שאלה עה איש אחד בליעל חמד נפשו באשת חברו ובהיות שהאשה היתה צנועה בתכלית שלא היה ביכולתו להפיק רצונו עמה כי אם במות בעלה ביקש קטטות עם האיש ההוא מיום ליום עד שכל כך בערה בו אש האהבה על האשה הנ"ל שיום אחד בהיות שניהם בשדה עשה עמו מלחמה ושלף חרבו להורגו והנה שני אנשים עברו באותה שעה לבא לעיר ובראותם מרחוק חרבו שלופה בידו התרו בו כדין תורה והוא השיב להם שהוא רוצה להמית את האיש הזה שהוא אויב לו וכך עשה קודם שהגיעו האנשים העברים אליו ותקף שהמית אותו ברח הרשע ההוא אל בית טבח אחד מכירו שהיה דר בכפר אחת סמוך לעיר והנה השני יהודים הנ"ל בבואם לעיר העידו מה שראו לפרנסי הקהל ויהי כי ארכו הימים נתגלה הדב' הרע לשופטי העיר ובקשו אחר ההורג ומצאו אותו שני שוטרי העיר טמון בבית השוחט הנ"ל ולקחו אותו ויהי בעוברם ברחוב היהודים נתעצם מהם אותו רשע וברח בבית הכנסת והנה שופטי העיר שואלים אותו מן היהודים לתת אותו בידם שהנה בן מות הוא ואם לאו יתנו אותו גוזרים כלייה תרב ואבדן על כל היהודים שבאותו העיר עתה באתי לשאול אם מותר למסור רשע כזה בידם כפי דין תורה או אסור לפי שאף שחטא ישראל הוא ובזמן הזה אין לנו כח להמית אותו על הכל יורה המורה ושכמ"ה:
תשובה הנה לחומר הענין היתי צריך להאריך בדבר ולבאר וללבן הלכה זאת בכל חלקיה אך בעוונותי ראות עיני חשכו ואין בי כח לעיין ולפלפל הדבר כחפצי לכן אלך לבד להוציא הדין כפי סברת רוב הפוסקים בענין כנ"ל והשם יהיה בעזרי אכי"ר:
הן אמת שלהציל עצמו איש אחד מישראל בדם חבירו במעשה ידיו הוא דבר אסור מדין תורה וכדמצינו במעשה דההוא אתא לקמיה דרבא במ' יומא דף פ"ב ע"ב ובפסחים דף כ"ה גם בסנהדרין דף ע"ד ההוא דאמר ליה לרבא אמר לי מרי דודאי קטליה לפלניא ואי לא קטילנא לך אמר ליה נקטלך ולא תקטול מאי חזית דדמא דידך סומק טפי דילמא דמא דההוא גברא סומק טפי ע"כ: והנה התלמוד מביא זאת המעשה על שאלת רוצח גופיה מנלן דיהרג ואל יעבור ומתרץ סברא הוא דההוא דאתא וכו': ופרש רש"י ז"ל במסכת סנהדרין ז"ל סברא הוא שלא תדחה נפש חבירו דאיכא תרתי אבוד נפש ועבירה מפני נפשו דליכא אלא חדא אבוד נשמה והוא לא יעבור דכי אמר רחמנא לעבור על המצות משום וחי בהם משום דיקרה בעיניו נשמה של ישראל והכא גביה רוצח כיון דסוף סוף איכא איבוד נשמה למה יהיה מותר לעבור מי יודע שנפשו חביבה ליוצרו יותר מנפש חבירו הילכך דבר המקום לא ניתן לדחות: מרי דוראי אדון עירי ונכרי הוא: מאי חזית וכו מי יודע שיהיה דמך חביב ונאה ליוצרך מדם חבירך הילכך אין כאן לומר וחי בהם ולא שימות בהם שלא התיר הכתוב אלא משום חביבות נפשם ש"י להקב"ה וכאן שיש איבוד נפש חבירו לא ניתן דבר המלך לדחות שציוה על הרציחה עכ"ד:
אך עדיין יש לחקור אם יש לעשות הפרש בין איבוד נפש מפני נפש ובין איבוד נפש אחד לקיום הרבה נפשות ולומר דיהי' מותר לאבד נפש אחד כדי להציל נפשות הרבה לכן נביא לשון הירושלמי ז"ל בסוף פ"ח דתרומות סיעות בני אדם שהיו מהלכין בדרך ופגעו בהם גוים ואמרו תנו לנו אחד מכם ונהרגו אותו ואם לאו הרי אנו הורגים את כולכם אפילו כולם נהרגו אינו מוסרין אותו נפש אחת מישראל ייחדו להן אחד כגון שבע בן בכרי ימסרו אותו ואל יהרגו אמר רשב"ל והוא שחייב מיתה כשבע בן בכרי ור"י אומר אעפ"י שאינו חייב מיתה כשבע בן בכרי עכ"ד:
הרי ראינו מן לשון הירושלמי הזה דאין הפרש בין איבוד נפש אחת להציל נפש אחר בין להציל נפשות רבות הכל אסור דהא אף שבעובדא הנ"ל לא היו הם הממתים רק היו מוסרים אחד מהם להם להמיתו אסרו לעשות כן ולא התירו כי אם דוקא כשיחדו להם אחד מהם לתנא קמא ולר"י ורשב"ל סובר שלא דאי בשיחדו האיש שרוצים להרוג אלא צריך להיות האיש שיחדו גם חייב מיתה בדיננו כשבע בן בכרו ואם לאו יהרגו כולם ואין מוסרים להם שום איש מהם לבדו:
והנה עוד החמירו הדבר הנ"ל בתוספתא פ"ו דתרומות ששם מביא כלשון הירושלמי הנ"ל עד יתנו להם ואל יהרגו וסיים שם כך לשונו אמר ר' יהודה במד"א שהוא מבפנים והם מבחוץ אבל בזמן שהוא מבפנים והם מבפנים הואיל והוא להרג והן נהרגים יתנוהו להם ואל יהרגו כולם וכה"א ותבא האשה אל כל העם בחכמה וגו' א"ל הואיל והוא נהרג והם נהרגים תנוהו ואל תהרגו כולכם: ר' שמעון אומר כך אמרה להם כל המורד במלכות ב"ד חייב מיתה עכ"ד:
והנראה לפום ריהטא הוא שר' יהודה מחמיר יותר מן הירושלמי הנ"ל דהצריך שיהיה שווה מכל וכל למעשה שב"ב ששם גס היו הוא והם מבפנים שוים בסכנה אך אם הנשאל היה בסכנה והם היו באופן שלא היו בסכנה כמוהו אין להתיר למסור להם נפש מישראל אף שהוא חייב מיתה כשבע ב"ב ויחדוהו:
ברם כיון דאתא לידן התוספתא הנ"ל יש לנו דקדוק בה דהנה האי במה דברים אמורים לא ידענו להיכן קאי אם לדברי התנא בשלא יחדוהו או אסיפא ליחדוהו דהא ר"י לפרושי ת"ק אתא אבל באמת דלא קאי אלא כשיחדוהו דאי קאי הלא יחדוהו איך מייתי ראיה מעובדא דשב"ב שיואב יחדו בשם לא כי איש מהר אפרים וגו' אלא וודאי דהאי בד"א לא קאי אלא איחדוהו דבעינן דלהוי דומיא דשב"ב מכל צד וכדאמרן שגם הוא והן בפנים לסכנה לאפוקי כשהן מבחוץ לסכנה כיון דיכולין להמלט ולברוח יבריחו ולא יתנוהו להם: אך עדיין קשה דאם כן איפכא הל"ל בד"א שהוא והן בפנים אבל הוא בפנים והן בחוץ אל יתנוהו להם לכן יש לנו לפרש דהאי בד"א אדיוקא קאי והכי קאמר בד"א דבעינן דוקא כגון שב"ב כלומר ביחדוהו וגם שיהיה חייב מיתה הא לאו הכי דאינו חייב מיתה לא יתנוהו אעפ"י דיחדוהו דווקא כשהוא מבפנים והם מבחוץ בסכנה אבל כשהוא והם מבפנים אעפ"י שאינו חייב מיתה יתנוהו להם דמוטב שיהא נהרג הוא לבדו ואל יהרגו כולם והיינו דמייתו ראייה מקרא דותבא האשה אל כל העם בחכמתה דמאי בחכמתא אלא כך אמר להם אפילו לדבריכם שאינו חייב מיתה אפילו הכי הואיל והוא נהרג ואתם ג"כ נהרגים תנוהו ואל תהרגו כולכם ור"ש פליג וקאמר דאפילו כולם בסכנה לא יתנוהו אא"כ דחייב מיתה כשב"ב והיינו בחכמתה דקאמר קרא דבאה האשה בחכמת התורה וכך א"ל  כל המורד במלכות בן דוד חייב מיתה:
נמצינו למדין אחר הדקדוק הזה דאתא רשב"ל דירושלמי הנ"ל כר"ש דתוספתא דאפילו כולם בסכנה לא יתנוהו להם אא"כ חייב מיתה כשבע ב"ב ודברי ר' יוחנן כר"י דתוספתא ולכאורה משמע כאן דהלכה כר"י לגבי ר"ש והלכה כר' יוחנן לגבי ר"ל א"כ תפסינן לקולא דהיכא דכולם בסכנה אפילו אינו חייב מיתה כיון שיחדוהו ימסרו אותו להם ואל יהרגוהו כולם וכך נראה מדברי הר"ן במסכת יומא דשם פסק כר' יוחנן גם כך נראה מדברי הרא"ש בפירוש המשנה דתרומות שהביא סתם מחלוקת ר"י ור"ל נראה דס"ל דהלכה כר"י לגבי ר"ל וכדקי"ל ר"פ החולץ בר מתלת והכי נראה מדברי הסמ"ג בסי' קס"א עיין שם: גם כן נראה בדברי רש"י ז"ל בסנהדרין דף ע"ב שהלכה כר"י: וכן נראה בפירוש רבינו שמשון בפירוש המשנה במ"ת: גם הרב ב"י ביורה דעה סי' קנ"ז כתב על הירושלמי הנ"ל בסוף הלשון ז"ל ומשמע דהלכה כרבי יוחנן וכו' עוד כתב אבל הרמב"ם בפ"ה מהלכות יסודי התורה פסק כר"ל וצריך טעם למה דהא בכל דוכתא ק"ל הלכה כר"י לגבי ר"ל ואפשר דפשט לישנא כוותיה דר"ל דייקא טפי עכ"ל:
והתימה על הרב ב"י שלא פסק ולא דיבר שום דבר בשולחנו בסי' הנ"ל איך יהיה הדין בעובדא כנ"ל: אך הרב המפה כתב בהגה דין א' בסי' הנ"ל ז"ל עכו"ם שאמרו לישראל תנו לנו א' מכם ונהרגנו וכו' לא יתנו להם אלא א"כ יחדוהו ואמרו תנו לנו פלוני ויש אומרים דאפילו בכה"ג אין למוסרו אלא א"כ חייב מיתה כשבע ב"ב עכ"ד: והנה כיון שהביא השתי סברות גילוי מה שהוא סובר לפסוק ההלכה תלוי בכללים כשמביא שני לשונות הלכה כלישנא ראשונה או כיש אומרים:
עוד יש לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל שכתב ואם יחדוהו בשם דאמרו תנו לנו את פלוני וכו' אם היה מחוייב מיתה כשב"ב יתנו אותו להם ואין מורין להם כן לכתחילה וקשה כיון שהוא סובר כר"ל שצריך להיות חייב מיתה אף שיחדוהו ואם לאו יהרגו כולם למה כתב שאין מורין כן לכתחילה הא בין לר"י בין לר"ל מר כדאית ליה ומר כדאית ליה לא עשו חילוק זה בדבריהם ומהיכן יצא לו זה החילוק אבל מר"ן בכסף משנה נתן לנו טעם לדבר והוא שהרב לימד החילוק משום המעשה של הירושלמי ז"ל עולא בר קשב תבעתיה מלכותא ערק ואזל ליה ללוד גביה ר' יהושע בן לוי אתון ואקפון מדינתא אמרו להון אי לית אתון יהבון ליה לון אנן מחרבין מדינתא סלק גביה ריב"ל ופייסיה ויהביה ניהליה והוה אליהו ז"ל יליף מתגלי עלוי ולא אתגלי וצם כמה צומין ואתגלי עלוי אמר ליה ולמסורות אני נגלה אמר ליה ולא משנה עשיתי א"ל וזו משנת חסידים ע"כ ורבינו סובר דההוא  בר נש דרשב"ל היה מחויב מיתה כשב"ב ואפילו הכי לא נתגלה ליה אליהו מפני שמסרו ואמר ליה וזו משנת חסידים היא אלמא דלכתחילה אין מורין כן עכ"ד:
אבל אפילו הכי יש לנו לפרש האי אין מורין כן שהרמב"ם כתב בסיגנון זה אין מורין כן לכתחילה לפי שאסור לדרוש ולפרסם דברים אלו לרבים אם אין השעה צריכה לכך כדי שלא יהא נקל בעיניהם דבר זה וגם יותר טוב שיעשה הדבר על ידי המון העם והם ימסרוהו להם ויד החכם לא תהיה בו כל זמן שסכנה אינה כ"כ כגון שצרו גוים את העיר אבל לא נהרסו החומות עדין דומיא דההוא עובדא דר' יב"ל דכתיב ביה אתון ואקפון מדינתא הנ"ל דמשמע שהיו הגוי' שומרים תשובתם קודם שישחיתו החומות והיה גם כן לריב"ל לשמור ולראות מה יעשו העם דשמא הם יתנוהו מחמת יראה או יבואו לשאול את פיו והוא לא כן עשה אלא תקף ומיד כששמע את הדבר הלך לפייסו ונתנו להם ומשום הכי אמר ליה אליהו אעפ"י שעשית כדין עברת על משנת חסידים אבל אם יבא העיר בצרה כ"כ גדולה שהשחיתו גוים את החומות והעם מתרשלים לדבר משום דסברי דגם בנדון כזה חייבים להציל אותו היחיד בנפשם הירא את דבר  ה' וחרד אל דברו שלא נעלם ממנו דין זה צריך שילך בזריזות ובחריצות כל מה דאפשר אל זקני העיר ההיא ולפיסם ולהכריחם אל שימסרו האיש כזה וימות הוא לבדו כמו שעשתה אותה אשה החכמה לשב"ב דמעיקרא כשבא יואב עם אנשיו על העיר המתינה לראות איך יפול דבר דשמא ימסרוהו המון העם ביד יואב אבל בשומעה שצרו על העיר והעם אשר את יואב היו משחיתים החומה ובכל זה לא היו מרגישים יושבי העיר במהירות הלכה היא לדבר להם ולנצחם בדבריה ויכרתו את ראשו הילכך דווקא דברי הרמב"ם הנ"ל כך נ"ל שצריך להבינם דהנה חס וחלילה שהמדת חסידות יתפשט כ"כ שאפילו יהרגו כל יושבי העיר יהיה אסור להורות להם לכתחיל' לתת אותו היחיד ששאלוהו וחלילה חלילה שהרמב"ם ז"ל באומרו אין מורין כן לכתחילה יסבור סברא זרה כזאת אלא פירוש דבריו וכוונתו הוא בודאי כדפרשנו:
נמצינו למדין מכל הנ"ל דבין מן הירושלמי בין מכל רבוותא הנ"ל הנה האיש הבליעל של נ"ד מותר למוסרו ביד שופטי העיר דהא לא מבעייא לדעת הני רבוותא דסברי כר"י דביחוד לחוד סגייא אף שלא נמצא באותו היחיד שום עון דמ"מ כיון שהוא והם נהרגים מותר למוסרו להציל האחרים דאז מכ"ש בנ"ד שאיבד נפש מישראל וגם משום חמדת אשת איש שהוא חטא גדול מנשא אלא אף לסברת הרמב"ם ודעימיה דסוברים ופסקו כר"ל כש"כ וק"ו בנ"ד ובפרט לסברת הרמב"ם שכתב שיהיה כשב"ב ולא כתב שיהיה חייב מיתה בדין תורה הילכך כ"ש בנ"ד שהוא חייב מיתה בדין תורה ובעונותינו אין לנו יד וכח יודה הוא ז"ל שיש לנו למסור אותו האיש ביד שרי העיר המבקשים אותו להורגו כמשפט וכדי להציל שאר יהודים יושבי העיר מן הגזרה יבא עליהם אם לא ימסרוהו:
עוד יש סעד לזאת בעד נשמתם של ישראל במה שסובר גם כן הרב בעל תוספת יום טוב במשנה פ"ז דאהלות משנה ו' על דברי התנא אין דוחין נפש מפני נפש כתב הוא ז"ל ז"ל וא"ת מעשה דש"בב הנה ראשי הושלך אליך דדחו נפש מפני נפש התם משום דאפילו לא מסרוהו לו היה נהרג בעיר כשיתפשנה יואב וכן נהרגים עמו אבל אם היה הוא ניצל אף על פי שהן נהרגים לא היו רשאים למוסרו כדי להציל עצמם א"נ משום דמורד במלכות הוה והכי מפרש לה בתוספתא דתמורה רש"י שם בסנהדרין והרא"ש בסוף פ"ח [דתמורה] וכתב דבירושלמי מוכח דאם יחדו מוסרים אפילו אינו חייב מיתה וזה מן הדין אבל מדת חסידות שלא למסור עכ"ד: ופוק חזו לשון מצאתי בשם הרב המאירי ז"ל סיעת בני אדם שאמרו להם תנו לנו את פלוני ונהרגנו ואם לאו נהרוג את כולכם ימסרו להם כל שיש בו הצלת שנים בשביל אחד אלא שאמרו שם אמר ר"ל והוא שנתחייב מיתה כש"בב ור"י אמר אף על פי שלא נתחייב מיתה ויראה כר"י שהרי כל שנחלקו שניהם הלכה כמותו וכ"ש בתלמוד שלו ומעתה אם לא נתחייב מיתה כל שאמר תנוהו לו ואם לאו הרי אני הורג אותך יהרג ואל ימסרהו שאין לו לדחות את זה מפני עצמו אבל אם אמר הרי אני הורג את כולכם או אתה והוא ימסרהו ואל יהרגהו שניהם או כולם ואם נתחייב מיתה אף בדיני ישראל ימסרהו אף להצלת עצמו ויראה לי אף בהצלת אחר ואם אינו חייב מיתה בדיני ישראל הרי הוא כישראל דעלמא הא כל להצלת רבים אפילו לא נתחייב מיתה או שנתחייב ולא בדיננו הואיל ויחדוהו מותר אלא שמידת חסידות הוא לעכב וכו' לפי דרכך למדת דהא דאמרינן מאי חזית דדמך דידך סומק וכו' היינו בדאמר קטיל לפ' ואי לא קטילנא לך אבל אם אמר קטילנא לך ולדידיה מותר למוסרו אבל לא להורגו בידם עד כאן דבריו:
והא לכם מה שכתב הרב טורי זהב על הא דאמרו בתוספתא ובירושלמי שצריך להיות נמסר בידם שיהיה כשב"ב כתב הוא ז"ל להכי נקט כש"בב לומר דאף על פי שבדין תורה לא היה חייב מיתה אלא מצד מלכות שמרד בדוד מוסרין אותו אם יחדהו ומינה אף בזמנינו זה מי שפושע ומורד במלכות שלו מוסרין אותו וה"ה בשאר עבירות שאחד מוחזק בהם כגון עוסק בזיוצים או שאר דברים שיש בהם סכנה פשיטא שמוסרים אותו ומן הראוי למסור אותו אפילו לא יחדוהו כיון דהוא רודף לישראל על ידי מעשיו הרעים שעושה בפשיעה עכ"ד:
ואע"פי שהרב טורי זהב אונו צריך חיזוק לדבריו ומכ"ש מקטן כמוני שקטונו עבה ממותני אפילו הכי כיון דמצינו דדברי חכמי' צרכים חיזוק הא לכם ראייה גדולה לדבריו הנ"ל שדי שחייב מיתה למלכות אף למלכות עכו"ם ממעשה דמייתי רז"ל בב"ר פצ"ד תני בשעה שעלה נ"נ לכבוש את יהויקים הלך וישב לו בדופני אנטיוכיא ירדה סנהדרין גדולה לקראתו אמרו ליה הגיע זמנו של בית זה ליחרב אמר להם לא אלא יהויקי' מורד בי תנו אותו לי ואני הלך אתון ואמרו ליהויקים נ"נ בעי לך אמר להם וכך עושי' דוחין נפש מפני נפש לא כן כתוב לא תסגיר עבד אל אדוניו אמרו ליה לא כך עשה זקינך לשב"ב הנה ראשו מושלך אליך בעד החומה כיון שלא שמע להם  עמדו ונתנוהו ושלשלו אותו ופייליה ליה ע"כ אלמא אע"ג דיהויקים לא היה חייב מיתה בדיני ישראל אלא בדין המלכות שמרד במלך נ"נ מסרוהו סנהדרי גדולה וכשראו שלא רצה לילך מדעתו נתנוהו בעל כרחו עכ"ד ז"ל: גם בס' החסידים זה לשונו ואם יש אחד רשע בינינו שמשים כולם בסכנה שמתקוטט עם הנכרים ואמרו לו אל תתקוטט למה אתה משים כולנו בסכנה ואינו חושש והרג את הנכרי נותנים אותו כדי שלא יהרגו כולם שהרי הוא שם את עצמו ואת כולם בסכנה עכ"ד:
והנה קודם אשים קץ לתשובתינו נאמר שבמה שחקרתי בספרי הפוסקים מצאתי שמונה סברות חלוקות בענין להתיר לדחות נפש מישראל ואלו הן א' דהא דאין דוחין הוא אפילו שדחיית הנפש ההוא יהיה להצלת רבים ואפילו כשיחדו המומת כל שיהיה ההריגה ביד היהודי אסור: ב' עושים הפרש להצלת יחיד בין הצלת רבים שלהצלת רבים יהיה מותר לאבד נפש אחד אפילו בלא יחוד אם אינו יכול להציל אותו מידם: ג' יש סוברים דיש לעשות הפרש בין לעשות מעשה ההריגה ביד ישראל דאז אסור בכל ענין ובין כששאלוהו הגוים להרוג איש מהם דאז מותר למסור אחד מהם כדי להציל שאר היהודים מידם: ד' סוברים דהיינו דוקא כשיחדו האיש שרוצים להרוג אבל אם לא יחדוהו אפילו שימותו כולם אין מוסרים שום איש: ה' סוברים דביחוד לבד לא סגי דהיינו שלקחו אחד מן החבורה ואמרו לזה אנחנו רוצים אלא צריך שישאלוהו בשם וכינוי ובלאו הכי אסור למוסרו: ו' סוברים שגם בענין זה צריך שיהיה אותו האיש המפורסם בשמו שיהיה  איש מחוייב מיתה בדיננו כפי התורה הקדושה אך בלאו הכי אסור: ז' סוברים דאם האיש ההוא הוא חייב מיתה כפי תורתינו אז אין צריך יחוד אלא אפילו שלא יחדוהו בשם מותר למסור אותו בידם:  ח' יש סוברים דלא מבעיא שמותר למסור אותו  כשחייב מיתה בדיננו אלא אף אם נתחייב מיתה  בדיניהם גם כן מותר למסור אותו כיון  שבעונותינו אנחנו תחת ידם והוא גרם הדבר לעצמו ע"כ הסברות שמצאתי אף שיש עוד:
קנצי למלין דבנ"ד מכל מה שכתבתי בין  התלמוד והפוסקים וגם לפי הני שמונה  סברות הנ"ל אין ספק שיש להתיר לקהל למסור האיש הרע הזה ביד השררה המבקשים אותו ובפרט שבתחילה כבר היה בידם קודם שברח דהא אפילו לסברא הראשונה של הח' סברות הנ"ל היותר מחמיר יודה בנ"ד כיון שכבר היה מסור  בידם וגם שחייב מיתה לשמים נמצא שהוא בכלל מאמר הכתוב בתורה ובערת הרע מישראל:
זה הוא מה שדעתי נוטה אם יסכים עמי מ הרב נר"ו:
תם ונשלם ד' לחדש חשון שנת להציל ממות נפשם לפ"ק
הצעיר יוסף ן' לא"א כמוהר"ר משה אלואריס זצ"ל