שאלה כה ראובן קנה משמעון עשרים חביות של יין בערך מאה פלוריניס כל חבית וחבית ונתן לו זמן עד שלשה חדשים למוסרם לו כפי מנהג התגרים באותו מקום והקדים ראובן לשמעון המעות בידו וחייב שמעון עצמו בקנין ושטר מכירה למסור היין בתשלום הזמן ויהי כמשלוש חדשים ויוגד לשמעון לאמור הן עתה הגיע זמן המסירה קום חזק ועשה ככל אשר אמרת ויען שמעון ויאמר הן אמת שמעשה שהיה היה אבל עכשיו נתייקר היין ועמד כל חבית וחבית במאה ועשרים פלוריניס וכשקבלתי המעות מראובן לא היה לי יין כלל ועיקר גם לא עלה על דעתי יוקר כזה ולפי זה לפי הוי רבית. וראובן טוען שבשעה שנתן המעו' לשמעון כבר יצא השער בין התגרים אעפ"י שלא יצא לכל העולם ועתה לשאו"ל הגיעו הדין עם מי זאת ועוד אחרת דאף את"ל דזה בכלל רבית איך נידון אם חזר הדין ועמד היין ממאה לשמונים אם יכול ראובן לחזור בו ולקבל המעות שנתן לשמעון או אם יכול שמעון לכוף אותו לקבל היין כאשר עשה בשטר החוב שחייב עצמו על הכל יבוא דברך הטוב וכבדנוך ומהתמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מלתא איתא בפרק איזהו נשך (מציעא דף ע"ב ע"ב) משנה אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער יצא השער פוסקין ואעפ"י שאין לזה יש לזה היה הוא תחלה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ועל העביט של ענבים ועל המעטן של זתים ועל הביצים של יוצר ועל הסיד מששקעו בכבשן ופוסק עמו על הזבל כל ימות השנה רבי יוסי אומר אין פוסקין על הזבל אלא אם כן היתה לו זבל באשפה וחכמים מתירין ופוסק עמו כשער הגבוה רבי יהודה אומר אעפ"י שלא פסק עמו כשער הגבוה יכול ומר תן לי כזה או תן לי מעותי ע"כ: ופרש"י היה הוא תחילה לקוצרים ויש לו גדיש ועדין לא יצא השער פוסק עמו באיזה שער שירצה מאותו גדיש דכיון דיש לו אין כאן רבית דמעכשיו הוא קנוי לו ואעפ"י שלא משך דכי אין לו נמי אבק רבית מדרבנן הוא וכי יש לו לא גזור: על העביט של ענבים. כלי גדול שצוברין בו את הענבים לפני דריכה והם מתחממין ומתבשלין להוציא יינם יפה יפה ושל זתים קרוי מטען: ועל הביצים של יוצר פוסק עם היוצר על הקדירות באיזו שער שירצה ואעפ"י שלא יצא השער אם הכנים עפר ועשאו ביצים ועושה מהם קדירות: ועל הסיד פוסק עמו משישקענו בכבשן האבנים והעצים לשרוף: ה"ג רבי יוסי אומר לעולם אינו פוסק עמו על הזבל עד שיהא לו זבל באשפות: ופוסק עמו כשער הגבוה אם יפחות השער ממה שהוא עכשיו תתן לי כשער הזול שער הגבוה היינו בזול שנותנים פירות הרבה בדמים מועטים יכול הוא לומר לו: כשיראה שער הזול: תן לי כזה או תן לי מעותי. שהרי לא משך ויכול לחזור בו ואפי' מי שפרע ליכא הואיל ולא נתן מעותיו על מנת לקבל עכשיו אלא לאחר זמן ובתוך כך נשתנה השער סתם דעתיה דאיניש אתרעא זולא פסיק עכ"ל:
העולה מדברי המשנה הזאת לענינינו הם ארבעה חלוקי דינים הראשון שאסור לקנות ולהקדים המעות ביד המוכר על מנת לקבל סחורתו לאחר זמן אם עדין לא יצא השער וגם אין הסחורה ביד המוכר והטעם בזה שהמוכר מוזיל לו מפני שהוא נצרך למעות והרי זה כמי שנותן לו רבית בשביל הקדמת המעות שהרי אין הסחורה עתה בידו כדי שנאמר שכל אחד יכול לעשות בשלו מה שירצה וזה למדנו מלשון המשנה שאמרה אין פוסקין על הפירות עד שיצא השער שמע מינה שאם עדין לא יצא השער אסור לפסוק: השני שאם יצא השער פוסקין ואעפ"י שאין למוכר כלום מאותו המין והטעם הוא מפורש במשנה ובברייתא בגמרא שאעפ"י שאין לזה יש לזה ורוצה לומר כיון שיצא השער ומצוי לקנות כמו שקנה זה מותר לפסוק שהרי זה המוכר אעפ"י שאין פירות אלו עתה תחת ידו הרי יכול לקנותם באותם המעו' שקבל מן הקונה וכיון שכן הרי הם כאלו ויהיו מופקדי' תחת ידו ואעפ"י שנתייקרו ועלה ערכם כפלים או יותר ממה שהיו בשעת מתן המעות הרי אלו כמי שנתייקרו ברשותו ואע"פ שבשע' המסירה קנה אותם בדמים מרובים הרי זה מותר ושני דינים אלו כתבם הרמב"ם ז"ל בתחילת פרק תשיעי מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין פוסקין על הפירות עד שינא השער יצא השער פוסקין אעפ"י שאין לזה יש לזה כיצד היה השער לחטים קבוע לשוק ארבעה סאין בסלע הרי זה פוסק עמו על מאה סאין ונותן לו חמש ועשרים סלעים ואם יתן מאה סאה של חטים לאחר זמן בעת שיהיו החיטים סאה בסלע אין בזה רבית כלל אעפ"י שלא היה למוכר חטים כלל בעת שפסק עכ"ל: וכן פסק הטור והרב ב"י בי"ד סי' קע"ה ונחלקו הפוסקים בפירוש יצא השער באיזה שער אמרו וכפי הנראה מפירוש רש"י ז"ל (בדף ס"ג) ומדברי הרי"ף ז"ל משמע דדוקא של כרכין אמרו ששער שלהם קיים ונמשך זמן רב אבל לא של עיירות שבנקל משתנה השער שלהם ובבאור פסק כן הרמב"ם ז"ל בפרק ט' מהלכות מלוה ולוה הלכה  ד' וז"ל אין פוסקין על שער של עיירות מפני שאין השער קבוע אלא על שער שבמדינה ע"כ וכן הסכים הרב בעל התרומות בשער מ"ו חלק ד' סי' נ"ט והתוספות פסקו דפוסקין על שער של עיירות וכן נראה דעת הרא"ש ז"ל וכן פסק הטור והרוצה לעמוד על עיקרן של דברים יעיין בדברי הרב ב"י בסי' הנ"ל ובדברי הרב בעל גדולי תרומה בסי' הנ"ל ולענין הלכה הרב ב"י הסכים לסברת הרי"ף והרמב"ם ז"ל והרב בעל דרכי משה כתב שנראה לו דכיון דאיסורא דרבנן הוא יש לילך אחר המיקל וכל שכן דבתראי הסכימו כן ע"כ: השלישי שאם יצא השער ופסק עמו כשער הזול נותן לו כאותו שער דהיינו שהשער דרך משל ארבע סאין בסלע ופירש בעת הפסיקה שאם יפחות ערך החטים שיתן לו כאותו שער הזול אפילו עמדו אחר כך עשר סאין בסלע הרי זה נותן לו כאותו שער אבל אם לא פירש כן בעת הפסיקה ונתן לו המעות סתם אינו יכול לתבוע כשער הזול אלא נותן לו כשער שהיו שוין בעת נתינת המעות וזהו מאמר המשנה ופוסק עמו כשער הגבוה ורבי יהודה שהוסיף ואמר אעפ"י שלא פסק עמו כשער הגבוה יכול לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי אינה הלכה וכן פסק הרמב"ם בפרק ט' מהלכות מלוה ולוה הלכה ה' וז"ל כיון שנקבע השער מותר לפסוק על שער הגבוה כיצד היו החטים נמכרות ארבע סאין בסלע ופסק עמו שיתן לו החטים כשער הזול אם עמדו אחר כן עשר סאין בסלע נותן לו עשר סאין כשער שהיה בשוק שהרי פסק עמו בשער גבוה נתן לו המעות סתם ולא פסק עמו בשער הגבוה והוזלו נותן כשער שהיו שוין כשנתן לו המעות ומי שחזר מקבל מי שפרע עכ"ל וכן הסכים הרב בעל התרומות שער מ"ו חלק ד' סימן  ס"א וכן פסק הטור והרב בית יוסף בסימן קע"ה: הרביעי שאם יש למוכר מאותו המין אף על פי שלא יצא השער מותר לפסוק והטעם בזה כיון שעתה הסחורה בידו הרי אדם יכול לעשות בשלו ולמכור ולהוזיל כמו שירצה וזהו מה שאמרו במשנה היה הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ור"ל אעפ"י שלא יצא השער וכן פסק הרמב"ם וז"ל במה דברים אמורים בשלא היה לו כלום מאותו המין בעת שפס' אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום אף על פי שעדיין לא נגמרה מלאכתו הרי זה מותר לפסוק עליו אעפ"י שעדיין לא יצא השער כיצד: היה הוא תחילה לקוצרים הרי זה פוסק על החטים אף על פי שעדיין הם גדיש ופוסק על היין משיבצור הענבים ויתנן בעביט על השמן משנתן זתים במעיטן וכו' ע"כ. וכן הסכים הרב בעל התרומות בסימן נ"ז וז"ל וזה שאנו מצריכין יצא השער דוקא כשאין למוכר כלום מאותו המין ולפיכך צריך שיצא השער שפסק עליו אבל אם היה למוכר כלום מאותו המין הרי זה מותר לפסוק עליו אף על פי שעדיין לא יצא השער וכדגרסינן בפרק איזהו נשך מתניתין היה הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש ופירש רבינו האוי גאון אעפ"י שלא יצא השער שכיון שהוא  תחילה ימכור תחילה ורישא דקתני אין פוסקין עד שיצא השער בשאין שם תחילה לקוצרים עכ"ל. וכן פסק הטור והרב ב"י בסימן הנ"ל שאעפ"י שלא יצא השער פוסקין אמנם צריך שלא יהא מחוסר אלא שתי מלאכות אבל אם היה מחוסר שלש מלאכו' הוה ליה כמי שאין לו ואין פוסקין עליו כמו שמבואר בדבריהם שם:
והנה אחרי כתבי כל זאת נסתפקתי בדברי הרמב"ם והרב בעל התרומות במה שכתבו אבל אם היה למוכר כלום מאותו המין כי כפי משמעות הלשון נראה שרצו בזה שאם יש למוכר מעט מאותו המין שפוסק על סמך אותו המעט כמה שירצה ר"ל שאם יש למוכר דרך משל סאה אחת שיכול לפסוק על סמך אותה הסאה כמה סאין שירצה וזהו כפי הדרך שפירשו בהלואה שכתב הרמב"ם בפרק עשירי מהלכות מלוה ולוה והרב בעל התרומות בחלק ה' סימן ב' ואפילו היתה לו סאה אחת לוה עליה כמה סאין היתה לו טיפה אחת של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי שמן ויין וכן הבין הרב ב"י דברי הרמב"ם שכתב בסימן הנ"ל וז"ל אפל הרמב"ם שכתב בפרק הנזכר במה דברים אמורים כשלא היה למוכר כלום מאותו המין בעת שפסק עליו אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום הרי זה מותר לפסוק עליו אעפ"י שלא יצא השער ומפשט דבריו משמע דאם יש לו סאה אחת פוסק עליה כמה סאין כדין הלואת סאה בסאה שנתבאר בסי' קס"ב אלא שה"ה פירש דבריו כדעת הרמב"ן והרשב"א ע"כ: ומשמע לי מדבריו ז"ל שהוא סבור בדברי הרמב"ם ז"ל כפירושנו אלא שמבטל דעתו מפני דעת הרב המגיד ז"ל שכתב פירוש מותר לפסוק לקנות מה שיש לו אבל אם היתה לי סאה אונו יכול למכור יותר ואינו כלוה שיתבאר פרק עשירי שאם יש לו סאה לוה עליה כמו סאין זה נראה בדעת רבנו וכ"כ הרמב"ן והרשב"א ז"ל ע"כ: והרב בעל לחם משנה הכריח פירוש ה"ה ז"ל ממה שכתב הרמב"ם בסוף פקק עשירי וז"ל כתב ה"ה ז"ל אבל אם היתה לו סאה וכו' כן כתב רבנו ז"ל בהדיא בפרק עשירו אם יש לו חטים כשיעור מעותיו מותר ואינו כן בלוה מפני שהלוה כשלוה סאה אחת יש לו שתים וכן לעולם וכדכתב ה"ה בריש פרק עשירי מה שאין כן במוכר עכ"ל: וכל זה איננו שוה לע"ד כי יש לחלק שם כפי דברי הרמב"ם שלא התירו לפסוק אלא בנותן מעותיו כדי לקנות בהם פירות הלא תראה שלא התיר הרמב"ם בדין נושא בחבירו אלא עד שיהיו לו חטים כשיעור מעותיו ואפי' יצא השער ובפוסק במעותיו בידו התיר ביצא השער אעפ"י שאין בידו כלום בעת שפסק ולכן הי' נראה לי כי דעת שני המאורות  הללו הרמב"ם ובעל התרומות כמו שכתבנו שאם יש לו מעט מאותו המין פוסק על אותו המעט כמה שירצה והנה הם התירו זה בהלואה והיה נראה שיתירו זה במכל שכן כשהוא דרך מקח אלא שלא מצאתי שום פוסק שיאמר כן בפירוש אלא אדרבא מצאנו רש"י ז"ל והרב בעל הטורים שכתבו בבאור שאינו פוסק אלא עד כדי שיש לו וכן כתב הרב ב"י בשם נמוקי יוסף וה"ה בשם הרמב"ן והרשב"א וכיון שראינו שהרב ב"י בטל דעתו מפני דעת ה"ה ופסק כן בשלחנו הטהור ראוי לנו גם כן לבטל דעתינו החלושה מפני דעתם הרחבה ואולם לשון אם יש לו כלום מאותו המין שכתבו הרמב"ם והרב בעל התרומות אפשר לפרשו כמו שפירש הרב בעל גדולי תרומה שלא אמרו כן על הכמות אלא על האיכות ותשלום המלאכה הצריכה ור"ל שאם אין למוכר כלום מאותו המין דהיינו שהוא מחוסר מלאכות הרבה אינו פוסק עליו דהוה ליה כמי שאין לו כלום:
והשתא אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב לשואלנו דבר אשר נשאלנו על ראובן אשר קנה משמעון עשרים חביות של יין וכו' ונתייקר היין עשרים למאה יותר ממם שהיו שמעון רוצה לחזור בו באמרו שלא היה לו מאותו המין בשעה שלקח המעות מיד ראובן. וראובן טוען שבשעה שנתן לו המעות יצא השער בין התגרים לזה אשיב ואומר כי צדק ראובן בטענתו זאת והדין עמו יען שכפי מה שהוכחנו אם יצא השער אעפ"י שאין למוכר כלום מאותו המין מותר לפסוק ואם כן בהיתר גמור עשו מה שעשו ואין כאן רבית כלל וטענת שמעון שלא עלה על דעתו יוקר כזה מעשרי' למאה אינה טענה כלל כי היה לו להעלות על דעתו שבמשך שלשה חדשים עולים ויורדים הנכסים ולמה הקדים לו ראובן מעותיו בידו אלא שאם יארע מקרה כזה שיהא מחויב למסור לו היין כפי הערך אשר היו שוים בעת המקח. אך מה שאמר ראובן בטענתו שיצא השער בין כל התגרים אעפ"י שלא יצא לכל העולם לא ידעתי מה רצה בזה שאם היתה כוונתו על כל העולם ממש מה לנו ולכל העולם כיון שבאותה המדינה שהם דרים בתוכה יצא השער אין אנו צריכין ליציאת שער אחר ואם דעתו על החנויות הקטנות שבאותה מדינה אין לחוש להם כלל כיון שנקבע השער בשוק בין התגרים יהיה מה שיהיה כבר כתבנו שהוא יצא זכאי בדינו לע"ד:
ועל מה שנסתפק ה"ה אם עמד היין בזול ממאה לשמונים אם יכול ראובן לחזור בו ולקבל המעות שנתן לשמעון לזה אומר שכבר בארנו בדין השלישי שאם בעת נתינת המעות פסק עמו שיתן לו כשער הזול חייב ליתן לו כאותו שער אבל אם נתן לו המעו' סתם אינו יכול לתבוע ממנו אלא כשער שהיו שוים בעת נתינת המעות ולפי זה כיון שבנושא שאילתנו לא פסק עמו שיתן לו כשער הזול הנה ראובן מחוייב לקבל היין לערך מאה כמו שהיו שוים בשעת נתינת המעות:
ואם אמור יאמר האומר איך נזכה לראובן כיון שהמקח נעשה באיסור יען מצאנו הגבלת זמן בשטר שכן כתוב בו ונתן לו זמן עד שלשה חדשים למוסרם והרב בעל התרומות בשער מ"ו חלק ד' סימן ל"ו כתב בשם הרמב"ם שדבר זה אסור וז"ל גרסינן באיזהו נשך אין פוסקין על הפירו' עד שיצא השער יצא השער פוסקין אעפ"י שאין לזה יש לזה דלדעת הרמב"ם ז"ל דוקא בלא קביעות זמן והא התם גבי הלואה ביש לו מותר ואפילו הכי צריך שיהיה בלא קביעות זמן וכמו שאנו עתידים לפרש למטה בשם הרמב"ם וגבי פוסקין אעפ"י שמותר אם יצא השער אם קבע זמן אסור דלגבי איסור קביעות זמן לווין ופוסקין אעפ"י שהוא על דרך מקח וממכר כי הדדי נינהו ואיכא מאן דאמר דוקא דרך הלואה אבל על דרך מקח וממכר אפילו בקביעות זמן שרי דלווין דוקא קתני עכ"ל: דע שכבר הקשה עליו בעל גדולי תרומ' וכתב שדבריו מתמיהים אצלו ושזה נמנע בדעת הרמב"ם ז"ל דהא בפרק ט' כתב דינים אלו דפסיקת מקח וממכר ובפרק י' כתב דיני ההלואה ושם בפרק י' בדיני ההלואה כתב דעתו שלא הותר אלא בלא קביעות זמן ובפרק ט' בדיני המקח כתב ההתר סתם ולא פירש כלום ואם איתא דדעתו ז"ל דאף גבי מקח אסור בקביעת זמן לישמועינן הך רבותא בדיני מקח הקודמים ובמכ"ש יהיה הדבר כן בהלואה אלא ודאי מדנטר לכתבו עד דיני הלואה מוכח דדוקא התם אסור ולא גבי מקח ועוד האריך ע"ש. ובודאי שלפי עניות דעתי הדין עמו ולא ראיתי כל המפרשים מי שכתב כן בשם הרמב"ם גם הרב בשלחנו לא חלק בזה ולפי זה חזר השטר להיתירו:
ואין לומר דאין הכי נמי דאין כאן איסור רבית אבל במה נתקיים המקח כדי שנאמר שמחוייבים לקיים דבריהם הא קיימא לן אין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו ושמעון אין ממכרו בידו ולפי זה נראה שכל אחד משניהם יכול לחזור בו. דע שסברא זו מצאתיה בספר התרומות וז"ל ואיכא מאן דאמר דלגבי איסור בלבד איתמר הא מילתא דלית בה איסורא אם רנה להעמיד המוכר מקחו ללוקח שאין בו משום איסור רבית אבל מדינ' לית לן לאכרוחיה להעמיד מקחו ובזה י"א שהמקח מתקיים עכ"ל: ובאמת שסברה זרה היא זו וכבר דחאה הרב בעל גדולי תרומה וכתב ז"ל מה שכתב בשם איכא מאן דאמר וכו' ודאי אין לסמוך על סברה זו כלל שהרי כתב הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ב מהלכות מכירה הפוסק על שער שבשוק ולא היה אותו המין שפסק עליו ברשות מוכר חייב לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר מקבל מי שפרע וכן כתב הטור ז"ל בח"מ סי' רי"א וכן כמה רבוותא ז"ל דפסקו בהדיא דמדינא קנה אלא דמשום דליכא אלא מעות אין כאן לחוזר אלא מי שפרע עכ"ל: וזכינו לדין שסברה זו דחויה וכל הפוסקים סוברים שקנה מן הדין וכיון שכן בנושא שאלתנו שהיה שם קנין ושטר מחוייבים על כל פנים לקיים מקחם ואינם נפטרים במי שפרע וזה נראה לי ברור:
זאת תורת העולה מדברינו שהדין עם ראובן ושמעון חייב למסור לו היין לערך מאה פלוריניס כל חבית וחבית כפי מה שהתנו ביניהם אעפ"י שעלה ערכם למאה ועשרים ואם פחתו ועמדו לשמונים אזי היה ראובן חייב לקבלם לערך מאה כפי השער אשר היו בעת נתינת המעות: זהו הנראה לעניות דעתי לגמור ולפסוק להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו בחברת נות ביתו בניו ואחיו וכל אשר לו אכי"ר:
תם ונשלם בר"ח סיון שנת תקיים לפ"ק:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
וואוינין אויף דיא שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס