שאלה יהוד' בחור מורם מעם בן גביר עשיר גדול חשקה נפשו בבת טובים יתומה ועניה וידבר על לב הנערה להיות לו לאשה לפי שהיתה יפת תואר ויפת מראה וכשנתרצית תכף ומיד לקח שני עדים כשרים וקדשה בפניהם בטבעת אחת סתם ולא פירש בשעת הקדושין אם הטבעת של זהב או של נחושת והנערה חשבה בדעתה כשנתן לה הקדושין שהטבעת של זהב אחר שהוא בן איש עשיר גדול אמרה ודאי שהיא של והב כי כאיש גבורתו ותרץ הנערה ותגד לבית אמה כדברים האלה ובדקו אחיה ואמה ומצאו שהטבעת הנ"ל היא של נחשת איבעיא לן השתא מי אמרינן הואיל והנערה חשבה בדעתה בשעה שקבלה קדושין מיהודה שהטבעת של זהב וסמכה דעתה להכי ואחר כך נמצאת הטבעת של נחושת אין כאן קדושין כלל מאחר שיהודה בן איש עשיר גדול או דילמא סוף סוף הטבעת יש בה שוה פרוטה דלגבי הנערה שהיא עניה די לה בשוה פרוטה והוו קדושין גמורים יורנו הדרך ישכון אור ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק האומר (קדושין דף ס"ב  ע"א) המקדש את האשה ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לויה לויה והרי היא כהנת עניה והרי היא עשירה עשירה והרי הוא עניה הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו ע"כ ופירש רש"י שלא הטעתו אלא הוא הטעה את עצמו וכיון דלא פירש לאו כל כמיניה דהוו להו דברים שבלב עכ"ל ומשנה זו העתיקו הרי"ף והרא"ש ז"ל כצורתה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות אשות וז"ל המקדש את האשה ואמר הייתי סבור שהיא כהנת והרי היא לויה לויה והרי היא כהנת עניה והרי היא עשירה עשירה והרי היא עניה הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו וכן היא שאמרה סבורה הייתי שלא כהן והרי הוא לוי לוי והרי הוא כהן עשיר והרי הוא עני עני והרי הוא עשיר הרי זו מקודשת מפני שלא הטעה אותה עכ"ל הוצרכתי להעתיק דברי הרמב"ם ז"ל אף על פי שהוא לשון המשנה למען הודיעך שהוא והיא שוים הם בזה וכן כתב ה"ה ז"ל וכן היא שאמרה וכו זה פשוט שהוא והיא שוין כזה והרבה דברים יש בגמרא מורים כן ופשוט הטא עכ"ד:
הנה למדנו מן המשנה הזאת שכל המקדש את האשה סתם ולא התנה עמה שום דבר ואחר כך אמר חשבתי שכך וכך היה הדבר וטעיתי בין שאמר כן המקדש ובין שאמרה כן המתקדשת הקדושין קדושים גמורים ואין משגיחין אל מה שהיה בדעתם כיון שלא הטעו זה את זה שדברים שכלב אינן דברים ולפי זה מבואר הדבר בנושא שאלתנו שהנערה הזאת מקודשת בלי ספק כיון שקדשה יהודה סתם ולא פורש אם הטבעת היתה של זהב או של נחושת ואין חוששין כלל אל מה שחשבה היא וק"ו הדברים ומה אם כשסברה האשה שהמקדשה היה עשיר ונמצא עני הרי זו מקודשת ואף על פי שאמרה מעולם לא עלה על דעתי להתקדש לאיש עני מפני שאיני רוצה לחיות חיי צער ועוני ואלו ידעתי לא נתקדשתי לו כל שכן בנדון שלפנינו שהנערה הזאת תהיה מקודשת כי מה שוה לה אם הטבעת של זהב או של נחושת כיון שהיא מאורסת לבחור חשוב ובעל נכסים רכים ועלה על דעתי שהדבר ברור כל כך עד שחשבתי שלא אמצא שום חולק בזה:
אמנם אחר כך מצאתי תשובה אחת נדפסה  בספר הרמב"ם ז"ל בסוף ספר נשים סי' ך' וז"ל ואשר שאל מורי ואדני על אחד שקדש תחת החופה והעדים שראו את הטבעת נראית בפניהם של זהב גם הצורף נראתה בעיניו כך וקרוב לחצי שנה אחר כך נמצאת של נחושת מטיבותיה דמר נראה לי כיון שהעדים ראוה בשעת קדושין בפני האשה ואמרו של זהב אעדים קא סמכה וה"ל כאומר לה התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב דאינה מקודשת וכן התקדשי לי במנה ונמצאת מנה חסר דינר או של נחושת דאינה מקודשת ואי משים דהתם אמר איהו גופיה והכא אמרו עדים אין נראה לחלק ונהי דשיראי לא צריכי שומא מכל מקום היכא דשיימינהו ואישתכח דלא שוו כולי האי אינה מקודשת כדאמרינן בפ"ק דקדושין חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו וכל שכן זהב ונחושת דנחושת לא שוי כמו זהב ועוד דשני מינין הם ואף על פי שאנו מדמין לא הייתי רוצה לעשות מעשה ולהפקיעה עכ"ל לעניננו ובהיות שיש הפרש בין התשובה הזאת לנושא שאלתנו כי שם העדים הבינו שהטבעת היתה של זהב גם הצורף נדמה לו כן מה שאין כן בענין שאנו בו תשובה זאת תמוהה היא בעיני כי מה שכתב כי סמכה על העדים וה"ל כאומר התקדשי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב דאינה מקודשת וכן התקדשי לי במנה ונמצא מנה חסר דינר או של נחושת דאינה מקודשת כבר הרגיש הוא ז"ל בחולשת ראיותיו כי יש הבדל וחלוק גדול אם אמר כן המקדש בעצמו מפני שהוא מטעה אותה מה שאין כן אם חשבו כן העדים או האשה כי לא הטעו זה את זה כלל ובודאי שהדין נותן שנחלק ביניהם ומה שכתב עוד דאף על גב דשיראי לא צריכי שומא מ"מ היכא דשיימינהו ואשתכח דלא שוו כולי האי אינה מקודשת אמת הדבר שכן אמרו שם אלא שזה לא נאמר אלא אם כן שם אותם המקדש בעצמו ואמר לה הרי את מקודשת לי בדבר זה שהוא שוה כך וכך אבל המקדש בסתם אם הוא שוה פרוטה הרי זו מקודשת ואין משגיחין על מה שחשבו העדים כי הוא לא הזכיר בדבריו טבעת של זהב אלא טבעת סתם אמר תהיה ממה שתהיה:
אמת הוא שמדברי רבינו תם נראה כפי מה  שהבינו בדבריו קצת הפוסקים שאף המקדש סתם אם הוא דבר שאין שומתו ידוע וטועין הרבה בשוויו צריך שומא ואם לא שמוהו אינה מקודשת וכדי לעמוד על עיקרן של דברים נאריך מעט בדבר למען ירוץ קורא בו אמרו בתחלת פרק האשה נקנית קדושין דף ז' ע"ב) ההוא גברא דאקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכו שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא אי דאמר לה חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אמר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומא כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכה דעתה ובמסקנא אמרו והילכתא שיראי לא צריכי שומא ע"כ ופירש רש"י לא צריכי שומא. שישומו אותו שמאים קודם שתקבלם: צריכי שומא. וכיון שלא שמאום תחלה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו. התקדשי לי בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה לא שוו: אי דאמר התקדשי לי בחמשים זוז והרי לך אלו בדמיהן ושוו חמשים מיהו לא שמאוה בקיאים קודם לכך עכ"ל ומפשט ההלכה הזאת נראה שכל המקדש סתם שהוא מקודשת על כל פנים כיון שהמקדש לא הזכיר בדבריו שום סך ושווי וזהו שאמרו בגמרא אי דאמר לה בכל דהו כ"ע לא פליגי דלא צריכי שומא כלומר בסתם הרי הוא כאומר לה במה ששוים וכן מתבאר מדברי הר"ן ובבאור כתב כן הר"ש בר צמח וכמו שיתבאר במה שיבוא אבל האומר הרי את מקודשת לי בדבר זה ששוה כך וכך צריך שישוה כמו שאמר ואם לאו אינה מקודשת ואינו צריך שומא בשוק וכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ז' מהלכות אשות וז"ל אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים לו שהן שוים חמשים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן אם היו שוים חמשים הרי זו מקודשת משעת לקיחה ואינן צריכין שיצא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והן שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעה ראשונה ואם אינן שוים אינה מקודשת עכ"ל הנה נראה בבאור דדוקא שהמקדש הזכיר שומתן וכמו שכתב הוא ז"פ בבגדים אלו שהן שוים חמשים דינרים אבל בסתם שלא הזכיר שומא הרי זו מקודשת ונראה עוד מדבריו דדוקא בבגדי משי וכיוצא בהן הוא שאינן צריכים שומא מפני שהאשה מתאוה להן ומחמדתן אבל שאר דברים צריכים שומא מקודם ואחר כך תהיה מקודשת ומפני זה אמרו בגמרא והילכתא שיראי לא צריכי שומא ולא אמרו הילכתא כרבה או כל מידי לא צריכי שומא וכן פירשו דבריו הרב המגיד והר"ן ז"ל:
ורבותינו בעלי התוספות הקשו למה  הוצרכו בגמרא לפסוק הילכתא כרבה לגבי רב יוסף וכו' ועוד למה אמרו שיראי לא צריכי שומא היה להם לומר בפירוש והילכתא כוותיה דרבה כמו שאמרו הלכה כרבי אלעזר הילכתא כרבא אמר רב נחמן ותירצו בשם רבינו תם וז"ל דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי לא צריכי שומא לפי ששומתם ידוע קצת ואין רגילין לטעות בו כל כך אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליו' שיש שאינן טובות אלא מעט ורגילין לטעות בהרבה יותר משוויים צריכי שומא משום דלא סמכה דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן עכ"ל לעניננו ויראה מדבריו שלא חלק אלא בין אבנים טובות ומרגליות שאין שומתן ידוע לשאר דברים ששומתם ידוע קצת ר"ל בשהזכיר הבעל שומתם בשעת הקדושין אבל אם קדש סתם הרי זו מקודשת וכן מבואר בלשון הרא"ש ז"ל שכתב אחר שהביא דברי רבינו תם ומיהו לא ברירא לי האי טעמא למה נהגו העולם להסיר האבן מן הטבעת דהא אמרינן בכל דהו לא פליגי ללישנא קמא ואין דרך לתת שומא לטבעת של קדושין ע"כ וכן נראה דעת הרב המגיד ז"ל נמצא כי אין בין דברי הרמב"ם ז"ל לדברי רבינו תם ז"ל אלא שלהרמב"ם בגדי משי וכיוצא בהם מדברים שהאשה מתאוה להם ומחמדתן אינם צריכים שומא הא כל שאר דברים צריכים שומא ולרבינו תם כל דבר ששומתו ידוע קצת כגון בגדי משי וכיוצא בהם אינן צריכים שומא לאפוקי אבנים טובות ומרגליות שצריכים שומא ודוקא שהזכיר הבעל שוויים הא לאו הכי הרי זו מקודשת קדושי ודאי אבל מדברי הר"ן נראה שהבין מדברי רבינו תם שאבנים טובות ומרגליות בכל ענין צריכים שומא ואף במקדש סתם שכן כתב אומר רבינו תם דמשום הכי נקט שיראי לפי ששומתן ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעות בהם כל כך ביותר משוויים הרבה כמרגליות ואבן טובה שיש שאינה שוה אלא מעט ואפשר שהיא סבורה כמה וכמה בהא אפילו רבה מודה דאף על גב דלא אמר לה דשויא חמשין אלא אמר לה בכל דהו דצריכי שומא ולפיכך פירשו שיראי כדי שלא לטעות בדבר זה ואמר רבינו תם שלפיכך נהגו שלא לקדש בטבעת שיש בה אבן עכ"ל וקשה מאוד לפירוש זה מה שאמרו בגמרא אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא ואיך יודה רבה בזה בהיות שאפילו רב יוסף לא אמר כן דהא לרב יוסף אין חלוק בין שיראי לשאר דברים:. והנה כפי סברה זו פשיטא שהנערה הזאת איננה מקודשת ולא מפני שהזהב אין שומתו ידוע וטועין הרכה בשוויו כאבנים טובות ומרגליות שהרי על הרוב שומתו ידוע יותר משיראו אלא הטעם הוא מפני שהטבעת מזויפת דהא המקדש סתם באבנים טובות אינן צריכים שומא כפי הדעת הזאת אלא מפני שהאשה סבורה ששוים סך גדול ואינה רוצה להתקדש אלא בסך עצום וכ"ש בנושא שאלתנו שהיתה סבורה שהטבעת היא של זהב ונמצאת של נחושת והיא אינה רוצה להתקדש אלא בשל זהב וכמו שכתב הרב בעל בית שמואל:
העולה ממה שכתבנו הוא שהרמב"ם והרא"ש ז"ל מסכימים שכל המקדש בסתם הרי זו מקודשת ואינו צריך שומא וכן נראה מפשט דברי רבינו תם וכמו שכתב הרא"ש וכן פסק הרב כעל הטורים בסי ל"א וכן דעתי נוטה ולפי זה הדבר ברור שהנערה הזאת מקודשת ליהודה בלי שום ספק והרי היא אשת איש לכל דבריה כיון שיהודה קדשה סתם בפני שני עדים כשרים והטבעת הרי היא שוה פרוטה כמו שכתב החכם השואל נר"ו:
ואחר כתבי כל זה מצאתי תשוב' אחרת סמוכה  לאותה שהבאתי למעלה וז"ל שוב שמעתי שאותה טבעת בחזקת של זהב היתה קרוב לשנתים ונשתברה ונתנוה לצורך גוי לתקנה ושהתה בביתו ועתה נתנו לה ונודע שהיא של נחושת דבר ברור זה שהצורף גוי החליפה ואפילו לא החליף אלא קדשה בטבעת זו וכסבור החתן שהיא של זהב והיתה נחושת אם יש כה שוה פרוטה מקודשת כגון שקבלה סתם ולא אמר של זהב ואף על גב דסתם העולם נהגו לקדש בשל זהב לא נחשב בכך כמפרש מידי דהוה אאשה דסתמא מקפדת על דינר ומכשרינן בפרוטה וקדשה בלילה או שווייה שליח כדמוכח בפרק קמא דקדושין ומה שדימית מקדש אשה בטבעת סתם ונמצאת של נחשת למנה זהב ונמצא חסר דינר או דינר של נחושת מה ענין זה אצל זה והלא המנה הוא מאה דינר של כסף וה"ל כמפרש אבל כשאומר התקדשי לי בטבעת ו מי קאמר בטבעת זהב בטבעת סתם קאמר יש מהן של כסף ויש מהן של נחושת ויש מהן של אלמוג ובכל ענין מקודש' ובלבד שיש בו שוה פרוטה ע"כ וכן כתב הר"ש בר צמח בתשובה הובא בבית יוסף בסי' ל"א על המקדש בטבעת ונמצאת של נחושת אין זה מספיק לבטל הקדושין כיון שלא אמר לה שהיא של כסף אלא שקדשה סתם והיא סברה שהטבעת היתה של כסף ה"ל דברים שבלב דהא אסיקנא דאי אמר בכל דהו לא צריכי שומא ופירוש כל דהו בסתם כיון שהם שוים פרוטה אבל יש מי שאמר שאם נמצאת טבעת של נחושת אינה מקודשת ושמא טעמו דכיון דאין רגילות בשל נחושת הוי כמפרש והדבר צרין הכרע עכ"ל: ואני אומר שהטעם שכתב הוא ז"ל אינו מספיק כלל לבטל הקדושין וכבר הרביתי ראיות למעלה ומסכים לדעתי מצאתי בדברי המרדכי וז"ל השיב הרב ר' שמשון ברבי ז"ל על אחד שקדש בטבעת של כסף והיא סבורה שהוא של זהב ושאלו דשמא קדושי טעות הן כמו שמפרש רבינו תם גבי מקדש בטבעת שיש בה אבן והשיב דלאו קדושי טעות הן שהרי יש באותה טבעת שוה פרוטה ובהא סמכה דעתה רק שיהא כשיעור שוה קדושין ותדע שהרי בשעת קדושין אין שמין רק ששוה פרוטה ובהא סמכה דעתה ואין צריך לקדשה שנית ואפילו היו קדושין ראשונים טעות בעל קנה ואין צריך קדושין אחרים כדפרשינן בתשובה עכ"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא שהנערה הזאת מקודשת בלי ספק כיון שיהודה קדשה סתם בפני שני עדים כשרים והטבעת היא שוה פרוטה ואינו צריך לקדשה קדושין אחרים ואם קבלה קדושין מאחר אין חוששין לקדושיו כלל זהו הנראה לי להלכה אבל למעשה כיון שמצאנו מי שסובר שאין כאן קדושין כלל ואחרים נסתפקו בדבר נראה לי שכשר הדבר שיחזור יהודה ויקדשנה קדושין אחרים שאין בהם פקפוק כלל משום היות טוב אל תקרא רע ואם אירע שקבלה קדושין מאחר אם הוא בענין שנוכל להכריח את השני שיגרשנה ראוי לכופו על כך אבל אם ברח או אם יהודה הוא כהן תשב עם בעלה ואין ראוי לעגנה זהו הנראה לע"ד והאל יתברך יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום כ"ג לחדש טבת בשנת ובסדר וגם אני שמעתי את נאקת בני ישראל לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן י"ץ