שאלה מד ראובן אחר שדר בביתו שלש שנים מלאו לבו לבדוק מזוזות השערי' שהיו רבים לראות אם עדיין הם בכשרותם ואחר שמצאם כתקונם כשרים קוד' קבועם נסתפק אם הי' חייב לברך ברכה לקבוע מזוזה כיון שבכוונה הוציאם ממקומם או דלמה כיון שדעתו היה לקובעם מיד אין צריך ברכה ואת"ל שהיה צריך לברך נסתפק עוד אם לא נשלם קביעותם ביום א' אם ביום שלאחריו צריך לברך פעם אחרת כיון שהפסיק הלילה בנתים או לא ובא לבית מדרשו של ש"ם לשאול משפטו ודינו ומהתמ"ש:
תשובה ידיע להוי שהאיש בעל שאלותי עכב נתעכב לתת לי השאלה בזמן הקבוע ובעידן דנא דחקא לי שעתא מכמה טרדות סבבו עלי זאת ועוד שהמדפיס נחפז עלי להדפיסו אשר על כן אבא בדרך קצרה להשיב על האי נדון ולא אכתוב רק תמצית היוצא מדברי רבותינו הפוסקים וכדי להוציא הדין הזה לאורה זה החלי בעזרת צור עולמים:
ראשית כל הנה מצינו עונש שלא תשא וגו' במי שמברך ברכה שאינה צריכה לכן חפשתי בכל כחי למצוא מי שידבר בפרט נ"ד ולא מצאתיו עד הנה הלכך נלך למצוא חפצינו במה מצינו בדבר הדומה לו:
יש להקדים דמצות מזוזה אף שיש בתלמוד מי שסובר דאינה חובת גברא הנה לא אפסיקא הלכתא כך בין הפוסקים אלא שהיא חובת גברא וחוץ מן הראיות שהם הביאו על כך ימצאם מי שיעיין שם בהם יש לי ראיה יותר חזקה לקיים העיקר הזה והוא סוגיית הגמ' במ' פסחים דף ד' על ענין המשכיר בית לחבירו בארבעה עשר שואל הגמ' על מי לבדוק על המשכיר לבדוק דחמירא דידיה הוא או דלמא על השוכר לבדוק דאיסורא ברשותיה קאי ת"ש המשכיר בית לחבירו על השוכר לעשות מזוזה התם הא אמר רב משרשיא מזוזה חובת הדר היא ע"כ לענייננו. והתוס' כתבו על זה וז"ל על המשכיר לבדוק דחמירא דידיה הוא אין לפרש הטעם כיון דשלו הוא ואין אדם יכול לבטל אלא הוא חייב לבדוק וכו' לכך מפרש ר"י דחמירא דידיה הוא וחל עליו חיוב בדיקה שעה אחת קודם שהשכירם ומייתי ראיה ממזוזה דאע"פ דחל חיוב קודם שהשכיר על השוכר לעשות מזוזה ודחי דמזוזה חובת הדר הוא כלומר אפי' לא היה משכירה היה יכול לפטר ממזוזה שלא היה דר ומשתמש בבית אבל לגבי חמץ אלו לא ישכיר לאחר יצטרך לבדוק עכ"ד:
דעו דהאי מימרא דרב משרשיא דלעיל היא שנויה במ' ע"ז דף כ"א גם במ' בבא מציעא ד' ק"א ע"ב. ומן הנראה על צד העיון במקומות הנ"ל דהכי קמה הלכתא דחובת הדר היא: א"כ יש מן השנוי לעיל לגמור דאינה חובת הבית עיקר המצוה אלא עיקר מצותה היא מצות גברא דאל"כ היה על המשכיר חל לעשות המזוזה ולא על השוכר:
ונעיין בהרמב"ם בהל' מזוזה פ"ה הלכה י"א אשר כתב המשכיר בית לחבירו וכו' ונתן טעם מפני שהמזוזה חובת הדר היא ואינה חובת הבית וכו' עיי"ש:
ואין להקשות על האמור ממ"ש הרב בעל המפה בהל' מזוזה סי' רפ"ה סעי' א' ז"ל ומכל מקום אם אין ידו משגת לקנות תפילין ומזוזה יקנה תפילין ולא מזוזה (ירושלמי סוף מגילה) דמצוה שהיא חובת הגוף עדיפא עכ"ל. דנראה מכאן שמזוזה חובת הבית היא לפי סברתו אבל האמת אינו כן דגם הוא ז"ל יודע בודאי שחובת הדר היא אבל דחה אותה מפני תפילין לפי שהיא מצוה חוץ מן הגוף אף שהיא על גברא משא"כ במצות תפילין שהיא מצוה דוקא בגוף האדם וק"ל:
עכשיו עם הקודם פתח פתוח מצאנו למצוא לחוד גמור ממצות ציצית לנ"ד דהרי מצינו גם כן פלוגתא רבה במצות ציצית אם היה חובת מנא או חובת גברא ועל הרוב הסכימו שהיא חובת גברא הלכך נלמוד ג"כ משם על נדון שלנו במה מצינו שם באורח חיים סי' י"ט סעי' א' וז"ל ציצית חובת גברא הוא ולא חובת חנא שכל זמן שאינו לובש הטלית פטור מציצית וכו' ע"כ. והנה הרב באר הטיב כתב באות א' שם ז"ל עיין לעיל סי' י"ז סעי' קטן ב' ע"כ. והנה רוצה אני להעתיק לשונו שם להקל החיפוש וז"ל חובת גברא. פי' שאינו מחוייב ליקח לעצמו טלית כמ"ש סי' כ"ד ודעדא פסקינן גבי ציצית חובת גברא ולא חובת גברא. ותרווייהו לקולא. חובת גברא לקולא למעוטי חובת מנא שכל זמן שאינו לובש הטלית אע"פ שי ד' כנפות פטורה מציצית. ולאו חובת גברא שאינו חייב לקנות לו טלית כדי שיתחייב בציצית רק אם יש לו טלית מד' כנפות ולובשו אז חייב בציצית עיין סי' י"ט עכ"ד:
ראו עתה ששוה מזוזה לציצית דהא גם במזוזה להתחייב בה צריך להיות הבית ראויה לכך וכמ"ש בדינה. ואף גם שיהיה מצד עצמה ראויה לכך אין אדם חייב לשים מזוזות בה אלא א"כ דר בה וכדכתבנו. גם אינו חייב לדור בבית הראוי' למזוזה. א"כ מכל הצדדין היא דומה למצות ציצית וכדכתבנו:
הלכך נלך למצוא בהל' ציצית דבר הראוי לנו לפסוק נ"ד והנה מצאנו שהרב ב"י פסק בשלחנו בסי' ח' אורח חיים סעי' י"ד ז"ל פשט טליתו אפי' היה דעתו לחזור ולהתעטף בו מיד צריך לברך כשיחזור ויתעטף בו עכ"ד. וכתב עליו בעל הגהה י"א שאין מברכין אם היה דעתו לחזור ולהתעטף בו (אגור סי' ל"ה) וי"א דוקא כשנשאר עליו טלית קטן והכי נוהגין עכ"ד. ועיין בבא"ה מ"ש באות ט"ז משם טורי זהב שלענין מעשה אין לברך שנית אם היה דעתו לחזור ולהתעטף בו וכו' גם החילוק שעשה בסוף דבריו שם בין שהה הרבה לשהה מעט יעוי"ש:
אחר כך הלכתי למצוא על מה סמך מרן ז"ל לפסוק שיברך אף כשדעתו בעת שהוציאו מעליו היתה להחזירו מיד. וראיתי שלמד כן מדין תפילין דהוא הוא אבוהון דכולה ללמוד כל התורה כולה וכדאיתא פרקא קמא דקדושין ד' ל"א ולפי שמצא שכוי בדין תפילין בפרק לולב וערבה דרבא הוה מקדים ועייל לבית הכסא ונפיק ומשי ידיה ומנח תפילין ומברך וכי אצטריך זימנ' אחריתי עייל וכו' ומברך ומשמע שם שהיה מניח תפילין כל היום וא"כ כשמסיר אתם וודאי שבדעתו לחזור ולהשימם תכף ומיד ואפילו הכי מצינו שהיה מברך בכל פעם וא"כ הוא הדין לציצית:
והנה הרב דרכי משה כתב על הלימוד הזה של מר"ן דאין הנדון דומה לראיה דהא תפילין אסור להכנס בהו לב"הכ הלכך אינו תלוי בדעתו אבל ציצית מותר להכנס בהן לב"הכ ע"כ תמצית דבריו ז"ל:
וממה שראיתי ומצאתי להרב כנה"ג בספרו שירי כנסת א"ח נראה שגם הוא הלך בפעמי הרב אסרליש ז"ל ולפי שספריו אינם כ"כ בנמצא אכתוב לשונו בסי' הנ"ל על הגהת ב"י אות ג' על מה שתמה הרב ב"י על הרב בעל הטורים במה שנסתפק בשדעתו לחזור הטלית מיד וזה לשונו שם עמוד ג' שטה ל"ו אבל איני יודע מה עלה על דעתו להסתפק בכך וכו' נ"ב וכן הקשה עליו בספר ברכת אברהם ח"ד סימן קי"ז ותירץ דרבינו בעל הטורים מפרש עובדא דרבא כשהסיח דעתו מלהניחם עוד ולא משמע הכי אלא שדעתו לחזור ולהניחם וכדכתב רבינו ב"י ז"ל:
ואני בעני"י נ"ל דלא נעלם מעיני רבינו בעל הטורים ז"ל עובדא דרבא ולא נסתפק ז"ל כשהסירן ליכנס לבית הכסא דבהא ודאי פשיטא שצריך לחזור ולברך לא נסתפק אלא כשהסירן ממקומן אדעתא להחזירן ולא נכנס לבית הכסא בזה נסתפק דבשלמ' לנכנס לבית הכסא הרי ההזזה מחוייבת וא"א בלאו הכי וכיון דאי אפשר בלאו הכי וההזזה מוכרחת כשחוזר ולובשן פנים חדשות באו לכאן וכאלו הסירן בלילה וחוזר ולובשן ביום דצריך לחזור ולברך וה"ה נמי כל שההזזה וההסרה מוכרח' כל שצריך ללבשן צריך לחזור ולברך והיינו עובדא דרבא כי קא מספקא ליה כשהזיזן אדעתא דלחזור ולהניחם במקום שאין הזזה מוכרחת דשמא כל שהזיזן אדעתא להניחם הרי הוא כאילו לא הסירן כיון דאין כאן ההסרה מוכרחת ונטה דעתו שאין צריך לחזור ולברך ומשם חייב דאף בטלית כי שהסירן אפילו ליכנס לבית הכסא אדעתא דלחזור וללבשו אינו צריך לחזור ולברך דהרי הן כתפילין שהזיזן ממקומן אדעתא להחזירם דאם אין ההזזה מוכרחת אין צריך לחזור ולברך והכי נמי אע"פ שהסירו לבית הכסא אין ההסרה מוכרחת שיכול ליכנס בו לבית הכסא כמו שמבואר בסי' כ"א ואע"פ שרבינו ב"י לפנינו כתב דמ"ש רבינו בעל הטורים ז"ל כגון שצריך ליכנס לבה"כ לא שצריך לפשטו שהרי כתב רבינו בסי' כ"א שמותר ליכנס בו לבה"כ אלא מיירי שהוא מעוטף באופן שאינו יכול לעשות צרכיו עד שיפשוט טליתו ע"כ הרי שההסרה מחוייבת כיון שאינו יכול לעשות צרכין בלא הסרת טליתו לאו מילתא היא דכיון דאין ההסרה מחוייבת מחמת הדין אע"פ שאינו יכול לעשו' צרכיו אם לא בהסרתן אין בכך כלו' והרי הוא כמי שלא הסירן שכל שדעתו להניחם אין צריך לחזור ולברך והחילוק הזה הוא רמוז בדברי רבינו בעל הטורים גופיה שכשבא לומר גבי טלית שהסירו אדעתא ללבשו מיד כתב כגון שפשט אותו ליכנס לבה"כ אבל גבי תפילין כתב כגון שהסירן ליכנס לבה"כ אדעתא להחזירן מיד ולא כתב כגון שהסירן ליכנס לבה"כ אדעתא להחזירן מיד מפני דפשיטא ליה דבתפילין אם הסירן ליכנס לבה"כ צריך לחזור ולברך פעם אחרת כיון דההסרה מוכרחת מה שא"כ בטלית דאף על פי שהרוצה ליכנס לבה"כ אין ההזזה מוכרחת מצד הדין:
ורואה אני שרבינו ב"י ז"ל כשהגיע בסי' כ"ה ראה בעין שכלו שיש לחלק כן ולכן לא הקשה על רבינו בעל הטורים בכח ואל כמו שהקשה בסי' זה שכתב אבל איני יודע מה עלה על דעתו של רבינו להסתפק בכך אבל בסי' כ"ה כתב ומשמע מדבריו שם דבהסירם על דעת להחזירם מיד כגון שהסירם ליכנס לבה"כ נמי סובר שאין צריך לחזור ולברך ע"כ הנה לא הקשה אליו בכח אלא בלשון ומשמע דמשמע ליה לרב הכי וכבר כתבתי דמדברי רבינו בעל הטורים מוכח החילוק הזה והוא האמת בעיני ע"כ דברי הרב כנסת ז"ל:
היוצא מן הכתוב עד הנה הוא דהגם שמרן בשולחנו סי' הנ"ל פסק בדין הטלית שאף במקום שנוטלו מעליו על דעת להחזירו מיד שצריך ברכה הנה חולקין עליו שלשה גאוני עולם כנזכר והאחרון הרב בית חדש שם ובחוזק יד דחו אותו באומרם שדין הטלית אינו דומה לענין זה לדין התפילין לא מינה ולא מקצתה הלכך הפילו היסוד אשר עליו נשען מרן ז"ל לחייב הברכה הנ"ל:
לכן לפום ריהטא נלך אחר סברת הרב דרכי משה ז"ל והרב כנסת ז"ל וגם הרב ט"ז השנוי לעיל בתוך דברי הרב באר היטב וגם הרב בית חדש וילמד לנ"ד מדין ציצית שכמו ששם אין ההסרה מוכרחת מצד הדין רק מצד הכרח האדם הלבוש בו ולפי זה תלוי בדעתו שאם דעתו להחזיר' מיד אין צריך ברכה גם בנ"ד נאמר שכיון שדעתו להחזיר המזוזות למקומם תכף אחר בדיקתם פטור יהיה מלברך שכשמחזירם דמלתא פשיטא היא דעל דעת כן הוציאם:
והנה כבר הזכרתי לעיל בהקדמתו שאין לי פנאי להאריך וזאת גרמא למשוך ידי יד כהה לבקש תרופה להרב ב"י ז"ל בשלחנו הנ"ל:
זאת ועוד שעתה רוח אחרת עמי ודעתי נוטה ללמוד נ"ד מדין תפילין לענין זה כיון שהוא היה הרב אשר ממנו למד מרן ז"ל דין חזרת הטלית כנזכר לעיל ואף שלא עלתה למודו כפי המתנגדים עליו לא היתה הסיבה כי אם מצד שאינו שוה ענין נטילתן וא"כ כשנבקש לנ"ד שהסרת המזוזה שוה להסרת התפילין בעת הולכת לבית הכסא רצוני לומר שנטילתן צריכה מצד עצמן לא מצד האדם הנה יצא לנו תלמוד גדול משם לנ"ד:
ולבא אל המכוון נשים לפני הקורא ברייתא אחת שנויה במ' יומא דף י"א זה תארם דתניא מזוזת יחיד נבדקת פעמים בשבוע ושל רבים פעמים ביובל ע"כ לשון הברייתא. והאי ברייתא קמה להילכתא והעד הרמב"ם בהל' מזוזה פרק ה' הל' ט' גם הטור והב"י בסימן רצ"א סעי' א' וכן כל הפוסקים אשר ראיתי כך הסכימו להלכתא:
והנה אין אחד מהם דיבר אם כשיחזור לקובען אחר בדיקה יברכו על הקביעות או לא והנראה פשוט דמדסתמו דברי קדש מלהזהר שלעת כזאת אין לברך מכאן מודעא רבא שדעתן ז"ל לקיים הדין באותה שעה כמי שמחדש בא לקובען דהא אם היה איסור בברכה זאת לא ישתוקו פומייהו לאסור הברכה ולהרים המכשול לבלתי להזכיר ש"ש לבטלה לכן נראה פשוט בשתיקותייהו שחייבו הברכה שם מטעם שחייבו ברכה אליבא דכ"ע כשאדם לבוש בתפילין ומוציא אותם ליכנס לבית הכסא וכנז' לעיל לפי שכיון שאי אפשר להכנס בהם הנה ההוצאה הכרחית ובאו למדת פנים חדשות באו לכאן כשילבישם מחדש ומזה הטעם כיון דהוצאת המזוזה היא הכרחית לקיים מצות הבדיקה בה פעמים בשבוע ובלתי יכולתה לבדקה במקומה אין ספק בידם שכשיחזור אותם למקומם יברך כבתחיל' ומטעם שפנים חדשות באו לכאן:
לכן יפסוק בנ"ד שכיון שאחר שלש שנים שדר בביתו הוציאן לבדקן יברך עליהן כמשפטן הראשונה רצוני לומר באחת על כלם או בהיסח הדעת בכל אחת כשיחזור אותם למקום קביעתן:
אבל עדיין צריך למודעי בנ"ד מה יהיה משפטו משפטו אם לא הוציא' כלם ביחד כי אם אחת לאחת אם לעת כזאת צריך ברכה או נאמר דכיון דנשאר הבית עם מזוזות הנה מקוים הוא בחצות מזוזה ולפיכך לא יברך על אותן שעכשיו קובע דאין לנו ללמוד מדין תפילין הנ"ל דהתם כשהוציאה מעליו אינו מקיים המצוה באותה שעה מכל וכל ואף למי שסובר דתפילין שליד כיון שהם מכוסים יכול ליכנס בהן לב"ה הנה גם הברכה צריכה לו בשביל תפילין של ראש דאליבא דכ"ע צריך להסירן מעליו וכמה רבתה המחלוקת בין גאוני עולם אם אפילו בשילבוש תפילין בבקר די בברכה אחת לשניהם או צריך ברכה לכל א' ואין ספק שמי שיפסיק ביניהם בהיסח הדעת דצריך ברכה אליבא דכ"ע כשישים עליו תפלה של ראש. הלכך הדין נותן שכשצריך להסיר תפילין ליכנס לב"ה ודאי שכשישימם מחדש צריך ברכה אבל במזוזות אולי יש הפרש מדאמרן:
לכן להשוות נ"ד לדין התפילין הנ"ל מכל וכל הא לכם מ"ש הרמב"ם בהל' מזוזה בפרק ו' בסוף הלכה יו"ד חדר שבבית אפילו חדר בחדר חייב לעשות מזוזה על שער החדר הפנימי ועל שער החדר החיצון ועל שער הבית שכולן עשוין לדירה וקבועים עכ"ל. ומרן כתב על זה חדר שבבית וכו' כבר כתב דין זה לעיל ואיני יודע למה נשנה כאן עכ"ל ועיין במעשה רקח שהוא נתן טעם על השנות הדין פעמים:
והדין הנ"ל קיימו הטור והרב ב"י וכך עלה דעתם של כל הפוסקים אשר עלו בידי: גם הרא"ש ז"ל בהל' מזוזה כתב כדברי הרמב"ם הנ"ל:
וחוץ מן האמור פוק חזו מאי דכתב מהרי"ל ז"ל הביא דברות קדשו הרמ"א ז"ל בדרכי משה שלו בסי' רפ"ו וז"ל כתב מהרי"ל בתשובה על ששאלתם אותי אי מחזי כיוהרא מאן דמרבה במזוזה בביתו כיון שנתפשט המנהג דרוב העולם סומכין על מזוזה א' בבתיהם והשיב ומי יתן והיה זה לבבם להסיר המכשול הזה שעוברים אדאוריות' ואדרבנן ולא נודע מאין הרגלים שממעטין במזוזה כל כך במדינות אלו אולי הואיל וכו' לכן טוב לקבוע מזוזה בכל החדרים וכן נוהגים בשאר הארצות ואשרי מי שיקיים מצוה זו כתקונה עכ"ל:
גם לרבות תוכחת מגולה של ר"ת על בני דורו ראו דבריו הביאם בני חיי בספרו דף ס"ו ע"ב ז"ל וכבר מצינו לר"ת בתשובה שהוכיח לבני דורו שהיו מקילים במצות מזוזה והביאו מהר"ם מרונטנבורג בתשובה סי' ק"ח ומסיק וז"ל ואלו היו יודעים כמה המזוזה טובה היא להם שמא לא היו עוברים עליה מובטחים אנו שכל בית שמתוקן במזוזה כהלכתה אין שום מזיק יכול לשלוט בו ובבית שלנו סבור אני שיש קרוב לכ"ד מזוזות ועשיתי מזוזה לבית המדרש ואף לבית החורף שלי וכו' עד ולכל חדר וחדר של כל בחור עכ"ל וכתב הרב בני חיי ממנו ילמד כל איש הירא את דבר ה' והחרד אל דבריו וכו' עיין עליו ע"כ תמצית דבריו:
הילכך מן התורה הנ"ל יאירו עינינו ללמוד שכיון שבכל חדר מן החדרים חייב אדם לקיים המצוה של המזוזה א"כ בנ"ד לא סגי במה שישאר לו איזה מזוזה במקומה להפטר עצמו מאותה מצוה גם בכל פתח פתוח המחוייבת בה וא"כ נ"מ שאף כשלא נטלן כולם ביחד צריך לברך בשעת הנחתן על כל אותן שהוציא לבדוק:
ואם יתרועעו יתדות הבנין הנ"ל עם הני מילי דנפקו מפומיה של הרב מגן אברהם סימן י"ט אות א' בש"ע א"ח שמתוך דבריו נשמע דאם אדם קבע מזוזותיו טרם באו לדור בביתו שלא יברך בשעת קביעותן כי אם כשיבוא לדור בבית אז יברך ברוך אתה ה' אשר קדשנו וכו' לדור בבית שיש בה מזוזה נראה מדבריו אלו שעיקר מצותה אינה בעת הקביעות כי אם בשעת הדירה ובאמת שמצאתי קצת הכרח בסברתו כשנעיין ונעשה דיוק בדברי התוס' בפרק התכלת בד"ה טלית שאולה וכו' ולפי קוצר הזמן לא אכתבנו רק הקורא יעיין עליו: ולפי זה היה לנו לפסוק בנ"ד דאין לברך כלל ועיקר כיון שכבר עברו שלש שנים שהוא דר בזאת הבית:
אך אחר נשיקת עפר רגלי דמר כמדומה לי שסברה נכריה היא זאת דהא גמר מצוה מזוזה לפי עצמות' תלוי דווקה בעת הקביעו' כגמר מצות ציצית לפוטרים כלי קופסא שהיא דוקא בשעת הלבישה וכגמר מצות תפילין שגם היא כשאד' משים אותן דלפיכך אינו מברך על כל הנזכר אלא בשעת לבישתן הלכך כך היא גמר מצות מזוזה בעת הקביעה ומזאת הטעם גם נוסח ברכתה יוכיח על כך והוכחה גמורה היא זאת דהא בפרק במ"מ נגמרה הילכתה דהדלקה עושה מצוה מטעם נוסח הברכה: וכבר תמהו הפוסקים על הרב מגן שלא הגין שלא לעשו' חידוש נוסח ברכו' שלא הוזכרו בתלמוד. הלכך נחזור בנ"ד לקיים אותו כמשפטו הראשון ויברך וכדכתבנו:
ומה יפו ונעמו עלי דברי הרב בית יעקב בתשובותיו שלו כדי להפיק מלבן של המגמגמים ומספקים בברכה של נ"ד הא לכם לשונו בסימן פ"ד כתב בשם התוס' במ' ר"ה דגבי ברכה ליכא משום לא תשא דאין עובר משום לא תשא אלא כשמזכיר ש"ש לבטלה בלא ברכה וכו' עד שבסופו כתב דמשום הכי יש לסמוך טל סברת ר"ת ע"כ תמצית דבריו:
גם חוץ מכל הנזכר רואה אני צד אחר בדברי השאלה לחייב הברכה הנ"ל דהא מדברי ה"ה יראה הרואה דהאי בעה"ב כשנכנס לדור בביתו מצא המזוזות מונחות במקומן שמן הסתם ישראל שיצא ממנו לא עבר על מאמר קדישין ליטול עמו המזוזות והאמת לנו שכך היא כוונת ה"ה לפי שאם לא כן עלה על דעתו למה לא תלה נדון שלו במי שקבע מזוזותיו כשבא לדור שם ועכשיו רוצה נקיים מצות הבדיקה וכדכתבנו דאז הצדדים היו שוים גם כן בין לחייב בין לפטור אבל עכשיו דנ"ד הוא במי שבתחילה כשבא לדור שם לא קיים באותו בית מצות קביעות מזוזה הנה לעת כזאת אחר בדיקתן און ספק שיברך דהא אפי' לסברת האוסרי' ברכה הנ"ל בעלמא יודו בנ"ד דיש לו לברך כיון שעד הנה לא בירך אותה ברכה בבית הזאת:
נשאר לנו להשיב טל האם תימצי לומר הכתוב בשאלה והשיור הזה אינו שיור דהא פשוט הוא כביעתה בכותחא כיון דחייבנו נ"ד בברכה הנ"ל פשיטא דחזר הדין מכל וכל להיות כמי שקובע אותן מחדש ופשוט הוא לכל מעיין שהיסח הדעת חשוב הפסקה בין מזוזה למזוזה ואין בנמצא היסח הדעת יותר גדול מלעבור הפסקת לילה דהן אמת דמשום לילה מצד עצמה לא יתקרי כאן הפסק כיון שמצות מזוזה נוהגת בלילה כיום ובפרט בלילה עיקר הנאתה לפי שמזיקין מצוים בלילה אבל מ"מ הפסק הוא משום היסח הדעת שהוא בלתי אפשרי למונעו בליל' מכמה צדדים נ"מ שאין שום צד לפטור הברכה בעבור לילה בין מזוזה למזוזה בעת קביעותן:
וזאת תורת יוסף לגמור הדבר של נ"ד לחייב הברכה בו מכל הצדדין הנ"ל ואם שגיתי המקום יכפר בעדי ומעכשיו אבטל דעתי לפני דעת עליונים היושבים ראשנה במלכות ההוראה אשר להם יאות לפסוק הלכה למעשה ועליהם אני מתפלל יחיו בטוב עד עת בא הגאולה ואם עוונתינו יעכבוה יזכו הם לקום בתחיית המתים לחיי עולם אכי"ר:
נגמר היום יום שנכפל בו כי טוב בשנת ויהיו דברי אלה אשר התחננתי לפני ה' קרובים וגו':
כ"ד הצעיר יוסף ן' לאותו הצדיק כמוהר"ר משה אלואריש זצ"ל
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס