שאלה ח שמעון יש לו שותפות עם לוי והרויחו ובאו לחלוק ונתן לוי לשמעון מה שרצה והשאר נשאר ברשותו ועכשו שמעון תובע ללוי מה שנשאר לו ביד לוי עם מה שהרויח באותן מעות לפי חשבון מה שהרויחו מעות לוי מאותו זמן שעכב מעותיו בידו עד היום ועתה יורנו המורה הדין עם מי ומה' תהיה משכורתו שלמה אכי"ר:
תשובה בתוספתא דבבא מציעא, פרק רביעי תני הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ובאחרונה אמר לו לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם יש עדים שלקח ומכר מוציאין ממנו על כרחו ע"כ:
ובירושלמי פרק איזהו נשך הובאה תוספת' זו על משנת אין מושיבין חנוני למחצית שכר גמ' וז"ל תני הנותן לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם ידוע שלקח הרי זה מוציא ממנו על כרחו וכו' וגרס עלה אמר רבי יצחק הדא אמרה המבטל כיש חבירו אין לו עליו אלא תרעומת וכו' עכ"ל: והרב פני משה פירש וז"ל תני. בתוספתא פרק רביעי: אין לו עליו אלא תרעומת. שהיו מעותיו בטלים אצלו: ואם ידוע וכו'. שיש עדים שלקח בהן פירות לשותפות ועכשו הוא רוצה לחזור בו מוציא ממנו בעל כרחו דמכיון שלקח במעותיו של הנותן זכה בו הנותן בחלקו: הדא א מדקאמר הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת בעלמא שהיו המעות בידו לטבלה שמע מינה המבטל כים חבירו שמונע ממנו ריוח שהיה יכול להשתכר ולהרויח בשופי: אין לו עליו אלא תרעומת אתה גרמת למנוע ממני ריוח זה ומכל מקום אינו חייב לשלם ולפייסו בעד הריוח: עד כאן:
תוספתא וירושלמי זו שקדמנו זכרה השנוייה אחר משנת אין מושיבין חנוני וכו' טעמא ופירושה לפי משמעה והלכותיה כדי שיהיה דבר דבור על אפניו חקרנוה כן היא. נתבאר במשנה שהמושיב חנוני למחצית שכר שיהיה זה מתעסק בממונו והריוח לאמצע לפי שהשורש אצלנו האי עסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון וסתם המקבל פרגמטיא למחצית שכר מקבל עליו אחריות חצי הקרן באונסין וזולא. הילכך החצי ההוא מלוה הוא גביה כיון דמחייב באונסין אבל החצי האחר נשאר פקדון אצלו ונמצא שמתעסק בחציו של בעל הבית בשביל המתנת מעות ואסור משום רבית ומשום דלא להוי איסור רבית נותן לו שכר עמלו כדתנן במתניתין דאין מושיבין ונותנין מעות לחנוני למחצית שכר אלא אם כן נותן לו שכר והא דתנן במתניתין נותן לו שכרו כפועל בטל קא מיירי בדלא פסק עמו קודם אבל כשפסק אפילו לא פסק אלא כל דהו סגי כדכתב הרי"ף והלכתא איש לפי פירושו. דרש"י פירש בטל מאותה מלאכה והרא"ש והטור מפרשי כפועל בטל בלא שום מלאכה איש לדרכו פנו אבל אם פסק עמו בתחלת העסק בדבר ידוע ואפילו בדינר מותר ותוספתא וירושלמי דאיתמרה על מתניתין כך מתפרשת. הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ובאחרונה אמר לא לקחתי ונותן לו מעותיו לא מצי הנותן למתבע מיני' כלום אלא יש לו עליו תרעומת שהיו מעותיו בטלים אצלו ואם הנותן יודע שלקח בעדות ברורה ובראיה גמורה. מוציא ממנו בעל כרחו וחולקי' למחצית שכר באות פירו' שלקח כפי תנאם אחר שיתן שכרו כפועל בטל  או מה שפסק כדכתיבנא:
אבל קשה מה דאמרינן בקידושין בבבלי ריש פרק האומר דף נ"ט רבה בר בר חנה יהיב ליה זווי לרב אמר ליה זבנה ניהלי להאי ארעא אזל זבנה לנפשיה והתניא מה שעשה עשוי אלא שנתן בו מנהג רמאות (ומשני) באגא דאלמי הוה (פי' בקטה של בעלי זרוע היתה ולא יניחו לכל אדם לקנות קרקע אצלם) לרב נהגי ביה כבוד לרבה בר בר חנה לא נהגי ביה כבוד (ופריך) איבעי ליה לאודועי (ומשני) סבר אדהכי והכי אתי איניש אחרינא וזבין לה ע"כ: דנראה דרב לקחה לעצמו וקם לו השדה למקנה גמורה ואפילו רמאות לית ביה דבאגא דאלמי הוה ולרבה בר בר חנה לא נהגי ביה כבור ולא יניחוהו לקנות קרקע אצלם. ואף בלי הגיד לו רב לרבה בר בר חנה תחלה מיראתו שמא יקדמנו אחר לקנותו מהם ע"כ: ואמאי לא אמרינן התם נמי מוציא ממנו בעל כרחו:
ובעל נמוקי יוסף הביא תוספתא דלעיל על משנת אין מושיבין חלוני דפ' איזהו נשך ורצה לחלק דתוספתא זו קא מיירי במחצית שכר וההיא דפרק האומר דרב זבין ארעא וכו' מיירי לצורך המשלח ולענ"ד איני מבין חלוק זה דאדרבה משום דההיא דרב זבין ארעא היה לצורך המשלח היתה הסברה דמוציא ממנו בעל כרחו משום דהיה כלו שלו מעיקרא יותר מהך דתנא דמחצית שכר וכסף משנה כתב דהרמב"ם חולק על זה בפרק שביעי דהלכות מכירה ונעתיק דבריו לקמן בע"ה:
אכן להקת גדולי הפוסקים יחד כלם מכריעין בין הירושלמי ובין מעשה רב דקידושין המכחישין זה את זה דהתם מיירי בשלקח רב בזוזי עצמו ולפיכך מה שעשה עשוי ואפילו רמאות ליכא דבאגא דאלמי הוה אבל הכא מיירי בשקנה במעות המשלח לפיכך מוציאין ממנו בעל כרחו וכמו שנוכיח במישור לקמן בעה"ו:
אחר שביארתי תוספתא הנז' באר היטב אעתיק דברי גדולי הפוסקים ממה שיגעתי ומצאתי על הענין כדי להשיב שואלי דבר בקצור נמרץ ואומר כי הנה הרי"ף ז"ל בהלכותיו כתב תוספתא וירוש' הנז' וז"ל ירוש' תני הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם ידוע שלקח ומכר הרי זה מוציא ממנו בעל כרחו עכ"ל וכן פסק הרא"ש ז"ל בפרק א"נ והמרדכי בפרק הגוזל קמא יע"ש:
והרמב"ם בפרק א' מה' שלוחין ושותפין הלכה ה' כתב וז"ל. הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטים או מין ממיני סחורה ולא  לקח אין לו עליו אלא תרעומת ע"כ. וכתב על זה הרב כסף משנה וז"ל הנותן לשלוחו וכו' ירוש' פ' א"נ הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ולמד משם רבינו דין השליח וקשה למה לא כתב רבינו סוף הירושלמי שאומר ואם ידוע שלקח מוציא ממנו בעל כרחו ויש לומר שדין זה לא שייך בדיני שליח אלא בדיני מקח וממכר וכבר נתבאר בדבריו פ"ז מה' מכירה עכ"ל:
ובפ"ז מה' שלוחין ושותפין כתב הרמב"ם וז"ל הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ולא לקח אין לו עליו אלא תרעומת ואם נודע בראיה ברורה שלקח ומכר ה"ז מוציא ממנו השכר בע"כ ע"כ ומרן ז"ל בכסף משנ' כתב ז"ל הנותן מעות וכו' עד בע"כ ירוש' כלשון רבינו כתבו הרי"ף ז"ל פ' א"נ וכתב הרב רבינו נסים בקידושין ראש פרק האומר בשם בעל מתיבות דהני מילי בשלקח בזוזי משלח אבל אם לא לקח בזוזי משלח אינו מוציא ממנו והיינו דאמרינן התם דרבה בר בר חנה יהב זוזי לרב לזבוני ארעא וזבנה רב לנפשיה וכן כתב הרב המגיד פ"ז מה' מכירה ובאותו פרק תמצא דין זה בשלמות בענין אם שלח יד באותן המעות קודם שיקנה בהן או אמר בפני עדים שחזר בו משליחותו שאז המקח לשליח אבל אם אין עדים בדבר אע"פ שהשליח אומר ששלח בהן יד וזקפו עליו מלוה המקח למשלח ובנימוקי יוסף כתוב שיש לחלק בין בשעשאו שליח לצורך המשלח לכשאמר לו למחצית שכר דבהאי ירוש' אמר למחצית שכר ולכך מוציא ממנו אבל בפ' האומר עשאו שליח לצורך המשלח ולכך מה שעשה עשוי ורבינו חולק על זה בפ"ז מה' מכירה עכ"ל:
ובפ"ז מה' מכירה ה'' י' י"א וי"ב כתב הרמב"ם וז"ל הנותן מעות לחבירו לקנות לו קרקע או מטלטלין והניח מעות חבירו אצלו והלך וקנה לעצמו במעותיו מה שעשה עשוי והרי הוא מכלל הרמאין: היה יודע שזה המוכר אוהב אותו ומכבדו ומוכר לו ואינו מוכר למשלחו ה"ז מותר לקנות לעצמו והוא שיח וד ויודיעו ואם מפחד שמא יצא אחר ויקדמנו לקנות ה"ז קונה לעצמו ואח"כ מודיעו: הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו אחר שזקפן עליו מלוה הרי קנה לעצמו ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות על עצמו במלוה ואני אומר שאין דין זה דין אמת אלא המקח של משלח כמו שיתבאר בדין העסק ע"כ: והרב המגיד כתב וז"ל:
הנותן מעות לחבירו לקנות לו קרקע וכו' מה שעשה עשוי בקידושין ראש פרק האומר לחבירו:
היה יודע שזה המוכר וכו' זה מבואר שם במעשה דרבה בב"ח דיהיב זוזי לרב כמו שיתבאר שם והוא בהלכות וכתוב בחדושי הרמב"ן ז"ל במה שאמרו מה שעש' עשוי איקשי לי הא דתניא בתוספתא ואיתא נמי בירוש' פרק אי זהו נשך תני הנותן מעות לחבירו ליקח לו פירות למחצית שכ ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם ידוע שלקח הדר זהו מוציא ממנו בעל כרחו. לא דמיין אהדדי דהכא בזוזי דנפשי' הוא דזבן זה מצאתי בשם בעל מתיבות עד כאן וכן כתב הרב רבינו שלמה בן אדרת זכרונו לברכה שם בקדושין סברא זו דההיא משום דבמעות דחבריה זבן:
הורו מקצת המורים שאם קנה לעצמו במעות חבירו וכו' ומקבלין ממנו כשאמר זקפתי אותם המעות עלי במלוה וכו' דעת אלו הבעלי הוראה הוא מכח שמועה דהגוזל עצים דף ק"ב גבי הנותן מעות לשלוחו ליקח בהן חטים וכו' וכבר האריך הרשב"א ז"ל שם להוכיח כן מ"מ הפריזו על מדותיהם במה שאמרו שהוא נאמן בדבורו הקל דודאי דוקא כשיש עדים ששלח בהן יד לעצמו או שאמר לפניהם שחוזר בו משליחותו וקונה באותן מעות לעצמו הא סתמא אינו נאמן וכן כתב הרשב"א ז"ל וזה ודאי מוכרח דבסתמא אינו נאמן ודעת המחבר כדעת בעל מתיבו' וקרוב לזה דעת ההלכות בענין העסק בהמקבל עכ"ל:
הטור בי"ד בה' רבית סי' קע"ז כתב וז"ל הנותן מעות לחבירו ליקח בהן פירות למחצית שכר ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם יש עדים שלקח ומכר מוציאין ממנו בעל כרחו ע"כ:
והרב"י כתב וז"ל הנותן וכו' ג"ז שם וכתב הר"ן בקידושין ריש האומר בשם בעל מתיבות דה"מ כשלקח בזוזי דמשלח אבל אם לא לקח בזוזי דמשלח אינו מוציא ממנו והיינו דאמרינן דרב' בב"ח יהב זוזי לרב לזבוני ליה ארעא וזבנה לנפשיה וכ"כ רבי ירוחם בנכ"ז וכ"כ ה"ה בפ"ז מה' מכירה בשם הרמב"ן והרש"בא ז"ל ובפ' ההו' נתבאר בדברי הרב המגיד שאפי' קנה במעות המשלח אם שלח יד בה' בפני עדי' או שאמר בפניה' שחוזר בו משליחותו קנה לעצמו לדברי הכל וכן כתבו רבינו ירוחם ונימוקי יוסף בפ' א"נ עלה ה' ד"א דהתם בקידושין עשאו שליח לצורך המשלח לפיכך מה שעשה עשוי אבל הכא דא"ל למחצית שכר מוציא ממנו עכ"ל:
ומר"ן בשלחנו הטהור בי"ד סי' קע"ז סעיף מ' כתב וז"ל הנותן מעו' לחבירו ליקח בהם פירות למחצית שכר ואמר לא לקחתי אין לו עליו אלא תרעומת ואם יש עדים שלקח במעות משלח ומכר מוציאין ממנו בע"כ ואם שלח בם יד בפני עדים או שאמר בפניה' שחזר בו משליחותו קנה לעצמו ע"כ:
ובח"מ סי' קפ"ג כתב הטור וז"ל הנותן מעות לשלוחו לקנות לו סחורה ידועה ולא לקחה לו אין לו עליו אלא תרעומת לקחה השליח לעצמו מה שעשה עשוי אלא שנקרא רמאי אבל אם המוכר אינו מתרצה למוכרה למשלח יכול לקנות לעצמו ומ"מ צריך להודיעו תחלה ואם הוא מפחד שמא מתוך כך שיודיענו יקדימו אחר א"צ להודיעו כתב הרמב"ם ז"ל הורו המורים וכו' עד אלא המקח הוא של משלח (ככתוב למעלה) ע"כ:
והרב"י כתב שם דברי ה"ה בפ"ז מה' מכירה ודברי הר"ן בשם בעל מתיבות וכתב עוד שכ"כ בעל העיטור בשלישות ממון ע"כ:
ובש"ע סי' הנ"ל כתב מרן ז"ל בסעיף א' הנותן מעות לשלוחו לקנות לו סחורה ידועה ולא לקחה אין לו עליו תרעומת ואם ידוע שלקח (במעות המשלח) מוציא ממנו בעל כרחו: ובסעיף ב' הנותן מעות לחבירו לקנות לו קרקע או מטלטל והניח מעות חבירו אצלו והלך וקנה במעותיו מה שעשה עשוי והרי הוא מכלל הרמאים ואם היה יודע שזה המוכר אוהב אותו ומכבדו ומוכר לו ואינו מוכר למשלחו ה"ז מותר לקנו' לעצמו והו' שיודיענו ואם מפחד שמא יבא אחר ויקדמנו לקנות ה"ז קונה לעצמו ואח"כ מודיענו ובהגה קנאה סתם במעותיו יכול לומר אח"כ לעצמו קניתי ודוקא בקרקע סתם אבל בקרקע מיוחד הואיל והוא מנהג רמאות ודאי מעיקרא קנאה למשלח ולא יוכל לחזור בו קנאה באחד מדרכי ההקנאה בלא מעו' זכה המשלח ואפי' כרה השליח אינו כלום: ובסעיף ג' שליח שקנה לעצמו במעות המשלח אע"פ שזקפן עליו במלוה המקח של משלח ובהגה מיהו אם אמר השליח לפני עדים שחוזר בשליחותו י"א דקנה לעצמו וי"א דבכל ענין הוא של המשלח עכ"ל:
וכתב הסמ"ע בדברי הגה שחוזר בשליחותו כו' דאין לך שליחות יד גדול מזה והחולקים ס"ל דגם בשולח יד לא קנה לנפשו כ"א כששינ' דא"ל המשלח לקנות לו חטין והוא קנה לנפשו שעורים דאז קנאו בהשינוי ועד"ר וד"מ ע"כ:
והר"ב טורי זהב כתב (בס"ג וי"א דבכל ענין) נר' דהכי קי"ל כיון שהרי"ד והרמב"ם ס"ל כן ורבינו מביא דבריהם ולא כי"א קמא שאם אמר בפני עדים כו' ונרא' טעמם דמסתמא אומרי' דודאי לא חזר בו וניחא ליה דליקו בהימנותיה עכ"ל: (עיין לעיל דברי ה"ה בפ"ז מה' מכירה ודברי מרן בי"ד סי' קע"ז ס' מ'):
היוצא לנו מכל האמור הוא דיש הפרש בין היכא דקנה השליח במעותיו להיכא דקנה במעות המשלח דאם קנה במעות חבירו מוציא ממנו בע"כ אבל אם קנה במעותיו מה שעשה עשוי כמו שכת' הר"ן בפ' האומר בשם בעל מתיבות וכמו שכתב ה"ה בה' שלוחין והר"בי כתב בח"מ מסי' קפ"ג שכן כתב בעל העיטור בשלישות ממון וכ"כ רבי' ירוחם וה"ה כתב כן ג"כ בשם הרמב"ן והרשב"א ז"ל ולזה דקדק הרמב"ם וכתב בפ"ז דה' מכירה ה' י' וכתב וז"ל הנותן מעות וכו' והניח מעות חבירו אצלו והלך וקנה לעצמו במעותיו מה שעשה עשוי וכו' והיינו ההיא דרב דזבן ארעא דפ' האומר ודייק בלשונו ואמר והניח מעות חבירו וקנה במעותיו רצה לומר כהר"ן וה"ה ז"ל:
והלכתא הנותן מעות לשלוחו לקנות לו סחורה ידועה ולא לקחה אין לו עליו אלא תרעומת דברים אתה גרמת למנוע ממני ריוח זה ולא מני למתבע מיניה כלום כי פטור מלשלם וטעמא דהוי גרמא ופטור כדכתב רבינו ירוחם במשרים נתיב ל"א ח"ב ע"ש אבל אם ידע הנותן בעדות או בראיה ברורה שלקח במעותיו של נותן מוצי' ממנו בע"כ ואם הניח מעות חבירו וקנהו במעותיו מה שעשה עשוי אלא שנהג מנהג רמאות ואם יודע שזה המוכר אוהב לו יותר ומוכר לו ואינו מוכר למשלחו אפי' רמאות ליכא ומותר ולענין אם שלח יד במעות חבירו בפני עדים כבר כתבנו שיש בזה דעות חלוקות יש מי שסובר שאם שלח ידו בפני עדי' במעות חבירו וקונה בהן לעצמו שקנה השליח וכן כשאמר השליח בפני עדים שחוזר בשליחותו אם קנה השליח במעות חבירו קנה השליח שהחוזר בשליחותו אין לך שליחו' יד גדול מזה ויש מי שסובר דגם בשולח יד לא קנה לנפשו כ"א כששינה דא"ל המשלח לקנות לו חטין והוא קנה לנפשו שעורים דאז קנאו בהשינוי והר"ב ט"ז פסק כסברה אחרונה ולענ"ד נראה דמסתברא כי"א קמא שהשליח קנה בשליחות יד או אם חזר בשליחותו ובעדים כדברי ה"ה ז"ל שכתב בפ"ז מה' מכירה שכן הוא לדברי הכל וכן העתיק מרן בב"י דבריו וכתב בי"ד סי' קע"ז לדברי הכל ואם כן אף הרמב"ם ס"ל כן והרי"ף ג"כ לא מצאתי שסובר כי"א בתרא כי אם בד"מ שכתב בח"מ סי' קפ"ג שכתב הב"י כן ובב"י שלפני אינו ועוד שמרן פסק כש"ע בי"ד סי' קע"ז ס' מ' כי"א נראה דהכי קי"ל:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נשיב לשואלינו דבר ונאמר בנ"ד שאם יאמר לוי לשמעון מעותיך שנשארו בידי הנחתי' בקרן זוית לא זזו ממקומן אלא נשארו צרורים וחתומים שם עד היום ולא נתערבו עם מעותי כלל וכל מה שנשאתי ונתתי למן היו' שבאנו לחלוק ונתתי לך סך כך ונשארו ממנו בידי אז כך וכך במעותי קניתי ולעצמו קניתי והא לך מעותיך קח ולך ואין לך חלק בריוח הדין עם לוי אבל אם לא הניח לוי מעו' שמעון בקרן זוית אלא ערבם עם מעותיו הדין עם שמעון וחייב ליתן לו ריוח לפי חשבון שהרויחו מעותיו. מאותו זמן שעכב מעות שמעון בידו עד היום. ואם יש עדים שלוי קנה במעות שמעון הדין עם שמעון ואם יש לו לשמעון ראיה ברורה או עד אחד לבד שלוי קנה במעות שמעון ולוי כופר ואומר לא כי אלא מעותיך היו צרורין וחתומים הדין ביניהם כדין כל כופר בחבירו אם חיוב ממון אם חיוב שבועה אם חרם סתם כפי מה שיחייב הדין על פי טענותיהם: ואם שלח יד בעדים במעות שמעון לעצמו או שאמר לפני עדים שחזר בשליחותו כל מה שהרויח במעות שמעון משם ואילך קנה לוי לנפשו כל הכתוב למעלה כפי מה ששיערתיהו מספיק להשיב שואלי דבר כי אם לכתוב כל הדעות והחילוקים שיש בספרי הפוסקים יארך הדבר למאד ויוכל המעיין לראותם הלא בספרתם ומה שאמרתי הוא להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב הגאון היושב על כסא ההוראה הודנו והדרנו שכסאו נכון יהיה עד יבא ינון אכי"ר:
ראש חדש טבת בסדר ובשנת את האלהים אני ירא לפ"ג:
נאם הצעיר שלמה די אברהם מינדיס קויטיניו סי"ט: