שאלה מעשה שאירע בספינה אחת שהיתה מלאה יהודים ומפלגת בים הגדול ונגעה בה יד ה' ושבוה לסטים גוים והוליכוה לעיר שאין שם ישראל ושם חלקו כל שללה ביניהם והיהודים אשר בה מהם מתו והנשארים הכריחום להמיר דתם ובמשך הזמן היו נשמטים ובורחים א' א' עד שלא נשארה שם כ"א נערה אחת שלא מצאה לאל ידה לברוח עד שהעיר ה' את רוח איש כהן וסוחר לעבור דרך שם וכשהכירה בו אשר הוא יהודי הלכה אליו בצנעה וספרה לוכל המאורע ובכתה לפניו וחלתה פניו שיפדה נפשה מני שחת ויוליכה עמו כדי שלא יתעללו בה הערלים האלה ונכמרו רחמיו עליה והשיאה עבה שתברח מבית אדוניה ותצא אליו לעת ערב למקום פ' עשתה והוליכה עמו ותיטב הנערה בעיניו ובהגיעו למקום ראשון של יהודים לקחה לו לאשה והוליד' ממנה בנים ולאחר זמן ספר זה המאורע בפני אנשים של שורה לפי תומו ואמר שמצאה בתולה וא"ל שלא עשה כהוגן מאחר שהוא עצמו ידע ששבויה היתה ובאו לבית מדרשו של שם לידע מה יהיה דין האב ובניו ואם הוא חייב להוציאה מאחר שהוא עצמו אמר שמצאה שבויה ומבית השביה הוציאה ושויה אנפשיה חתיכה דאיסורא א"ד אינו חייב להוציאה כיון שמפיו אנו חיים ואין עדים לפנינו בדבר זה אלא הפה שאסר ואמר ששבויה היתה הוא הפה שהתיר שאומר שהיא א"ל נשבתי וטהורה אני והוא מצאה בתולה יוציא משפטם לאור ומהתמ"ש:
תשובה שנינו בכתובות (פ"ב דף פ"ב) האשה שאמרה אשת הייתי וגרושה אני נאמנת שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואם יש עדים שהיתה אשת איש והיא אומרת גרושה אני אינה נאמנה אמרה נשבתי וטהורה אני נאמנת שהפה שאסר הוא הפה שהתיר ואם יש ערים שנשבית והיא אומרת טהורה אני אינה נאמנת ואם משנשאת באו עדים הרי זו לא תצא ובגמרא (דף כ"ג) ואם משנשאת באו עדים הרי זו לא תצא ר אושעיא מתני לה ארישא רבה בר אבין אתני לה אסיפא מאן דמתני לה ארישא כ"ש אסיפא דבשבויה הקלו ומאן דמתני לה אסיפא אבל ארישא לא לימא בדרב המנונא קמיפלגי דמאן דמתני לה ארישא אית ליה דרב המנונא ומאן דמתני לה אסיפא לית ליה דרב הבוא לא דכ"ע אית להו דרב המנונא והכא בהא קמיפלגי דמר שבר כי איתמר דרב המנונא בפניו אבל שלא בפניו מעיזה ומר סבר שלא בפניו נמי אינה מעיזה: ואם משנשאת באו עדים וכו' אמר אבוה דשמואל לא נשאת נשאת ממש אלא כיון שהתירוה לינשא אע"פ שלא נשאת והא לא תצא קתני לא תכא מהתורה הראשון ת"ר אמרה נשבתי וטהורה אני ויש לי ערים שטהורה אני אין אומרין נמתין עד שיבואו עדים אלא מתירין אותה מיד התירוה לינשא ואח"כ באו עדים שנשבית הרי זו לא תנא ואם באו עדי טומאה אפילו יש לה כמה בנים תצא ע"כ ובאר רש"י במשנה נשכתי לבין הגוים: וטהורה אני שלא נבעלתי לגוי נאמנת ומותרת לכהן ובגמרא ארישא אם משנשאת באו עדים שהיתה אשת איש והיא נשאת ע"פ עצמה שאמרה גרושה אני: אסיפא אנשבתי וטהורה אני והתירוה לינשא ואח"כ באו עדים שנשבית: בשבויה הקלו דחששא בעלמא הוא דאיכא שמא נבעלה לגוי ונפסלה לכהונה: דרב המנונא דאמר האשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת הילכך הא דאמרה גרושה אני מהימנא: ויש לי עדים שהיו עמי תמיד שלא נתיחדתי עם גוי: ואח"כ באו עדים שנשבית דהשתא לאו הפה שאסר הוא אפ"ה לא תצא עכ"ל:
והנה יש להעיר בזאת הסוגיא הערות הראשונה היא על מסדר התלמוד למה לא הביא דברי אבוה דשמואל בתחלה ואחר כך המשא ומתן של האמוראים וזה שאבוה דשמואל בא לבאר דברי המשנה ומה שהוא ביאור לדברי איזה מחבר נראה לפי הסדר הנכון שיוקדם למה שהוא פלפול ודקדוק בדבריו כי הביאור הוא דבר עצמי להם והפלפול הוא מקריי:
השנית והיא יותר עצומה איך מסדר התלמו' תלה מחלוקת האמוראים במאמר רב המנונא שהוא בלא דבר מתייחס אליהם ויותר מזה יש להקשות במה שגמר אומר באחרונה דכ"ע אית להו דרב. המנונא וזה שהחכם הזה אמר האשה שאמרה לבעלה גרשתני נאמנת חזקה אין אשה מעיזה פניה בפני בעלה והדברים האלה מורים כמה שאין ספק בו שנאמנות האשה בענין זה היא בסבת שאמרה כן לבעלה וחזקה אין אשה מעיזה בפני בעלה לדבר אליו דברים לא כנים ובזולת זה לא יאמנו דבריה ודברי האמוראים מוסבים על דברי המשנה שאמרה האשה שלא בפני בעלה בבואה לפני ב"ד אשת איש הייתי וגרושה אני וסבת נאמנותה שם הוא עבור הפה שאפר הוא הפה שהתיר וזה הוא דבר אשר אין לו התיחסות כלל עם מאמר רב המנונא ויותר יקשה מה שנאמר פה באחרונה ומר סבר שלא בפניו נמי אינה מעיזה כי איך אפשר שיהיה כן דעת החכם הזה שהרי דברי משנתינו מנגדים לזה בבירור והיא אומרה שאם יש עדים שהית' איש והיא א מדת גרושה אני אינה נאמנת ולפי דעת החכם הנזכר היה ראוי שתהיה נאמנת כיון שאף שלא בפני הבעל אינה אומרת דברי שקר:
השלישית למה מחבר התלמוד לא הביא סיוע לאבוה דשמואל מדברי הברייתא שהובא שם כמשפטו ברוב המקומות באמרו תניא דמסייע ליה כי דברי הברייתא מסכימים בבירור עם ביאורו דברי המשנה שאם משנשאת הנאמרת שם כוונתה היתרוה לינשא:
והנה לא נלאה למצא הפתח בהיתר ההערה ראשונה ושלישית אם נאמר שאבוה דשמואל סובר כר' אושעיא שלפי זה הוצרך להביא דבריו באחרונה להודיע לנו דעתו באם משנשאת באו עדים הרי זו לא תצא שחוזר לשתי חלוקות המשנה ואף באשת איש החמור' נתיר אותה לינשא לכתחלה אחר שהתירוה ב"ד אף שבאו עדים ואמרו אשת ואיש היתה ומכ"ש בשבויה ולזה גם כן לא הביא מחבר התלמוד סיוע לדבריו מהברייתא אשר קדם זכרה מפני שהיא לא דברה כי אם בשבויה והיא החלוקה השנית של המשנה ודעתו הוא אף באשת איש והיא החלוקה הראשונה ואולם אם נאמר שאבוה דשמואל סובר כרבה בר אבין שהרי סתומי' וחתומי' הם הדברים ויסבלו שני הביאורים היתר ההערות הנזכרות ותצא הוא ממה שיקשב מדברי רש"י נראה שסובר שדברי אבוה דשמואל חוזרים לחלוקה השנית לבד כרבה בר אבין שהרי כתב בדברי ר' אושעיא ארישא אם משנשאת באו עדים שהיתה אשת איש והיא נשאת על פי עצמה שאמרה גרושה אני ובדברי רבה בר אבין פירש אסיפא אנשבתי וטהורה אני והתירוה לינשא ואחר באו עדים שנשבית והנה יש לתמוה עליו הפלא ופלא מי דחקו במקום צר לבאר הדברים שהם אחד בעצמותם באופנים שונים לפי החלוקה אשר עליה סובבים ר"ל שאם מנשאת תבאר נשאת בפועל אם יוסבו הדברים לחלוקה הראשונה ואם יוסבו לשנית תבאר אם משנשאת נשאת בכח וברשות ב"ד ולנשא אלא שלא נשאת עדיין ובפרט שהאמוראים הנזכרים לא הזכירו שמץ דבר מזה ויות' זר הוא זה לפי מה שאמר התלמוד מאן דמתני לה ארישא כ"ש אסיפא דבשבויה הקלו כי איך יעלה על הדעת שר' אושעיא בעצמו שסובר שאם משנשאת חוזרת על שתי החלוקות עם ביאורים שונים יתערב בדברים שלא שינו את מקומם ועל מתכונתם עמודו וזה שאם יונח מה שלא יעלה על הדעת שר אושעי' סובר שאם משנשאת אינה חוזרת כי אם על אחלוקה הראשונה ורבה כר אבין סובר שמוסבת על החלוקה השנית לבד לא היתה הזרות כל כך בזה כי היינו אומרים שהיו החכמים האלה חלוקים בפני דברים הן על מה יסב אופני הדברים הן מה היתה עצמות כוונת ר"ל שר' אושעיא ה"ה סובר שאם משנשאת חוזרת לבד לחלוקה הראשונה ושכוונת הדברים האלה הייתה שנשאת בפועל ורבה בר אבין היה דעתו שמוסבת על השנית לבד ושהבנתה הייתה התירוה לינשא ואולם שרבי אושעיא יסבור שחוזרת לשנים כמאמר התלמוד ויבדלו ביאורים לפי החלוקות הוא כמו זר נחשב בעינינו אם לא שיש סבה תכריחנו לזה לכן נראה לנו בלי ספק שדע' רש"י הוא שלא ימנע שאבוה דשמואל סובר שאם משנשאת אינה חוזרת כי אם על החלוקה השנית וזה הן מפאת הדעת הנכונ' הן מדברי הבריית' מפאת הסברא כי הוא רחוק מהדעת הנכונה שנתיר אשת איש לשוק עבור דברי' לבד במקום שיש עדים שהיא אשת איש ועדיין לא נשאת כי היתר הב"ד לא היה כי אם מהטעם שהפה שאסר הוא הפה שהתיר וכיון שנעדרה עתה הסיבה בשביל העדים הוא מן הראוי שתבטל המסובב ואין היקש בזה לשבויה שאיסורה הוא דבר קל שמפני ספק שנבעלה היא אסור לכהן הן מדברי הברייתא שלא אמרה התירוה לינשא כי אם בשבויה ואם אמת היה הדבר שאף בא"א כן היה ראוי שתאמר זה בה וכ"ש בשבויה וזה הכריחו לרש"י לבאר הדברים באופן אשר כזה לפי שהוא דבר אמתי כפי היושר שכל החכמים יודו בזה וכן נראה דעת הרי"ף שהשמיט כל משא ומתן של התלמוד בדברי האמוראים והביא דברי אבוה דשמואל לבד עם הבריית' הנזכרת גם דברי הרמב"ם מוכיחים כן בתכלית הבירור וזה שבפרק מהלכות גירושין לא הביא החלוקה שאם נשאת באו עדים לא תצא ובפרק מהלכות איסורי ביאה כתב וז"ל מי שאמרה נשבתי וטהורה אני והתירוה ב"ד להנשא ואח"כ באו שני עדים שנשבית הר זו תנשא לכתחלה ולא תצא מהיתרה עכ"ל:
ומעתה שכל החכמים האלה יעידון יגידון שמה שביאר אבוה דשמואל אינו חוזר כי אם על חלוקת השבויה ההערות הנזכרות במקומם עומדות ואמנם נוכל לומר בהיתר ההערה הראשונה שהסדיר התלמוד דברי אבוה דשמואל אחר משא ומתן של האמוראים מפני שהם דברים מסכימים להלכה ולזה הביא אחריהם הברייתא ומה שנמשך שם אחריה מענין השבויה ולא היה מן הראוי שיביא באחרונה המשא ומתן שאינו עומד לאמת ההלכה ושבצר מה סותר מה שהיה אומר בראשונה ולענין ההערה השלישית נאמר שלא הביא סיוע מהברייתא עבור שנסתפק בדבריה אלה היתירוה לינשא אם כוונתם שלא נשאת כלל או שרוצ' לומר היתירוה לינשא ונשאת ויש מקום לזה הספק ממה שנאמר שם בסוף הברייתא ואם באו עדי טומאה אפילו יש לה כמה בנים תצא ואין ספק שאף בנשאת אמרה הברייתא תצא וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בבירור בהלכות איסורי ביאה בפרק אשר קדם זכרו ולזה לא היה יכול מחבר התלמוד להביא סיוע לדברי אבוה דשמואל מהברייתא הנזכרת ואולם בהיתר ההערה השניה לא מצאנו דכר מתיישב אצלנו ודעת התוספות בזה תמצא פה ובגיטין פרק המגרש גם הרשב"א בחידושיו פרק התקבל האריך בזה:
הנה אחר שכתבנו זאת הסוגיא ומה שיש להעיר עליה נשיב לשואלינו דבר מפני שממנה תצא תורה ותוציא לאור משפט השבויה אשר נשאלנו עליה ונאמר שאין ספק אכלנו שהיא מותרת לבעלה הכהן וזה מפנים הראשון שהמשנה אמרה בבירור שאשה שבאה לפנינו שלא ידענו בה שהיתה שבויה והיא הגידה לנו שנשבית והיא טהורה שנאמנת ובנושא שאלתינו לא ידענו כלל בשבייתה כי אם מפיה או מפי בעלה שספרה לו המאורע ולזה אך שלא היתה נשוא' עדיין היינו מתירים אותה להנשא השני שכבר היא נשוא' לפנינו והמשנה אמרה ואם משנשאת באו עדים הרי זו לא תצא וככר ראינו דברי אבוה דשמואל שהם מסכימים להלכה שאף שהתירוה כ"ד להנשא ולא נשאת ובאו עדי שביה שלא תצא מהתירה הראשון ותנשא לכתחלה ומכ"ש שאם נשאת ממש שלא תבא ובנושא שאלתינו שמלבד שהיא נשואה כבר ויש לה בנים ממנו אין כאן עדי שביה כלל שהדבר ברור כשמש שלא תבא מבעלה הכהן ובכלל אלה אין לאסור שום שבויה לכהן כי אם בעדים שהעידו לפני ב"ד שנשבית או בעדי טומאה שאז תצא מבעלה אפילו יש לה כמה בנים ממנו ולא עוד אלא שראוי לנו לדרוש ולתור בכל אופני היתר בעד השבויה כיון שאין איסורה כי אם עבור הספק ולוה תראה מה שנאמר שם בתלמוד מבנות שמואל אישתביין בנתיה דמר שמואל ואסוקינהו לארעא דישראל אוקמן שבויינאי מאבראי ועיילי לבי מדרשא דר' חנינא הא אמר' נשבתי וטהורה אני והא אמרה נשבתי וטהורה אני שרינהו והקשו שם לר' חנינא והא איכא עדים במדינת הים והשיב השתא מיהא ליתנהו קמן עדים בצד אסתן ותאסר הרי אף דשהיו יודעים ששבויות הנה ובערמה עשו השבאים והיו עדים במדינת הים שראו שנשבו ואולי יבואו להעיד למחר עם כל זה התירו אותן ולכן אף שיונח שבנושא שלנו היה נודע המאורע מה שאינו נראה כלל מדברי השואל והיו עדי שביה כיון שאין כאן עידי טומאה והיא נשואה לפנינו הדבר ברור בלי ספק שהיא מותרת לכהן ובניו כשרים והאריכות בזה אך למותר:
בסדר ובשנת ושמרתם את חקתי ואת משפטי אשר יעשה לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בל"א כמהור"ר יעקב די מיזה מ"כ