שאלה ראובן צוה מחמת מיתה לתת מנכסיו אלף זהובים לבנין בית הכנסת וקודם שנתנו האפוטרופוסים המעות לגבאים יצאו כל הקהל מאותה העיר ונחרב בית הכנסת אשר היה שם ונתיישבו בקהלה שניה סמוך לשם ואח"כ נתנו האפוטרופוסים כמו מאתים זהובים מכח צוואת ראובן לידי הגבאים ועתה פנים חדשות באו לכאן וחזרו אחרים ונתיישבו בקהלה הנחרבת תחתיהם ורוצים לבנות בית הכנסת מחדש ולהוציא מיד גוים המקום הראשון אשר היה שם בית הכנסת ומזה נמשך שלש מחלוקות בדבר הקהלה אשר נתיישבו עתה במקום הראשון טוענים שעל בית הכנסת זה היה דעתו של ראובן וכיון שהם חפצים לחדש במקום ההוא בית הכנסת לאיתנו הראשון ולהוציאו מידי גוים שלהם חבלים נפלו בנעימים, לקחת המאתים זהובים הנ"ל ובני הקהלה אשר נתעקרו ממנו ונתיישבו במקום השני טוענים שכיון שכל ההקדשות שהיה במקום ההוא בא אליהם וכבר גבו הגבאים מידי האפוטרופוסים חמישית הקרן וגם האיש ההוא היה רגיל עמהם תמיד וחן מקום על יושביה שמטעם זה להם נוגע זאת המחנה ויורשי המעות טוענים שמאחר שלא ניתן עד שנחרב בית הכנסת הנז' ונתפרדה החבילה אינם חייבים לתת כלום מכח צוואת ראובן קרובם ולהם נפל בירושה איזהו הצד היותר צודק בדבריו לזכות במתנת ראובן המצוה יורנו המורה ויוציא לאור משפטו ומהת"מש: 
תשובה תניא בתוספתא בב"ב פרק חשובה חזקת הבתים וז"ל האומר תנו מאתים זוז או ספר תורה לבית הכנסת יתנו לב"הכ הרגיל בה ואם היה שנים והיה רגיל בשניהם יתנו לשניהם תנו מאתים זוז לעניים יתנו לעניים שבאותה העיר ע"כ וכך העלו גדולי הפוסקים ז"ל הרי"ף והרמב"ם והרשב"א וסמ"ג והטור וב"י הרי"ף הביא התוספתא אות באות בלי שום חילוק מסתמא שהוא מסכים לדבריו והרמב"ם הביאה בהלכות מתנות עניים פ"ז בסוף הפרק וז"ל האומר תנו מאתים דינרים לב"הכ או תנו ספר תורה לב"הכ יתנו לבית הכנסת שהוא רגיל בו ואם היה רגיל בשנים יתנו לשניהם האומר תנו מאתים דינרים לעניים יתנו לעניי אותה העיר עכ"ל והטור וב"י בסימן רנ"ח ע"ש: 
הנה לפניך דעת כל הני רבוואתא שכולם מסכימים לדעת אחד והוא שמי שאמר תנו ספר תורה לב"הכ סתם יחנו לב"הכ שהוא רגיל בו ומדבריהם למדנו שמסתמא בעירו שהוא דר ורגיל שם יתנו ולא יתנו לב"הכ של עיר אחרת שלא ראה ולא עמדו רגליו בו ואם תמצא לומר שעמדו הוא על דרך עראי ולא היה ברגילות דודאי לא נתכוון אלא לעירו ואע"פ שאמר סתם תנו לב"הכ דאמדינן דעתו דליכא אומדנא גדולה יותר מזה שאיך יעלה על הדעת שכוונתו הוא לעיר אחרת ולא על עירו שהוא דר שם וכמו שכתב הרשב"א שאביא לקמן דבר יו בסיד ובודאי זה אינו דבר נמצא ולא עבר במחשבתו: 
ומעתה נבא לנדון שאלתנו וז"ל ראובן צוה מחמת מיתה לתת מנכסיו אלף זהובים לבנין בה"כ וקודם שנתנו האפוטרופוסים המעות לגבאים יצאו כל הקהל מאותה העיר ונחרב בה כאשר היה שם ונתיישבו בקהלה שניה סמוך לשם ואח"כ נתנו האפוטרופוסום כמו ק"ק זהובים מכח צוואת ראובן ליד הגבאים ועתה פנים חדשות באו לכאן וחזרו אחרים ונתיישבו בקהלה הנחרבת תחתיהם ורוצים לבנות בה"כ מחדש ולהוציא מיד גוים המקום הראשון שהיה שם בה"כ ומזה נמשך ג' מחלוקות בדבר הקהלה אשר נתיישבו עתה במקום הראשון טוענים שעל בה"כ זה היה דעתו של ראובן וכיון שהם חפנים לחדש במקום ההוא בה"כ לאיתנו הראשון ולהוציאו מיד הגוים שלהם חבלים נפלו בנעימים לקחת הק"ק זהובים זהובים הנ"ל ובני הקהלה אשר נתעקרו ונתיישבו במקום השני טוענים שכיון שכל ההקדשות שהיה במקום ההוא בא אליהם וכבר גבו הגבאים חמישית הקרן מיד האפוטרופוסים וגם האיש ההוא היה רגיל עמהם תמיד וחן מקום על יושביה שמטעם זה להם נוגע זאת המתנה ויורשי המעות טוענים שמאחר שלא ניתן עד שנחרב בה"כ הנז' ונתפרדה החבילה אינם חייבים לתת כלום: 
שנראה לע"ד שהצד היותר צודק בדבריו ובטענותיו הוא אותם שנתיישבו בקהלה הנחרבת ורוצים לבנות בה"כ מחדש ולהוציא מיד הגוים המקום הראשון אשר היה שם בה"כ וזה מכמה אנפי: 
חדא שכל הפוסקים ז"ל הנזכרים לעיל כלם העלו מדברי התוספתא שמי שאמר תנו ספר תורה או ק"ק דינרים לב"הכ שלא יתנו אלא לבה"כ שהוא רגיל בו ומסתמא שלא יתנו לב"הכ אחר ולא לעיר אחרת ובנ"ד שצוה ראובן שיתנו אלף דינרים לבנין בה"כ בודאי שלא נתכוון אלא לבנין בה"כ שבעירו שהוא רגיל בו אם ב"מ תתחרב כמו שאירע או אם ירצו להוסיף איזה בנין והואיל שהם חפצים לחדש במקום ההוא בה"כ לאיתנו הראשון ולהוציאו מיד הגוים ולבנותו הדין עמהם כיון שהוא היה דר ורגיל שם ולהם חבלים נפלו בנעימים לקחת ק"ק זהובים: 
ועוד שאיך יעלה על הדעת שכוונת ראובן היה לעיר אחרת כמו שטוענים בני הקהלה אשר נתעקרו ונתיישבו במקום השני באמרם שהאיש ההוא היה רגיל עמהם תמיד וחן מקום על יושביה שאיני יורד לסוף דעתם בדברים האלו ומה טענה היא זו להם שאדרבא זאת הטענה אינה צודקת דבריהם כיון שראובן לא היה תושב בזאת העיר השניה ויתכן שלא ראה ולא עמדו רגליו בה איך אומרים חן מקום על יושביה יותר צודקת זאת הטענה לאותם שנתיישבו בקהלה הראשונה ורוצים לבנות בה"כ מחדש כיון שראובן היה דר ורגיל שם באותה העיר אתי שפיר חן מקום על יושביה והדין עמהם לזכות במאתים זהובים הנ"ל: 
ועוד נ"ל להביא ראיה לדברי אותם שנתיישבו בקהלה הראשונה וזהו מכח אומדנא שאע"פ שראובן סתם דבריו לבנין בה"כ אמדינן דעתו שאילו ידע שיחרב זאת בה"כ כמו שאירע ויבואו אח"כ לבנותה על תלה ויבואו ג"כ אחרים לבנותה בעיר אחרת שבודאי יאמר להם לא היה זאת כוונתי אלא לבנותה בעירי דווקא דליכא אומדנא גדולה מזו וקרובה לדעתו שלא יעלה על הדעת שכוונתו ליתן לעיר אחרת ולא לעירו שהוא דר ורגיל שם וכיון שכן אע"פ שסתם דבריו ראובן הואיל שהם רוצים לבנותו בעירו שהוא רגיל בו הדין עמהם ויזכו במאתים זהובים וכמו שכתב הרשב"א עין לקמן וזה נ"ל ברור ולית דין צריך בשש: 
ועדיין נשאר עלינו חובה לתרץ מה שטוענים היורשים שכיון שלא ניתן עד שנחרב הבה"כ ושאינם חייבים לתת כלום מכח צוואת ראובן שלפי דעתי זאת הטענה היא של הבל וכי בשביל שלא ניתן ביד הגבאים עד שנחרב בה"כ פרחה קדושת הדמים שהם אומרים שאינם חייבים לתת כלום וכו' והלא הקדושה חל עליהם מיד כשיצא הנדר מפיו דקי"ל אמירה לגבוה כמסירה להדיוט כמו שפסקו הרי"ף והרא"ש והטור ע"ש בב"י בסימן רנ"ח וסיים עוד הטור לפיכך משנדר צדקה אי אפשר לחזור בו וכו' עכ"ל ומאותה העת הוי כאילו נמסרו ליד הגבאים ולא יש שום יכולת בידם לחזור ממה שעשה ראובן ברצונו ולהפקיע קדושתם ולהוציאם מיד ההקדש בטענות רעועות אדרבא הגבאים יכולים לכוף אותם לשלם וממשכנים אותם כדאמרינן בפרק קמא דב"ב דף ח' וז"ל ממשכנים על הצדקה ואפילו בערב שבת איני והא כתיב ופקדתי על כל לוחציו ואמר ר' יצחק בר שמואל בר מרתא משמיא דרב ואפי' על גבאי צדקה ל"ק הא דאמיד הא דלא אמיד כי הא דרבא אכפייה לרבי נתן בר אמי ושקיל מיניה ד' מאות זוזי לצדקה עכ'ל הגמרא: 
הא קמן שהגבאים יכולים לכוף על הצדקה להוציא מידו מה שחייב ליתן וכן העלה הרמב"ם בהלכות מתנות עניים בפ"ז וז"ל מי שאינו רוצה ליתן צדקה או שיתן מעט ממה שראוי לו ב"ד כופין אותו ומכין אותו מכת מרדות עד שיתן מה שאמדו ליתן ויורדים לנכסיו בפניו ולוקחים ממנו מה שראוי לו ליתן וממשכנים על הצדקה ואפי' בערבי שבתות עכ"ל ובנ"ד שראובן צוה שיתנו ויורשיו חייבים ליתן כדי לקיים דבריו אם לא יתנו כופין אותם: 
ועוד שהם שאיחרו לשלם עד שנחרב בה"כ לא טוב עשו דקי"ל מצוה לקיים דברי המת וכיון שראובן היה חייב לשלם תכף ומיד כשהוציא מפיו כמו שהעלה הרמב"ם פ"ח מהלכות מתנות עניים עכשיו שמת היה להם חובה לשלם מיד ולקיים דברי המת ולא היה להם להמתין כ"כ: 
ועוד נ"ל להביא ראיה לדברי מדברי הרשב"א הביאו הרב ב"י בסימן רנ"ח וז"ל כתב הרשב"א שאלת שכיב מרע שציוה לתת מנכסיו אלף דינרים ביד האפוטרופוסים שיחלוקו פירותיהם לעניים נשאלו אם רצונו שיהיה רשות בידם לחלקן בין לעניי העיר בין לעניי עולם ואמר בבקר נתיישב בדבר ולא הספיק תשובה כל מי שאומר סתם תנו מנה לעניים אין במשמע אלא לעניי עירו וכן שורת הדין האומר תנו מנה לעניי עירי נותנים לכל עניי העיר חלק כחלק כאומר תנו מנה לבני עירי או לבני פלוני שיזכו כלם בו בשוה וכו' ובודאי כיון שגילה דעתו ע"י שאלה שעדיין יתיישב בדבר אין זה כמקדיש סתם שאנו אומדין דעתו שאינו מכוין אלא לעניי עירו עכ"ל לענייננו: 
הרי לך בהדיא שסובר שכל מי שאומר סתם תנו מנה לעניים אין במשמע אלא עניי עירו שאנו אומדין דעתו שאינו מכוין אלא לעניי עירו וא"כ בנ"ד שאמר תנו אלף זוז לבנין בה"כ סתם אין במשמע אלא בעירו משום דאמדינן דעתו של ראובן שלא נתכוון אלא לבנות בה"כ בעירו כפי סברת הרשב"א ז"ל: 
הכלל העולה מדברינו הוא שהצד היותר צודק בדבריו לזכות במתנת ראובן הוא בני הקהלה אשר נתיישבו עתה במקום הראשון וטוענים שעל בה"כ זה היה דעתו של ראובן דכיון שהם חפצים לחדש בה"כ במקום הראשון ולהוציאו מידי גוים שלהם חבלים נפלו בנעימים לזכות במתנת ראובן מהני טעמי דאמרן דאמדינן דעתו שלא נתכוון אלא לעירו דחן מקום על יושביו ובפרט שראובן היה רגיל באותה העיר הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד אשר יסכים עמי היושב על כסא ההוראה שמלכותו ינין עד יבא ינון אכי"ר: 
בסדר ובשנת לכל המלאכה לעשות אותה והותר לפ"ק 
הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: 