שאלה ראובן קנה כלי סעודה חדש מן הגוי על מנת ליתנו לגוי אחד אוהבו וביני ביני רצה להשתמש בו עראי נסתפק לנו עתה אם צריך טבילה כדי להשתמש בו או לא מי אמרינן הואיל וקנאו מתחלה אדעתא ליתנו לגוי במתנה אינו צריך להטבילה שהרי אינו שלו ועוד שהוא משתמש בו דרך מקרה בעלמא או אם נאמר דכל עוד שלא נתנו במתנה שלו הוא שהרי יכול למכרו למי שירצה ואם תמצא לומר דחייב בטבילה עדיין תבעי לן אם ראובן לא נשתמש בו ונתנו לגוי במתנה והגוי אמר לו ליתנו לשמעון אנו שואלים אם שמעון צריך להטבילו אם לאו הואיל והוא בא מכח הישראל אינו צריך להטבילו או נאמר סוף סוף בא לו מכח מתנת הגוי שהרי ראובן נתנו לגוי במתנה ולא עלה על דעתו שמעון שהגוי הוא שנתנו לשמעון במתנה וצריך טבילה יורנו המורה כדת מה לעשות ומהתמ"ש: תשובה תנן בסוף פרק השוכר את הפועל (ע"ז דף ע"ה ע"ב) הלוקח כלי תשמיש מן הגוים את שדרכו להטביל יטביל להגעיל יגעיל ללבן באור ילבן באור השפוד והאסכלה מלבנן באור הסכין שפה והיא טהורה: ובגמרא תנא וכולן צריכין טבילה בארבעים סאה וכו עוד שם איבעיא להו משכנתא מאי אמר מר בר רב אשי אבא משכין ליה גוי כסא דכספא והטבילה ואשתי ביה ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני דמיא אי משום דחזי לגוי דדעתיה לשקועיה עוד שם תנו רבנן הלוקח כלי תשמיש מן הגוים דברים שלא נשתמש בהן מטבילן והן טהורים דברים שנשתמש בהן על ידי צונן כגון כוסות וקיתוניות וצלוחיות מדיחן ומטבילן והן טהורים דברים שנשתמש בהן על ידי חמין כגון היורות הקומקמוסין ומחמי חמין מגעילן ומטבילן והן טהורין דברים שנשתמש בהן על ידי האור כגון השפודין והאסכלאות מלבנן ומטבילן והן טהורין ע"כ בגמרא: ופירש רש"י ז"ל את שדרכו להטביל. כלומר כלי הראוי ליטהר בטבילה אין צריך תקון אחר כגון כלי שתשמישו ע"י צונן יטביל ותו לא צריך: להגעיל. במים רותחין כגון כלי שתשמישו בכך דהיינו יורות וקדירות של מתכת יגעיל ובגמרא מפרש דבעי נמי טבילה: מלבנו באור. כדמפרש ואזיל: השפוד והאסכלה. שתשמישן על ידי צלי: שפה לוטשה באבן של נפחים: תנא וכולן. אף הנגעלים והמלובנין: כל דבר אשר יבוא באש. שנשתמשו בו בני מדין ע"י האור תעבירו באש כעין בולעו לאסור יפליטנו כדאמרן כבולעו כך פולטו: וטהר. קרא יתירה הוא האי וטהר: לשקועיה. שלא לפדותו עוד עכ"ל:
והנה תחלת כל דבר ראיתי לחקור אם טבילה זו היא מן התורה או מדבריהם ז"ל ומדברי הרמב"ם ז"ל נראה בבאור שהיא מדבריהם שכתב בפרק י"ז מהלכות מאכלות אסורות וז"ל טבילה זו שמטבילין כלי הסעודה הנלקחין מן הגוים ואח"כ יותרו לאכילה ושתיה אינן לענין טומאה וטהרה אלא מדברי סופרים ורמז לה כל דבר אשר יבוא באש תעבירו באש וטהר ומפי השמועה למדו שאינו מדבר אלא בטהרתן מידי גיעולי גוים לא מידי טומאה שאין לך טומאה עולה על ידי האש וכל הטמאים בטבילה עולין מטומאתן וטומאת מת בהזאה וטבילה ואין שם אש כלל לא לענין גיעול גוים וכיון שכתוב וטהר אמרו חכמים הוסיף לו טהרה אחר עבירתו באש להתירו מגיעולי גוים עכ"ל ולפי זה יבוא על נכון מה שפסק בבעיית המשכנתא להקל דכיון שלא נפשטה הבעיא נקיטינן לקולא וכן כתב הר"ן ז"ל בפירוש ההלכות שדעת הרמב"ם היא שטבילת כלים מדבריהם ולפיכך פסק להקל בדין המשכון אמנם מצאתי להרשב"א בתשובותיו והביאה הרב בעל כסף משנה כתוב בלשון הוה מה שכתבת שהטבלת כלים מדרבנן לא כלם מודים בו ומדברי הרמב"ם יראה שהיא מדאורייתא ופשטא דשמעתא בשילהי עבודה זרה הכי משמע טפי עכ"ל ואני אומר שאין ספק אצלי שטעות סופר יש כאן ובמקום הרמב"ם צ"ל הר"ם או הראב"ד או זולתם מן הרבנים כי מלבד שפשט דברי הרמב"ם מורים הפך זה הנה הרשב"א בעצמו כתב סתירת דבר זה שהרי כתב בספרו ת"ה על דין המשכון הנ"ל שהרמב"ם פסק בו להקל מפני היותו סובר שדין טבילת כלים היא מדבריהם והפלא מהרב בעל כסף משנה שכתב שטעם הרשב"א מפני שראה כדברי הרמב"ם ומפי השמועה למדו וכן כתב גם כן הרב בעל בית חדש (אע"פי שלא כתב כן בשם הרב בעל כסף משנה) ופירש הדבר יותר וז"ל ונראה לי דהרשב"א דקדק ממה שכתב הרמב"ם על מה שדרשו ז"ל וטהר הוסיף לך הכתוב טהרה אחרת מפי השמועה למדו אלמא שהוא דאורייתא דלשון מפי השמועה בכל דוכתא אין לו פירוש אחר אלא שכך קבלנו איש מפי איש עד מרע"ה הלכה למשה מסיני א"כ הוא מדאורייתא אלא דקרא לה מדברי סופרים לפי דפירושו מדברי סופרים אבל עיקרו מן התורה דכך היא דרכו בספרו למי שיודע דרכיו אבל הר"ן הכריח מדפסק במשכנתא לקולא אלמא דלאו דאורייתא היא כלל וקרא אסמכתא בעלמא היא וכולא טבילה מד"ס היא ומ"ש מפי השמועה למדו היינו משום דאסמכתא זו מפי השמועה למדוה ואין פירוש מפי השמועה דהכא כפירושו בשאר דוכתי אי נמי דמפי השמועה למדנו שצריך טבילה אלא דאיכא למימר דסגי בכל שהוא מדברי סופרים צריך טבילה הוגנת עכ"ל ובאמת שאני תמה על החכמי' האלה שלמים הם אתנו ואיני יודע מה הביא' לכך לפרש כן בדברי הרמב"ם כי מה מה שכתב הרשב"א כבר הראינו ממקום אחר שהוא טעות סופר ועוד שפסק המשכנתא יכחיש דבריהם אלא האמת יורה דרכו שצדקו הר"ן והרשב"א כמה שכתבו שדעת הרמב"ם היא שטבילת כלים מדבריהם ז"ל וכדי שלא יקשו עלינו ממה שכתב הרמב"ם ומפי השמועה למדו הוצרכתי לבאר דבריו כתוב בפרשת כלי מדין שצוה משה אל פקודי החיל ואתם חנו מחוץ למחנה וכו' תתחטאו ביום השלישי וביום השביעי אתם ושביכם וכל בגד וכל כלי עור וכל מעשה עזים וכל כלי עץ תתחטאו ובאור הכתוב הזה שהכלים האלה צריכים הזאת שלישי ושביעי מפני שנטמאו במת והיה נראה מפשט הכתוב שמה שחדש להם אלעזר בדין כלי מתכות היה ממין הטהרה שדבר בה ככתוב עד עתה והיא הטהרה מטומאת מת וכאלו רצה רצה בזה שכלי מתכות יש להם דין חדש לטהרם מטומאתם והוא כל דבר אשר יבוא באש וכו' לכך באה הקבלה האמיתית להודיענו שלא בא הכתוב הזה לענין טומאת מת אלא לענין גיעולי גוים ומעתה נבוא לכונת הרמב"ם ז"ל בתחלה כתב שטבילה זו אינה לענין טומאה וטהרה אלא מדברי סופרים ורמז לה כל דבר אשר יבוא באש תעבירו באש וטהר והכריח הדבר מכח הפסוק מכיון שהפסוק צריך לבארו לענין גיעולי גוים ואי אפשר לפרש לענין טומאה וטהרה דהא לא מצינו עליה מטומאה אלא על ידי טבילה או הזאה וטבילה ואין לנו טומאה שתפלה על ידי האש אם כן מוכרחים אנו לומר שאף הרמז שנרמז במילת וטהר שיהא כיוצא בו ואינו לענין טומאה וטהרה אלא לענין גיעולי גוים וזהו אמרו ומפי השמועה למדו שאינו מדבר ר"ל הכתוב הוה אלא בטהרתן מידי גיעולי גוים לא מידי טומאה והראיה שאין לך טומאת עולה ע"י האש וכו' וכיון שכתוב וטהר אמרו חכמים הוסיף לו טהרה וכו' ורצה בזה כיון שהפסוק מדבר בדין גיעולי גוים גם הרמז אינו אלא לענין גיעולי גוים ויראה לי שהבאור הלז הוא הנכון בדבריו והנה אחר כך מצאתי קרוב לדברים אלו בדברי הרב בעל לחם משנה והרב בעל פרי חדש ע"ש: והרב בעל סמ"ג כתב שמקצת רבותינו הצרפתים פסקו שטבילה זו היא מדבריהם והרב בעל ל"מ כתב שכן נראה דעת הרי"ף ז"ל ובאמת כי לפי דעתי דברי הירושלמי מסייעים לבעלי הדעת הזאת שהרי אמרו שם בטעם הדבר מפני שהוא יוצא מידי טומאת הגוי לקדושה דישראל ע"נ ומראים הדברי' שזהו כעין מעלה כמו שעתו בדברים אחרים גם כן אמנם הרשב"א ז"ל ורבים מהאחרונים עמו פסקו שטבילה זו היא מן התורה ולפיכך פסקו בדין המשכון שמטבילין הכלי בלא ברכה:
והנה כפי פסק זה שפסקו בדין המשכון להחמיר נראה דאין הפרש בין אם משכן הגוי אצל ישראל או אם משכן ישראל אצל הגוי שבשניהם חייבים להטביל הכלי מספק כיון שלא נפשטה הבעיא דהא בגמרא בסתם שאלו משכנתא מאי ומנא לן לחלק אמנם התוספות כתבו דרך פשיטות שאם משכן הישראל אצל הגוי וחזר ופדה כליו שאינו צריך להטביל וז"ל בד"ה (אי משום דקסבר) אבל המשכן כלי לנכרי וחזר ופדאו אין צריך טבילה אע"ג דמספקא ליה לתלמודא אי משכנתא בזביני הא ודאי פשיטא דלא הוה כזביני עכ"ל וכן העתיק הרא"ש ז"ל ובאמת שלא ידעתי מהיכן למדו דבר זה והנה הם פסקו שהמוכר כלי לגוי וחזר וקנאו ממנו שחייב להטביל וכיון דמספקא לן אי משכנתא הוי כמכר הוה ליה כאלו מכר וחזר וקנה שחייב להטביל מספק והתימה על הרב בית יוסף שנמשך אחר דבריהם ולא באר לנו החלוק שביניהם וראיתי ההגהות מיימוניות שכתבו בזה הלשון וישראל הממשכן כלי כשחוזר ופודהו נראה דאין בריך אע"ג דבעי תלמודא אי משכנתא כוביני דמי גבי האי פשוט דלאו כזביני דמי וצ"ע עכ"ל נראה שנתכונו למה שהקשינו אנחנו כי מאי שנא הא מהא ואין ראוי שנתפייס בדברי הרב בעל בית חדש שכתב דנראה דס"ל דבגוי דוקא כיון דנכסי הגוי הרי הן כהפקר משסלק את ידיו מנכסיו וכל הקודם בהן זכה כדאיתא פרק חזקת אם כן אם משכן גוי לישראל מספקא ליה לתלמודא דילמא משסילק את ידיו חשיב כזביני ומיד זכה בהן הישראל מדין הפקר אבל כשישראל ממשכן ביד גוי פשיטא דלא זכה כהן הגוי משעה שסילק הישראל את ידיו עכ"ל וזה אינו מספיק כי דברים הללו נאמרו שם לענין מכר שאם מכר מקבל מעותיו שסילק עצמו מן המכר ואינו ענין למשכון הרי לברר הדברים וישפוט המעיין הוצרכתי להעתיק דברי הגמרא גרסינן בפרק חזקת הבתים (בתרא דף נ"ד ע"ב) אמר שמואל נכסי גוים הרי הן במדבר וכל המחזיק בהן זכה בהם מאי טעמא גזי מכי מטי זוזי לידיה איסתליק ה ישראל לא קני עד דמטי שטרא לידיה הילכך הרי הן מדבר ועוד נכפל שם (דף נ"ה) שלח רב הונא בר אבין ישראל שלקח שדה מן הגוי ובא ישראל אחר והחזיק בה אין מוציאין מידו ע"כ וזה לשון הרמב"ם בפרק א' מהלכות זכיה ומתנה גוי שמכר מטלטלין לישראל או קנה מטלטלין מישראל קונה במשיכה ומקנה במשיכה או בדמים אבל הקרקע אינו קונה אותו מישראל אלא בשטר ואינו מקנה אותו לישראל אלא כשטר שאין דעתו סומכת אלא על השטר לפיכך ישראל שלקח שדה מן הגוי ונתן הדמים וקודם שיחזיק זה בא ישראל אחר והחזיק בה כדרך שמחזיקין בנכסי הגר זנה אחרון ונותן לראשון את הדמים מפני שהגוי מעת שלקח הדמים סלק רשותו וישראל לא קנה עד שיגיע השטר לידו ונמצאו נכסים אלו כנכסי מדבר שכל המחזיק בהן זכה עכ"ל הנה שלא נאמר דין זה אלא בגוי שמכר נכסיו והטעם כי היא אינו פונה אלא אל קבלת המעות וכיון שקבל הדמים סלק את רשותו מהן ולפיכך כל המחזיק בהן וכה ואינו ענין לממשכן דהתם מאי סלוק רשות איכא הא לא מכר שום דבר ועוד כי דין זה כפי דברי הרמב"ם ז"ל אינו נוהג אלא בקרקע לא במטלטלין כאשר יראה המעיין בלשונו שכתבתי בסמוך אשר על כן נראה כי בפי דברי הפוסקים שפסקו בדין המשכון להחמיר שגם בנדון זה ר"ל בישראל שמשכן כליו ביד גוי וחזר ופדאם ממנו מחוייב להטבילם מספק וכן מצאתי שכתב הרב בעל בית חדש בשם מרדכי ישן וז"ל וכן מצאתי שישראל שמשכן ביד גוי כוס של כסף שצריך להטבילו משפודהו ובתשובת רש"י נמצא ירא שמים יטביל עמהם כלי חדש ויברך על הודאי ויכלול אלו בברכה עכ"ל אמנם אחר כתבי כל זה מצאתי להרב בעל טורי זהב שכתב בסעיף קטן י"ד טעם נכון לחלק ביניהם וז"ל ואע"ג דלעיל יש ספק בישראל שיש לו משכון מהגוי הכא שאני וראיה מפרק כל שעה (פסחים דף ל"א) דאמרינן דיש פלוגתא אי קני ישראל משכון מהגוי אבל גוי מישראל דברי הכל לא קנה עכ"ל דברי פי חכם חן והנאני:
וקודם עמדנו על פרק התשובה ראינו לחקור ולחו אם הקונה כלי סעודה חדשים מסוחר ישראל שקנאם ויז היו צריכים טבילה ואגב נחקור אם הקונה בלי סעודה חדשים מן הגוי ואין דעתו להשתמש בהן לאכילה ושתיה אם צריכים טבילה ואומר שמתחלה עלה על דעתי להתיר הכל בלא טבילה יען כי לשון המשנה הוא הלוקח כלי תשמיש מן הגוי וכן הוא לשון הרמב"ם ז"ל בפרק שבעה עשר מה' מאכלות אסורות הלוקח כלי תשמיש סעודה מן הגוים מכלי מתכות וכו' ואח"כ כתב טבילה זו שמטבילין כלי סעודה הנלקחין מן הגוים ואחר כך יותרו לאכילה ושתיה וכו' והנה יראה לשון זה שצריך שני תנאים לשיתחייב בטבילה הראשון שיהיו נקחין מן הגוים והשני שרוצה להשתמש בהן לאכילה ושתיה ונראה שאם קנאם מישראל הסוחר אע"פי שאותו ישראל קנאם מן הגוים אינן צריכים טבילה כי ביד הראשון לא נתחייבו כיון שלא קנאם לתשמישו וביד השני לא נתחייבו מפני שלא קנאם מן הגוים ועוד נראה כי הקונה כלי סעודה מן הגוים ואין דעתו להשתמש בהן לאכילה ושתיה כאלו תאמר שקנה סכין מן הגוים לחתוך סו קלפים או למול בו או איזמל לתקן בו קולמוסים או שקנה כלים לעטר ולהדר הבית כמו שנוהגים במדינות אלו שמניחין אותם במקומם ימים ושנים ואין משתמשים בהם כל עיקר שאינן צריכין טבילה כלל אע"פי שאחר כך נמלכו ונשתמשו בהן והטעם כי בשעת קנייתם לא נקנו לאכילה ושתיה ובשעת תשמישם דהיינו לאחר שנמלך להשתמש בהן לא נקנו מן הגוים וכן נראה מלשון הרב כעל העורים שכתב בסימן ק"כ ז"ל הלוקח כלים חדשים מן הגוי אסור להשתמש בהן עד שיטבילם טבילה הוגנת ע"כ ונראה כי באמרו הלוקח מן הגוי שלל הלוקח מישראל ובאמרו אסור להשתמש בהן עד שיטבילם שלל הקונה אותן שלא להשתמש בהם דהיינו תשמישן המיוחדת להם שהוא לאכילה ושתיה וכן דקדקתי מלשון התוספות והרא"ש ז"ל שכתבו כשם רשב"ם דישראל ששאל כלי מישראל חבירו שקנה מן הנכרי צריך טבילה כיון שבא לידי חיוב טבילה ביד ישראל ראשון ע"כ ונראה אדברים אלו שאם לאבא לידי חיוב טבילה ביד הראשון כגון שקנה מישראל חבירו או שקנה על דפת שלא להשתמש בהו לאכילה ושתיה שאינן צריכין טבילה וכן נראה גם כן מדברי הגהות אשירי שכתבו על דברי רשב"ם שהבאתי למעלה ז"ל אם לקחו לחתוך קלפין ולא לצרכי סעודה אין צריך להטבילו שהרי שאול הוא בידו ע"כ הנה נראה בבאור שאם לא בא לידי חיוב טבילה ביד הראשון שאינו צריך להטבילו אמנם הרב בית יוסף כתב על דברי הגהה זו וז"ל והיה נראה לומר דישראל שקנה כלי מגוי לסחורה אם מכרו לישראל אחר אין הקונה צריך להטבילו כיון שלא נתחייב ביד הראשון שהרי לא היה עומד אלא לסחורה ורמי להא דהגהות אשירי שלקחו לחתוך ולא לצרכי סעודה אבל מודריים וכתב שרד שאול הוא בידו משמע שאם היה לקוח בידו היה חייב טבילה וא"כ ה"ה בלוקח תהעוידין אבל ישראל לסחורה כיון שמגוי לקחם וכן הורה מורי הרב הגדול מהר"י בירב עכ"ל: והנה בהוראה זו נפל כל בניננו בכל חלקיו ובין הקונה כלים מישראל חבירו שקנאם מן מהגוי או הקונה כלים על דעת שלא להשתמש בהם לאכילה ושתיה ואח"כ נמלך להשתמש בהם צריכים טבילה והנני מבטל דעתי מפני דעתו הרחבה אך כיון שאיני רואה ראיה ברורה נ"ל שראוי להטבילם בלא ברכה או יצרף עמהם כלי אחר הצריך טבילה ודאית כאשר כתבתי למעלה בשם תשובת רפ"י ויברך על כלם והוא הנכון לע"ד:
ומעתה נבוא להשיב על השאלה אשר נשאלנו על ראובן שקנה כלי סעודה מן הגוי על דעת לשלחו תשורה לגוי אחד אוהבו אם מותר להשתמש בכלי זה עראי ודרך מקרה בלי טבילה ואען ואומר כי הרב בשולחנו כתב הא דהגהות אשירי הנזכר למעלה וז"ל ויש מי שאומר שאם לא לקחו הראשון לצורך סעודה אלא לחתוך קלפים וכיוצא בו אין צריך להטבילו עכ"ל: וכתב על זה הרב בעל המפה וז"ל אבל הראשון אסור להשתמש בו לצרכי סעודה אפילו דרך עראי בלא טבילה אע"פ שלקחו לצורך קלפים ע"כ: וכן כתב ג"כ האו"ה וז"ל סכין קטן של סופרים שחותכין בהם קלפים אסור לאכול בהם עראי אם לא טבלם ע"כ והנה הדין הזה הוא דומה ממש לענין שאנו בו שהרי הקונה כלי על דעת ליתנו לגוי הוא כמו הקינה סכין לחתוך בו קלפים ובשניהם אין כאן חיוב טבילה ואע"פי כן אסרו להשתמש בסכין לצורך סעודה אפילו דרך עראי אם לא על ידי טבילה א"כ ה"ה בנדון שאנו בו שאסור לו לראובן להשתמש בכלי זה אף כדרך עראי אם לא על ידי טבילה אבל הרב בעל פרי חדש חלק עליהם וכתב דנראה לו דאזלינן בכלי בתר רוב תשמישו וכל כלי שאינו מיוחד למאכל אף שלפעמים משתמשים ממנו למאכל אין צריך טבילה ואף מאן דפליג גבי הגעלה מודה הכא דשאני התם שאע"פי שהוא כלי שני אם נשתמשו בו פעם אחת בכלי ראשון הרי יש בו בליעה דכלי ראשון וא"כ אינו כדין שיהא ניתר בהגעלה דכלי שני שהרי אמרו כבולעו כך פולטו אבל הכא דלא שייך למימר הכי לכ"ע אזלינן בתר רוב תשמישו וכן נראה מדין הטרי פי' ראש שהזכיר בסעיף ד' וכמו שכתבתי בס"ק י"ב וכן עיקר עכ"ל וכן כתב למעלה בסעיף ד' על דין הטריפי' דאש וז"ל אינן טעונות טבילה ואף על גב דלפעמים צולין עליהם האוכל עצמו מ"מ אזלינן בכלי בתר רוב תשמישו ע"כ ונראה שכן יגזור בנושא שלנו שרוב או כל תשמיש כלי זה הוא לגוי שהרי לא קנאו מתחלה אלא על דעת לית: לגוי ולכן מותר להשתמש בו עראי בלי אכילה כיון שסופו ליתנו לגוי ויראה לי כי המקל בזה לא הפסיד כי דברי הרב בעל פרי חדש דברי טעם הם ועוד שנסתייע בזה בדברי הרב ב"י ונראה דסבר כמותו:
ועל החלק השני ששאל החכם השואל נר"ו אם ראובן הביא דורונו אצל הגוי והגוי אמר לו ליתנו לשמעון ונסתפק הח' השואל אם שמעון חייב להטבילו לזה אשיב ואומר שדבר ברור הוא אצלי ששמעון מחוייב להטבילו שהרי ראובן שליחותיה דגוי קעביד כי ראובן נתנו לגוי במתנה והגוי הוא שמשלחו לשמעון וכיון שכן מחוייב שמעון להטבילו ולא מבעיא בנדון שלפנינו שהרי ראובן לא הטביל כלי זה אלא אפילו הטבילו מקודם להשתמש בו ונתנו לגוי במתנה והגוי צוה לו ליתנו לשמעון הנה הוא מחוייב להטבילו שהרי כתבו התוספות והרא"ש שאם מכר ישראל כלי לגוי וחזר ולקחו ממנו צריך להטבילו ולזה הסכים הרב בשולחנו ואם כשחזר הכלי לבעלים הראשונים צריך להטבילו כיון שהיתה יד גוי באמצע ה"ה בנושא שלנו שאע"פי שכלי זה בא מראובן ליד שמעון כיון שיד הגוי באמצע מחוייב להטבילו ולא מיבעיא בענין שאנו בו שיד הגוי באמצע אלא אפילו לא היתה יד הגוי באמצע כגון שראובן נתנו לשמעון מידו לידו בלי אמצעות גוי כלל הנה שמעון חייב להטבילו כאשר נתבאר בשם הרב בית יוסף ורבו ז"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא כי בחלוק הראשונ' מותר לו לראובן להשתמש דרך עראי בכלי זה כיון שמתחלה לא קנאו אלא על דעת ליתנו לגוי במתנה וגם הוא עתיד לשלחו לו אבל בחלוקה השנית שראובן וכן נתנולגוי והגוי צוה לו ליתנו לשמעון הנה שמעון מחוייב להטבילו אע"פי שכבר הטבילו ראובן כיון שיד הגוי באמצע וכ"ש בנושא שלנו שלא הטבילו ראובן מקודם:
עוד נשאלתי לחוות דעתי אם מותר לשרות עור קבת שחוטה במים או בחומץ ולסננו ולערבו במשרת פרחים המעמידים בענין שמשקה הפרחים המעמידים הוא הרוב אם יש היתר להעמיד הגבינו' בתערובת וה מאתר שכבר נתבטל משרת עור הקבה ברוב משרת הפרחים:
ואען ואומר הנה הוצרכתי לקצר במקום שהייתי ראוי כי הרב' חדשוים וכמה ספקות נתחדשו לי בהיותי מעיין בפרט הלו אבל כיון שאין הזמן מסכים עמי כי בעל הדפוס דוחק לאמר שרוצה להשלים מלאכתו גמרתי בדעתי להשיב בקצרה ואומר כי לכאורה נראה שדבר זה מותר ואין זה נקרא מבטל אסור לכתחלה יען כי חבור המשקים האלה הוא תערובת משני דברים המותרים זה עם זה ואין אחד מהם אסור עם חבירו ולאחר שכבר נתבטל משרת עור הקבה ברוב משרת הפרחים נראה שמותר לכתחלה להעמיד הגבינות בתערובת זה ודומה למה ששנינו בפרק אחרון ממסכת כלאים צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה אם רוב מן הגמלים מותר ואם רוב מן הרחלים אסור מחצה למחצה אסור וכן הפשתן והקנבוס שטרפן זה זה ע"כ ופירש הרב שטרפן שערבן: מותר לערב עמהן פשתן לפי שצמר רחלים נתבטל ברוב של גמלים: וכן וכן פשתן וקנבוס שנתערבו והרוב מן הקנבוס מותר להביא צמר ולערב עמה ע"כ. וכיון שמותר לטרוף אלו השני מינים ולחברם עם הפשתים מאחר שכבר נתבטל צמר הרחלים ברוב של גמלים נראה דה"ה בנושא שלנו שמותר לערוב משקים אלו ולהעמיד בהן הגבינות כיון שכבר נתבטל משרת עור הקבה ברוב של פרחים וראיתי להרב בעל בית חדש שכתב על הדין הנזכר בטור י"ד סימן רצ"ט וז"ל ונראה דדוקא היכא דנתערב שלא במתכוין אבל אסור לערב צמר רחלים וצמר גמלים כדי לערב בהן אח"כ פשתן ע"כ ונראה לי שדקדק כן מלשון המשנה שאמרה צמר רחלים וצמר גמלים שטרפן והלשון הזה מורה דיעבד אין לכתחלה לא ואין דברים אלו מיושבים אצלי כי מה אסור יש בתערובת שני מינים אלו לשנאמר שאסור לעשות כן לכתחלה והלא חבורם מותר זה עם זה ואלו היה אומר בהפך כי חבורם מותר לכתחל' ולערבם אח"כ עם הפשתן דיעבד אין לכתחל' לא החרשתי אבל איך יתכן לאסור לכתחלה ערוב שני מינין המותרין זה עם זה ולהתיר לכתחלה אחר ערובם לחברו עם הפשתן שהם מינין האסורין זה עם זה באמת שאין הדעת סובלתו ולשון זה דנקט התנא נ"ל דהטעם הוא מפני שאין דרך לערב מינים אלו ביחד אבל אין הכי נמי שמי שרוצ' לחברם מותר הוא לכתחל' ויעיד על זה מה שהתיר לכתחל' לחבר תערובת זה עם הפשתן:
אמנם אחר העיון וההשקפ' הראויה אומר שאין ממשות במה שאמרנו ודחוי הוא מעיקרו ובודאי שאסו' להעמיד הגבינו' בתערוב' משקים אלו מפני שערוב הצמר והפשתים אינו אסור אלא לאחר שנטוה מהן חוטין אבל קודם הטווי לא ולכן אם נתערב הצמר עם הפשתים מוסיף עליהם מין שלישי ומבטל אחד מהם מפני שעדיין לא הגיע לכלל אסור וכן אמר בירושלמי רבי יונה עולה בר ישמעאל בשם רבי אלעזר צמר ופשתים שטרפן אסור כיצד הוא עושה מביא ליטרא ועוד צמר גמלים ומבטלן ע"כ וכתב סמ"ג דתניא בתוספתא עלה דמתניתין בד"א בזמן שהביא פשתן וטרף ביניהם אבל הביא חוטי צמר של רחלים וטרף בין חוטי צמר של גמלים אסור פירוש חוטין חשיבי לא בטלי ע"כ וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מה כלאים וז"ל צמר רחלים וצמר גמלים וכיוצא בו שטרפן זה בזה וטווה מהן טווי אם היה החצי מן הרחלים הרי הכל כצמר רחלים והרי הוא כלאים עם הפשתן ואם היה הרוב מן הגמלים מותר לערבו עם הפשתן מפני שצורת הכל צורת צמר גמלים ואין חוששין לנימות של צמר המעורבת בהן מפני שאינן חוטי צמר עכ"ל: הנה למדנו מכל זה שקודם היותו חוטין לא הגיע עדיין לכלל אסור ולכן מותר לבטל צמר דחלים ברוב של גמלים ואחר טויות תערובת זה מותר לחברו עם הפשתן אמנם אם כבר נטוה הנה חוט אחד של במר אינו מתבטל אפיל ובבגד גדול של פשתן וכן אמרו גבי בגד שאבד בו כלאים וכתבו הרמב"ם בפרק עשירי מה' כלאי' וז"ל בגד צמר שאבד בו חוט של פשתן או בגד פשתן שאבד בו חוט של צמר הרי זה לא ימכרנו לגוי שמא ימכרנו הגוי לישראל ולא יעשנו מרדעת לחמור שמא ימצא אותו אחר ויקרענו מעל המרדעת וילבשנו שהרי איו הכלאים ניכר בו וכיצד תקנת בגד זה צובעו שאין הצמר והפשתים עולים בצבע אחר ומיד הוא ניכר לו ושומטו ואם לא ניכר הרי זה מותר שמא נשמט והלך לו שהרי בדק ולא מצאו וכבר בארנו בה' באות אסורות שכל אסור ספקות מדברי סופרי' ולפיכך הקלו בספק עכ"ל: אבל אסור בשר וחלב דרך אחרת יש לו והוא שחבורם לעולם אסור ואין לו ומן היתר כמו בכלאים ואין אסורו אלא בנותן טעם כשאר האסורין מה שאין כן בכלאים שאין לו בטול הנך רואה ששני אסורים אלו מובדלים וחלוקים זה מזה בשני דברים הכלאים יש לו זמן היתר ולאחר אסור אין לו בטול ובשר בחלב הוא בהפך שאין שום צד לחברם יחד ולאחר חבורם יש לו בטול כשאר האסורין וכיון שהם שני הפכים אין ללמוד מזה לזה ומלבד כל זה כל זמן שתערובת משקים אלו טעם הבשר נרגש בו ואין שם ששים נגד העור אסור להעמיד בו כי עדיין לא נתבטל האסו' ויש עדיין מקום עיון אתי בהרבה פרטים השייכים לענין זה אבל בהיות שאין הפנאי מסכים עמו אניחהו לפע' אחר' הג"ה: זה הוא הנראה לעניות דעתנו ונשאל מהעוזר האמיתי יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
נשלם ונגמר ביום שהוכפל בו כי טוב ז' לחדש מרחשון בשנת ובסדר ואעשך לגוי גדול ואברכך ואגדלה שמך והיה ברכה ליצירה:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו