שאלח סה אלמנה אחת עשתה שליח בעדים. לתפוס מטלטלין למזונותיה וכן עשה השליח. השתא מבעיא לן אי תפיסה זו מהניא לה כיון שלא תפסה היא עצמה ובהאי תפיסה חב ליורשי'. שאילולי תפס היו נושאי' ונותנים במטלטלי' הללו כרצונ'. והיו מרויחי' בה' ועכשיו אריה רביע עלייהו ועו' כיון שיש לחוש שמא שמטה האלמנה ואכלה להו. נימא שלא תועיל לה התפיסה הנ"ל או דילמא. כיון שמ"מ היורשים חייבים במזונותיה אין כאן חב לאחרים ומהניא תפיסת השליח הנ"ל יורנו המורה ומאת ה' תמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי דינא דהתופס לב"ח במקום שחב לאחרים איתא בפ"ק דגטין במימרא דר' יוחנן. דף י"א ובפ"ק דמציעא במימרא דרב נחמן ורב חסדא בדף י' דאמרו התם בשם ר' יוחנן התופס לב"ח במקו' שחב לאחרים לא קנה ע"כ ע"ש:
ופירש"י שם וז"ל התופס לב"ח במקום  שחב לאחרים אדם שבא מאליו. תופס ממון חבירו. בשביל חוב שיש לאחר עליו. תופס זה חב בתפיסתו זאת. את הנושים האחרים. חב לאחרים מפסיד את האחרים. כמו אין חבין לאד': לא קנה כדאמרינן בכתובות דלא כל כמיניה להיות קופץ מאליו. וחב לאלו. מאחר שלא עשאו אותו הנושה שליח לתפיסה זו וכו' עכ"ל ע"ש:
נמצא לפי פירוש רש"י ז"ל הנז"ל דס"ל. דהא דאמרינן דהתופס לב"ח במקו' שחב לאחרים דלא קנה דהיינו כשבא לתפוס מאליו שלא עשאו הנושה שליח אבל אם עשאו הנושה שליח ותפס בשליחותו הנ"ל שקנה. ושכן משמע בכתובות וכו':
והנה רבותינו בטלי התוספות ז"ל תפשו עליו הן בב"מ והן בכתובות והקשו עליו. דמההיא דכתובות משמע איפכא. כדגרסינן התם בפ' הכותב. בדף פ"ד ע"ב. על ההוא עובדא דיימר בר חשו דהוה מסיק זוזי. מההוא גברא דשכיב ושבק ארבא ואמר ליה לשלוחיה זיל תפסה ניהלי אזל תפסה פגעו ביה רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע. אמרו ליה. את תופס לב"ח במקום שחב לאחרים והאמר ר' יוחנן התופס לב"ח במקו' שחב לאחרי' לא קנה. תפסוה וכו' ע"כ ע"ש:
הא קמן דמההיא דכתובות. מהא עובדא דיימר בר חשו מבואר דאפילו עשאו המלוה שליח שלא קנה. שהרי יימר בר חשו. אמר ליה לשלוחיה זיל תפסה ניהלי. ואפילו הכי לא קנה. נגד מה שפירש רש"י ז"ל בב"מ. שרצה להוכיח מהא דאמרינן בכתובות דדוקא כשלא עשאו שליח לא קנה וכו':
וכן כל הפוסקים זלה"ה הקשו על רשיי ז"ל מהא עובדא וכולם כא' הסכימו לפסוק הדין נגד סברתו הנ"ל והכריחו מההוא עובדא דיימר בר חשו. דכל התופס לב"ח במקו' שחב לאחריה. דלא קנה אפילו עשאו שליח. וכן כתב הר"ן ז"ל בפ"ק דגיטין ורבינו ירוחם ז"ל. בנתיב ח' ח"ז ע"ש: וכן פסק הר"יבה ומרן ז"ל בח"מ סי' ק"ה. ובתשובותיו באה"ע בסי' ה'. וכתב שכן ראוי לדון וכו' ע"ש:
וגדולה מזו כתב הרא"ש ז"ל בפ"ק דמציעא שאפילו עשה הנושה שליח. וכתב  לו הרשאה דאין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים וכו' ע"כ ע"ש:
נמצא דרש"י ז"ל. יחיד הוא בסברה הזאת. כיון שכל הפוסקים פליגי וחולקים עליו:
ונוראות נפלאתי איך יעלה על הדעת.  שגברא רבא כרש"י ז"ל לא השגיח בההוא עובדא דיימר בר חשו ששם מבואר בהדיא דאע"ג שתפס ע"י שליח לא קנה וכדהכריחו כן כל הפוסקים לפסוק הדין כן מהתם דאף שעשאו שליח דלא קנה נגד סברתו ז"ל ואיך הוא ז"ל פירש בהיפך ממשמעותו:
אמנם מצאתי להרב בעל ב"ח ז"ל בח"מ סי' ק"ה. שרצה להליץ בעד רש"י ז"ל ולתרץ דבריו וליישבם באופן דלא תיקשו עליו מההוא עובדא דאמרינן בכתובות שכן כתב שם וז"ל התופס לב"ח וכו' בפ"ק דמציעא. פירש"י שם דלא קנה כדאמרינן בכתובות דלאו כל כמיניה להיות קופץ מאליו מאחר שלא עשאו. אותו הנושה שליח לתפוס והתוספו' והמפרשי'. תמהו על פי' זה שהרי בפ' הכותב בההוא עובדא דיימר בר חשו. מבואר דאפילו אמר לשלוחו זיל תפסה ניהלי לאו כלום הוא ע"כ:
ולא ידעתי למה לא נפרש דדעת רש"י. דבאומר לו בעל פה. זיל תפסה. דהוה ליה נמי בכלל קופץ מאליו. דכיון שלא עשאו שליח בהרשאה. שיש לחוש. שמא ביטל המלוה השליחות קודם שיתפוס. ולאו כל כמיניה לחוב לאחרים. ובכי האי גונא מיירי הך עובדא דיימר בר חשו. אבל אם עשאו שליח בהרשאה: דהקנה לו הממון שיש לו ביד פלוני. הוה ליה כאילו נתנם לו במתנה. ולא יוכל לבטל השליחו' דהשתא ודאי השליח חשוב. כמו הבעלי' בעצמן. ויכול לתפוס. ולפי ע"ד אין ספק בפי' זה בדברי רש"י ז"ל:
והרא"ש שכתב דאפילו שעשאו שליח בהרשאה דלא מהני. והביא ראיה מההוא עובדא דיימר בר חשו וממציאה היכא דאמר תנה לי דעשאו שליח תימה רבא. מניין לו דמיירי התם דעשאו שליח בהרשאה. כיון דפשט הסוגייא מיירי בשליח סתם בלא הרשאה וכו' ע"כ ע"ש:
ברם הרב בטל ש"ך ז"ל שם באותו סי'. תפס על דבריו ודחאם בשתי ידים. וכתב עליו וז"ל ואפילו עשאו שליח לא קנה וכו': כן כתבו הפוסקים שהקשו על פי' רש"י ז"ל זכו' ועיין בב"ח ז"ל שכתב לתרץ דברי רש"י בהרשאה ותמה על הרא"ש ואין דבריו נכוני': שהרי הביא הרא"ש ראיה ממציאה. והתם לא שייך הרשאה. דמי יאמר לו לאו בעל דברים דידי את. ועוד דהרשאה לא שייך אלא נגד הלוה. שלא יאמר לו. לאו בעל דברים דידי את וכמו שכתב הרא"ש על דברי הרי"ף והביאו הב"י ודוק עכ"ל:
והנה לע"ד נראה שבחינם דחה הרב בעל ש"ך ז"ל את דברי הרב בעל ב"ח הנז"ל ושאדרבא מדבריו של הרב בטל ש"ך עצמו ומטעמיה. יש להחזיק תמיהתו של הרב בטל ב"ח ז"ל. נגד הרא"ש ז"ל דאם במציאה לא שייך הרשאה משום דמי יאמר לאו בעל דברים דידי את. אם כן מאי ראיה מייתי הרא"ש ז"ל מהתם לומר שאפילו עשה הנושה שליח וכתב לו הרשאה. דאין יד השליח כיד המשלח לחוב לאחרים ומייתי ראיה ממציאה היכא דאמר תנה לי דלא קנה וכו' דמאי ראיה מייתי מהתם. כיון דלא שייך במציאה הרשאה ודוק:
ועוד מה יתרץ הרב בעל ש"ך בעד הרא"ש ז"ל. על הראיה האחרת שמייתי. מההוא עובדא דיימר בר חשו דהתם אע"ג דשייך ביה הרשאה. לא מצינו דיימר בר חשו. מנאו לשלוחיה בהרשאה כדי ללמוד משם שאפילו עשאו שליח בהרשאה דלא קנה שהרי התם לא אמר לו: כי אם בע"פ לבד בינו לבין עצמו זיל תפסה ניהלי. כדמשמע מפשטא דעובדא וא"כ מאי ראיה מייתי הרא"ש ז"ל. מהתם ויפה תמה עליו הרב בעל ב"ח ז"ל. שכתב דמנין לו דמיירי התם. שעשאו שליח בהרשאה כיון שהסוגיא מיירי בשליח סתם בלא הרשאה:
אשר על כן. ראה להליץ בעד רש"י ז"ל. וליישב כדבריו ז"ל. שפירש במציעא דמיירי דוקא כשקפץ מאליו ותפס דאז לא מהני. אבל אם הנושה עשאו שליח דאז יועיל בתפיסתו וכו' וכדי שלא תיקשה ליה מהאי עובדא דפ' הכותב דמשמע דאפילו שעשאו שליח לא קנה. פירש ואמר דדעת רשיי ז"ל דבאומר ליה בעל פה זיל תפסה. דהו"ל נמי בכלל קופץ מאליו. דכיון שלא עשאו שליח בהרשאה יש לחוש. שמא יבטל המלוה השליחות קודם שיתפוס. ולאו כל כמיניה לחוב לאחרים. ושבכי האי גונא. מיירי האי עובדא דיימר בר חשו ושאה"נ דאם היה עושה שליח בהרשאה. דאז הוה שליח חשוב כמו הבעלים עצמם. והיה יכול לתפוס וכו' ע"כ. ועם הפי' הזה. נתיישבו דברי רש"י ז"ל בב' המקומות דהיינו ממה שכתב במציעא וגם בהאי עובדא דבפ' הכותב ואזלא להו מה שהקשו עליו התוספו' וגם הפוסקי' ז"ל וגם דחייתו של הרב בעל ש"ך ז"ל נגד הרב ב"ח ז"ל וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד שדברי הרב בעל ב"ח ז"ל נכונים הם. וראויים לפה שאמרם. אלא שכפי הנלע"ד. היה לו להרב ז"ל לפרש עוד דבריו ולומר שהאי הרשאה צריכה להיות נעשית באפי סהדי כדי שיד השליח יהיה כיד המשלח ושלא יוכל הב"ח לומר לו לאו בעל דברים דידי את ואז יהיה מועיל לו התפיסה: אף במקום שחב לאחרי' דכיון שהרשהו בעדים אית ליה קלא. ומדלא אתו שאר ב"ח וקדמוהו קנה ובכי האי גונא יעלו דברי רש"י ז"ל כהוגן בב' המקומות הנז"ל. וכפי פירושו של הרב בעל ב"ח ז"ל וכדכתיבנא ודוק:
ומצאתי הון לי בתנא דמסייע לי ולדברי. הנ"זל ה"ה הרב כמוה"רא ששון ז"ל בספרו תורת אמת שכתב בסי' ס"ז. בשם הריטב"א ז"ל וז"ל. וכבר ידוע מה שכתב רש"י ז"ל דהא דאמרינן דהתופס לב"ח. במקום שחב לאחרים דלא קנה. דהיינו היכא שלא עשאו שליח אבל היכא דעשאו שליח הויא תפיסתו תפיסה. ואעפ"י שנראה שבדין זה שכתב הרב ז"ל חולקים עליו כל הפוסקים ז"ל. והוא יחיד בזה. מ"מ אודיע לשואל שמצאתי בשיטה אחד במסכת גיטין להריטב"א ז"ל שכתב שם בהך דתפיסה לב"ח. במקום שחב לאחרי' דלא קנה וז"ל ואי מנה מלוה שליח למתפסינהו ליה. כיון שהרשהו על חובו ושלוחו של אדם כמותו. נראה לומר דלא מפקינן מניה מאי דתפסי. כיון שעשאו מלוה שליח בעדים. דאי לאו הכי. אמרינן אייתי ראיה דשלוחיה את ונראה שרש"י ז"ל הלך בדרך זה. וההוא דיימר בר חשו וכו' איכא לתרוצי דיימר בר חשו. בלא סהדי מנה שליח. ומשום הכי לא מהניא תפיסתו דשלוחיה וכו' עכ"ד:
ועל דברי הריטב"א הנז"ל האריך עוד הרב כמוהר"א ששון ז"ל בנדון שלו וכתב וז"ל
הרי שהרב הנז"ל ס"ל הכי ברש"י ז"ל וא"כ נמצא דזכה לוי מהכלל שבידינו דקים לי ואע"ג שהקשו המפרשים ז"ל לרש"י ז"ל קושיות רבות. ודחו דבריו עם כל זה נוכל לומר קים לי:
ועוד שלכל אותם הקושיות. יש לע"ד בהם תירוץ נכון ומתיישב אלא שאין כאן מקומו. אם כן נמצא דזכה לוי מטעם שליחות זבולון. אי מני באפי סהדי. דקים ליה כרש"י וכהריטב"א ז"ל עכ"ל:
וממוצא דבריו ז"ל תראה. איך סברי הני רבנן ג"כ. שרש"י ז"ל הלך על דרך זה. ושפירשו סהוא עובדא דיימר בר חשו. דטעמא דלא קנה. הוא משום דמינהו לשליח בלא סהדי וכדכתיבנא:
איברא שגם בזה תפס הרב בעל ש"ך ז"ל ודחה ג"כ דבריהם בשתי ידים. שכן כתב שם באותו סימן וז"ל ועיין בתשובת מוהר"א ששון ז"ל בסי' ס"ז. שהביא שהריטב"א ז"ל ס"ל כרש"י. ופירש שרש"י מיירי בשליח בעדים. וע"ש שכתב דמצי למימר קים לי כרש"י וכהריטב"א ז"ל וכו' עכ"ל:
וגם זה איננו נכון בעיני. דמה לי שליח בעדים. או לאו. דמשמע בפ' הכותב. שעשאו נמי שליח בעדים. ואפילו הכי לא מהני וכו' עכ"ל: והאריך אח"כ. לתרץ וליישב ג"כ הוא ז"ל דברי רש"י ז"ל. באופן אחר. כדי שלא תיקשי ליה מההוא עובדא דיימר בר חשו כנראה שם:
ונוראות נפלאתי מכרב הנ"זל איך כ"כ בנקל. רצה לדחות ג"כ דברי הריטב"א ומוהר"א ששון הנ"זל. באמרו. שבפ' הכותב נמי. משמע דעשאו שליח בעדים. ושאפילו הכי לא קנה בתפיסתו. דמהיכא נשמע כן. בההוא עובדא דפ' הכותב דאיירי דבעשאו לשליח באפי סהדי. דאדרבא משם נשמע בהדיא דלא עשאו שליח כי אם בדיבורא בעלמא דאמר ליה לשילוחוה זיל תפסה ניהלי. ועל זה היסוד יישבו הרבנים הנ"זל דברי רש"י ז"ל כדי שלא תיקשי ליה מההוא עובדא. ולא תמצא שום חד מהפוסקים ז"ל אפילו מאותם דפליגי על רש"י ז"ל והקשו עליה מהאי עובדא דבפ' הכותב. שיפרש דיימר בר חשו. מנה לשלוחיה באפי סהדי:
ועוד יש להקשות על דבריו. במה שכתב. דמה לי שיהיה השליח מנוי בעדים או לא שהרי הפרש גדול יש ונפקותא דדינא אליבא דמאן. כשנתמנה השליח באפי סהדי לכשנתמנה בדיבורא בעלמא בינו לבין עצמו. דכשהרשה לשליח ומינהו באפי סהדי אמרינן שלוחו של אדם כמותו דאס הרשהו. למתפסינהו על חובו. תפיסתו היא תפיסה מעליא ואינו יכול לומר ליה הב"ח אייתי ראיה דשלוחיה את וכו'. וכשנתמנה בינו לבין עצמו ולא הרשהו באפי סהדי יש לחוש שמא ביטל שליחותו קודם שיתפוס ולפיכך לא קנה זאת ועוד שיכול הב"ח לומר ליה לאו בעל דברים דידי את וכדומה וכדכתיבנא:
סוף דבר כיון שאחר כל הנז"ל ג"כ הוא ז"ל האריך להליץ בעד רש"י ז"ל וליישב כל דבריו הגם שהוא הלך בדרך אחר מהא דכתיבנא. כנראה שס די לנו בזה יען שכל מגמתינו בהאי מלתא אינו אלא כי אם להליץ בעד רש"י ז"ל. ולתקן וליישב את דבריו ז"ל שלא ינגדו לההוא עובדא דפ' הכותב. ולהשוות הסברות כדי שלא לאפושי הפלוגתא בינו ובין הפוסקים ז"ל. דאפושי פלוגתא לא מפשינן וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה מכל הנ"זל דהגם שמכל הני טעמי דכתיבנא יש ללמד סנגוריא על רש"י ז"ל וליישב דבריו באופן דלא תיקשי ליה מההוא עובדא דבפ' הכותב למה שכתב במציעא. מ"מ לענין פסקא דדינא מידי מחלוקת לא יצאנו דלפי סברת רש"י ז"ל וסיעת מרחמוהי אם הרשהו המלוה לשליח באפי סהדי למתפסינהו לב"ח. מהני תפיסתו במקום שחב לאחרים כפי אשר יישבנו דבריו ז"ל כדכתיבנא וכפי סברת רוב הפוסקים דפליגי וחולקים עליו סברי שאפילו במקום דמינהו לשליח והרשהו באפי סהדי פסקו דלא כוותיה שבמקום שחב לאחרים דלא מהני תפיסתו ואנו בעניותינו לאיזה מהב' סברות. יטה דעתינו דמי זה ואי זה הוא שימלאנו לבו. להכניס ראשו. בין העמודים הגבוהים הללו. להכריע ולומר איזה מהם יכשר לפסוק הדין כוותיה:
מכל מקום כיון שנידון שאלתינו לא איירי במלוה שעשה שליח לתפוס את בטל חובו. במקום שחב לאחרים כי אם באלמנה שעשתה שליח בעדים לתפוס מהיורשים מטלטלין למזונותיה צריכין אנו לחקור ולדרוש. אם יש הפרש בין אלמנה למלוה ובין היורשים לאחרים ואם כח האלמנה לגבי היורשין עדיפא. מהמלוה לגבי האחרים כדי שתפיסת שלוחה שעשתה באפי סהדי למזונותיה יהיה תפיסה מעליא. אפילו לסברת הפוסקי' דפליגי על רש"י וסוברים דלגבי מלוה לא מהני או אם כפי סברתם ז"ל דינם שוה בכולהו וכדי להפיס דעתו של החכם השואל הגם דאין הפנאי מסכים עמדי פניתי מכל עסקי ויצאתי ממחיצתי לחוות לו דעתי ולהורות לפניו איזה הדרך ישכון אור לע"ד וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף באה"ט בסי' צ"ג בענין תפיסת האלמנה למזונותיה. כתב בשם הריב"ש ז"ל וז"ל ועוד כתב הריב"ש בסי' ק"ז וקס"ד וז"ל וצריך שתתפוס היא בעצמה. ולא ע"י אחר ואפילו עשאתו שליח לתפוס בעדה. משום דקי"ל דהתופס לב"ח במקום שחב לאחרים לא קנה וכאן הרי יש כאן חוב לבעלי המתנה בתפיסה זו כיון שהנכסים היו מספיקין לכולם. אם לא מחמת תפיסה זו עכ"ל ע"ש:
אמנם צריך שתדע שהריב"ש ז"ל לא איירי כי אם לגבי מקבלי מתנה דחשיב להו כמלוה דתופס לב"ח כמקום שחב לאחרים. דלא מהני ע"י שליח אבל למה שחב ליורשיו לא חש הריב"ש כלל דאם אין שס אלא יורשים. כהא דנ"ד לא מיקרי חב לאחרים ויכולה לתפוס אף ע"י שליח. וכן כתב הרב בעל באר היטב שם באה"ע בס"ק מ' וז"ל מתשובת הריב"ש בסי' ק"ו משמע. דדוקא כשיש ב"ח או מקבלי מתנה. הוי תופס במקום שחב לאחרים ולא מהני לי' ע"י שליח אבל אם אין שם אלא יורשים לא מיקרי חב לאחרים ויכולים לתפוס ע"י שליח עכ"ל: וכן כתב הרב בעל חלקת מחוקק שם בריש ס"ק מ"ה וז"ל ודוקא שתפסה היא עצמה וכו' כתב הריב"ש בסי' ק"ו דמיירי שתפסה האלמנה מן היורשים. ויש חוב למקבלי המתנה בתפיסה זו על כן הצריך שתתפוס בעצמה. ולא ע"י שליח. אבל כשאין כאן מקבלי מתנה. רק יורשים בלבד. הרשות ביד כל אדם לתפוס לצורך האלמנה. כמו שמותר לתפוס לב"ח במקום שאין חב לאחרים וכו' עכ"ל:
וטעמא דמסתבר הוא שכן הוא דעת הריב"ש ז"ל שהרי באותו נדון של הרי"בש ז"ל. נמצאו שם יורשי' ומקבלי מתנה ולגבי מקבלי מתנה כתב הרב ז"ל וז"ל והרי יש חוב לבעלי מתנה ושתק מהיורשים דאם איתא דהוה כולל לכולהו בחדא מחתא. בין למקבלי המתנה ובין ליורשים. למה לו להרב ז"ל לומר והרי יש חוב לבעלי המתנה לבד. היה לו לומר בדרך כלל והרי יש כאן חוב לאחרים סתם ואז היו נכללים ג"כ היורשים ומדהאריך ללא צורך לגבי בעלי המתנה. ושתק לגבי היורשים ודאי שרצה להשמיענו דלא הוי חב לאחרים אלא לגבי בעלי המתנה אבל לא לגבי היורשים:
ובר מן דין הרי היורשין אינם מפסידים כלום דמ"מ הם חייבים למזונותיה. וכל נכסיהם הם משועבדים למזונות האלמנה. דנמצא שבנדון כזה. היורשים הם החייבים לאלמנה ולית דין ולית דיינא דלימא דאלים כח היורשים. מכח האלמנה דתפסה למזונותיה. ועיין בס' כרם שלמה באה"ע בסי' ל' ובס' דרכי נועם בחלק חה"מ בסי' מ"ד. ובס' דבר משה. להרמ"א ז"ל בח"א מאה"ט סי' מ'. ובמוהרש"ך בח"א סי' ס"ז ובח"ב סי' קנ"ט ובס' משפט צדק ח"ב סי' ע"ב ובס' מטה יוסף בח"א מהמ"י בסי' י"ו ודוק כדכתיבנא:
ומכל קבל דנא. נלע"ד דיש הפרש גדול בין כשתופס שליח מלוה או ממקבלי מתנה לב"ח בעד חובו במקום שחב לאחרים. לכשתופס שליח אלמנה ליורשים בעד מזונותיה. שהרי אם אמרו לגבי שליח מלוה. או מקבל מתנה. דהוי תופס במקום שחב לאחרים דלא קנה הוא לפי שחשו רז"ל לפסידתם. של אחרים. כיון שיש להם חוב בתפיסה הנ"ל שהוציאו מעותיו וג"כ לשליח האלמנה לגבי המקבלי מתנה כיון שיש להם חוב בתפיסה הנ"ל כל זמן שהנכסים היו מספיקים לכולם אם לא מחמת תפיסה זו וכדכתב הריב"ש ז"ל עצמו באותה תשובה אבל תפיסת שליח אלמנה לגבי היורשים בעד מזונותיה אין להם שום חוב ופסידה. בתפיסה זו אלא לכל המרבה מונע להם מלהרויח וכדאיתא בנושא שאלתינו שטוענין שהיו יכולין לשאת ולתת בהם והיו מרויחים ובמניעת הריוח לבד לא חשו רז"ל. ולכן לא קרינן בהו שהוא במקום שחב לאחרים וכדכתיבנא:
והגם שהרב בעל בית שמואל ז"ל באה"ע סי' צ"ג כתב וז"ל אבל ע"י שליח לא מהני. משום דהוי תופס במקום שחב לאחרים דהיינו היורשים אם תופס יותר מהשיעור. ואפילו תופס כשיעור י"ל דהוי חב להם כיון דבלא תפיסה הכל בידם כי יש להם להרויח במעות וכו' ע"כ:
מכל מקום בראותו הדוחק שיש בדבריו. הוא עצמו כתב שם בסוף דבריו וז"ל ויש לפקפק בזה עכ"ל: והפקפוק מבואר מעצמו דמלתא דפשיטא היא שטענת מניעת הריוח טענת קלישתא היא ואין לחוש עליה. כי מי יערב להם. שודאי ירויחו במטלטלין הללו כדי להשוות דינם. לדין שליח המלוה במקום שחב לאחרים ולומר שתפיסת שליח האלמנה עליהם בעד מזונותיה. שהיא כתפיסת שליח המלוה לב"ח במקום שחב לאחרים שהרי כשם שאפשר שירויחו כך אפשר שיפסידו הכל וכשם שהם טוענים שיש לחוש. שמא שמטה האלמנה ואכלה להו כדאיתא בשאלה. כך יש לחוש ג"כ עליהם. וחיובא דמזונות האלמנה בכל גונא עלייהו רמיא והיינו טעמא דאמרינן דאם תפסה וכו' דאין מוציאין מודה. כדכתב הרשב"ץ ז"ל בח"ב סי' קצ"ג דטעמא הוא. לפי שהיורשין יכולין להפסיד מזונותיה אם ימכרו אותם וכו' וכדפירשו המפרשים זלה"ה וכו' ע"כ ע"ש:
וכיון שמדינא המטלטלין הללו. הם משועבדים  למזונותיה. שהרי אפילו דלא תפסה. יש לה זכות בהם וכדכתבו הפוסקים ז"ל דאפילו מתנת שכ"מ אינה מפקעת מזונו' האלמנה אפילו שהיו תופסים בה מקבלי המתנה הנ"ל וכדכתב הריב"ש עצמו באותה תשובה מהטעם שכל נכסי הבעל הם חייבי' למזונותיה עכשיו שתפס שלוחה מהיורשים למזונותיה לא מיקרי לגבייהו דתפסה במקום שחב לאחרים ומה גם שבנ"ד כח האלמנה עדיפא מכח היורשים שהרי כבר החזיק האלמנה בנ"ד בתפיסה הנ"ל וכל המחזיק ידו על העליונה כנודע דלית דין ולית דיינא דיגזור להוציא מתחת ידה מה שכבר תפסה וזה פשוט כדכתיבנא:
ובר מן דין לע"ד נראה דאין ספק שלאפוקי מהאי סברא דמניעת הריוח נקרא במקום שחב לאחרים כיוון ר' יוחנן בלישניה דקאמר התופס לב"ח במקום שחב לאחרים דלא קנה כלומר במקום שחב דהיינו שהוא מזיק ממש ומפסיד ודאי לאחרים שהוציאו ג"כ ממונם כמוהו לא קנה אבל לא במקום שאינו חב להם משלהם ודאי אלא שמונעם מלהרויח ועוד במאי דקאמר לאחרים. הוא לאפוקי היורש דלאו אחר הוא. ועיין בס' מקור ברוך בסי' ט' שהוכיח דלא מיקרי חב לאחרים. אלא דוקא במקום שבתפיסה יש ודאי הפסד וחב לאחרי' אבל כמקו' שלא יש פסידא ודאי. דלא מיקרי חב לאחרים וכו' ע"כ ע"ש:
וכיון שמניעת הריוח אינה פסידא ודאי שכבר הוכחנו שכשם שיוכל להרויח כך אפשר שיפסיד. בנ"ד שאין ליורשים שום הפסד ודאי. כי אם לכל המרבה מניעת איזה ריוח. ודאי דלא קרינן בהו שתפיסת האלמנה הנ"זל ע"י שלוחה שהיא במקום שחב לאחרים וכדכתיבנא:
ולרווחא דמלתא אמינא דהאי נ"ד דמיא. להא שכתב ריב"ה ז"ל. בח"מ בסוף סי' ק"ה בשם הרמב"ן ז"ל שהנפקד שמסר הפיקדון למלוה לא פשע ואפילו היה שומר שכר. אינו מתחייב בכך לפי שיכול לומר למפקיד. אילו הייתי חוזר לך הפקדון לא היה גובה ממך המלוה. משאר הנכסים וכו' עכ"ל:
הכא נמי בנ"ר מצי למימר האי שליח ליורש אילו לא הייתי תופס לא היה לך ליתן לאלמנה מזונותיה מאלו המטלטלין. נמצא דלא חבתי לך וק"ל:
באופן שמכל הני טעמי דכתיבנא לא מבעיא לדעת רש"י וסיעת מרחמוהי ז"ל דסברי דאפילו לגבי מלוה אם מנה שליח. והרשהו באפי סהדי דמהני תפיסתו. אף במקום שחב לאחרים. אלא שאפילו הפוסקים דפליגי עליה וחולקים טל סברתו הנז"ל. וסברי דלא מהני. יודו בנ"ד בחפיסה שתפס השליח בעד האלמנה מן היורשים שמהני בתפיסתו הנז"ל. ושלגבי היורשים לא שייך למימר דתפס במקום שחב לאחרי' כשתופס לזכות האלמנה למזונותיה. ומה גם אם כבר מסר השליח המטלטלין אשר תפס ביד האלמנה. והם תחת ידה והחזיק בהם שלית דין ולית דיין. דיפקיע אותם מתחת ידה שהרי לא מצינו שאמרו רז"ל דהתופס לב"ח במקום שחב לאחרים דלא קנה אלא כשעדין התפיסה היא ביד השליח שאז מוציאין אותה מיד השליח התופס כיון שחב לאחרים בתפיסה הנ"ל כההוא עובדא דיימר בר חשו מפ' הכותב. שעדין היתה התפיסה ביד השליח דאם היה כבר ביד יימר בר חשוי בודאי שהיה מחזיק בה. ולא היו יכולין להוציאה מתחת ידו שכל המחזיק ידו על העליונה ומכ"ש בל"ד שאיירינן באלמנה שתפס שלוחה מהיורשין בעד מזונותיה דאלימא כחה דאלמנה. באופן שבנ"ד לא נשאר מקום לפקפק כלל שבכל מה שכתבתי יש די והותר לזכות לאלמנה דנ"ד כפי הנלע"ד וזה פשוט:
סוף דבר וכלל העולה מכל האי דכתיבנא. שבהא סלקינא ובהא נחתינא דכיון דק"יל. דאלמנה שתפסה היא עצמה למזונותיה. מועיל לה התפיסה. ואין מוציאין אותה מידה שה"ה לשלוחה דשלוחו של אדם כמותו שכן מצינו שהוא כלל בכל התורה כולה חוץ כשהוא בדבר עבירה. שאמרינן דאין שליח לדבר עבירה. הא לכל שאר מילי. השליח הוא כמשלח. בין לענין גיטין בין לענין ממון וקידושין וטעם זה היה מספיק אפילו כשתפס במקום שחב לאחרים. ועל יסוד כלל זה נלע"ד שתקע רש"י ז"ל יתדותי בסברתו הנז"ל: ודי לנו שבמקום שחב לאחרים בעלמא כגון בשליח מלוה שתפס לב"ח במקום שחב לאחרים דגזרו רז"ל והפוסקים דלא קנה נגד סברת רש"י וסיעת מרחמוהי ז"ל אלא דניקום ונגזור ג"כ אפילו במקום שלא חב לאחרים. כגון בשליח אלמנה שתפס מן היורשי' למזונותיה דנימא דלא יועיל תפיסתו הנז"ל זה לא יתכן והבו דלא להוסיף עלה ומה גם שכבר הוכחנו שבנדון כזה דנ"ד בין הריב"ש כמו שאר הפוסקים זלה"ה יודו בדבר מכל הני טעמי דכתיבנא לכן נלע"ד שבנ"ד אין להוציא הנכסים ממקום שהם. ושזכתה האלמנה דנ"ד בדינה. ושכן ראוי להורות להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר הרב היושב על כסא ההוראה כי לא נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כה דברי זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א בק"ק ת"ת ה"י הכותב בסדר ובשנת ברוך ה' אלדי אדוני אברהם אשר הנחני בדרך אמת לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצו"קל
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל