שאלה זבולון ויששכר שהיו שותפים ולזבולון ב' בנים דן ואשר וימת דן בחיי אביו והניח בן ושמו חושים ויהי כי זקן זבולון לא רצה להתעסק יותר וחלק עם שותפו ועלה חלקו לסך ק אלף זהובים שלקחם בידו והלך לדור בבית בנו אשר ואחר ד' ימים נסתלק לב"ע וחל"יש פתאום בלי צוואת ש"מ ובא חושים לתבוע חלקו מאשר דודו והשיבו שלא הניח אביו כי אם נ' אלף והילך כ"ה: ורבת קטטה ביניהם ובאו לדין חושים טוען שנ' אלף מגיעים לו מירושת זקנו שהרי ק' אלף הוליך לביתו ושלא עסק יותר וגם מעולם לא נודעו לו חובות כי אדרבא אחרים היו חייבים לו ויש לו עדים מכל זה וגם יששכר מעיד כדבריו: ואשר טען שלא הניח כי אם נ' אלף זהובים וקודם גמר דין עמדו ביניהם פשרנים ועשו שאשר יתן שרח בתו לחושים בן אחיו ויתן לה בנדונייתה ע' אלף זהובים ובזה לא תשאר לו שום תביעה עליו והלך חושים קודם שיחתום שטר הכתוב ומסר מודעא כדת שאינו מקבל בנדונייא כ"א כ' אלף וכדי שלא להתקוטט עוד עם דודו הוא חותם כל זה הסך: ואחר זמן נפטר אשר ואחריו שרח בתו בלי זש"ק ובאו אחיה לתבוע חצי הנדונייא כנהוג ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לדין אחי שרח טוענים חצי הנדונייה מכל מה שכתוב בשטר הכתובה ושהמודע' אינה כדאי לבטל תביעתם דמי הכריחו ליקח אחותם ואין כאן שום אונס והיה לו לדון עם אביהם עד גמר דין ומאחר שנתרצה איהו דאפסיד אנפשיה וחושים טען כל הנ"ל ושאינו רוצה לתן להם כי אם עשרה אלפים שנ' אלף היו מגיעים לו בירושת זקנו: ואם באולי יורע כוחו במה שטוען למיעוט כ"ה אלף שהוה אביהם רוצה ליתן להם לא יכנסו בכלל הנדונייא: הגידה לי שאהבה נפשי טוביינא דחכימי מרגניתא דלית בה טימי הראני מראות אלוקים בהוויות ובפלפולים תלי תלי' לאור תעלומה ומ"ה תמ"ש:
תשובה מעין גובר ומתגבר: באר מים חיים זכים וברים: מהם שתו רבים ונעשו חכמים גדולים נברשתא דדהבא דנהירין ליה שבילי דדינא כשבילי דמתא פה מפיק מרגליות והיו למאורות: קטן שמך וגדול ערכך: מה נכבד היום הקטן שבתלמידיך האחוז בחבלי אהבתך: המתענג במתק פרי למודך: המתעדן בערב ניב שפתיך המשתעשע בנועם אמרי שאלתך: אמרות טהורות מכסף נבחרות מזהב נחמדות מפנינים יקרות: ואף כי לא נעלם ממנו שמיעוט ערכו וקוצר השגתו הם הם המונעים לו למלאת חשקך ולהשיג התכלית המבוקש ממך בתשובתו הוכרח בכח נימוס הסדור בחברת ע"ח לאחוז בקן הקולמוס ולהשיב לשואלו כפי יכלתו: ויחלה לאל עליון ונורא. ידריכהו בדרך ישרה:
תחילת כל דבר נניח השרשים אשר עליהם אדני זאת השאלה הוטבעו איתא בחזקת הבתים דף מ' אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתיב ביה אנן סהדי ידעינן ביה באונסא דפלניא לאו מודעא היא מודעא דמאי אי דגיטא ודמתנתא גלוי מלתא בעלמא הוא ואי דזביני האמר רבא אין כותבין מודעא אזביני לעולם דזביני מודה רבא היכא דאניס וכמעשה דפרדסא וכו' ופיר' רשב"ם דלא כתיב ביה אנן עדים ידעינן באונסא דפלניא שאונס גמור יש לו ומכירים אנו אי זה אונס אי לא כתב ביה הכי אלא סתמא כתבו פלוני אמר לנו שנאנס וכו': מודעא דמאי אי במודעא דמוסר אגיטא ואמתנה לא בריך כולי האי אלא כיון דמודע לסהדי דהאי גיטא שאני נותן לאשתי אנוס אני בו ולא עשיתי ברצון נפשי לפיכך דעו שאני מבטלו בפניכם וכן המתנה שאני מקנה לפלוני אנוס אני ואיני מקנה אותה ברצוני תהא מבוטלת אע"גב דלא ידעי סהדי אונסא דיליה הרי הגט והמתנה בטלים: גלוי מלתא בעלמא הוא כלומר הרבה בני אדם יוכלו לידע אונסו דכיון דאינו מקבל ממון במתנה ובגט זה שנותן אם איתא דניחא ליה ליתנה מדעתו למה לו למסור מודעא ואי לא ניחא ליה ליתן למה לו ליתן גט ומתנה אלא ודאי נאנס בגט ובמתנה זו הלכך אין צריך לפרש אונסו דלא דמי לזביני דהתם בריך לפרש דאיכא למימר סתם מוכר לאו ברצונו מוכר אלא משום חסרון מעות הלכך איכא למימר דמסר מודעא דקסבר היום ולמחר כשיהיו לי מעות מפיקנא מודעא ותבענא ליה בדינא ויחזור קרקע שלי ואני אשלם לו מעתיו אבל הכא אם ברצון נפשו נותן גט ומתנה בלא אונס למה כתב מודעא בחנם לא יתן גט ולא יצטרך לכתוב מודעא אלא ודאי נאנס: לא כתבינן מודעא אזביני טעמא דרבא משום דאמרינן לקמן בפרקין הלכתא תליוה וזבין זביני זביני ולא אמרן אלא בשדה סתם שכפהו למכור א' משדותיו והוא בירר מעצמו א' מהם ומכרה דלא הויה אונס אבל בשדה זו לא הלכך לא כתבינן מודעא דאי בשדה זו היא לא הוי זביני ולא צריך מודעא אלא יביא עדים שאנסוהו ותבטל שטר המכירה בלי שום מודעא ואי בשדה סתם הוי זביני זבוני ואין אונס בזה השדה שהרי מדעתו ברר ומכר את השדה ומודעא זו שיכתוב לאו כלום הוא דאין מועלת בלא אונס עכ"ד: ובזה הסכימו כל הפוסקים ז"ל שאין מודעא מועלת אלא כשיהיה האונס גלוי וידוע לעדים כמבואר בהרמב"ם פ' י' מהלכ' מכירה דכתב וצריכין העדים לידע שהוא מוכר מפני אונס ושהוא אנוס ודאי לא שיסמכו על פיו וכל מודעא שאין כתוב בה ואנו העדים ידענו שפלוני זה אנוס היה אינה מודעא וכן העלו הטור ומהרי"קא בח"מ ס' ר"ה:
ובעבור היות מילת אונס שם הסוג כולל תחתיו מינים הרבה ר"ל כל מה שיכריח ומחייב לאדם לעשות דבר מה הפך דעתו רצונו הן יהיה אותו הדבר המכריחו אימת מות שאנס עומד עליו להורגו אם לא יתרבה למכור או ליתן לו איזה דבר הן אימת יסורים שמכין ותולין אותו. הן שמפחידין אותו לעשות לו דבר רע בין בידי גוים בין בידי ישראל או שמפחידין אותו בהפסד אותו הדבר בעצמו אם לא ימכרנה. הן שאיש עני הוא ויש לו איזה דבר שהוצרך למוכרה כדי שיהיו לו מעות לחיותו שכל אלו המינים והדומים להם נכללים תחת שם אונס אבל אין לכולם זה הדין שיבטל המכר בעדם חל עלינו חובת באור איזה מהם מבטלים המכר ואיזה לא גרסינן בדף הנזכר ההוא גברא דמשכין פרדיסא לחבריה לתלת שנין בתר דאכלה שני חזקה אמר אי מזבנא לי מוטב ואי לא כבישנא לשטר משכנת' ואמינא לקיחה היא בידי כה"ג כתבינן מודעא: ופ' רשב"ם כה"ג שמפסיד הכל אם לא ימכור מודה רבא דכתבי מודעא וכתב הרמב"ם בפ' הנזכר וז"ל אחד האונס את חברו בשהכהו או תלהו עד שמכר או שהפחידו בדבר שיש לו לעשות בין בידי גוים בין בידי ישראל הרי זה אונס ומעשה בא' ששכר פרדס לחברו לי' שנים ולא היה שטר חוב ביד המשכיר ואחר שאכלו השוכר ג' שנים אמר לו אם לא תמכרנו לי אכבוש שטר שכירות ואטעון שהוא לקוח ביד ואמרו חכמים שזה אונס וכן כל כיוצא בזה עכ"ד משמע דדוקא אונס דומה לזה שמפסיד המוכר כל זכותו בשדה אם לא ירצה למוכרו וכן כל אונס הנולד לו מזולתו כמו אימת מות אי יסורים והדומים מועיל לבטל המכר בשימסור מודעא אבל אונס הנולד מהמוכר עצמו כגון שהיה צריך למעות והוצרך למכור אין מודעא מועלת בה והמכר קיים דאם לא כן אין לך אדם שלא ירצה למכור בשעת דוחקו וימסור מודעא שהיה אנוס כדי להוציא מה שמכר מיד הלוקח כשיזדמנו לו מעות ומתוך זה תתבטל בכל עני הסחורה ונעלת דלת בפני התגרים כי מי ירצה לקנות דבר מה ולא ירא שאחר עבור איזה זמן יבוא המוכר להוציאה מידו בשיטעון אנוס הייתי כשמכרתי והרי לך העדים שהכירו באונסי אלא ודאי שאין אונס  כזה מועיל:
ודבר זה מפורש יותר בטור בס' הנזכר שכתב ודוקא באונס דאתי ליה מאחריני אותו מבטל המקח אבל אונס דאתי ליה מנפשיה כגון מי שמוכר מפני שהוא דחוק למעות לא ואפילו באונס דאתי ליה מאחריני דוקא שאנסוהו למכור אבל לא אנסוהו למכור אלא ליתן מעות ומחמת שלא היו לו מעות הוצרך למכור לא הוי אונסא וזביני זביני והביא עליו הרב ב"י שכן כתב בעל העיטור ושמלתא דסבר' הוא ולא הוזכר בגמרא לרוב פשיטותה וכן העלה בשולחנו הערוך ואחר שבארנו פרטי אונס ומודעא לענין מכר יש לנו לבאר אם נאמרו אלו הפרטים גם בפשרה: הרמב"ם כתב וצריכים העדים לידע שהוא מוכר מפני האונס וכו עד במה ד"א במוכר או עושה פשרה אבל במתנה ומחילה אם מסר מודעא אע"פ שאינו אנוס הרי המתנה בטלה עכ"ד הרי שהשוה הפשרה למכר לכל אלו העניינים שכתבו ולדעתו נראה שהסכימו שאר הפוסקים ובפרט הרב קארו שנתן טעם לדבר בשכתב וז"ל ולענין פשרה כתב הרמב"ם דפשרה כמכר ומחילה כמתנה וטעם המחילה פשוט הוא דמה לי נותן לו עכשיו ומה לי מוחל מה שהוא חייב לו ופשרה דמי למכר לפי שהתובע ירא שמא יפסיד כל זכותו בדין ולכן הוא מתפייס ליטול קצת בפשרה וכן הנתבע ירא שמא יחייבוהו לשלם כל מה שתובע ממנו ולכן הוא מתפייס ליתן מקצת בפשרה והיינו מכר ממש שהרי מכר לחברו כל זכות שיש ל בתביעה זו בסך שמתפשרים ביניהם ולזה אם אנסו עד שפשר עמו פשרתו פשרה אלא אם כן מסר מודעא ואם לא כתבו העדים במודעא אנן סהדי ידעינן באונסיה אין מודעא זו כלום עכ"ד:
העולה מכל האמור הם ג' שרשים הא' שאין כח באונס לבטל המכר כשמסר מודעא אלא בנולד מזולתו: רצוני שיוכרח המוכר למכור משום אימת מות או יסורים או שהפחידו הקונה לאבד כל זכותו מאותו דבר אם לא ירצה למוכרה כעין מעשה הפרדס שהזכרנו למעלה אבל אם האונס נולד ממנו בשהיה צריך למעות והוצרך למכור ומסר מודעא אינה מועלת והמכר קיים: הב' שצריך שיוודע האונס לעדים החתומים במודעא ושיכתבו בשטר קודם חתימתם אנו העדים ידענו באונסו של פלוני אבל אם לא נודע להם האונס וסמכו על דברי המוכר אותה המודעא בטילה הג' שהפשרה שוה למכר לאלו העניינים ואם חסר אחד מהם המודעא בטלה והפשרה קיימת:
ובהנחת השרשים האלו נבוא לנדון שלפנינו בדין חושים עם אחי אשתו על ענין חצי נדוניית שרח אחותם. שהם תובעים ל"ה אלף זהובים שהוא החצי מנדוניית אחותם וחושים טוען שאין רצונו לתן להם יותר מי' אלפים שנ' אלף היו מגיעים לו בירושת זקנו זבולון ואף שנתפשר עם דודו אשר בדין שהיה לו עמו על זאת הירושה שלא היה רצון דודו לתן לו כי אם כ"ה אלף בטוענו שלא הניח אביו כי אם נ' אלפים לא הסכים בפשרה זאת אלא כדי שלא להתקוטט יותר עם דודו ולזה מסר מודעא טרם חותמו שטר הנדונייא והודיע אונסו לעדים ונמצא שהפשרה בטילה ולא קבל בנדוניית אשתו כי אם כ' אלף והרי הי' המגיע להם וכו' ובנדון זה נסתפק לה"ה ב' ספיקות הא' אם צדק חושים בטענותיו אלו ולא יהא חיוב ליתן יותר מי' והב' אם יארע שלא צדק למיעוט לה יהא חייב להחזיר לאחי אשתו כי אם החצי ממ"ה אלף שהרי כ"ה אלף היו מגיעים לו בירושה אפילו לפי הודאת דודו אשר: והדבר ברור לפי מה שהשרשנו שבשניהם לא צדק שהרי לא נגלה לכו אונס אחר לחושים להסכמתו לדעת הפשרנים אלא שלא רצה להתקוטט יותר עם דודו ולא ראינו בשום מקום דטעם זה יחשב אונס לבטל הפשרה שאינו נחשב לאונס אלא מה שמוכרח האדם לעשות מפני היראה שלא יקרה לו דבר רע הן בגופו הן בממונו אבל מה שנעשה מפני הכבוד אין זה אונס לכשיבטל הפשרה בעדו ואם אמת בדבריו שרצה לחלוק כבוד עם אחי אביו יצא שכרו במה שמכבד ומהדר את אביו אפילו אחר מותו בהפסדו שגרם היזק לעצמו במה שאבד זכותו בתביעת נכסי הזקן:. אף כי לדעתנו לא הסכיס חושים בפשרה זו אלא משום שהרגיש בחולשת טענותיו שהיה מהנמנע לו לבחן דבריו ולטעון טענת בריא כדי שיחוייב דודו בדין ליתן לו כל תביעתו או לחייבו שבועה שלא הניח הזקן יותר מנ' אלף במה שלא חייבה תורתנו הקדושה שבועה אלא על טענת בריא ואיך יכול חושים לטעון בריא שהניח זקנו הסך שתובע מדודו ואע"פי שיש הוכחה מה לדבריו במה שמעידים העדים ונלוה יששכר עמם שקבל זבולון אותו הסך בעד חלקו מהשותפות והוליכם בבית אשר דימים קודם מותו ומהקושי להאמין שבהמשך זמן כל כך מועט בזבז או הפסיד זבולון חצי עזבונו בשלא היו לו חובות לשלם וכו' מ"מ אינו מהנמנע לחשוב דשמא נתן זה הסך במתנה בסתר או שמא שלח מחדש איזו סחורה למ"ה או היה לו איזה חוב שלא רצה לגלותו לשום אדם ובאותן ד' ימים פרעו או איזה מקרה אחר מהמקרים הנופלים תמיד באישי האדם ולזה בחר חושים בפשרה המועלת לו יותר בשיהיה הוא המוחזק בכל אותו הסך וכדי לחרחר ריב ומדון עם יורשי אשתו אם קרה יקרה שתמות בחייו מסר מודעא ובדה מלבו שהיה אנוס בשלא רצה להתקוטט עם דודו: ואם ספק עלינו מספק שלא צדקנו בדברינו אלה דשמא משום איזה טעם היתה יכולת ביד חושים לברר את דבריו וגם שמא היה נראה לדיינים לזכות את חושים ולחייב את אשר אם היו ממתינים עד שמוע גמר דין נשיב לו שאין זה חוב המוטל עלינו לבאר איך תהיה הוראת הדיינים אם יעמדו אשר וחושים בדין עד גמרו דכיון שנתרצה חושים בפשרה ומחל כל התביעות שהיו לו עליו אבד כל זכותו בדין ואין לנו לדון אלא כפי הפשרה ולא כתבנו זה אלא מפני שהרגשנו בטענת חושים במה שאמר שנתרבה כדי שלא להתקוטט יותר עם דודו שהוא נגד טבע בני האדם שמגמתם הוא לרדוף אחר הממון ומשתדלים בחריצות האפשר לקנייתו ואינם מוחלים תביעתם כדי לנהוג כבוד לאיזה שיהיה אף כי לדודו ובסך כל כך גדול כמו כ"ה אלף זהובים ובהיות זה הדבר מבואר בעצמו אין ספק אצלנו שגם ה"ה יודה בזה לדברינו: אבל לענין המבוקש ממנו אם יהא נחשב לאונס מה שלא רצה להתקוטט יותר עם דודו ויהיה כח במודעת חושים לבטל הפשרה נשיב שלדעתנו אונס זה אינו נחשב כי אם לקש והמודעא להבל ורוח דלפי ומה שהשרשנו צריך שיולד האונס מזולתו ולא ראינו שאשר הגזים את חושים לעשות לו איזה דבר רע להכריחו שיסכים בפשרה אלא רצונו היה לדון עד גמר דין כמו שטוענים אחי שרח ונראה מדברי השאלה ואם יחשב מחשב שדבר זה שטוען חושים יהיה אונס לבטל הפשרה כל שכן שיהיה אונס המוסר מודעא שמוכר מפני שצריך למעות בשיש לו יחס והצטרפות למוכר משום שהכריחוהו במכות ויסורים בששניהם צער בגוף האדם הם וזה מבואר הביטול שהרי סותר לשורש הא' שהנחנו:
ואף אם יונח שטענת חושים יהא נחשב לאונס מ"מ בנדון שלנו המודעא בטילה משום. שלא הוכר האונס לעדים אלא האמינוהו במה שאמר שהיה אנוס בשלא רבה להתקוטט יותר עם דודו ואיך נתבחן להם אם טעם זה הכריחו או שמא בחר בפשרה משום טעם אחר דאילו במעשה דפרדסא נתברר האונס לעדים במופת חותך דכשתבע לפניהם המשכיר שדהו מיד השוכר ושמעו שהשיב לו לקוחה היא בידי זה ג' שנים הגיד להם המשכיר שדברי השוכר הם שקר ואינו טוען זה אלא להכריחו שימכרנו לו עכשיו שכן אמר לו קודם ושידעו שהוא הולך למוכרו לו עכשיו באונס וכתבו שטר המכירה מהיום ונתנו לשוכר ואחר זה כשיתבע המשכיר שיתן לו השוכ' שדהו וישיב השוכר לקוח הוא בידי והרי שטר המכירה וירגישו העדים בזמן שהוא כתוב מהיום נתבחן להם שהיה שקר מה שטען לפניהם השוכר שהיית' לקוחה מקודם זה ג' שנים ושהמשכיר הגיד להם האמת באמרו להם מאיזה טעם היה אנוס וכן כל הדומה לזה אבל בנ"ד לא נתברר להם כלל אלא שסמכו על דברי חושים ולזה מודעתו בטילה כפי השורש הב':
ולהחזיק דעתנו במשענת אחד מעמודי ההוראה נביא שאלת הר"אש נמצא בסוף כלל ע"ב וז"ל ראובן טען על שמעון שהפקיד בידו ק' ליטרין הילייש והשיב שמעון לא הייתי חייב לך כי אם פ' ליטרין ונתת לך משכונות עבור ס"ו ליטרין ובני נתערב עבור י"ד לטרין ופטרתני מכל תביעו' שהיו לך עלי ומחלת לי במחיל' גמורה ובקניין גמו' ומזה יש לי עדים והוציא כתב חתום בעדים ובאו העדים והעידו שהוא כתב ידם וטען ראובן אנוס הייתי ובעל כרחי הוצרכתי למחול כי יראתי פן אפסיד כל הממון כי אמרת לי אם לא תרצה למחול ולהרחיב לי הזמן ולכתוב שטר שאהיה פטור מכל מיני תביעות לא אתן לך אפילו פרוטה כי איני חייב לך וזה הדבר גלותי לעדים והשיאוני עצה שאקח ממנו מה שאוכל והשאר אגבה בב"ד וכן עשיתי וקודם שמחלתי מסרתי מודעא בפני עדים ואמרתי לעדים החתומים על שטר המחילה תהיו עדים שבע"כ אני עושה ואיני מוחל לא בדיני אדם ולא בדיני שמים ובאו העדים והעידו בפניו שכדבריו כן הוא שמסר מודעא בסתר ובפומבי שאנוס היה וכו' ותודיענו מורנו אם מודעא זו מודעא כיון דהוא אנוס שירא להפסיד מעותיו ודמי למעשה דפרדסא בחזקת הבתים וכו' עד ונדון זה נמי אונס הוא שאם לא היה מרחיב לו הזמן ולא היה מוחל ומצוה לעדים לכתוב ולחתום היה מפסיד כל מעותיו וכו' עד כאן לשון השאלה: והשיב הוא ז"ל וז"ל נראה לי דלאו מודעא היא והמחילה הויה מחילה דאמרינן בפ' ח"ה אמרי נהרדעי כל מודעא דלא כתב בה אנן ידעינן באונסא דפלוני לאו מודעא היא ובנדון הלז לא הכירו העדים באונסיה דראובן דא"ל הדין עם שמעון שלא היה חייב לראובן אלא פ' לטרין ומחמת שתבעו יותר ממה שהיה חיוב לו כפר בכל וכאשר נתרצה לקחת מה שהיה חייב לו אז הודה לו הלכך איכא למימר ליכא אונס ולא דאמי למעשה דפרדסא דהתם נתגלה האונס בסוף כשהוציא הלוקח שטר קנייתו ונדון זה דומה לכל שאר מחילות דאדם תובע לחברו הרבה והלה כופר ומתפשרים ביניהם ונותן לו מקצת ומוחל לו השאר אטו אם זה מסר מודעא תהיה המחילה בטילה אם כן לא תועיל שום פשרה ומחילה בקניין אלא ודאי לאו אונסיה הוא דאי אונסא הוא אפילו בלא מסירת מודעא וכו' עד אלא כל היכא שהאונס ידוע מעשה בטל כאילו מסר מודעא הלכך אי מהנייא מודעא היכא שאומר לעדים פלוני חייב לי כך וכך ממון והוא כופר לי ואני צריך לפשר עמו ולמחול לו אני מוסר מודעא בפניכם על המחילה כי אנוס אני פן אפסיד ממוני אם כן בלא מודעא נמי היתה המחילה בטלה כי אונס ידוע לכל שמחמת שלא רצה ליתן לו כל תביעתו הוצרך לפשר עמו אלא ודאי לאו אונסא הוא ולא הויה מודעא והמחילה שרירא וקיימא: ע"כ דברי הרא"ש ז"ל והרי הדברים קל וחומר אם באותו הנדון שיש לו יחס מה למעשה דפרדסא במה שטוען שמעון שהוצרך להודות לו שאינו חייב לו יותר מפ' הילייש משום שהפחידו ראובן שבעניין אחר היה כופר לו כל חובו דזה דומה לטענת בעל הפרדס שטוען שאמר לו השוכר אם לא תמכרנו לי אטעון שהוא לקוח בידי ואפילו הכי סבר הר"אש שאינו מועיל לשמעון אונסו ומודעתו לבטל הפשרה מהטעמים שכתב כ"ש שבנדון שלנו ואם כן אין לפנינו לדון אלא כפי שטר הנדונייא ויצאו אחי שרח זכאים בדינם וחייב חושים להחזיר להם חצי נדוניית אחותם לפי הכתוב בשטר הכתובה שהוא ל"ה אלף זהובים:
בסדר ובשנת תורה צוה לנו משה לפ"ק:
הרופא אחרן לידישמא:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים במקדם כל מיני ספרים: