשיב בענין שני בירורים שנבררו מן הבעלי דינים ומסרו כחם בידם לעשות כפי ראות עיניהם בין לדין בין לפשרה והם אחר שעמדו על טענותיהם לא הסכימו לדעת אחת וביררו שלישי להכריע ביניהם בתנאי כתוב וחתום שעל פי הכרעתו יקום דבר יהיה כמו שיהיה דיפה עשו ואין כח ביד הבעלי דינים להסיר שכמם מלסבול הכרעת המכריע בטענה שלא נתנו להם רשות לברור שלישי כיון שהובררו בין לדין בין לפשרה ואע"ג דלכאורה היה נראה דשלא כדין עשו כיון שהובררו לפשרה ובפשרה לא אזלינן בתר רובא וכ"ש בתר מכריע מ"מ כיון שבשעה שהובררו לפשרה הובררו גם כן לדין אין ספק דיפה עשו ואין לערער אחר מעשיהם כלום הרי דהרב ז"ל יסד תשובתו בטענת שמעון ולוי דנ"ד דאילו בשאלתו הוה כתוב כל הני טענות בפירוש כמו בנ"ד לא היה נשאר לו להשיב אלא דהדין עם שמעון סתם בלי שיביא שום ראייה דכבר הם אמורים בדברי שמעון. ומה שהביא לכאורה הם דברי לוי. ואף אם נאמר דחכמים הם ומשם לקחו טענותם אמינא דשם ימצאו תשובתם ועוד דבנדון הרב ז"ל לא מצינו שום טענת שקר לאחד מהם שהרי כולם מודים שקבלום עליהם בין לדין בין לפשרה וגם כל ערעורם אינו אלא במה שמסרו הבירורים כחם ביד המכריע באופן שהדין יוצא מן המכריע ולא מן הבירורים ולפי דעתם אין כח הזה בידם אפילו לדין כיון שהם לא נתנו להם רשות זה וכיון דמסופקים היו בדבר דלאו כ"ט דינא גמירי באו לשאול דין אמת לאמיתו. מה שאין כן בנ"ד שלא מסרו הבירורים כחם ביד המכריע וגם טענת לוי אינו אלא מטעם פשרה. ואם הרב בנ"ד פסק דיפה עשו כ"ש וק"ו בנ"ד דאין לערער אחר מעשיהם. דודאי כשביררו השלישי לדין ירדו ודיני ממונות בשלשה:
ואין להקשות דאף בנדון הרב ז"ל מאן לימא לן דהני שלשה לא גמרו הדבר בהסכמת כלם. שכששמעו דברי המכריע הסכימו לדעתו והדין יצא מן הבירורים וא"כ אין שאלתם שאלה שהרי כל דברי הרב ז"ל אינם אלא לידע אם חייבים הם לשמוע  לדברי המכריע או לא ואי לאו דהדין נפסק על פיו שלא בהסכמת כולם מה לנו ולצרה הלא הבירורים עצמם הסכימו עכשיו במה שלא ראו בתחילה. אלא ודאי דבנדון רזה דבר הרב ולא דמי כלל ועקר לנ"ד ודי למבין:
ודע דקודם כתבי כל זאת ראיתו את דברי השאלה הנ"ל והייתי משתומם על המראה בחשבי דחושבנא דדין כחושבנא דדין ותמהני על הרב ז"ל איך הטריח קולמוסו על דבר פשוט וברור כזה. אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה מצאתי דלא קרב זה אל זה כלל ועקר ויפה האריך הרב ז"ל בנ"ד דכל ערעורם של בעלי דינים על הבירורים הוי בין מטעם פשרה בין מטעם דין במה שמסרו כחם ביד המכריע. מה שאין כן בנ"ד שלוי אינו טוען אלא דבפשרה לא אזלינן בתר הרוב הא לענין הדין מודה הוא דיפה עשו וכיון שלוי בטענתו נמצא שקרן כמו שהוכחנו דון מינה שאין לנו להשיב על דבריו דשקרא לא קאי וממילא נפיל:
אלא דהשתא חל עלינו חובת ביאור דברי הרב ז"ל במה שפסק דאע"פ שמסרו הבירורים כחם ביד המכריע וקבלו עליהם לעשות על פי הכרעתו. דמ"מ אין כח ביד הבעלי דינין להסיר שכמם מלסבול הכרעת המכריע. ואיך פסק הרב ז"ל כן והא קיימא לן (בפסחים דף כ"א ובהרבה מקומות בגמרא) דאין הכרעת שלישית (ר"ל דעת שלישית) מכרעת וכפי לשון השאלה דנדון הרב נראה דקבלו עליהם דעת האי מכריע אפילו אם יאמר דעת שלישית אלא ודאי דלקיים דברי הרב ז"ל מוכרחים אנו לפרש ולומר דהא שהתנו הבירורים לעשות כדברי המכריע היינו דווקא אם יכריע כפי דיני הכרעה דהיינו שיכריע לדברי האחד בכל הדבר או בחציו כזה ובחציו כזה אבל על דעת שלישית ודאי שלא התנו והא שכתבו וחתמו שעל פי הכרעתו יקום דבר לישנא יתירא היא ולא רצו לומר אלא דעל פי הכרעתו בין שתי הדעות יקום דבר יהיה מצד שיהיה וכן משמע נמי מדברי השאלה שכתב וביררו לאחד מיוחד שבעם שיכריע בין שני הבירורים ובודאי שלשון הכרעה ר"ל מכביד ומטה כף מאזנים ומכריע את שכנגדו כמו שפרש"י ז"ל (בשבת דף מ') ואם דעתם היה לקבל עליהם הכרעתו אפילו שיהיה בדעת שלישית היה לו לשואל לפרש דבריו ולומר שביררו האי שלישי לפסוק הדין לפי הוראתו ולא לפי הכרעתו. אלא ודאי שכך היא דעת הרב ז"ל ועיין בתשובות מוהר"רי ן' לב ספר שני סי' כ"ט ושם תמצא שכן כתב בנדון דומה לנדון הרב ז"ל וא"ת ומאי קמ"ל פשיטא דהכרעתו הכרעה כיון דהכריע כפי דיני הכרעה. הא קמ"ל דלא צריך רצון בעלי דינין ומה שעשו עשוי ואין לערער אחר מעשיהם כלום:
אמנם אי קשיא בדברי הרב ז"ל הא קשיא שהרי בסוף דבריו כתב ז"ל א"כ בנ"ד נמי כיון שהובררו לדיינים ולפשרנים. הנה כמו שיבררו להם מכריע לדין כך לפשרה כל זמן שלא אמרו להם בפירוש דונו אותנו כמו שרגילין לעשות הדין ועשו לנו פשרה כמו שרגילים לעשותה דומיא דמה שכתבו התוספות שם בגמרא (סנהדרין דף ה' ע"ב) בדבור יפה כח פשרה וכו' עכ"ל ותמיה לי איך השוה הרב ז"ל דין פשרנים עם דין דיינים הא בתחילת דבריו כתב דלכאורה היה נראה דאם לא יסכימו שניהם לדעת אחת לא מהני האי שלישי כיון דלפשרה הובררו ובפשרה לא אזלינן בתר רובא אמנם כיון דלדין נמי הובררו ודאי דלדין ירדו וברירת האי שלישי מוכרחת הרי דהוא ז"ל עצמו חילק בין דין לפשרה ואיך השוה בסוף דבריו דין פשרנים עם דין דיינים. ועוד שהראייה שהביא מבעלי התוספות ז"ל אינה ראייה גמורה שהרי כל דעתם של התוספות ז"ל אינו אלא לפרש במה יפה כח פשרה מכח הדין וזה הוא שהקשו דכיון דבדין נמי כל היכא שקבלו הבעלי דינים שנים עליהם לשמור ולעשות כל אשר יאמרו אין כח בידם לחזור בהם. במה יפה כח הפשרה מכח הדין: ותירצו דבכ"הג יפה ומיירי כגון דאתו לבי תרי ואמרי להו דונו אותנו כמו שרגילים לעשות הדין. או עשו לנו פשרה כמו שרגילים לעשותה. ואילו בדין ברירת המכריע לא דברו. ואע"ג דהרב ז"ל לא כתב אלא דהוי דומיא דמה שכתבו התוספות ז"ל מ"מ נראה לי דלא דמי מכמה טעמי חדא דהתוספות ז"ל לא השוו דין לפשרה אלא לענין שנים שדנו בברירת ובדעת בעלי דינים דדיניהם דין כמו בפשרה כיון שקבלום עליהם וזה דוקא כשלא פירשו ואמרו דונו אותנו כמו שרגילים לעשות הדין. הא פירשו לא וצריכים לברור שלישי מה שאין כן בפשרה דבין פירשו בין לא פירשו כיון שקבלום עליהם אין בעלי דינים יכולים לחזור בהם וגם הבירורים אין כח בידם לברור שלישי בלי דעתם ורשותם. ולפי דעת הרב ז"ל בפשרה נמי כשלא פירשו צריכים לברור שלישי כיון שהובררו בין לדין בין לפשרה והא שכתבו התוספות ז"ל דבפשרה נמי פירשו דבריהם ואמרו עשו לנו פשרה כמו שרגילים לעשותה. לאו למימרא דמוכרחים הם לפרש דבריהם הא לאו הכי לא וצריכים לברור שלישי. דהא ודאי ליתא ואדרבא רבותא קמ"ל דאע"ג דכשלא פירשו דבריהם אין יפוי כח בפשרה מבדין ובשניהם אין בטלי דינים יכולים לחזור בהם מ"מ כשפירשו יפה כח הפשרה מכח הדין דבדין יכולים לחזור ובפשרה מה שעשו עשוי וכן משמע נמי מדיוקא דדבריהם ז"ל שכתבו בסוף הדבור דבכה"ג יפה דלכאורה נראה דלישנא יתירה היא ולא היא דודאי בדיוקא כתבו כן לומר דדוקא בכה"ג הוא דמצינו יפוי כח בפשרה מבדין אמנם בברירת השלישי ליכא שום הוכחה בדבריהם ז"ל ועוד דלדעת התוספות ז"ל אין שום הפרש בין היכא שהובררו לפשרנים לחוד להיכא שהובררו לדיינים ולפשרנים דהא שכתבו דמיירי דאתו לבי תרי ואמרי להו דונו אותנו וכו' או עשו לנו פשרה וכו' דנראה דהיינו דוקא כשמסרו דין ופשרה בבת אחת ופירשו דבריהם הא לא פירשו דבריהם דינם שוה לכל כיון שירדו לדין ופשרה בבת אחת ונפקא מינה דהיכא שהובררו לפשרה לחוד הוא דאמרינן דאינם יכולים לברור שלישי. הא לאו מילתא היא דלעולם אימא לך דבין בבת אחת בין בפני עצמו דין דיינים לחוד: ודין פשרנים לחוד והא שכתבו דאתו לבי תרי וכו' לאו לחלק בין היכא שהובררו בבת אחת להיכא שהובררו לפשרה לחוד יצאו. אלא לחלק בדין הדיינים בין היכא שפירשו הבעלי דינים דבריהם להיכא שלא פירשו יצאו ולעולם דפשרה כדיניה יהיה כמו שיהיה. ועוד דאף אם נניח דכוונת התוספות ז"ל לחלק בין היכא שהובררו לפשרנים ולדיינים בבת אחת להיכא שהובררו לפשרנים לחוד. מ"מ כל דעתם ז"ל אינו אלא להשוות דין לפשרה בענין אם יכולים הבעלי דינים לחזור בהם אי לא. כמו שכתבנו לעיל אמנם להשוות פשרה לדין לא מצינו שום רמז לזה בדבריהם ז"ל לא לענין ברירה ולא לשום ענין אחר כמו שיראה המעיין בדבריהם ז"ל. וזה נראה נגד סברת הרב ז"ל ואם כן איך הביא מדבריהם ז"ל ראייה לדבריו:
ועוד תימא גדול יש לי בדברי הרב ז"ל מהראייה שהביא מדברי רא"בן שכתב בדין אם פשרה צריכה קנין ז"ל דוקא כשהוזקקו תחילה לפשרה לא אלימי לאפקועי ממונא על כן פשרה צריכה קנין שלא יאמר משטה הייתי בכם מפני שהייתם מפצירים בי אבל כשהוזקקו מתחילה לדין אין אדם משטה בב"ד ופשרתם אינה צריכה קנין (ע"כ לשון רא"בן ז"ל כפי מה שהעתקתי מדברי הרב ז"ל אמנם אני הכותב בקשתי בספר אבן העזר לרא"בן ז"ל ולא מצאתי האי לישנא ואדרבא אם שם תבקש תמצא שכתב להפך. אבל המרדכי כך הביאו. ומשם העתיקו הרב ז"ל כפי הנראה מדבריו שכתב והביאו המרדכי. ואם תרצה לדרוש בדברי הסמ"ע בח"מ סי' י"ב ס"ק י"ד שם תמצא שהביא האי סברא בשם רמב"ן וכתב שהמרדכי הביאו וא"כ ודאי שטעות נפל בספרי המרדכי ז"ל וצ"ל רמב"ן במקום ראב"ן) ומ"מ יהיה כמו שיהיה מזה הלשון דן הרב ז"ל דהפשרנים כל היכא שהובררו לפשרנים ולדיינים דיש להם דין דיינים לכל דבריהם וזה דבר פלא הוא. חדא דלא דמי קנין להכרעה דמה לקנין שכן אינו נוהג אלא באותם שביררו הבעלי דינים מתחילה ומסרו דינם בידם בין לדין בין לפשרה וכיון דאין אדם משטה בב"ד והם ב"ד איקרו שלכך קבלו עליהם בשעת ברירותם אינה צריכה קנין: תאמר בדין הכרעה דהאי שלישי שביררו עכשיו הבירורים לפשרה בלי רצון הבעלי דינים ובלי שיקבלוהו עליהם לבית דינם שחייבים לסבול הכרעתו מטעם דאין אדם מחטה בב"ד הא האי שלישי לאו מבית דינם הוא ועוד דאף אם תרצה לדחוק ולדמות דין הכרעה לדין קנין מ"מ אף בדין קנין הלכתא לאו הכי קיימא כיון דמצאנו ראינו שהפוסקים רובם ככולם עונים ואומרים דמ"מ ובכל ענין פשרה צריכה קנין:
זאת ועוד אחרת שהראייה שהביא מדברי הרשב"א ז"ל נמי שכתב בדין קהל שקבלו עליהם אנשים ד' או ה' או יותר שאין הולכים אחר הרוב מטעם שאין רוב אלא בב"ד: וכתב הוא ז"ל דמשמע דהיינו משום שלא הובררו לדיינים כלל. אבל אם הובררו גם לדיינים היה לקהל לקבל ההכרעה אינה ראייה. ואדרבה ממה שכתב שאין רוב אלא בב"ד משמע דאפילו כשהובררו לפשרנים ולדיינים אין רשות בידם לילך אחר הרוב אלא בדין דיינים. ומטעם שאין רוב אלא בב"ד אבל בדין פשרנים לעולם ילכו אחר הסכמת כולם ואפילו שהובררו לדין ולפשרה כיון שאין רוב אלא בב"ד, וא"כ איך פסק הרב ז"ל דאפילו בדין פשרה צריכים לברור להם מכריע:
ובאמת דלפום ריהטא לא מצאתי עזר וסיוע לדברי הרב ז"ל לפי מה שכתב בסוף דבריו דכמו שיבררו להם מכריע לדין כך לפשרה וכו' דנראה דכיון שהובררו בין לדין בין לפשרה צריכים לברור מכריע אפילו כשילכו לפשרה אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה מצאתי דבשאלת הרב כתוב בין בדין בין בפשרה קרובה לדין וכן נראה נמי שבענין כזה פסק הרב ז"ל דאפילו שילכו לפשרה שצריכים האי שלישי שהרי כתב ז"ל ועוד שהרי אפילו בפשרה כתיב שתהיה קרובה לדין אם כן נראה שכל העקר הוא הדין עכ"ל. הרי שהרב ז"ל דייק בלשון קרובה לדין ורצה לומר דלא מיבעיא כשילכו אחר הדין שצריכים שלשה. כיון שאמרו בין בדין בין בפשרה אלא אפילו כשילכו אחר הפשרה נמי צריכים שלשה. כיון שאפילו בפשרה נמי הזכירו דין ולעולם כשלא הזכירו דין בפשרה אין כח בידם לברור שלישי לפשרה אע"פ שמסרו דינם בידם בין לדין בין לפשרה ובודאי שפירוש דבריו שכתב שיבררו לפשרה ר"ל כשפירשו דבריהם ואמרו פשרה קרוב' לדין. הא לאו הכי לא ודין דיינים לחוד. ודין פשרנים לחוד:
והשתא אתי שפיר מה שכתב דהוי דומיא דמה שכתבו התוספות ז"ל בדבור יפה כח פשרה וכו' ולאו לענין פשרה סתם קאמר אלא לענין פשרה קרובה לדין קאמר והכי קאמר. כשם שבדין דיינים אמרו התוס' דהיכא שהובררו שנים לדין וקבלו הבעלי דינים עליהם לעשות כל אשר יאמרו ולא פירשו דבריהם לומר כמו שרגילים לעשות הדין מה שעשו עשוי כאילו הובררו לפשרה כך בדין פשרנים היכא שהובררו לפשרה ופירשו הבעלי דינים דבריהם ואמרו שתהיה קרובה לדין דודאי דין דיינים עליהם וצריכים לברור שלישי וזהו שדייק הרב ז"ל לכתוב דהוי דומיא דמה שכתבו התוספות ולא כתב שיש לו ראייה מהתוספות. שודאי בענין כזה לא דברו התוספות כיון שכל דעתם אינו אלא להוכיח במה יפה כח הפשרה מכח הדין כמו שכתבנו לעיל:
והראייה שהביא מדברי ראב"ן (או רמב"ן) נמי אפשר לפרושי בכה"ג דכיון דכשהוזקקו מתחילה לדין אין פשרתם צריכה קנין מטעם דאין אדם משטה בב"ד. אף בפשרה קרובה לדין נמי שייך האי טעמא דשפיר מיקרו הני פשרנים דיינים מה שאין כן בפשרה סתם. ומה שכתב אף בנ"ד נמי שהוזקקו לדין דנראה דדי במה שהוזקקו לדין ולא צריך שיפרשו פשרה קרובה לדין לאו מלתא היא דכיון שהרב ז"ל בתחילת דבריו פירש כוונתו וכתב פשרה קרובה לדין ודאי דכל דבריו אדעתא דהכי נאמרו וסתמן כפירושן והא דאקשינן לעיל דאף בדין קנין הלכתא לאו הכי קיימא וא"כ משם אין להביא ראייה לאו קושיא היא דכיון שמצאנו ראינו דבדין קנין יש מי שמחלק בין היכא שהוזקקו מתחילה לדין להיכא שלא הוזקקו אף אנן נמי נחלק בין היכא שהובררו לפשרה סתם להיכא שהובררו לפשרה קרובה לדין ואע"ג דהא דקנין לאו הלכתא היא מ"מ נלמוד מה שיש ללמד והא כדאיתיה והא כדאיתיה:
ומה שכתב שיש לו ראייה מדברי הרשב"א ז"ל שכתב שאין רוב אלא בב"ד וכו'. ודאי דראייה גמורה היא שהרי כיון שהקהל קבלו עליהם דעות האנשים האלה ודאי דאדעתא שיסכימו כולם לדעת אחת קבלום. ואם כן מה לי טעם דאין רוב אלא בב"ד תיפוק ליה מטעם דהקהל לא קבלום עליהם אלא כשיסכימו לדעת אחת דהיינו דיוקא דקבלו עליהם דעות אנשים ד' או ה' אלא ודאי שלכך נתכוון הרשב"א ז"ל וה"ק הא דאמרינן דכשקבלו הקהל דעות אנשים הרבה דאין הולכין אחר הרוב. לאו מטעם דעות הוא אלא מטעם שאין רוב אלא בב"ד הוא. וכיון שלא קבלום עליהם לדיינים וגם לא הזכירו שם דין. ודאי דאין הולכין אחר הרוב אבל כשקבלום לדיינים או אפילו לפשרנים והזכירו שם דין כגון שאמרו פשרה קרובה לדין. ודאי דהולכין אחר הרוב וכל דין דיינים עליהם וזהו שדייק הרב ז"ל לכתוב שלא הובררו לדיינים כלל כלומר אפילו לפשרה קרובה לדין אבל אם הובררו גם לדיינים כלומר אפילו לפשרה קרובה לדין. ודאי דדין דיינים עליהם וחייב הקהל לקבל ההכרעה אפילו שיהיה בתורת פשרה דודאי בנדון כזה דיינים איקרו:
זכינו לדין דלדעת הרב ז"ל כשקבלו בעלי דינים עליהם שנים אנשים בשם דיינים אט הסכימו שניהם לדעת אחת מה שעשו עשוי ואין בעלי דינים יכולים לחזור בהם כמו שהוא בדין פשרה ואם לא הסכימו צריכים לברור מכריע כיון דלדיינים הובררו וכשקבלום בשם פשרנים סתם. צריך שיסכימו לדעת אחת ואין כח בידם לברור מכריע בלי רצון הבעלי דינים ואם קבלום בין לדין בין לפשרה בבת אחת אם לא יסכימו לפשרה צריכים לברור מכריע לילך אחר הדין כיון דלדין נמי הובררו: ואף בפשרה אם פירשו דבריהם ואמרו שתהיה קרובה לדין דין דיינים עליהם ואם לא יסכימו לדעת אחת צריכים לברור שלישי אפי' שיהיה לעשות פשרה דפשרתם כדין דמיא:
ואם כן בנדון דידן ששמעון ולוי קבלו עליה' הני בירורים בין לדין בין לפשרה. והבירורים כשראו שלא הסכימו לדעת אחת ביררו להם מכריע. ודאי דיפה עשו כיון שהובררו בין לדין בין לפשרה ומסתמא בפשרה התחילו ובדין גמרו ואם כן אין ללוי לערער אחריהם דודאי לדין ירדו. ומה שעשו עשוי:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה משפט ההוראה:
תם ונשלם באמשטרדם היום ביום ששי כ"ח לחדש אייר ג"ם למט'מונים:
בסדר ובשנת ויעשו בני ישראל ככל אשר צוה ה' את משה כן עשו ליצירה:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט