שאלה עד מי שהיה לפניו ביום טוב ראשון של סוכות לולב לברך עליו ובעת שרצה ליטלו ולברך עליו הביאו לו אתרוג יותר מהודר כמה פעמים מן הראשון שהיה לפניו ונתנוהו לו במתנה גמורה. והניח הראשון שלא היה כל כך מהודר ובירך על האחרון המהודר ממנו כמה פעמים משום מצוה מן המובחר ועתה לשאו"ל הגיע אם יפה עשה. וגם לעתיד לבוא אם מותר לעשות כן ונוסף עליו אי איכא שום חיובא  לעשות כן לכתחילה משום מצוה מן המובחר ומשום זה אלי ואנוהו התנאה לפניו במצות על הכל יורנו המורה ומהת"מש:
תשובה בשילהי פרק הוציאו לו [יומא דף ס"א ע"א] גרסינן בעא מיניה רבא מרב נחמן כמה שעירים משלח אמר ליה וכי עדרו משלח? אמר לו וכי עדרו שורף? מי דמי? התם לא כתיב אותו הכא כתיב אותו. אתמר רב פפי משמיה דרבא אמר ראשון משלח ורב שימי משמיה דרבא אמר אחרון משלח בשלמא רב שימי משמיה דרבא דאמר אחרון משלח קסבר הואיל וגמר בו כפרה אלא רב פפי משמי' דרב' מאי קסבר: סבר לה כרבי יוסי דאמר מצוה בראשון היה ר' יוסי אילימ' ר' יוסי דקופות דתנן ר' יוסי אומר שלש קופות של שלש שלש סאין שבהן תורמין את הלשכה והיה כתוב עליהם א' ב' ג' ותניא אמר רבי יוסי למה כתוב עליהם א' ב' ג' לידע איזה מהם נתרמה ראשון להביא הימנא ראשון שמצוה בראשון דילמא בעידנא דאיתחזאי קמייתא לא איתחזאי בתרייתא אלא רבי יוסי דפסח דתנן המפריש פסחו ואבד והפריש אחר תחתיו ואחר כך נמצא הראשון והרי שניהם עומדין איזה מהם שירצה יקריב דברי חכמים רבי יוסי אומר מצוה בראשון ואם היה שני מובחר ממנו יביאנו ע"כ: ופרש"י ז"ל ואחר כך נמצא הראשון. או קודם חצות דארבעה עשר או אחר חצות וקאמר רבי יוסי מצוה בראשון ואף על פי שהופרש השני קודם חצות וכי מטא חצות תרווייהו איחזו כי הדדי דהא כל כמה דלא מטא זמן שחיטת הפסח לא איחזי קמא:
הא קמן דאף שהקופה השלישית היא תחת  ידי התורם אפילו הכי אין אומרים יביא ממנה קרבנות צבור שהרי היא תחת ידו אלא מניח אותה ומסלקה ולוקח את הראשונה ומביא ממנה מטעם מצוה בראשון. ואין לומר דנילף מהתם אפכא דכי היכי דהתם זכתה הקופה הראשונה להביא הימנא משום דהיא איתחזי ואכתי בתרייתא לא איתחזאי הכא נמי בעידנא דאיתחזי האי אתרוג' לא איחזי האי והדברים קל וחומר אם הקופה מהני  לה קדימתה לדחות את חבירתה הבא אחריה אף שהיא תחת ידי התורם האי אתרוגא קמייתא שקדמה לפניו אינו דין שלא לדחותו מפני זה הבא אחריו שעדין לא היה לפניו. דהא ודאי ליתא דעד כאן לא אמרינן דמהני קדימה אלא דוקא כשאין הבא אחריה משובח ממנה כההיא דקופות דלית בחד מינייהו רבותא ושבחא טפי מחברתה זולתי הקדימה אבל בדאיכא עדיפותא בבתרייתא כההיא דפסח ודאי דהמובחר קודם וכדאמר רבי  יוסי בהדיא ואם היה השני מובחר ממנו יביאנו. וגם אין להקשות ולומר דדוקא בדאיחזו תרוייהו כי הדדי הוא דמהניא ליה שבחיה לשני לקדם. הא בדאיחזי קמא ולא איחזי בתרא עדין לא. דהא מדקדוק לשון רש"י ז"ל משמע דאפילו בכהאי גוונא נמי המובחר קודם שהרי כתב ואחר כך נמצא ראשון. או קודם חצות דארבעה עשר או אחר חצות ואף על פי שהופרש השני קודם חצות וכי מטא חצות תרוייהו איחזו כי הדדי דהא כל כמה דלא מטא זמן שחיטת הפסח לא איחזי קמא ע"כ. ובודאי שמה שכתב ואף על פי שהופרש השני קודם חצות וכו' חדושא אתא לאשמועינן דלא מיבעיא כשהופרש אחר חצות דכי איחזי קמא לא איחזי בתרא שמצוה בראשון אלא אפילו היכא דאיחזו כי הדדי נמי מצוה בקמייתא. ומינה דכשאמר רבי יוסי ואם היה השני מובחר ממנו יביאנו אכולהו קאי בין אקודם חצות בין אאחר חצות ופירושו מוכרח מדקסתים ליה תלמודא וחתר כך נמצא ראשון שמע מינה דבכל גוונא מיירי ואם כן אף דבעידנא דאיחזי קמייתא לא איחזי בתרייתא כיון שהוא מובחר ממנו מניח הראשון ומקריבו. ומדרבי יוסי נשמע לרבנן דאמרי איזה מהן שירצה יקריב דהיכא שהשני מובחר מן הראשון דהמובחר קודם דעד כאן לא פליגי רבנן ורבי יוסי אלא היכא דלית בחד מינייהו עדיפותא טפי מחברתה אבל היכא דאיכא עדיפות בבתרייתא ודאי דמודו לוה רבנן לרבי יוסי דהמובחר קודם ונראה לי דהדברים קל וחומר ומה היכא ששניהם שוים אמרי רבנן דבידו להקריב השני ולא חיישי לקדימה היכא דהשני עדיפא לא כל שכן דבידו להקריבו משום מצוה מן המובחר? ואם כן בנדון דידן נמי כיון דהני אתרוגים איחזו בהדי הדדי שהרי בעת עשיית המצוה שניהם היו לפניו פשיטא דהמובחר קודם. ואף אם נאמר דלא איחזו כי הדדי כיון שהראשון היה לפניו קודם השני מכל מקום המובחר קודם כההיא דפסח דאף על פי שהופרש השני אחר חצות דבעידנא דאיחזי קמייתא לא איחזי בתריית' אפילו הכי אמרינן ואם היה השני מובחר ממנו יביאנו:
ועוד יש ראיה מההיא דפרקא קמא דשבועות [דף י"א ע"ב] דתניא פרה ניפדית על כל פסול שבה מתה תפדה נשחטה תפדה. מצא אחרת נאה הימינה תפדה שחטה על גבי מערכתה אין לה פדייה עולמית וכולי עד ואמר ריש לקיש אומר היה רבי שמעון פרה נפדית על גבי מערכתה ע"כ: ופרש"י אין לה פדיה עולמית מאחר שנעשה בהכשר גנאי הוא להוציאה לחולין: אומר הוה רבי שמעון פרה שנשחטה כהלכתא על גבי מערכתה נפדית אם מצא נאה הימינה ע"כ: הרי מבואר שאף שכבר הקדישו הפרה קדושת הגוף מושכין ידיהם הימינה אם מצאו אחרת נאה ממנה ומקיימין המצוה בשניה לכולי עלמא ואף לאחר שחיטתה ועשייתה היו מפקיעין קדושתה על ידי אחרת נאה אלא שהיה נראה לחכמים גנאי הדבר ורבי שמעון דלא חשיב ליה גנאי אפילו לאחר עשייתה סבירא ליה דמפקיעין קדושתה הא קודם שחיטתה אף על פי שכבר היא קדושה וכבר התחילה מצותה ממש אפילו הכי מחליפין אותה באחרת נאה ממנה והשת' בנדון דידן נמי דון מינה ומינה דלא מיבעיא השתא שלא היה שם כלל ועיקר התחלת מצוה דמצוה להביא מן המובחר אלא דאפילו אם נאמר דהאי דהוה הראשון לפניו קודם השני התחלת מצוה מיקרי אפילו הכי מצוה למשוך ידו מן הראשון וליטול השני כיון שהוא מהודר ממנו:
וכן נראה נמי מההיא דפרק התכלת [מנחות דף מ"א ע"ב] דפליגי רב ושמואל אי מתירין ציצית מבגד לבגד. ואפסיקא שם הלכתא כשמואל דאמר מתירין: וכתבו התוספות דאף דמתחייב שמואל כלי קופסא כיון דאין לו אלא טלית אחת טוב שיתן באותה שהוא חפץ להתעטף. ורש"י כתב בפרק ב' דשבת מבגד ישן לבגד חדש. נראה דאתא לאשמועינן דמשום מצוה מן המובחר שהוא מישן לחדש מותר לבכל מנות טלית הישנה. והתוספות באו לישב דכיון דסתמא קאמר משמע אפילו בשוים אלא שעדיפות המצוה היא להיות לבוש ומעוטף בה ולכך מבטלין המצוה הראשונה לקיים אותה המצוה בעצמה באופן יותר משובח. הא קמן דאף שהמצוה כבר עשויה ועומדת מבטלין אותה כדי לקיימה מן המובחר. וכל שכן כשאינה עשויה כנדון דידן אלא שהיא מוכנת ליעשות שאין משגיחין בהכנה זו. והזמנה כי האי ודאי דלאו מילתא היא לכולי עלמא:
ועל כולם צא ולמד מאותה שאמרו בפרק רבי ישמעאל [מנחות דף ס"ד ע"א] אתמר שחט שתי חטאות של ציבור ואינו צריך אלא אחת אמר רבא ואיתימא רבי אמי חייב על השניה ופטור על הראשונה ואפילו נתכפר לו בשניה ואפי' נמצאת ראשונה כחושה. ומי אמר רבא הכי והא אמר רבא היו לפניו שתי חטאות אחת שמינה ואחת כחושה שחט שמינה ואחר כך שחט כחושה חייב כחושה ואח"כ שמינה פטור ולא עוד אלא שאומרים לו הבא שמינה לכתחילה ושחוט איבעית אימא סמי כחושה מקמייתא ואיבעית אימא ההיא רבי אמי אמרה ע"כ. ופרש"י שחט בשבת שתי חטאות של ציבור כגון מן שעירי הרגל בשבת שבתוך הרגל: חייב על השניה חטאת דשוגג הוא כסבור מותר לשוחטן בשבת הואיל ושל ציבור הוא וטעה דכיון דשחט ראשון תו לא חזי האי לצבור: ואפילו נתכפר בשניה. כגון שנשפך דם הראשונה לאחר שחיטת שניה דאיכא למימר למיפטריה לגמרו משום דקמייתא ברשות שחט אף על גב דסוף לא כפר אלא בשניה ושניה נמי הואיל ובה כפר ליפטר עליה אפי' הכי חייב אשניה ופוטר הראשונה דבתר שחיטה אזלינן: אפילו נמצאת הראשונה כחושה קודם שחיטת שניה ואיכא משום הקריבהו נא לפחתך ושחט שניה חייב: לפניו בשבת ולא עוד. אלא אפילו לכתחילה אומר לו לאחר שחיטת כחושה הבא שמונה לכתחילה ושחוט סמי כחושה ממילתא קמייתא דרבא: ואיבעית אימא הא קמייתא רבי אמי אמרה וסמי רבה מיניה: עכ"ל: והשתא תקשה דודאי הא דאמרינן שחט שמינה ואחר כך שחט כחושה חייב היינו משום דכיון ששחט ראשון תו לא חזי שני לציבור ואם כן מה לי שחט כחושה בתחילה מה לי שחט שמינה סוף סוף השניה  לא חזי לציבור והיכי אמרינן דלא מיבעיא בששחט כחושה ואחר כך שמינה פטור אלא שלכתחילה אומרים לו אחר שחיטת כחושה הבא שמינה ושחוט אלא ודאי היינו טעמא דכיון דאיכא בשמינה משום מצוה מן המובחר קרינן ביה חזי לציבור ומצוה נמי איכא בהקרבתו. ואם באיסור כרת וסקילה אמרינן הכי כל שכן בנדון דידן דליכא אלא משום אין מעבירין על המצות דודאי אתי טעם מן המובחר וקיום זה אלי ואנווהו ודחי טעם אין מעבירין על המצות:
ואם תרנה לידע עד היכן כחה של מצוה מן המובחר שא נא עיניך וראה מה שמצאתי ראיתי בספר חסידים שכמב שאם היתה יריעה כתובה בספר תורה בכתיבה שאינה יפה ומצא אחר כך סופר אומן ולבלר מובהק שמצוה להחליף היריעה באחרת נאה הימינה. והשתא ומה ספר תורה דאית ביה משום והיו בהווייתן היו דאף על גב דדברים סללו לא נאמרו אלא בתפילין ומזוזות מכל מקום היכא דאפשר לקיימו בספר תורה נמי ודאי דמצוה לעשותו משום מהיות טוב אל תקרי רע ועוד דאית ביה משום גניזת כמה אזכרות שנכתבו בקדושה שלא לצורך אפילו הכי משום מצוה מן המובחר אמרינן דמצוה להחליף היריעה באחרת נאה הימינה נדון דידן דליכא חד מהני טעמי או כיוצא בהם לא כל שכן:
וגבי ברכת הלבנה נמי דקיימא לן דזמנה היא משיתבשם אורה וקיימא לן נמי [בפרק כל התדיר דף צ"א ע"א] דכל שהגיע זמנו הוה ליה כאילו שחוט לפנינו אפילו הכי פסק בעל תרומת הדשן דכל שאין לחוש לשמא יעבור זמנה מעבירין המצוה וממתינין עד מוצאי שבת משום מצוה מן המובחר:
ואל תשיבני מהא דאמרינן (בפרק כל התדיר דף פ"ט ע"א) במערבא אמרי הואיל והתחיל במתנות גומר. ובדף צ"א ע"א שם דאיבעיא לן היכא דקדים ושחטיה לשאינו תדיר מהו שיהא אחר ממרס בדמו וילך לו אצל התדיר דקדים או כיון דשחטיה מקריב ליה דמשמע דמטעם אין מעבירין על המצות לא שבקינן האי משום האי ולא אזלינן בתר מצוה מן המובחר. דשאני התם דהואיל והתחיל בעשיית המצוה ממש אין לו לדחות מנוה זו בשביל מצוה אחרת. אבל לקיים המצוה עצמה מן המובחר פשיטא שמניחין את שאינו מובחר ותופסין את המובחר:
ועתה יעיין המעיין דאף דכפי הנראה כל מה שהארכתי בראיות היו אך למותר והיה די והותר באחת מהנה מכל מקום לא לחינם עשיתי זאת אלא משום שמצאתי בספר שבות יעקב שפסק שמי שהדביק נרות של שעוה בכותל כדי להדליקן למנות נר חנוכה ובעוד שהיה עסוק בהן הביאו לו שמן זית שידליק בנרות של שעוה מהראיו' הכתובות שם ובודאי שכל רואיהם יעידון יגידון שאינן ראיה להעמיד דבריו דאי משום הא דרב ששת דפ"ק דיומא גבי היה עומד ומקריב התם התחיל במצוה הכא לא התחיל במצוה ועוד מנא ליה לומר דיותר מנוה איכא להדר אחר מנחה אחרת טהורה מלהדר אחר כהן טהור אדרבא אפכא מסתברא הא טומאת הגוף שהיא בכרת והא טומאת בשר שאינה אלא בלאו וגם רב נחמן סותר דברי הפוסק הזה שהרי אמר בפירוש מודינא היכא דאיכא שיריים לאכילה וטעמא דאיכא שיריים לאכילה הא לאו הכי אין מביאין אחרת תחתיה ומה שהביא מהתחילו אין מפסיקין דגבי אכילה ואינך דתנן פרק קמא דשבת אין להם ענין לנדון דידיה דהתם המצוה מתקיימת כתיקונה מה שאין כן בנדון דידיה שהוא מבטל הידור המצוה מכל וכל ועובר על מדרש זה אלי ואנוהו. ומאחר שביררנו מכל הני ראיות שקדמנו זכרם דכל החשוב החשוב קודם נגזור אומר בנ"ד להניח האתרוג הראשון וליקח השני המהודר ממנו והוא הדין נמי בנרות חנוכה שיניח השעוה וידליק בשמן זית משום מנוה מן המובחר וכן כל כיוצא בזה בענין עשיית המצות:
והנה אחר כל אלה הדברים אבא להשתעשע  בדברי החכם השואל שכתב ונתנוהו לו במתנה גמורה דודאי האי לישנ' לאו בכדי נסבא והכי למי מסתבר' דדוקא במתנה גמורה דאז הוי שלו יוצא בו יד חובתו אבל כשנתנוהו בתורת מכירה ולעשות חשבון אחר יום טוב ודאי שלא יטלנו ואם נטלו לא יצא דהא בעינן לכם משלכם וליכא שהרי לא קנאו מטעם איסור מקח וממכר תדע שלענין מכירת המצות שנהגו בקצת קהלות אפילו בשבתות וימים טובים גמגמו הרבה מן הפוסקים ואסרוהו משום דדמי למקח וממכר ואם במכירה כזו שאינה אלא נדבה בעלמא משום ליתא דאיסור מקח וממכר נטו לאיסור כל שכן בנדון דידן דהוי מכירה גמורה דאסור וכמדומה לי דמשום מצוה הבאה בעבירה נמי איכא. ואם כן כל שלא נתנוהו במתנה גמורה אסור אבל כשנתנוהו במתנה גמורה אף כי לאחר יום טוב ישלמנו אין בכך כלום והוא הדין נמי אם נתנו על מנת להחזירו אחר יום טוב והחזירו ואחר כך קנאו ממנו דודאי יצא ולח אמרינן דכיון דהשתא קנאו או שלם לו איגלאי מלתא למפרע דבתורת מכירה נתנו דכל כי האי דברים שבלב נינהו ודברים שבלב לאו דברים נינהו:
העולה מכל האמור דהאי גברא דנדון דידן יניח האתרוג הראשון ויטול השני היפה והמהודר ממנו אפילו לכתחילה כשיבא עוד בידו לעתיד ומצוה קעביד להדר המצוה וכל שכן השתא שכבר עשה מעשה דודאי יצא ידי חובתו ועליו תבא ברכת טוב שקיים מצות זה אלי ואנוהו: זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה השם יאריך ימיו ויכתבהו בספר חיים טובים עם נות ביתו בנו יחידו ובנותיו ואחיו וכל בני משפחתו אכי"ר:
תם ונשלם ערב יום הכפורים שנת בשביעי בחמשה עשר יום לחדש בחג יעשה כאלה ליצירה
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט