שאלה ראובן ושמעון עשו שותפות בסחורה והטיל כל א' מהם אלף פלוריניס לכיס א' והגביהו הכיס כדי לקיים השותפות כדין וכהלכה ושמעון קבל עליו להיות נושא ונותן בהם ושיהיה הריוח וההפסד לאמצע והלך שמעון וקנה מלוי בעד ד' אלפים פלוריניס סחורה ונתן לו הב' אלפי' פלוריניס שהיו בידו וב' אלפים פלוריניס הנשארים עשה לו שמעון שטר חוב עליו לשלם לזמן קצוב והודיע לו שמעון שראובן שותפו אבל הוא הנושא ונותן בסחורה אח"כ נשא ונתן בהם שמעון והורע מזלם שהוזל השער והפסידו ג' אלפים פלוריניס וראובן הלך לו לארץ אחרת כיום הזה והניח נכסים ביד אשתו ובניו כשהגיע זמן הפרעון בא לוי אצל שמעון לגבות חובו ושמעון אינו רוצה לשלם לו כו אם אלף וחמש מאות פלוריניס דהיינו אלף שיש לו בידו מן השותפות ועוד ה' מאות שיש לו לשלם מן הפסידה שהוא חלקו המגיע לו והחמש מאות הנשארים יקבלם מן הנכסים שהניח ראובן ביד אשתו ובניו שאע"פ ששנים שלקחו מקח א' שניהם ערבים זה לזה היינו דווקא כשאין לשותפו לפרוע אבל כשיש לו לשלם לא וכל מה שהוא לקח לצורך השותפות היה שהרי הודיע לו כך בשעת המקח שראובן היה שותפו וכשמעו לוי את הדברים הלך אצל אשת ראובן ובניו לראות אם היו רוצים לשלם מנכסי ראובן ואמרו לו שאינם מחוייבים ליתן לו כלום דמאן נימא לן שאותן ב' אלפים פלוריניס סחורה שלקח שמעון ממך יותר ממה שהיה בידו שהיה לצור' השותפו' ואדרבא מדכתב השטר חוב עליו מראה להפך שהיה לו ולא לזולתו והמוציא מחברו עליו הראייה ולזה אומר שמעון שבשביל שהוא הנושא ונותן בסחורה עשה כך ולוי דחוי משני צדדין והשתא באים לדין לידע מי הוא המחוייב לשלם ללוי יורנו התורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה בהיות שענין השותפות מפוזר ומפורד בים התלמוד והח"ה הניח אדני שאלתו על הטלת לכיס והגבהתו שהוא קנין גמור לקיים השותפות כמו שהביא הרמ"בם אציעה בתחילה מהיכן יצא לו דין זה ואח"כ נבאר אם א' מהשותפים קנה סחורה מה או עשה אי זה דבר שלא מדעת חברו אם יתחייב האחר או לא ומשם נוציא לאור משפטינו: גרסינן בכתובות ד' ב"ג אמר שמואל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבה מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומר לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע מתיבי שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע מאי לאו בשור לחרישה ועומד לטביחה ותיובתא דרבא לא בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה מאי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו אדתני סיפא לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ליפלוג וליתני בדידיה במה דברים אמורים בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל בשור לחרישה ועומד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הכי נמי קאמר בד"א בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועומד לטביחה נעשה כמי שלקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו ערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו תנן וכן שלשה שהטילו לכיס פחתו או הותירו כך הן חולקין מאי לאו פחתו פתחו ממש הותירו הותירו ממש אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה לא הותירו זוזי חדתי פחתו אסתירא דצוניתא ע"כ לעניינינו:
ופירש רש"י השכר לאמצע חולקין בשוה: שור לחרישה שלקחו בהן שור לחרוש וחורשין בו ואין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה כלום הילכך חולקין בשוה: אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו זה נוטל לפי מעותיו וכו' שהרי מתחלק לאבריו והאי דנקט רישא מקחן לחריש' רבותא אשמעינן דאע"ג דמעיקרא אדעתא דלמיפלג בשוה נחות לשותפות השתא דשבח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאבריו יטול איש לפי מעותיו: לקח זה בשלו שוורים בריאים במאתים וזה בשלו שוורים כחושים במנה: זה נוטל לפי מעותיו דשור כחוש אין עבודתו דומה לשל בריא ליפלוג בדידיה אף כשהטילו לכיס מעות ולקחו בהמה אחת יחלוקו ולימא זה נוטל לפי מעותיו וכו': פחתו פחתו ממש כו' וקתני כך הם חולקין לפי המעות ותיובתא דשמואל: זוזי חדתי שמטילין זוזים ישנים ונתנו ונשאו בהם עד שנעשו חדשי' ויוצאין הם בהוצאה הילכך חולקים לפי המעות דכל חד מאי דיהיב שקיל אבל אם הותירו יותר על החשבון השכר לאמצע איסתירא דצוניתא שנפסלה המטבע ואין יוצאה בהוצאה ומי שיש לו מכה בפיסת רגלו מתחת קושר מהם שם דמעליה ליה חלודה דידהו וצורתא דידהו כדאמרינן במסכת שבת וכו' דכיון דישנו בעין נוטל כל אחד כחשבון שהטיל אבל אם פחתו מאה או חמשים זוז זה מפסיד מחצה וזה מחצה שהשכר וההפסד לאמצע:
ובפירוש האי סוגיא נחלקו הפוסקים ויש ביניהם נפקותא לענין דינא וכלם לשם שמים נתכוונו כפי מה שפירש רש"י המחלוקת שיש בין רבה ובין רב המנונא בהאי מימרא דשמואל הוא אם לקחו שור לחרישה וחורשין בו ואין חלקו של זה מועיל בלא חלקו של זה כלום הילכך חולקין בשוה אבל שור לחרישה ושבח בבשר ושחטוהו והוא מתחלק לאבריו יטול איש לפי מעותיו: נראה מדבריו דדווקא בששחטוהו הא מכרוהו חי אע"פ שנמלכו בו קודם מכירה לטביחה השכר לאמצע ולרב המנונא אפילו טבחוהו ממש השכר לאמצע ואין נראה זה הפירוש מדברי הרי"ף שכתב אבל שור לחרישה ועומד לטביחה פירוש כגון שנמלכו עליו להעמידו לטביחה לחלוק באבריו ואחר כך נזדמן להן ומכרוהו חי זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו הואיל ואילו טבחוהו וחלקו באיבריו היה זה נוטל שליש מגופו וזה נוטל ב' שלישים ורב המנונא אמר אפילו לקחו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע הואיל וכשהוא חי מכרוהו ועדין לא חלקו שכיון שלא חלקו עדיין השותפות קיימת ולפיכך השכר לאמצע ע"כ: משמע מדבריו דכשמכרוהו חי כגון שנמלכו בו קודם מכירה לטביחה זה נוטל לפי מעותיו ולרב המנונא אע"פי שנמלכו עליו לטביחה כיון שמכרוהו חי השכר לאמצע אבל טבחוהו ממש לד"ה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו: כן פירשו הרא"ש ובעל העיטור לשיטת הרי"ף: וזה הפירוש יותר נאות ללשון הגמרא שאמר רב המנונא על דברי רבה אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע משמע עומד לטביחה ולא טבחוהו ממש דאם טבחוהו אפילו רב המנונא מודה דחולקין כיון שהוא מתחלק לאבריו ואם כפירוש רש"י שאמר אליבא דרב המנונא אפילו טבחוהו ממש השכר לאמצע למה נקט עומד לטביחה הוה ליה לפרש ולומר אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה ושחטוהו השכר לאמצע כ"ש אם עומד לטביחה ומכרוהו חי שהשכר לאמצע אלא ודאי מדלא נקט הכי דהוה רבותא טפי ליתא לפירושו אלא דאם מכרוהו חי השכר לחצאין אבל אם טבחוהו אליבא דכ"ע השכר לפי המעות כמו שפירש הרי"ף וסיעת מרחמוהי:
אבל הר"ן כתב לדעת הרי"ף דבטבחוהו הכל מודים שהשכר לאמצע וא"א ליישבו לא בגמרא ולא לדברי הרי"ף דהא בהדיא משמע בגמרא דבטביחה מהניא טפי לשוויי דיטול כל א' לפי מעותיו וחרישה מהניא לשוויי השכר לאמצע דהא בשלקחו לחרישה ועומד לחרישה לכ"ע השכר לאמצע ובשלקחו לחרישה ועומד לטביחה פליג רבה ואמר כל א' נוטל כפי מעותיו ואם כן היאך אפשר לומר דבטבחוה הכל מודים שהשכר לאמצע ובמכרוהו חי יחלוק רבה לומר דכל א' נוטל כפי מעותיו ומדברי הרי"ף נראה הפך שכתב בהדיא הואיל ואילו טבחוהו וחלקו באבריו היה זה נוטל שליש מגופו בעד המאה והאחר שני שלישים בעד המאתים לכן נראה שט"ס יש בדברי הר"ן וצריך לפרש כמו שפירשו העיטור והרא"ש בשיטת הרי"ף גם הר"ן כך היה כוונתו והרמ"בם ז"ל גם כן הלך בשיטת רבו כמנהגו הטוב:
ולענין הלכה פסקו כל הפוסקים כשמואל אליבא דרב המנונא הלא המה ראשי אלפי ישראל הראשון שבקדושה הוא הנשר הגדול הרי"ף שכתב הלכה כשמואל אליבא דרב המנונא דסתמא קאמר שמואל השכר לאמצע ל שלקחו לחרישה ועומד לחרישה ל"ש לקחו לחרישה ועומד לטביחה ומתניתא מסייעה ליה דתניא ב' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואע"ג דאוקמא כשלקחו שור לחרישה ועומד לחרישה שינוייא הוא ולא סמכינן אשינוייא ע"כ:
אבל איכא למידק בדברי הרב הנ"ל למה פסק כרב המנונא ודחה דברי רבה היינו משום דמתניתא מסייעא ליה דקתני ב' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אדרבה פשטא דמתניתין דייקא כרבה דקתני חולקין לפי המעות וצריך לדחוק ולתרץ אליבא דרב המנונא בזוזי חדתי. וזה ודאי הוא יותר דחוק מתיר צא דרבה. ואם כן מה חזה הרב דסמך אברייתא לפסוק כרב המנונא הוה ליה לסמוך אמתניתין דעדיף טפי דאמרינן אם רבי לא שנאה רבי חייא מנין לו ואם כן היאך פסק כרב המנונא כיון דמתניתין מסייע לרבה:
ברם כד עיינינן שפיר בדבריו נראה שטעמו ונמוקו עמו ונאמר דלא סמיך ההאי טעמ' לדחות דברי רבה משום דמתניתא מסייע לרב המנונא אלא להאי תירוצא דמתרץ רב נחמן אמר רבה בר אבוה דמוקי מתניתין כוותיה משמע דס"ל כוותיה וזה מצינו בכמה דוכתי בתלמוד דכשמתרץ תנא או אמורא איזה תירוץ כשמקשה לתנא אחרינא או לאמורא על הרוב ס"ל כוותיה ואם ת"ל דאינה טעם מספקת לפסוק כרב המנונא דמצינו בגמרא במקומות הרבה שהתרצן אינו מוכרח דס"ל כוותיה דאמרינן אי משום הא לא ארייא ואז אינו אלא דחייא ובכאן נמי אע"פ שמתרץ רב נחמן אליבא דרב המנונא הוא דחייא ולעולם לא ס"ל כוותיה ואם כן הדרא קושיין לדוכתיה איך פסק כרב המנונא אכתי איכא טעמא אחרינא והיא המכרעת והוא כיון שמקשה הגמרא לרבה הברייתא והוי תיובתא לרבה ואצטריך לחסורא ולרב המנונא מתני' לא מחסרא מידי אלא דמוקי ליה באוקמתא ולא דחיקא כולי האי וכיון דלרב המנונא לא צריך להגיה הברייתא ולרבה צריך להגיה אמור מעתה דברייתא עדיפא לן טפי לפסוק כרב המנונא כפשטא ומתניתין לא קשה מידי דמיירי בזוזי חדתי נמצא שבאמת ובדק פסק הרי"ף כרב המנונא והכי דייק מלשונו שכתב ולא סמכינן אשנוייא ר"ל לא סמכינן אשנויי דחיקי כמו שמפרש רבה דמשבש ותני אלא שבקינן הברייתא כמו שנשנית וסמכינן להאי פירושא דרב המנונא ומתניתין כמו שתרץ רב נחמן וכן פסק רבינו אשר בשם ר"ח ובעל העיטור והרמב"ם בפ"ד מהלכות שותפין עיין שם:
ומ"מ יש לאיסתפוקי בדברי הרי"ף אם כשאמר רב המנונא אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע או דווקא נקט שור לחרישה כלומר דמשום דלקיחתו היה לחרישה אע"ג דעומד לטביחה הואיל דסופו הסכים עם תחילתו כיון שמכרוהו חי או דלמא כוונת הרי"ף דה"ה בשלקחוהו לטביחה ועומד לטביחה ושור לחרישה דנקט לאו דווקא אלא כיון דרבה נקט שור לחרישה נקט נמי איהו אבל אין הכי נמי דה"ה שור לטביחה וכשמכרוהו חי השכר לאמצע גם בזה רבו הדעות אכן לאהבת הקיצור לא אביא אלא גדולי ההוראה אשר הבית נכון עליהם המה הגבורים הרמב"ם והר"ן וסמ"ג כלהו סבירא להו דאפילו שור לטביחה ועומד לטביחה ומכרוהו חי השכר לאמצע וזהו הפירוש שנסתפקנו בהרי"ף: והר"אש גם כן אית ליה האי סברא והכריע בראיות ברורות כשמש בחצי היום כאשר יראה המעיין במקומו והוסיף גם הוא לומר בשם המפרשים דבכל מיני שיתוף סחורות אם נשתתפו בסתם לוקח המועט כמרובה בשכר ובהפסד והטעם כמפורש בירושלמי או משום דאיבעי ליה לאתנויי בעל המאתים שיטלו בריוח כפי הקרן ומדלא התנה אנו אומדין דעתו שהסכים שיטול בעל המנה חצי הריוח לפי שהוא בקי במשא ומתן או שום אמתלא אחרת לפי שדרך כל המשתתפין להתנות לחלוק הריוח לפי הקרן ומדלא התנה אומדנא דמוכח ואע"פ שהר"אש סבירא ליה דשור לטביחה ועומד לטביחה שהוא הוא סברת הרי"ף והרמ"בם: אכתי יש הבדל מה ביניהם כי להר"אש אפילו טבחוהו השכר לאמצע וכן בכל מיני סחורות אם נשתתפו סתם לוקח המועט כמרובה ולהרי"ף והרמ"בם אם טובחוה ואפי' לקחוהו לחרישה חולקין לפי המעות ואם מכרוהו חי אפילו לקחוהו לטביחה חולקים וה"ה לכל סחורה הראויה לחלק חולקין לפי המעות וכשאינה ראויה לחלק חולקים בשוה:
למדנו מכאן דבהטלת לכיס יחלוקו השותפין בשוה בשכר כבהפסד ולענין קניית השותפות כתב הרמב"ם בפ"ד מהלכות שלוחין ושותפין דצריך שיגביהו הכיס שניהם אבל אם כתבו שטר והעידו עדים אע"פ שקנו מיד שניהם שיביא זה מאה וזה מאה וישתתפו בהן לא קנו ועדין לא נעשו שותפין שאין המטבע נקנה בחליפין ע"כ דבריו:
אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבא לענין שאלתינו שהוא התכלית המכוון ונאמר שלכאורה נראה שהדין עם שמעון כיון שהטילו לכיס כל א' וא' אלף פלוריניס והגביהו הכיס שניהם כדת וכהלכה ושמעון קבל עליו להתעסק בהם ושיהיה הריוח וההפסד לאמצע והלך שמעון וקנה סחורה מלוי והורע מזלם והפסידו ג' אלפים פלוריניס וראובן הלך לו לארץ אחרת והניח נכסים ביד אשתו ועכשיו בא לוי לגבות מקצת חובו דהיינו החמש מאות: דין הוא שישלם אשתו ובניו מן הנכסים שהניח ראובן מכמה טעמי הא' שהטילו שוה בשוה וכיון שכן מסתמא נעשו שותפין בכל ממונם ואפילו אליבא דהר"יף והרמ"בם שאמרו שסחורה הראויה לחלק חולקין לפי המעות היינו דווקא בענין שהא נתן בכיס יותר מחברו אבל כששניהם הטילו שוה בשוה לא עלה על דעתם ז"ל לומר שחולקים לפי המעות אלא חולקים בשוה. ובנ"ד הטילו שוה בשוה ונשתתפו סתם וראובן נתן מעותיו לשמעון להרויחם ש"מ שקבל עליו כל אונסא דמתיליד בכל מה שיעשה דהגע עצמך שבמקום שהוזל השער וירדו הנכסים אירע שנתייקר השער לא היה ראובן או בניו תובעין הריוח עכשיו שהפסידו דין הוא שישלמו חלקו המגיע לו מן ההפסד מהנכסים שהניח:
ואם אמר יאמר ראובן או בניו אין לנו לתת לך כלום כי לא עלה בדעתו להיות שותף כי אם באשר הוא שם דהיינו האלף שהטיל לכיס זאת אינה טענה שיכול שמעון להשיב הוה ליה לאתנויי כדרך כל המשתתפין ומדלא התנה קבל עליו כל עסק השותפות בין בשכר כבהפסד מידי דהוה אהא שכתב הרמ"בם בפ' כ"ה מהלכות מלוה ולוה ז"ל שנים שלוו בשטר א או שלקחו מקח א' וכן השותפין שלוה א' מהם או לקח בשותפות הרי הן ערבאין זה לזה אע"פ שלא פירש וכן פסק מרן בח"ה סי ע"ז עיין שם הגם שראיתי הפוסקים חלוקים בדברי הרמ"בם ובהבנתו עבור חילוף גירסאות שנזדמנו להם לפי גירסת הטור הלווים והשותפין שוים שיפרע ממי שירצה ולפי הנוסחא שנמצא למוהר"יק בשורש קפ"ג והיא הנוסחא האמיתית כיון שבה הסכימו גדולי הפוסקים היא דדווקא בשנים שערבו לא' יפרע ממי שירצה כמו שהזכיר הרמ"בם ז"ל סמוך לדין הנ"ל אבל הלווים והשותפין כל א' נעשה לוה בחצי המעות וערב בחצי האחר אם כן בנ"ד כ"ע מודים דראובן חייב בחצי המעות וערב בחצי האחר במה שלוה שמעון לעסק השותפות יהיה איך שיהיה או בדין ערב אליבא דהרמ"בם ושאר הפוסקים אובדין לוה כמו גירסת הטור כיון שהניח נכסים ביד אשתו:
ועוד ידי נטויה לחייב ראובן או בניו ממה שכתב הטור בסי' ע"ז בשם הרמ"בן ז"ל שותפין שלוה א' מהן השני משתעבד ר"ל שהשני משועבד במה שלוה חברו אפילו לא היה עמו בקנין ודווקא שהוא מודה שמה שלוה שותפו הוא לצורך השותפות ואז הוא מתחייב אע"פ שלא נכנס עמו בשעת הלואה שהשותפין כשלוחין זה לזה אבל אם כפר השותף ואמר שמעולם לא נכנס דבר זה בשיתוף אין הודאת שותפו מזיקו לכלום עד שיתברר הדבר שלצורך השותפות לוה מה שלוה: וכתב עוד שא"א הר"אש לא היתה כך כוונתו שכתב בשאלה פ"ט ז"ל ראובן ושמעון היו שותפין במעות ולוה ראובן מלוי ממון בשטר ועתה בא לוי לגבות שטר חובו משמעון כי אומר אף אם לא היית בקנין מ"מ מה שהלותי לובא לתועלת שניכם ששותפין הייתם בכל ממונכם ושמעון אומר לאו בעל דברים דידי את השיב הדין עם שמעון כי לא חל השעבוד עליו שאין שמעון משתעבד במאמר ראובן כל זמן שהוא בעצמו לא היה בשעבוד אמנם אם יש ממון השותפות ביד שמעון יגבה לוי חובו מחלקו של ראובן אחר שממון השותפות ביד שמעון:
ברם מקדמת דאתינן לסיומא דמילתא נפרש כל סברא וסברא ואגב נבוא גם כן לבאר דברי הרמב"ם במה שהבאתי לעיל כי דבריו סתומים וחתומים: דע שמה שכתב גבי שנים שלוו בשטר וכו' וכן שני שותפין שלוה א' מהן או שלקחו מקח ערבאין זה לזה: סובל א' משני פירושים. הא' שחייב השותף השני היינו כשיש שם בירור אמיתי שהמעות או הסחורה לקחה לצורך השותפות בין שיהיה על פי הודאת השותף השני בעצמו או שיעידו עדים אבל באומדנא לא מחייבינן השותף השני: אבל הנראה שהנכון בדבריו הוא דגם השני חייב בין באומדנא בין בסחורה שקרוב הדבר שלקחוהו לצורך השותפות כגון שהיו רגילין שותפין להסתחר בה וזה הפירוש נראה מוכרח בדבריו מדסתם ואמר שלוה א' מהם וכו' ולא פירש באיזה אופן יתחייב השותף השני אם באומדנא או הודאתו או עדים משמע כל שיש רגלים לדבר שלקח לצורך השותפות יתחייב השותף השני:
והרמ"בן רוח אחרת היתה עמו שכתב דאין השותף השני מתחייב אלא בהודאתו או שיתברר הדבר שלצורך השותפות ליה: והבירור שהזכיר הרב צ"ל על פי עדים דאין ללי בירור גדול אלא עדים לא באומדנא כמו שאמרנו אליבא דהרמב"ם:
והר"אש מוסיף על הראשונים לומר שאינו חייב אלא כשעומד בשעת השעבוד ואין הודאתו ולא העדאת עדים מזיקו אלא הקפיד על העמדת השעבוד ואז יתחייב השותף השני:
ובזה אתיא שפיר לנ"ד שחייב ראובן או בניו לשלם החוב מן הנכסים שהניח ונאמר לא מיבעיא אליבא דהרמ"בם דסגי באומדנא לחייב השותף השני כמו שהזכרנו לעיל ובשאלתין גם אנחנו אלה פה אומדין דעתו של ראובן לומר שנתן המעות לשמעון לפי שהוא בקי במשא ומתן יותר ממנו ובעת שנכנסו לשותפות לא התנה ראובן מסתמא נעשו שותפין בכל וחייבין בניו לשלם חצי ההפסד ואפילו אליבא דהרמ"בן דאמר שאינו חייב השותף השני אלא על ידי בירור דהיינו בעדים ובנושא דידן אין עדים אפילו הכי מורה בשאלתינו דחייב דעד כאן לא קאמר הרמ"בן התם דצריך בירור הגם ששניהם מתעסקים ביחד משום שאינו ידוע לכל שמה שלקח הוא לצורך השותפות אבל בעניינינו שהכל יודעים שהיו שותפין וגלה לנו ראובן ששמעון יתעסק בממונו ובעת שלקח שמעון הנכסים מלוי אמר לו שראובן שותפו רצונו לומר שמה שלקח הוא לצורך השותפות ודאי בכי האי גוונא מודה הרמב"ן ז"ל דאינו צריך בירור אחר: ולהר"אש דאמר אין הודאת השותף מזיקו לכלום זהו דווקא כשאינו עומד במעמד השעבוד אבל שאלתין כיון שראובן נתן רשות לשמעון בהחלט להתעסק בנכסיו ולא התנה עמו שלא יתעסק יותר ממה שהטילו לכיס אמרינן איהו דאפסיד אנפשיה וכל נכסיו משועבדין וערבאין לשלם החמש מאות פלוריניס מכח השטר חוב שעשה שמעון: זהו הנראה לפום רהטא:
אמנם אחר החקירה והדרישה והתמדת העיון מצאתי וגם ראיתי הטענות שטוען שמעון לבני ביתו של ראובן לשלם חצי ההפסד מן הנכסים שהניח כפי הנראה שהדין עמו וטענותיו חזקות בריאות וטובות ואני חומר אדרבא שהם צנומות ושדופות קדים לא שורש ולא ענף והטענה שטוענין בני ביתו של ראובן הם יתדות אשר עליהן אנו סומכין להצילם מלשלם כלום אבל קודם שאביא ראיות להפוך בזכותיה של ראובן אסתור הטענות שהביא שמעון המלמדות עליו זכות:
ואען ואומר מה שאמרת בתחילה מתוך הסוגיא דהשותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים חולקין השכר וההפסד לאמצע ובנ"ד גם כן יהיה השכר וההפסד לאמצע כיון שהטילו לכיס שוה בשוה היינו דווקא במעות שהטילו לכיס אבל להשתעבד לשלם מביתו לא כמו שהביא הטור בסי' קע"ז בשם הר מה וגם מרן הביאו בשולחנו הטהור באותו סי' וז"ל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ה"מ כשנשתתפו בגוף הממון אבל להשתעבד לשלם מביתו ההפסד לא כגון אם נפסדו הכל לא אמרינן שישלם בעל המנה לבעל המאתים חמשים מביתו ובנ"ד גם כן לוי בא להוציא מבית ראובן החמש מאות פלוריניס מכח השטר חוב שעשה לו שמעון בעת שלקח הנכסים לצורך השותפות וכיון שכוי בא להוציא ממון מיד המוחזקים ודאי בעל השטר על התחתונה ואם כן חייב שמעון לשלם החוב:
ועדיין יש לבעל דין לחלוק ולומר דשאני התם דלא מחייבינן לשלם מביתו היינו דווקא כשהא' הטיל לכיס יותר מחברו או אין לנו לחייב בעל המנה לבעל המאתים לפי דהוה ליה לאתנויי ולומר לחברו דע כי כל הסחורה הנעשית בזה המעות נחלוק לחצאין אבל אם יפסד הכל גם כן צריך אתה לפרוע החמשים שאנו מוותר לך ומדלא התנה כדרך הנהוג בשותפות כמו שאומר הר"אש ש"מ נתרצה באותו מנה שהניח חברו ליתן לו השכר לאמצע וגם כן ההפסד באותו ממון שתחת ידו אבל בנ"ד שהטילו שוה בשוה וגם ראובן לא התנה יש לנו הוכחה גמורא שקבל עליו כל אחריות השותפות וכשם שבשנים שלא הטילו לכיס שוה בשוה העדר התנאי מועיל לבעל המנה שלא ישלם החמשים מביתו בנ"ד גם כן בדין היה שישלם מביתו כיון שראובן גם כן לא התנה זה אינו יכול להיות לפי הנראה בשאלתין שהוא הענין בעצמו שדבר הר"מה מפני שמה שאמר הר"מה הוא בנושא שהא מתעסק הנראה מפשט הגמרא כמו שחומר הר"אש שבעל המנה הוא המתעסק ויטול הריוח וההפסד לאמצע לפי שהוא יותר בקי במשא ומתן ובהא אמר הר"מה שלא ישלם מביתו ובנושא דידן שמעון גם כן הוא המתעסק ושמעון הוה ליה לאתנויי שאם יארע זמן מה שנשא ונתן יותר ממה שהטילו לכיס כנ"ד ליתרע מזליהו והפסידו הכל שישלם ראובן ההפסד בשוה וכיון שלא התנה איהו דאפסיד אנפשיה וראובן לא היה צריך להתנות כי מעשיו מוכיחים שלא ירצה להיות שותף אלא במה שהניח בכיס כיון שנשתתפו סתם והמשתתף סתם אינו אלא שבכיס כמו שאומר הכ"מ בדברי הרמ"בם בפ' חמישי מהלכות שותפין ז"ל הרמ"בם המשתתף עם חברו בסתם וכו' אחד מן השותפין שעבר ומכר בהקפה או פירש בים או הולך למקום אחר או שנשא ונתן בסחורה אחרת וכן כל כיוצא באלו הדברים כל פחת שיבא מחמת שעבר חיוב לשלם בעדו ואם היה שם שכר השכר לאמצע כמו שהתנו ביניהם בשכר לפיכך הנותן מעות לחברו בתורת שותפות ליקח חיטים לסחורה והלך וקנה שעורים או איפכא אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע וכן אם הלך ונשתתף עם אחד בממון השותפות אם הפסיד הפסיד לעצמו ואם נשתכר השכר לאמצע  אבל אם נשתתף עם אחר בממון עצמו אם פחתו פחת לעצמו ואם הרויח הרויח לעצמו ואם התנו ביניהם הכל לפי התנאי ע"כ:
והרב כ"מ כתב על הבבא שכתב הרמב"ם אבל אם נשתתף עם אחר וכו' וז"ל קשה שלא ימנע או הם שותפין בכל ממון שבידם או לא: אם הם שותפין בכל היאך יש לזה ממון שאינו של השותפות:, ואם אינם של שותפין בכל פשיטא שהריוח וההפסד הוא לעצמו: והשיב דמיירי שלא נשתתפו בכל מעות שבידם ואפילו הכי ה"א דכיון דאין לו להתעסק בסחורה אחרת מפני שמתרשל בעסק השותפות כשנתעסק בסחורה אחרת הריוח לאמצע קמ"ל:
זכינו לדין שהמתעסק סתם אינו יכול לעשות דבר מה בלא ידיעת חברו כמו שאומר הרמ"בם בפירוש עבר ועשה שלא מדעת חברו ואח"כ הודיעו ואמר לו עשיתי כך וכך והסכים למעשיו הרי זה פטור מינה היכא דשינא ולא הודיעו חייב ונ"ל שהרמ"בם כלל נ"ד באומרו וכן כל כיוצא באלו הדברים ש"מ כל היכא דאיכא שינוי חייב ובנושא דידן גם כן לא הודיע שמעון לראובן לקיחת הנכסים וכיון שהרב ב"י גלה אוזן בלימודים שהמתעסק סתם אינו שותף בכל ממונו מדאמר הרמ"בם אם הלך ונשתתף עם אחר וכו' בנ"ד מצינו למימר נמי כיון שהיו מתעסקים סתם מסתמא אינם שותפין בכל שבידם אלא במה שהטילו לכיס והואיל ושמעון שינה ונשא ונתן יותר מן הדמים המונחים בכיס חייב שמעון לשלם כל החוב:
ועדיין חל עלינו חובת ביאור ממה שהבאתי לעיל דהיינו השותפין שלוה א' מהן או לקח בשותפות הרי הן ערבאין זה לזה וכו' כפי הנראה סותר כל בניינינו עד היסוד וראובן יהיה חייב לשלם מדין ערב כיון שהניח נכסים זה אינו יעלה על הדעת דאין הנדון דומה לראייה דשאני התם דערבאין זה לזה היינו דווקא בנושא שלקח א' מהן במעמד השותף השני והאחר יודע המקח ושטר המקח נעשית על ידי שניהן דין הוא שיהיו ערבין זה לזה אבל בנ"ד ששטר המקח לא נעשה אלא על שמעון וראובן אינו יודע המקח ושטר החוב אינו אלא על שמעון לית דיינא ודינא שיתחייב ראובן כלום: ולהרמ"בן דמחייב השותף השני במה שלוה חברו אפילו לא היה עמו בקנין דווקא שהוא מודה במה שלוה חברו אבל אם כפר לא עד שיתברר כמו שאומר בפירוש ובנ"ד בני ביתו של ראובן כופרים לומר שמה שלקח שמעון אינו לצורך השותפות וכיון שביררנו שבנ"ד אינן שותפין בכל צריך הוכחה גמורא שלקח שמעון הנכסים לצורך השותפות והואיל שאין לנו בירור אלא על פיו לאו מפיו אנו חיין דלאו כל כמיניה לחייב השותף השני ולהוציא ממון מן המוחזקים וכ"ש אליבא דהר"אש דאמר אפילו אם יודה השותף השני שהיה המקח לצורך השותפות לא משתעבד השותף השני כיון שלא היה בנמצא בשעת השעבוד ק"ו בן בנו של ק"ו בנ"ד דאיכא טובא לזכות ראובן או אנשי ביתו שלא יתחייבו לשלם שום דבר מן החוב לפי שלא היה בנמצא בעת השעבוד ושטר השעבוד לא נעשה אלא על יד שמעון ועוד שלא היה שמעון מודיעו בעת שלקח הנכסים מלוי: לכן נ"ל דאינם חייבין כלום מהחמש מאות פלוריניס ואי לא מסתפינא הייתי אומר שאפילו האלף פלוריניס שהטילו לכיס ישלם שמעון כיון שהיה וותרן להרויח יותר ממה שהיה בידו והטעם שיכול ראובן אילו הוה קמן לטעון לומר מי שמך לאיש שר ושופט עלי לצאת מן הגבול שהגבלתי עכשיו שעשית שלא כדין עליך להביא ראיה שחה שנתת היה לצורך ואם כן לפחות יהיה חייב שבועת השותפין שמה שנתן היה לצורך השותפות אבל לישבע להוציא מביתו לא שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין כמו שאומר הרמ"בם ודעימיה בסוף הלכות שלוחין ושותפין והן הן דבריו ראובן שהטיל לכיס ת' דינרים והטיל שמעון ר' ונשתתפו ונשאו ונתנו ביחד והרי הממון כולו ביד ראובן וטען ראובן שפחת מן הקרן חמש מאות דינרין אין אומרים ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו כך וישלם שמעון חמשים מביתו אלא ישבע ראובן שביעת השותפין שפחתו וילך במנה שבידו בלבד ולא ישלם שמעון כלום טען ראובן ששמעון יודע בודאי בפחת זו שפחתו יגלגל על שמעון שאינו יודע בודאי סכום הפחת הזה. ואם לא נתעסק שמעון בשותפות זו כלל ישבע שמעון היסת שאינו יודע בודאי בזה ההפסד ויפטר ולא עוד אלא אם היה זה המנה הנשאר ביד שמעון חולקין אותו בשוה שאין השותף מן הנשבעים ונוטלין כדי שישבע ויטול מה שביד חברו אלא נשבע ונפטר או נוטל מדבר שתחת ידו והזהר בדין זה שכבר טעו בו בעלי הוראה: טען שמעון שיש ללוי עליו חוב בזו השותפות מנה אם היה בידו כדי החוב והיה יכול ליתנו ללוי נאמן ונותנין החוב ואח"כ מחשבין ואם אין בידו ליתן אינו נאמן להוציא מיד ראובן או מן הסחורה הידועה לשותפות שמא קנוניא הם עושין שמעון ולוי על נכסי ראובן אפילו היתה המלוה בשטר וכו' ואע"פ שהראב"ד סבר דלעולם הפחת לפי המעות והשכר לאמצע כמבואר בהשגותיו אכתי לענין שאין השותף מן הנשבעים ונוטלין הם שוין:
הא קמן דאין השותף מן הנשבעין ונוטלין ועוד דחיישינן לקנוניא אם טען שמעון שיש ללוי עליו חוב בשותפות מנה ואם אין בידו ליתן אינו נאמן להוציא מיד ראובן וכו' בנ"ד גם כן אינו חייב ראובן או בני ביתו לשלם כלום דכלהו איתנהו ביה חדא שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין לישבע שהשטר חוב שעשה ללוי הוא לצורך השותפות ועוד חיישינן לקנוניא כמו שאומר הרמ"בם ובנושא דידן באין לוי ושמעון להוציא מבית ראובן ובכי האי גוונא אמרינן ודאי דחיישינן לקנוניא והנושא שדבר הרמ"בם הוא עניינינו בעצמו ולא היה צריך להאריך כל זה אלא להפיס דעתו של ה"ה כי די לנו שהרמ"בם אומר כן שמימיו אנו שותים לפי שבדיני ממונות נהנו כל העולם כמותו כמו שאומר הב"י בסי' קע"ו עיין שם:
קנצי למילין אין ראובן חייב לשלם כלום כ"ש בניו מכל הטעמים הנזכרים בין שמה שהטילו לכיס דווקא נתן ראובן לסחורה ולא יותר ואם יעלה על הדעת שמה שהטילו לכיס הוא משום קנין לקיים השותפות לזה אענה שאינו צריך סך גדול כזה כי די לנו במנה או פחות וכיון שהטילו לכיס אלף פלוריניס ודאי לא קבל עליו להיות שותף אלא במה שבכיס: ועוד שראובן לא היה בשעבוד המקח ולא דמי למי שלוה וכו' כמו שרצה הח"ה להשוותו כי שם היה בשעבוד המקח וזה החילוק מוכרח בדברי הרמ"בם דאם נאמר שאע"פ שאינו בשעת המקח נעשין ערבין זה לזה היכי אמר הרמ"בם דחיישינן לקנוניא אפילו היתה המלוה בשטר הלא השטר מוכיח ששמעון חייב ללוי וכמו כן כתב דערבין זה לזה אלא ודאי כמו שאמרנו דדווקא ערבין כשהיה בנמצא בשעת המקח וכשהוא חושש לקנוניא הוא כשאינו בשעת השעבוד וכנ"ד לא היה ראובן בשעת המקח כפי הנראה בשאלתינו ולא תיסק אדעתין שמה שאמר שמעון ללוי שראובן שותפו הוי ליה כשעת העמדת המקח גם זה אינו מועיל לשלם ראובן או בני ביתו מן הנכסים שהניח כלום כי מה שאמר שראובן שותפו אינו במשמע שהנכסים היו לצורך השותפות אלא אמר ללוי כן לפי שאם לא יאמר שראובן שותפו אפשר שלא יתן לו הנכסים באשראי וכדי לפייסו דבר בפיו מה שלא היה בלבו ולא היה בדעתו שראובן יהיה לו חלק מן הנכסים הנלקחין מלוי דאם איתא שהיה פיו ולבו שוין היה אומ' ללוי דע כי הנכסים הוא לצורך השותפות ולאות אמת חתמתי שמי בשותפות כדרך התגרים והיה הודיע לראובן או לאנשי ביתו שלקח הסחורה בשותפות כי מדברי השאלה משמע שבעת שלקח המקח היה במדינה שאומר אח"כ נשא ונתן בהם שמעון והורע מזלם וראובן הלך לו לארץ אחרת כיום הזה נראה שהיה בשעת המקח בעיר ואם ת"ל שאינו בעיר עדיין נשארו אשתו ובניו באותה המדינה והיה חיוב להודיע להם לראות אם הסכימו למעשיו או לא וכיון שלא הודיע לא לו ולא לאנשי ביתו נעוץ סופו בתחילתו שהוא איש רע מעללים וידיו חמס מלאו ומעשיו מורין כן שכתב השטר בשמו שאם ירויחו הנכסים ובא ראובן ליטול חלקו יאמר לו אני לא לקחתי הנכסים בשותפות אלא לעצמי כי השטר מוכיח שאינו לשותפות אלא ודאי מדלא כתב השטר בשותפות ניכר שרמאי הוא וההפסד הוא לבדו ישלם וכיון דחיישינן לרמאות נ"ל דחייב שבועת השותפין כמו שטוענין בני ביתו של ראובן שהשני אלפים פלוריניס שנתן היה מן השותפו' דהא בכל מקום דאיכא חשדא תקנו חכמים שבועת השותפין מפני שהמתעסקים מורין היתר לעצמן שכל מה שיקחו מנכסי בעל המעות ראוי הוא להם מפני שנושאין ונותנין וטורחין לכך הטילו חכמים שבועה בטענת ספק כדי שיעשו כל מעשיהן בצדק ואמונה ואפילו אם מת השותף הא' היורש יכול להשביע השותף האחר כמו שאומר הרמ"בם בפ"ט מהלכות שלוחין ושותפין עיין שם ואם כן בני ביתו של ראובן יכולים להשביעו שבועת השותפין כיון דאיכא חשדא כמו שהזכרנו ועוד נ"ל לומר דאינם חייבים לשלם כלום ועל האחרון אני בא ונאמר דאם תמצא לומר דשמעון איש תם ירא אלדים וסר מרע ונשא ונתן באמונה אכתי מידי ספק לא יצאנו ואין מוציאין ממון מן המוחזקים מספק וכיון שהנכסים ביד אשתו והם המוחזקים אמרינן אוקי ממונא אחזקתיה והבא להוציא ממון צריך כחא יתירא דהמוציא מחברו עליו הראיה והטענה שטוען שמעו שאמר ללוי שראובן שותפו ולוי מודה לדבריו אינה טענה כי לא היו שם שני עדים לאמת הדבר ואם כן שמעון הניח מעותיו על קרן הצבי וחייב לשלם החמש מאות ואם אין לשמעון נכסים כל כך לשלם החמש מאות ישא לוי עיניו לשמים ויבקש מלפני שוכן מעונו שימלא חסרונו כי אין לו חלק ונחלה בנכסי ראובן כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיבא אל מול כסא אשר שם משפט ההוראה:
נכתב ונחתם ביום ששי בסדר ובשנת ככל המצוה אשר צויתי אתכם לפ"ג:
יעקב חזקיהו בן לא"א החכם השלם כמוה"רר דוד ישראל עטיאש נר"ו:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל מ"ס נדפס בתכלית היופי ספר עטרת זקנים מאבראבינאל ונדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: