שאלה ראובן הלך בדרך אניה בלב ים ויהי סער גדול בים והאניה חשכה להשבר ויירא ראובן מאד ויקם על רגליו וידר נדר ויאמר שאם ה' יצילנו מן הצרה הזאת ויוליכהו מחוז חפצו לשלום שכל ימיו יהיה היום ההוא קדוש אלקינו בצום בתפלה ובתחנה ויתבודד בביתו עד שלא דבר עם שום נברא כל היום ההוא ואותו היום יום ז' באדר היה ואחר חצי שעה עמד הים מזעפו ובתיך ד' ימים הגיע למחוז חפצו והלך לביתו לשלום והשנה הבאה היתה השנה מעוברת ונסתפק ראובן אם יקיים נדרו נאדר הראשון או באדר השני וכששאל שאלתו בפני החברים נחלקו בדבר זה אומר בכה וזה אומר בכה גם נסתפק אם מותר לו לילך לבית הכנסת ביום ההוא להתפלל תפלת הצבור מפני שפירש בנדרו שיתבודד בביתו ושלא ידבר עם שום אדם ואינו יודע אם נכלל בנדרו הליכת בית הכנסת אם לא המשיב בתבונתו יוציא את האיש הזה מן המבוכה הזאת ויורהו כדת מה לעשות:
תשובה לכאורה נראה דיתענה באדר ראשון ועיקרא דהאי מילתא ומקורו היא במסכת נדרים פרק קונם יין (דף ס"ג) דגרסינן התם קונם יין שאיני טועם לשנה נתעברה השנה אסוד בה ובעיבורה עד ראש אדר עד ראש אדר הראשון עד סוף אדר עד סוף אדר הראשון ובגמרא אלמא סתמא דאדר דקאמר ראשון הוא לימא מתניתין רבי יהודה היא דתניא אדר ראשון כותב אדר ראשון אדר שני כותב אדר סתם דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר אדר הראשון כותב סתם אדר שני כותב תניין אמר אביי אפילו אימא ר"מ הא דידע דמעברא שתא הא דלא ידע והתניא עד ראש חדש אדר ראש חדש אדר ראשון ואם היתה שנה מעוברת עד ראש אדר השני מכלל דרישא לא במעוברת עסיקינן שמע מיניה הא דפשיטא ליה דמעברא שתא הא דלא ידע עכל"ה:
ופרש"י אמר שאיני טועם עד ר"ח חדר ממה אין אסור אלא עד ר"ח אדר הראשון: מדקתני אינו אסור אלא עד אדר ראשון אלמא כל היכא דקאמר עד אדר סתמא אדר הראשון משמע ולא שני: דתניא הרוצה לכתוב בשטר אדר הראשון כותב בהדיא אדר הראשון אבל אם רוצה לכתוב אדר השני כותב סתם דברי ר"מ דסתם אדר השני משמע ולא הראשון: אדר השני כותב בהדיא אדר השני דבסתם אדר הראשון הוא: אפילו מתניתין ר"מ היא ומתניתין כגון דלא ידע דמעברא שתא הילכך כי אמר סתם אדר הראשון משמע ולא השני שלא נתכוון אלא לאדר הסמוך לשבט וברייתא דקתני אדר השני כותב סתם כגון דידע דמעברא שתא וכי אמר אדר סתם משמע אדר השני: והתניא. סיוע: הכותב עד ר"ה אדר סתם עד ר"ח אדר הראשון קאמר: מדקתני אם היתה שנה מעוברת וכו' מכלל דרישא דקתני עד ר"ח וכו' לאו במעוברת עסיקינן ומ"ש רישא ומ"ש סיפא אלא ש"מ רישא דלא ידע דמעוברת שתא וכי נדר לשם אדר הסמוך לשבט קאמר הילכך עד אדר הראשון וסיפא מיירי בדידע דשתא מעוברת היא דהכי משמע אם היה יודע שהשנה מעוברת אסור עד ר"ח אדר השני עכ"ל:
ובהיות שעמודי ההוראה קדמונינו ז"ל נתחבטו בחילוף גירסת משנתינו וכל א' לדרכו פנו ואיכא נפקותא דדינא בהאי חילופא חל עלי חובת הביאור לבאר תמצית דבריהם ז"ל כדי להוציא לאור תעלומת נישא שאלתינו ולכן אביא דבריהם וטעמיהם בקצרה כדי שהמעיין יוכל להבין במה תל י שינוייהם והבוחר יבחר ואני אחוה דעי אף אני כפי מה שחנני ה' וירא אני להכניס ראשי בין ההרים הרמים האלה פן ירוצו את גולגלתי אבל מוכרח אני לבקש האמת ולראות איזה דרך ישכון אור והוא ועד ידריכני בנתיב האמת לפלס במאזני צדק לברר ולסקל אבני המסילה לילך בדרך ישרה ואען ואומר שהכשר הגדול הרמב"ם גורם במשנתינו עד ראש אדר עד ראש אדר ראשון עד סוף אדר עד סוף אדר שני ולכך פסק בפ"י דנדרים שהנודר שלא לשתות יין עד ראש אדר אם היתה שנה מעוברת ולא ידע שהיא מעוברת כשנדר אינו אסור אלא עד ר"ח אדר ראשון ואם נדר עד סוף אדר הרי זה אסור עד סוף אדר שני ואם ידע שהשנה מעוברת ונדר עד ר"ח אדר אסור עד ר"ח אדר שני ומה שחילק הוא ז"ל בין ידע שהשנה מעוברת ללא ידע טעמו הוא כמו שכתב הרב כ"מ שם משום דדייקינן עלה דמתניתין בגמרא לימא ר"י היא דתניא אדר ראשון כותב אדר ראשון אדר שני כותב אדר סתם דברי ר"מ רבי יהודה אומר אדר ראשון כותב אדר סתם אדר שני כותב אדר תניין ואוקים אביי אמתניתין אפילו תימא ר"מ וחילק בין ידע ללא ידע דמתניתין בלא ידע ומשום הכי סתם אדר אדר ראשון הוא וברייתא בדידע ומשום הכי סתם אדר אדר שני ומשום דדחיקא ליה לתלמודא לאוקומי מתניתין דלא כר"מ דסתם מתניתין ר"מ היא ומביא ברייתא לסייועיה כאוקמתא דאביי משום הכי פסק כוותיה דר"מ בהחילוק דאביי ומשום הכי כתב דכשידע הוי עד ר"ח אדר שני ובשלא ידע הוי עד ר"ח אדר ראשון מלבד דכשאמר עד סוף אפילו סתמא הוי עד סוף אדר שני מטעם דהוא ז"ל גרים במשנתינו עד סוף עד סוף אדר שני ולדידיה חשיב לשני האדרים כחד ירחא:
והרא"ש גירסתו ג"כ עד סוף אדר עד סוף אדר שני וכתב דואת הגירסא נראה לו עיקר דלשני האדרים חשיב חד ירחא ודחה הגירסא האחרת מטעם דראש וסוף למה לי בחדא סגי ר"ל דאם איתא דבין כשאמר עד ראש אדר ובין כשאמר עד סוף אדר כולהו בראשון קאמר לכתוב עד סוף אדר דעד סוף אדר ראשון קאמר וכ"ש כשאמר עד ר"ח אדר דראשון קאמר אבל לענין פסק הלכה הוא נגד הרמב"ם ז"ל דהוא ז"ל פסק כרכי יהודה דסתם אדר ראשון הוא בין אם ידע שהשנה מעוברת או לא ידע ולא סבירא ליה אוקמתא דאביי משום דהכלל הוא ר"מ ור"י הלכה כר"י והטור נמשך אחר סברת אביו ז"ל בי"ד סימן ר"ך וגרים כמו כן וכן פסק הרב ב"י שם בשולחנו הערוך דסתם אדר ראשון הוא בלתי חילוק דידע או לא ידע:
אבל הר"ן והראב"ד ז"ל לא גרסי הכי אלא עד סוף אדר עד סוף אדר ראשון ונתן טעם לדבריו משום דאדר סתמא ראשון משמע ועל דברי הגמרא כתב וז"ל אלמא סתמא דאדר ראשון הוא לגירסא קמא דכתיבנא במתניתין אתי שפיר דהא תנן דבין באומר עד ראש בין באומר עד סוף ראשון משמע ולאידך נסחי נמי נראה לי דהכי קאמר כיון דכחדש א' חשיב להו תנא אלמא כל מנינייהו דאדריה לאדר ראשון הוו ומני רבי יהודה היא דאמר אדר ראשון כותב סתם ואין ה"נ אליביה דכשעומד בעשרה באדר שני אם רצה מונה לאדר ראשון אלא שכשהוא רוצה למנות לאדר שני כותב שני אכל כר"מ לא מתוקמא מתניתין דכיון דקאמר דסתם אדר שני משמע ולא ראשון אלמא ירחא באפי נפשיה חשיב ליה:
ובהש"גות הראב"ד א"א הגרסות מתחלפו' במלה זו שמצאתי שתי נוסחאות שאין בהם אלא עד סוף אדר שני ובנוסחא ירושלמית מצאתי אדר הראשון וזו הנוסח' ערב לי כי איני יודע מה בין ראש אדר לסוף אדר מעת' אם לא ידע דמיעבר ראש אדר לסוף אדר דראשון קאמר לדברי הכל ואי ידע דמיעבר אקמיא כרבי יהודה דאדר סתם הראשון קאמר בין ראש אדר בין סוף אדר עכ"ל: ואני כפי ע"ד נראה לי להליץ ולתרץ קושיות הראב"ד על הרמב"ם ז"ל מלבד ההכרחיות שהביא הרב מ"ע להעמיד גרסת הרמב"ם ז"ל שהוא ז"ל לא כיון לתרץ הקושיות כמנהגו הטוב ואומר כי קושייתו הראשונה כי איני יודע מה בין ראש אדר לסוף אדר מעתה אם לא ידע דמיעבר ראש אדר לסוף אדר דראשון קאמר לדברי הכל וכוונתו להקשות ואיך גריס הרמב"ם עד סוף אדר עד סוף אדר שני ואחר המחילה מכ"ת זה אינו קושיא להרמב"ם כלל כי הוא סובר ז"ל דשני האדרים כחד ירחא חשיבי ומשום הכי אפילו לא ידע דהשנה היא מעוברת עד סוף עד סוף אדר שני קאמר דהכי מוקי מתני' וכוונתו כשאמר עד סוף עד סוף כל החדש כלו קאמר דהיינו עד סוף אדר שני ולקושייתו השנית דאם ידע בין ראש בין סוף לאדר הראשון קאמר דאקמיא כר' יהודה ג"כ להרמב"ם אינו קושיא דהוא ז"ל פוסק כרבי מאיר דבידע ר"ח אדר השני משמע כאוקמתא דאביי וכברייתא דתניא כוותיה:
נפקא מינה דאליבא דכולהו אם נדר לעשות איזה דבר באדר סתם אדר ראשון קאמר דילפינן נדרים משטרות מדמייתי פלוגתא דר"מ ור"י דכתיבת שטרות עלה דמתניתין וגם הרמב"ם ז"ל סבירא ליה הכי מלבד שהוא מחלק בשידע שהשנה מעוברת שיעשה באדר שני משום דפסק כר"מ א בנ"ד דמסתמא כשנדר בעת צרתו שהאניה חשכה להשבר שהיום ההוא כל ימיו יהיה קדוש לאלקינו וישב בתענית וכו' ודאי שמתוך טרדתו לא ידע ולא עלה מחשבתו אם השנה הבאה יהיה מעוברת או לא ולכן אפילו הרמב"ם מודה דבנ"ד חייב להתענות באדר הראשון:
ועוד יש לי להביא ראיה מפ"ק דמגילה בשמעתא' דאין בין אדר הראשון לשני וכו' דפליגי בה רשב"ג ור' אלעזר ב"ר יוסי דרשב"ג סבר כל מצות הנוהגים נאדר אין נוהגים אלא בשני ור' אלעזר ב"ר יוסי סבר דאין נוהגים אלא בראשון ופסק תלמודא הלכה כרשב"ג ופריך עלה התם בשלמא ר' אלעזר ב"ר יוסי מסתבר טעמא דאין מעבירין על המצות אלא רשב"ג מ"ט ומשני אמר ר' טבי טעמא דרשב"ג כדי לסמוך גאולה פי' לסמוך גאולת שושן לגאולת מצרים וכל המצות הנוהגים באדר שקלים וזכור גאולת שושן שייכי להקדים שקלי הקדש לשקלי המן מחיית עמלק למחיית המן בנו ופרשת פרה והחדש לגאולת מצרים שייכי לחדש ניסן באחד בניסן הוקם ומשכן שני לו נשרפה הפרה משמע דאי לאו האי טעמא ומסמך גאולה לגאולה לעולם אזלינן בתר טעמא דאין מעבירין על המצות ויעשה בראשון מלבד אם כשנדר היה באדר שני שלעולם יעשה באדר שני דזה פשוט וכ"ע מודו נה דהוי כמי שנודר באדר שני בפירוש אבל בנ"ד דכשנדר היתה השנה פשוטה הוי כמי שנדר לעשות איזה דבר באדר שיעשה כראשון מהטעם דאין מעבירין על המצות והוא אליבא דכ"ע דסתם אדר ראשון הוא:
וכן מצינו ג"כ לענין התענית שנוהגים להתענות בו' באדר ראשון כיום פטירת משה רבינו ע"ה שכן כתב מהרי"ל דהכי נהגו ואל תעלה אל דעתך לומר דהכי הוה עובדא דשנה מעוברת היתה ונפטר בראשון דאינו כן דבאדר הסמוך לניסן נפטר דילפינן פטירתו בז' באדר בפ"ק וקידושין מוהעם עלו מן הירדן בעשור לחדש הראשון אחר עבור שלשים יום בכיית משה בערבות מואב אמר הם יהושע הכינו לכם צדה כי בעוד שלשת ימים אתם עוברים את הירדן וגומר והם עלו בעשרה בניסן צא מהם שלשים ושלשה ימים למפרע נראה בהדיא שבז' באדר הסמוך לניסן נפטר מרע"ה ואפילו הכי נוהגים להתענות בשנה המעוברת באדר הסמוך לשבט וכן משמע שפסק הרב ב"י ושולחנו בה' תענית סימן תק"פ בהזכירו הימים שנוהגים להתענות על הצרות שעברו בכל חדש וחדש כתב סתם א באדר מת מרע"ה ונראה דדעתו ז"ל בראשון דאי לא תימא הכי למה לא פרט חדש אדר שני לתענית מרע"ה נשנה מעוברת כמו שפרט כל החדשים שראוי להתענות בהם אלא ודאי דהכי סבירא ליה דבז' באדר הראשון מתענין משום פטירת מרע"ה ומלתא בסברא הוא מהטעם דאין מעבירין על המצות וה"ה יהיה למי שנפטר לו אביו או אזו בשנה פשוטה באדר דיתענה במעוברת באדר הראשון וכ"ש כשמת בשנה מעוברת באדר הראשון דיתענו בראשון מהטעם הנזכר ומשום דאדר סתם אדר הראשון משמע ואליבא דר"י דרובם ככלם פסקו כוותיה מלבד הרמב"ם ז"ל דחילק בידע או לא ידע דלדידיה האידנא דידעינן בקביעות עיבורינו גו"ח י"א י"ד י"ז י"ט יתענו באדר שני אמנם בהא מודינא ליה דאם נפטר בשנה מעוברת באדר שני שיתענה באדר שני וזה פשוט:. ומן התימא על הרב ב"י ז"ל דבה' תענית סימן תקס"ח ס' ו' פסק דמי שמת לו אביו או אמו באדר שבשנה מעוברת יתענו באדר שני ונמשך אחר סברת מהר"י ווייל והוא כפי דעת הרמב"ם דפסק כרבי מאיר וחשש לסברתו ובי"ד סימן ר"ך פסק דסתם אדר ראשון הוא אף בידע כר"י לדעת רוב הפוסקים ובאבן העזר סימן קכ"ו בב"י פסק כמו כן כדעת הרא"ש והר"ן וגם בח"מ סוף סימן מ"ב פסק הכי בשני שטרות שנעשו כשנה מעוברת אחד כתוב בו אדר סתם ואחד כתוב בו אדר שני ואין ללוה נכסים כנגד שניהם נותנים למי שכתוב בו אדר סתם דנראה בהדיא שפסק כר' יהודה דאדר סתם ראשון משמע וא"כ אף לדעתו ז"ל צריך להתענות ביום מיתת אביו ואמו בשנה מעוברת באדר ראשון כרבי יהודה ודבריו סותרים האדדיה וצ"ע עכ"פ נפקא מינה לנושא שאלתינו דכשם שפטירת מרע"ה מתענים באדר ראשון וכן יום פטירת אביו או אמו מטעם דאין מעבירין על המצות או מטעם דהלכה כר"י לדעת רוב הפוסקים ה"ה בנ"ד דחייב ראובן להתענות באדר ראשון דמצוה הוא דעביד לקיים נדרו שנדר בעת ברה דמצוה עבד כשנדר דאע"ג דבעלמא אמרינן דכל הנודר אע"פ שמקיימו נקרא חוטא לאו בנודר בעת צרה אמרינן הכי לא אדרבא מצוה היא וילפינן בב"ר מיעקב אבינו באומרו הפסוק וידר יעקב נדר לאמר לאמר לדורות שיהיו נודרים בעת צרה ועוד דהוי אליבא דהלכתא כר"י דסתם אדר ראשון הוא אע"ג דידע שהיא מעוברת:
כל זה אינו אלא לפום ריהטא אבל אחר ההשקפה והעיון לטובה אינו מחוור אצלי ואין לבי כן מדמה ובכל הראיות שקדמתי זכרם מחלק אני בם ואשדי בהו נרגא ואומ' דבנ"ד חייב ראובן להתענות באדר שני מטעם דהוי דומיא למי שנדר ואמר קונם לשנה אחת או שנה סתם דאסור מעת לעת ואם השנה מעוברת אסור שלשה עשר חדשים והוא משנה ערוכה בפרק קונם וז"ל קונם יין שאיני טועם לשנה נתעברה השנה אסור בה ובעיבורה וכן פסק הרמב"ם ז"ל וכתב הרא"ש עלה דהיינו לומר שאם אמר שנה אחת אסור י"ג חדש ולא אמרינן לא היתה דעתו על שנה מעוברת אלא בסתם השנים שהם י"ב חדש אלא בנדרים הלך אחר לשון בני אדם ובין פשוטה ובין מעוברת נקרא שנה וכן פסק הטור וב"י בסימן ר"ך וה"ה כנ"ד דכשאמר שכל ימי חייו והיה היום ההוא קדוש לאלקינו בצום ובתפלה כוונתו מבוארת שרצונו היה שבכל שנה ושנה כל ימי חייו הקדיש יום א' לאלקינו ביום הצלתו מזעפו של ים אותו יום ממש או היותר קרוב לו לזכרון הנס שעשה לו הקב"ה באותו עח וזמן שכן דרך בני אדם לקרו' שנה אחת בין שיהיה פשוט או מעובר כמו שאמרנו וזהו ממש קיום נדרו שאמר היום ההוא שהוא כשיבא היום ההוא לשנה הבאה אחר תשלום שנה וידוע דחדש העיבור אדר ראשין הוא ולא השני שכן כתבו התוספות במסכת נדרים בסוף פרק קונם וז"ל חדש העיבור אדר הראשון הוא ולא אדר השני תדע שהרי אדר הראשון מל' יום שני מכ"ט וא"כ באדר ראשון עדיין לא הגיע ומנו של ז' באדר שהוא חדש העיבור שלא בא אלא להשלים חסרון מכל חדש וחדש מחדשי הלבנה שעברו עד חדש העיבור להשלים עד היתרון מכל חדש וחדש מחדשי החמה שעברו עד כאן ולפעמים שחדש העיבוד אינו מספיק להשלים מה שעבר ולכך לפעמים לא יש כו אם שנה אחת בין שני עיבורין כגון שנה ששית ושמינית ושנת י"ז וי"ט ואם כן אם אינו משלים לחדשים שעברו כל שכן שאינו תשלומין לאדר השני שאחריו ואם כן על כרחינו כיון שאינו בא אלא להשלים אינו במקום אדר השייך לשנה זו וכיון שעדיין אדר השייך ולשנה זו לא הביע איך אפשר לומר שזה שנדר שהיום ההוא ז' באדר יהיה קדוש לאלקינו יעלה לו עתה בשנת העיבוד אדר ראשון שהוא תשלומין לחדשים שעברו יבא להשלים יום שנתו ועדיין לא הגיע יומו אלא מוכרח לומר שיום שנתו להתענות הוא יום ז' באדר שני שהוא היום ההוא שנדר ראובן להתענות כל ימי חייו בכל שנה ושנה ובין מעובר ובין פשוט נקרא שנה סתם כמו שאמרנו שהוא דרך לשון בני אדם והוו גם כן כמי שנדר להתענות יום זה שצריך להתענות ביום ההוא ואין לו תשלומין דלישנא דהיום ההוא דקאמר ראובן הנודר הוי ממש כיום זה וצריך לקיים נדרו בעצם היום ההוא ואם לאו עובר על לאו דלא יחל דברו ולא קיים מצות עשה של מוצא שפתיך תשמור:
ואל תשיבני ממתני' שהבאתי למעלה דסתם עד אדר ראשון קאמר לדעת רבי יהודה אפילו בידע שהשנה מעוברת והלכה כוותיה לדעת רוב הפוסקים וא"כ אף בנ"ד אפילו נאמר דראובן כשנדר ידע בקיבועא דירחא באדר ראשון קאמר אליבא דהלכתא ולמה לא יתענה בראשון כיון דאיהו סתם אדר קאמר לזה אשיב דאינו דומה הנדון לראיה דשאני התם דכשהוא עומד בתוך השנה ואוסר עצמו עד אדר כוונתו הוא לאסור עצמו עד הגיעו אותו זמן שדרך בני אדם לקרותו סתם אדר ולא יותר והוא אדר ראשון כר"י שהלכה כוותיה שהצריך לכתוב בשטרות בשנה מעוברת אדר סתם לאדר הראשון ולאדר השני אדר שני בפירוש ואם כתב באדר שני אדר סתם בין בגיטין בין בשטרות השטר והגט מוקדם ופסול אבל בנושא שאלתינו כוונתו לאסור עצמו אותו יום עצמו שהצילו ה' מן הצרה הגדולה ההיא יום אחד בכל שנה ושנה ועדיין משלום השנה לא הגיע כמו שהוכחנו דחדש העיבור לתשלום חסרון ימי חדשי הלבנה שעברו הוא חדש אדר הראשון ועדיין יום נדרו לא הגיע ולכן אין לדמותו כלל ועיקר לנושא שאלתינו:
וכדומה לזה מצאתי שהביא הרב כ"י בא"ח סימן נ"ה בשם האגור וז"ל כתוב בספר האגור בחידותיו שאם נער א' נולד בכ"ט לאדר ראשון משנת מעוברת ונער א' נולד באדר הפני א' בו ושנת י"ג איננה מעוברת אותו שנולד בכ"ט באדר הראשון צריך להמתין עד כ"ט ימים לחדש אדר בשנת י"ג ואותו שנולד אחריו בא' באדר השני יהיה בר מצוה באחד לאדר בשנת י"ב כי כבר השלים י"ג כי חדשים אתה מונה לשנים ואי אתה מונה ימים לשנים וא"כ זה השלים שנותיו י"ג בא' באדר עכ"ל והוא ז"ל הביא ראיה לזה מהא דגרסינן בערכין בפרק המוכר את שדהו אמר רבי אבא בר ממל מכר שני בתי ערי חומה אחד בט"ו באדר ראשון ואחד באחד באדר השני זה שמכר לו באדר השני כיון שהגיע יום א' באדר של שנה הכאה עלתה לו שנה זה שמכר לו בט"ו של אדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה ואמר רבי אבא בר ממל נולדו לו שני טלאים אחד בט"ו של אדר הראשון ואחד באדר השני זה שנולד באדר השני כיון שהגיע יום א' באדר השני של שנה הבאה עלתה לו שנה וה שנולד לו בט"ו באדר הראשון לא עלתה לו שנה עד ט"ו באדר של שנה הבאה ופרש"י נולדו לו שני טלאים והם בכורות ומוזהר להקריבן בתוך שנתן דכתיב תאכלנו שנה בשנה ע"כ ואין לומר דשאני גבי בתי ערי חומה דכתיב תמימה ובכור יליף מיניה בג"ש דשנה שנה כדאיתא בגמרא אבל להשלמת י"ב לא שהרי כתוב בהגהות מרדכי שכתבתי בסמוך דחדש העיבור בכלל וז"ל המרדכי ז"ל דאין מצטרפין לקטן לדבר שבקדושה עד שיהא בן י"ג בנה וחדש העיבור בכלל כדמשמע פרק השואל גבי ההיא דמרחץ וגבי משכיר בית לחבירו וכדאמרינן בירושלמי דחזרת בתולים תוך ב' שנים לבתולה ואיחור סימנין תלויין בעיבור השנה דכתיב אקרא לאלקים לאל עליון גומר עלי עכ"ל ר"ל שהקב"ה מסכים עם ב"ד של מטה כשמעברין השנה וכתב עוד הב"י שם וא"כ כי היכי דליכא למימר בבתי ערי חומה ובבכור דאותו של ט"ו באדר ראשון משלים שנה לט"ו בשבט ה"נ לענין השלמת י"ג שנה אותו שנולד בכ"ט באדר הראשון לא אמרינן דמשלים שנה בכ"ט לשבט אלא צריך להמתין עד כ"ט באדר: ובשולחנו הערוך שם פסק כן ומינה אם נולד א' בשנה פשוטה באדר דאינו משלים י"ג בשנה מעוברת עד אדר שני דזיל בתר טעמא דמה טעם אמר הוא ז"ל שאותו שנולד בכ"ט באדר ראשון אינו משלים שנתו בשנה פשוטה בכ"ט בשבט משום דחדש העיבור בכלל ואינו מן המנין ה"ה כשמשלים י"ג שנה בשנה מעוברת דאינו משלים עד אדר שני דאדר ראשון הוא חדש העיבור והטעם דנקט הרב ב"י שנולד בשנה מעוברת חלתא דפסיקא נקט וה"ה הנולד בשנה פשוטה דחדש העיבור בכלל ואינו משלים שנת י"ג עד אדר שני כשהשנה מעוברת:
ואין להקשות מפלוגתא דרשב"ג ור' אלעזר ב"ר יוסי בפ"ק דמגילה בשמעתא דאין בין אדר ראשון לשני וכו' דמשמע דאי לאו האי טעמא להסמיך גאולה לגאולה הוה עבדינן בראשון מטעם דאין מעבירין על המצות וכן ככל מקום דלא שייך האי טעמא עבדינן בראשון וא"כ בנ"ד נמי עבדינן בראשון דשאני התם דלאו בנדר תליא מילתא אלא כל מה שאנו עושים באדר אינו אלא לזכרון דברים בעלמא שהוא הקדים שקלי הקדש לשקלי המן ומחיית עמלק למחיית המן בנו וכו' ואפילו פורים עצמו הוא חצות עשה דרבנן לזכר הנס שכן כתוב והימים האלה נזכרים ונעשים בכל דור ודוד ומשום הכי אי לאו האי טעמא דמסמך גאולה לגאולה הוה עברי בראשון מטעם דאין מעבירין על המצות אבל בנ"ד שרא ובן נדר נדר לה' שהיום ההוא יהיה קדוש לאלקינו דוקא ליום ההוא בשנה האחרת נתכוון בעת נדרו ולא מוקדם ומאוחר שאם כן לא קיים נדרו כפי מה שהוציא בשפתיו ועבר על לא יחל דברו כיון שעדיין לא הגיע זמנו כמו שאמרנו:
ולענין פטירת מרע"ה שנפטר באדר הסמוך לניסן כמו שהוכחנו ממסכת קדושין ואפילו הכי נוהגים להתענות באדר ראשון וכן מי שמח לו אביו ואמו בשנה פשוטה יתענה באדר ראשון דהני טעמייהו שנהגו להתענות באלו הימים ביום שמת בו רבו או אביו הוי משום דאיתרע מזליה והדבר אינו תלוי אלא במנהג ואינו בכלל נדרים שאדם נודר והראיה מדאמרינן בפרק ג' דשבועות (דף ב') הנודר שלא לאכול בשר ושלא לשתות יין ביום שמת בו אביו ביום שמת לו רבו ביום שנהרג בו גדליה בן אחיקם וכו' ואמר שמואל והוא שנדר ובא ר"ל שקיבל עליו בנדר שלא לאכול ולשתות כיום שמת בו אביו או רכו וכו' ותולה נדרו באותו יום כדי שיתפיס בדבר הנדור שזה עיקר נדר האמור בתורה דילפינן לה מאיש כי ידור נדר לה' עד שידור בדבר הנדור אלמא סתמא לאו נדור ובא הוא אלא במנהגא תליא מילתא וכיון שכן לא איכפ' לן אם מקדימין להתענות באדר הראשון ואפשר שנהגו כן מטעם דאין מעבירין כל המצות דמ"מ מצוה הוא דעביד אבל בנ"ד דמשום נדר בא לשאול ראובן מתי יתענה לקיים מוצא שפתיו שהוא מצות עשה ושלא לעבור על בל יחל דברו ודאי דיהיה מעביר על המצות אם לא יתענה בזמנו דהיינו ז' באדר שני:
ועוד מצאתי און לי ראיה ברורה שכל דבר התלוי משנה לשנה חדש העיבור בכלל מדין המשכיר בית לחבירו לשנה ונתעברה השנה נתעברה לשוכר כדאיתא בפרק השואל וכן פסק הרמב"ם בפ"ו מה' שכירות והרב ב"י בח"מ גימן שי"ב וה"ה בנ"ד שנדר לצום ביום ההוא כל ימיו דהיינו משנה לשנה דאם נתעברה נתעברה לו והאריכות בזה אינו אלא למותר והדבר פשוט ולית דין צריך בשש:
אכתי פש גבן להשיב לשואלי דבר על מה שנסתפק ה"ה אם מותר לו לילך לבית הכנסת ביום ההוא להתפלל תפלת הצבור מפני שפירש בנדרו שיתבודד בביתו ושלא ידבר עם שום אדם ואינו יודע אם נכלל בנדרו הליכת בית הכנסת אם לא לזה אשיב דלא צריך נגר ובר נגר להתירו דפשוט הוא כביעתא בכותחא דחומר בשבועות מנדרים שהשבועות חלות על דבר שיש בו ממש ועל דבר שאין בו ממש מה שאין כן בנדרים דאינם חלין אלא על דבר שיש בו ממש והוא משנה סתמית בסוף פ"ק דנדרים האומר לחבירו קונם פי מדבר עמך ידי עושה עמך רגלי מהלכת עמך אסור ובגמרא ורמינהי חומר בשבועו' מבנדרים ובנדרי' מבשבועות חומר בנדרים שהנדרים הלין על המצוה כברשות מה שאין כן בשבועות וחומר בשבועות שהשבועות חלות על דבר שיש בו ממש ושאין בו ממש מה שאין כן בנדרים אמר רב יהודה באומר יאסר פי לדיבורי ידי למעשיהם רגלי להילוכן דיקא נמי דקתני פי מדבר עמך ולא קתני שאני מדבר עמך ר"ל שאסר הפה לדיבור והידים למעשיהם דהוי דבר שיש בו ממש וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל וז"ל הרמב"ם בפ"ג דנדרים כיצד אין הנדרים חלות אלא על דבר שיש בו ממש האומר דיבורי עליך קרבן אינו אסור מלדבר עמו שהדבור אין בו ממש וכן אם אמר לו דבורי אסור עליך אין זה כאומר פירותי אסורין עליך או פירותי קרבן עליך שהן אסורין עליו לפיכך האומר לחבירו קרבן שאיני מדבר עמך או שאיני עושה עמך או שאינו מהלך עמך או שאמר קרבן שאיני ישן שאיני מדבר שאיני מהלך או שאמר לאשה קרבן שאיני משמשך אין הנדר חל בכל אלו והרי זה כאומר דבורי והלוכי ועשיתי ושמושי קרבן שהן דברים שאין בהם ממש אבל האומר יאסר פי לדבורו וידי למעשיהן ורגלי להלוכן ועיני לשינתן הרי הנדר חל עליהן וכו' ובנ"ד כשנדר ראובן נדר על דברים שאין בהם ממש שאסר הדבור עם שום אדם וההליכה שלא יצא מפתח ביתו אכל אע"פכ פותחין לו פתח ממקום אחר ומתירין לו נדרו אע"פ שלא נאסר כדי שלא ינהגו קלות ראש בנדרים כמו שכתב הרמב"ם ז"ל שם: ובפירוש כתב הרשב"א שהאוסר עליו שמיעת תפלת שמעון דבר שאין בו ממש הוא ואסור מדרבנן ור"ל שפותחין לו פתח ממקום אחר והטעם כמו שאמרנו:
ואם נפשך לומר דבלישנא שנדר ראובן שיתבודד בביתו ר"ל שיקרא וישנה כל היום ההוא מלבד התפלות ותחנונים שאמר בפירוש וא"כ לדבר מצוה נתכוון והרי כמי שאמר אשנה פרק זה דלכ"ע חל הנדר אף שאינו אתפיס בדבר הנדור למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה לדעת הרמב"ם והרא"ש משום נדרי הקדש ולדעת הר"ן משום שבועה ולכן לא ילך לכ"ה להתפלל עם הצבור דחל נדרו כיון שלמצוה איכוון ולא היא דכולהו הפוסקים ז"ל יודו בנ"ד דמותר לו לילך לב"ה מטעמא אחרינא שהנדר שנדר ראובן בכלל נדרי שגגות הוא שודאי כל מגמתו וכוונתו הוא לבחור בתכלית הפרישות היותר נכון ומכוון ביום ההוא והוא ודאי שגג בלא ידע או בלא זכר שעדיף טפי ויותר פרישות הוא להתפלל בבית הכנסת מלהתפלל בביתו ביחיד מכמה טעמי משום דברוב עם הדרת מלך וניצל מלהיות בכלל שכנים הרעים שכל מי שיש לו ב"ה בעירו ואינו נכנס בו להתפלל נקרא שכן רע וגורם גלות לו ולבנין ותפלתו בציבור אינה נמאסת דהן אל כביר לא ימאס ואנן סהדי דאילו היה יודע או זוכר זאת בעת נדרו היה פורט הליכת ב"ה דודאי הכי ניחא ליה טפי וא"כ בכלל נדרי שגגות הוא ואפילו התרה אינו צריך אבל כיון שיש ספק אם כיון ראובן בהתבודדותו שאמר על דבר מצוה להיות קורא ושונה או לדבר הרשות שלא לעשות שום משא ומתן אלא להתפלל ולהתחנן ראוי הוא לפתות לו פתח ממקום אחר ולהתיר לו נדרו כמו שכתבתי למעלה וילך לב"ה בלי פקפוק להתפלל עם הצבור:
כלל העולה מכל האמור שראובן חייב להתענות בז' באדר שני מטעם דבאדר ראשון עדיין לא הגיע זמנו לקיים נדרו דאדר ראשון חדש העיבור ואינו אלא תשלום ימי חדשי הלבנה שחסרו מחשבון חדשי החמה והשנה עדיין לא הגיע מיום נדרו שזאת היתה כוונתו של ראובן לצום בכל שנה ושנה אותו יום שהציל ה' מצרתו ולענין הליכת בית הכנסת כבר הוכחתי בבירור שהן דברים שאין בהם ממש ואין הנדר חל עליהן ויכול לילך לבית הכנסת לענות קדיש וקדושה ולדבר מה שצריך לדבר עם כל אדם בתנאי שיפתחו לו פתח ממקום אחר ויתירו לו נדרו כדי שלא לנהוג קלות ראש בנדרים וינהוג בפרישות כל היום ההוא לתת הודאה לאל ית' שהצילו מן הצרה ההיא והנראה לעניות דעתי כתבתי היום בסדר ובשנת ונקומה ונעלה בית אל
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט