שאלה לד אלמנת יעקב שנשארה בבית בעלה ארבעה או חמישה שנים בלי תביעת כתובתה ובתוך זמן זה כשהיתה חולה נתנה כל תכשיטיה של כסף וזהב לבתה הנשואה במתנה גלויה ומפורסמת מהיום הזה והלאה ונפטרה האלמנה לבית עולמה. ואחר זמן מה ראו יורשי יעקב התכשיטין שהיו של מורישם ובאו לערער על המתנה באומרם שהאלמנה עדיין לא נשבעה על כתובתה ולא זכתה באלו הנכסים כדי ליתנם במתנה וכל הנכסים בחזקת מורישם נשארו וזכו בהם יורשיו והמוציא מהם צריך להביא ראיה. והבת טוענת שאמה כבר נשבעה ואם תמצה לומר שלא נשבעה מ"מ אלו החפצים היו של אמה שהכניסתם לבעלה בנדונייתה וקיימא לן שנוטלתן בלא שבועה. ומבעיא לן השתא מי הוא המוחזק כדי שיהיה שכנגדו מוציא מחבירו שעליו להביא ראיה כיון שאין עדים בדבר אלא מפיהם אנו חיים. מי אמרינן היתומים הם המוחזקים משעת פטירת מורישם או דילמא הבת היא המוחזקת כיון שהן בידה עתה. ועוד דאית לה מגו דאי בעיא אמרה שלי הן נאמנת נמי לומר של אמי הן שהכניסתן לבעלה בנדונייתה יוציא משפטם לאור ומהת"מש:
תשובה טרם אתן התחלה יהיו דברי אלה בהתנצלות היות הילוכי בדרך קצרה דזה לי כמה שנים דעתי בלתי נכונה מכמה הרפטקות דעדו עלי מקדמת דנא ועוד ידו נטויה דעדיין לעת עתה משתרגים עולים על צוארי מכשילים כחי בלתי השיב רוחי ואיך אקריב ניבי וליבי בל עמי דמה אכתוב שלא נכתב ומה אפסוק שלא נפסק ברם עם כל זה מרוב הפצרת ה"ה הרוצה לעמוד על דעתי הגם שהיא פעוטי אמרתי לאחוז קן קולמוסי לצאת מעט מזער ידי חובתי הגם היותי בקוצ'רי כי קיצר'וני בונ"ות ומובטחני בצור ישעי ישלח מלאכו אתי ויצליח דרכי בל אבוא לידי כשלון הליכת הלכה וזה החלי בעזר האל התולה אר"ש על בלימה:
ראשית ביכורי כל צריכים אנו לעמוד על האי משנה המובא בתלמודא ועוד אחרינא כדבסמוך יבואו הצעתם דמהם נראה לי לכאורה לפי דעתי החלושה היות לנו איזה גילוי מלתא להוציא לאור האי תעלומה והא לנו לשונם:
תנן בפרק הכותב (דף פ"ז) סוף משנה המתחלת הפוגמת כתובתה כו' מנכסי יתומים כיצד מת והניח נכסיו ליתומים והיא נפרעת מן היתומים לא תפרע אלא בשבועה תו איתא בגטין פרק השולח (דף ל"א ע"ב) משנא אחרינא כהאי גוונא וזה לשונה אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה ופירש רש"י אין האלמנה נפרעת מנכסי יתומים. את כתובתה אלא בשבועה. שלא נתקבלה כלום:
וכן פסק הרמ"בם בהלכות אשות (פרק י"ו ה' ד') וז"ל וכן התקינו שכשתבוא לגבות כתובתה אחר מותו לא תגבה עד שתשבע בנקיטת חפץ שלא הניח אצלה כלום ולא מכרה לו כתובתה ולא מחלה אותא ע"כ:
והטור גם כן באבן העזר (ריש סי' צ"ו) אחר האי שביל דרך זולת שהרחיב דבורו בביאורו וז"ל אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה לפיכך אם מתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובתה שאין אדם מוריש לבניו ממון שאין יכול לגבותו אלא בשבועה:
נמצינו למדין מהאי מה דכתיבנא היות לנו לכאורה ראיה ברורה לנד"ד לומר היות טענת מקבלת המתנה טענה חלושה ובלתי העמדה מטעם חיסרון שבועת אמה וכמו שנראה משטחיות לשון ה"ה באומרו היותה נשארת בבית בעלה ד' או ה' שנים בלי תביעת כתובתה לשון המורה היות טענת היתומי' חזקה ומעולה והם הם המוחזקים במתנת האלמנה הנתונה לבתה דאין גוביינא בלתי שבועה וכמו שהוכחנו מלשון אלין משניות שקדמנו זכרם והסכמת הפוסקים הדורכים שבילם לפסוק כמותם והם המה אלין רבני גאוני עולם הרמ"בם והטור ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם וכדכתיבנא:
איברה דעדיין בזה לא יתישב דעת המערער לומר היות לו מן הקושי הבנת אלין משניות שקדמנו זכרם המחלישים כוחם היותה דחויים ממתנתה הנתונה לה מאמה מטעם טענת היתומים העונים ואומרים היות פטירת האלמנה לב"ע בלא שבועה יען עדיין יש לה למקבלת המתנה סעד ועזרה ממשנה אחרינא המשמעת לפי הבנתה היות טענת היתומים בלתי מועילה וכמאן דליתא דמיא והבת היא המוחזקת במתנתה אף היות פטירת אמה בלא שבועה וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים בהצעת לשונה המובא בתלמודא פרק הנושא את האישה (דף ק"ד) סוף משנה המתחלת כל זמן שהם בבית אביה כו' וז"ל מתה האלמנה יורשיה מזכירין כתובתה. עד כ"ה שנים ופירש רש"י מזכירין כתובתה כלומר צריכים למחות על כתובתה. בתוך כ"ה שנים לשון המורה היותם יורשיה יכולים עשות גביית כתובתה הגם היות האלמנה נפטרת בלא שבועה מטעם היות לשון האי משנה שנוייה סתמה בלתי שום בירור או ביאור אשר על כן ירצה האי אומר להניח בדעתו ללא היות לנו עדיין שום ראית ברורה להתר האי ספיקא דנד"ד ובמקומה היא עומדת מטעם היות הבנת אלין משניות הסותרים זה את זה. לזה אשיבנו היות הנחתו בלתי מוצדק דודאי אלין משניות שקדמנו זכרה הן דהכותב הן דהשולח הן דהנושא את האישה בחדא הבנה הם מובנים ללא היות האלמנה יכולה עשות גביית כתובתה בלתי שבועה ולאמיתות דברי אלה אעשה הצעה חדא ממה שמצאתי בחופשי בסיפרי שיחות הפוסקים סלא הוא הרי"בש (סי' תצ"ב) הנדרש להשיב על עניין הנוגע לנד"ד דמשם יבואנו ראיה היות האי משנה דפרק הנושא את האישה נגררת אחר הבנת אלין משניות דפרק הכותב והשולח רצ"ל ללא היות רשאה ושלטאה האלמנה עשות גביית כתובתה בלתי שבועה והא לנו לשון השאלה:
שאלה אלמנה שלא נשבעה ומתה אם יורשיה גובין כתובתה אם לאו:
תשובה אין יורשיה גובין מאחר שמתה ולא נשבעה שכיון שאין האלמנה גובה כתובתה מן היורשין אלא בשבועה כדתנן בשבועות בפרק כל הנשבעין ובכתובות פרק הכותב ומנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה  ובגטין פרק הניזקין מסקינן דיתומים שאמרו גדולים ואין צריך לומר קטנים בין לשבועה בין לזיבורית אם כבר נתחייבה שבועה ליורשי בעלה וכשמתה אינה מורישה השבועה לבניה דפוס ליה כמת לוה בחיי מלוה ואחר כך מת מלוה דאין אדם מוריש שבועה לבניו ואין יורשיו גובין החוב מיורשי לוה לרב ושמואל דאית להו הכי בפרק כל הנשבעין ואמרינן התם דכיון דלא אפסיקא הלכתא לא כרב ושמואל ולא כר' אלעזר דפליג עליהו דלא מגבינן בהך שטרא דדלמא הלכתא כרב ושמואל ולא קרעינן ליה דדיינא דעבד כר' אלעזר עבד והתם משמע דבדין זה הכתובה והחוב שוין דהתם מוקמינן מתניתין דקתני מתה יורשיה מזכירין כתובתה עד כ"ה שנים אליבא דרב ושמואל בנשבעה ומתה משמע הא לא נשבעה ומתה אין יורשיה גובין כתובתה וכן כתב הרב אלפסי ז"ל בהלכות כתובות בפרק הנושא וכן הרמב"ם ז"ל פרק (י"ו) מהלכות אישות וז"ל מתה האלמנה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין מכתובתה כלום שאין לה כתובתה עד שתשבע עכ"ל וכו':
נמצא היות הנחת דעת האי אומר הנחה בלתי העמדה וכמאן דליתא דמיא דודאי האי משנה דפרק הנושא את האישה שקדמנו זכרה אינה סובלת הנחת סילוק דעת האי אומר יען היא נמשכת אחר הבנת אלין תרין משניות הנזכרות המשמיעים ומבינים היות גביית כתובת אלמנה בשבועה ולא זולתה וכמו שהוכיח לנו האי גברא רבא הלא הוא הרי'בש באומרו היות הבנת האי משנה דפרק הנושא דסליקנא מינא אליבא דרב ושמואל מיתוקמא דבהעדר שבועה אין יורשיה גובין כתובתה וכדכתיבנא:
היוצא לנו מהאי לקיטה הוא אלין משניות דפרק הכותב והשולח והנושא את האישה בהבנה חדא מכוונים ומבינים היות גביית כתובת אלמנה בשבועה ולא זולתה וכמו שהוכחנו מהסכמת אלין גוברין רברבין עדת קדושים הלא המה הרי"ף הרמ"בם והטור ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם גם לרבות העדאת האי גברא רבא בתשובתו הרמתה הלא הוא הרי"בש אשר על כן לפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי נראה לי היות לנו ממאי דכתיבנא לכאורה הוכחה להתר האי ספיקא דנד"ד לומר היות יורשי יעקב הנפטר הם המוחזקים במתנת האלמנה מטעם טענתם באומרם היות פטירת האלמנה לב"ט בלא שבועה דהגם דבטלת המתנה טוענת נגדם באומרה שכבר אמה נשבעה לאו כל כמינא להאמינא דאם איתא היות דבריה אמיתיים הויא לה לברר דבריה לומר מי השביע' דידוע ומפורסם לכל בטלי מדע התלמוד דבית דין הם המשביעים את האלמנה כמבואר מדברי הרמב"ם ז"ל בפרק (י"ו) מהלכות אישות ה' (י"א) יעויין שם באופן דטענת בת האלמנה היא בלתי מועילה ויורשי יעקב הם המוחזקים בהאי מחנה וכדכתיבנא והוכחנו:
וכל זה אננו שוה לי בכל עת אשר אני רואה את בעלת המתנה מצירה כאישה עזובה ועצובת רוח על ריעות מזלה ומה גם היותה כבר אלין תכשיטין בידה זמן מה אשר על כן אמרתי לתור ולדרוש בשלומה אם אוכל למצוא לה מרגוע לנפשה מפינא אחרינא יען מסתכל הוינא בהיתבונני בהאי טענא בתרא באומרה היותם אלין חפצים שהכניסתם לבעלה בנדונייתה היות האי טענה טענה נצחיית שאין בה נפילה דניטלים הם בלא שבועה וכמו שטין כל מעיין תחזינה משרים בהאי מה שמצאתי ממימרא חדא המובא בתלמודא פרק אע"פ דף (נ"ה) וזה לשונה מטלטלי ואיתנהו בעיניהו בלא שבועה ליתנהו בעיניהו פומבדיתא אמרי בלא שבועה בני מתא מחסיא אמרי בשבועה והלכתא בלא שבועה ייחד לה ארעא בארבע מצרנהא בלא שבועה בחד מצרא פומבדיתא אמרי בלא שבועה בני מתא מחסיא אמרי בשבועה והלכתא בלא שבועה כו' ע"כ:
ופירש רש"י מטלטלי ואיתנהו בעיניהו: המייחד מטלטלין לכתובת אשתו ומת והם בעין והיא נפרעת' מהן נוטלתן שלא בשבועה דטעמא מאי אמור רבנן מנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה דחיישינן דילמא צררי אתפסה והכא היינו צררי דאתפסה: ליתנהו בעיניהו. כגון שאבדו בלא שבועה דכיון דאבוד הני לא אתפסה אחריני וכל נכסיו אחראין לכתובתה ונפרעת מן הקרקעות: בארבע מצרנאה. שייחד לה קרקע וכתב לה בארבע המצרים שלה בחייו לעשותה אפותיקי לכתובתה ומת נפרעת הימנה בלא שבועה דוודאי תו לא מתפיס לה צררי אחריני:
והרי"ף גם כן אחר הלכתא דהאי מימרא דסליקנא מינא דרך יען הוא ז"ל אינו מביא אלא הלכה פסוקה ולא זולתא דהכי הוא הרגילו:
והרמ"בם בפרק י"ח מהלכות אישות ה' (ט') הכי סבירא ליה שכתב הוא ז"ל וז"ל והנכסים עצמם שהם נדונייתה נוטלת אותן בלא שבועה ואין ליורשין בהם דין לעולם אלא אם כן הותירו בחיי הבטל והיו נכסי צאן ברזל שהמותר לבעל ואם מתה האלמנה בלא שבועה יורשים יורשין נדונייתה אע"פ שהיא נכסי צאן ברזל ואם היה בהן מותר המותר ליורשין הבטל ע"כ:
והחוט המשולש לא במהרה ינתק א הלא הוא הראש בפסקיו דף (ט') אחר אלין שבילים הלך זולת דחלוק הוא על רש"י טל מה שפירש על האי בבא דליתנהו שכתב הוא ז"ל וז"ל ליתנהו בעיניהו וכו' והלכתא בלא שבועה והוא דידיע דהני מטלטלי מחמת קמאי נינהו פירוש שייחד לה מטלטלי דהא עסקא והיה נושה ונותן בהם ומכרן וקנה בהם סחורה אחרת אבל אי ליכא מידי אחרינא מחמתייהו לכולי עלמא צריכה שבועה ולישנא דליתנהו בעיניהו משמע הכי דהני ליתנהו בעיניהו אבל איתנהו לאחריני דאתי מחמת קמאי ורש"י פירש דליתנהו כלל כגון דנגנבו ואבדו ואפילו הכי גובה אותן בלא שבוע' כיון דאבדו אותן שייחד לה תו לא עביד דמייחד אחריני, וכו' ע"כ:
נמצא ובא לידנו מהאי מה דכתיבנא מפרק אף על פי שקדמנו זכרה והסכמת הפוסקים הדורכים שבילה היות לה מהאי המצאה לבעלת המחנה דנ"ד בשורה טובם המחזיקה היותה זכאית במתנתא מכח טעם טענתה באומרה היות אלין חפצים מאמה שהכניסתם לבעלה בנדונית' הניטלת בלתי שום צריכות שבועה וכמו שהוכחנו דהגם דיורשי יעקב הנפטר טוענים נגדה באומרם היות אלין חפצים של מורישם לא מפני זה יותן להם אימנותא להכחישה כיון שאין להם עדות ברורה דמהאי טעמא עדיין הויא לה טענא אחרינא להחזיקה עוד יותר במתנתה הלא הוא טענת מגו דידוע ומפורסם לכל בעלי מדע התלמוד דמגו במקום עדים לא אמרינן והכא בנד"ד שאין עדים בדבר הסברא נותנת היות הדין עמה היותה מוחזקת במתנתה מכל צד ופינא חדא מטעם האי הלכה פסוקה דלעיל אמורא היות הנדוניא נגבת בלא שבועה ועוד היות לה עדיין טענת מגו וכמו שסידר ה"ה באומרו דאי בעיא אמרא שלי הם הויא נאמנת נאמנת נמי לומר של אמי הן שהכניסתן לבעלה בנדוניתה באופן דמכל הני טעמי דאמרן הסברא מכרחת לומר היות הדין עמה וכדכתיבנא:
ואם באולי יבוא אי זה מעיין ויאמר ללא היות לנו עדיין מהאי מימרא דפרק אע"פ שקדמנו זכרה שום הוכחה ברורה בסיוע מקבלת המתנה דד"ד יען האי מימרא אינה מדברת אלא בייחוד נכסי נדוניא וכמו שפירש רש"י מה שאין כן בנד"ד שאין בה הזכרת נכסי נדוניא לא מינא ולא מקצתה אשר על כן ירצה להניח בדעתו היות עדיין ספיקא דידן במקומו עומד בלתי שום הוכחה או ראיה לזה אשיבנו היות דבריו בלתי מצודקים דאף גם זאת לא היות בנושא דידן הזכרת ייחוד נכסי נדוניא לא מפני זה יוחלש כוחה יען הנכסים המוכנסים מהאישה לבעלה בנדוניתה מיוחדים נקראים לה ונגבים בלתי שבועה וביען יהיה לו להאי מעיין ראיה ברורה אעשה לו הצעה ממימרא חדא המובא בתלמודא בפרק אלמנה לכהן גדול דף (ס"ו) וזה לשונה:
איתמר המכנסת שום לבעלה היא אומרת כלי אני נוטלת והוא אומר דמים אני נותן הדין עם מי רב יהודה אמר הדין עמה ור' אמי אמר הדין עמו רב יהודה אמר הדין עמה משום שבח בית אביה דידה הוי ר' אמי אמר הדין עמו כיון דאמר מר אם מתו מתו לו ואם הותירו הותירו לו הואיל וחייב באחריותן. יאכלו תניא כוותיה דרב יהודה המכנסת שום לבעלה אם רצה הבעל למכור לא ימכור ולא עוד אלא אפילו הכניס לה שום משלו אם רצה הבעל למכור לא ימכור אמר רב נחמן הלכה כרב יהודה אמר ליה רבא לרב נחמן והתניא כוותיה דר' אמי אע"ג דתניא כר' אמי מסתברא טעמא דרב יהודה משום שבח בית אביה:
והרא"ש בפסקיו אחר האי הלכה פסוקה דרך שכתב הוא ז"ל בסוף האי סוגיא וז"ל אבל המכנסת נדוניתה במטלטלין של כסף וזהב ובגדים אין הבעל יכול למוכרן אע"פ שיש לבעל נכסים כנגד נדוניתה דהיא חפיצה יותר בשבח בית אביה דקיימא לן כרב יהודה וכ"ש שאין בעל חוב נוטלו כו' ע"כ באופן דהמסכמת האי גברא רבא הלא הוא הרא"ש ז"ל הדורך בתר האי מימרא דפרק אלמנה לכ"ג דסליקנא מינא נמצינו למדין היות בלתי אפשרות שיבוא אי זה מעיין ויאמר דהבנת האי מימרא דפרק אע"פ הוא במייחד לה בטלה נכסים לנדוניתה דמהאי טעמא אית לה לאלמנה גבייה בלתי שבועה מה שאין כן בנד"ד שאין בה שום הזכרת ייחוד נכסי נדוניא מבעלה זולת הכנסת נכסים מאישה לבעלה כמבואר מסידוד ה"ה בטענת מקבלת המתנה דמהאי טעמא ירצה המעיין להניח בדעתו היות עדיין ספיקת ה"ה במקומה בלתי שום גילוי מילתא לסיוע מקבלת המתנה דהא ליתא וכמו שהוכחנו מהאי הלכה פסיקה דהאי מימרא דפרק אלמנה לכ"ג שקדמנו זכרה והסכמת האי בוצינא דנהורא חד מעמודי ההוראה זכר צדיק לברכה היות נכסי נדוניא מיוחדים הם נקראים לה וכדכתיבנא והוכחנו:
בתר פיתגמייא אלין טרם אתינא לסיומא דהאי מילתא בעוד בידי קן קולמוסא אמרתי עשות עדיין הצעה חדא המחזקת עוד יותר דעתי בסיוע בעלת המתנה דנד"ד וכמו שטין כל מעיין תחזינה משרים בהאי מה שמצאתי בחופשי בספרי שיחות הפוסקים הלא הוא הרב בעל פרח מטה אהרן שנדרש להשיב על האי ספיקא עצמה דאנן בה כפל הלשון במילות שונות וביען לא יהיה לו למעיין טירחא לבוא אחריה ארשום לו מקומה בסימן רשומה הלא הוא בספרו חלק שני (סי' ע"ג) וזה לשון השאלה:
שאלה אלמנת יעקב נתנה במתנה גמורה ומפורסמת לבתה הנשואה לראובן מלבוש אחד המיוחד לה שהיתה לובשת אותה בשבתות ובחגים ובמועדים זה לה שנים רבים ונתנ' לבתה לסיבה ידוע אצלה ונפטרה הנותנת לב"ע וזה עשרה שנים היתה לובשת אותה בתה אחר המתנה הנזכרת ולעת כזאת בא את הבת הנזכרת לערער על המתנה ואמר שכיון שאלמנת יעקב שנתנה המתנה לא גבתה אותו המלבוש בכתובה ולא נשבעה ונפטרה לב"ע אין מתנתה קיימת ובחזקת יורשי בטלה הן הן הנכסים והוא יורש אותם מאביו וקודם כל זה ברחו מחמת אימת המגפה ראובן ואשתו ואח האישה בן יעקב הנזכר אל ארץ אחרת והיו מדברים עם זה הבחור על עניין זיוגו שהיה רוצה ראובן לתת לבתו לזה הבחור לאישה ואגב זה היו מדברים עמו שהיו רוצים לתת לכלה בת ראובן זה המלבוש בתורת נדוניא אחר ימים חזר לעירו הבחור הנזכר ושלח במכתב לאמר לראובן לעירו שהיה שם שאם היה שולח לו זה המלבוש למוכרו שהיה מוכרו ביוקר ובדמים יקרים לעתות כאל ולזמן היריד היה קונה בזול לבוש אחר והיה מרויח במכירתו ריוח גדול והשיב לו ראובן שהיה המלבוש הנזכר תוך הארגז והיה סגור במפתח ולא היה מאמין לשום אדם שהיה זה בידו בתורת פיקדון ועוד השיב לו אחותך אינה רוצה כי אם בזה המלבוש שהי' מאמה והבחור טוען דמעיקרא אין מתנת אמו מתנה ועוד שאתה הודיתא שהמלבוש היה בתורת פיקדון בידך דהיינו שהיה שלי שאני יורש אבי וראובן טען מה שאמרתי שהיה פיקדון היינו שהיה פיקדון מאשתי שאם הייתי מודה שהיה שלך מה טענה היא זאת כיון שאתה תובע אותו ע"כ לשון השאלה וביען היות התשובה ארוכה מארץ מידה ורחבה מיני ים יען לא יהיה לו לקורא כמשא אקצר היריעה בהצעת העתקה קצרה יען יראה המעיין האי יותר חיזוק סיוע סילוק דעתי הגם שהיא פעוטי מתשובתו הרמ'תה כי שם ד'תו וזה לשון תשובתו:
תשובה לעת כזאת יהיו דברי אלה כו' וזו הלכה העלתי במקום אחר אלמנה שמכרה או נתנה מנכסי בעלה קודם שנשבעה ומתה להרי"ף בין מקרקעי בין מטלטלי מכירתה מכירה ומתנתה מתנה וכן דעת רבינו שמחה ורבינו ברוך וראב"יה ורבינו יואל אביו ושאר פוסקי' שהביא המרדכי פרק הכותב ולדעת הרא"ש אם תפסה המטלטלין וגבתה אותם בכתובתה בינה לבין עצמה ומסרתם למקבל המתנה הוי דינא הכי כו' כלל העולה דבנדון שלפנינו דמסרה חמותו של ראובן המלבוש בתור' מתנה גמורה לבתה ודאי דזכתה בלבוש הנזכר בלי שום פיקפוק: עוד הביא הרב המשיב ז"ל סיוע אחריתי בזכות מקבלת המתנה בנדון שלו דביען היות האי סייעתא עצמה שהבאתי למעלה מהאי מימרא דפרק אע"פ שקדמנו זכרה עבור זכיות בעלת המתנ' דנושא דידן לא אעשה ממנה הצעה או העתקה יען אינו אלא לטירחא בלתי צריכותא זולת דמעבר לדף ע"ב הוסיף הוא ז"ל חיזוק אחר לדבריו בסיוע מקבלת המתנה דנדון שלו המחזיק גם כן סיוע סילוק דעתי עבור זכיית מקבלת המתנה דנדון דאנן בה דמהאי טעמא טרם אבוא לידי שכחה אעשה ממנה הצעה וזה לשון תוספת דברי החכם הפוסק בסיוע מקבלת המתנה דנדון שלו:
תו איכא טעמא אחרינא לסיוע המקבל מתנה אם בכתובה של זאת האלמנה היה כתוב בה נאמנות מפורש ממנו ומיורשיו עליו ועל יורשיו כמנהג אין ספק דזכתה האלמנה בלבוש זה ומתנתה מתנה אף שלא נשבעה על כתובתה וכבר יודע מה שכתב הר"ן והרי"בש בסי' ע"ח וקס"ט ושכ"ג ותצ"ב שכתבו בשם חכמי נרבונה דלא עבדינן תרי קולי כו' באופן דהצעת העתקת האי תשובה היא המבררת באר הטיב יתור חיזוק סילוק דעתי במה שהבאתי למעלה מהני מימרות דפרק אע"פ ופרק אלמנה לכ"ג בסיוע מקבלת המתנה דנושא דידן והוא היותר מכוון אצלי היות בזה ניתר ספק שואלי היות בת האלמנה מוחזקת במתנתה מטעם צידוק טענתה וכדאמרן:
ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם להשקיט להשקיט אש המריב' אשר בניהם בין יורשי יעקב הנפטר לב"ע עם בת האלמנה הנפטרת לב"ע בלתי עשות תביעת כתובתה והא לנו משפטם להסירם מהאי קטטה או מריבה ויהיו בהשקט ובשלוה והוא היות מקבלת המתנה זכאית בדינה מטעם אומרה היות אלין חפצים מאמה שהכניסתם לבטלה בנדונית' הנגבית בלתי שבועה דהגם שהיתומים טוענים נגדם היות אלין חפצים ממורישם מטעם אומרם היות חסרון שבועת האלמנה הוא המחזקת אותם ואין מתנתה מתנה דהנכסים בחזקת מורישם והם יורשים אביהם לא מפני זה יוחלש כוחה לסלקה ממתנתה דודאי על עומדה היא עומדת ואדרבא עדיין אית לה טענה אחרינא המגדלת גם כן כוחה הלא היא טענת מגו וכמו שסידר ה"ה באומרו דאי בעיא אמרה שלי הם הויא נאמנת נמי לומר של אמי הם שהכניסת' לבעלה בנדוניתה דהא אין להם עדות לא מהאי גיסא ולא מהאי גיסא באופן דזכאית היא בדינה מכל צד ופינה הן היות האלמנה מחוסרת שבועה הן לא יהיו אלין חפצים מיוחדים מבעלה דכל שהם נכסי נדוניא מיוחדים הם נקראים לה ומתנתה מתנה וכמו שהוכחנו מהצעות אלין מימרות דפרק אע"פ ופרק אלמנה לכ"ג שקדמנו זכרם והסכמת הפוסקים הדורכים אחר אלין שבילים הלא המה אלין אריואתא עמודי ההוראה הרי"ף הרא"ש והרמ"בם וכמו שמצאנו ראינו גם כן מהאי סיועה דהדין גברא רבה רב כהנא ורב ספרא הלא הוא הר"ר אה' ב' הר"ר ח' הכ' ז"ל המחזיק ידי בעלת המתנה דנדון שלו בהוכחות רבות וגם נכבדות הלא המה דעות הני גוברין רברבין היושבים בשבת תחכמונים והם המה רבינו שמחה ורבינו ברוך ורא"ביה ורבינו יואל אביו הר"ן והרי"בש ועוד פוסקים אחרים המובאים במרדכי פרק הכותב באופן דטענת היתומי' היא בלתי העמדה וכמאן דליתא דמיא דטענת מקבלת המתנה היא היותר מעולה וחזקה בלתי שום נפילה מטעם אלין מילי מעליתא דהני חכימייא המרחיבים ליבה היותה מוחזקת במתנתה באופן דהאי ענ'יה זוה'רה ל'ה נוחמה:
זהו אסיפת לקיטתי מידי יד כהה ודיעה חלושה לעניין הלכה ולא בהחלטה עד הביאותיו קמי מלכא מאן מלכי רבנן הלא הוא מ"ו הכהן די אזיוידו נר"ו אשר לו אחלה עבורי יטיב חסדו עמי ישים עליו עינא פקיחא יען יתחורו ויבחנו דברי אלה בכור מצרף חכמתו ואם באולי יהיו לו לרצון אמרי פי ויערב עליו שיחי אשמח בחלקי ואומר זאת נחמתי בעו'ניי. ואם לאו אבטל דעתי מפני דעתו הרחבה ובין דא לדא אחלה טבורו לאל שוכן במעונו יתמידהו בקו בריאותו בהתגדלות ורוממות כסאו כס מלכותו עד ביאת גברא אשר לו משפט הגאולה בימיו ובימינו תיושע יהודה אמן כן יעשה השוכן זבולה אשר לו גם כן אשא קולי בשיחי יענה עתרתי יושובני על פני כן ההשקט והשלוה המרחבת ליבא דגברא אשר לו חשק בעסק התורה כמוני היום וידוע לאל איום דבה איותה נפשי וגם כלתה אמן כן יעשה מי שענה לאברהם אבינו בהר המור"יה:
בשנת ובסדר ואלה המשפטים אשר תשים לפניהם לפ"ג:
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלבירגי תמ"ך:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ וצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט