שאלה ראובן היה איש חכם ובקי באומנותו במלאכת תיקון המשי כגון הטווי וכיוצא בזה ונזדמנה לו איזו סחורה ממלאכתו בבית גוי ולפי שנראה לו ריוח בזאת הסחורה קנאה לעצמו אמנם לא היה מעות בידו וגם הגוי לא היה מאמינו אשר על כן הוצרך ללכת לבית שמעון לשיקדים לו המעות שווי המשי בתנאי שאותה הסחורה תשאר בבית שמעון עד אחר גמר מלאכתו כי עדיין הייתה המשי כברייתה בלי שום תיקון וכיון שאחר תקונה תשוה יותר מחצי דמיה שהיתה שווה קודם טוויה הנה ימסור ראובן לשמעון בכל ליטרא משי ריוח חצי דמיה ד"מ אם נתן לגוי ד' פרחים אחר תקונה ישלם לו ראובן ששה פרחים ושמעון חייב עצמו באונסין אם ישרף ביתו או אם יגנבו או אם ישחיתוה המים וכיוצא בזה אכן כיון שדבר זה קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא יהיה אסור מפני שנוגע בו איסור רבית אם לא:
תשובה הנה ראה ראינו דברי השאלה הזאת נבוכים הם באר"ש סגר עליהם המד"בר את הדרך נלך בה כי לא פורש מה יהיה משפט שמעון ומעשהו ומה שמו אשר נקרא לו בעסק הזה אם נגזור עליו שם מלוה אם בשם בעל מעות יכונה ועם היות שלכל הפנים לא ימלט מאיסור רבית דבריהם כאשר נבאר במה שיבא נראה שהחכם השואל רצה להעלים הענין לבל יזכר שם מלוה ללמד זכות על שמעון שימנע ממנו איסור רבית באופן זה לפי דעתו:
ואולם אנחנו מצאנו ראינו בחפשינו באמתחות ספרי הפוסקים כי לא ימלט שמעון משגיאת רבית יהיה באופן שיהיה אמנם מ"מ הנראה לנו באמיתת הענין הזה מדברי החכם השואל הוא שנגזור על שמעון שם מלוה ולזה נתחיל בו הענין וזה שהרמ"בם כתב בפרק שמיני מהלכות מלוה ולוה הלכה י"ב וז"ל אין מקבלין צאן ברזל מישראל מפני שהוא אבק רבית וכיצד הן צאן ברזל הרי שהיו לו מאה צאן וקבלם ממנו להטפל בהם ויהיו הגזות והולדות והחלב לאמצע לשליש או לרביע עד שנה או עד שנתים כמו שהתנו ביניהם ואם מתו הצאן הרי המקבל משלם דמיהם הרי זה אסור שהרי בעל הצאן קרוב לשכר ורחוק להפסד לפיכך אם קבל עליו בעל הצאן שאם הוקרו או הוזלו או אם נטרפו הרי הן ברשותו הרי זה מותר וכן כל כיוצא בזה עכ"ד והנה מבואר טעם האיסור כי אלה הצאן מה עשו ביד המקבלם כי אם בתורת הלואה וכמו שכתב הטור בהלכות רבית סימן קע"ז ודבר זה אסור שהרי מיד נעשו עליו כמלוה ונמצא הריוח שנותן לו הוא רבית עבור שבעל הצאן קרוב לשכר ורחוק להפסד ולא ישוער ההיתר בזה כי אם בשיקבל עליו כל האחריות הן ביוקר וזול הן באונסין ולזה בנושא שאלתינו ששמעון הקדים המעות לראובן בתורת הלואה ולא קבל עליו אחריות המשי ביוקר וזול שהרי ברור לו בתכלית הבירור עודף הריוח בשווי המשי אחר הטווי והקרן קיים לו שהרי העושר שמור לבעליו לדעתו שמירה מעולה בלי שיבא לו היזק מה כי אם בסבה רחוקה נראה פשוט לדעתינו שאסור לשמעון לקבל הריוח מראובן באופן זה משום רבית דבריהם ואולם לא גמרנו שיהיה רבית של תורה עם היות על דרך הלואה עבור שלא נתחייב ראובן לתת לשמעון דבר קצוב הן ירויח הן לא כי אם לפי מה שיבא ממלאכת הטווי:
והנה הראיה היותר גמורה לעניינינו הוא מה שכתב הטו"ר בסי' קס"ז וזה לשונו מלוה אדם לחבירו מנה על תנאי שיתעסק בו לריוח המלוה עד שיהא שני מנים ויהיה באחריות המלוה עד אותו זמן ולכשיהיו ב' מנים יחזרו ב' המנים מלוה ומשם ואילך יהיה כל הריוח ללוה ובלבד שיתן לו שכר עמלו עד שיהיו ב' מנים שלא יהיה רבית מוקדמת עכ"ל:
הרי לך ענין דומה לענינינו אשר לא יותר מעשהו כי אם בקבלת אחריות ובשכר העמל ולזה בנושא שאילתנו שחסרו התנאים אלה ששמעון אינו משלם לראובן שכר עמל המשי גם לא קבל עליו אחריותו כמו שאמרנו נראה לנו במה שאין ספק בו שהדבר אסור משום רבית:
אמנם אם יאמר אומר שמעולם לא עלה על דעת שמעון לתת המעות בתורת הלואה כי אם בתורת עסק ובשם בעל מעות יכונה כי לא ימנע מחלוקה זאת כי שם שותף לא יפול עליו כמו שיתבאר מדברי הרמ"בם שנביא עתה עם כל זה לא ימלט מאיסור רבית ולהבין זה נקדים תחלה מה שכתב הרמ"בם בפרק ששי מהלכות שלוחין ושותפין שנים שהם נושאים ונותנים בממון השותפות אף על פי שהממון של אחד מהם הרי זה נקראת שותפות ואם פחתו או הותירו הרי הוא לאמצע ויש להם להתנות בשכר והפסד כל מה שירצו כמו שביארנו אבל אם היה האחד בלבד הוא שנושא ונותן בממון השתוף אף על פי שהממון משל שניהם הרי זו השותפות נקראת עסק וזה הנושא ונותן נקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במשא ומתן ושותפו שאינו נושא ונותן נקרא בעל המעות עכ"ד הנה יורה מזה במה שאין ספק בו ששמעון אינו שותף עם חבירו ראובן עבור שאינו מתעסק כלל במלאכת המשי ולא יגזור עליו שם אחר כי אם בעל המעות ומעתה נבא לדין ונאמר שגם בזה יש אשם רבית לשמעון בעסק זה שהרי כתב הרמ"בם בפרק אשר קדם זכרו וז"ל תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהם יהיה חצי הממון בתורת הלואה והרי המתעסק חייב באחריותו אף על פי שאבד באונס והחצי האחר בתורת פקדון והרי הוא באחריות בעל המעות ואם נגנב או אבד החצי של פקדון אין המתעסק חיוב לשלם ולפיכך יהיה שכר זו החצי אם הרויח של בעל המעות ולפי תקנה זו אי אפשר שיהיה השכר או ההפסד של כל הממון לאמצע בשוה שאם אתה אומר כן נמצא בעל הממון נוטל שכר חצי מעותיו שהן פקדון ואינו עושה כלום אלא זה המתעסק טורח לו בחצי של פקדון מפני מעותיו שהלוהו ונמצא באין לידי אבק רבית והיאך יעשו אם רוצה להיות השכר או ההפסד לאמצע בשוה יתן למתעסק שכרו שבכל יום ויום מימי השותפות כפועל בטל של אותה מלאכה שבטל ממנה ואם היה לו עסק אחר כל שהוא להתעסק בו עם מעותיו של זה אינו צריך להעלות לו שכר של כל יום ויום אלא אפילו העלה לו דינר בכל ימי השותפו' דיו ואם פחתו או הותיר יהיה לאמצע ... ועוד תקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהם ופחתו או הותירו ולא רצה ליתן לו שכר עמלו בכל יום ולא התנו ביניהן שום תנאי שיהיה שכר המתעסק באותו חצי של פקדון שליש ריוח הפקדון שהו' שתות ריוח כל הממון ... עכ"ל:
הנה למדנו מכל זה איסור העסק למחצית השכר עם היות שכל אחד מקבל עליו אחריות חלקו אף באונסין בזולת שיתן בעל המעו' למתעסק שכר עמלו ולזה בנושא שאלתינו שהוא בנין שלא נזכר שם שכר פועלו ומלבד זה שמעון הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד נראה ברור שיש אשם רבית עליו אם ירצה לעשות העסק הלז וכבר אמרנו שלדעתינו זה העסק הוא בתורת מלוה ואין ספק באיסורו כלל:
בסדר ובשנת זאת אות הברית אשר הקימותי לפ"ג:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמה"ר יעקב די מיזה מ"כ: