שאלה ראובן בן אברהם ושמעון בן יעקב. הדרים בעיר אמשטרדם נשתתפו יחד לילך שניהם לאיי הים וכשהגיעו שם לא' מן המקומות נפרדו איש מאת אחיו זה למקום א'. וזה למקום אחר רחוק ממנו מהלך ב' שבועות. ויהי היום באה שמועה לראובן איך שמעון בן. יעקב חבירו נתפס במקום אשר היה שם בערכאות מחמת שהעלילו עליו שמרד נגדם. ושבלי ספק ידונו אותו למיתה יען שכפי נימוסי דתם היה חייב מיתה ותכף ומיד שם ראובן לדרך פעמיו. הלך למקום א שר שמעון בן יעקב חבירו היה אסור שם להשתדל בעבורו לפני הערכאות ולהציל נפשו מני שחת ובהגיעו שם לפני הערכאות. להציע דבריו לפניהם אמרו לו בחנם אתה משתדל בעבורו בהיות שכבר נגמר דינו למיתה והרגנוהו זה ט"ו ימים גם באותו זמן באו כתבים ואיגרות לאיזה יהודים בעיר אמשטרדם מגויים סוחרים הדרים באותו מקום שנהרג שמעון בן יעקב הנ"ל. ובכלל דברי משה ומתן שכתבו להם. כתבו ג"כ. תדעו שפה נהרג ע"י הערכאות שמעון בן יעקב היהודי שהיה תושב עירכם וכו' והיהודים הנז"ל. העלימו הדבר ולא רצו לפרסמו כדי שלא להוציא דיבה מפיהם. עד שחזר ראובן בן יצחק הנז"ל לביתו לעיר אמשטרדם והגיד לפני הב"ד המאורע הנז"ל ונתפרסם הדבר אז ג"כ היהודים הנז'. הראו האיגרות הנז"ל שקיבלו בזמנם מהגוים הנז' שכתבו להם המאורע הנז':
מעתה מבעיא לן אם די בהגדתו של ראובן הנז"ל ששמע מפי הערכאות וכו כדי שאשתו של שמעון בן יעקב הנז' תהיה מותרת לינשא ואת"ל שהערכאות אינם נאמנים אם נדון עפ"י איגרות הגוים הנז"ל ולא יהיו גריעי מגוי מסל"ת או דלמא דוקא כשהגוי עצמו הוא בפנינו מסל"ת בפיו. מהמנינן ליה אבל לא מפי כתבו. על הכל יורנו המורה לצדקה מה הדין נותן עפ"י דין תורתינו הקדושה ושכ"מה:
תשובה הנה בנדון הלז. יש לחקור ב' חקירות הא' אם הגדת הערכאות יהיה מועיל לשריותא דהאי אתתא או לאו. והב' דאת"ל דלא מהמנינן להו לערכאות הנז"ל. אם נדון עפ"י איגרות הגוים הנז"ל וחשבינן להו כגוי מסל"ת או לאו:
אמנם על החקירא הא'. נראה שעיקרא דהאי מלתא איתא במסכת גיטין דף כ"ח ע"ב שכתוב וז"ל שמע מקומנטריסין של גוים: איש פלוני מת איש פלוני נהרג אל ישיאו את אשתו וכו' ואמאי הא קי"ל דכל מסל"ת הימוני מהמני: הני מילי במלתא דלא שייכי בה אבל במלתא דשייכי בה עבידי לאחזוקי שיקרייהו ע"כ:
ובמשמעות כונת הברייתא הנז"ל נחלקו בה הפוסקים ז"ל וכל א' פנה לדרכו דרש"י ז"ל פירש וז"ל דלא שייכי בה שאינה תפארת להם דשייכי בה כי הכא. שמתפארים שהרגו בדין עבידי לשקר ולומר נהרג. ואע"פי שלא ראוהו אלא יוצא לידון ע"כ:
והרמ"בם ז"ל בפי"ג מהלכות גירושין. הלכה י"ג כתב וז"ל וכן אם שמע מערכאות של גוים שאמרו הרגנו פלוני אינם נאמנים שהם מחזיקין ידי עצמם בכזב. כדי להטיל אימה וכן כל כיוצא בדברים אלו ע"כ:
והרב בעל הטורים ז"ל בא"הע סימן י"ו כתב על דברי רבינו וז"ל. יראה מדבריו. שאם אמרו נהרג בדין ושלא על ידם נאמנים. ומדברי א"א הרא"ש ז"ל יראה שאפילו אמרו נהרג שלא על ידם אינם נאמנים עכ"ל: ומרן ב"י ז"ל כתב על דברי בעל הטורים וז"ל וקצת נראה כן מדברי רש"י. ומ"מ איני יודע למה תלה הדבר בהרא"ש שהרי הרא"ש העתיק לשון הגמ' ומה שיפרש הרמב"ם בדברי הגמ' נפרש בהרא"ש עכ"ל ע"ש.
וכן בתשובותיו בסי' ד' מדיני גוי מסל"ת כתב וז"ל ואע"ג שכתב הטור שנראה מדברי הרא"ש שאע"פי שאמרו נהרג שלא על ידם אינם נאמנים. כי דייקת בדברי הרא"ש לא משכחת דמשמע מיניה הכי וכו' ע"כ ע"ש:
והרב בעל דרכי משה ז"ל כתב עלה שם בסי' הנ"ל וז"ל. ואין תמיהתו תמיהא. כי מאחר שהר"אש כתב סתם כלשון הגמ' ולא הזכיר דברי הרמב"ם משמע דס"ל דברי הגמ'. כסתמן וכפשוטן. ודלא כדברי הרמ"בם. כן נראה לי ע"כ:
והרב כמוהר"א ששון ז"ל בספרו תורת אמת סי' ה' כתב וז"ל הנה באמת אין דברי הרא"ש מבוארים שהרי לא מצינו שכתב הרא"ש ז"ל כן בביאור רק לשון הגמ' בלבד וא"כ אדרבא יש לדקדק דמנ"ל לטור כך וכמ"ש מוהר"י קארו ז"ל ואף שאפשר להליץ בעד הטור ז"ל שדקדק כן מדברי הרא"ש ז"ל משום דכיון שהרמ"בם ז"ל נחית לשנות מלשו' הגמ' ולכתוב הרגנוהו במקום נהרג והרא"ש ז"ל לא כתב רק לשון הגמ' שנראה דמשמע ליה דאפילו בנהרג מיירי עכ"ז אין זה ראיה. ואדרבא אם איתא שהרא"ש חולק על הרמב"ם. היה לו לפרש בהדיא ע"כ:
איברא שמפשטן של דברי רש"י ז"ל. נראה שדקדק הטור ז"ל לפרש כן בדברי אביו הרא"ש ז"ל. והוא מדכתב רש"י ז"ל וז"ל. עבידי לישקר ולומר שנהרג אעפ"י שלא ראוהו אלא יוצא לדון וכו' ע"כ: שמפשטן של דברים אלו נראה שלא היו הם הדיינים רק ערכאה אחרת שאם לא כן היאך כתב שלא ראוהו אלא יוצא לדון והרי הם עצמם הם הדיינים אלא ודאי שהיא ערכאה אחרת ודוק שכן דייק בדברי רש"י הרב כמוה"רא ששון ז"ל שם וכמו כן מוהרח"ש ז"ל בקונטריס דף כ"ד ע"א שכתב וז"ל ואם הם עצמם הם הדיינים הו"ל למימר אע"פי שלא הוציאוהו ליהרג אלא לדון אותו או אע"פי שלא גמרו להמיתו ומלשון שלא ראוהו וכו'. משמע קצת דמיירי אעפ"י שאומרים שראוהו שנהרג בערכאות אחרות דלא מהימני עכ"ל ע"ש:
אבל מ"מ תמיהת מוהרי"קא ז"ל במקומה עומדת דלמה תלה הדבר בהר"אש וכו' ואע"ג שבין מוהר"חש. כמו מוהר"א ששון ז"ל דחקו עצמן לתת טעם לדברי הרב בעל הטורים ז"ל כנראה מספריהם. מ"מ הם עצמן הרגישו כמה מן הדוחק יש בדבריהם ז"ל כי הניחו הדבר בצ"ע ע"ש ודוק:
יהיה איך שיהיה. כל זה אינו לעניינינו: אלא מה שנמצינו למדין מכל הנז"ל לענין דנ"ד הוא שאליבא דכ"ע הגדת הערכאות עצמן. לא מהימני בשום ענין במלתא דשייכי בה. או משום התפארות שהרגו בדין. כדפיר"שי ז"ל. או משום להטיל אימה כדפירש הרמב"ם ז"ל. ועבידי לאחזוקי שקרייהו אלא שלפי דעת הרמב"ם ז"ל אם אמרו שנהרג בדין שלא על ידם נאמנים וכפי דעת הרא"ש ז"ל כפי אשר הבין דבריו הרב בעל הטורים ז"ל אפילו אמרו שנהרג שלא על ידם אינם נאמנים וכן נראה מדברי רש"י ז"ל וכפי זה נמצא שהרא"ש חולק על הרמב"ם ז"ל וכמ"ש הרב בעל דרכי חשה שם: וכפי מ"ש אא ומוהרח"ש ומוה"רא ששון ז"ל נראה. שהרא"ש אינו חולק על הרמ"בם. דאם איתא שהיה חולק על דבריו היה לו לפרש בהדיא וכו' וכדכתיבנא: אמנם ראיתי בשו"ת. מקום שמואל. שנדפס מחדש שבסי' י"ט מתשובותיו הביא דברי כל הפוסקים הנ"זל. ונסתבך בסברותיהם ונכנס בכמה ספקות ולכולהו פירושי מקשי ליה. ומקישיא א' נכנס לקושיא אחרת ובנה עליהם בניינים גדולים והררים רמים. שלפי ע"ד נראה. שכולם הם תלוים בחוט השערה. וביסוד נופל. לכן אמרתי לעבור על דבריו ולישא וליתן ולהתבונן בהם ל דע על מה אדניהם הטבעו. כדי שמתוך הויכוח יתברר האמת ומחול הדברים נבא לפסקא דדינא על האי נדון דשאילנא. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
בטרם כל. כתב הרב הנ"ל שצריך לבאר. מאין למד הטור. לפרש כך. בדברי הרמב"ם ז"ל ובדברי הרא"ש ז"ל. וכו' ע"ש: והגם שלא נעלמו. מעיני הרב המחבר הנ"ל. דברי כל הני רבוותא דכתיבנא שכבר עמדו על זה. ונתנו טעם לדברי הרב בטל הטורים ז"ל. עכ"ז רצה לדונם כשוגגים ח"ו. והנה כל המעיין ישפוט בצדק שטעמם ונימוקם עמהם. ודבריהם הם נכוחה למבין. ושרוב האחרונים הסכימו עליהם וכאשר נוכיח בע"ה:
וכבר הראת לדעת שהרמב"ם ז"ל. שינה מלשון הש"ס שבמקום שהיה לו לכתוב איש פלוני מת. איש פלוני נהרג. כלשון הברייתא כתב וז"ל. וכן אם שמע מערכאות של גויים שאמרו הרגנו איש פלוני. דר"ל שנהרג על ידיהם. ולא ע"י ערכאות אחרים וכו'. אשר ע"כ למד מזה הטור לפרש בדבריו דס"ל דאה אמרו. של ע"י ערכאות אחרים דנאמנים אבל לא משום שינוי זה נוכל לומר שהוציא הרמב"ם ז"ל דברי הגמ' מפשטם. כאשר חשב הרב המחבר הנ"ל אדרבא יש לנו לומר דנקט הרמ"בם ז"ל. פשט הגמ' כפי משמעותו. דס"ל שהערכאות אינם נאמנים היכא דשייכי בה. משום דיש לומר שכונתם להטיל אימה או משים התפארות כפי מסקנת הגמ' שם הא היכא דלא שייכי בה כגון גויים דעלמא או שהערכאות האלו הם אחרים. הו"ל כשאר גויים המסיחים ל"ת שנאמנים ונמצא שבשינוי מועט זה ששינה הרמ"בם ז"ל בלשונו החזיק את המרובה וכלל הדין והטעם כמסקנת הש"ס:
ובזה נאה שקטה ג"כ הקושיא הב שעורר הרב המחבר הנ"ל טל הבנת הר בעל הטורים והבנת מרן הב"י ז"ל בדברי הרמב"ם דקשיא ליה מאד ולדידן לא קשה מידי שהרי כל המעיין בצדק. ישפוט כן בדברי הרמב"ם ז"ל דאם לא כן. לא היה לו להחליף לשונו כלל ועיקר מלשון הברייתא:
וגם יש לי להוסיף הוכחא אחרת שכן כוונת הרמ"בם ז"ל כאשר הבין הרב בעל הטורים ומרן ז"ל מדחזינן ששם בפ' י"ג. מהלכות גירושין הלכה י"ב כתב הדין דההוא גוי דקאמר לישראל קטול אספסתא וכו' ואי לא קטילנא לך כדקטילנא לפלוני וכו' שאינו נאמן משום דאמרינן. לא נתכוון אלא לאיים את זה ושוב נמשך שם בהלכה י"ג וכתב וז"ל וכן אם שמע מערכאות של גויים הרגנו פלוני וכו' ע"כ: דבר הלמד מעניינו הוא דמיירי במאיים המזכיר ההריגה שנהרג ע"י עצמו ולא על ידי אחרים ודוק במילת וכן שכתב בתחילת הלכה י"ג. ומינה נשמע דהיכא שאמרו שנהרג שלא טל ידם. הו"ל מילתא דלא שייכי בה ואין כאן התפארות ולא הטלת אימה ונאמנים הם לדעת הרמב"ם ז"ל מה שלא נראה כן בדברי הרא"ש ז"ל הנוטים להם מדברי הרמ"בם ז"ל שבסוף יבמות ובגיטין העתיק בארוכה הברייתא כלשונה מבלי שינוי שכל זה מראה פנים שס"ל שאפילו אמרו נהרג שלא על ידם שאינם נאמנים. זהו שכתב הטור ז"ל המדקדק בדברי הרמב"ם. ובדברי אביו הר"אש ז"ל ויש לו צד לכתוב מה שכתב:
ועיין מ"ש הרב בעל כנה"ג באה"ע דף מ"א וז"ל ומקום יש אתנו. ג"כ לצדד ולהליץ על מרן ב"י שכתב שאינו יודע למה תלה הדבר בהרא"ש ז"ל. והוא .שעיין שהרא"ש ז"ל אם העתיק לשון הברייתא בלי שינוי העתיק ג"כ לשון הגמ' דמסיק והא קי"ל דגוי מל"ת נאמן הני מילי במלתא דלא שייכי בה אבל וכו' נמצא שמ"ש הרמב"ם ז"ל בקיצור כתבו הוא בארוכה ואפשר לנו לומר שהר אש פירש דברי הגמ' כאשר פירשה הרמב"ם ז"ל מאחר שהר"אש לא כתב דבר א' מפי עצמו ולא גילה דעתו בבירור להיכן נוטה:. ולא חייש הב"י להא דאמרן שלא כתב כלשון הרמב"ם כדחייש ליה הטור משום דנראה בעיניו שהכל א' ובהעתיקו לשון הש"ס בארוכה. שהכל עולה לסגנון א' וג"כ חזינן בסדר הסמוכים דנקט ליה הר"אש. אשר חזר והעתיק הברייתא ולישנא דהש"ס האמור בגיטין גבי ההוא עובדא דאספסתא המובא בסוף יבמות. ומאי בעי התם. ואין זה מקומה דהרי לא הזכירוה שם בגמ' והלא דבר הוא. שרצה לסמכה לההוא עובדא דאספסתא. להשמיע שהכל ענין א' הוא ודוק:
לכן כתב הב"י ז"ל שלא ידע מאין תלה הדבר בהרא"ש מאחר שלא נמצאו הדברים בפי'. כי הדיוק שדקדק הטור ז"ל אינו מוכרח דיש צדדין לדקדק בהיפך כדאמרן
זוהי הכונה האמיתית של הרב בעל הטורים ז"ל ושל מרן מוהרי"ק ז"ל ודלא כהרב בעל מקום שמואל נר"ו:
גם הרב כמוה"רם ן' חביב ז"ל טרח להוכיח המחלוקת הזה שיש בין הרמב"ם והרא"ש ז"ל ובספרו עזרת נשים ס"ק ק"ו כתב וז"ל. ויראה לע"ד דלשון הגמ' בפ' כל הגט הוא כך. מסל"ת ה"מ במלתא דלא שייכי בה אבל במלתא דשייכי בה עבידי לאחזוקי שקרייהו ונקט לישנא דשייכי לשון רבים ולא נקט לשון יחיד שיך בה. גם הרא"ש בפסקיו שם כתב וז"ל ואע"ג דקי"ל דנכרי מסל"ת נאמן ה"מ. במידי דלא שייכי בה: אבל במידי דשייכי בה וכו' וכיון דנקיט לישנא דשייכי לשון רבים צריך לפרש כדפיר"שי. דהוא משום התפארות. וא"כ לפי זה אפילו דערכאה זו מספר דערכאה אחרת הרגה לפלוני כיון דהטעם הוא משום התפארות אפילו שאומר ערכאה זו דע"י ערכאה אחרת נהרג. העדות פסול. דיש לחוש להתפארות אבל הרי"ף גריס וז"ל והא קי"ל מסל"ת נאמן ה"מ במלתא דלא שייך בה אבל במלתא דשייך בה עבידי לאחזוקי שקרייהו עכ"ל: וכיון דגריס לשון יחיד דשייך ולא נקט לשון רבים דשייכי משמע דהפי' הוא כדפירש הרמ"בם דהוא להטיל אימה ולא שייך הטלת אימה אלא כשהערכאה גופה אומר הרגנו לפלוני אז אמרינן דמתכוונים להטיל אימה אבל כשהערכאה זאת אומרת ערכאה פלונית הרג לפלוני לא שייך לפסול עדות זה דלהטיל אימה קא עביד אבל אם טעם פיסול שיחת הערכאות. הוא משום דעבדי להתפארות סבר הטור דטעם זה שייך שפיר אפי' מערכאה זו לערכאה אחרת כנ"ל: ועיין בה"רא ששון. בסימן ה' דף ט"ו ע"א שכתב חילוק הנז' בהיפך. דאם הטעם הוא להטיל אימה אפילו מערכאה לערכאה שייך זה ואם הטע' הוא משים התפארות הוא דוקא כשהערכאה עצמה אומרת הרגנו לפלוני יעו"ש:
ודבריו תמוהים דאומר סברה הפוכה. לכל הישר הולך. ותו הרי הרמב"ם כתב דהטעם הוא להטיל אימה והוא דוקא בערכאה עצמה. וכבר הרגיש הוא עצמו מדברי הרמב"ם וכיון שכן יש לתמוה על הרב איך אסיק אדעתיה לומר חילוקים נגד הרמב"ם וגם הב"י כתב כמו שכתבתי ולכן העיקר כדפרישית. ובכן סלקי שפיר דברי הטור דכתב דהרא"ש חולק על הרמב"ם ודוק עכ"ל: אחר כך עלה על רוחו של הרב בעל מקום שמואל הנ"ל לפרש שהטור ז"ל מכריח סברת אביו הרא"ש ממ"ש הר"אש ז"ל בפ' כל הגט אהני תרי לישני דרב יוסף. שבב"ד של א"ה. אפשר דלא פליגי הני תרי לישני דלישנא בתרא בדלא חתים פורסי סמנו. ואף אם פליגי. הלכה כלישנא קמא וכו' ובלבד שיהיה ישראל מעיד שיוצא ליהרג וכו' ומדלא חילק בין כשאומרים שיצא ליהרג על ידם לכשאומרים. שיצא ליהרג בערכאות אחרים אלא מצריך שישראל א' יעיד על זה ש"מ דלא ס"ל חילוק זה. וכתב שמזה לחד הטור לפרש כך דעת אביו הרא"ש עכת"ד:
ועירוב פרשיות אני רואה כאן דמאי אירייא דין הערכאות המעידים על פלוני שכבר מת או נהרג עם דין המעידים על פלוני היוצא ליהרג שלא נודע עדיין בבירור אם נהרג אם לאו דהאי כדאיתא והאי כדאיתא כי על המעידים שכבר מת או נהרג ממש הרי לך מה שכתבנו לעיל בסברת הר"אש והצדדים שמצא הטור לדקדק בדבריו אבל על הנהו תרי לישני דרב יוסף דהיינו במעידים על א' היוצא ליהרג הוא דין אחר שהוא מוסכם ואין למדין זה מזה וכדכתבו התוספות ז"ל שם בפ' כל הגט בד"ה וקתני ישיא את אשתו וכו' דאומר ר"י דהא דנכרי מסל"ת כשר לעדות אשה. היינו כשמעיד שכבר מת. דלא טעי בין מת ללא מת. אבל יוצא למות או ליהרג לא מהימן עכ"ל:
וטעמא רבא אשכח הרא"ש ז"ל לומר שאם פליגי הני תרי לישני דפסקינן כלישנא קמא לקולא כיון דתניא כוותיה ונמצא שהעולה מפסק דידיה שהיוצא ליהרג בערכאות של גויים דיינינן ליה כודאי נהרג ואין נותנים עליו חומרי חיים ולפיכך צריך בהכרח שיהיה המעיד עליו ישראל דוקא ולא זולתו. דהרי אם המעידים הם מאותם של הערכאות שדנו ההריגה אז פשיטא שאינם נאמנים דהשתא ומה. אם כשאמרו הרגנוהו כבר דמלתא דעבידא לאגלויי הוא אמרינן שאינם נאמנים משום דחיישינן דמשקרי משום התפארות או משום להטיל אימה כ"ש וק"ו דאיכא למיחש דמשקרי היכא שאינם מעידים על ההריגה בפועל. אלא על היציאה להריגה. שבודאי לא מהימני ואף שהמעיד על היציאה הזאת הוא גוי דעלמא. שאינו מ הערכאות ג"כ לא יהיה נאמן דמהיכא תיתי להאמינו מסתיי שהאמינו חז"ל לגוי מסל"ת המגיד על מיתת הישראלי להתיר אשתו לשוק והטעם שמאמינים אותו הוא משום דעבידא לגלויי האמת אתו שכבר מת פלוני וכמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ' ג' מהלכות גירושין הלכה כ"ט והוא שמתיירא הגוי להיות נתפס כשקרן. וליכא אמתלא לדבריו ואין לו במה לתלות וכו'. שהרי אם יראה וימצא שאותו פלוני הוא חי. מה יאמר מה ידבר ומה יצטדק כי אי אפשר להאמין שזכה אותו ה' לתחיית המתים אבל במילי אחריני. שיכול הגוי. לתלות דבריו באמתלא כל דהוא כי הכא שמעיד על היציאה ולא על ההריגה ודאי דלא הימנוהו רבנן ומשום הכי הצריך הרא"ש ז"ל שיהיה ישראל דוקא המעיד עליו:
ולהרמ"בם ז"ל שחולק עליו בדין זה. ופסק כדרכו כלישנא בתרא דרב יוסף אפי' כשישראל מעיד על היוצא ליהרג. בדיני אומות העולם לא דיינינן ליה כמת ודאי. אלא נותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים. וכמו שפסק הש"ע באה"ע ס"סי קמ"א ע"ש:
ובודאי שפשט לשון הש"ס דקאמר רב יוסף לא שנו וכו' איירי בישראל המעיד. וכדכתב מוהרש"א ז"ל ע"ש:
גם דברי מרן הב"י ז"ל שכתב דהרא"ש מצריך ישראל שמעיד וכו' מתיישבים היטב: והוא כי לפי המונח דפליגי הני תרי לישני. ושהלכה כלישנא קמא דכיון דגמרי דינא קטלי ליה והא דקומנטריסין שאינם נאמנים הוא מהטעם דפיר"שי ז"ל. שיבאו לומר נהרג. אע"פי שלא ראוהו וכו' שמעינן שצריך שיהיה ישראל דוקא המעיד על היוצא ליהרג. דאי לאו הכי. מאי אכפת לן דקומנטריסין שקרו לומר נהרג: ע היוצא ליהרג סוף סוף כיון שיצא ליהרג. ודאי דמקטיל קטלו ליה. כפי הלישנא קמא וא"כ אמאי קומנטריסין אינם נאמנים אע"פי שלא ראוהו נהרג אלא לאו מוכרחים אנו לומר שלא האמינו חז"ל המעיד על היוצא ליהרג אלא א"כ כשיהיה מסל"ת שנהרג כבר. ומכ"ש הקומנטריסין שאינם נאמנים דחיישינן דמשקרי לומר נהרג: אע"פי שלא ראו ההריגה:
אם כן עלה בידינו דהא דקי"ל שערכאות הגוים אינם חוזרים אחר גמר דין שמועיל דוקא לכשיבא ישראל להעיד שראה שהוציאוהו ליהרג אבל לא בשום גוי יהיה מי שיהיה:
זהו ההכרח האמיתי שראה הב"י בדברי הרא"ש ז"ל. והוא נאה לפה שאמרו ודלא כהרב בעל מקום שמואל שכתב עליו שדבריו תמוהין. ושאין הדעת סובלתן ולומר על מר ז"ל. שלא ירד לסוף דעת הרא"ש ז"ל וששרי ליה מאריה ודוק:
ברם חזינא שסוף דבר הרב בעל מקום שמואל הנ"ל. סותר בניינו. ומודה שההוכחה שעלה על רוחו אינה הוכחה והביא דברי התוספות ז"ל דשאני בין מעיד על מי שכבר מת ובין מעיד על היוצא ליהרג וכו' ע"ש: וא"כ מה יתן ומה יוסיף לבנות בניינים גדולים כאלו. כדי לסתרן תוך כדי דיבור ולאבד זמנו לכתוב דברי' שאין להם שחר ולכן העיקר כדכתיבנא ודוק:
שוב מערער הרב הנ"ל נגד. הרב בעל חלקת מחוקק ז"ל. על מ"ש דלא אמר רב יוסף למלתיה. אלא לענין גט ותרומה וכאשר מצא כתוב. בכ"י כמוה"רי מלובלין ז"ל והשיג עליו לומר שנעלם מעיני הרב בעל חלקת מחוקק. מש התוספות בשם ר"י ושאילו היה רואה באותה שעה דברי התוספות שלא היה כותב כמו שכתב עכ"ל ע"ש:
ואנא זעירא דמן חברייא אין רצוני לחקור כאן הדין אם הוא כדברי האומר. שדוקא לענין גט ותרומה נאמרו דברי רב יוסף. ולא להשיא את אשתו או אם הוא כדברי שאר המפרשים ז"ל שס"ל שהדין הוא כללי לכל מילי. ואפילו להשיא את אשתו אלא באתי לפרש שיחותי. נגד הרב בעל מקום שמואל הנ"ל שרצה לדחות שר וגדול בישראל בגילא דחיטתא ולומר עליו. שנעלמו ממנו דברי התוספות ז"ל:
ותמהתי איך הרב הנ"ל. אינו משמיע לאזניו מה שגמר לכתוב הוא בעצמו להליץ בעד הרב בעל חלקת מחוקק הנ"ל. על אותה קושיא שהקשה עליו הרב בעל בית שמואל דמהרא"ש משמע להדיא שאין חילוק בין דינים הללו דהא כתב ראיות. לדברי הרי"ף מהברייתא שמע מב"ד של ישראל איש פלוני מת. איש פלוני נהרג ישיאו את אשתו וכו' אבל יוצ' ליהרג לא ולכן פסק לענין גט יוצא. הרי הוא כספק חי. וכספק מת. ש"מ דאין חילוק בדבר ע"כ ועלה קאמר הרב הנ"ל להליץ בעד הרב בעל חלקת מחוקק הנ"ל דאין זה קושיא דאף אם לימא שס"ל להר"אש. דאין דברי רב יוסף אמורים אלא לענין גט ותרומה מ"מ שפיר קאמר דהרי"ף הביא ראיה מהברייתא כיון דביוצא ליהרג מב"ד של ישראל אל ישיאו את אשתו וכו'. דודאי נוכל ללמוד לחומרא לגט ותרומה מזה. דג"כ לענין גט ותרומה. הוי כספק חי. וספק מת. אבל מ"מ לא נאמר. כיון דאמר רב יוסףץ לענין גט ותרומה דמקטיל קטלי ליה וכו'. דה"ה אם יוצא ליהרג בב"ד של אומות העולם. דישיאו את אשתו לקולא. דשאני התם. וכמ"ש הרב בעל חלקת מחוקק וזה ברור עכ"ל
אם כן כפי ההצעה הזאת. היה לו ג"כ להליץ בעדו. ולמצא התנצלות לבסוף. כדי שלא ליקשו ליה. דברי התוספות. והיה לו לומר. שלעולם אמר רב יוסף למלתיה. בגיטין ותרומה דוקא כפי שיטת הרב בעל חלקת מחוקק. ושנימוקו עמו. דמתניתין לא מתנייא אלא לענין גיטין ותרומה ועלה הוא דקאי החילוק דרב יוסף. וכלישנא קמא דקאמר שבב"ד של ישראל נותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים ופריך שפיר הש"ס מההיא ברייתא דקתני שמע מב"ד של ישראל. ישיאו את אשתו משום דאתי מק"ו אם לענין נישואין מקילין מכ"ש שיש להקל לענין גיטין ותרומה ודחי הש"ס לעולם מת דקאמר הברייתא היינו מת ממש ונהרג נהרג ממש וליכא למיפרך לרב יוסף. שהרי הוא לא מיירי בנהרג ממש אלא ביוצא ליהרג:
והרב הנז"ל במקום שהיה לו להליץ בעד הרב בעל מחוקק הנ"ל כדכתיבנא. כדי להסביר סברתו וליישב דברי התוספות ז"ל אליביה רצה לסתור דבריו ממ"ש התוספות ז"ל דהאי דלא פריך. מהא דקתני מקומנטריסין של עכ"ום. אל ישיאו את אשתו ורב יוסף קאמר דמקטל קטלי ליה. הוא משום דאיכא לאוקומי לברייתא מקמי דלחתם פורסי שמנג וכו' ע"כ:
ומכח זה. הקשה עליו וקאמר וז"ל והרי אף בלא האי טעמא: לא הוה מצי לאקשויי מעולם לפי דברי הרב בעל חלקת מחוקק הנ"ל. מההיא דקומנטריסין. דהרי רב יוסף איירי דוקא. לענין גט ותרומה אבל להשיא את אשתו לא קאמר וכו' ועל הדברים האלה הכריח. דמשמע להדיא מדברי התוספות דרב יוסף איירי אפי' להשיא את אשתו ושנעלם דבריהם ז"ל מעיני הרב בעל חלקת מחוקק הנ"ל ע"כ ע"ש:
לא כן אנכי עמדי דלדידי אפי' אם נניח הנ"חה סו"ברת. שרב יוסף חילק דוקא בתרומה וגיטין כדברי הרב בעל חלקת מחוקק מ"מ יכולים אנו ליישב היטב דברי התוס' ז"ל אליביה ובאופן הנמשך. והוא דקאמר רב יוסף. לא שנו אלא של ישראל אבל בב"ד של א"ה כיון דגמיר ליה דינא לקטלה מיקטל קטלי ליה והיינו לבתר דמחתם פורסי שנמג. ולפי זה היה נראה להתוספות ז"ל. דהוה מצי הש"ס. לאקשויי לרב יוסף מהא דקתני ששמע מקומנטריסון של עכ"ום וכו'. אל ישיאו את אשתו דהרי הברייתא איירי בסתם דמשמע בין מקמי דליחתם פורסי שמנג. ובין לבתר דחתים דבכל גונא קפסיק ותני דמחמרינן ואל ישיאו את אשתו ודכוותא יהיה לענין גט ותרומה. וא"כ איך חילק רב יוסף במתניתין דגיטין ותרומה ולהקל היכא דחתים פורסי שנמג דקאמר דמקטל קטלי ליה והרי האי ברייתא דשמע מקומנטריסין איירי סתם:. ואינו מחלק כה"ג להקל היכא דחתים פורסי שנמג אלא בכל גונא מחמיר וקפסיק ותני. אל ישיאו את אשתו ומתרץ שלא מצי פריך הש"ס הקושיא הזאת משום דאיכא לאוקומי הברייתא. מקמי דליחתם פורסי שמנג. וכרב יוסף וק"ל:
ועוד אומר ר"י וכו' כלומר אפי' ניחא דהברייתא גזר בהחלט. שבכל גוונא. היכא דשמע מקומנטריסין אינם נאמנים ואל ישיאו את אשתו אפ"ה שפיר קאמר רב יוסף. ביוצא ליהרג דמקלינן לענין גיטין ותרומה בתר דחתים פורסי שמנג. דודאי מקטל קטלי ליה. והאי דלא מיקל בברייתא לענין נישואין הוא לפי שאין גוי מסל"ת נאמן אלא במעיד שכבר מת. דלא טעי בין מת ללא מת אבל ביוצא למות. או ביוצא ליהרג טעי ולפיכך ביוצא ליהרג אין הגוי נאמן להעיד בין מקמי דחתם ובין לבתר דחתם כדקתני הברייתא ודברי רב יוסף אמורים כשיש ישראל מעיד שיבא ליהרג. שמש"ה בתר דחתים הפורסי שנמג מקטל קטליה ליה. ואין נותנים עליו חומרי חיים וכמת ודאי חשבינן ליה לענין גט ותרומה אבל לא לענין להשיא את אשתו דלא גרע דמגוייד וצלוב וכו':
זהו מאי דאפשר ליה להרב בעל חלקת מחוקק לפרש דברי התוספות ז"ל כפי שיטתו ואין כל הרוחות. שבאות עליו מזיזין אותו ממקומו:
וגם אפשר לומר שהרמב"ם ז"ל. ס"ל ג"כ הכי. שהרי לא כתב בביאור בהלכות אישות. דין היוצא ליהרג בב"ד של ישראל. שישיאו את אשתו אלא כתבו בהלכות תרומה ע"ש:
איברא שהרב המגיד ז"ל. הליץ עליו לומר שהשמיטו משום שבע"וה. כבר בטלו דיני נפשות מישראל אבל עיין מ"ש הרב בעל תי"ט בפי' בפ"ג דגיטין. משנה ד'. אשר כתב על טעמו של הרב המגיד הנז' וז"ל. ואין זה מספיק. כי דרכו של הרמב"ם. לבאר הכל. אבל נ"ל שסמך על מה שביאר בפ' ט' מהלכות תרומות דשם כתב בהדיא אבל מי שנגמר דינו בב"ד של ישראל והניחוהו בבית הסקילה ליהרג ה"ז בחזקת מת ולא תאכל אשתו ע"כ ולפי שמשנתינו נמי אסברה לה בדין תרומה לפיכך ביאר הדברים בהלכות תרומות ועליהם סמך בהלכות גירושין: ואע"פי שלפי סדר חיבורו. הלכות תרומה מאוחר להלכות גירושין עכ"ל:
הרי לך שיש פנים מסבירות לחזק סברת הרב בעל חלקת מחוקק נגד הרב בעל מקום שמואל שדחאו בשתי ידים ודוק:
אחרי כן כתב הרב בעל מקום שמואל הנ"ל שלבו אומר לו בטח שהטור ז"ל הוכיח. דע"כ ס"ל להר"אש. דאפילו אמרו הקומנטריסין. שנהרג בערכאות אחרים ושלא על ידם שג"כ אינם נאמנים משום שכפי קושיות הגמ' וכפי הסוגיא. צריכות להיות הרישא וסיפא דברייתא. דומות בענין. וכולהו בחדא מחתא וא"כ כי היכי דאמרינן ברישא שמע מב"ד של ישראל שהיו אומדים איש פלוני מת וכו' דאיירי בכל גוונא. בין שאמרו נהרג על ידם בין שאמרו שנהרג ע"י ב"ד ישראל אחר דעכ"פ הם נאמנים. וישיאו את אשתו. דכוותא בסיפא. שמע מקומנטריסין פירושו ג"כ בכל גונא בין שאמרו מת או נהרג: על ידם ובין שאמרו מת או נהרג ע"י ערכאות אחרים דבתרווייהו ג"כ אינם נאמנים ומזה למד ז"ל לפרש שאפילו שאמרו נהרג שלא על ידם. דג"כ אינם נאמנים עכ"ד:
ולדידי לא כן ידמה. ולבבי לא כן יחשוב דאי איתא כדבריו נמצא שהטור ז"ל חבין שיש לומר כן מדברי הש"ס אבל לא מדברי אביו הרא"ש ז"ל כי בדברי הרא"ש ז"ל. לא פורש מה הדין נותן כשהערכאות מעידים. שנהרג ע"י ערכאות אחרים וזהו נגד המובן מדברי הטור ואם נפשו לומר שכיון שהרא"ש ז"ל הביא בארוכה לישנא דהש"ס והדבר הוא מוכרח בעצמו להבין כן הש"ס כדי שתהיה הסיפא דומיא דרישא כמ"ש ומשום הכי תלה סברא זו בדברי אביו הרא"ש ז"ל א"כ נמצא לפי דבריו שהרמ"בם ז"ל ודעמיה ח"ו יצאו חוץ לשיטה ולא הבינו סוגיית הגמ' שהיא מוכרח בעצמה לפרש שהערכאות המעידים שנהרג ע"י ערכאות אחרים אינם נאמנים היפך סברתו ז"ל. ולא יאמר כזאת בישראל להטיל דופי בקדושים אשר בית ישראל נכון עליהם וסומכים על הוראתם:
והנני זעירא דמן חברייא. אציע לפניך פירוש הסוגיא באופן שיהיה הרישא והסיפא דברייתא דומות בענין א' ואפ"ה לא יהיה מוכרח להוליד ממנו דין זה שתלה הטור ז"ל. בסברת אביו הרא"ש ז"ל והוא כי פשט הברייתא הוא שאם שמע מב"ד של ישראל שהיו מסיחים ביניהם פלוני שהכנסנו אותו בכיפה כבר מת מעצמו או פלוני שדנינו אותו להריגה כבר נהרג. נאמנים הם. להשיא ע"י שיחתם זאת את אשתו ולא אמרינן שמא היו מסיחים לפי אומד דעתם או דרך סברא ואפשר שבאמת עדין לא מת ולא נהרג. וג"כ לא חיישינן שאומרים כן. דרך התפארות או להטיל אימה לשומעים כדי שישמעו וייראו אנא כיון ששמענו מפיהם שאומרים כך עבדינן עובדא וישיאו את אשתו. אבל שמע מקומנטריסין של עכ"ום שמשיאין כן ביניהם לא מהימני ולא עבדינן עובדא. להשיא את אשתו דדלמא אמירתם הוא דרך התפארות: או להטיל אימה כדי שישמעו וייראו:
זוהי הכוונה האמיתית של פשט הברייתא. ולא גלי לן מידי. מה הדין נותן כשמעידים. שנהרג ע"י ב"ד או ערכאות אחרים והוה סליק אדעתיה של המקשן כדי להקפות לרב יוסף שאי אפשר להבין פשט הברייתא כדאמרן דאיירי שמסיחים שכבר נהרג. וכבר מת משום דדכוותא בסופא שמע מקומנטריסין וכו' צריך לומר דמיירי ג"כ שמסיחין ביניהם. שכבר מת. וכבר נהרג וא"כ קשה אחאי אין משיאין את אשתו והא קי"ל. דעכו"ם מל"ת נאמן אלא לאו האי שמע מב"ד של ישראל וכו'. ודכוותא שמט מקומנטריסין וכו' צ"ל דאיירי שמסיחין ביוצא ליהרג. ועלה הוא דקאמר בב"ד של ישראל ישיאו את אשתו ואתי פירכא לרב יוסף דקאמר בלישנא קמא. דבב"ד של ישראל היוצא ליהרג נותנים עליו חומרי חיים. וחומרי מתים ותירץ הש"ס כפי האמת דלא קשיא לרב יוסף משום דהברייתא איירי במת מת ממש ונהרג נהרג ממש וכפי הצעתי שכתבתי לעיל. והא דקי"ל דעכו"ם מל"ת נאמן היינו במידי דלא שייך בה אבל הערכאות דשייכי בה עבידי לאחזוקי שקרייהו ע"כ:
ובהכי יש מקום לבעלי התוספות להרגיש. אי הכי איך לא אתי הפירכא ג"כ מהסיפא מקומנטריסין עם הס"ד של המקשן. דס"ד דאיירי ביוצא ליהרג וקאמר דקומנטריסין לא מהימני. ואתי פירכא לרב יוסף דקאמר דבב"ד של א"ה. כיון דגמיר דינא. מקטיל קטלי ליה. ותירץ דלא פריך המקשן מהסיפא משום שראה לו שהדוחה יוכל לדחות. דהברייתא איירי מקמי דחתים פורסי שנמג. ומ"ה פריך מהרישא שלא יש בו דחיה: זאת ועוד אומר ר"י דדילמא וכו'. כלומר ראה המקשן שהדין הוא דביוצא ליהרג דקאמר בסיפא דקומנטריסין אינם נאמנים. משום דאפשר דהא דעכ"ום מסל"ת כשרים לעדות אשה היינו כשמעיד שכבר מת ורב יוסף קאמר למלתיה כשישראל מעיד וכו' ולפיכך פריך מרישא ולא מסיפא וכו' ט"כ:
הא לך פי' הסוגיא. ופי' התוספות. והנך רואה בעיניך דלא נחית כלל ועיקר. להשמיענו דין הערכאות שמעידין על ההריגה. שנעשית ע"י ערכאות אחרים. ונשאר פתח פתוח לפוסקים ז"ל. לשאת ולתת בדבר:
והרמ"בם ז"ל ודעמיה ס"ל דלא מיקרו. דשייכי בדבר אלא כשאומרים שההריגה היתה ע"י עצמן דוקא. ולא זולתן. והטור הבין בדברי אביו הרא"ש ז"ל שס"ל שג"כ כשהערכאות מעידי' טל ההריגה. שנעשית ע"י ערכאות אחרים דשייך התפארות או הטלת אימה. והב"י תמה עליו שלא יש מקום לתלות סברא זאת בדברי אביו הרא"ש ז"ל כי אין הכרח במשמעות פשט הסוגיא דאפשר שהבין אותה הרא"ש כפי מה שהבינה הרמב"ם ז"ל זוהי הדרך הישר לעין כל יודע ספר ודלא כהבנת הרב בעל מקום שמואל ודוק:
עוד האריך הרב הנ"ל שם בדיבורו. ופנה אל הסו"בב. והוא מסיבו"ת מתהפך לצדדים. לבא ליישב הקושיא עצומה שהקשו הרב בעל בית חדש בתשובה נ"ו. והרב בעל עבודת הגרשוני בתשובה קי"ב ושאר אחרונים. על ההוא עובדא דאמרינן. בסוף יבמות דף קכ"א ע"ב. דההוא עכ"ום. דא"ל לישראל קטול אספסתא ושדי לחיואי בשבתא ואי לא קטילנא לך. כדקטילנא לפלוני בר ישראל וכו'. שמעה דביתהו אתאי לקמיה דאביי שהתה תלת ריגלי. א"ל רב אדא בר אהבה זיל לקמיה דרב יוסף. דחריפא סכינתיה. אזלת קמיה ופשט לה מהא מתניתין דתנן עכ"ום שהיה מוכר פירות בשוק ואמר פירות הללו של ערלה הן וכו'. לא אמר כלום שלא נתכוון אלא להשביח מקחו ע"כ. ופיר"שי ז"ל. וז"ל והכא נמי לא נתכוון עכ"ום זה אלא לאיים על זה שיקצור לו מספוא לבהמותיו ע"כ: דקשה. אמאי לא פשטה לה מההיא דפ' כל הגט דתניא שמט מקומנטריסין וכו' ע"כ ולא הזכיר הרב הנ"ל שכבר קדמוהו הרבנים הנז"ל לתרץ הקושיא הנז' ולומר דאינהו דקא מותבי לה. אינהו מתרצי לה. בטעמי תריצי. דכל מינייהו חזי כי כרכומא דרישקא. כל א' לפי דרכו הלא המה כתובים בספריהם ואז לא היינו צריכים לתירוצו ובפרט שאין דבריו נראים לא שרירין ולא קיימים. וכמו שאוכיח בע"ה:
הנה הוא רצה לדקדק בההוא עובדא דאספסתא למה שהתה אביי לאותה אתתא תלתא רגלי. עד שהוצרך. רב אדא בר אהבה לשלחה לקמיה דרב יוסף ואם אביי לא ירד לעומק הדין מדוע לא שילחה הוא בעצמו לרב יוסף. דחריפא סכינתיה. וכתב שיותר תמוה אצלו דבמסכת חולין בפ' בהמה המקשה דף ע"ז ע"א גבי דין נשבר העצם ויצא לחוץ וכו' דאתא לקמיה דאביי ושהתה תלת ריגלי. א"ל רב אדא בר מתנא זיל קמיה דרבא וכו'. וקשה לו. דגם הכא ביבמות. הו"ל לרב אדא בר אהבה. לשלוח האי אתתא לרבא בר פלוגתיה דאביי ומדוע קפיד דוקא לשלוח לרב יוסף עכ"ל:
ולתמיהתו האחרונה זאת לא תירץ כלום. ועל הראשונות כתב שנראה לו ברור כשמש. לתרץ דאביי ששהתה תלת ריגלי. רב יוסף דפשיט לה ממתניתין דגוי מוכר פירות. כל א' וא' לשיטתיה אזיל דפ' כל הגט. אהנך תרי לישני דרב יוסף דמקשי שם אביי כמבואר. הלכך ס"ל לאביי דהא דתניא שמע מקומנטריסין וכו'. מת ר"ל יוצא למות ונהרג יוצא ליהרג. ומשום הכי אל ישיאו את אשתו. דגוי מסל"ת אינו נאמן ביוצא ליהרג אבל אם אמרו מת מת ממש או נהרג נהרג ממש אז ל"ש קומנטריסין משאר גוים. שכולם נאמנים ולא חיישינן דלהטיל אימה ומתכוונים וכפי הס"ד של המקשן דאקשי התם: וטעם שאביי לא רצה לסמוך על דבריו להורות לקולא. משום ששמע שרב יוסף מפרש האי דקומנטריסין. דאיירי שאמרו מת מת ממש ונהרג נהרג ממש ושאפ"ה אינ' נאמני ואעפ"י דכל מסל"ת הוא נאמן. הכא שאני משום דבמלתא דשייכי בה. עבידי לאחזוקי שקרייהו להטיל אימה והתפארות וכפי הדחיה של התרצן דדחי התם. ולכן היה נבוך בדין זה ולא אמר לא איסור ולא היתר. ושהתה להך איתתא תלתא ריגלי. כדי שבעת אסיפת הת"ח. יכריע א' מהם אם כדבריו ואם כדברי רב יוסף. אבל רב אדא בר אהבה. אזו ליה לההיא אתתא זיל לגבי דרב יוסף דחריפא סכינתיה. כלומר שהוא עצמו יביא ראיה ממקום אחר. להכריע שההיא דקומנטריסין היא כסברתו. דס"ל דמת מת ממש. נהרג נהרג ממש. ושאפ"ה אינם נאמנים. כיון דעבידי לאחזוקי שיקרייהו. כאשר באמת רב יוסף פשיט לה ממקום אחר. דהיינו מההיא מתניתין דגוי מוכר פירות וגו'. דאמרינן דלהשביח מקחו הוא מכוין כיון שדרכו בכך. והכי נמי אמרינן בההיא דקומנטריסין. דמפרשינן כסברת רב יוסף דמת מת ממש וכו' ואינם נאמנים. משם דעבידי לאחזוקי שיקרייהו. ודלא כאביי שפירש ההיא דקומנטריסין מת יוצא למות ונהרג יוצא ליהרג עכת"ד:
ופליאה דעת ממני איך האי ספרא תלי תניא בדלא תניא דהיכן כתיבה או רמיזה בש"ס. דרב יוסף ואביי פליגי בפירוש ההיא ברייתא דקומנטריסין. ניתי ס"ת וניחזי דאביי נסתפק לבד. על דברי רב יוסף אלישנא קמא דקאמר דבב"ד של א"ה כיון דגמרי דינא מיקטל קטלי. וא"ל אביי והא בדיני א"ה מקבלי שוחדא: והשיבוהו כי שקלי מקמי דליחתום פורסי שנמג וכו'. ואלישנא בתרא על הא דקאמר רב יוסף. אבל בב"ד של של ישראל. כיון דנפק ליה דינא לקטלא קטלי ליה אמר אביי בדין של ישראל נמי אפשר דחזו ליה זכותא והשיבוהו כי חזו ליה זכותא מקמי דליגמר דינא וכו. עד פה תבא ולא תוסיף יותר לראות שיש כאן משא ומתן בין רב יוסף ואביי. ומשמע התם דכשהתירו ספיקו של אביי. נשתתק ונסתלק לו כי נתפייס בתשובה אשר השיבוהו. וא"כ השקלא וטריא שהביא בסמוך הסוגייא והיינו התיובתא דאותיבו מההיא ברייתא דקומנטריסין. והדחיות שנאמרו עליהן הכל הוא דשקיל וטרי הסתם תלמודא אבל רב יוסף ואביי לא דיברו כלל ועיקר בפי ההיא ברייתא:
תדע שכן הוא שהרי אביי כשעירר ספיקו על הלישנא קמא היה דוקא על הא דקאמר דבב"ד של א"ה מיקטל קטלי ליה אבל בחלוקא הראשונה דקאמר שבב"ד של ישראל נותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים. בזה לא נסתפק כלל. דנראה שקיבלה וכיון שכן איך אפשר שיהיה הוא בעצמו מארי דהאי תיובתא שמותיב מההיא דקומנטריסין. לסתור החלוקה הראשונה שהודה ולהוכיח בהיפך. של ישראל ישיאו אח אשתו: והרי בחלוקא ההיא דאיירי בב"ד של ישראל לא עירר אביי מתחילה שום ספק. דכוותא אשכחן בלישנא בתרא שלא עירר אביי ספיקו. אלא על החלוקא דקאמר דבב"ד של ישראל כיון דנפק ליה דינא לקטלא קטלי ליה אבל בחלוקא אחרת של דא"ה לא נסתפק כלל. ואיך נאמר שאביי גופיה נמשך בדיבורו. להביא סיוע מההיא דקומנטריסין על האי חלוקא שנסתפק בתחילה. ותו איך מעיקרא נולד לו ספק אם איתא שהיה בידו לסייועי ההיא מימרא ממקומות אחרים אלא ודאי האמת יורה דרכו שהסתם תלמודא הוא דשקיל וטרי. על ההיא מימרא ולא אביי. ודוחק ג"כ הוא לותר שביבמות היה מבקש מכריע. להכריע בין אביי ובין רב יוסף ובפרט שרב יוסף רביה דאביי ורבא הוא ובהיות כי כן הוא האמת נמצא שכל בניינו של הרב בעל מקום שמואל הנ"ל נפל לארץ עד היסוד. כי בהיות שבטל הסיבה בטל המסובב וכבר אמרנו שהרב בעל בית חדש והרב בעל עבודת הגרשוני תלו כיפי להאי שמעתתא דאספסתא. כאשר יראה הרואה במקומו ודוק:
ועל מה שדקדק. למה שהתה אביי להאי איתתא תלת ריגלי. ועל מה שילחה רב אדא אצל רב יוסף י"ל שאיזה ספק נולד לו לאביי ולא רצה להחליט ההוראה. עד עת בא אל אסיפת הת"ח ברגל דוגמת דההיא דמסכת חולין בנשבר העצם ויצא לחוץ דשהתה ג"כ וכו'. וכאן ביבמות יעץ רב אדא לאשה ללכת אצל רב יוסף בשביל שבעיניו היה רב יוסף רשום יותר. משאר הת"ח שהיו נאספים בעת ההיא וכמו כן בההיא דחולין שילחו רב אדא אצל רבא לפי שהיה מחשיבו בדיני טרפיות היותר רשום שבחבורה הנאספת שם. ואפשר שבאסיפה הנזכרת במסכת חולין נמצא שם רבא ולא רב יוסף ולפיכך כל א' וא' שלח אצל החשוב הנמצא באסיפה. ובודאי דהנהו תרי עובדי היו בזמנים מחולפים שכן תראה. דההוא רב אדא דיבמות אינו ההוא רב אדא דחולין שזה הוא רב אדא בר אהבה והאחר הוא רב אדא בר מתנא ובזה לא קשה מידי ודוק:
ומה שרצה עוד הרב בעל מקום שמואל הנ"ל. לדחות הפלפול שפלפל הרב ב"ח. טל תשובה מיימוני' הנזכר שם ומעיד שבמקום אחר. הראה באורך הפרכא שיש על דבריו וכו'. אין בידי להשיב עד שאראה מה הוא זה שכתב וכי יבא אלי דברו הטוב. וחקרנוהו וימצא שדבריו עולין כהוגן אז יכבדנוהו כי לע"ע לא חזינא שום פירכא: ולע"ד דברי הר"ב בית חדש שפתים ישק:
שוב עמד הרב בעל מקום שמואל הנ"ל על מה שהאריך מוהר"א ששון ז"ל שם בתשובתו סימן ה' לפלפל בלשון רש"י ז"ל שדקדק בלשונו לומר שלא ראוהו אלא יוצא לדון ולא קאמר ליהרג וכו'. כתב עליו וז"ל. ושארי ליה מאריה. דלע"ד נעלמו מעיני הרב הנ"ל דברי התוס' בשם ר"י הנ"ל וכו' דהא דיוצא ליהרג נאמן היינו דוקא בישראל המעיד וכו' עכ"ד: ולא דעתי מה ראה לתלות בוקי סריקי במוהר"א ששון בדבר שלא נגע ולא פגע שם אטו בנדון דידיה איירי ביוצא ליהרג והרי נדון דידיה איירי בעכו"ם מסל"ת על יהודי שכבר נהרג ולא על יוצא ליהרג ומשאו ומתנו של הר"א ששון הנ"ל. בההיא ברייתא דקומנטריסין. ובההיא לישנא דרש"י ז"ל היה בשביל שהעידו שההריגה ההיא נעשית ע"י שליחא' של ערכאות גוים והוכרח לחקור אם המעיד היה שייך באותם הערכאות שאינו נאמן. ואי אמרינן שערכאה א' מכחשת האמת בשביל חברתה וג"כ אינו נאמן ואת"ל שמכחשת בשביל חברתה: מי אמרינן כן אפילו בגוי דעלמא. וחזר על כל צידי צדדין. להוציא הדין לאמיתו אבל לא שמענו ולא ראינו שפסק הר"א ששון ז"ל ביוצא ליהרג נגד סברת התוספות לחפות עליו דברים שאינם ולומר שנעלמו מעיניו דברי התוספו' בשם ר"י ז"ל,
ואפשר שהר"ב מקום שמואל הנ"ל. עינו הטעתו כשראה שהר"א ששון הנ"ל. דקדק בלשון רש"י דקאמר וז"ל ואע"פי שלא ראותו אלא יוצא לדון ולא קאמר שלא ראוהו אלא יוצא ליהרג והכריח שדייק כן בלשונו משום דאל"כ תיקשי דהא רב יוסף גופיה ס"ל דכיון דגמיר ליה דינא לקטלא מקטל קטלי ליה. ואי איתא שאלו הערכאות. אמת הוא שדנו אותו להריגה אבל לא ראוהו נהרג רק שדנו אותו וראו שהוציאוהו להריגה א"כ אמרינן. דודאי נהרג וכו' עכ"ד:
ומשטח אלה הדברים הבין הר"ב מקום שמואל שס"ל למוהר"א ששון ז"ל שכיון שדנו אותו וראו שהוציאוהו ליהרג מהימני. ואמרינן דודאי נהרג. אפילו שאין ישראל מעיד עליו ולפיכך כתב שנעלמו ממנו דברי התוס':
אבל באמת שהוא לא ירד לעומק הדברים ולא הבין הפנימיות שלהן והנני מברר אותן לעין כל קורא. הנה ר"י ללישנא קמא דקאמר דבדא"ה. כיון דגמרי לדינא. וחתם הפורסי שנמג. מיקטל קטלי ליה בודאי וכמת גמור חשבינן ליה. וכתבו התוספות בשם ר"י. דהא דעכו"ם מסל"ת נאמן היינו כשמעיד דכבר מת. דלא טעי בין מת. ללא מת אבל ביוצא למות. או ביוצא ליהרג לא מהימן משום דטעי שמא הוציאוהו לדבר אחר או שמא הוציאוהו לידון ולא להריגה. או משום קול הברה ששמע או קלא דנפלה בעלמא ומאמין ומדמה זה העכ"ום מסל"ת שהוציאוהו להריגה ומעיד בדדמי לפיכך אינו נאמן ולכן הצריך הרא"ש שיהיה ישראל המעיד שיצא זה ליהרג בדא"ה בתר דחתים פורסי שנמג. דבודאי קטלי ליה וזוהי עדיפותא דאשכחנן בישראל דלא חיישינן ביה שיעיד בהא בדדמי כדחיישינן בגוי מסל"ת:
והשתא אתי שפיר ההכרח שהכריח מוהר"א ששון ז"ל. בלשון רש"י ז"ל לפי שהש"ס מחלק בין עכו"ם מסל"ת ת דנאמן. כדקאמר מת מת ממש. ונהרג נהרג ממש לערכאות שאינם נאמנים. אפילו במת ונהרג ממש. משום דעכו"ם מסל"ת. לא שייך בהאי מלתא שאינה תפארת להם והערכאות שייכי בה שמתפארים באותה הריגה ועבידי לאחזוקי שיקרייהו. ופירש"י לשקר ולומר נהרג אע"פי שלא ראוהו יוצא לידון כפי הגירסה הח' או שלא ראוהו אלא יוצא לדון כפי הגירסא אחרת זהו השקר שאנו חוששין בפי הקומנטריסין המעידים שכבר מת. או כבר נהרג פלוני ושינוי דבריהם גורם להחליף חדין מאיסור להיתר אבל אין אנו חוששין שמא ראוהו יוצא ליהרג והם הוסיפו לומר שכבר נהרג. ששינוי כזה אינו מחליף לנו הדין שאילו היינו יודעים בבריא שזהו שקרותם. לא הוה איכפת לן מידי משום שלעולם אנו דנים לאותו פלוני כמת ודאי ובין כך ובין כך ישיאו את אשתו משום דהעכו"ם כיון דגמירי דינא מיקטל קטלי והרי כל עצמו של עדות עכו"ם מסל"ת דאינו נאמן ביוצא ליהרג. הוא משום דחיישינן דקאמר בדדמי. וטעי בין יוצא ליהרג ובין וצא לידון או יוצא לדבר אחר ברם אילו היינו יודעים שהאמת אתו שיצא ליהרג ולא טעי אז ודאי דהיינו מאמינים אותו משום דק"ל דבדא"ה. כיון דנפק לקטלא קטלי ליה. ואין מחזירין אותו:
ואם כן מוכרח שרש"י יפרש שהחשש שיש לו בדברי הערכאות הוא שיאמרו את במי שאינו ראוי לידון אותו כמת. אבל אין אנו מדמין. שהם ראוהו יוצא ליהרג ומעידים שכבר נהרג שכזב כזה לדידן לא מעלה ולא מוריד לענין דינא כדכתיבנא אלא כל מה שאנו דואגים. מה שלא ראוהו לא מת ולא יוצא ליהרג ואפ"ה כדי לאחזוקי שקרייהו אומרים שכבר מת וזו שכתב הרב הנ"ל שרש"י דקדק בלשונו במאי דקאמר לידון ולא קאמר יוצא ליהרג ומעתה נמצא שכולם עולים בסגנון התוספות ז"ל ומסכימים לדעת ר"י ודלא כמו שהבין בדבריו הרב בעל מקום שמואל הנ"ל ע"ש ודוק:
עוד ערב אל לבו הרב בעל מקים שמואל הנ"ל לגשת ולומר דדברי הרמב"ם ז"ל. מסכימים לדברי הרא"ש ז"ל וכולהו בחדא מחתא מחתינהו היפך מה שהבינו הפוסקים ז"ל ואומר דדבר זה אם אמרו שנהרג ע"י ערכאות אחרים דג"כ אינם נאמנים ולמד מההיא דפסיק הרמב"ם גופיה בההיא דאספסתא דהגע בעל בעצמך. אם בא גוי אחד ואמר. ששמע מעכו"ם אחר שאחר לישראל עשה לי כך וכך ואם לאו אהרוג אותך כדרך וכו' הא ודאי דאינו נאמן אותו הגוי כיון שדבריו באים מכח מי שכו שכוונתו להטיל אימה ומינה דאף אם אמרו ערכאות מפי ערכאות אחרים או אפילו שאר גו ים שאינם ערכאות ששמעו מפי ערכאות שהרגו לפלוני ודאי דאינם נאמנים וכו'. ולא הוצרך הרמב"ם להזכיר זה וכו' וא"כ דברי הרמב"ם ממש כדברי הרא"ש עכ"ד:
והנני משיב לדבריו דמי לא ידע בכל אלה. שערכאות המעידים מפי השמועה. ששמעו מערכאות אחרים שאמרו לישראל שנהרג פלוני על ידם שאינם נאמנים ואפילו תינוקות של בית רבן יודעים אותו. וכי ס"ד דערכאות עדיפי ח"ו. מאותו ישראל השומע מהם. והרי אפילו יבא אליהו ויעיד ששמע מפי ערכאות של גוים שפלוני נהרג על ידם קי"ל דלא דיינינן לאותו פלוני כמת וכנהרג. משום דאמרינן בערכאות בעלי האמירה אשר פיהם דיבר שוא. ובמלתא דשייכי שה עבידי לאחזוקי שקרייהו וכשבאו ערכאות לומר ששמעו מפי ערכאות אחרים שאמרו כן לישראל מבעיא. והיכן מצא שנסתפק שום אדם יודע דעת בנדון כו כדי לטרוח עצמו להשמיענו דבהא יודה הרמב"ם להרא"ש ז"ל:
ותו מאי אירייא עניין זה לנ"ד דאנן קיימין לדעת אי פליגי הרמב"ם והרא"ש כשהערכאות מעידים על פלוני שנהרג בהחלט ע"י ערכאות אחרים דבמלתא כדנא גוי דעלמא נאמן במסל"ת אליבא דכולי עלמא וכמו שפסק רמ"א באה"ע סי' טו"ב ס"ק ד"י. והוא מפסקי מוהרא"י סי' ל"ד. וכתב עלה הר"ב חלקת מחוקק הנ"ל שגם הרא"ש ז"ל יודה בדין זה. לפי שהגוי ההוא אינו מעיד מפי שמועה ששמע. אלא אומר פלוני נהרג דמסתמא הוא עצמו ראה ההריגה והוא עד מפי הראיה ולא מפי שמועה ולא טעי בין נהרג ללא נהרג. ומשום הכי נאמן ואילו בערכאות יש לספוקי אם הם נאמנים או לא. ואע"פי שמעידים עלמה שראו משום שיש להסתפק נמי אם יש בהם התפארות או הטלת אימה. במה שעשו הערכאות האחרים שלא על ידם וזהו הנדון שאנו חוקרים. לדעת אם בזה הרמב"ם והרא"ש ז"ל חלוקים בסברתם או לאו אבל כשמעידים. על מה ששמעו מערכאות אחרים אומרים לישראל לא נסתפק אדם מעולם. דכ"ע ידעו שאינם נאמנים והדברים מרוב פשיטותם לא ניתנו ליכתב. ובחינם טרח עצמו להשמיענו דנשי הקדושים באוסטרי"ך. הותרו לפי שאמרו הגוים שנהרגו בערכאות סתמא דאז תלינן שהם ראו ההריגה גופה ולא אמרו מפי השמועה ששמעו מערכאות ע"כל: שבדבריו אלה נראה בעיניו שרגלה סוד כמוס לדורות הבאים ובאמת כי הכל לגבי דידן שפת יתר הוא וכדכתיבנא:
עוד חשב הרב הנ"ל להשמיענו חידושא רבא: באמרו שדין מוהרא"י ז"ל הוא מוסכם מהרמב"ם ומהרא"ש ז"ל. וכבר אמרנו דהיכא שמעידים ששמעו מהערכאות שאמרו לישראל. כ"ע מודו שאינם נאמנים דלא עדיפי אלו הבאים מכח ערכאות יותר מערכאות גופייהו. ובזה הדין לא נסתפק שום פוסק מעולם ומוהרא"י ז"ל בסי' ל"ד לא כתב בנדון זה אלא בנדון אחר: דהיינו כשהגוים בעלמא מעידים בסתם שנהרג ע"י ערכאות ובנדון כי האי אפילו הרא"ש ז"ל מודה שנאמן הוא וכמ"ש מוהרי"ק ז"ל. בשו"ת בדיני גוי מל"ת. בסי' ד' וז"ל. ואפילו למה שסובר הטור לדעת הרא"ש איכא למימר דשאני וכו' דכשהערכאות דנין וכו'. התפארות הוא לכל הערכאות שאומרים וכו' שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו ותדע דהא אם שמע משאר גויים דלאו קומנטריסים איש פלוני נהרג בקומנטריסין. פשיטא דמשיאין את אשתו. דכששמע מקומנטריסין דוקא הוא דקתני אל ישיאו את אשתו. וכדיהיב טעמא משום דמלתא דשייכי בההיא. הא אם שמע מגויים אחרים דלא שייכי בה משיאין את אשתו:
גם כן הרב בעל חלקת מחוקק בסי' כ"ח כתב אף דהיה אפשר לדחות שמוהרא"י ז"ל לא כתב דין זה רק עפ"י הרמב"ם ז"ל וכו'. וכמבואר להדיא בדברינו. שכתב דין עפ"י הרמב"ם. דס"ל דהטעם דאין נאמנים. דאינהו דהעלילו ודנו וכו'. וכמ"ש בס"ק לפני זה. וכמבואר להדיא בדבריו שכתב דין זה עפ"י הרמב"ם והיה אפשר לומר דאליבא דהטור בשם הרא"ש שכתב וכו'. חיישינן לכל גוי האומר שפלוני נהרג בדין. שהוא כדי לתת חיזוק לערכאות וכו'. מ"מ הראיה שהביא מהרא"י לא יחלוק עליה הרא"ש. דמוהר"אי הוכיח דאם שמע משאר גוים דנאמנים. ומביא ראיה מדאמרינן בגיטין וכו'. וא"כ לפי ראיה זו הרא"ש ג"כ מודה בזה עכ"ל:
וגם דברי רמ"א ז"ל מיושבים היטב. ולא סתר דדיה אדידיה. כאשר עלה במחשבת הר"ב מקום שמואל. שהרי בסעיף י"ד פסק כמוהרא"י אם הגוי מסל"ת ואומר שנדון פלוני בערכאות של גוים דהיינו כדאמרן שמעיד מפי עצמו. ולא ששמע מערכאות. או מגוי אחר שהוא נאמן. ובסעיף י"ו איירי בדין אחר חלוק מזה והיו בגמסל"ת ששמע מגוי אחר ושם הבי' סברת הר"ן ז"ל. הגם שלא הביאה לענין דינא אלא בראשונה כתב ואפי' לא העיד בפי' שהכותי הראשון מסל"ת אזלינן מספיקא לקולא ואמרינן דודאי מסל"ת הוא עכ"ל:
והדיעה הזאת שהיא העיקרית אצלו כמבואר לבקיאים בכללי הוראות הפוסקים ז"ל היא דמוהרא"י ז"ל כמ"ש בת"הד סי' רל"ט ובפסקיו סי' רכ"ג. והגם שבספרים הנדפסים אצלינו נרשם שהדיעה הזאת היא ממוהר"י קולון ז"ל נראה שהוא ט"ס. כמו שדקדק הרב בעל חלקת מחוקק שם בס"ק ל"ה ע"ש: ואח"כ רמ"א ז"ל הביא סברת הר"ן ז"ל. וכתב וז"ל. ויש חולקין בזה ע"כ: באופן דלדידיה ז"ל. פסק ההלכה הוא כדיעה הראשונה שהיא סברת מוהר"אי ולא יש סתירה כלל ועיקר בדבריו:
גם הרב בעל בית שמואל הביא שם בסי' ר"מ. אלו הב' פסקים עם פסק אחר שנפסק גבי כותי השואל לכותי אחר שלא בפני ישראל ושלשתם הפסקים הם ממוהרא"י ז"ל. וכתב דהני ג' פסקים שיטה אחת נינהו ע"ש:. וכל זה אינו מנגד לדברי רמ"א ז"ל. וכיון שכן לא מצאתי הסתירה. שעלה במחשבת הרב בעל מקום שמואל הנ"ל ודוק:
עוד על מ"ש הר"ב חלקת מחוקק. דבת"הד איירי כשאחר הגוי שנהרג בודאי וכו': דהיינו שראה המעשה וכו'. על זה תפש הר"ב מקום שמואל הנ"ל וכתב הני מילי דמרגלה בפומיה ז"ג שארי ליה מריה כי לא דק בזה וכו' ע"כ:
ואני הצעיר אומר כי מעולם לא עלה על דעת הר"ב בעל חלקת מחוקק לפסוק כן. להצריך שיאמרו הגוים כי בעיניהם ראו ההריגה. ושיספרו המעשה איך היה. אלא כל מה שכתב הוא לפי הס"ד. כי הנה הרב ז"ל ירד לדקדק. במ"ש מוהרא"י בתה"ד סי' רמ"ו. במי שטבע בנהר וכו' דאמרינן דמה שהגוי מסל"ת. הוא לפי סברתו ואקשי מאי שנא כשהגוי מסל"ת: פלו' נהרג בקומנטריסין. דאמרינן שהוא נאמן. ולמה לא נאמר שהגוי לא ראה אלא שמע אפי הערכאות והוא מסל"ת לפי סברתו והוה סליק אדעתין. לתרץ קושייתו זאת באמור שהיה אפשר ליישב ההיא דסי' ל"ד. דמה שהתירו נשי הקדושים באוסטר"יך. מיירי כשאמרו אשר בעיניהם ראו ההריגה וספרו המעשה איך היה ועם זה הס"ד יש לחלק בין גוי שאמר סתם נהרג פלוני בערכאות. לגוי האומר בעיני ראיתי ההריגה בערכאות אבל במסקנא דמסל"ת. מודה הרב ז"ל שבאמת זה הס"ד אינו עומד. ואינו מתקיים שכן נמשך בדבריו, וכתב שם וז"ל אבל מדברי הרב מוהרמ"א בהגהה זאת משמע כל שאומר הגמסל"ת. פלו' נדון בערכאות. דנאמן וע"ז קשה וכו' עכ"ד:
הנך רואה בעיניך שסוף דבר מקבל ומרצה הרב הנ"ל עליו פסק דינו של רמ"א: דסגי שיאמר הגוי בסתם פלוני נהרג. ולא בעינן שיאמר שהוא עצמו ראה ההריגה ועל המונח הזה חזר לקושייתו הגם שחתם בדבריו שיש ליישב קצת ע"ש. והרבה מאחרונים ז"ל חתרו ליישב קושייתו זאת של הר"ב חלקת מחוקק ובכללם הר"ב בית שמואל בס"ק הנז' וגם מוהר"ם ן' חביב בספרו עזרת נשים ס"ק ק"ט שכתב וז"ל. אמנם לקושיית הרב בעל חלקת מחוקק יראה לי לתרץ דכיון דאנן לא ידעינן דהעש"ג אמרו הרגנו לפלוני מנין לנו לבדות דברים מלבנו. דזה הגוי שמע מהעש"ג ולכך אמר מ"ש והתם גבי טביעה כיון דידעינן דטבע או יצא קול הברה. דפלו' נהרג אם יאמר גוי פלו' טבע או נהרג. אני אומר דאחר בדדמי כמו שאומרים כל העולם פ' טבע פ' נהרג עפ"י הקול שיש בעולם ולא שרינן לאשתו עד שיאמר קברתיו כמ"ש הרשב"א בתשובה. הביאה מוהרי"ט בח"א סימן נ"ב אבל כשלא נשמע דהעש"ג אמרו הרגנו לפלו' מנין הרגלים לחוש דהגוי שאמר ערכאה פלו' הרגה לפלו' דאמר כן משום דשמע מהעש"ג. וכבר ידוע דקי"ל דאנו תופשים העדות לפי פשוטו ופשט שיחת הגוי שאמר ערכאה פלוני הרגה לפלו'. המובן מסתמות דבריו הוא דהוא ראה הריגתו. וזה מבואר וז"ל הרא"ש בתשובה ס"ס נ"ו דף רי"ט ע"ב יסוד יסדו רבותינו. וכו' ע"ש: וכתבו מרן הב"י בתשובה דף ק"ו ע"א וסוגיין דעלמא מה שראינו לרבותינו ולבעלי ההוראה שכל שפשט דברי העדות להתיר סומכין להתיר ולא נמסכן נפשינו לבדות דברים מלבנו לחוש ולומר שמא כך היה. כדי להחמיר ולאסור וכו' וכן נראה מדברי מוהרי"א בכתביו סי' קס"א יעו"ש וכן כתב הרא"ש בסי' ל דף קנ"א ע"א וע"ב וע"ג: והר"ש הלוי דף נ"ו ע"ג וע"ד יעו"ש הכא נמי כשמעיד הגוי ערכאה פלו' הרגה לפלו' פשטות דבריו הוא דהוא ראה הריגתו ולא נחוש שמא הוא מעיד. עפ"י מה ששמע מהעש"ג. גם בספר בית שמואל פ"ק ל"ו. תירץ מטין מ"ש יעו"ש עכ"ל:
ומעתה הרואה יראה כמה יגיעות יגע וכמה טרחות טרח הר"ב מקום שמואל בתשובה הנז"ל בכוונת הש"ס ובכונת הפוסקים הנז"ל. ועם מה שכתבתי נמצא שכל דבריו הם נדחין ושאין להם על מה שיסמוכו וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה מכל הנז"ל דערכאות של גוים שמעידים שנהרג פלו' בערכאות של גוים אחרים פליגי ביה הרמב"ם והרא"ש ז"ל. דלהרמב"ם נאמנים ולהרא"ש אינם נאמנים. ולענין פסק דין דיש להקל ולתפוס כסברת הרמב"ם שכן פסק מרן בספרו הקצר וכן הרב בעל שער אפרים ז"ל בספר שו"ת שלו דף ס"ו ע"ד נוטה לסברת הרמב"ם ז"ל. והגם ששם השתדל להעלות דינו אף לסברת הטור והרא"ש ז"ל הוא לפי שמצא דנידון דידיה אתי שפיר אליבא דכ"ע. אבל בלאו הכי כבר גילה דעתו לפסוק כהרמב"ם ז"ל:
וגם הרב בעל עזרת נשים בס"ק הנ"ל. כתב הנפקותא שיש בין טעם פיסול הערכאות להרמב"ם. לטעם שכתב רש"י והרא"ש ומסיק דדעתו נוטה להקל והביא שם משם הרב בעל הערוך וס"ל דהיא סברא מציעתא בין הרמב"ם והטור וכתב וז"ל ולכן יראה לי דהערוך סובר סברא מציעתא. והענין הוא דהמלך מניח שופטים ועש"ג בכל מדינה.. כגון שופט הדן בירושלם. ותחת ידו יש לו שופטים בחברון ושכם ועזה וכן שופט הדן במצרים יש לו שופטים תחת ידו סביבות מצרים ובתוך מצרים עצמה כיון שהיא עיר גדולה ורבו אנשיה. ממנה שופטים תחת ידו במקצת רחובות העיר ועתה הערוך ס"ל דאם שופט של ירושלים אמר שופט של מצרים הרג לפלוני. משיאין את אשתו. דלא שייך אימה אלא כשאומר הרגנו לפלוני. וסובר הערוך דה"ה אם שופט של ירושלים אומר בב"ד שלנו. כלומר הממונה תחת ידו בחברון או בשכם הרג לפלוני. אין משיאין את אשתו משום דכיון דמספר דנהרג בב"ד שלו הממונה תחת ידו. עביד לאחזוקי שקרייהו כנ"ל בדעת הערוך עכ"ל
עוד בס"ק ק"ו כתב וז"ל ועוד יראה לי. דאפילו לפי סברת הטור: אין דרך להתפארות. אלא כשהשופטים והערכאות הם מדת א'. כגון ערכאה של ירושלם דספרה דפלוני נהרג בערכאה של מצרים דכולם הם מדת א' דת ישמעאל אבל אם ערכאה של מלכות ישמעאל. ספרה דערכאה של אדום היושבת ברומי הרגו לפלוני אין סברא לומר דעבדי להתפארות. ושפיר הוי מסל"ת כנ"ל עכ"ד:
ולדידי חזי לי דאפילו בערכאות שכולם הם מדת א'. אם הם ממלכים שונים. כגון מצרפת לספרד מאשכנז לאיטאליאה. ואינגאל"אטירה וכדומה. אין סברא דעבידי להתפאר זו מזו משום דלא שייכי הני בהני כלל. זולת בערכאות החקירה. שכולם שוים לקיים אמונת דתם. אז שייך בהו התפארות ולדעת הטור אינם נאמנים אבל להרמב"ם ז"ל בכל גונא כל שלא יש הטלת אימה. דהיינו שאומרים שההריגה היתה שלא על ידם אלא אחרים נאמנים הם. אבל גוי דעלמא שמעיד סתם פלוני נהרג בערכאות נראה דלכ"ע משיאין את אשתו משום דמסתמא משמע שהוא ראה ההריגה. ונאמן הוא אבל אם גוי א' מעיד מסל"ת ששמע מגוי אחר מסל"ת שפלו' נהרג. בזה איכא פלוגתא דפוסקים. דיש מי שהצריך לחקור ממי שמע כאשר נראה הכל בארוכה בספרי הפוסקים ז"ל. ואם מעיד ששמע מערכאות. המספרים לישראל אליבא דכ"ע אינם נאמנים. ואם הגוי מסל"ת אמר ששמע מערכאות שאמרו שלא בפני ישראל הרגנו לפלוני. כתב הרב בעל עזרת נשים דלדעת הרמב"ם ז"ל ישיאו את אשתו: ולהרא"ש ורש"י שייך התפארות ואל ישיאו:
וגדולה מזו ס"ל להרמב"ם לפי מה שהבין הרב בעל עזרת נשים ז"ל דלא מבעיא שהערכאות נאמנים כשמעידים על ההריגה הנעשית ע"י ערכאות אחרים. אלא אפילו שמעידים עפ"י שמועה ששמעו מערכאות אחרים שאמרו כן ג"כ הם נאמנים. וישיאו אשתו של אותו פלוני משום דבזה לא שייך הטלת אימה שזהו עיקר טעמו של הרמב"ם וכל עוד שאינם אומרים שההריגה היתה ע"י עצמן אין כאן הטלת אימה ונאמנים הם:
עוד אם גוי שאינו ערכאי. ומכ"ש גוי ערכאי. שמעיד שפלוני יצא ליהרג אינו נאמן משם שביוצא ליהרג. מצריכנן ישראל שיעיד וכו'. הכל כדכתיבנא ודוק:
הנה הארכתי ונשאתי ונתתי וכתבתי כל מה שעלה במצודת דעתי הקלושה והקצרה בהבנת כונת דברי אמרי נועם הרבנים האדירים המאירים לארץ ולדרים במשמעות כוונת ההיא ברייתא דפ' כל הגט דמסכת גיטין. והעולה בידינו. מכל מאי דכתיבנא. לנדון שנשאלנו עליו על החקירה הראשונה אם די בהגדתם של הערכאות לחוד שאמרו לו לראובן דנ"ד. ששמעון בן יעקב חבירו נהרג. דאליבא דכ"ע שאינם נאמנים כדהוכחנו משום דעבידי לאחזוקי שקרייהו כיון שהוא מלתא דשייכי בה. הן להטיל אימה או להתפארות וכו' וזה פשוט וכדכתיבנא ודוק:
ולענין החקירה הב'. אם נדון עפ"י האיגרות והכתבים. שבאו ליהודים מעיר אמשטרדם. מגויים סוחרים הדרים באותו מקום. שנהרג שמעון בן יעקב הנ"ל. כי בכלל שאר דברי משה ומתן וכו'. מגידות על הריגת שמעון בן יעקב שהיה תושב עיר אמשטרדם ע"י הערכאות וכו' במלתא דא צריכה עיונא רבא. דהנה אפילו שהכתבים הנ"ל. היו כתובים מישראל לכאורה היה לנו לפקפק טובא כדי להתיר האי אתתא עפ"י כתבא דנא. דהרי חינן שמלתא דא במחלוקת היא שנויה בירושלמי כדכתבו הרי"ף והרא"ש ז"ל בשלהי דיבמות ולא אסיקון כחד מנייהו וכן בסמ"ג נראה לכאורה דאזלינן לחומרא וכדהביא הרב בעל הטורים אה"ע בסי' י"ז וז"ל כתוב בשטר איש פלוני מת איש פלוני נהרג פליגי בה בירושלמי חד אמר משיאין את אשתו וחד אמר אין משיאין את אשתו הרא"ש הביא דברי שניהם ולא אסיק כחד מניהו ולכאורה נראה דאזלינן לחומרא עכ"ל:
והגם שהרטב"א כפי אשר כתב הנ"י והר"ן בריש פ' מי שאחזו כתב שאף עפ"י שהרי"ף ז"ל שם ביבמות לא פסק כלום שמא סמך על מה שכתב בפ' שאחזו. דבעדות אשה. אפילו מפי כתבם מהני ע"כ: וג"כ מרן הב"י ז"ל בסי' הנ"ל. כתב על הרא"ש ז"ל. שג"כ נראה דסובר כן שהרי בריש פ' מי שאחזו כתב דבעדות אשה אפילו מפי כתבם מהני וכו'. אי משם ראיה שהרי לא כתבו דבריהם אלא דרך שמא. ועוד עיין בהר"ב מקור ברוך שכתב בפירוש בסי' פ"ג מתשובותיו דאין משם ראיה דמה הוכחא יש בההיא דמי שאחזו מהגמ' וכו'. דהרי הרי"בה ס"ל דאינו הכרחי ושאדרבא סתמא דמלתא אזלינן לחומרא:
אבל אחר העיון. אם הכתבי' הנז' היו מישראל ולא מגוים יש להוכיח דמהני עדותם עפ"י כתבם. להשיא את אשתו מאחר שמצאנו ראינו שאר כל הפוסקים הראשונים וגם אחרונים שכולם מסכימים שבעדות אשה דהקלו בה רבנן אפילו מפי כתבם מהני וכן יש להוכיח דלהתוספות ז"ל ס"ל הכי מההיא דתנן בריש פ' מי שאחזו נשתתק ואמרו לו נכתוב גט לאשתך. והרכין בראשו וכו' דכשם שבודקין לגיטין כך בודקין לעדות ומוקמינן הא דעדויות בעדות אשה דהקילו בה רבנן. אבל בשאר עדויות לא. דרחמנא אמר מפיהם ולא מפי כתבם וכו'. דכפי זה נראה בבירור דהרכנת הראש מהניא בעדות אשה. כ"ש כתב ידו. וכדכתב הרשב"א בחידושיו ובעל העיטור ע"ש:
וגדולה מזו כתבו שם בשם הרמב"ן. דאפילו בעד א' מפי כתבו ואע"פי שאינו מקויים משיאין ע"ש. וכן פסק הרמב"ם ז"ל בהדיא בפ' י"ג מהלכות גירושין הלכה כ"ח. שמשיאין ע"פי הכתב. וכ"כ הרטב"א ז"ל. והגהות מרדכי בפ' האשה רבא ובפ"ק דיבמות ור"י והר"ן והנמוקי. וריא"ז. ז"ל כאשר הביאם מרן ב"י ז"ל באה"ע סי' י"ז ע"ש: ואעפ"י שהטור ז"ל לא כתב כל זה בדעת הרי"ף ואביו הרא"ש ז"ל ודאי שלא ראה דברי אלה הגדולים האחרונים ז"ל גם לא ראה דברי הרשב"א בחידושיו שכתב בהדיא שדעת הרי"ף ז"ל לסמוך על ההוא דפ' שאחזו. ולכן כתב ונראה דאזלינן לחומרא. ומדלא כתב אלא נראה קא לחומרא. ודאי שיודה דלענין מעשה אזלינן לקולא שכן כתב ולכאורה נראה: משמע. דזהו לכאורה ולפום ריהטא. אך אחר העיון יש ללכת לקולא והיינו דסמך מיד דברי הרמב"ם ז"ל מצאו כתוב וכו'. להורות להקל ודוק.
וכיון שלכל הני רבוותא ס"ל הכי. אית לן למימר דגם הרי"ף והרא"ש ז"ל דעתם כן כמו שכתבו הרטב"א והר"ן והב"י עליהם. דכל שלא מצאנו בבירור להיפך ואית לן למימר שסמכו טל מה שכתבו בפ' מי שאחזו. הוא יותר טוב מאפושי מחלוקת ביניהם ובין הפוסקים ז"ל. דאפושי פלוגתא לא מפשינן: וכן כתב ה"ה ז"ל בפ"ג מהלכות גירושין שכן מוכרח בהלכות בפרק מי שאחזו גם בהגהות מיימוניות סוף פ' י"ג נראה שהבינו מדברי הסמ"ג דהלכה כדברי המיקל יעו"ש וכן יראה המעיין מדברי שאר הפוסקים: דכולם מסכימים. דגבי עדות אשה הכתב מהניא:
גם הרב מוהריב"ל בח"א סי' ב' כתב וז"ל כלל העולה שנשים אלו הם מותרות ואין בהם שום מיחוש לא מבעיא אם החתימות הם ניכרים וכו' אלא אפילו שלא נתקיים הכתב בחותמיו אין בזה שום מיחוש שהרי כתרו רוב הפוסקים ז"ל דהלכה וכו' ט"ש: ומוהר"א ששון בסי"ז. הביא דברי מוהריב"ל ז"ל הנז' וכתב וז"ל באופן דבנ"ד עדות הכתבים הוא נכון וקיים וישר וכו'. ולא מבעיא אם החתימה ניכרת אלא אפילו שלא יתקיים הכתב אין בזה שום מיחוש וכמ"ש בשם הגדולים נוחי נפש ע"כ:
והרב בעל מכתב אליהו בקונטריס עיגונא דאתתא סי' ב' ס"ק ד' כתב וז"ל. אע"פי שהעד המעיד אינו בפנינו אלא כתב ידו שמביאין העולם שרי. מהרי"ק שורש קמ"א. ועיין בתה"ד סי' ר"מ. ומוהר"ם אלשקאר. בסי' כ"ה. ובהר"ם אלשיך בסי' קי"ח. ובמוהרח"ש בקונטריס עיגונא דאתתא דף ז'. ובמוהרי"מט ח"א סי' מ"ח. ובמוהר"ר בנימין זאב בסי' כ"ח וכו' ע"כ ע"ש. ושם בס"ק ה' כתב וז"ל הא דסומכין על הכתב היינו להתיר דוקא ולא לאסור דלאסור מפיהם ולא מפי כתבם בעינן. הרשד"ם בסי' רכ"ט וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך חבל נביאים שכולם מתנבאים בסגנון א'. וכולם מסכימים לדעת א'. שעדות עפ"י כתב מהני לעדות אשה:
אמנם כל זה מובן דוקא כשהכתב הוא כתב ישראל. אבל אם הכתב הוא מגוי כהא דנ"ד נראה לכאור' דלא מהני כלל. שכן משמע בפי' מדברי הרמב"ם ז"ל.. שכתב שם בפ' י''ג מהלכות גירושין הלכה כ"ח וז"ל. מצאו כתוב בשטר מת פב"פ או נהרג פב"פ. ונודע שזה כתב ישראל. הרי זו תנשא אשתו וכו' ע"כ. דמשמע דאתא לאפוקי אם כתבו גוי דלא מהני. וכמ"ש שם ה"ה ז"ל ע"ש:
גם הרב בעל תה"ד בסוף סי' ר"מ הביא בשם בעל א"ז וז"ל מצא כתוב בשטר וידוע שכתבו ישראל ומי הוא הכותב אפילו כתוב בלשון גוים פ"בפ מת מתירין את אשתו עכ"ל: אשר נראה בהדיא מדבריו. שאם כתבו גוי. אף על פי שידוע מי כתבו. אין מתירין על פיו ע"ש: גם מוהר"ם אלשקאר ז"ל בסי' ס"ז כתב שכן כתבו הרמב"ן והרשב"א והרטב"א. בחידושיהם בשלהי יבמות ע"ש:
וכן מצאתי שכתב הרב בעל מכתב אליהו ז"ל בקונטריס עיגונא דאתתא. בסי' ב' ס"ק כ"א וז"ל. הא דמשיאין האשה עפ"י הכתב. היינו כתב ישראל דוקא. הר"ם אלשקאר סי' ס"ו. ועיין בהרב בנימן זאב סי' כ"ז. ובמוהר"י ן' לב סי' ב'. ובהר"ם מלובלין סי' נ"ו ונ"ז. ובהר"ם אלשיך סי' קי"ח. ובמוהר"א ששון סי' ו' וי'. ובקונטריס מוהרח"ש דף ח' וכו'. ובמקור ברוך סי' כ"ג ובתה"ד סי' ר"מ ע"כ:
הרי לך בפי' שמדברי כל הני רבוותא דכתיבנא נראה דסברי דלא מהנו כלל לשריותא דהאי אתתא דנ"ד. אלו ההגדות מהאיגרות הנז"ל. כיון שהם נכתבים מגוים. ולכאורה נראה דליכא שום צד זכות והיתר לאשת שמעון דנ"ד ושהכתבים והאיגרות הנז"ל לא מהנו כלל וכדכתיבנא:
אמנם אם נעמוד על בוריין של דברים בעיון נמרצת. ובהשקפה פרטי. כדקא יאות בנדון חמור כזה נראה כי שערי חילוקים לא ננעלו. והגם שהכתבים והאיגרות הנז"ל דנ"ד הם מגוים וכתבום גוים. דיש מקום למצא זכות לאשת שמעון דנ"ד להתירה מכבלי הטיגון אליבא דכ"ע. דמאי שנו אלו הכתבים ואיגרות מאם אמרו הגוים בפננו מת פ' או נהרג פ'. דהוי עדות מעליא ומשיאין על פיהם. הלא בירושלמי מייתי סייעתא לרבי ירמיה. מדתניא עפ"י עדים ולא עפ"י כתבם. ולא על פי עד א' וכו'. ועכשיו אנו משיאין עפ"י עד א'. ועפ"י עד מפי עד וכו'. משם נראה דכל מי שנאמן על פיו. נאמן עפ"י כתבו. וכן נראה מדברי הגהות מרדכי בפ"ג דיבמות שכתבו שם וז"ל כתבים שאנו שולחים לדעת אמיתת העדות. ואילו העידו כן בפני התירוה לינשא גם אנחנו שליחותייהו עבדינן. ונתירה לינשא עכ"ל וכיון שכן ה"ה ג"כ יהיה בגוי כשם כשאמר לפננו מסל"ת מת פ' או נהרג פלוני מתירין את אשתו לינשא למה כשכתב כן בשטר ונראין הדברים שלא כיון בכתבו לא להתיר ולא להעיד. למה לא נתיר עפ"י כתבו. וכ"כ הר"ב בעל עבודת הגרשוני בסי' פ"ו משאלותיו וז"ל. נראים הדברים שאם הערל הנ"ל. לא כיון בכתבו הנ"ל. לא להתיר ולא להעיד יש לסמוך עליו ועל דבריו שבכתב. כי מה לי נכרי מסל"ת מפיו או עפ"י כתבו אם ניכרין הדברים שכתב לפי תומו. דכשם כשנמצא כתוב (מישראל) פ' מת. פ' נהרג משיאין את אשתו ולא אמרינן מפיהם ולא מפי כתבם. כמו שכתבו פוסקי הלכות וכו'. ה"ה נמי שמשיאין עפ"י כתבו של נכרי אם נראה שכתבו לפי תומו עכ"ל ע"ש:
אלא שצריכים אנו לחקור ולדעת הטעם. למה ועל מה. כל הנהו שאר רבוותא דלעיל סתמו דבריהם ונמנו וגמרו. לפסוק ולומר. שכתב ישראל דוקא. מהני לעדות אשה. ולא כתב גוי. מבלתי תת טעם לדבריהם ז"ל. דמאי שנו אלו משאר פיסולי עדות בכל ענין. כל זמן שמצינו דהושוו מדותיהם לעדות אשה:
והנה לא מצינו מי שנתן טעה לדבר הזה: כי אם ה"ה ז"ל. והרב בעל הלבושים ז"ל שה"ה ז"ל שם בפ' י"ג מהלכות גירושין כתב וז"ל וכתב רבינו ונודע שזה כתבו ישראל. ואפשר שכוונתו היא. למעוטי אם היה כתב גוי. והטעם שלא הוכשר גוי אלא במל"ת אבל לא כתבו עכ"ל. והנה דבריו ז"ל הם בקיצור שנראה. כי לא נתן בדבריו טעם מספיק דעדיין תבעי לך ומה טעם לא הוכשר גוי. כי אם דוקא מסל"ת דמאי שנא הגדתו בפיו או בכתבו והנה הרב בעל הלבושים ז"ב באה"ע סי' י"ז כתב וז"ל: והטעם דלא מהני כתב גוי. משם דהוי תרי קולי: גוי ומפי כתב. ותרי קולי לא מקלינן אפינו בעדות אשה עכ"ל: וכפי הנראה מדבריו ז"ל. שהבין כן בכונת דברי ה"ה ז"ל שזכרנו ע"ש ודוק:
ואשר אני אחזה לי. בדברי הרב בעל הלבושים הנ"ל דאיכא למישדי בהו נרגא. דא"כ אפילו בישראל נמי ע"י כתב לא נהמניה. דהא עד מפי עד. ואפילו עד עצמו אינו כשר בעדות אשה. כי אם מתקנת רז"ל. שהקילו בעגונות. דמדאורייתא אין דבר שבערוה פחות משנים כשרים וכל שבכתב הו"ל תרי קולי ומאי שנא דבגוי לא אמרינן תרי קולי. ובישראל אמרינן. וכי תימא דגוי מסל"ת גריע טפי מישראל המתכוין להעיד ואפילו עד מפי עד מפי עבד מפי אשה וכו'. הא לאו הכי הוא דהא כולהו רבוותא קמאי ובתראי מודו דכל מאי דמהימן עד א' כשר נאמן גוי מסל"ת ושגוי מסל"ת. עדיף משאר פסולי ישראל הכשרים לעדות אשה:
ופוק חזי מה שכתב מוהר"ם אלשקאר בסי' כ"ו דף נ"ט וז"ל ותחלה אומר דמאי דקא אמריתו שענין זאת השאלה גרוע מעט מענין העדות שלנו שבזה מעיד ישראל. ובזה גמסל"ת. אין אני רואה בזה גרעון כלל דגוי מסל"ת לגבי עדות אשה כיהושע ן' נון שוויוהו רבנן עכ"ל:
ועוד תשוב תראה. למוה"רי קולון בשורש קכ"א שכתב דגוי מסל"ת מהימן טפי מאשה המתכונת להעיד. והכריח זה מההיא מתניתין דשלהי יבמות ולא תהא כהנת כפונדקית וכו' יע"ש: וכ"כ הר"ב תה"ד בסי' רל"ט והכריח הדבר מן המקום עצמו. שהכריח הרב מוהרי"ק הנ"ל יעו"ש:
הרי לך. דגוי מסל"ת עדיף משאר פסולי ישראל הכשרים לעדות אשה וכיון שכן למה לענין עדות מפי כתב יגרע גוי דלא מקילינן תרי קולי. כדכתב הרב בעל הלבושים. ובישראל מקילינן תרי קולי וכדכתיבנא:
הן אמת שהרב בעל חקור ברוך בסי' כ"ג דף ל"ה ע"ג. שג"כ הוא ז"ל נטה לומר דטעמא דכתב גוי דלא מהני. הוי משום תרי קולי כדכתב הרב בעל הלבושים ז"ל הרגיש בקושייתינו הנז"ל וכדי להנצל מהקושיא הנ"ל שהקשינו דבישראל נמי הוו תרי קולי. רצה לומר דאה"נ דבישראל נמי לא מקלינן אלא בעד א' כשר דוקא אבל ער מפי עד או אשה: ועבד וקרוב. לא מכשר ע"י כתב וכו' ע"כ:
אמנם כל המעיין ישפוט בבדק שזו קשה מן הראשונה. שהרי מדברי כל הפוסקים הנז"ל. שכתבו סתמא. להכשיר עדות שע"י הכתב. לא הוציאו אלא כתב גוי. וממילא נשמע דכל פסולי ישראל כי היכי דמפיהם מנסבינן הה"נ שנסבינן מפי כתבם:
גם בדברי האחרונים מבואר כן בפי'. כמו שיראה המעיין העומד על תשובותיהם. וזה פשוט ודוק:
באופן שלע"ד נראה. דהטעם שכתב ס"ה דנא מנסבינן אתתא עפ"י כתב גוי: שאין כוונתו לומר שהטעם הוא משום תרי קולי. כפי מה שהבינו בדבריו ז"ל הרב בעל הלבושים והמקור ברוך ז"ל וכדכתיבנא אלא כדבעינן למימר לקמן וטרם כל אציע לפניך מה שכתב הרב בעל עבודת הגרשוני בסי' פ"ו מתשובותיו שכתב וז"ל. והנה לא נעלם מעוני. מ"ש ה"ה ז"ל וכו' דמשמע דס"ל לפרש דברי הרמב"ם ז"ל שאין משיאין עפ"י כתבו של נכרי. משום הבו דלא לוסיף עלה. מ"מ נלע"ד שאין דברי המ"מ מוכרחים כלל כי יש לפרש דברי הרמב"ם בדרך אחר נכון באופן שאין אנן צריכין לומר דס"ל לחלק. בין אמירה. לכתיבה. שהוא כהלכתא בלא טעמא כמו שכתבנו ומה גם שאין רמז בירושלמי לחלק ביניהם ואין זה דרכו של לבדות דינים מלבו וכו'. וממילא יש לפרש דברי הרמב"ם ברווחא שבא למעט כתב נכרי. אבל לא בכל ענין ולא משום טעמא דהבו דלא לוסיף עלה כמ"ש ה"ה ז"ל רק בא למעט כתב נכרי דכתיב ביה פלוני מת. ותו לא מידי. אבל היכא דניכר מתוך כתלי הכתב שנכתב לפי תומו שפיר מהני להשיא את האשה. כן נראה לע"ד נכון עכ"ל ע"ש:
ומעתה טרם אכלה לדבר אענה אף אני חלקי מה שנלע"ד. על כונתו של הרב המגיד ז"ל. במה שכתב דהטעם הוא שלא הוכשר גוי אלא במל"ת. אבל לא בכתבו. דרצונו לומר כשהגוי הוא לפנינו אנו יכולין להבחין מתוך דבריו ומתנועותיו. אם הוא מתכוין להתיר או להעיד. או לשום כונה פוסלת. כגון להטיל אימה או להתפארות או לקבל שוחדא או אם הוא כמסל"ת להודיע שמת במה שהוא מת. כגון שהיה מתאונן על מיתתו או שבא להגיד חדשות כמנהג מספרי סיפורים וחדשות. ומהטעם הנ"ל הוכשר כשהוא מסל"ת בפנינו אבל מפי כתבו שכותב בספר ובדיו פ' מת או פלו' נהרג. במה יבחן אם הוא מתאונן. או מגיד חדשות ושלא מתכוין להתיר או להעיד: או לשים כונה אחרת שהיא פוסלת וכו'. ולכן כתב ה"ה ז"ל דהטעם הוא לפי שלא הוכשר גוי אלא במסל"ת אבל לא עפ"י כתבו ודוק:
ולפי זה נראה ברור דכל מה שכתבו כל הני רבוותא דלעיל דכתב גוי לא מהני. הוי דוקא בכתב שאינו כתוב בו אלא פ' מת או פ' נהרג. וכדכתיבנא לעיל משם הרב בעל עבודת הגרשוני ז"ל דכל כי האי מוכח מתוכה שבא להתיר או להעיד. ולאו מסל"ת הוי אמנם כשהכתב בא לענין אחר. ומחמת אותו ענין אגב מזכיר שמת פלו'. או נהרג כהא דנ"ד. וכפי המוצע בשאלה. שבכלל שאר דברי מו"מ שכתבו להם כתבו הריגת שמעון בן יעקב דנ"ד. עפ"י הערכאות הא ודאי מסל"מ גמור הוי. כיון דלא נחתי לא להעיד. ולא להתיר כי אם דרך סיפור בעלמא והוא מלתא דלא שייכי ביה. וראיה לדבר. עיין מ"ש מרן הב"י ז"ל בב"ה סי' י"ז. על דברי ה"ה ז"ל. וז"ל אין לו טעם שאם כתבו כתוב בדרך מסל"ת למה יגרע וכו' ע"כל. דודאי שר"ל כדכתיבנא. שאם אנו רואין עפ"י הכתב הנז'. שהגוי הכותב לא נתכוון לכתוב פ' מת. לשום אמתלא. כי אם דרך סיפור. ואגב שאר דברים. למה יגרע כתב זה מגוי מסל"ת דמה לי שיאמר כן הגוי על פה ומה לי שיאמר עפ"י כתבו הא עיקר מאי דמנסבינן איתתא עפ"י הגוי לאו מתורת עדות הוא. כדי שנאמר מפיהם ולא מפי כתבם. אלא עיקר טעמא משום דכל שהוא מסל"ת קושטא קאמר ומה לי שנקח האמת מפיו מה לי מפי כתבו. וכיון שכן בנ"ד. נלע"ד דמשיאין אשתו של שמעון הנז"ל דנ"ד. עפ"י כתב זה אעפ"י שהוא כתב גוי. דאין לך מסל"ת גדול מזה כיון שאנו רואין שלא נתכוונו לכתוב הריגת שמעון הנ"ל. לשום אמתלא. כי אם אגב שהוצרכו לכתוב על ענין המו"מ שלהם דרך סיפור בעלמא כתבו ג"כ הריגת שמעון הנז"ל באופן דבכי האיי ליכא למיחש כלל. שכתבוהו משום התפארות או משום למירמא אימתא וכן משמע שפסקו מרן בש"ע שם בס"ק י"א שכתב וז"ל מצאו כתוב בשטר מת איש פב"פ או נהרג. תנשא אשתו אפילו אינו מקויים ולהרמב"ם צריך שידעו שהוא כתב ושואל עכ"ל: ומדכתב כן משמע מהך לישנא: דלסברא קמייתא לא בעינן שנדע דישראל שלק כתב זה דאפילו גוי שלח לאמר בכתבו מסל"ת. דפלוני מת מתירין את אשתו ודוק:
גם הרב בעל חלקת מחוקק ז"ל כתב שם דכונת הב"י טל מ"ש ה"ה. שלא הוכשר הגוי עפ"י כתבו דמיירי כשאין כתוב בדרך מסל"ת רק בדרך עדות וכו ע"ש:
גם כן מצינו שהרב מוהר"י כי רב ז"ל. הורה להתיר ע"פי כתב גוי. כדכתב מוהר"ם אלשקאר בסי' ס"ז. על מעשה שהיה שיהודי א'. יצחק אלפאנדארי הלך לארץ אחרת בסחורה של סוחר גוי. וכתב גוי מארץ אחרת לגוי שבכאן דע שיצחק אלפאנדארי. שחייב לך המעות מת. תבא לגבות מעותיך. קודם שיקח עזבונו השופט. ומוהר"י בי רב ז"ל. התיר האשה הנז'. עפ"י יהודי א' ששמע סיפור זה מהגוי המקבל הכתב ההוא וכו'. ע"כ ע"ש:
ואעפ"י שמוהר"ם אלשקאר ז"ל נחלק עליו. ע"ש הטעם שהוא ז"ל כתב שם. דלדעתיה ז"ל. אפילו אם היה הגוי הראשון אומר. אותן דברים בפיו לפני עדי ישראל בכה"ג לא הוו מסל"ת כיון שאמר לו פלוני שחייב לך המעות מת. תבא לגבות מעותיך וכו'. דהרי מילתא דשיכי ביה. ואומר עליו שמת כדי לגבות מעותיו מנכסיו או מעיזבון איש אחר שמת. ואמר ששמו כך כך או כיוצא בזה וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך שממשמעות דבריו ז"ל. נראה דאם היה כותב באופן שאם הדברים הנזכרים היה אומר בפיו לפני עדי ישראל הוה נחשב כמסל"ת דה"ה דהוה מהני ג"כ הכתב ההוא ודוק:
וגם מוהר"ם ן' חביב זלה"ה בספרו עזרת נשים. ס"ק ע"ה רצה ליישב דברי מוהר"י בי רב הנ"ל. ודברי מרן ז"ל. עם דברי ה"ה ז"ל וכתב וז"ל. דאה"נ כשכותב גוי לישראל מת פלוני לבד וכו' דיש לחוש שמא נתכוון להעיד דחה לו לגוי להטריח את עצמו לכתוב כתב להודיע לישראל שמת פלוני ודאי שכונתו להתיר את אשתו וכו' או שמצפה שום טובה מקרובי המת שהודיע להם מיתתו ולכך אין מתירין את האשה עפ"י כתבו וכו'. דחיישינן דלמא משקר משום איזו נפקותא וכו' ובכה"ג הוא שכתב ה"ה דאין להתיר עפ"י כתב גוי והיינו כשכתב הגוי לישראל פ' מת לבד אבל בעובדא דהתיר מוהר"י בי רב ז"ל. דכתב גוי לגוי אחר משום נפקותא דגוי. פלוני מת והוא מסל"ת. סבר מוהר"י בי רב. דמשיאין האשה דכיון שהוא מסל"ת למה יגרע ממה שמספר על פה. דאדרבא בכה"ג כתבו עדיף. דלא משקר. לקרא לחבירו שילך לגבות מעותיו. דירא שמא ימצא שקרן ויהיה לו תרעומת עליו. דגרם לו כמה הפסדות. ללכת מעיר לעיר. ללא צורך כן נ"ל ליישב דברי מהרי"ב וכן מסתבר עכ"ל:
הרי לך דכשאנו רואים בבירור שלגוי הכותב. אין לו שום פניה או תועלת. במ"ש איש פלוני מת דמהימנינן ליה עפ"י כתבו. ומינה לנ"ד שאנן סהדי שהגוים הללו שכתבו האיגרות הנז"ל ליהודים של עיר אמשטרדם. לא היתה להם שום פנייה להגיד להם הריגת שמעון דנ"ד. לא להתיר את אשתו של שמעון. ולא לקבל שום טובה מקרובי המת. לפי שמעיקרא הם לא היו יודעים אם שמעון הנ"ל היה נשוי. או אם היו לו קרובים או לאו כי הם היו רחוקים מאד מעיר אמשטרדם. ולא היו מכירים משפחת שמעון ומה שכתבו לא היה. כי אם דרך סיפור בעלמא בהיות ששמעון הנ"ל היה מתושבי עיר אמשטרדם. אגב שהיה להם צורך לכתוב ליהודים הנז"ל ע"ר המשא ומתן שלהם כתבו להם המאורע הנ"ל. וכנהוג בין הסוחרים הרחוקים אלו מאלו שכל א' כותב לחבירו המאורעות וחדשות שיקרה בעירם וכו' וכדמשמע מלשון השאלה וכיון שכן נלע"ד פשוט שמשיאין אשת שמעון הנ"ל עפ"י הכתבים ואיגרות הנז"ל. וכדכתיבנא ודוק:
ולרווחא דמלתא אמינא. שאיכא להביא ם עוד ראיה להתיר האשה דנ"ד עפ"י כתב האיגרות הנז"ל. מהא דתנן בשלהי יבמות וז"ל מעשה בא שעמד על ראש ההר. ואמר איש פב"פ ממקום פלוני מת. והלכו ולא מצאו שם אדם והשיאו את אשתו והקשו בגמ' ודלמא שד הוה ומשני דחזו ליה בבואה אינהו נמי בבואה אית להו דחזו ליה בבואה דבבואה ודילמא צרה הויא תנא דביר ישמעאל בשעת הסכנה כותבין אעפ"י שאין מכירין. ע"כ בגמר': ופרש"י שם וז"ל והכא נמי כשעת הסכנה דמיא. שאם לא תאמין לזה. לא ימצא אחר ותשב עגונה ע"כ: ומלתא דפשיטא היא מדלא שאיל הגמר'. אלא דלמא שד הוה. או צרה הויא ולא שאיל. ודילמא גוי הוה דשכיח טפי מצרה שמט מינה דלא קפיד תלמודא אם ישראל הוא או גוי דלא שנא. כי אפי' היה גוי דהיינו משיאין את אשתו דכמסל"ת חשבינן ליה. ולא אכפת לן שיהיה הגוי בפנינו דדי לנו שיהיה מסל"ת באיזה אופן שיהיה. ומהכא יכולין אנו להוכיח ג"כ בנ"ד. דע"פי הכתבים ואיגרות הנז"ל. ישיאו את אשתו כי היכי דבעמד על ראש ההר. ואמר איש פלוני' מת. והלכו ולא מצאו שום אדם ומסיק שם דמהני ומשיאין את אשתו. מדלא קפיד תלמודא. כי אם על שד או צרה. ולא על גוי. ה"ה הכא נמי דעפ"י כתב מהני. דמה לי מסל"ת בכתב מה לי על פה הגם שלא נמצא בפנינו וכו' ודוק וכדכתיבנא:
ואחרי כתבי הראיה הנז"ל מצאתי תשובה א' להרב כמוהר"ר ש"ט עטיאה ז"ל. הובאה בתשובות הראב"ח. בח"א סי' כ"ג דף מ"ד ע"ד. שכתב וז"ל תנן בשלהי יבמות משיאין עפ"י בת קול וכו'. ופרכינן עלה בגמרא ודלמא צרה הואי וכו' ואיכא למידק למה לא הקשה ודילמא גוי דשכיח טפי מצרה. אלא ודאי צ"ל דה"ק דמתני' הוה מסל"ת ולא עדות. ולכן לא הקשה ודלמא גוי הוא. דאפילו היה גוי. היה נאמן במסל"ת עכ"ל ע"ש: וכן מצאתי להריב"ש ז"ל בסי' ש"פ דג"כ הוא ז"ל. דייק למה לא פריך תלמודא ודלמא גוי הוא ואין זה מסל"ת. והשיב וז"ל אלא ודאי כל שאמר הגוי. מת פלוני בלי שאלה שקדמה לדבריו. מסל"ת הוא וכו' עכ"ל. ובראותי דבריהם ז"ל. שמחתי כמוצא שלל רב שכיוונתי לדעת גדולים. ואע"ג דהרלב"ח ז"ל בסי' קל"ו. והרד"ך ז"ל בתשובה דחו ראיה זו של הריב"ש ז"ל. וכתבו דהא דלא פריך ודלמא גוי הוא משם דלא שכיח גוי שיטריח עצמו לעלות אל ראש ההר. לומר מת פ' והביא דבריהם מהרח"ש ז"ל. בקונטריס דף י"א ע"א. כבר עמד עליהם הרב כמוהר"י הלוי ז"ל בריש סי' י"ג. והחזיק ראית הריב"ש בשני פנים. כנראה מדבריו בארוכה במוהר"ם ן' חביב ז"ל. בספרו עזרת נשים ס"ק ל"ח ובס"ק צ"ב שכתב וז"ל. ויראה לי להחזיק ראית הריב"ש: דאדפריך ודלמא צרה הוא. דלא ידעינן דיש לה צרה. וחיישינן דלמא נשא בעלה אשה אחרת. ועלתה לראש ההר לקלקל צרתה ליפרוך דילמא גוי הוא. כיון דגוים שכיחי טובא ואע"ג דנימא דלא שכיחי גויים טובא להטריח לעלות ההר לקלקל. מ"מ לגבי פירכת צרה יותר היה לנו לחוש. דילמא גוי הוא דשכיח טפי אלא ודאי מוכח כדברי הריב"ש עכ"ל:
ומעתה הדיוק שדייקתי לדון מינה לנ"ד. דאפילו ע"י כתב מהני. כל זמן שמוכיח ע"י הכתב שהוא מסל"ת וכדכתיבנא נמצא מרווח. ואתי שפיר וראיה אמיתית היא לע"ד לזכות אשת שמעון דנ"ד וכדכתיבנא ודוק.
וגדולה מזאת כתב הרב בעל עבודת גרשוני ז"ל בסי' פ"ו משאלותיו וז"ל. ולע"ד נראה לומר שאפילו ר' בון בר כהנא דפליג שם בירושלמי. וס"ל שאין משיאין עפ"י השטר וכו'. היינו דוקא בכתב של ישראל אבל בכתב של נכרי כשאנו יודעים שכתבו נכרי וניכר מתוכו שכתבו מודה הוא שמשיאין על פיו. ואין זה יציבא בארעא וגיורא וכו'. ולא תהא כהנת כפונדקית. כי טעמא רבא יש בדבר לחלוק ביניהם ולומר. דבשלמא כל הפסולין להעיד וכו'. שהאמינום חז"ל לעדות אשה בתורת עדות כיון שמטעם עדות נגעו בו שפיר י"ל דאה נמצא כתוב בשטר פלוני תת וכו'. ונודע שזה כתב ישראל שאין משיאין את אשתו דמפיהם ולא מפי כתבם כתיב. אבל גוי שאינו נאמן בתורת עדות אלא במסל"ת שחושבין שמה שהוא אומר ל"ת. שהוא אמת ונאמן. ולא מטעם עדות נגעו בו. כמו שכתבנו. איכא למימר דמהני כתבו. כשניכר מתוכו שכתבו לפ"ת:
ואין לומר דלעולם כ"ע ס"ל. שאין משיאין עפ"י כתב נכרי. וטעמא דמלתא. משום הבו דלא לוסיף עלה. מאחר דהא דמשיאין עפ"י נכרי מסל"ת חידוש הוא. ואין לנו בו אלא חידושו. ונאמר דוקא מסל"ת ולא כותב זה אינו. דלע"ד אין סברא. לבדות מלבנו. ולשוויי דברי חז"ל. כהלכתא בלא טעמא. כי מצד הסברא והטעם אין לחלק כלל בין מסל"ת ובין כותב ל"ת. וכן כתב הב"י בהדיא בספר בדק הבית על דברי ה"ה. שמפרש דברי הרמב"ם שכוונתו למעט כתב נכרי כתב הב"י שהוא מלתא בלא טעמא. ולע"ד נראה שאפילו הריב"ש דס"ל דגוי מסל"ת מפי גוי מסל"ת אינו נאמן משו' הבו דלא לוסיף עלה יודה שבנ"ד אין אומרים הבו דלא לוסיף עלה. דהתם שאני שיש טעם בדבר כמו שסיים הריב"ש שאינו נאמן לפי שאין הנכרי בקי להכיר אם חבירו מסל"ת או מתכוין להתיר. אבל בנ"ד גם הריב"ש מודה דלא אמרינן הבו דלא לוסיף עלה. שאין טעם לחלק בין מסל"ת ובין כותב ל"ת ואין לנו לבדות מלבנו הלכתא בלא טעמא וכו' עכ"ל:
והגם שהרב הנ"ל ז"ל שם בכללא דמלתא כתב וז"ל. ומ"מ לא מפני שאנו מדמין הכתב למסל"ת נעבוד עובדא נגד סברת ה"ה לדעת הרמב"ם וכו' הוא מהטעם שכתב הוא ז"ל שם. שבאותו נדון לא היה לו הכרח מהכתב הנ"ל להתיר האשה הנז"ל דנדון דידיה שבשאר העדויות שהיה לו באותו נדון. היה לו די והותר להוכיח שריותא. דההיא אתתא וכו'. כנראה שם אבל לעולם בהיות שמשנתו קב ונקי לא זזה ממקומה. כי לע"ד טעמו ונימוקו עמו. ובהיות שכל דבריו ז"ל שייכי לענייננו יש די והותר להוכיח מהתם לנ"ד ההיתר המבוקש וכדכתיבנא ודוק:
סוף דבר זאת תורת העולה מכל מאי דכתיבנא דאיתתא דא דנ"ד לע"ד שרייא להתנסבא לכל מאי דתיצבייא. אמנם משום חחר הנושא כי נורא הוא אינני סומך על דעתי למעשה עד יסכים עמדי מלכי צדק מלך שלם. נר"ו דפקיע ומומחה הוא בהוראה. וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כה דברי זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה הכותב וחותם פה בעיר אמשטרדם יע"א בק"ק ת"ת ה"י בסדר ובשנת ותסר בגדי אלמנותה מעליה לפ"ג:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה ס"ט