שאלה לא ראובן ושמעון היה להם שותפות מזמן רב וימת שמעון וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק וכיון שמת שמעון באו יורשיו לחלוק נכסי השותפו' עם ראובן וטועני' יורשי שמעון שישבע להם ראובן שבועת השותפים שלא עכב שום דבר מהשותפות מיום שנשתתף עד היום הזה עתה יורנו אם יכולים להשביעו כיון דאינן יודעין אם אביהם היה חושדו בב' כסף או דילמא כיון דטענינן ליתמי כל מה דמצי טעין אבוהון טענינן להו ומ"ה תמ"ש:
תשובה קודם שנבא אל דין היתומים צריכים אנו לדעת באיזה אופן חייב השותף לישבע תנן בסוף פרק כל הנשבעין דף מ"ה בההיא מתניתין דנשבעין בטענת ספק שאחד מן הנשבעין על טענת ספק הוא השותף ובגמרא אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן והוא שיש טענה בינייהו ב' כסף כמאן כשמואל והא תני ר' חייא לסיועי לרב אימא כפירת טענת כרב ע"כ:
ונמצא בפוסקים ג' סברות חדא של רש"י וסיעתו שהוא טוען ב' כסף ופרוטה והוא כופר ב' כספים ומודה בפרוטה הב' מה שכתב הטור בשם רבי ישעיה ז"ל וז"ל שנשבעים אפילו בכופר בכל שהוא ע"כ שלישית דעת הרמב"ם שכתב בפ"ט מה' שותפין וז"ל ואין כל אחד מאלו נשבע בטענת ספק עד שיחשוד המשביע אותם בב' כסף שהם ב' מעין כמו שיתבאר אבל אם חושדם בפחות מזה אינן נשבעין ע"כ:
והנה בנ"ד נראה שדעת השואל לשאול אם בדבר שאבי היתומי' היה יכול להשביעו אם היתומים יכולים להשביעו או לאו ולא נקט חשדא ב' כסף אלא למשל בלבד רצוני הנה שאם חושדו ב' כסף היה חייב שבועה יכולים היתומים להשביעו בטענת אביהם או לא אחר שכתבתי על מה אדני השאלה הטבעו אציגה לפניך מה שכתב הרמב"ם פ"ט מהלכות שותפים אחר דבריו שהבאתי לעיל ז"ל מכאן הורו רבותי שאם מת השותף אין היורש יכול להשביע שותפו של אביו בטענת שמא שהרי אינו יודע הדבר שחשדו בו אביו בודאי כדי שיחשוב אותו זה היורש בב' כסף ויש מי שהורה שמשביע אותו היורש בטענת שמא וכזה ראוי לדון שהרי היורשין משביעין את האשה שנעשית אפוטרופא בחיי בעלה עכ"ל:
וכתב מהר"י קארו בכ"מ מכאן הורו רבותי שאם מת וכו' ויש מי שהורה שמשביע אותו היורש בטענת שמא וכזה ראוי לדון שהרי היורשין משביעין את האשה שנעשית אפוטרופא בחיי בעלה איני יודע מה ראיה מביא רבינו מדמשביעין את האשה שנעשית אפוטרופא בחיי בעלה דהא איכא לאוקמה כשחושדין אותה בב' כסף ואין לומר דמייתי ראיה מדקתני לה סתם ולא חילק בין חושדים אותה לאינם חושדים אותה דהא פשיטא דאיכא למימר דסמך על מאי דאמר רב נחמן והוא שיש ביניהם טענת ב' כסף עכ"ל:
כבר כתב מהר"א ששון שלא הבין דבריו דמאי דקאמרי רבותיו של הרמב"ם ז"ל הוא דמאי דאמרינן שהשותף נשבע בטענת שמא היינו כשהשותף האחר הוא קיים והוא חושדו בב' כסף אבל כשהיורש חושדו ואינו יודע אם אביו היה חושדו וכו' אינו חייב לישבע על טענת שמא כזה אף על פו שהיורש חושדו בטענת ב' כסף ועל זה הביא ראיה הרמב"ם ז"ל לסתור זה הדעת שהרי היורשין משביעין את האשה שנעשית אפוטרופא בחיי בעלה וכו' ומה איכפת לן אם היורשין חושדים אותה כיון שאין אביהם קיים זאת היא כוונת הרמב"ם ז"ל והיא מבוארת עכ"ל:
הרי לך בהדיא שיפה כיון הרמב"ם ז"ל ואין מקום לקושית מהר"י קארו ז"ל אחר כך מצאתי בספר כנסת הגדולה שפי' דברי מהר"י קארו באופן שלא הניח מקום למה שתמה עליו מהר"א ששון אבל ממעכ"ת שדבריו דחוקים מאד ואם זו כוונת מהר"י קארו ז"ל איני יודע איך יוכל להבין זאת מדברי הרמב"ם ז"ל וכדי לבא לאמתת הדבר אביא מה שפי' הכ"ג וז"ל ביאור דברי הרב ז"ל כך כך הם המורים הראשונים הורו שכל שיש טענת ספק אין משביעין ביאור דבריהם כשבאו בטענת אביהם שמא גזל לאביהם שיש כאן טענת שמא ושמא אביהם הי' חושדו ב' כסף ואת"ל שאביה' היה חושדו שמא היה אמת שגזל או לא אבל אם באים בטענת עצמם שהם חושדים את השותף שגזל מהם הא ודאי פשיטא שמשביעים אותו שהיורשים במקום אביהם קיימי ואיני יודע מנין לו למהר"א ששון ז"ל בסימן קי"ד דאם היורשים חושדים לשותף שגזל שתי כסף שאינו נשבע והיש מי שהורה סוברים שגם היורשים משביעים בטענת שמא ואפילו באים בטענת אביהם שמא אבינו היה חושדו והרמב"ם ז"ל נטה דעתו לזה והביא ראיה מאפוטרופוסת שנעשות בחיי בעלה ועל זה הקשה רבינו בכ"מ דשמא התם מיירי כשהיורשים באים בטענת עצמם ובהא אפילו המורים הראשונים ז"ל יודו עכ"ל:
ומי יתן וירדתי לסוף דעתו ז"ל כי בודאי מדברי הרמב"ם ז"ל נראה הפך סברתו כי במה שהוא ז"ל כתב דלא פליגי רבותיו והרמב"ם ז"ל בהא ודאי פליגי ובמה שכתב דפליגי בהא הוא דלא פליגי שהרי כתב דכשבאים בטענת עצמם לא פליגי כלל דאפילו המורים הראשונים יודו שישבע ובחכ"ת איך יפול דבר זה בדברי הרמב"ם ז"ל שהרי כתב מכאן הורו רבותי שאם מת השותף אין היורש יכול להשביע שותפו של אביו בטענת שמא שהרי אינו יודע הדבר שחשדו בו אביו בודאי כדי שיחשוב אותו זה היורש ב' כסף נראה מדבריהם דמאי דפליגי הוא כשבאים בטענת עצמם דהא כתבו הרי אינו יודע הדבר שחשדו בו אביו בודאי כדי שיחשוב אותו זה היורש בב' כסף ואם איתא כדברי הכ"ג דכשבאים בטענת שמא אבינו היה חושדו ב' כסף פליגי מה להם לכתוב בסוף דבריהם כדי שיחשוב אותו זה היורש ב' כסף נראה שהיורש הוא החושדו ב' כסף ואינו בא בטענת אביו אלא ודאי שנראה כפי קוצר עניות דעתי שיפה פירש מהר"א ששון ז"ל דברי הרמב"ם ז"ל דפליגי כשבאים בטענת עצמם שהם חושדים אותו ב' כסף ועל זה הביא הרמב"ם ז"ל ראיה מאפיטרופא שנעשית בחיי בעלה דהתם נמי באים בטענת עצמם אבל כשבאי' בטענת אביהם שמא היה חושדו ב' כסף נראה שאפילו הרמב"ם ז"ל מודה דאין נשבעין כיון דאין יודעים בודאי כמה היה חושדו עוד כתב בכ"הג ואפילו את"ל כדעת מהר"א ששון ז"ל בסימן הנז' דהמורים הראשונים סוברים דאפי' בטענת עצמם אינם יכולים להשביעו דכיון שמת אביהם נתבטל השותפות ת ואינם יכולים לה להשביעו בטענת שמא כוונת הרב ז"ל להקשות על הרמב"ם ז"ל היאך מייתי ראיה למורים אחרונים מאפוטרופא שהרי המורים האלו מתוך לשונם מוכח שחלקו על המורים הראשונים מכל וכל ואפי' בטענת שמא אביהם היה חושדו ב' כסף ס"ל דמשביעין אותו ומהראיה שהביא הרמב"ם ליכא למשמע מינה אלא היכא שבאים בטענת עצמם אבל היכא שבאים בטענת אביהם אין משם ראיה ובמ"ש נסתלקה השגת מהר"א ששון על רבינו בכ"מ עכ"ל:
ואני אומר כי במה שכתבתי נסתלקה קושיתו על מהר"א ששון שהרי המורים הראשוני' לא דיברו כלל בטענת אביהם דבהא כ"ע לא פליגי דאינו נשבע אבל כשבאים בטענת עצמם דיברו ובהא הוא דפליגי המורים האחרונים כמו שכתבתי לעיל ואין להאריך יותר:
והנה בנ"ד נראה שבאים היתומים בטענת עצמם אלא שאין אנו יודעים אם יכולים לטעון כל מה דמצי טעין אבוהון ולזה אני אומר כיון דהרמב"ם והיש מי שהורה והב"י כתב בשם רבני צרפת גם כן כדברי הרמב"ם ז"ל וז"ל יתומי ראובן יכולים להשביע את שמעון שבועת השותפים בין בטענת ראינו שאבינו הוציא לך ממון מאחר שמודה שמעון שלקח הממון ולא חלקו ולא אמרינן מיגו לפוטרו דהא בכל שבועת השותפין שנשתתפו בלא עדים איתא ואפ"ה נשבע עכ"ל: וגם הראב"ד והרמ"ך כיון שלא השיגו על רבינו נראה דסברי כוותייהו והכי נקיטינן ומחייבינן שבועה לראובן שלא עכב שום דבר מהשותפות עד היום הזה וכן פסק מהר"י קארו בש"ע ח"מ סי' צ"ג:
איברא כי מהר"א ששון בסי' קי"ד כתב שהמוחזק יכול לומר קים לי כרבותיו של הרמב"ם ואם כן בנ"ר נמי יכול לומר ראובן קים לי כרבותיו של הרמב"ם ז"ל ואינו חייב שבועה מ"מ נראה דהדין כמו שכתבתי שחייב שבועה דהא אף ע"פ שהרמב"ם כתב דין זה בשם רבותי אינו מוכרח שיהיו שנים כמו שכתב הר"י הלוי סי' נ"ב והביא ראי' מן התורה מן הגמרא ומן לשון בני אדם ולא מצאתי שום חולק עליו וכיון שכן לא מצי למימר קים לי כרבותיו של הרמב"ם דשמא יחיד הוא ולא מוקמינא בפחות משנים ואין לומר דהמוחזק יכול לומר קים לי כרבותיו וגם כן קים לי שהם שנים דהוו תרי קים לי ותרי קים לי לא אמרינן כמו שכתב הר"י הלוי שם:
כל זה כתבתי אם היתומים באים בטענת עצמם אבל אם באים בטענת אביהם אינו נשבע אלא אם כן היתומים עדין קטנים דאז טענינן ליתמי כל מה דמצו טעין ומ"מ אם הם גדולים שאז אינו חייב שבועה יטילו נחש על כל מי שיש בידו שום דבר מהיתומים ולא יגיד ונשא עונו הנראה לעניות דעתי כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמו מורינו ורבינו נר"ו וכסאו יכון עד כי יבא ינון כי"ר:
נאם הצעיר שלמה ישורון
נגמר באמשטרדם ר"ח טבת שנת התקנ"א
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס