שאלה ראובן ושמעון היו אנשים עשירים וביתם מלא מרכושם בכסף וזהב אמנם אף שהזמן חלק לשניהם מטובותיו לא היו שוים בחכמתם כי שמעון היה איש נבון וחכם ומהיר במלאכתו במשא ומתן כדרך התגרים מה שלא היה יודע ראובן כי לא היה שכלו זך ונקי כמוהו ובראותו כן חלה ראובן פני שמעון שיהיו שותפין במשאם ומתנם וכל אחד יתן מנכסיו סך ארבע מאות זהובים ויחלוקו הריוח לאמצע ואם חס ושלום יפסידו בסחורתם ההפסד יפסידו לחצאים אבל כיון ששמעון היה פקח בזה מאד שהוא יטרח לבדו במשא ומתן כחפצו ותאותו ויעשה מה שלבו חפץ ולסוף שנה ושנה יתן חשבונו ויחשוב הוצאותיו והכנסותיו ובשכר טרחו יתן לו ראובן מחלקו שני דינרי זהב ושניהם קיימו התנאים בכל מכשירי התנאי ועשו כאשר גזרו ביניהם ולסוף שנה הראשונה עשו חילוק הריוח וכל אחד נטל חלקו ונתן ראובן לשמעון השני דינרים כפי תנאם וכן עשו כסדר הזה שנים רבות אבל לא שילם ראובן לשמעון השני הדינרים הנזכרים בשביל טרחו של כל שנה ושנה וגם שמעון לא תבע דבר זה מראובן אחר שנים רבות נפלו ביניהם מחלוקיות גדולות והיתה לסבה שנתפרדה החבילה וכל אחד נטל מעותיו לחצאין ולא דברו איש אל רעהו בענין שני הדינרין כלל ועיקר וילכו לבתיהם לשלום ויהי בהיות שמעון בביתו אמר בלבו א שמים מה עשיתי שלא תבעתי מראובן שכר טרחי ומרוב צערו לא נתן לעניו שינה ולעפעפיו תנומה כל הלילה עד הבקר וכמו השחר עלה הלך לבית ראובן ותבע ממנו שיתן לו שכר טרחו מכל שנה ושנה שלא שילם לו כאשר חייבו עצמם בתנאים ויען לו ראובן מה לך כי נזעקת הלוא אינו מחוייב ליתן לך כלום כי מעולם לא עלתה על דעתי לתת לך כי אם שני הדינרים פעם אחת ולא בכל שנה כאשר אתה רוצה וגם אתה הסכמת בזה ואם תמצא לומר שהייתי מחוייב לתת לך השני הדינרין בכל שנה ושנה למה לא תבעת ממני כלום לא בכל אותם השנים ולא בעת החלוקה ושתקת ולא דברת אם כן אין תביעתך תביעה ושמעון משיב לזה שכן דרך ומנהג התגרים ליתן שכר הטורח בכל שנה ושנה ולא כדבריך ומה ששתקתי הוא בשביל שחשבתי שלכשארצה אוכל לתבוע ממך שכר טרחי על כן אף כי ראוי לי לשתוק ולא לפצות פי בין הני אריותא גברוותא מאירים כשרפים פן ישרפוני בהבל פיהם כי נשיכתם נשיכת שועל ועקיצתם עקיצת עקרב וכל דבריהם כגחלי אש עם כל זה העירני רוחי להקריב שיחי לפני מעלת הרב המובהק עטרת ראשנו הודנו זיונו והדרנו מורנו ורבנו ן' דנא די בריטו נר"ו כדי שברוב טובו ישפיע עלי לתת רשות שישיבו תשובה לשאלתי זאת בבית מדרשו של שם כאהלי עבר ושם ובהיות שבחדש הזה ישיב אחד מבעלי התשו"בה המא"יר לאר"ש בנועם דבורו זה דו"די וזה רו"עי ר"ב כהנא ור"ב ספ"רא הלוא הוא החכם הנעלה מאיר הכהן אלפסי יצ"ו אמן כפי סדר הלוך מסילות הכוכבים המשרתים במדרגותם בבית לימודנו לכן אחלה פני האדון בר"ב חינ"א ור"ב חס"דא אל ישיב פני ריקם ויגזור אומר אם שתיקה זו הויא מחילה אם לאו כי בטחתי בטובו וגודל ענוותנותו שישיב כיד ה' הטובה עליו ומהת"משא נא"ם זעירא דמן חברייא השוקד על דלתי אהלי התורה שרפרף והדום רגלי החכמים יעקב יצ"ו בן לא"א כהר"ר שלמה חזקיהו סרוק נ"ע:
תשובה אלה"ים ראיתי עולים מן הא"רש במליצות פיו האיר הא"רש נשפע ברשות מאור השמש הלוא הוא בר אבהן ובר אוריין אשר שבחו אין ספר הוגה באמרי ספר ולפילפולו אין חקר יניק וחכים זה ידידי וזה רו"עי אוהבי וקרובי החכם כה"רר יעקב סרוק נר"ו וראיתי שאלתך אשר טפחת ורבית בשכלך הזך מה יקרו לי רעיך ומה נמלצו לחכי אמרתך טהור הרעיון ונקי המחשבה ואע"פ שאיני כדאי וראוי להשיב עומק שאלתך מחמת קוצר דעתי וחוסר ידיעתי ומעוט השקפתי בתלמוד ובפוסקים מ"מ כיון שגדול המצוה אין מסרבין לגדול ומעתה אשאל מאת אלהי השמים להאיר לנו עינים כדי להפיק רצונך ולתת שלום בינתים:
קודם כל דבר נעמוד על האמת בהאי מילתא דאסתפקנא אי כהאי גוונא דשותפות דנ"ד יש בה חשש אבק ריבית הואיל וראובן אינו טורח בשום דבר מהשותפות הנ"ל אלא יושב ובטל ושמעון הוא לבדו טורח ועוסק ונושא ונותן בממון השותפות הויא האי עיסקא דנד כדאמרן בגמרא האי עיסקא חציה מלוה וחציה פקדון אם כן כשנחייב או נפטור בנ"ד הוא משום אבק ריבית או דילמא דלא אמרו דאיכ' חשש ריבית אלא במושיב חנווני לחברו למחצית שכר וכיוצא בו שבעל המעות נותן כל המעות של העסק והמתעסק אינו נותן כלום דאז ודאי הוא טורח בחלק של פקדון בשביל חלק המלוה דאז אם לא יתן לו שכר טרחו שייך ביה אבק ריבית אבל כשנותן המתעסק גם כן מעותיו בנ"ד הוי ככל שותפות דעלמא וכשנחייב או נפטור לאו משום ריבית אלא משום גזל או שמא אחרינא:
מילתא דא דאסתפקנא בה נחלקו בה גאוני עולם עמודי ההוראה הלא המה הרי"ף והרמ"בם והסמ"ג זכרם לברכה לדעת הרמ"בם ז"ל כי היכי דאסור ליתן מעות לחנווני למחצית שכר אם לא יעסוק גם כן בעל המעות או שיתן לו שכר טרחו כשנתן בעל המעות הכל כך אסור כשהמעות משל שניהם אם האחד לבדו מתעסק:
וזה לשונו של הרמ"בם ז"ל בפרק ששי מהלכות שותפין שנים שהם נושאין ונותנין בממון השותפות אף על פי שהממון של אחד מהן הרי זה נקרא שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר ובהפסד כל מה שירצו כמו שבארנו אבל אם היה האחד בלבד הוא הנושא והנותן בממון השיתוף אע"פ שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא והנותן נקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נושא ונותן נקרא בעל המעות עכ"ל:
אמנם הרי"ף ז"ל כתב בשערים שער ח' הפך סברתו ז"ל דהיינו כיון שכל אחד הביא מעותיו אע"פ שהאחד לבדו מתעסק בהן אין זה קרוי עסק אלא שיתוף וחולקין ההפסד והריוח כמו שירצו ואין חוששין משום ריבית וכן כתב הסמ"ג ז"ל במצות עשה סי' פ"ב דף קס"ח וכדי להוציא לאור דברי הגאונים ז"ל נביא דברי הש"ס אשר ממנו מקור מחלוקותם יצא:
גרסינן בבבא מציעא דף ס"ט ר' אלעזר מהגרוניא זבין בהמה ויהיב לה לאריסיה מפטם לה ויהיב ליה רישא באגריה ויהיב ליה פלגא רווחא אמרה ליה דביתהו אי משתתפת בהדיה יהיב לך נמי מאליתא אזל זבין בהדיה פליג ליה מאליתא א"ל תא נפליגיה לרישא א"ל השתא כמעיקרא נמי לא א"ל עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא הוה יהיבנא לך טפי פורתא מיחזי כריבית השתא שותפי אנן מאי קאמרת טרחנא טפי פורתא אמרי אינשי סתם אריסא למרי ארעא משעבד נפשיה לאתויי ליה רעיא עכ"ל הגמרא:
ופירש רש"י ז"ל ויהיב ליה לאריסיה למחצה בשכר והפסד: משתתפת בהדיה אילו נתת חצי המעות והיות שותף בבהמה היה נותן לך אף האליה כולה לחלקך: פלגא לאליתא כשבאו לחלוק חלק ר' אלעזר את האליה: א"ל אריסיה השתא כמעיקרא נמי לא, עכשיו לא תתן הראש כולה כמו שנתת בראשונה: זוזי דידי הוו וכי קבילת עלך ופלגא בהפסד הוו זוזי מלוה גבך: ואי לא יהיבנא לך טפי פורתא אישתכח דקא טרחת בפלגא פקדון משום פלגא מלוה: דטרחת טפי פורתא להכניס ולהוציא דאילו מזון אם הוצרך לסובין או לשעורין קנית לאמצע כדרך השותפין: לאתויי ליה רעיא מרעה לבהמות שאינו כריך לקנות בשוק שיש עליו לטרוח בשבילו עכ"ל:
וכתב הרמב"ם בפ' הנ"ל תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהן חצי הממון בתורת הלואה וכו' והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפו'  כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך להעלות לו שכר של יום ויום אלא אפילו העלה לו דינר בכל ימי השותפות דיו וכו' ואם היה זה המתעסק אריסו והיה לו עסק אחר אינו צריך להעלות לו שכר כלל שהאריס משועב' הוא לבעל השדה עכ"ל:
וכתב הרב כסף משנה ז"ל ואם היה זה המתעסק אריסו וכו' גם זה שם עובדא דר' אלעזר מהגרוניא וכו' כמו שנ"ל וסובר רבינו שה"ה לענין העסק אם היה לו עסק אחר בדידיה קא טרח וההוא טרחא יתירא בלא הכי משתעבד ליה וכו' כמו שיראה המעיין אם ירצה לרדת לתוכן הדבר אמנם כללא דמילתא שלדעת הרמב"ם ז"ל און חילוק בין שנתנו שניהם המעות בין שנתן הכל בעל המעות והמתעסק לא נתן כלום אלא לענין שאם נתן המתעסק נקרא יש לו עסק אחר ואם כן עובדא דר' אלעזר מהגרוניא הכי מפרשא דכשאמר ר' אלעזר לאריסו השתא שותפי אנן אין לומר שבשביל שהיה לאריס חלק בבהמה נקרא שותפות ואינו נקרא עסק וליכא הכא חשש ריבית דאם כן למה היה צריך לטעם אריסא למרי ארעא משתעבד אפילו בלא טעם זה כיון שהם שותפין שוה ואפילו לא היה אריסו ולא היה משועבד לו אלא בודאי הגמור שהטעם כמו שפירשנו שמעיקרא כשהיתה הבהמה כולה של ר' אלעזר היה נותן לאריס שכר טורחו מפני שאע"פ שהיה אריסו כיון שאין לו חלק בה נקרא אין לו עסק אחר כמו שכתב הרב כסף משנה ז"ל ועכשיו שהיה לאריס חלק בבהמה נקרא יש לו עסק אחר וכיון שהיה אריסו ומשועבד לו לא היה נותן כלום בשביל שכר טורחו מטעם דאריס למרי ארעא משתעבד אבל לאיניש דעלמא דאינו משועבד לו ודאי שהיה נותן לו שכר טורחו ואפילו היתה הבהמה מממון שניהם כיון שהאחד לבדו מתעסק מיהו בדינר א לכל ימי השותפות סגי כדין המתעסק שיש לו עסק אחר וכן כתב הרמ"בם ז"ל בעצמו בפירושו למשנת אין מושיבין חנווני למחצית שכר וז"ל וכל זה בשלא ישים החנווני בקרן בין רב למעט אבל אם ישים בו ואפילו דינר לאלף ונתן לו יתרון איזה שיעור שיהיה חולק עמו בשוה ואין כאן רבית לפי שהוא סוחר לעצמו באותו דינר ואינו מיוחד לשימוש זה בלבד עכ"ל:
איברא לדעת הרי"ף והסמ"ג ז"ל שסוברים דדווקא כשלא נתן המתעסק חלקו הוא דאיכא חשש ריבית אבל כשהניח המתעסק חלקו ליכא חשש רבית עובדא דר' אלעזר הכי מתפרשא שבתחילה כשהיתה הבהמה כולה של ר' אלעזר ולא היה לאריס חלק בה היה נותן לו הראש בשביל שכר טורחו אע"פ שהיה אריסו והיה משועבד לו כדי לסלק איסור הריבית כיון שלא היה לאריס חלק בה ולבסוף כשהיתה ממעות שניהם אמר לו עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא הוה יהיבנא לך פורתא מחזי כרביתא מפני שהיה טורח בחצי של פיקדון מפני החצי של מלוה אבל השתא שותפי אנן כלומר כיון שאנחנו שותפין ליכא הכא איסור ריבית כלל ומה שאמר מאי קאמרת טרחנא טפי פורתא וכו' אריסא למרי ארעא משתעבד לא אמר לו כך לסלק איסור ריבית אלא לסלק איסור גזל שכיון שהאריס היה טורח לבדו ולא היה לוקח אלא הריוח של מעותיו נמצא שהיה טורח בחלק של ר' אלעזר בחנם וזהו אומרו מאי קאמרת טרחת טפי פורתא בשביל חלקי בחנם וכך העילו רבותינו בעלי התוספות ז"ל ומאהבת הקיצור לא אביא דבריהם ז"ל ולהכי קאמר ליה אריסא למארי ארעא משתעבד ואין לי לשלם לך הטורח שעשית בשבילי הואיל ואתה משועבד לי כוונת דבריהם ז"ל הוא כיון ששניהם נתנו מעות בהאי עסקא אע"פ שאחד הוא לבד טורח נקרא שמו שותפות וחולקים בשוה:
ובאמת שבתחילת העיון הייתי חושב לשחת ולתת בשאלתנו על פי השתי סברות אם מחמת רבית אם בשביל גזל וחשבתי בדעתי שזה דבר בלתי הגון להיות פוס"ק על שתי הסעיפים זולתי מכריע ביניהם ולפיכך מלאני לבי לפסוק בהאי מילתא דלא כהרמ"בם ז"ל הואיל וכל הני רבותא סברי דלא כוותיה הלא המה רוב בניין ורוב מניין הרי"ף ז"ל והסמ"ג ז"ל ורבותנו בעלי התוספות ז"ל והרב רבי משה איסרילס בי"ד סי' קע"ז ס' ג' ובתנאי אם יסכימו עמי בעלי תריסין של בית מדרשנו המפורסם ומלכם בראשם ה"ה מרנא ורבנא ן' דנא די בריטו שיחיה אמן אם כן זכינו לדין בהאי מילתא לנ"ד דהואיל והמעות הם משל שניהם אע"פ שאחד לבדו הוא שנושא ונותן אינו נקרא עסקא אלא שותפות ואין כאן חשש רבית:
ומעתה נבוא לשאת ולתת בנ"ד וטענות האנשים האלה ומה יהיה משפטם ואען ואומר שלעניות דעתי נראה שראובן חייב לשלם לשמעון שכר טורחו של כל השנים שלא נתן וזה מכמה טעמי חדא שפשט דברי השאלה מוכח בברור שהתנאי היה לשלם שני דינרים בכל שנה ושנה בעת וזמן ששמעון נותן חשבון הוצאות והכנסות וחילוק הריוח וזה הוא אומרו וסוף שנה ושנה יתן חשבונו ויחשוב הוצאותיו והכנסותיו ובשכר טורחו יתן לו ראובן מחלקו ב' דינרי זהב הרי הדבר ברור כצהרים שחיוב נתינת השני דיכרין תלוי בנתינת חשבון וחילוק הריוח דהיינו בכל שנה ושנה כחו שעשו בכל ימי משך השותפות שעשו חשבון וחלקו השכר ואם איתא דהשני דינרין לבד הם שכר כל ימי השותפות לא היה לו לסמוך ולקשר שכר טורחו עם חלוקת הריוח של כל שנה ושנה שמשמעו לכל מבין הוא לשלם שכר טורחו בסוף כל שנה ושנה וזה ברור:
ועל ספק המחילה שנסתפק ה"ה והוא נחבה  בין הדבקים ובין השבחים לזה מצאתי און לי בחופשי באמתחות הפוסקים מצאתי גם ראיתי בשאלות ותשובות הרב רבי יום טוב צהלון סי' רי"ז שאלה אחת כנ"ד או קרוב לענינו וזה לשון השאלה ראובן ושמעון נשתתפו בזה האופן שראובן מסר ביד שמעון מאתים זוז וששמעון יוציא מאה זוז ויתעסק בהם שמעון במעות הנזכרים וכו' והתנו ביניהם הריוח לאמצע כמו כן בהפסד ח"ו ועוד התנו שראובן יוסיף לתת לשמעון השכר טורחו מחלק הריוח שלו דינר זהב א' וכו' ובסוף שנה א' באו חשבון וכל אחד נטל חלקו מהריוח כפי תנאם גם שמעון נטל מחלק ראובן דינר זהב שכר טורחו כנ"ל ונתארך עוד השותפות ביניהם ובסוף כל שנה היו עושים חשבון וכל אחד נוטל חלקו בריוח ולא נתן ראובן שכר טורחו לשמעון כמו שנתן בשנה ראשונה גם שמעון לא תבע דבר זה מראובן והיה עוד נמשך השותפות והיו עושים חשבון פעמים שלש ולא הוזכר עוד ביניהם שכר טורחו של ראובן ויהי היום שמעון תובע מראובן שכרו מכל הזמן שעבר וראובן טוען שכבר עשו חשבון פעמים שלש ולא תבע ממנו שום דבר ושתק שתיקתו הויא מחילה יורנו המורה לצדקה וכו' והשיב הוא ז"ל שאע"פ ששמעון שתק ולא תבע שכר טורחו כל השנים שעברו אע"פ כן לא הפסיד וחייב ראובן לשלם לו סך כל השנים שעברו והביא ראיה לדבריו וזה לשונו שכיון שכבר התנה מתחילה לתת לו דינר בשכר טורחו ונתן לו בשנה הראשונה ונמשך השותפות בסתם ושאר השנים לא נתן לו הדינר ועתה שואלו ממנו ושותפו טוען כיון שלא תבעת ממני מחלת לי בו בודאי שאם הוא מטעם זה בלבד לאו מילתא היא דאע"ג דהתנאי לא היה אלא בשנה ראשונה כיון שנמשכה השותפות כמה שנים מסתמא על דעת התנאי הראשון היה תדע דהא כתב הטור בחשן המשפט סי שי"ב בשם הרא"ש ז"ל באחד שהשכיר בית לחבירו בשנה א' בסך כך ואח"כ אחר עבור השנה ישב בבית שלשה או ד' חדשים ושוב רצה לצאת מהבית ובעל הבית טוען ואומר כיון שאתה ישבת בבית בזמן שכירות הבתים חשבתי שאתה יושב בבית כל השנה ולא השתדלתי להשכירה בזמן הרגיל לשכירות הילכך אתה מחוייב לפרוע לי כל שכירות השנה הזאת וכו' והשיב דהדין עם בעל הבית דכיון דישב שם נמשכה השכירות עד סוף שנה השניה ע"כ: ובודאי דון מינה דאם ירצה בעל הבית להוסיף לו על השכירות לאו כל כמיניה דכיון דנמשך השכירות ולא פיר' מסתמא על דעת תנאו הראשון נמשך השכירות ולא בעל הבית יכול להוסיף ולא השוכר יכול לפחות: א"כ מינה נלמוד לנ"ד דכיון דנמשכה השותפות ולא פירשו מסתמא על דעת תנאו הראשון הוא עד כאן לשונו לענינינו:
הא קמן שלדעת הרב ז"ל שאע"פ שהמתעסק לא תבע שכר טורחו שנים רבות וגם חבירו לא נתן לו שום דבר כי אם בסוף שנה ראשונה ולא יותר ועכשיו טוען שותפו ואומר הואיל ולא תבעת ממני שכר טורחך כל השנים שעברו מחלת הרי זו טענה של הבל ורוח ישאנה ואין בה ממשית אלא האמת הוא הואיל ושילם לסוף שנה ראשונה כך חייב לשלם כל שנימשך השותפות ועתה אתה אהובי החכם השואל אם תשתכל בעין שכלך תמצא הדין לנ"ד אתיא במכל שכן דהשתא ומה בנדון הנ"ל דהוה התם טענת מחילה אסיק הרב ז"ל דליתא למחילה כלל כ"ש בנ"ד דליכא טענת מחילה דבודאי הגמור דלא אמרינן איכא מחילה וזה דבר פשוט:
איברא אע"פ שהרסנו בנינו של ראובן ועקרנו יסודות טענותיו אשר על תוהו הם בנוים זולת הראותו כפוי טובה לשמעון אוהבו אשר נתרצה ונשמע לו בחלותו פניו כי הוא לא היה צריך לחברתו כי די לו בחכמתו לא חברת טפשים כמותו אעפ"כ צריכים אנו להביא עוד ראיה לטענת שמעון כי היא אמתית והיא אומרו שכך דרך ומנהג התגרים ליתן שכר הטורח בכל שנה ושנה ובודאי שהדין עמו לפי שהוא סמך על המנהג הפשוט בין התגרים ולא היה לו לפרש דבריו בזה הענין לפי שהמנהג ידוע ומפורסם לכל אמנם ראובן שהוא רוצה לשנות המנהג באומרו שלא היה בדעתו לתת כי אם שני דינרין פעם אחת ולא ישנה לו ואפילו תמשך השותפות כמה שנים היה לו לפרש דבריו בשעת התנאי שהוא תחילת השותפות או לפחות היה לו להגביל זמן מה בעד השני דינרין וכי כולי האי ליטרח וליזיל בשביל שני דינרין עד שלא יגיע חצי פרוטה לשנה זה ודאי דבר שאין הדעת סובלתו ולא סברא הולמתו זולתי סברתו וראיה לדברי אלה מהא דגרסינן בב"מ פרק המקבל דף ק"ג מתני' הכל כמנהג המדינה: גמרא הכל לאתויי מאי לאתויי הא דתנו רבנן מקום שנהגו להשכיר אילנות על גבי קרקע משכירין מקום שלא נהגו להשכיר אין משכירין: מקום שנהגו להשכיר משכירין פשיטא לא צריכא דכולי עלמא יהבי בתילתא ואזל איהו ויהביה בריבעא מהו דתימא דאמר ליה האי דבצרי לך אדעתא דלא יהיבנא לך באילנות קמ"ל דאיבעי ליה לפרושי ליה: מקום שנהגו שלא להשכיר אין משכירין פשיטא לא צריכא דכ"ע מקבלי בריבעא ואזיל איהו וקיבלה בתילתא מהו דתימא אמר ליה האי דטפאי לך אדעתא דיהבת לי באילנות קמ"ל דאיבעי ליה לפרושי ליה עכ"ל הגמ' ופירש רש"י ז"ל שנהגו להשכיר אילנות עם שדה לבן שיטול האריס חלקו בפירות האילן אע"פ שאינו טורח בהן שאינן צריכין לעבודה: משכירין כלומר מסתמא הן מושכרין: יהבי בתילתא נותנין קרקעות אריסין על מנת שיטלו הן חלק שלשי ואריס ב' חלקים: ואזיל איהו ויהיב בריבעא שלא יטול הוא אלא רביע והאריס ג' חלקים: דבצרי לך שאני נוטל פחות משאר בעלי בתים: מקבלי בריבעא על מנת ליתן לבעל הקרקע רביע בתבואה עכ"ל:
ובסוגיא זו הורו כל המורים ז"ל בלי פיקפוק ומשם נביא ראיה לנ"ד מקל וחומר השת' ומה התם דיש הוכח' לעשות הפך המנהג שהרי המנהג הוא שיקח בעל השדה השליש והאריס ב' שלישים ועכשיו לא רצה ליקח כי אם רביע בחושבו שבשביל זה יהיו לו כל פירות האילנות הפך המנהג מחמת שהוסיף לאריס בשכרו אינו יכול לומר הוספתי לך בחלקך כדי שלא תקח חלק באילנות וה"ה להפך דהיינו אם המנהג הוא שהאריס לא יטול באילנות אפילו הוסיף בחלק בעל השדה לא בשביל זה יטול האריס כלום באילנות לפי שהיא נגד המנהג אלא אם כן התנה בפירוש לבטל המנהג אם כן בודאי הגמור כ"ש בנ"ד שאין שם שום הוכחה לבטל המנהג של התגרים לתת שכר הטורח בכל שנה דלאו כל הימינו דראובן לומר שבדעתו היה לתת הב' דינרין לכל ימי משך השותפות ולא יותר ורוצה לבטל המנהג בלתי פירוש ומה שטוען שלא תבעו בכל שנה זה אינו כלום לפי שהיה איש עשיר ולא היה צריך ליקח סכום המועט ומה שלקח ב' דינרין בסוף השנה הראשונה ולא האריך הזמן הוא שרבה שמעון כמו חכם להראות לו שהשכירות שקצבו דהיינו השני דינרין הוא לכל שנה כנהוג וזה ברור:
הכלל העולה מכל הני מילי מעליתא דהני רברבתא והני הוכחות דהני סוגיות נראה לע"ד שראובן חייב לשלם לשמעון חבירו שכר טורחו של כל השנים שעברו בלתי תשלומים שאם לא ישלם עובר משום עושק ש"ש או משום גזל כסברת רבותינו בעלי התוספות והרי"ף והסמ"ג והרמ"א זכרם לברכה:
תם ונשלם יום שנכפל בו כי טוב ט' לחשון בשנת ובסדר וגם את הגוי אשר יעבדו דן אנכי ואחרי כן יצאו ברכש גדול לפ"ק:
נאם משרת ה' מאיר בן לא"א כה"רר אברהם הכהן אלפסי ס"ט: