שאלה יעקב הכהן הוה דחיקא ליה שעתא טובא וכדי לקיי' מילי דרז"ל דאמרו דמאן דביש ליה בהאי מתא ליזיל למתא אחריתי גמר בדעתו לרכוב אניות לגור באשר ימצא מנוח לכף רגלו וירד אל הנמל וימצא אניה באה לאחד מאיי הים ויתן שכרה ללכת עמה עד אי קוראסאו וביום נסיעתו קרא לר' דוד הסופר ואמר לו הנני היום מפרש בים ואינני יודע מה יקרה יום ואם ח"ו יארעני שום תקלה ב"מ אינני רוצה שח"ו תשאר אשתי זקוקה ליבם או עגונה לכן הנני מצוה לך שתכתוב גט כריתות לאשתי כדת וכהלכה אחר שלש שנים מהיום אם לא אחזור לביתי וגם כן קרא לאברהם ויצחק אוהביו ואמר להם כדברים האלה לפני הסופר הנ"ל וצוה להם לחתו' וליתן הגט הנ"ל לאשתו ומנוייו לסופר ולעדים הנ"ל לכתוב ולחתום וליתן הגט הנ"ל לשמו לאשתו הנ"ל נעשה כהוגן על פי הדין בלי שום חשש פיקפוק כלל ועיקר ובאותו יום עצמו ירד תוך האניה הנ"ל ויצאה מן הנמל ללכת לדרכה והלכה מהלך יום או יומים וה הטיל רוח גדולה אל הים ויהי סער גדול בים והאניה חשבה להשבר ויחתרו האנשים להשיב אל היבשה ובחמלת ה' עליהם גלי הים השליכוהו עד שפת הים ויעקב הכהן הנ"ל נתן תודות לה' על אשר הצילו מהסכנה הנ"ל וחזר לביתו עד אשר יתקנו בדקי האניה הנ"ל וביני ביני מתוך הקרירות גדול שאירע בחורף הנ"ל נקרשו כל הימים ולא יכלה האניה הנ"ל לחזור לדרכה עד אחר עבור ד' חדשים ואחר עבור הזמן הנ"ל ירד יעקב פעם שנית תוך האניה הנ"ל והלך לדרכו. השתא מבעיא לן מה הדין נותן בענין הזה מי אמרינן דבריו הראשונים במקומם הם עומדים ואחר עבור הג' שנים מהיום אשר צוה יעקב הנ"ל לכתוב ולחתום וליתן הגט לאשתו יכתוב לו הסופר גט כריתות לאשתו ויחתמו בו אברהם ויצחק ויתנוהו לה כאשר צוה להם או דילמא יש לחוש שמא כשחזר לביתו ונתיחד עמה פיסתהו שלא ילך יותר לרכוב אניות ולשים עצמו בסכנה ושהוא חזר וביטל הגט ואמר כל גט שיכתוב לי ר' דוד הסופר יהא בטל ושוב לא תוכל להתגרש בגט שיכתוב לו ר' דוד הנ"ל מאחר שביטלו ואת"ל שדבריו הראשונים במקומם עומדים עדיין אשאלך והודיעני כיון שפירש טעם נתינת הגט הנ"ל וכו בנדון דידן שהוא כהן נמתין לכתוב הגט מיום שנסע בפעם שנית לראות אם בתוך הזמן הנזכר יחזור לביתו ולא יצטרך לגרש וכו' על הכל יבא דברך הטוב הטב הדק על כל פרט ופרט וכבדנוך ושכרך יהיה כפול ומכופל מן השמים:
תשובה כבר היה עולה על לבי דלא חיישינן דילמא פייסה אותו וביטל הגט שצוה לסופר לכתוב ולעדים לחתום אחר שיעברו הג' שנים אם לא יבא לביתו מפני שאם באתה לחוש לזה מטעם דכיון דנתיחד עם אשתו שמא פייסה אותו וביטל הגט אם כן גבי המגרש את אשתו בגט ישן שגדרוהו כל שנתיחד עמה אחר שכתבו צריך אתה נמי מהאי טעמא לחוש שמא פייסה אותו וביטל הגט שאע"פי שגירשה בו אינה מגורשת דהא גט שביטלו מבוטל ושוב אינו מגרש בו כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפיו מהלכות גירושין וזה לשונו השולח גט ביד השליח וביטל הגט הרי זה חוזר ומגרש בו כשירצה שלא ביטלו מתורת גט אלא מתורת שליחות לפיכך אם היה הגט ביד הבעל וביטלו כגון שאמר גט זה בטל הוא אינו מגרש בו לעולם והרי הוא כחרס הנשבר ואם גירש בו אינה מגורשת וכן אם פירש בעת שביטלו והוא ביד השליח ואמר גט ששלחתי הרי הוא בטל מלהיות גט אינו מגרש בו לעולם ע"כ: ודבר ברור הוא דבגט ישן אינו כן ר"ל שאם גירש בו תינשא לכתחלה הלא תראה בפ' הזורק דתנ' ב"ש אומרים פוטר אדם את אשתו בגט ישן וב"ה אוסרים ואיזהו גט ישן כל שנתיחד עמה מאחר שכתבו לה ואמרו בגמרא במאי קא מפלגי ב"ש סברי לא אמרינן גזרה שמא יאמרו גטה ק קודם לבנה וב"ה סברי אמרינן גזרה שמא יאמרו גטה קודם לבנה ופי' רש"י ז"ל שמא ישהא את הגט שנתים ושלש בין כתיבה לנתינה ויהיו לה בנים ממנו בתוך הזמן ואחר כך יגרשנה בו ולימים כשישתכח הדבר יראו זמן הגט קודם ללידת הבן והיו סבורין שניתן משעת כתיבה ויאמרו חן הפנויה נולד כשגירשה והוי פגום. ואמרינן התם א"ר אבא אמר שמואל ואם נישאת לא תצא ואיכא דאמרי א"ר אבא אמר שמואל ואם נתגרשה תינשא לכתחלה ופסק הרמב"ם ז"ל בפ"ג הל' ה' כלישנא בתרא וז"ל מי שכתב גט לגרש את אשתו ונמלך ולא גירשה ונתיחד עמה אחר שכתבו לא יגרשנה באותו הגט פעם אחרת כשירצה לגרשה ואם גירשה באותו הגט הישן הרי זו מגורש' ותינשא בו לכתחלה שהרי נכתב לשמה והרי נתן לה עתה בעדים ולמה לא יגרשנה בו לכתחלה גזרה שמא ואמרו גטה קודם לבנה ע"כ. הנה מבואר שאע"פי שנתיחד עמה אחר כתיבת הגט שאין חוששין בו אלא משום גזרה דשמא יאמרו גטה קוד' לבנה לאסור לכתחלה אבל לשמא פייסה אותו וביטל הגט או מסר מודעא או ביטל שליחות השליח לא חיישי רבנן אלא הרי הגט או השליח בחזקתן כל ומן שלא הורע כחן כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו הנ' כ"ו שליח שהביא גט ונתנו לאשה אין אומרים שמא ביטלו הבעל אלא נותנין אותו לה בחזקת שהוא כשר ותינשא בו ואם נמצא אחר כן שביטלו תצא והולד מחזר וכן הכותב גט ונתנו לאשתו אין אומרים שמא מסר מודעא טל גט זה אלא הרי הוא בחזקת כשרות ותינשא בו וכן המביא גט והניח הבעל חולה או שהיה זקן נותנו לה בחזקת שהוא קיים וכו' וכיון דכן הוא מדהתם לא חיישינן שמא פייסה אותו כשנתיחד עמה וביטל הגט הכא נמי לא חיישינן שמא כשחזר לביתו ונתיחד עמה פייסה אותו וביטל הגט באמרו כל גט שיכתוב לי דוד הסופר לאשתי יהא בטל:
ואולם אם מעיינינן שפיר נחזי דהאי דגט ישן לאו ראייה היא כלל לא מבעיא לפי דעת הרבה מן המפרשים שכתבו שאפילו ביטל הגט בפירוש אינו מבוטל ואם ירצה חוזר ומגרש בו אלא אפילו לדעת הרמב"ם ז"ל והנמשכים אחריו שסבורים דגט שביטלו בפירוש מבוטל ותו לא מני מגרש בו אינה גם כן ראייה משום דליכא למיחש התם לשמא פייסה אותו וביטלו וכמו שנבאר בעז"ה ואמנם כדי שנדע עיקרא דהאי פלוגתא נציע תחלה הא דאיתא בפ' השולח ומה דאיתמר עלה ומתוך כך יתברר יותר גם ביטול הראייה שהבאנו כפי כל אחד מהב' הדעות. גרסינן התם איבעיא להו גט שביטלו חוזר ומגרש בו או אינ' חוזר ומגרש בו רב ששת אמר אינו חוזר ומגרש בו רב נחמן אמר חוזר ומגרש בו והלכתא כותיה דרב נחמן והקשו איני והא קיימא לן כותיה דר' יוחנן דאמר חוזרת פירוש במי שאחר לאשה התקדשי לי במעו' הללו לאחר שלושים יום וחזרה בה בתוך שלושים חוזרת ובטלו הקידושין הואיל וביטלתן קודם שיהיו חלין הכא נמי ליבטיל גטה ותירצו הכי השתא התם דיבור ודיבור הוא אתי דיבור ומבטל דיבור והכא נהי דבטלי' לשליחותא דשליח גטה גופיה מי קא בטיל וכתבו התוספות וז"ל דיבור ודיבור הוא מתוך הלשון משמע דאפילו ביטלו בפירוש אינו מבוטל מדקאמר התם דיבור ודיבור הוא משמע דהכא לאו דיבור ודיבור הוא אלא דיבור ומעשה וגם מדקאמר גט גופיה מי קא בטיל משמע דאין לו לבטל אבל בקידושין אין שם כל זה האריכו' וכתוב בכל הספרים נהי דבטלי' מתורת שליחות מתורת גט לא בטלי' משמע דאם ביטלו בפירוש מודה רב נחמן דבטל וכן צריך לומר דגט לא חש ב מעשה כל זמן שלא הגיע ליד האשה דאי לאו הכי תיקשי לרב ששת כדפירשנו לעיל וכו' יראה כאן מדבריה אלו שאם ביטלו בפירוש הוא מבוטל כדעת הרמב"ם דכתיבנא דבריו לעיל אבל בפ' האומר כתבו שצריך לפרש מתורת גט לא בטלי' דהכי קאמר אתה סבור שהגט יכול ליפסל בביטול ולא היא דמאחר שהגט כתוב כהלכתו אינו יכול לבטלו ולפי זה צריכין אנו לומר שבעלי התוספות נחלקו לשתי כיתות כת אחת סוברת דגט שביטלו בפירוש מבוטל ובדעת הרמב"ם וכת אחת סוברת שאפי' ביטלו בפירוש אינו מבוטל ודלא כהרמב"ם ז"ל: והרשב"א ז"ל כתב בחידושיו וז"ל דשמעינן מינה דאפילו ביטלו בפירוש כגון שאחר גט זה יהא גופו כחרס או גופו של גט זה יהא בטל אפילו הכי חוזר ומגרש בו ולישנא נמי דקאמר התם דיבור ודיבור הוא מוכיח כן כלומר התם גבי קדושין דיבור לבדו הוא ואתי דיבור דחזרתה ומבטל דיבורו ואבל הכא לא אתי דיבורו שמבטלת את הגט בדיבור בעלמא ומבטל מעשה
דהיינו גופו של גט שנכת' לשמו ולשמה והגע עצמך התם נמי גבי קדושין אי מבטל לכסף קדושיה מי איכא למימר דאינו חוזר ומקדש באותו כסף עצמו והכא דכוותה היא אבל בקדושין בפ' האומר לא גרסינן כל האריכות הזה אלא הכי גרסינן שם בכל הספרים נהי דבטלי' מתורת שליח מתורת גט לא בטלי' ולפי אותה גירסא אפשר היה לפרש דהיכא דבטלי' בפירוש מתורת גט אינו חוזר ומגרש בו וכן דעת הרמב"ם אלא מיהו נראה כמו שכתבנו דאין סברא לומר שיהא הגט עצמו בטל לדעת רב נחמן לעולם כמו שאין כסף קדושין בטלין שלא יחזור ויקדש בהם וכן דעת רבותינ' הצרפתים אלא שחשו להן ואמרו דלמעשה אין להקל אלא חוששין ולכתחלה לא יגרש בו עכ"ל:
וגם הרא"ש דעתו היא שאינו יכול לבטלו שכתב בפסקיו וז"ל האי לישנא משמע דאפילו ביטל הגט בפירוש אין לו לבטלו מדקאמר גטה גופיה לא בטיל וכן מדקאמר התם דיבור ודיבור הוא משמע אבל כתיבת הגט לאשה חשיב מעשה ואין לו ביטול אבל בקדושין האומר לא גריס התם כל אריכות לשון זה אלא כך כתוב בכל הספרים נהי דבטלי מתורת שליחות מתורת גט מי בטלי' דמשמע דאם ביטלו בפי' הוי בטל ויש להשוות פירוש שתי הגרסאות דכי קאמר מתורת גט כלומר אין לו כח לבטלו מתורת גט דכתיבת הגט חשיב מעשה מיהו אין לסמוך טל זה לעשות הלכה למעשה אלא אזלינן ביה לחומרא עכ"ל וזה שאמר דאזלינן ביה לחומרא היינו דלכתחלה לא יגרש בו וכדעת רבני צרפת וכתב הר"ן ז"ל על האי פירוקא דבפ' השולח לח דכתיבנא לעיל וז"ל כך היא הגרסא במקצת הנוסחאות וה"פ דהתם מתחלה לא היתה מתקדשת אלא בדיבור שנתרצת בקידושין ואתי דיבור של חזרה ומבטל דיבור אבל הגט שהוא בעין א"א שיתבטל אפי' בטלו בפי' כשם שא"א שיפסל ס"ת שנכתב בהכשר וכו' ולמטה בסמוך כתב ויש כאן דעת אחרים לפי מקצת נוסחאו' שגורסות גטה גופה מי קא בטלי' דמשמע דמסתמא אינו מבטל אלא שליחות השליח הא אילו בטל הגט בפי' מבוטל כן דעת הרמב"ם ז"ל: ולא מחוור דאם איתא דגט גופיה אפשר ליתבטל היכי א' רב נחמן דחוזר ומגרש בו משום דמסתמא לא ביטל אלא השליחות והא יהא חרס טפי משמע ביטול הגט מביטול השליחות אלא ודאי משום דלא אפשר לקיומיה בגט גופיה לפי שא"א לו ליתבטל אמרינן דמשליחות קאמר ע"כ הרי דלמדנו ג"כ מדבריו דאחר שנכתב הגט א"א לבטלו לעולם ולא זו בלבד אלא שדחה דברי הרמב"ם בשתי ידים ויראה לי דאפי' לכתחל' מכשירו לחזור ולגרש בו ש"ם לא כן היה לו לפרש אלא דקשיא לי שה"ה בפרק ו' דגירושין אחר שהביא האי גרסא דפרק השולח אמר שגרסת ר"ח היא דבטלי' מתורת שליח מתורת גט לא בטלי' וכתב ושתי גרסאות אלו עולות לדבר אחד ומתבאר מהם שאם ביטלו בפי' מתורת גט שאינו חוזר ומגרש בו לעולם וע"פי אחת מגרסאות אלו כתב רבינו מה שכתב כאן וכו' ובסוף דבריו כתב ויש במה שהזכרתי מן הגמרא גרסא אחרת שגורסין גטה גופיה מי קא מבטל לומר שאפי' ביטל הגט ממש לאו כל כמיניה ושאם רצה לגרש בו חוזר ומגרש בו זהו דעת הרמב"ן ז"ל ז"ל והרשב"א ז"ל וכן דעת התוספות כו' ותמיה לי מלתא דהיכי קאמר דשתי הגרסאות עולות לדבר אחד דהא ודאי ליתא לדעת כל הפוסקים שכתבתי לשונם ואמנם סוברים דהגרסא שבפ' האומר שכתוב שם בכל הספרים תפס הרמב"ם עיקר בפ"ו וגם לא ידעתי אנא מצא ה"ה אותה גרסא שגורסין גטה גופיה מי קא מבטל דהא לא מצאתי גרסא זו לא בהרמב"ן ולא בהרשב"א ולא בשום אחד מן המפרשים וצל"ע ואחר שנפתחו לנו שערי אורה להבין מתוך הני מילי מעלייתא שקדם זכרם דההיא פלוגתא דהני רבוותא תלויה בחילופי הגרסאות מעתה הנה אנכי בא בעב עיוני אל הראיה שהבאתי לעיל למשדי בה נרגא מכח ב' הסברות הללו דכתיבנא והוא דהכא בנ"ד אין לומר דליכא למיחש שמא פייסה את בעלה וביטל הגט מהא דגט ישן שאם נתגרשה בו תינשא לכתחל' ולא חיישי רבנן לשמא פייסה וביטלו משום דהתם שאני דאין מקום למיחש כלל אי לפי דעת האומרים דאחר שנכתב הגט א"א לבטלו מלתא דפשיטא היא דליכא למיחש שמא ביטל דהא אפילו ביטלו בפי' אינו מבוטל דאם ירצה חוז' ומגרש בו דלא אתי דיבור ומבטל מעשה ואע"ג דאמרי דהיכא שביטלו דלכתחלה לא יגרש בו לא אמרו דבר זה מעיקר הדין אלא משום חומרא וכשאנו יודעים בוודאי שביטלו אבל בגט ישן דהיינו דאחר שנכתב נתיחד עמה וספק הוא אי אז ביטלו או לאו משום הכי הוה כשר אפילו לכתחלה אם לא היתה גזרה דשמא יאמרו גטה קודם לבנה באופן דמשום שמא ביטלו ליכא ומשום שמא יאמרו איכא ואמנם בנ"ד שהיחוד היה אחר שצוה לכתוב ולחתום אם לא יבא בתוך הזמן שקבע דיבור ודיבור הוא ואתי דיבור של ביטולו ומבטל דיבור של ציוויו הלכך איכא למיחש הכא שמא ביטל: ואי לפי דעת הרמב"ם וסיעתו דגט שביטלו בפירוש הוא מבוטל ואינו חוזר ומגרש בו לעולם אין להביא ראויה ג"כ מההיא דגט ישן דמדהתם לא חיישי רבנן לשמא ביטל אלא הרי הוא בחזקתו דה"ה הכא דלא חיישינן משום דשאני התם שאחר היחוד הוא עצמו חזר ונתנו לה דאפי' לדברי הסוברים דגט שביטלו שוב אינו חוזר ומגרש בו בכה"ג אמרינן דוודאי שלא ביטלו דאם איתא שפייסה וביטל לא היה חוזר ומגרש בו וכיון שהוא עצמו חזר אח"כ וגירשה באותו גט עצמו יש ראיה וודאית שלא ביטלו דלאו ברשיעי עסקינן שהיה נותנו לה אחר שנתבטל וגם ליכא למיחש דכ"ע לאו דינא גמירי והוא היה סבור דגט שביטלו מותר לחזור ולגרש בו משום דכוליה האי לא חיישינן וכיון דכן לא נשאר אלא הגזרה דגטה קודם לבנה בלבד וטעם זה עיקר ואינו משו' דהגט עומד בחזקתו כל זמן שלא הורע כחו מהא דכתב הרמב"ם שליח שהביא גט ונחנו לאשה וכו' דנרא' דע"כ לא קאמר הרמב"ם שהגט או השליח עומדים בחזקתן אלא היכא דכבר נחסר הגט ליד האשה דהכי דייק לשינו ונתנו לאשה אבל בגט ישן שכתבו ולא נתנו לה לא שייך טעמא דהעמד הגט בחזקתו ואע"ג דבגט ישן אמרינן אם נתגרשה תינשא לכתחלה וא"כ נראה דהוי דומה בדומה דהתם כבר נמסר הגט בידה והכא נמי כבר נתגרשה בגט זה ואיכא למימר העמ' הגט בחזקתו מכל מקו' לא דמי דהתם שהנתינה הית' בלי קדימת יחוד לפיכך אחר שנמס' הגט ביד האשה אם אנו באים לחוש אמרי' העמד הגט בחזקתו כל זמן שלא הור' כחו אבל הכא שקדם היחוד לנתינה אף אם נמסר בידה ניחוש דילמא באותו יחוד בטליה להאי גטה אלא וודאי דעיקר טעמא תליא במה שכתב הרב המגיד דכיון שהוא עצמו חוזר ונותנו לה מכאן ראייה וודאי שלא ביטלו דאי הוה מבטלו לא הוה הדר מגרש לה וא"כ נמצא דהראייה מהגט ישן לא דמי דהתם ליכא למיחש למידי מה שאין כן בנ"ד שראינו שנתיחד ואחר היחוד אין לנו שום הוכחה שלא ביטל דאיכא למיחש שמא פייסה:
אבל מ"מ היה נראה להעמידה מהא דפ"ק דקדושין רב מנגיד על מאן דמבטל גטה ועל דמסר מודעה אגטה ופרש"י ז"ל על דמבטל גטה השולח גט לאשתו והגיע בשליח ואמר לו גט שנתתי לך בטל דילמא לא ידעי אינשי דבטליה קודם שבא לידה ושמא יתננו לה השליח לאחר שביטלו ותינשא בו עכ"ל ואם היינו חוששין שמא ביטל או שמא מסר מודעא ואינה נישאת עד שנדע בבירור שלא ביטל ושלא מסר אמאי מנגיד רב לההוא דביטל גטה או דמסר מודעא אלא ש"מ דנישאת בלא שום בירור לפי שהגט עמד בחזקתו וכן נמי של אותו של שליח כל זמן שלא הורע הורע כחן וכן היה אפשר להביא ראיה מהא דאמרו בפ' כל הגט גבי ההוא גברא דשדר גטה לדביתהו אמר ליה לשליח לא תיתביה ניהלה עד תלתין יומין דפרכינן וליחוש שמא פייס ופרש"י ז"ל שמא בא הבעל אצלה ונתיחד עמה ופייס ובעל והוי גט ישן ואילו שמא ביטל שליחות של שליח זה ואינו יכול לגרשה לא קאמר ומהא דפ' מי שאחזו גבי הרי זה גטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך ל' יום היה הולך ובא הולך ובא הואיל וא נתיחד עמה הרי זה גט ולגט ישן אין חוששין שהרי לא נתיחד עמה ופריך בגמרא וליחוש שמא פייס ופרש"י ז"ל כשבא אצלה פייס קטטה שהיתה ביניהן ונתיחד עמה ולאחר זמן אתי בעל ומערער ואמר פייסתי והוי ליה גט ישן ואילו משום שמא ביטל הגט לא קאמר ויראה דטעמא דכלהו משום דכל זן שלא הורע חזקתן לא מחזקינן רעותא לא בגט ולא בשליחות השליח ויכולין אנו למר דמשו' הכי לא חיישי רבנן במי שנתיחד עם אשתו אחר שנכתב הגט אלא לשמ' יאמרו גטה קודם לבנה בלבד אבל לשמא ביטל הגט או מסר מודעא או ביטל שליחות השליח אם היה על ידי שליח לא וא"כ כי היכי דלגבי גט ישן לא חיישי ביה רבנן לשמא פייסה וביטל וגט ה"ה נמי בנ"ד שאין לחוש לשמא פייסה וניטל הגט ואמר שכל גט שיכתוב לו דוד הסופר לאשתו שיהא בטל אלא נעמיד הסופר והעדים בחזקתן ודבריו הראשונים נשארו במקומן כשהיו ובסוף הג' שנים מהיום שצוה לדוד שיכתוב גט לאשתו ולאברהם ויצחק שיחתמו בו וכו':
ומיהו יש לדחות כל הני אי הא דרב מנגיד וכו' דנישאת בלא שום בירור נוכל לומר דלאו משום דהשליחות והגט עומדים בחזקתן אלא משום דרב יוסף הוא דשלחה ליה לרב אחא בר הונא הכי ואיהו הוא דאי' ליה בפ' השולח כרשב"ג דאמר ביטלו אינו מבוטל ולפיכך נישאת בלא שום בירור שאין כאן חשש אשת איש אלא משום לעז ויצא לנו מזה תירוץ נכון על מה דהקשו על רש"י ז"ל שפירש על דמבטל גטה השולח גט לאשתו והגיע בשליח ואמר לו גט שנתתי לך בטל כו' דלאו ברשיעי עסיקינן ששליח יתנהו לה אחר ביטול ועוד דאם כן שליח חטא ובעל מנגיד לפי דרש"י הוצרך לפרש כן מן הטעם דכתיבנא:
אלא שמ"מ היה נראה להעמיד דטעמא דנישאת בלא בירור היינו משום העמד דבר על חזקתו דהא הכריעו כפי' הרמב"ם שפי וחזר וביטלו בפני שנים אחרים משום דקי"ל כרבי דאמר בפ' השולח ביטלו מבוטל ולפי זה היה לנו לחוש שמא ביטל ואינה יכולה להנשא אלא אחרי הבירור אלא ודאי שהגט והשליח עומדים בחזקתן ובגט ישן ג"כ נימא דכוותה היא ומדהת' לא חיישינן לכלים והרי הגט או שליחות השליח בחזקתן כל זמן שלא הורע כחן בנ"ד נמי הרי הסופר והעדים עומדים בחזקתן כל זמן שלא הורע כחן:
ואמנם לאו מלתא היא דנוסף על מה שכתבנו עוד י"ל דגט הבא ביד שליח שאני מהגט ישן דהתם אין חוששין משום דאם לא כן א"א ליתן שום גט על ידי שליח דניחוש שמא ביטלו הבעל אבל בגט ישן למה נעמיד אותו על חזקתו שאף אם נחוש שמא ביטלו הבעל יכתוב לה גט אחר ותתגרש בו אלא ודאי שהטעם העיקר הוא כמו שכתבנו דכיון שחזר ועשה מעשה הנתינה אחר היחוד מוכח ודאי שלא ביטלו ואין מכאן ראיה לנ"ד והא דגבי ההוא גברא דשדר גיטה לדביתהו פיר"שי שהחששא היא משום גט ישן ולא קאמר שמא ביטל השליחות כבר יישבנו זה והא דגבי ההי' דהרי זה גיטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך גם בההיא דמעכשיו אם לא באחי מכאן ועד י"ב חדש דפרכינן בתרוויהו וליחוש שמא פייס ופירש"י בשניהם גט ישן קא פריך ואלו טעם דשמא פייס וביטל הגט לא קאמר יש לומר דלא הוה מצי לפרושי הכי משום דהוקשה לו לרש"י שאם הא דפריך וליחוש שמא פייס הכוונה הוא שמא פייס וביטל הגט הוה ליה למימר באומ' נאמנת עלי שלא בטלתי ועוד דלא שייך נאמנות אלא במה שהיא יודעת ותוכל להכחישו אבל בביטול שיכול לבטל את הגט שלא בפניה לא שייך למימר נאמנות ועוד שאם הקושיא היא ליחוש שמא פייס וביטל הגט והיא אשת איש מה תירץ באומר תהא נאמנת עלי שאם הוא האמינה עליו אנן לא מהימנינן לה אלא נחוש בשלמא בממון שייך נאמנות אבל באיסור אשת איש מה לנו ולנאמנותו. ומפני אלו הקושיות שהקשינו לדעת מי שפירש וליחוש שמא פייס וביטל הגט לא בחר רש"י בפי' זה ופירש וליחוש שמא יבא הבעל ויערער שפייס והוה ליה גט ישן ומפרקינן באומר בשעת התנאי על מנת כן אני מוסר לה שתהא נאמנת עלי כמאה עדים כל זמן שתאמר שלא באתי ונתיחדתי ופייסתי כך פיר"שי ז"ל והשתא התרצו כל הני קושיי דכתבינן דאנן נאמינה ולא נחוש משום דלא נפיק מיניה חורבא אלא שיאמרו גיטה קודם לבנה וכיון שאין אנו חוששין לה אלא החששא היא שמא יערער הבעל כשהוא מאמינה תו לא מערער ושפיר משני באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי דשייך בדבר נאמנות משום שיכולה היא להכחישו אם יאמר שבא בתוך הזמן ופייס ולא משני באומ' נאמנת עלי לומר שלא בטלתי דבביטול לא שייך נאמנות כדכתיבנא. ובזה יובן נמי הא דלא קאמר רש"י שהחששא היא שמא ביטל השליחות דאם כן יפולו מיד כל הני קושיי דכתיבנא ודוק:
אלא דמ"מ היה נראה דליכא למיחש הכא שא פייסה וביטל דהאי חששא הוא בתנאי שהתנה עם אשתו. דשמא פייס אותה ומחלה לו התנאי ועל ידי שמחלה לו חזר גם הבעל וביטל הגט כמו שכתב הרמב"ם בפ' ט' מגירושין הלכ' ט' התנה עליה שתתגרש כשיעבור מנגד פניה ל' יום והיה הולך ובא הולך ובא ולא נתיחד עמה כשילך וישהה ל יום תהיה מגורשת ואע"פי שהיה הולך ובא בתוך ל' יום הואיל ולא נתיחד עמה הרי זה גט כשר בד"א בשהתנה ואמר הרי היא נאמנת עלי לומר שלא פייסתיה אבל אם לא האמינה חוששין שמא פייסה כשהיה הולך ובא ומחלה לו וחזר וביטל הגט כשפייסה ומפני חשש זה יהיה הגט פסול אחר שלושים יום ואם כן בנ"ד שצוה לסופר שיכתוב לו גט לאשתו אחר השלש שנים אם לא יבא ולא התנה עם אשתי כלום אן מקום לומר שמא פייסה ומחלה לו התנאי וחזר גם הוא וביטל הגט. אלא שיש לידחות דרבנן חיישי לפיוס אע"גב דליכא שום תנאי כדמצינו בפ' המביא תניין גבי נכתב ביום ונחתם בלילה ובפ' כל הגט גבי ההוא גברא דשדר גיטה לדביתהו דפרכינן שמא פייס אע"גב דליכא תנאי והרמב"ם הוא עצמו כתבו בפרק הנזכר הלכ' מ' וזה לשונו נתן הגט לשליח ואמר לו לא תתנהו לה עד ליום וחלה או נאנס בתוך הל' וכו עשו שליח אחר בתוך כ' יום בד"א בשלא היה בעלה עמה במדינה או שהיתה מתגרשת מי האירוסין אבל אם מתגרשת מן הנשואין ובעלה עמה במדינה חושש ן לו שמא פייס ואינו עושה שליח בתוך השלושים אא"כ אמר נאמנת עלי שלא פייסתי וכו' הרי כאן דאף להרמב"ם עצמו תנאי ליכא ואע"פכ חששי דשמא פייס איכא:
ואף גם זאת נראה דלא חיישינן לשמא פייסה מהא דאיתא בפ"ב דגיטין אתמר מאימתי מונין לגט פי' שלשה חדשים שהאשה צריכה להמתין רב אמר משעת נתינה ושמואל אמר משעת כתיבה תניא כוותיה דשמואל המשליש גט לאשתו פי' שמסר הגט ביד של ש כדי לגרשה בו לסוף שלשה חדשים והוא הולך לדרכו ואמר אל תתנהו לה אלא לאחר שלשה חדשים משנתנו לה מותרת לינשא מיד פי' דמשעת כתיבה מנינן ולגט ישן אין חוששין שהרי לא נתיחד עמה ומדלא פריך תלמודא עלה וליחוש שמא פייס כדפריך בשאר דוכתי ש"מ דליכא למיחש לפיוס. אלא דמהכא ליכא למשמע מידי דהא תירץ לזה הרשב"א ז"ל בקדושיו דגבי משליש גט ליכא רגלים לדבר שיקפיד על אריכות הזמן כדי לפייס ולבטלו דאיכא למתלי דשלשה חדשים שאמר משום דיודע הוא שאין מועיל לה הגט כלום עד שלשה חדשים משום הבחנה וכיון שאין הפרש בין נתינתו עכשיו לנתינתו מכאן ועד שלשה חדשים מעכבו משום דפעמים אדם בוש ואשתו ומעכבו כל מה שיכול לעכבו עכ"ל וכן כתב הר"ש בר צמח בתשובותיו ח"א סי' קי"ח:
ומיהו עדיין הוה נראה להביא ראיה על שאין לחוש בנ"ד שמא פייסה אותו כשנתיחד עמה ומסר מודעא על הגט שצוה לדוד שיכתוב לאשתו אם יעברו השלש שנים מעת ציוויו ולא בא אל ביתו מהא דתנן בפ' מי שאחזו הרי זה גיטך אם לא באתי מכאן ועד שלושים יום והיה הולך מיהודה לגליל והגיע לאנטיפרס וחזר בטל תנאו ופרש"י ז"ל וחזר מיד בטל תנאו ושוב אין כשר לגרש בו ואפילו חזר והלך לגליל ונשתהה שם שלושים יום אינו גט דקס"ד אנטיפרס בתחלת גליל הוא והרי בתנאו הראשון כבר הלך לגליל ולא שהה ל' יום ובטל הגט שהרי בא אבל לא הגיע לאנטיפרס וחזר ולאחר ימים הלך לגליל ונשתהה ל' יום הרי זו מגורשת דזמן הל' יום לא נקבע אלא משלך לגליל והרי לא הלך עד עתה ונשתהה עכ"ל אלמא דאע"פי שחזר לביתו ונתיחד עם אשתו שאין חוששין שמא פייסתהו וביטל הגט שהרי אמר שאם לא הגיע לגליל כמו שהתנה וחזר לביתו ולאחר ימים הלך לגליל משתהה שם ל' יום כפי תנאו הרי היא מגורש' ולא חיישי רבנן שמא כשחזר לביתו ונתיחד עם אשתו פייסה אותו ובטליה לההוא גיטה ה"ה נמי בנ"ד בעוד שלא הגיע לאי קוראסאו אע"פי שחזר לביתו ונתיחד עם אשתו אין חוששין שמא פייסה אותו ובטליה לההוא גיטא ולפיכך אם הלך למדינת הים אחר שחזר לביתו ונשתהה שם שלש שנים הנה בסוף שלש שני' מהיום שצוה לכתוב ולחתום הגט יכתבוהו ויחתמוהו ויתנוהו לאשתו:
ואמנם אחר ההשקפה הנאותה אין זו ראייה דאיכא למימר הכא נמי מיירי באומר נאמנת עלי שלא פייסתי ומשום הכי כל שכא הגיע לגליל וחזר. כשילך אח"כ וישתהא שם ל' יום כבר קיים תנאו ואין חוששין שמא ביטל הגט כיון שכבר האמינה עליו ואין לתמוה על זה שהרי בפ' השולח מצאתי שכתב הר"ן ז"ל דהקשו הראשונים על ההיא דהמשליש גט לאשתו וליחוש שמא פייס דהא כל היכא דמוכחא מילתא חיישינן והכא הא מוכחא כיון שאינו רוצה לגרש לאלתר ותירצו דלא עדיפא ממתניתין ר"פ מי שאחזו דאוקימנא באומר נאמנת עלי הכא נמי באו' נאמנת עלי ע"כ וא"כ הכא דקא פריך תלמודא אסיפא דכל זמן שאעבור מכנגד פניך וליחוש שמא פייס וה"ה נמי דקשה ארישא דמתניתין דהגיע לאנטיפרס ודאי דיש יותר מקום לומר דהא דקא משני אסיפא דמתניתין באומר נאמנת עלי שלא פייסתי דהכי נמי משני ארישא דהגיע לאנטיפרס באומר נאמנת עלי. אלא דמ"מ יש לבעל הדין לחלוק דהכא בנ"ד למאי נחושא משום ביטול גיטא גט אין כאן אי משום ביטול שליחות השליח שליח אין כאן אי משום גט ישן הרי עדין לא נכתב הגט ואינו נקרא גט ישן אלא כשנתיחד עתה בין כתיבה לנתינה ובנ"ד שנתיחד עמה קודם שכתבו אין כאן גט ישן ולא שייך בה הגזרה דשמא יאמרו גיטה קודם לבנה וכיון שכן נראה דאין כ"ן בית מיחוש וכשיעברו הג' שנים מעת שצוה לכתוב הגט וכתבוהו ויתנוהו לאשתו:
ומיהו אף על גב דלא שייך הכא גט ישן איכא למיפרך בהא דאי משום ביטול השליחות שליח אין כאן. דנהי דשליח אין כאן אבל מ"מ יש לחוש שמא ביטל הסופר והעדי' דאינהו נמי שלוחים מקרי וכדאמרינן בעלמא עשו עדים שליחותם ואם ביטלם שוב אינם יכולים לכתוב ולחתום ואם כתבו וחתמו אחר כך ונתנו לה הוה ליה שלא בצוואת הבעל והגט בטל והא דאי משום ביטול גיטא גט אין כאן נמי ליתא שהרי בהדיא כתב הרמב"ם בפ"ו הל י"ט שאם אמר לשנים כל גט שיכתוב לי פלוני בטל או כל גט שאכתוב בבית דינו של פלוני הרי זה גט בטל או כל גט שאכתוב מכאן ועד עשרים שנה בטל הרי גט בטל הנה דאע"פי שאין כאן גט יש ביטול:
אבל מ"מ תאמר כיון דא"א לכתוב לה גט אחר שכבר הלך בעלה למדינ' הים ואין שיירות מצויות ללכת ולבוא להביא גט אחר לאשתו אין לך שטת הדחק גדול מזה ומשום שריותא דהאי איתתא שלא תשאר עגונה. אחר הג' שני' יכתבו הגט ויגרשוה בו: דע שאין כח לנו לבדות דברים מדעתינו להקל בשום עניין משום עגונא דאיתתא אם אינו מאותם שהוזכרו בתלמוד בלבד אע"פי שיש בידינו כמה אמתלאות וכמה סברות להקל והעד הנאמן טל זה הוא הרב הגדול ר' אליה מזרחי שסיפר בתשובותיו ח"א סי' פ"ב דבזמן ראבי"ה קמו שני חכמים מחכמי הדור שמם ר' אברהם בר ר' משה ור' אלעזר בר ר' שמואל ז"ל ונתעצמו הרבה מאד להתיר אשה אחת עגונה שטבע בעלה במים שאין להם סוף והיו עמה כמה חזקות וכמה אמתלאות וסברות נכונות להתר חדא שעברו עליה שבעה שנים מזמן הטביעה ואם היה בחיים א"א שלא היה נשמט ועוד שהמקו' שטבעה הספינה שהיה בעלה שם היה קרוב מאוד לקהלות כי היא טבעה בין שתי עיירות שהיו בהן קהלות ואלו היה שום חידוש היה נשמט להם בלא ספק ועוד שהניח אשה ובנים קטנים ואב בחיים וחזקה שאין הבן עובר על כבוד אביו ולא הבעל טל שאר כסות ועונה ולא האב מתיאש מבניו הקטנים כי רחמי האב על בניו הקטנים ואם היה חי לא היה נמנע לבוא ועוד שכשהלך קבל עליו בקניין לבטל הבית אחד אדעתא דשבועתא שיחזור ללמד את בנו וחזקה שאין אדם עובר טל שבועתו ואמרו לא די שזו החומר' של מים שאין להם סוף היא כמו תמיהא אלא שנוסיף אנחנו תמהון על תמהון לאוסרה לעולם ותתעגן האשה כל ימיה וכתבו ראייותיהם וסברותיהם כל אחד לעצמו ועם כל זה לא עלה בידם אבל קם רבינו אבן העזרי ז"ל ודחה סברותיהם וראייותיהם בכח גדול וביד חזקה ואמר שמכיון שלא מצינו בתלמוד שיקבעו זמן לדבר אין בידינו לבדות דברים מלבנו בלא שום ראייה ובלא שום סמך אע"פי שיש כמה אמתלאות בדבר כי ראינו כמה דברים שהחמירו בהם חכמים ולא חששו לעגונא דאיתתא שהרי אמרו אין סומכין על הסימנין שבגופו ושבכליו ולא בראוהו מגויד או א וחיה אוכלת בו ולא אזלינן בתר מילי דסברא וכן בנפל בגוב אריות וכיוצאבהן ויש מקומות שרצו להקל בהם ופירשו אותם בהדיא הון אין לנו אלא מה שמנו חכמים עכ"ד וכיון שכן הוא מי הוא זה אשר ימלאנו לבו להתיר א הג' שנים לכתוב הגט משום עגונא דאו הא לא אשכחן בכולה תלמודא כנ"ד שנינו לומר שהוא אחד מאותם שאמרו חכמינו ז"ל להקל משום עגונא וכל עוד שאין ראיה ברורה או יסוד חזק לסמוך עליו אין כח נמי להקל אפי' בשטת הדחק וראייה לדבר זה מה שהביא הוא הרב ר' אליה מזרחי עצמו מההיא עובדא דפ' המביא תניין דההוא דאמר להו לעשרה כתבו גט לאשתי חתום ביה אי מיניהו ביומיה ואינך מכאן ועד עשרה יומי אתא לקמיה דר' יהושע בן לוי א"ל כדאי הוא ר' שמעון לסמוך עליו בשטת הדחק ופירש"י כדאי הוא ר' שמעון דמתניתין דאחר נכתב ביום ונחתם בלילה כשר: לסמוך עליו בשעת הדחק שהלך הבעל לדרכו או שנשאת כבר בגט זה: משמע שאם לא היה לו שום תנא לסמוך עליו היה פוסל הגט שנכתב ביום ונחתם בלילה אפי' בשעת הדחק ולא היה חושש משום עוגונא דאיתתא לפרש מילתיהו דרבנן שלא בשעת הדחק דאיפשר לכתוב גט אחר אבל היה פוסלו והיתה נשארת האשה עגונה כל ימיה אע"פי שאין פסלות הזה אלא משום חשש שמא יכפה על בת אחותו אליבא דר' יוחנן או משום פירות אליבא דיש לקיש והשתא דברים ק"ו ומה בדבר שאין בו חשש איסור א"א היה פוסלו ונא היה חושש משום עיגונא דאיתתא לפרושי מילתיהו דרבנן דפסלי ליה לגט שנכתב ביום ונחתם בלילה דמיירו דווקא שנא בשנות הדחק דאיכא תקנתא כ"ש בנ"ד שישבו בו משום חשש איסור א"א ודאי דאין להכשירו משו' עגונא דאיתתא לפרושי דלא החמירו רבנן בעגונא אלא שלא בשעת הדחק דאיכא תקנתא אבל בשעת הדחק כי הכא ניזיל לקולא. הלכך לא יכתבו בגט בשום פנים אחר הג' שנים זה הוא דעתי בזה ואני רוצה לחזקו בראיות שלא תיפול וליסדו על מכונות שלא תמוט שכבר יגעתי לילך מדחי אל דחי ולפי זה נמצא דהצד השני שבא בשאלה ואת"ל שדבריו הראשונים במקומם עומדים וכו בנ"ד שהוא כהן נמתין לכתוב הגט מיום שנסע בפעם שנית וכו' שהוא מבואר הביטול דהא אפילו א מהיום שיצא מכאן לא היינו רואים אותו שחזר לא היו כותבים הגט וכ"ש השתא שחזר ונתיחד:
והראיה הא דאמרינן בפ' כל הגט ההוא גברא דשדר גיטא לדביתהו אמ"ל לשליח לא תתבי ניהלה עד תלתין יומין איתניס בגו תלתין יומין פי' שידע שלא יוכל ללכת לאחר שלושים ליתן הגט לאשה אמר רבא חלה טעמא מאי משום דאניס הא נמי הא אניס א"ל מסור מילך קמן דילן דלבתר תלתין יומין משוינן שליח דיהיב לה ניהלה אמרו ליה רבנן לרבא והא שליח שלא ניתן לגירושין הוא פי' בתוך שלושים אמר להו כיון דלבתר תלתין יומין מגרש שליח שניתן לגירושין הוא ופריך עלה וליחוש שמא פייס מי לא תנן מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש ומת בתוך י"ב חדש הרי זה גט והוינן ביה וליחוש שמא פייס פרש"י שמא פייס בתוך י"ב חדש שיש שהות הרבה לבוא ואין זה דומה לשולח גט ממדינת הים ואינו קובע זמן לשהותו בידו דהתם ליכא למיחש שמא פייס דאימר אמר הבעל קדמני השליח כבר וכבר בא הגט לידה ולא עקר נפשי' מספקא. ואמר רבה בר רב הונא הכי אמר אבא מרי משמיה דרב באמור נאמנת עלי לומר שלא באתי פי' באמר בפני בית דין בשעה שמוסרו לשליח הרי היא נאמנת עלי כמאה עדים ולעולם אם ערער לומר גט ישן הוא הרי אני מאמינ' לומר שלא באתי בתוך הזמן אצלה וכיון דמעיקרא הימנה תו לא מהימן לערער וכ"ש דאנו לא ניקום ונערער אלמא טעמא דאמר סכי הא לא אמר הכי ליחוש איכסיף לסוף איגלאי מלתא דארוסה הואי אמר רבא אם אמרו בנשואה יאמרו בארוסה פי' שאינו מחזר לפייסה כמו בנשואה שהיא חביבה עליו הנה מבואר מתוך סוגיא זו דכל היכא שקבע זמן לנתינת הגט דבנשואה חיישינן שמא בא ופייס בתוך כך. ואמרינן נמי בפ' מי שאחזו תניא זה גיטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך שלושים יום והיה הולך ובא הולך ובא הואיל ולא נתייחד עמה הרי זה גט ולגט ישן אין חוששין שהרי לא נתייחד עמה ופריך וליחוש שמא פייס ומשני באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי ואיכא מאן דמתני לה אמתניתין מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש ומת בתוך י"ב חדש הרי זה גט וליחוש שמא בא ומשני אמר רבה בר רב הונא באומר נאמנת עלי לומר שלא באתי מאן דמתני לה אמתניתין כ"ש אברייתא פיר"שי כיון דהיכא דלא בא חיישינן שמא פייס אי לא דאמר נאמנת עלי ברישא כ"ש אבריתא שהיה הולך תמיד ובא. ומאן דמתני לה אבריתא אבל אמתניתין לא פיר"שי אבל אמתניתין דמת בתוך י"ב חדש ולא ראינו שבא בעיר משיצא לא חיישינן שמא פייס ואפי' לא הימנה עליו מעיקרא הוי גט דהא אם לא באתי קאמר והא לא אתא וכתב הר"ן ז"ל והרי"ף ז"ל כתב לשונות הללו סתם ונראה שהוא פוסק כלישנא בתרא ואפי' אמתניתין בעינן נאמנת עלי והכי נמי מוכח בגמרא בפ' כל הגט דפרכינן וליחוש שמא פייס מי לא תנן מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש וכו' ואמר רבה בר רב הונא באומר נאמנת טלי שלא באתי אלמא סוגיין דעלמא כמאן דמתני לה אמתניתין וכן דעת ר"ח ז"ל והראב"ד ז"ל בהשגות עכ"ל גם הרשב"א ז"ל כתב בחידושיו ולעניין פסק הלכה מסתברא דקיימא לן כמאן דמתני לה אמתניתין חדא דקי"ל כאיכא דאמרי ואיכא דמתני לה כאיכא דאמרי הוא ועוד דבדאוריתא הלך אחר המחמיר הילכך אפי' אמר לה אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש ולא נודע כי בא בתוך י"ב חדש אפי' הכי חיישינן שמא בא בחשאי ולא הרגיש אדם בביאתו עכ"ל וכן דעת הרא"ש ז"ל בפסקיו וכן פסק הטור סוף סי' קמ"ד הרי דאף שלא ראינו שבא לעיר משיצא דכל היכא דלא הימנה הבעל לומר שלא בא חיישינן שמא בא בסתר והגט פסול ואע"גב דהרמב"ם ז"ל כתב בפ' ט הלכה י"א הרי זה גיטך מעכשיו אם לא באתי מכאן ועד י"ב חדש אין חוששין שמא בסתר בא שאין דרך בני אדם לבוא בצינעא ואם תם הזמן שקבע ולא בא הרי זו מגורשת כבר תמהו עליו בפסק זה כל הפוסקים דאיך פסק לקולא באיסורא דאוריתא ועוד דלישנא דמתני לה אמתניתין הוי לישנא בתרא ובכולי תלמודא לישנא בתרא עיקר ועוד דבפ' כל הגט גבי ההוא גברא דשדר גיטא לדביתהו וכו' פריך סתמא דתלמודא אמאן דמתני לה אמתני' כנראה בהדיא דתופס עיקר להאי לישנא ואף דה"ה שם הליץ בעד הרמב"ם וכתב ורבינו פסק לקולא ואודיעך טעמו הוא סבור שאין חששות אלו דשמא פייס ושמא בא מדאוריתא מפני שבדין תורה העמד דבר על חזקתו וכיון שנתגרשה אין חוששין לדבר אחר שאין אנו רואים אותו ואין ספק מוציא מידי ודאי אלא שחכמים חששו בערוה החמורה וזהו שכתב רבינו למעלה יהיה הגט פסול וידוע בדבריו שכל מקום שהוא ז"ל מזכיר פסול הוא מדבריהם וכיון שכן נמצא שמחלוקות לשונות אלו הם בדרבנן והלך אחר המיקל מ"מ כבר כתב הוא בסוף דבריו ובאמת שהסוגייא שבפ' כל הגט קשה קצת לדברי רבינו ששם הביאו האי לישנא שצריך לומר נאמנת עלי שלא באתי וכתב עליו הרב בעל מכתב אליהו סי' מ"ב ובאמת דלפי' ע"ד ההיא דפ' כל הגט הויא קושיא אלימתא לדברי הרמב"ם ולא ידעתי במה החלישו ה"ה שהעמידו על קצת קשה ע"כ וכיון דכן הוא אפי' אם לא היה אירע שחזר ונתייחד עם אשתו אלא שמהיום שיבא מכאן שוב לא ראינו שבא אפי' הכי היינו חוששין שמא בחשאי בא ולא הרגיש אדם בביאתו וכ"ש השתא שחזר לביתו לעיני הכל ונתייחד עם אשתו כ"כ זמן שיש לנו לחוש שמא פייסה אותו וביטל:
אלא שלפי זה שכתבתי יש כנגדו גברא דאפי באלף לא בטיל הוא הרמב"ם ז"ל שכתב דווקא כשהוא עמו במדינה ונתן לה גט לאחר זמן חיישינן שמא פייס עד שיאמר נאמנת עלי שלא פייסה אבל אם אינו במדינה ואמר הרי זה גט אם לא באתי בתוך י"ב חדש אין חוששין שמא בא בסתר שאין דרך בני אדם לבא בצינעא הרי בהדיא דכל שהוא עמה בעיר דווקא חיישינן אבל אם אינו עמה בעיר אפי' קבע זמן לנתינת הגט לא חיישינן. ומה גם דה"ה הליץ בעד הרמב"ם ולא הקשה עליו אלא בקשה קצת וגם הר"ן ז"ל אחר שכתב דעת הרי"ף דפסק כלישנא בתר' תליץ גם כן בעד הרמב"ם ולא הקשה עליו כלל וגם הרב בעל מכתב אליהו אחר שהקשה עליו הקשיא דכתיבנא לעיל הליץ ג"כ בעדו בטוב טעם ודעת באומרו דכי אמרינן בעלמא הלכתא כלישנא בתרא היינו כשהלשון האחרון היה יכול להיות ראשון ובעל התלמוד הביאו אחרון משם ראייה דחביבא ליה ומשום הכי אחריה ברם הכא הלשון דמתני לה אמתניתין לא היה יכול להיות ראשון דהסוגייא קיימא אברייתא דכל זמן שאעבור מכנגד פניך ועליה צריך להקשות ולתרץ תחילה וכן דייקינן בלישנא דתלמודא אשכחנא דמאן דמתני לה אברייתא צריך להיות אחרון אלא שההכרח כנז' הביאו להיות ראשון והא מאי דקאמר מאן דמתני לה אמתניתן שכן אברייתא ומאן דמתני לה אברייתא אל אמתניתין לא ולמה לא שמר את סדרו הראשון לומר מאן דמתני לה אבריית' ברישא כמו ששנאן תחילה אלא ודאי בא לומר דלישנ' דמאן דמתני לה אברייתא ראוי להיות אחרון אלא שנשנה ראשון מחמת ההכרח כנז' וזהו מה שהביאו להרמב"ם ז"ל לפסוק כמאן דמתני לה אברייתא וכו' וההיא דפ' כל הגט לא קשיא ליה מידי דהרמב"ם תופס בההיא דשדר גיטא לדביתהו כרבא דלא חיישינן לשמא פייס ומאי דהקשו ליה וליחוש שמא פייס לאו קושיא היא ואע"גב דאכסיף רבא מחמת קושיא זו הלכתא כוותיה דסוד ה' ליראיו וטעמא הוא דכל שהבעל אינו עמה בעיר לא חיישינן לפיוס והמביאו להרמב"ם לקיים זאת הסברא הוא ההיא דאמרינן בפ' המביא תניין המשליש גט לאשתו ואמר לו אל תתנהו לה אלא לאחר שלשה חדשים משנתנו לה מותרת לינשא מיד ומפני שהוא ז"ל הרגיש בקושיא דאמאי לא פריך תלמודא הכא וליחוש שמא פייס כדפריך בההיא דשדר גיטא ובשאר דוכתי משום הכי סובר כפי' רש"י שהוא הלך לדרכו וכיון שכן הא דפריך התם וליחוש שמא פייס רבנן דרבא הוא דפרכי לה דסברי כמאן דמתני לה אמתניתין אבל סתמא דתלמודא הכא תפס במושלם כמאן דמתני לה אבריית' דווקא ומשום ומשום הכי לא פריך דליחוש שמא בא ופייס זהו דעת הרמב"ם ז"ל ורש"י ז"ל כפי עיקר כוונת הרב בעל מכתב אליהו והוא דרך ישר ישר ונכון בעיני מאד ליישב דברי רש"י והרמב"ם ז"ל וא"כ נמצא שאין לנו שום ראייה מהני סוגייות דכתיבנא לפי דעת הרמב"ם לומר דכ"ש הוא בנדון דידן שלא יכתבו הגט אזו הג' שנים ואמנם מה שהיה אפשר לומר הוא דכיון שהוא ז"ל סובר שכשהוא עמה בעיר חיישינן שמא פייס דבנ"ד שגם חזר לביתו ונתייחד עם אשתו דכ"ש הוא שיש לחוש שמא פייסה וביטל:
אלא שאין אנו צריכין לזה דבנ"ד אם יכתבו הגט אחר הג' שנים מהיום שציוה לכתבו כיון שנתייחד עמה בין אמירה לכתיבה מלתא דפשיטא היא דהגט נטל לגמרי לדעת הרמב"ם ז"ל והראייה שכך כתב בפר' ט' הלכה כ"ה נתייחד עמה אחר שאמר להן לכתוב ולחתום וליתן לה הרי אלו לא יכתבו. וק"ו הדברים אם הגט שניתן לה לידה כשנתייחד עמה נפסל הגט שמא בעל. ק"ו לזה שלא נכתב ואם כתבו ונתנו לה אחר שנתייחד עמה אינו גט עכ"ל וכתב הרב המגיד ז"ל וז"ל דין זה אינו מבואר בגמרא ורבינו הוציאו מדין ק"ו כמו שכתב ויש מן האחרונים ז"ל חולקים עליו והרמב"ן כתב נראה שאם אמר לעדים כתובו ונתייחד אח"כ עמה והן איחרו וכתבו אם משנכתב זמנו לא נתייחד עמה הרי זה גט כשר שאין כאן לחוש משום שמא יאמרו גיטא קודם לבנה ולא נתבררו לי דברי הרב רבינו משה ז"ל שאמר נתייחד עמה אחר שאמר להם וכו' וק"ו הדברים וכו' ואין ק"ו זה כלום ואזלינן בתר טעמא ואפשר שלא כיון הרב אלא לחוש לפייס ומדינא ודאי דיש לחוש שמא פייס אא"כ אמר נאמנת עלי שלא פייסתי ע"כ בפ' כל הגט ובאמת שכוונת רבינו אין לחוש לפייס בלבד ולהיותה ספק מגורשת שהרי כתב ואם כתבו ונתנו לה אחר שנתייחד עמה אינו גט ונתבאר בדבריו פ"י שכל מקים שכתב הוא אינו גט ר"ל שאינה מגורשת כלל ויש לדון בדבריו ולומר דיו לבא מן הדין להיות כנדון שהרי כשנתייחד עמה אחר נתינת הגט אפילו בעדים כיון שלא ראינו שבא עליה אינה אלא ספק אשת איש כנז' פ' עשירי וכאן היאך דן אותה בודאי אשת איש כנז' הואיל ומדין ק"ו הוא למד ובודאי שדעתו היה ללמוד פסול הגט מדין ק"ו וביטולו מן הסברא שהוא סבור שכל שנתייחד אחר האמורה הרי הוא כאלו בטל בפי' שליחות' דודאי חזר בו ואינו רוצה לגרשה ואע"גב דגלויי דעתא בגיטא לאו מלתא היא כנז' פ"ו כיון שעשה מעשה שנתייחד עמה בטל השליחות לגמרי ולא דמי לגט ישן דאם נתגרשה בו הרי זו מגורשת כנז' פ"ג דהתם הוא עצמו עשה מעשה הנתינה אחר הייחוד אבל כאן שאחר שנתייחד לא עשה כלום כבר נתבטל שליחותם ואין במעשיהם כלום זהו דעתו ז"ל ובעטור כתוב וחזינא להו לרבוות' דכ"מ שנתייחד עמה בטל הגט לגמרי וצריכה גט שני עכ"ל ואפשר שכוונת הגאונים ז"ל היא על הדרך שהזכיר רבינו ז"ל כאן וברשב"א ז"ל הסכים בפ' הזורק לדעת הרמב"ן ז"ל שכתבתי למעלה שאין הגט בטל אלא פסול משום חשש פייוס עכ"ל:
והשתא יש להקשות במאי דכתב הרמב"ם ז"ל ובמאי דכתב ה"ה על דבריו טובא חדא שאין זה ק"ו של כלום דהתם איכא למיחש לקידושין ובנדון דידיה ליכא למיחש להכי ועוד היאך פסק בפי' דאינו גט הוה ליה לומר דהויא ספק מגורשת דהא בשמעתין ספוקי בעלמא מספקי להצריכה גט שני וכחו שהקשה הר"ן ז"ל ותו קשה לפי מה שדן הכא דאינו גט אמאי הכשיר התם בפ' ג' באחר לסופר כתוב גט לארוסתי לכשאשאנ' אגרשנה וכנסה וגרשה בו כשר וליחוש שמא פייס וביטל הגט שאינו גט לדעתו ז"ל ועוד הקשה הרב שלמה הכהן ז"ל בסי' קפ"ט על מה שכתב ה"ה בשם הרמב"ן ז"ל ואפשר שלא כיון הרב אלא לחוש לפייוס וכו' ויש לתמוה שאם כן אמאי אצטריך לאתויי ההוא ק"ו דמחשש בעילה אתינן עלה ועוד הקשה במה שכתב ה"ה ולא דמי לגט ישן דאם נתגרשה תנשא כנז' פ"ג וכו' דאי חיישינן לביטול אפי' שעשה מעשה אח"כ ונתנו לה מה בכך דהא גט שביטל אינו חוזר ומגרש בו וא"כ א"א לומר אלא שהייחוד אינו מורה ב טול ואין לחלק ולומר דבשלמא גבי גט ישן כיון שעשה מעשה הנתינה אחר הייחוד הוכיח סופו על תחילתו ונתגלה שחה שייחד עמה קודם הנתינה לא היתה כוונתו לבטלו אבל כשלא עשה מעשה מוכיח כה"ג דנתייחד עמה אחר שאמר לכתוב וליתן אמרי' דמסתמא תא ביטל דלא ימנע או הייחוד מורה ביטול בודאי או אינו אלא חששא בעלמא אם הוא ביטול ודאי אפי' אם חזר אח"כ ועשה מעשה מוכיח מה בכך כל שנתייחד עמה דחשבינן ליה ביטול בהדיא מה מעשה מועיל להוכיח שלא ביטל ואם הייחוד אינו מורה על ביטול ודאי רק ספק וחשש ביטול ומ"ה כל שעשה מעשה מוכיח יראה שנסתלק ספק וחשש הביטול א"כ בנ"ד כל שנתייחד עמה אחר שאמר לעדים לכתוב כיון שאינו אלא חשש וספק אם כן למה פסק הרמב"ם ז"ל וכתב דאינו גט דמשמע דאינה מגורשת כלל והא אינו אלא ספק מגורשת וצ"ע עכ"ל. ואין ספק אבל כל משכיל שאלו הקושיו' דהקשו קמאי ובתראי על הרמב"ם ז"ל שאם אינם מפילים דבריו מחלישים דינו והיה ראוי להיותה ספק מגורשת ואמנם עם היות שנראין קושיות חזקות יש להן תירוץ נכון אם לשתים הראשונות כבר תירץ הרב לחם משנה דטעמא דבעל לשם קידושי לא שייך כאן דבשלמא התם אמרינן הכי משום דכבר נתן הגט והיא מגורשת וחזקה אין אדם עושה באשתו בעילת זנות ולכך אמרינן דבעל לשם קידושין אבל הכא דעדיין לא נכתב הגט אין כאן בעילתו בעילת זנות וא"כ היכי אמרינן דבעל לשם קידושין ועוד דכיון דעדיין לא גירש למה ליה לבעול לשם קידושין וכו' אלא מה שהביא דרך ק"ו הוא דמי יאמר לנו כאן דבעל עד שנאמר שבשביל כך בטל הגט לכך אמר דהשתא דהתם אמרינן שמא בעל כ"ש הכא שלא נכתב דאמרינן שמא בעל וכיון דבעל ביטל ועל זה הקשה הרב המגיד דיו לבא מן הדין להיות כנדון דהא התם אי הוי ספק אם בעל הכא נמי הוי ספק ואימור שלא בעל ולא ביטל הגט לכך תירץ ה"ה דעניין ספק הבעילה למד רבינו מק"ו ובשביל כך הוא פסול דאיכא למיחש שמא בעל אבל עניין הביטול ודאי למדו מן הסברא דכיון שיש שורש חן הק' דאימור דבעל וביטל לכך האריך עצמו יותר ואמר שהוא בטל לגמרי ואם לאו הכי לא היה די הסברא לבטל הגט עיין שם ועל הקושיא הב' כבר ראיתי לרב יום טוב צהלון בסי' קע"ה בעניין דומה לנדון דידן שתירץ דכיון דמתחילה נחית להכי ובכוונה זו נשאה ליא למיחש שמא כשבא עליה פייס משו' דמתחילה אדעתא דהכי נחית אבל בעלמא דלא אמר כן כיון שנתייחד עמה פייס וביטל ומשום הא נמי ניחא דלא חיישינן לגיטא קודם לבנה משום דכיון דאמר דברים אלו קודם שנשאו קלא אית לה למלתא וכ"ע ידעי וכו':
ואחר שכתבתי זה הואלתי לחפש בספרי האחרונים המלאי' כל טוב לראות היש בהם איזה תירוץ על מה דהקשה הרב מהרש"ך ועל צד הקרי נזדמן לי ספר בני יעקב להרב המובהק כמהר"ר יעקב ששון ומצאתי בו דבעניינים שונים שכתבתי כוונתי לדעתו הרחבה ושמחתי ושם ראיתי דמה שהרב הכהן הגדול הניחו בצ"ע שהוא תירצו בנקל בדף קס"ח ע"א בסופו וז"ל ומהרש"ך בחלק ב' בסי' הנז' הקשה עוד על דברי הרמב"ם וה"ה ז"ל דלפי טעמיה דהוי משום פייוס אחאי אצטריך לאיתויי ק"ו מבעילה ונראה דטעמא דהרמב"ם משום דבההיא דחיישינן שמא פייס לא סבירא ליה כדברי הסוברים שמא פייס וביטל הגט אלא שמא פייס ומחלו שניה' התנאי כמבואר בדבריו פ"ח וא"כ לא הוה מצי להביא ראייה משם דהתם איכא טעמא דשמא מחלו שניהם התנאי אבל הכא לא שייך האי טעמא שהרי אין כאן שום תנאי ומשום הכי אייתי ק"ו מההיא דמגרש את אשתו דחיישי' שמא בעל והכא נמי דכוותה ועל מה דהקשה עוד מהרש"ך תירץ דנהי דהייחוד הוא ראייה שביטל ודאי מיהו היינו דוקא היכא דאין ניכר מתוך מעשיו שלא ביטלו ומשם הכי כיון שציוה לכתוב ולחתו' לה ואח"כ נתייחד עמה מסתמא ביטל דאם לא ביטל הוה ליה לחזור ולצוות לעדים שיתנוהו לה אבל גבי גט ישן דהא חזינן שאחר הייחוד נתנו לה הוא עצמו א"כ מכאן ראייה יה שלא בטל ועוד דלא כתב הרב המגיד אלא שמא ביטל השליחות והתם לא שייך למומר הכי ופשו' הוא ע"כ וכיון דהותרו הקשרים כולם שהי נגד הרב היה נרא' לפסוק כוותיה ומה גם לפי מה שכתב בעל בני יעקב דעיקרא דהאי מלתא למדה הרמב"ם ז"ל מההיא דאמרינן בפ' ב' דגיטין ההוא דאמר לעשרה כתבו גט לאשתי וכו' חתום ביה תרי מיניהו ביומיה והנך מכאן ועד עשרה ימים ואמרינן כדאי הוא ר' שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק ופיר"שי כגון שכבר נשאת בגט זה והא א"ר שמעון בן לקיש לא הכשיר ר' שמעון אלא לאלתר אבל מכאן ועד עשרה יומי חיישינן שמא פייס ומשני בההיא כר יוחנן סבירא ליה וכתב על זה הרב בני יעקב ומשמע ליה להרמב"ם ז"ל דההוא עובדא מיירי שציוה הבעל להם לכתוב ולחתום וליתן לאשתו והם איחרו וחתמו עד אחר עשרה ימים וביני ביני הלך הבעל והם עשו ציוויו ונתנו לה ואהא אמרינן דכיון שהוא שעת הדחק שכבר נשאת בגט זה כדאי הוא ר' שמעון לסמוך עליו ועלה אמרינן והא ארשב"ל חיישינן שמא פייס והיינו ודאי לאקשויי דהיכי אמרת וכדאי לסמוך עליו בשעת הדחק ואם נשאת לא תצא והא אמרינן דחיישינן שמא פייס וא"כ אפי' אם נשאת תצא. וקשה ליה להרמב"ם דמאי קושיא והרי חששא דשמא פייס חששא דרבנן הוא וכחו שכתב הוא ז"ל עצמו גבי הרי זה גיטך כל זמן שאעבור מכנגד פניך וכו' דהקשינן שמא פייס ומשום הכי בעינן שיאמינ' וכתב שאם לא האמינה הגט אינו אלא פסול ואם נשאת לא תצא וטעמא דמלתא משום דחששא דרבנן הוא ומשום הכי ס"ל דדוקא החם שכבר נמסרה הגט לידה הוא דאמרינן דפסול לבד הוי משו' דכל שכבר בא הגט ליד האשה אין לחוש עוד לשום דבר אבל בכה"ג שציוה להם לכתוב ולחתום ולתת ביד האשה א"כ כיון שלא נגמר הגט עדיין אם נתייחד עמה בנתיים הגט בטל דאמרינן ודאי מדנתייחד עמה רגלים לדבר שביטלו ומשום הכי פרכינן וליחוש שמא פייס וא"כ אפי' נשאת תצא דהא ספקא דאוריתא היא ומינה למד הרמב"ם דמדחזינן הכא דפריך וליחוש שמא פייס אע"גב דלא ראינו שנתייחד עמה ואפי' הכי פרכינן דליחוש שמא נתייחד א"כ מינה מוכח דאם נתייחד עמה הגט בטל בודאי ומשום הכי פרכינן הכא דאע"גב דלא חזינן שנתייחד ניחוש שמא נתייחד והוה ליה ספק א"א ואם איתא דאפי בנתייחד אינו אלא ספק מאי פריך הרי אפילו בנתייחד אינו אלא ספק ואנן היכא דלא חזינן לה שנתייחד ניחוש שמא נתייחד למימר אפי' אם נשאת תצא אלא ודאי דבנתייחד ודאי הגט בטל לגמרי עכ"ל ואם כן נמצא דדברי הרמב"ם יש להם ג"כ עיקר בגמרא והיה נראה לפסוק כהרמב"ם ז"ל ולומר שאם כתבו הגט אחר הג' שנים שהוא בטל מן התורה ועדיין היא אשת איש גמורה ואם נשאת תצא והולד ממזר ושלא נאסרה על בעלה שהוא כהן משום גרושה. אבל כיון דהאי ק"ו דהרמב"ם ז"ל שדו ביה נרגא כל הפוסקים והרי"ף ז"ל לא גלה סברתו בזה ומה שכתב העיטור בשם רבוואתא יש לפרשו שלא על הדרך שהזכיר הרב ז"ל ומצינו דהרשב"א והר"ן ז"ל דחו בכל עוז ותעצומות דברי הרמב"ם ונמשכו אחר סברת הרב הגדול הרמב"ן ז"ל שכתב דמדינא ודאי דיש לחוש שמא פייס אא"כ אמר נאמנת עלי נראה דהכי הלכתא ואע"גב שכתב בתחילה אם משנכתב זמנו לא נתייחד עמה הרי זה גט כשר היינו כשאמר תהא נאמנת עלי דתו ליכא למיחש לפייוס וביטול גיטא כיון דהאמינה עליו אבל היכא דלא אימנה אף הוא אזיל ומודה דאיכא למיחש לפייוס וא"כ בנ"ד שלא האמינה עליו לא יכתבו הגט אחר הזמן שקבע ולא בא ואם כתבו ונתנו לה הרי היא ספק מגורשת וכן פסק רבינו מוהרי"קא בשולחן אבן העזר סי' קמ"ט סעי' ז' וז"ל נתייחד עם אשתו אחר שאמר לכתוב ולחתום גט וליתנו לה הרי אלו לא יכתבו ואם כתבו ונתנו לה אחר שנתייחד עמה הרי זו ספק מגורשת עכ"ל וה"ה הכא בנ"ד דהכי נקיטינן כנ"ל להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מ"ו היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן הנראה לענ"ד כתבתי:
תם ונשלם ביום ט"ו לחדש אייר משנת התקכג פה באמשטרדם יע"א:
הצעיר משה בלא"א דוד רודריגיז לופיס נ"ע: