שאלה עג ראובן שוכב על ערש דוי ומצוה מחמת מיתה שיתנו מנכסיו לבת בנו שהיתה נשואה ללוי מאה פלורינ"יס ותקנה בהן תכשיט טוב ויפה להתקשט בו ונפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש ואחר כך כמו חדש ימים נפטרה גם כן האשה בת בנו אשת לוי קודם שהגיעו המטות לידה והניחה בן קטן ואחר פטירתה כמו ששה חדשים נפטר גם הוא ועתה לוי בעל האשה תובע מחמיו בן ראובן המאה פלוריני"ס כי עדיין לא הוציאם מתחת ידו ובן ראובן משיב אמריו לו אבי לא צוה אלא שתקנה בתי בהם תכשיט טוב ויפה להתקשט בו והיא נפטרה בזמן מועט אחר פטירתו וטל כן נתבטל מחשבתו וצוואתו ולוי בעל האשה טוען שאין זה טעם להתבטל מחשבתו וצוואתו יורינו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה אני טרם אחלה נדבר יהיו דברי אלה בהתנצלות איחור וקיצור תשובתי יען קצור קצרה ידי לפסוק פסו"קי כאשר את לבבי מכמה הרפתקות דמטו עלי מבית ומחוץ רבו מספר השתרגו טלו טל צוארי ולא נתנוני השב רוחי סיבות המספיקות היות שתיקותי יפה מדיבורי ברם בזכרי על משכבי הדין פסוקא דדוד מלכא תורת ה' תמימה משיבת נפש אחרתי זאת נחמתי בעונ"יי כי אמרתך חיתני לאחוז בקן קולמוסי להפיק רצון שואלי בשורותים עד ישקיף וירא ה' משמים יחייני מיומים כאשר לו אחלה בפרישות כפיים ישב רוחי בעמדי על עי"ן המים בל אבוא עוד לידי רפיון ידים וזה החלי בעזר האל הרוקע הא"רש על המ"יים:
תנן בכתובות (פרק אע"פ דף נ"ד ע"ב) אף על פי שאמרו בתולה גובה מאתיים ואלמנה מנה אם רצה להוסיף אפילו מאה מנה יוסיף נתארמלה או נא גרשה בין מן הנשואין בין מן האירוסין גובה את הכל ר' אלעזר בן עזריה אומר מן הנשואין גובה את הכל מן האירוסין בתולה גובה מאתיים ואלמנה מנה שלא כתב לה אלא על מנת לכונסה וכו' ע"כ ופירש רש"י שלא כתב תוספת דמדעתו אלא על מנת לכונסה:
ובגמרא (דף נ"ה) איתמר רב ור' נתן חד אחר הלכה כר' אלעזר בן עזריה וחד אמר אין הלכה כר' אלעזר בן עזריה תסתיים דר' נתן הוא דאמר הלכה כר' אלעזר בן עזריה דשמעינן ליה לר' נתן דאזיל בתר אומדנא דאמר ר' נתן הלכה כר' שמעון שזורי במסוכן:
ופירש רש"י בתר אומדנא. אומד הדעת בדבר שאינו מפורש אומדין בית דין ואומרים סתם איניש להכי איכוון דלא כתב לה ממונו אלא לחיבת ביאה: במסוכן. במסכת גטין (דף פ"ה) המפרש והיוצא בשיירה ואומר כתבו גט לאשתי אף טל פי שלא אמר תנו הרי אלא וכתבו ויתנו דמחמת טרדו שהוא בהול על נפשו לא הספיק לומר דבריו ומעיקרא לכתבו ותנו נתכוון ר' שמעון שזורי אומר אף המסוכן הגוסס והיינו בתר אומדן דעתו דלא אחר כתבו אלא שיתנו הואיל ומסוכן הוא לא נתכוון לצחק בה עוד שם (בדף נ"ו) יתיב ר' חנינא קמיה דר' ינאי וקאמר הלכה כר' אלעזר בן עזריה אחר ליה פוק קרי קראיך לברא אין הלכה כר' אלעזר בן עזריה אמר רב יצחק בר אבדימי משום רבינו הלכה כר' אלעזר בן עזריה אמר רב נחמן אמר שמואל הלכה כר' אלעזר בן עזריה ורב נחמן דידיה אמר אין הלכה כרבי אלעזר בן עזריה ונהרדעי משמיה דרב נחמן אחרי הלכה כרבי אלעזר בן עזריה ואע"ג דלט רב נחמן ואמר כל דיינא דדאין כר' אלעזר בן עזריה הכי והכי תיהוי אפילו הכי הלכה כר' אלעזר בן עזריה והלכה למעשה כר' אלעזר בן עזריה ופירש רש"י והלכה למעשה כו'. הס"ס קא פסיק שכך נחנו וגמרו בני הישיבה:
וכן פסק הרמב"ם בפרק עשירי (מהלכות אישות הלכה י"א) ז"ל המארס את האשה וכתב לה כתובה ולא נכנסה לחופה עדיין ארוסה היא ואינה נשואה שאין הכתובה עושה נשואין ואם מת או גירשה גובה עיקר כתובתה מבני חורין ואינה גובה תוספת כלל הואיל ולא כנסה אבל אם אירס אשה ולא כתב לה כתובה ומת או גירשה אין לה כלום ואפילו העיקר שלא תקנו עיקר כתובה עד שתנשא או עד שיכתוב וכו' ע"כ:
והגם שהרא"ש ובטל הטורים בנו חלוקים בהאי סיפא דהיינו אם לא כתב לה עם כל זה מסכימים עמו ברישא דתוספת אין לה הגם שכתב לה כתובה וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים (בטור אבן העזר סי' נ"ה) יעויין שם:
והרב בית יוסף בסימן הנ"ל הביא גם כן סברת הר"ן ההולך לדרכם וז"ל והר"ן כתב הלכה כר' אלעזר בן עזריה דאזיל בתר אומדנא הילכך אלמנה מן האירוסין אינה גובה אלא מנה מאתיים וכו' ע"כ:
וכן הוא דעת הריב"ש בתשובה (סי' צ"ז) שכתב ז"ל ומן הנראה שאין הצד"אק כמו כתובה שהרי נגבת היא בערכאותיהם אפילו מחיים ואם כן הכותב צד"אק לאשה ולא כתב לה כתובה עדיין יש עליו עיקר כתובה שתיקנו חכמים כדי שלא תהא קלה בעיניו להוציאה שאינה נגבת אלא בגט או במיתת הבעל ולזה נראה שהצ"דק הוא כעין תוספת על עיקר כתובה ואם כן הא קיימא לן כר' אלעזר בן עזריה שאפילו הכותב כתובה ותוספת לאשה אחר קידושין וגירשה קודם כניסתה לחופה אינה גובה אלא העיקר ולא התוספת שלא כתב לה אלא על מנת לכונסה וכו' ע"כ:
המורם מן האמור הוא היות הלכה כרבי אלעזר בן עזריה ההולך בתר אומדנא דמשום הכי תוספת אין לה שלא כתב לה אלא על מנת לכונסה וכמו שהוכחנו ממסקנת הגמרא והסכמת האי עדה קדושה ההולכים שבילה הלא המה הרמב"ם הרא"ש ובעל הטורים בנו הר"ן והריב"ש מסקנא והסכמה החורים לנו הוכחה היות האי בן ראובן המצוה דנ"ד זכאי בדינו מטעם אומדנא מידי דהוה אהאי משנה דפרק אע"פ שקדמנו זכרה דאזיל בה ר' אלעזר בן עזריה בתר אומדנא הכא נמי בנ"ד טענת האי בן ראובן המצוה היא מיוסדת על אומדנא גלויה וברורה וכמו שנראה משטחיות לשון השאלה במה שצידד ה"ה באומרו היות ראובן המצוה מברר דבריו באומרו שיתנו מנכסיו לבת בנו מאה פרחים ותקנה בהן תכשיט טוב ויפה שתתקשט בו דברים המורים ללא היות רצונו ומגמתו אלא לתכלית הנזכר אשר טל כן בהבטל הסיבה אשר עבורה ציוה בטל המסובב דומייה דההיא עובדא שהביא הרב מרדכי בהרב אלפסי בהאי פרק אע"פ דכפי הנראה היא המחזקת אמרי פי אשר על כן שמחתי באומרים לי יען מצאתי בה תנא דמסייע לי ובטרם אשכחינה חלבי אעשה מחנה הצעה לפני כל שומעי אולי יהיה לו לרצון אמרי פי:
כתב המרדכי בפרק הנ"ל ז"ל מעשה באחד שנדר מעות להשיא יתומה אחת והרויח בהן ונפטרה היתומה ותבעוהו יורשיה ופטרו הרר"חך והביא ראייה מפרק אע"פ שלא כתב לה אלא על מנת לכונסה ומסקינן בגמרא הלכה כר' אלעזר בן עזריה וקיימא לן כוותיה כ"ש הכא דלכולי עלמא לא יתן שלא כתב ולא נדר אלא על מנת להשיאה ולרא"ביא נראה כיון דאמרינן בירושלמי עלה דההיא בפרק הזהב האומר לחבירו מתנה אני נותן לך יכול לחזור בו ומסקינן מותר לחזור בו שאין בו משום מחוסרי אמנה ואמר ר' יוחנן במתנה מועטת לא יכול לחזור דסמכא דעתיה עילויה דגרסינן בירושלמי אמר לחבירו מתנה מרובה אנו נותן לך יכול לחזור בו הדא דתימא בעשיר אבל בעני נעשה נדר וזכו בה היורשין מדתני שילהי נגמר הדין מותר המת ליורשיו לא פליגי ר' מאיר ור' נתן אלא בתפיסה דאיסורי הנאה הא לאו הכי לכולי עלמא ליורשיו אלמא אע"ג שלא נתנו הנותנים וגם הגובים לא גבו לצורך היורשין אפילו הכי זכו היורשין מכח המת ולההיא דפרק אע"פ לא דמי שלאו כל האומדנות שוין עכ"ל באופן דנמצינו למדין היות מובן האי עובדא היא המחזקת גם כן לפום סברא היות להאי בן ראובן המצוה דנ"ד זכייה בהאי מתנה הן לדעת ראבי"ה ומדיוקא הן לדעת הרר"חך ובמכ"ש. לדעת ראבי"ה מדיוקא יען לא תלה טעם חיוב האי נודר דההיא יתומה אלא מטעם האי גירסת הירושלמי שקדמנו זכרה דבעני נעשה נדר וכו' תליית טעם המשמעת דבזולתה לא היה מביאו לידי חיובה אלא לידי זכייה מטעם אומדנא שלא נדר לה אלא על מנת להשיאה כנראה מדבריו מכח סברא היוצאת מהאי טעמא דסליקנא מינא ואם כן בנ"ד נמי הדעת נותנת לומר היות בן ראובן המצוה זכאי בדינו אף לדעת ראבי"ה יען אין בהאי צוואת ראובן דנ"ד אלא לשון מתנה בלתי הזכרת לשון נדר או שבועה גם לרבות היותם צוויים אילין דמים לבת בנו אשר היא נשואה וזאת היא האי דיוקא היוצאת מדעת ראבי"ה המטעים חייוב האי נודר דההיא יתומה מהאי גירסת הירושלמי שקדמנו זכרה מה שאין להטעי' בהאי צוואת ראובן דנ"ד מטעם היותם חלוקה מנדון ההיא יתומה חילוק המורה היות האי בן ראובן המצוה דנ"ד זכאי בדינו אף לדעת ראבי"ה דלדעת הרר"חך הוא במכ"ש דהשתא ומה אם בנדון ההיא יתומה דהוה אמינא היותם יורשיה יורשין אילין מעות הגדורים לה מטעם היותה יתומה ענייה עם כל זה הרר"חך לא חייבו להאי נודר בשנותו את טעמו היות פטירתה סיבת זיכויו בהביאו ראייה מהאי טעמא דפרק אע"פ שקדמנו זכרה כ"ש הכא בנ"ד דודאי בלתי ספק בן ראובן המצוה הוא הזכאי בדינו ולא לוי חתנו יען אין בהאי נדון זכירת יתמות או עניות וכמו שנראה חמה שצידד ה"ה באומרו שראובן ציוה שיתנו מנכסיו לבת בנו שהיתה נשואה ללוי וכו' באופן דלדעת הרר"חך המטעים פיטור האי נודר דההיא יתומה מטעם אומדנא הגם שהיא יתומה ענייה כ"ש הכא בנ"ד דבת בן ראובן המצוה היא נשואה דודאי אף לדעתו תהיה זכיית אביה בן ראובן המצוה עומדת על תילה אשר היא מטעם אומדנא וכדכתיבנא:
התועלת היוצא מהאי עובדה הוא היותם אילין תרין גוברין רברבין לטובה אחת מכוונים בדבריהם הנעימים דברי' המוכיחים ומבינים היות האי זיכוי בן ראובן דנ"ד זכייה מעולה לדעת שניהם הן לדעת הרר"חך ובמכ"ש המובן מדבריו הן לדעת ראבי"ה ומדיוקא וכדכתיבנא:
אחר כותבי כל זאת והאלדים אנה לידי ראייה אחרינא ממשנה ערוכה בכל ושמורה הלא היא סדורה בתרא דהאי פירקא שקדמנו זכרה דלפום ריהטא היא המחזקת גם כן יד האי בן ראובן דנ"ד היותו עומד בזיכויו מטעם האי אומדנא דסליקנא מינה שלא כתב לה וכו' כדבסמוך אבאר בס"ד ממשמעות לשון האי משנה אשר זאת היא סידורה:
תנן התם (פרק מציאת האשה דף ס"ו) הפוסק מעות לחתנו ומת חתנו אמרו חכמים יכול הוא שיאמר לאחיך הייתי רוצה ליתן ולך אי אפשי ליתן ופירש רש"י ומת חתנו. ונפלה לפני יבם והוא תובע מה שפסק לאחיו יכול הוא שיאחר כו'. או חלוץ או יבם אבל אחיו או יתן או תשב עד שתלבין ראשה:
הא קמן היות האי משנה מבוארת באר הטיב היות תביעת האי יבם כחרס הנשבר היא חשובה מטעם ללא היות האי פסיקא אלא על דעת כניסת חופה באופן דמעצמו יובן המכוון לנ"ד דכי היכי דהתם אמרינן היות תביעת היבם בלתי מועילה מטעם ללא היות תכלית כוונת האי פסיקא אלא טל דעת כניסת חופה הוא הדין בנ"ד דודאי הדעת שופטת לומר היות טענת לוי טענה רעועה וחלושה יען תכלית כוונת האי מתנה הנתונה לאשתו מראובן זקינה לא היה אנא על מנח שהיה לה ממנה הנייה וכחו שנראה ממשמעות לשון צוויו במה שצידד הה באומרו שראובן ציוה שיתנו מנכסיו לבת בנו מאה פרחים שתקנה בהן תכשיט טוב ויפה להתקשט בו אשר על כן בהיות שנתבטלה הסיבה אשר עבורה ציוה ועדיין המעות ביד אביה לא מפקינן ממונא מידו ליתנה ללוי חתנו יען חמיו הוא המוחזק ולוי הוא המוציא והמוציא מחבירו עליו הראייה:
ואם באולי יבוא אי זה מערער ויאמר ללא היות לנו עדיין האי משנה הוכחה ברורה יען הירושלמי פרך עלה ולאו דברים הנקנין באמירה אשר לזה ירצה להניח בדעתו היות היבם זכאי בהאי פסיקא מטעם האי פירכא והוא הדין לנ"ד היות ללוי זכייה באילין מעות המצווים לאשתו מראובן זקינה מטעם היות האי צוואה דברים הנקנים באמירה. לזה אשיבנו היות דבריו בלתי מצודקים יען במקום אומדנא כי האי דנ"ד אשר היא מפורסמת וגלוייה אין לנו לחוש להאי הנחה הגם שיונח היותם דברים הנקנים באמירה וזה הטל תי ממה שפירש הרי"ף על האי תירוצא דתריץ בר קפרא עלה דהאי פירכא דפריך הירושלמי אמתניתין דהפוסק שקדמנו זכרה זכרה ודבריו הם מובאים בביתו ביתה יוסף המביא גם כן דעת הרמב"ם ההולך גם כן אחר שביל תירוץ בר קפרא וביען יהיה לו לעלות נאמנה הוכרחתי להציע אילין דברי מרן ברישום מקום וסימן הלא הם. (באבן העזר סי' נ"ג) וז"ל:
וכתב הרמב"ם וכן הפוסק מעות לבנו לא קנה ער שיכנוס וכו' ז"ל הרמב"ם בפרק הנזכר האב שפסק על ידי בתו לא קנתה הבת אותה מתנה עד שיכניס אותה בעלה וכן הבן לא קנה עד שיכנוס שכל הפוסק אינו פוסק אלא על מנת לכנוס לפיכך הפוסק מעות לחתנו ומת קודם שיכנוס לפני אחיו לייבם יכול האב לומר לאחיך הייתי רוצה ליתן ילך איני רוצה ליתן וטעמו מדאמרינן בירושלמי אמתניתין ולאו דברים הנקנים באמירה הן תני בר קפרא פוסק על מנת לכנוס וכתב הרי"ף פירוש כל הפוסק לחתנו דעתו על מנת לכנוס וכיון שמת חתנו ולא כנס אינו חייב לתת לאחיו ע"כ:
נמצינו למדין מפירוש הרי"ף דבמקום אומדנא כי האי משנה דהפוסק שקדמנו זכרה אין לחוש להאי מאי דפריך הירושלמי טלה ולאו דברים הנקנים באמירה יען תכלית כוונת האי פסיקא הוא על דעת כניסת חופה באופן דדבריו הנעימים הם המספיקים להביא מהם הוכחה לנ"ד לומר היותו בהוא הדין מטעם אומדנא דאין לנו אומדנא גדולה חזו שפירש המצוה עצמו באומרו היותו מצוה אילין מאה פרחים לבת בנו על דעת שתקנה בהן תכשיט טוב ויפה שתתקשט בו אשר על כן הנחת האי מערער היא הנחה בלתי העמדה וכמו שהוכחנו ממה שפירש הרי"ף עלה דהאי משנה דהפוסק שקדמנו זכרה בסברתו הנכונה בלתי עשיית הקפדה הן יהיו דברים הנקנים באמירה או לא דכל הפוסק דעתו על דעת כניסת חופה וכדכתיבנא:
ודע דהגם דעדיין יש מהאי משנה סברא אחרינא המובא בהלכות בדברי הר"ן המביאה משם האומרה הלא הוא הרב רבינו האיי גאון העושה הפרש מפסיקה לפסיקה דבפוסק לחתנו יכול לומר לו לאחיך הייתי רוצה ליתן מה שאין יכול לומר בהיות פסיקתו לבתו דמ"מ לבתו פסק לא מפני זה יחשוב האי מערער לומר היות לו האי סברא עדיין הוכחה להליץ בעד האי לוי להביאו לידי זכייה באילין דמים המובטחים לאשתו מראובן זקינה מטעם היותה בת בנו דמסתמה דעתו קרובה אצלה כבתו יען האי סברא היא סברא יחידאה ומהרי"ף עצמו היא דחוייה וכמו שהוכחנו מפירושו דלעיל קדמנו זכרו באומרו כל הפוסק על דעת לכנוס הוא בלתי חילוק או פירוד הן יהיה פסיקתו לחתנו או לבתו דלדידיה כולה חדא מלתא היא והיא היא גם כן דעת הרמב"ם (בפרק כ"ג מהלכות אישות) דגם כן לדרכו פנה וכמו שכבר הוכחנו לעיל מהצעת לשון הרב המסביר היותם דבריו הנעימים בביתו מובאים:
והחוט המשולש הלא הוא הרב המגיד הנותן גם כן הודייה לדבריהם וכמו שיראה המעיין ממה שכתב אחר הביאו ביאור דברי כוונת הרי"ף האומר וחזינן מאן דפריש בה פירושא אחרינא ואנן לא סבירא לן אלא מאי דכתבינן וז"ל בפרק הנזכר והפירוש האחר הוא שיש חי שפירש הירושלמי דוקא בפוסק מעות לחתנו שאמר לו כשתכנוס את בתי אתן לך כך וכך שפסק מפורש על מנת לכנוס אבל הפוסק לבתו בשעת קידושין כך וכך אני נותן לבתי הרי קנתה הבת ואע"פ שמת חתנו לבתו פסק ובתו קנתה ודברי ההלכות ורבינו עיקר ע"כ:
הא לנו מבואר היות האי סברת רבינו האיי גאון העושה הפרש בין פסיקה לפסיקה מהרי"ף היא דחוייה וכמו שהוכחנו ממה שכתב הרב המגיד בסוף דבריו באומרו ודברי ההלכות ורבינו עיקר:
ולהחזיק עוד יותר דעתי אציע עדיין מה שמצאתי מעדות גברא רבא אחד מעמודי ההוראה הלא הוא הרא"ש בפסקיו הפונה גם כן לדעת הרי"ף בדחיית האי סברא כדבסמוך יראה המעיין במה שכתב אחר הביאו סברת רבינו האיי גאון וז"ל ונראה לי שלא ביאר הכותב יפה דמשמע דאם מת החתן אפילו לא יבמה אחיו מיחייב לתת לבתו מה שפסק לה והא לא מסתבר כלל דודאי לא פסק אלא על מנת שתנשא בהם ואם לא נשאת ומתה והיה לה בן לא יירש הבן אותו הממון אבל אם נתייבמה לא מצי למימר לאחיך הייתי רוצה ליתן שהרי לבתו פסק ולא פקעו הקידושין ע"כ:
הלימוד היוצא מכל האי דכתיבנא הוא היות גם כן האי הנחה דהוה סליק בדעת המקשן להליץ בעד האי לוי דנ"ד מטעם האי חילוק היוצא מסברת רבינו האיי גאון הנחה בלתי העמדה יען היא דחוייה מאילין תרין חכימייא עמודי ההוראה הלא המה הרי"ף והרא"ש זכרונם לברכה באופן דלכאורה נראה לי לפי מיעוט עיוני היות עדיין האי טענת בן ראובן המצוה דנ"ד עומדת על תילה רצוני לומר היותה חזקה ומעולה מטעם אומדנא וכמו שהוכחנו ממסקנת הגמרא והסכמת הני אריוואתא ההולכים שבילה הלא המה הרי"ף והרא"ש ובעל הטורים בנו הר"ן והרמב"ם וכמו כן הרר"חך והריב"ש הנמשכים אחריהם בנדון שלהם וכדכתיבנא:
ועדיין בזה לא נתקררה דעתי להפיק רצון שואלי יען לפי חולשת עיוני נראה לי היית האי שאלתה מחוסרת טענה מחד גיסא הלא הוא מלוי בעל האשה היפך הנהוג שבעולם דכשהבעלי דינין מקריבים משפטם מסדרים טענתם ליפות כחם כל אחד ואחד כפי יכולתו מה שאין בנמצא בנ"ד מלוי בעל האשה אלא תביעה לחודה בלתי שום הזכרת טענה דהאי מה שאומר לוי כי עדיין לא הוציאם מידו מה טענה היא זאת דאדרבא ממקום שבא משם ראייה היות חמיו בן ראובן המצוה הוא המוחזק מטעם היותם עדיין בידו ואם כן לא מפקינן ממונא חידו ליתן ללוי חתנו בלתי נתינת ראייה גמורה וברורה להאי תביעה וזה העליתי מדברי הרא"ש המובאים לעיל ממה שכתב בסוף דבריו באומרו ואם לא נשאת ומתה לא יירש הבן אותו הממון והגם שעדיין חוזר לוי טל טענת חמיו בן ראובן וכמו שנראה ממה שצידד ה"ה באומרו ולוי טוען שאין זה טעם להתבטל מחשבתו אין ה כדאי לסתור דברי חמיו בדברים אשר אין בהם אחיזה גם לא ממשא דמה יפוי כח היא זאת ומאי ראייה אית ליה בהאי אמירה שנוציא האי ממונא מחמיו בן ראובן המוחזק בה ליתנה ללוי חתנו בלי שום ראייה כי אם דברים ללא המה מועילים ולכן היותר מכוון אצלי הוא ללא היות האי לוי דנ"ד גמיר וסביר לטעון טענ' וליפותה שממנה יבואהו לו זכייה ולכן טענינן ליה אנן משום פתח פיך לאלם ושלשה המה יהיו הטענות המלינים בעדו היותו זכאי בדינו כדבסמוך אבאר בעזר האל השוכן במעונו על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון:
אמנם קודם שנבוא אל תכלית המכוון צריכים אנו לעמוד על האי מה דהוה סליק אדעתין מעיקרא לומר היות האי זיכוי בן ראובן המצוה דנ"ד מטעם האי עובדא שהביא המרדכי בנדון ההיא יתומה דלפי מיעוט עיוני אין בהאי ראייה היוצאת ממנה העמדה יען נדון ההיא יתומה תלוייה בטעמא אחרינא וביען היותה מיוסדת על דברי טעם אעשה ממנה הצעה משם האומרה הלא הוא הרב ר' יצחק מוויינא המובא בשלטי הגיבורים דמשם גם כן לפום סברא יבואהו לו להאי לוי דנ"ד הטבה היפך מה שהיינו מבינים מעיקרא רצוני לומר היות האי הנחת האי כ"ש דהוה סליק אדעתין לומר מעיקרא לדעת הרר"חך דחוייה ונתונה לדעת ראבי"ה דלדעת הרר"חך טעם החילוק המפורש בהאי טעמא הוא המבשרהו לו להאי לוי דנ"ד האי טיבותא כדבסמוך יראה המעיין בהצעתה וז"ל ורבינו יצחק מוויינא הולך בשיטת ר' חיים כהן דאין להם ליורשים בהם כלום דאמדן דעת גדול הוא זה שזה לא הפריש מעותיו אלא לצורך מצוה אבל לא לדברי הרשות שיאכלום היורשים ויעשו בהם צורכיהם וההיא דירושלמי שהביא ראבי"א אבל בעני נעשה נדר לאו ראייה היא דודאי נדר הוא ולא מצי הדר ביה שלא ליתנו לאותו עני שנדר בו אבל אם מת אותו עני קודם שנתן לו אין לבאים מכחו כלום עכ"ל:
ויצחק בא מבוא בא"ר לחי רוא"י בדברים מצודקים המעידים ומגידים היות האי לוי דנ"ד הוא הזכאי הן לדעת ראבי"ה ובמכ"ש הן לדעת הרר"חך ומחילוקא. במכ"ש לדעת ראבי"ה דהשתא ומה אם בנדון ההיא יתומה דאין להאי נודר שום קורבה עמה ומה גם היותה יתומה דהוה יכילנא למימר ללא היות ליורשיה באילין מעות הנדורים לה שום זכייה יען לה היו נדורים ולא לזולתה וכמו שכתב הרב ר' יצחק מוווינא בסוף דבריו באומרו אבל אם מת אותו עני קודם שנתן לו אין לבאים מכחו כלום עם כל זה דעת ראבי"ה הוא היות יורשיה יורשים אותם כ"ש בנ"ד דודאי בלתי ספק יזכה לוי בהני מאה פרחים המצווים לאשתו מראובן זקינה מטעם היות לו קורבה עמה. זאת ועוד אחרת היות האי צוואה צוואת ש"ח שדבריו ככתובים וכמסורים דמו זה הוא לדעת ראבי"ה. ולדעת הרר"חך מחילוקא דעד כאן לא קאמר הרר"חך בנדון ההיא יתומה שהביא המרדכי היות האי נודר פטור ליתן אילין מטות הנדורים לה ליורשיה אלא מטעם ללא היות תכלית כוונתו אלא לצורך מצוה ולא לדבר הרשות דהיינו שיעשו בהם יורשיה אחר מיתתה מה שליבם חפץ אבל בנ"ד דאין שייכות להאי טעמה יען אין בהאי צוואה שום מצוה ולא שמץ מצוה זולת הבטחת מתנה לחודה המסובבת מרוב חיבתו אשר לו אצלה ודאי לזכותה מיד נתכוון והוה לה אילין מטות כאילו היו ברשותה הגם שלא הגיעו לידה דכל העומד לגבות כגבוי דמי באופן דנמצינו למדין מדברי הדין גברא רבא היות מוחלפת האי זכייה דהוה סליק אדעתין מעיקרא מהאי גיסא להאי גיסא רצוני לומר מבן ראובן אבי האשה ללוי בטלה הן לדעת הרר"חך ומחילוקא הן במכ"ש לדעת ראבי"ה וכדכתיבנא:
ומעתה נבוא אל ביאור הטענות המובטחות אשר הם שלשה המצדיקים ללוי דנ"ד היות לו זכייה בצוואת האי מתנה המובטחת לאשתו מראובן זקינה כדבסמוך אבאר בסייעתא דשמייא וזה החלי בעזר האל הנוטה אר"ש על בלי מה:
תנן בפרק יש נוחלין (דף ק"ח) ואלו נוחלין ומנחילין האב את הבנים והבנים את האב והאחין מן האב נוחלין ומנחילין האיש את אמו והאיש את אשתו ובני אחיות נוחלין ולא מנחילין וכו' ע"כ ופירש רשב"ם האב. נוחל את הבנים וגם מנחיל להם וכגון שאין לאותן הבנים זרע אז נוחל אותן האב אבל אם יש להם בנים הם קודמין לזקנים כדמפרש בגמרא: האיש נוחל את אמו. אבל לא מנחיל שהרי קרובי האב יורשין אותו דמשפחת אם אינה קרויה משפחה והאיש נוחל את אשתו. כדנפקא לן בגמרא: וכו' ע"כ:
הא קמן מבואר באר היטב ממאי דשנינו בהאי משנה היות האב הוא הנוחל את בנו אם אין לבן זרע וכמו שהוכחנו מפירוש רשב"ם המטעים לנו גם כן טעם היות הבן נוחל את אמו ואינו מנחילה משים ללא היות משפחת האם קרוייה משפחה באופן דמעצמו יובן המכוון לנ"ד היותו בהוא הדין דכי היכי דבהאי משנה דסליקנא מינה אמרינן היות האב נוחל את הבן אם אין לבן בנים כמבואר מדברי רשב"ם הכא נמי בנ"ד דאין להאי בן לוי בנים יען הוא מת בקטנותו ודאי הדעת שופטת לומר היות לוי הוא הזוכה באילין מאה פרחים המצווים לאשתו מראובן זקינה בלתי שיהיה לאביה בהם שום נגיעה מטעם היותו משפחת אם אשר היא איננה קרוייה משפחה כמבואר ממה שפירש רשב"ם על משנתינו שקדמנו זכרה בהיות האיש נוחל את אמו ואינו מנחילה וכדכתיבנא:
ואם לחשך אדם לומר ללא היות הנדון דומה לנדון דהאי מה ששנינו בהאי משנה שקדמנו זכרה היות האיש נוחל את אמו אינו אלא מטעם היותו גדול דמשום הכי גם הוא מוריש את אביו אם ימות בלא בנים מטעם היותו בר ירושה וכמו שנראה משטחיות לשון המשנה האומרת היות האיש נוחל את אמו דרוצה לומר איש ולא קטן מה שאין כן בנ"ד דפטירת האי בן לוי הוא בהיות קטן וכמו שנראה ממה שצידד ה"ה באומרו ואחר כך כמו חדש ימים נפטרה גם האשה בת בנו אשת לוי קודם שהגיעו המעות נידה והניחה בן קטן ואחר פטירתה כמו ששה חדשים נפטר גם הוא אשר לזה ירצה להניח בדעתו היות האי לוי דנ"ד מסולק מהאי מתנה הן מצד בנו הן מצד אשתו מצד בנו מטעם היות פטירתו בקטנות דלא הוי בר ירושה להוריש את אביו וכמאן דליתיה דמי גם מצד אשתו לא יהיה לו בהם חלק ונחלה יען בעודה בחיים חייתה לא הגיעו המעות לידה דהאי מה ששנינו בסיפא דהאי משנה שקדמנו זכרה היות האיש יורש את אשתו אינו אלא במוחזק ולא בראוי מה שאין כן בנ"ר דהוה להו אילין מטות ראויים ולא מוחזקים לזה אשיבנו היות הנחתו הנחה חלושה דהגם שיונח היות בנו תינוק בן יומו לא מפני זה יוחסר לו ללוי זיכויו היות יורשו בלתי ספיקא והעידה לי על זה עדות נאמנה הלא הוא מה שכתב הרמב"ם ז"ל (בפרק א') מהלכות נחלות סוף (סעיף י"ג) וז"ל אבל אם מת האם תחילה ואחר כך מת הבן אפילו היה קטן בן יומו שלא כלו לו חדשיו הואיל וחיה אחר אמו שטה אחת ומת הרי זה נוחל את אמו ומנחיל הנחלה ליורשיו ממשפחת אביו עכ"ל כ"ש הכא בנ"ד דהאי בן כוי עדיין חיה אחר פטירת אמו כמו ששה חדשים דודאי בלתי ספק יזכה לוי בהאי מתנה מטעם פטירת בנו המורישו זאת ועוד אחרת דהגם שיונח ללא היות לה בן מעולם עם כל זה זכיית לוי בעלה הא עומדת על תילה דהאי מה שעלה בדעת המקשן לדחותו שלא יהיה לו בהם שום נגיעה מטעם היותם אילין דמים המצוים לאשתו ראויים ולא מוחזקים כמובן מדברי לוי בעלה באומרו כי עדיין לא הוציאם מידו אי משום הא לא אריא דהגם דהדין דין אמת דאין אדם יורש את אשתו בראוי כבמוחזק עם כל זה הכא בנ"ד ללוי לבדו יהיו אילין מאה פרחים ולא לזולתו והגם שלא הגיעו ליד אשתו דגדולה מזו מצאתי ממה שהביא המרדכי בפרק כל הנשבעין מתשובת מהר"ם כדבסמוך וראה המעיין בהעתק לשונו אשר אעשה בעזר האל שוכן במעונו וז"ל:
נשאל לרבינו מאיר על ראובן שמת והניח אלמנה ושתי בנות ואחת מן הבנות נשואה ומתה אחר אביה ושוב מתה האלמנה קודם שנשבעה על כתובתה והבת הנשארת מוחזקת בכל הנכסים והבעל של הבת שמתה תובע כל חצי הנכסים לפי שכשמת אביה ירשוהו אשתו ואחותה והוא יורש את אשתו:
והשיב לא ידענא מאי מספקא לך דהא ממ"נ זכה הבעל בחצי הנכסים אי הלכתא כרב ושמואל דאמרי אין אדם מוריש שבועה לבניו אם כן שקיל פלגא מחמת ירושתו שאשתו ואחותה ירשו את אביהן כשמת ושקיל איהו מנתא דיליה מכח שהוא יורש את אשתו ואין לומר כיון דבחיי אשתו היה משועבד לכתובת אלמנה ולמזונותיה הוה ליה ראוי ולא מוחזק ואין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק דהא ליתא דכל כי האי גוונא לא מיקרי ואוי דאם כן בטלה ירושת בנו הבכור דאין אדם מני אלף שאין לו עליו שעבוד כתובה ומזונות האשה ושעבוד בעלי חובין אלא ודאי כל כי האי גוונא לא מקרי ראוי כיון דהני מחסרין גוביינא וכו' ט"כ:
נמצינו למדין היות תשובת האי גברא רבא הוא המביא לנו כ"ש לנ"ד היותם מעות האי ראובן המצוה המובטחים לבת בנו קרויים מוחזקים הגם שבחיים חיותה לא הגיעו לידה דהשתא ומה אם בהאי נדון מהר"ם דסליקנא מינה דהוה יכילנא למימר מכח סברא היות האי תביעת בעל האשה הנפטרת בת ראובן הנפטר בלתי מועילה מטעם היותם הני נכסים דראובן משועבדים בחיי בתו אשת התובע לכתובת אלמנת אביה ומזונותיה שעבוד המורה היותם הני נכסי לגבי האי תובע בטל הנפטרת ראויים ואין הבעל יורש את אשתו בראוי כבמוחזק עם כל זה כתב הוא ז"ל דמוחזקים קרויים ויירש אותה בעלה וכמו שנוכחנו ממה שטעם בסוף דבריו באומרו דכל כי האי גוונא לא מקרי ראוי כיון דהני מחסרין גוביינא כ"ש הכא בנ"ד דאין שייכות להאי טעמא יען אין בה זכירת אלמנות הסובבת שעבוד דודאי בלתי ספק יהיו אילין מאה פרחים המצווים לבת בנו אשת לוי קרויים מוחזקים ויירש אותה לוי בעלה הגם שבעודה בחיים חייתה לא הגיעו המעות לידה דהא אינם מחוסרין אלא גוביינא וכל העומד לגבות כגבוי דמי וכדכתיבנא:
המורם מן האמור הוא היות לוי דנ"ד זכאי בהאי דויא ולו לבדו יהיה זכיית האי מתנה מטעם כח בנו המורישו והגם שהוא קטן היפך מה שעלה בדעת המקשן וכמו שהוכיח לנו האי מורה צדק ומגיד משרים הלא הוא הרמב"ם ז"ל גם לרבות היותם הני מעות המובטחים לאשתו קרויים מוחזקים הגם שלא הגיעו לידה בעודה בחיים חייתה וכמו שהוכחנו מהאי כ"ש היוצא מדברי האי בוצינא דנהורא הלא הוא מהר"ם ז"ל:
ולהחזיקו עוד יותר בזכייתו נסדיר הטענה השנית היוצאת ממשנה ערוכה בכל ושמורה אשר זאת היא לשונה:
תנן בפרקא קמא דגיטין (דף י"ג) האומר תנו גט לאשתי שטר שחרור זה לעבדי ומת לא יתנו לאחר מיתה תנו מנה לאיש פלוני ואת יתנו לאחר חותה:
ובגמרא אמר רב יצחק בר שמואל בר מרתא משמיה דרב והוא שצבורין ומונחין בקרן זוית ופריך במאי עסקינן אילימא בבריא כי צבורין מאי הוי הא לא משך ואלא בש"מ מאי איריא צבורין כי אין צבורין נמי דהא קיימא לן דדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו ומשני אמר רב זביד לעולם בבריא וכדרב הונא אמר רב דאמר רב הונא אמר רב מנה לי בידך תניהו לו לפלוני במעמד שלשתן קנה רב פפא אמר לעולם בש"מ וכאידך דרב דאמר רב ש"מ שאמר תנו מנה לפלוני מנכסי מנה זה נותנין מנה סתם און נותנין חיישינן שמא מנה קבור קאמר והלכתא לקבורה לא חיישינן ע"כ:
וכן פסק הרמב"ם בפרק עשירי מהלכות זכייה ומתנה (הלכה א') וכמו כן הטור בחשן משפט (סי' רנ"ג) דגם כן לדרכו פנה יעויין שם והגם דהאי מאי דאמרינן היותם דברי ש"מ ככתובים וכמסורים דמי מדבריהם עם כל זה האי תקנה היא תקנה חזקה עשוייה כשל תורה יען לא יטרוף דעתו דמהאי טעמא אף אם יאמר שיקנו ממנו אפילו בשבת כדי להפיס דעתו יעשו רצונו ליטול ממנו קניין הגם שיהיה שבת כמבואר כל זה בדברי הרמב"ם פרק שמיני מהלכות זכייה ומתנה (הלכה ב') (והלכה ג') יעויין שם:
העולה לנו מכל מאי דכתיבנא הוא ללא היות להאי בן ראובן הנפטר חלק ונחלה באילין דמים המצווים לבתו אשת לוי חתנו דודאי בלתי ספק ללוי בטלה יהיה לו האי זכייה מטעם היות צוואת ראובן זקינה צוואת ש"מ שדבריו ככתובים וכמסורים דמו וכמו שהוכחנו מהאי מה ששנינו בהאי משנה ובריתא והסכמת הני חכימייא עמודי ההוראה הלא המה הרמב"ם והטור ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם וכדכתיבנא:
וכבר הגיע זמן ביאור הטענה בתרא המשמיע גם כן להאי לוי דנ"ד האי קול מבשר מבשר ואומר היותו שמח בצוואת ראובן זקן אשתו המגיעו מטעם היות דעתו של אדם קרובה אבל בנו כדבסמוך וראה המעיין בהעתק לשון האי מימרא המובא פרק חי שמת דף (קמ"ב ע"ב) וז"ל אמר ר' יוחנן המזכה לעובר לא קנה ואם תאחר משנתינו הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו אחר ליה שמואל לרב חנא בגדתאה אייתי ליבי עשרה ואימר לך באפייהו המזכה לעובר קנה והלכתא המזכה לעובר לא קנה עכ"ל:
ופירש רשב"ם ואם תאמר משנתינו. דאיתיביה רב נחמן לרב הונא דלעיל האומר אם ילדה אשתי כו': קרובה אצל בנו. וגמר ומקנה בכל לבו אבל לעובר אחר לא קנה: בגדתאה. דמן בגדד עיר שנולד בה ובכתבי רב שרירה הוא נזכרת: בי עשרה. לפרסומי למילתא והלכתא המזכה לעובר לא קנה. כרבי יוחנן וכגון שאינו בנו אבל המזכה לעובר שבמעי אשתו קנה דדעתו של אדם קרובה אצל בנו עכ"ל: וכן הוא סברת הרב רבינו חננאל וה"ג וכמו שיראה המעיין בפרק הנ"ל דף (קמ"א ע"ב) בדברי התוספות סוף דיבור המתחיל איתביה רב נחמן לרב הונא וכו יעויין שם וכן העלה הרמב"ם (בפרק כ"ב) מהלכות מכירה הלכה י' והטור חשן משפט סי' ר"י סעי' א' ושאר פוסקים הנמשכים אחריהם דהמזכה לעובר שלו קנה:
ודע דהאי מה דאמרינן דהמזכה לעובר שלו קנה הוא בסתמא בלתי עשות הפרש בהוכר עוברה או לא דמ"מ האי קנייה היא קנייה מעולה והעידה לי על זה עד נאמן המביא האי רבותא משם האומרה הלא הוא הרב המאסף בסימן הנ"ל וז"ל ואם זיכה לעובר שלו קנה וכו' נתבאר במימרא דרב יצחק אמר ר' יוחנן שכתבתי בסמוך וכתב העיטור באות זיי"ן זיכוי ומסתברא אפילו בתוך ארבעים יום של יצירה ולא בעינן הפרת עובר ונ"י כתב בשם הריטב"ה דמסתברא כדברי האומרים דדוקא לאחר ארבעים יום אבל תוך מ' יום מייא בעלמא הוא ע"כ ולי נראין דברי העיטור ע"כ:
הא קמן מבואר כשמשא בטיהרא היות זכיית האי לוי דנ"ד בקל וחומר גלוייה דהשתא ומה אם המזכה לעובר שלו דהוה יכילנא למימר לפי סברא ללא היות בהאי זכייה שום ממשא מטעם היותו עובר וכשם שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כך איך מקנה למי שלא בא לעולם כמו האי עובר דעדיין לא ראה אויר העולם עם כל זה אמרינן היות קניית העובר קנייה וזכה במה שזיכה לו אביו מטעם היות דעתו של אדם קרובה אבל בנו וכמו שהוכחנו ממסקנת הגמרא אשר אחריה הסכימו הני אשלי רברבי הלא המה הרמב"ם רשב"ם הרב רבינו חננאל וה"ג טור ובית יוסף הנראים לו דברי בעל העיטור האומר דהגם שיהיה זכיית העובר תוך ארבעים יום של יצירה עם כל זה קנה מטעם היות דעתו של אדם קרובה אצל בנו קל וחומר בנ"ד דצוואת ראובן היתה לבת בנו הנשואה ללוי דודאי בלתי ספק קנייתה היא קניית גמורה ומעולה דדעתו של אדם קרובה אצל בנו ומסתמא הוא הדין יהיה לבת בנו דבני בנים כבנים חשובים וזכה לוי בעלה במתנת צוואת זקינה מכח ירושת בנו המורישו והגם שהוא קטן היפך דעת המקשן וכמו שהוכחנו מדברי הרמב"ם ז"ל:
ואין לאומר שיאמר דהגם שהדין דין אמת היות רעתו של אדם קרובה אצל בנו סוף סוף תכלית כוונת האי ראובן דנ"ד לא היה אלא על מנת שתקנה בת בנו בהני מאה פרחים המצווים לה תכשיט טוב ויפה שתתקשט בו וכיון שנא הגיעה לתכלית הנזכר דלוקחה לעולמה פרחה לה גם כן זכייתה ואם כן גם כוי בעלה אין לו בהם בהני דמי' חלק ונחלה. יען לזה אשיבנו דיפנה בעין שכלו למאי דכתב הרא"ש בפסקיו פרק השוכר (דף כ') דמשם יותר לו קושייתו וז"ל ר' חייא בר אבא אמר ר' יוחנן הא מני ר' מאיר הוא דאמר כל המעביר על דעתו של בעל הבית נקרא גזלן דתניא רבי שמעון בן אלעזר אומר משום ר' מאיר הנותן דינר לעני ליקח בו חלוק לא יקח בו טלית טלית לא יקח בו חלוק מפני שמעביר על דעתו של בטל הבית וליתא לדר"מ וכן נמי הא דתניא מגבת פורים לפורים ואין מדקדקין בדבר ואין העני רשאי ליקח מהן רצועה לסנדלו אלא אם כן התנה במעמד אנשי העיר דברי ר' יעקב שאמר משום ר' מאיר ורבן גמליאל מיקל וליתא לדר' מאיר דתרוייהו בחד טעמא שייכו וכרבן גמליאל סבירא לן דמיקל עכ"ל:
נמצינו למדין היות האי מה דכתיבנא תשובה להאי אומר דמעצמו יובן המכוון לנ"ד דכי היכי דהתם בהשוכר גבי הנותן דינר לעני וכמו כן גבי מגבת פורים אמרינן היות האי נתינה וגבייה בלתי שום הקפדה וכמו שהוכיח לנו האי בוצינא דנהורא הלא הוא הרא"ש זכר צדיק לברכה דיכול העני לעשות מהן מה שלבו חפץ הכא נמי בנ"ד ודאי אמרינן היות צוואת האי ראובן בלתי שום הקפדה כלל וכלל דהאי מה דאמר שתקנה בת בנו בהני מעות המצווים לה תכשיט טוב ויפה להתקשט בו אינו אלא סיבה יתירה שמורה לה היותה נזכרת מזקינה דלהכי כתב לה שתקנה תכשיט טוב ויפה להראות לה חיבתה אשר לו אצלה ולא שנאמר היות תכלית כוונתו דוקא להאי קניית תכשיטו לא לזולתו דמהאי לא יזכה לוי בעלה בהאי מתנה כיון שלא הגיעה לתכלית הנזכר דודאי בלתי ספק זכיית לוי בעלה היא עומדת על תילה יען אין באמירת ראובן זקינה שום הקפדה דומיא דההיא דהשוכר וכדכתיבנא:
ופוק חזי עדיין מאן גברא רבא קא מסהיד גם כן על זה מפי השמיטם הלא הוא הריטב"ה ז"ל בחידושיו משם רבותיו המביא גם כן דעת הרשב"א המסכים לדעתם הנכונה וביען יהיה לו לקורא לעדות נאמנה אעשה מדבריהם הצעה והמה מובאים בביתו ביתה יוסף חשן משפט (סי' רנ"ג) בקצרה וז"ל ומה שכתב ואם אמר תנו לבתי לנדונייא כך וכך חפצים והוקרו או הוזלו וכו' בסוף פרק נערה שנתפתתה וכבר כתב רבינו זה בסמוך אלא משום דכתב כאן דין המצוה לתת נדונייא לבתו חזר ושנאו כאן וכתב הריטב"ה על זה שמעתי מרבותי שאין להם לתת עד שתנשא ותצטרך לכך ואם מתה בנתים אין ליורשים כלים אבל האומר תנו מאתים זוז לפלונית לנדונייתה חייבים לתת לה מאתים מעכשיו ויוקרא וזילא דידה הוי ולא עוד אנא אפילו חתה קודם שתנשא זכו בהם יורשים דכי האי גוונא לאו קפידא הוי אלא כמראה מקום וכההיא דפרק השוכר בנותן דינר לעני לוקח בו חלוק שרשאי ליקח בו טלית וכן וכן דעת הרשב"א עכ"ל וז"ל הרשב"א בתשובה מסתברא אם אמר תנו חנה לפלונית לנישואיה נותנין לה מיד שהרי לא קבע זמן לנתינתן והרי זה כאומר תנו מנה לפלוני למזונות שאין אומרים יתנו לו היורשין בכל יום ויום אלא נותנים לו מנה למזונות והוא מתפרנס על ידו עצמו ואפילו עמדה והוציאה אותה לדברים אחרים שלא לנישואין מה שעשתה קיים אלא שעברה על דעת המצוה וכמעביר על דעתו של ב"ה דלא קיימא לן כר' מאיר דאמר מעביר על דעתו של שלבעל הבית גזלן הוי. וכן פסק הרי"ף בפרק האומנין עכ"ל באופן דמכל מאי דכתיבנא מאילין תלתא אריואתא הלא המה הרא"ש הריטב"ה משם רבותיו והרשב"א המסכים לדעתם הנכונה בתשובתו הרמתה נמצינו למדין היות האי לוי הוא הזכאי וחייב בן ראובן המצוה ליתן לו הני מאה פרחים המצווים לבתו אשת לוי חתנו הגם שנא הגיעה לתכלית כוונת זקינה וכמו שהוכחנו מהני מילי מעלייתא דהני חכימייא המביאים לנו ראייה ברורה היות אמירת ראובן המצוה דנ"ד בלתי שום קפידה כלל וכלל ואומרו שתקנה תכשיט טוב ויפה אינו אלא חיבתו אשר לו אצלה ומראה מקום הוא לה דומיא דההיא דהשוכר וכדכתיבנא:
והגם שהרב ר' משה אסרלס בטור אבן העזר (סי' נ"ג) הביא גם כן תשובת הרשב"א שקדמנו זכרה זכרת וכתב עליו דבחשן המשפט (סי' רפ"ג) איתא תשובת הרא"ש כדברי הרר"חך ואפשר לומר דאף הרשב"א מודה לדברי הרר"חך דאם מתה המטות חוזרין ע"כ לא מפני זה יאחר האומר היות האי לוי דנ"ד דחוי מזיכויו יען כד דייקינן שפיר בדברי הריטב"ה נראה בבירור היותם דברי הרשב"א בלי שום חילוק או פירוד דהא אחר שהביא דברי רבותיו האומרים בפירוש דאפילו מתה קודם שתנשא זכו בהם יורשיה כתב וכן דעת הרשב"א דברים המעידים ומגידים היותם דברי הרשב"א בלתי שום הפרש דהן יהיה בעודה בחיים חייתה יתנו לה מיד בלתי שום המתנה הן לאחר מיתה בלתי הגעת נשואין יורשיה יורשין אותה וכמו שהוכחנו ממה שכתב הריטב"ה זכר צדיק לברכה זאת ועוד דדברי הרב ר' משה אסרלס גופי אינם בהחלט אלא בדרך אפשרות וכדכתיבנא:
ומעתה זכינו לדין מהאי משא ומתן היות האי לוי דנ"ד זכאי בדינו וחייב חמיו בן ראובן ליתן לו הני מאה פרחים המצווים לאשתו מראובן זקינה מטעם הנהו שלשה מיטיבי צעד וארבעה מיטיבי לכת המליצים בעדו רצוני כומר היות זיכויו הן מטעם היותו יורש כח וזכות בנו המורישו הגם שמת בעודו קטן וכמו שהוכחנו מדברי הרב המורה צדק הלא הוא הרמב"ם ז"ל הן מטעם היות צוואת ראובן זקן אשתו צוואת ש"מ שדבריו ככתובים וכמסורים דמו כמבואר מהאי משנה וברייתא דפירקא קמא דגיטין שקדמנו זכרה אשר אחריה הסכימו הנהו עמודי ההוראה הלא המה הרמב"ם והטור ז"ל גם לרבות היות לו האי זכייה מטעם האי טענה בתרא הלא היא מבואר במאי מה דמסיק הגמרא פרק מי שמת גבי המזכה לעובר שלו היות האי זכייה זכייה מעולם מטעם היות דעתו של אדם קרובה אצל בנו וקנה אותו הבן אף שיהיה בתוך ארבעים יום של יצירה וכמו שהראה לנו הרב המס"ביר משם בעל העיטור מלבד היות לו גם כן האי בשורה טובה לפום סברא היוצאת ממה שטעם הדין גברא רבא הלא הוון הרב ר' יצחק מוויינא בההיא עובדא שהביא הרב המרדכי בפרק אע"פ זה מה שהעליתי במצודת שכלי הפעוט עד אבוא אל שער המלך שער הנשמע בו משפטי המלך השופט צדק ומגיד משרים הלא הוא מורינו ורבינו ומשוש ישענו שלמה שלם נר"ו אשר לו יהיו דברי אלה תלוים ועומדים עד ישים עינא פקיחא וישגיח עליהם ואם יערב עליו שיחי הנה מה טוב ומה נעים ואם לאו הלא הם בין שפתי יהיו מושכבים ובין דא לדא נכח פני עליון תכון תפלתו ישפיע עליו ברכות עד בלי די ושלומו יגדל ולעד לא ידל ומלכותו יהיה נכון עד יבוא ינון אכי"ר
בשנת דאגה בלב איש ישחנה. ודבר טוב ישמחנה ליצירה
הצעיר אברהם רפאל בן לא"א כמוהר"ר חיים אלכירגי תמ"ך
בבית ובדפוס בהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו על שוק המכונה גרון מארק