שאלה כב מעשה שהיה כך היה שליח ציבור שהיה קורא בתורה בסדר וירא בלק וכשהגיע לפסוק מה טובו אהליך מצא שמלת אהליך היה כתוב אלדיך והוציאו ס"ת אחר והשלימו בו סדר היום. ויהי ממחרת השבת נסתפקו החכמים בענין תיקון ספר התורה הזה מטעם דספקא הוא אי הסופר כתבו לשם קדושה או לא. ועוד דאף אם נאמר שלא קדשו דכוונתו היה לכתוב אהליך עדיין מספקא להו אי אזהרה דמחיקה הוי דוקא כשכתבו בקדושה אבל שלא בקדושה לא. או דילמא לא שנא: וכאשר שמעתי אני הצעיר הספק נשארתי נבוך ברעיוני וטרוד במחשבותי צמא ומתאוה לידע היתירו כי תורה היא וללמוד אני צריך. ולכן חשבתי בעצמי ואמרתי ללבי ולנפשי נלכה נא לבית מדרשו של שם עץ חיים היא למחזיקים בה אשר שם חכמים ונבונים מחדדים ומנצחים זה את זה בהלכה ולוחמים במלחמתה של תורה ומלכם בראשם ה"ה הנשר הגדול גדול הכנפים ארך האבר מלא הנוצה אשר לו הרקמה רבה דעתיה מופלא שבסנהדרין והוא כהנא רבא מורנו ורבנו הכהן די אזיוידו נר"ו ושאלתי לו יישוב לדעתי המתפסח ושלח לי אל אהובי חביבי נאמני ונחמדי חריף ובקי סיני ועוקר הרים פטיש החזק עמוד הימני הלא הוא החכם הנעלה ר' שמואל מינדיש די סולה יצ"ו כי הוא בחכמתו המפוארה. יתיר הדבר מספקא ויוציא הדין לאורה ויפיק לאור תעלומה ויכריע אוקמתא דמלתא להורות כדת וכהלכה ויסיק הבעיא אליבא דהלכתא ומהתמ"ש:
תשובה שמו'ח שמח'תי אף גילת ורנן בהגלות נגלות אותיות מחכימות סולת נקייה זכה וברה מנקי המחשבה פלפלא חריפא יניק וחכים הולך בדרך ישרים אמיץ לבו בגבורים הלוחמים במלחמתה של תורה הן מביתא הן מברא קנקן חדש מלא ישן בר אוריין ובר אבהן זה רעי וזה דודי החכם ונבון טהור הרעיון שלחן הזהב גדול מרבן שמו יעקב די שלמה די מיזה נר"ו אשר צלל במים אדירים ובידו העלה פנינים בבקשו ממנו תשובה לשאלתו שאלת חכם חצי תשובה אשר כוננו ידיו ידי אומן בדעתו הרחבה ובכן אבוא כדת אוהבו להתבסם לריח שמניו ולהשתעשע במדברותיו הנאהבים והנעימים כי ערבים עלי דברי דודים וזה החלי בעזרת צור גואלי:
דבר ידוע ומפורסם לכל מעיין שבין בס"ת בין בתפילין ומזוזות צריך שיכתוב הסופר האזכרות לשם קדושת השם אלהי ישראל ואם לא עשה כן הספר פסול דהכי איתא בהניזקין דף נ"ד ההוא דאתא לקמיה דרבי אמי א"ל ס"ת שכתבתי לפלוני אזכרות שלו לא כתבתי לשמן א"ל ס"ת ביד מי א"ל ס"ת ביד לוקח א"ל נאמן אתם להפסיד שכרך ואי אתה נאמן להפסיד ס"ת א"ל ר' ירמיה נהי דהפסיד שכר אזכרות שכר ס"ת כוליה מי הפסיד א"ל אין שכל ס"ח שאין אזכרות שלו כתובות לשמן אינו שוה כלום ע"כ משמט דאי לאו דס"ת הוה ביד הלוקח היה ר' אמי פוסלו מטעם דהאזכרות לא נכתבו בקדושה אלא שלא פסלו מפני שהיה ביד לוקח שאז אינו נאמן הסופר לפוסלו דחיישינן שמא טעה בדר' ירמיה ויתכוין להקניט ומשקר כדמוכח שם בגמרא וכדפיר'שי ואם כן ליכא לספוקי דאזכרה שנכתבה שלא לשמה פוסל הספר כולו ואינו שוה כלום כל זמן שלא נתקן ואין להאריך בזה שכבר הסכימו כל הפוסקים לפוסלו עיין בספריהם ז"ל ושם תמצא:
אמנם בענין התיקון. כאשר חשבתי למצוא פתח פתוח לשאלתינו בדברי הגאונים ז"ל ה"ה הרי"ף הרא"ש והרמב"ם וסיעתם אשר מימיהם אנו שותים סתם תשוב'תי יען ראיתי שסתמו דבריהם בענין מחיקה ולא חילקו בין נתכוון ללא נתכוון בין במקומו לשלא במקומו אלא לענין פיסול והכשר ס"ת ובודאי דלולי דברי האחרונים ז"ל שחילקו דעתי היה נוטה לאיסור בלי שום חילוק באמרי דכיון דדבריהם ז"ל סתומים סתמם כפירושם ואסור אבל אחר שמצאתי בדברי האחרונים ז"ל סברות חלוקות בזה גמרתי לילך בעקבותיהם ולהביא דבריהם עם ראייתם מן הגמרא. כי משם תצא תורת ה' הנורא:
ראשית בכורי כל. כתב בעל הגהות מיימוניות בפרק ו' מהלכו' יסודי התורה הלכה א' ז"ל כתב רא"ם ואם כתב אותיות של שם ולא נתכוון לקדש בכתיבתן אין בהם קדושה כדתניא דהבונה דף ק"ד ובמנחות הרי שהיה צריך לכתוב את השם ונתכוון לכתוב יהודה וטעה ולא הטיל בו דלי"ת מעביר עליו קולמוס ומקדשו ד"ר יהודה וחכמים אומרים אין השם מן המובחר אלמא דבעינן כוונה ע"ש בספרי עכ"ל:
והשתא יש לדקדק בדבריו ז"ל מאי קאמר דהאי אין בהם קדושה דאמר אין שום הכרח אי הוי בכל ענין או דוקא לענין הכשר ס"ת דמן הראייה שהביא אין שום הוכחה דמצינו למימר דהאי אינו מן המובחר דקאמרי רבנן הוי דוקא להכשר ס"ת ולא פליגי אדרבי יהודה אלא לענין כתב על גבי כתב אבל לענין מחיקה אפשר דמודו דהוי מן המובחר וכיון שכן בדבריו ז"ל נמי מצינו למימר דהאי אין בהם קדושה הוי דוקא לענין הכשר ס"ת:
ברם כד מעיינינן שפיר בדבריו ז"ל נראה דאין בהם קדושה הוי בכל ענין דאי להכשר ס"ת דוקא לחה הביא דבריו בדיני מחיקה לא היה לו להביאם אלא בדיני ס"ת ועוד דלישנא דאין בהם קדושה משמע בכל ענין דאי לא היה לו לומר הספר פסול ולא תימא דהא לא דמי לההיא דהבונה כפי מה שדקדקנו דאפשר לפרש לאידך גיסא ולומר דלכ"ע כשלא נתכוון לקדשו מותר למוחקו ולא פליגי ר' יהודה ורבנן אלא היכא דאינו רוצה למוחקו אי מהני העברת קולמוס להכשירו או לא דלר' יהודה מהני משום דכתב העליון הוי כתב ולרבנן לא מהני משום דכתב העליון לא הוי כתב והתחתון כיון שנכתב שלא לשמה אין לו שום הכשר אלא במחיקה. וכיון שכן נקיטינן דלדעת הרא"ם ז"ל שם שנכתב שלא בקדושה מותר למוחקו ומיהו מדברי הרא"ם ז"ל אין שום הוכחה אי דעתו ז"ל הוי אפילו כשכתבו סתם או לא אלא דמדהביא ראייה מפלוגתא דר' יהודה ורבנן דפליגי בנתכוון לכתוב יהודה משמע דלדעתו ז"ל דוקא כשנתכוון לתיבה אחרת דומיא דברייתא מותר הא סתמא אסור אלא שצריכים אנו לפרש האי לא נתכוון לקדש דקאמר שנתכוון לתיבה אחרת אי נמי אפשר להגיה דבריו במקום ולא נתכוון לקדש ולא נתכוון לקודש דאז הוי דומיא דברייתא ממש:
אך התימה עלי דמה כל החרדה הזאת אשר חרדתי על דברי הרא"ם הלא הרב בעל חות יאיר בסי' ע"ז הביא דבריו ז"ל. ואחר שרצה לפרשם דוקא להכשר ס"ת כתב דיותר נראה לומר דהוי בכל ענין והגיה גם כן ולא נתכוון לקודש מטעם דהרא"ם לא התיר אלא כשעקר הכוונה לשם חול דומיא דברייתא וכיון שכן איך לא הבאתי דבר בשם אמרו. ואען ואומר דהן אמת דקודם כתבי כל זאת ראיתי בדברי הרב ז"ל שכתב כן אמנם ההכרח שהביא דאין בהם קדושה דקאמר רא"ם אתא להיתר מחיקה מדהביא ראייה מההיא דהבונה ולא הביא ההיא דהניזקין משום דאפשר לפרשו דוקא להכשר ס"ת אינו הכרח גמור דהא ההיא דהבונה נמי איכא לפרושי הכי ומאי אולמיה דאינו מן המובחר דהבונה שאינו שוה כלום דהניזקין. ואי דעת הרב ז"ל לפרושי ההיא דהבונה כפירושנו השני דאז הוי הוכחה גמורה לדברי הרא"ם היה לו לבאר דעתו ולומר דההיא דהבונה עדיפא משום דאפשר לפרשו לענין מחיקה מה שאין כן בההיא דהניזקין דפשטא דשמעתא משמע דוקא להכשר ס"ת אלא ודאי דבדברי הרב ז"ל נשאר לנו מקום לחלוק ולומר שדברי הרא"ם הוו דוקא להכשר ס"ת והא דלא הביא ראייה מההיא דהניזקין משום דהיא היא וכיון שכן גמרתי לישא וליתן בדברי הרא"ם ולהביא הכרחיות אחרות לא להתגדל בהם אלא לעשות חיזוק לדברי הרב ז"ל דאם אמור יאמר האומר דמדברי הרב ז"ל אין ראייה מן הטעם שאמרנו צא תאמר לו דאפשר לפרש דדעת הרב לפרש ההיא דהבונה כפירוש השני שפירשנו ואם כן זכינו לדין דלדעת הרב ז"ל (שהביא דברי הרא"ם ולא חילק עליו ואדרבא בקש הכרחיות להחזיקם) נראה דשם שנכתב שלא בקדוש' (פירוש שעקר הכוונה לשם חול) מותר למוחקו הא סתמא אסור וכדכתיבנא:
וכן נראה נמי מדברי בעט"ז דאין בהם קדושה דקאמר הרא"ם אתא להיתר מחיקה. שכן כתב בי"ד סי' רע"ו ס"ק ב' ז"ל משמע דאם כתב שם במקום אחר בטעות דהיינו במקום שאין מקום השם שם וכתבו לשם קדושה הוי קודש וצריך גניזה דלא גרע משם הנכתב על ידות הכלים כמ"ש בסעיף י"ג והוא פשוט אבל שם שנכתב שלא בכוונה אין בו קדושה כמ"ש הגה' מיימ' פ' ו' מהלכות יסודי התורה בשם רא"ם עכ"ל. אלא דלכאורה משמע דשלא בכוונה דקאמר הוי אפילו סתמא מדלא חילק בין סתמא לכשעקר הכוונה לשם חול. אמנם אם נדקדק בדבריו נוכל לפרש דשלא בכוונה דקאמר רוצה לומר שעקר הכוונה לשם חול הפך הרישא דאיירי שכתבו בקדושה וזה שיעור דבריו שם שלא במקומו לא קדיש אלא דוקא כשנתכוון לקדושה. הא סתמא לא קדיש משום דאמרינן סתמו כפירושו ולא נתקדש אבל שם במקומו דוקא כשעקר הכוונה לשם חול הוא דלא קדיש. הא סתמא סתמו כפירושו ונתקדש:
וזה החילוק עצמו מצינו לחלק בדברי מוהרשד"ם בחלק א"ח שאל' קפ"ז על סופר כותב ס"ת והיה רוצה לכתוב יהיה וכתב הויה ולא קדש את השם אם מותר לגרור הוי"ו ולכתוב יו"ד במקומה או לא: והשיב הרב דרך כלל דכל שם שלא נתקדש מותר למוחקו אלא דלפום ריהטא נראה דמדבריו ז"ל אין שום הוכחה אי מחלק בין עקר הכוונה לשם חול לסתמא שהרי בתחילת דבריו כתב אבל כל שנכתב לכוונת אחרת אפילו שהם אותיות השם ממש נמחקים משמע דדוקא כשעקר הכוונה לשם חול הוא דנמחקים הא סתמא לא ובסוף דבריו כתב אלא ודאי כל שנכתב (נ"ל שצ"ל כל שלא נכתב) לשם קודש האותיות מצד עצמן לבד אין בהם קדושת שם עד שתאמר שאסור למוחקן וכן כתוב בהגה' מיימ' וכו' משמע דכיון שלא נכתב לשם קודש אפילו סתמא לא נתקדש ומותר למוחקו ועוד דבתחילת דבריו עצמה קשיא מיניה וביה דתחילה אמר דוקא כשנתכוון לשם שם קודש הוא דאינו נמחק הא סתמא נמחק והדר אמר אבל כל שנכתב לכוונת אחרת נמחקין. הא סתמא אינו נמחק ואיך זיכה הרב שטרא לבי תרי: אלא ודאי דדעת הרב אחת היא וכיון שכן הנכון בעיני הוא דהא דקאמר דוקא כשנכתב לשם שם קודש הוא דאינו נמחק לאו למימרא דמסתמא מותר דה"ה סתמא אלא לאפוקי כשעקר הכוונה לשם חול הוא דאתא וכדמפרש ואזיל וכן נמי כל שלא נכתב לשם קודש דקאמר הוי דוקא כשעקר הכוונה לשם חול והראייה שהביא מהרא"ם מוכיח דהא לפי מה שפירשנו לעיל לא התיר הרא"ם אלא דוקא כשעקר הכוונה לשם חול דומיא דברייתא דהבונה ועוד יש לי קצת ראייה מהראייה שהביא מההיא דשבועות דף ל"ה ת"ר כתב אל"ף למ"ד מאלדים הרי זה אינו נמחק ופרש"י שהתחיל לכתוב אלי"ם וכתב אל"ף למ"ד ואע"פי שלא גמר את השם שהרי שתו אותיות הללו שם לעצמו עכ"ל ודקדק הרב ז"ל בין מלשון הברייתא דקאמר אל"ף למ"ד מאלי"ם ולא קאמר אל"ף למ"ד סתם. ובין מפיר"שי שפירש התחיל לכתוב אל"ף למ"ד מאלי"ם וכו' ולא הניח הברייתא כפשטה דמשמט דכשכתב האותיות ולא נתכוון לשם אין שם קדושה. והשתא אי דעת הרב ז"ל דסתמא נמי לא נתקדש. מה ראייה מביא מפרש"י הלא רש"י ז"ל לא פירש אי התחיל לכתוב בכוונה או סתם וגם מהברייתא אין שום הוכחה אלא שהיה צריך לתיבת אלי'ם. ואדרבא אי לאו ההיא דהבונה הוה אמינא דאפי' כשעקר הכוונה לשם חול אסור אלא ודאי דלדעת הרב ז"ל מסתמא נמי אסור ולפיכך בנדון דידיה שהסופר היה צריך לכתוב יהיה וכתב שם ולא קדשו ודאי דסתמו כפירושו ולא נתקדש אבל שם במקומו שנכתב סתם ודאי דנתקדש מן הטעם עצמו שאמרנו דסתמו כפירושו כללו של דבר סתם האותיות מוליך אותן למה שהן בין לחולין ק בין לקדושה:
ואל יקל בעיניך החילוק הזה שהרי הרב ר' דוד ן' זמרא בתשובות החדשות ח"א סי' ע"ז על שאלת סופר שהיה צריך לכתוב יהודה וטעה וכתב שם ההויה. חילק נמי האי חילוקא וכתב ז"ל תשובה אין האותיות לבד גורמות הקדושה אלא בהצטרפות כוונת כתיבת השם וזה כיון שלא נתכוון לכתוב שם מותר למוחקו והכי תניא בפ' הבונה הרי שהיה צריך לכתוב את השם ונתכוון לכתוב יהודה וטעה ולא הטיל בו דלי"ת מעביר שליו קולמוס וכו' הא קמן דאפילו מי שהיה צריך לכתוב את השם וכתבו אלא מפני שלא נתכוון לשם אמרו חכמים דאין השם מן המובחר וכ"ש בנ"ד אלמא ס"ל לרבנן דלא נתקדש השם בכתיבה לבדה אלא עם הכוונה וכיון שלא נתקדש מותר למוחקו כדי לכתוב אותו כתקונו. ואפילו תימא דאינו מן המובחר אמרו. אבל לא שיהיה מותר למוחקו מ"מ בנ"ד שהיה צריך לכתוב יהודה וטעם וכתב השם לכוונת יהודה הכל מודים דמותר למוחקו ומ"מ מודה אני שאם כתב השם סתם בלא כוונה שאסור למוחקו מפני שכתיבת האותיות מוליך אותן לקדושתן דומיא דשוחט הזבחים סתם דאמרינן סכין מוליך אותם למה שהם הלכך בנ"ד אם בשעה שכתב שם ההויה נתכוון למה שהיה צריך לכתוב דהיינו יהודה הדבר ברור שלא נתקדש ואם נתכוון לקדושת השם אעפ"י שלא היה צריך לו פשיטא דנתקדש אבל אם כתב השם סתם בלא כוונה בנ"ד וכיוצא בו שהיה צריך לכתוב יהודה סתמו כפירושו ולא נתקדש אבל אם היה צריך לכתוב שם וכתבו סתם בלא כוונה נתקדש ממילא ומעביר עליו הקולמוס ואפילו לדברי חכמים והיינו דלא פליגי אלא בזמן שנתכוון לכתוב יהודה. דאי לא תימא הכי: ליפליגו בכותב השם בלא כוונה ולאשמועינן דאפילו בכי האי לא הוי מן המובחר ואע"ג דאיכא לתרוצי דניחא ליה לאשמועינן דאפי' בהא מקל ר' יהודה וכחא דהיתירא עדיפא. מ"מ פשטא דמלתא משמע דאם היה צריך לכתוב השם וכתבו סתם נתקדש עכ"ל הרי דלדעתו ז"ל אין שום חילוק בשם הנכתב במקומו בין סתם לנתכוון אלא שכשכתבו סתם צריך להעביר הקולמוס להכשר ס"ת אבל לענין מחיקה ודאי דשניהם שוים לאיסור. וחילופיו בשם הנכתב שלא במקומו דאין שום חילוק בין סתם לכשעקר הכוונה לשם חול דודאי שניהם שוים להיתר. והטעם משום דבין במקומו בין שלא במקומו אמרינן סתמם כפירושם והא כדאיתיה והא כדאיתיה:
ולרווחא דמלתא נראה ליתן טעם לשבח למה רצה הרב ז"ל בזה החילוק ואגב אורחין נלמוד טעם החילוק שעשינו בדברי הני אשלי רברבי שקדמנו זכרם והיא דכפי דברי הרב ז"ל נוכל לפרש בההיא דהבונה דבר והפכו שהרי אחר שהביא דברי הברייתא כתב ואפילו תימא דאינו מן המובחר אמרו אבל לא שיהיה מותר למוחקו וכו' משמע דאפשר לפרש דאפי' כשעקר הכוונה לשם חול אסור במחיקה אלא. שאינו מן המובחר וכ"ש סתם דאסור ואח"כ כתב ואע"ג דאיכא לתרוצי וכו' משמה דאפשר לפרש דאפי' סתם נמי מותר ודוקא בכוונה איכא איסורא ובודאי דמ"מ קשיא דאם נאמר דאיסורא איכא מ"מ. איך פסק הרב להיתר כשעקר הכוונה לשם חול ואם נאמר דדוקא כשנתכוון הוא דאיכא איסורא. איך פסק הסתם לאיסור אלא ודאי דלדעת הרב פשטא דברייתא אינו אלא להיתר מחיקה ודוקא כשעקר הכוונה לשם חול. אלא כיון דאיכא לפרושי מתרי גווני אחז הדרך האמצעי וכתב דבין במקומו בין שלא במקומו כשנתכוון אסור כשעקר הכוונה לשם חול מותר והסתם נראה במקומו שהיה צריך לשם. סתמו כפירושו ונתקדש שלא במקומו שהיה. צריך לתיבת חול סתמו כפירושו ולא נתקדש. ובזה נסתלקו כל הגמגומין בין מדברי הרב ז"ל בון מדברי שאר הפוסקים שקדמנו זכרם:
אלא דמדברי התשב"ץ נראה דדוקא כשנתכוון הוא דאסור הא לאו הכי מותר בין במקומו בין שלא במקומו שהרי בח"א מתשובותיו סי' קט"ז על שאלת מחיקת שמות שנאמרו בע"ז כתב ז"ל דע שאין השם מתקדש וכו' עד דמסיק וכ"כ בספר עמוד גולה דשם שנכתב שלא מדעת מותר למוחקו עכ"ל ובודאי דלישנא דשלא מדעת משמע אפי' סתם והא דהביא ראייה מההיא דהבונה דמשמע דוקא כשעקר הכוונה לשם חול לא קשיא ולא מידי דודאי לדעתו ז"ל ה"ה סתם. והא דנקט נתכוון לכתוב יהודה להודיעך כחו דר' יהודה וכדכתיבנא:
הא קמן דלדעת כל הני רבוותא דשם בין במקומו בין שלא במקומו נתכוון לקודש אסור למוחקו נתכוון לחול מותר למוחקו וגם בסתם במקומו לא מצינו שום חולק אלא התשב"ץ וכיון דעיקר ראייתו הוי משם שנכתב שלא מדעת דא"א לפרשו אלא אפי' סתמא נביא דברי הרב בטל פנים מאירות שנטה אל הקצה האחרון ודחה האי סברא בשתי ידים בח"א מתשובותיו ס' ח"ה על שאלת בית הכנסת שהיה כתוב בכותל כמה בקשות ובהן שמות שאינם נמחקים כמו אל מלך יושב וגומר אם מותר לסוד בסיד על השמות אלו כיון שלא נתקדשו או לא: וז"ל:
והנה לפום ריהטא מדברי הגה' מיימ' וכו' משמע דשם שלא נתקדש מותר למוחקו אבל כד דייקינן שפיר וכו' עד דמסיק ועוד נראה אפי' אם לא נכתב לשמו כגון שנתכוון לכתוב יהודה וכו' אפ"ה נראה דאסור למוחקו דעכ"פ קרינן לא תעשון כן לה' אלהיכם ולכך פליגי בהעברת קולמוס ולא קאמרי דימחק אלא ע"כ דמ"מ כך אסור למחוק וראיתי בטורים חדשים שנדפס בברלי'ן בשם הסמ"ק שם שנכתב שלא מדעת מותר למוחקו. ולא ידעתי דאף שס"ת פסולה מ"מ לא גרע מאם כתב השם שלא בדיו או בכתיבה משונה או אפילו בכתיבת הגוים או מצויירים במשי על ידי תפירה אסור למוחקן הביא בשם א"ח ואף שכתב זה פסול בס"ת אפ"ה אסור למוחקו וע"כ צריכין אנו לחלק בין שלא כתב כלל לשם השם או שכתב בדבר אחר ונתכוון לשם כתיבת השם אף שפסול בס"ת מ"מ אסור למחוק עכ"ל הרי דלדעתו ז"ל שם במקומו אסור מ"מ וכ"ש שלא בחר בדברי הסמ"ק אמנם בשם שלא במקומו לא כתב מידי ובודאי דכפי הנראה יודה הרב בזה דדוקא כשנתכוון אסור הא לאו הכי מותר:
נקיטינן מכל האחור דשם שנתכוון הסופר לקדשו בין במקומו בין שלא במקומו נתקדש ואסור למוחקו. ואי עקר הכוונה לשם חול לא נתקדש ומותר למוחקו. סתם. סתמו כפירושו בין לחולין בין לקדושה. ולא מצינו שום חולק בזה אלא שהרב בעל פנים מאירות מחמיר במקומו אפי' כשעקר הכוונה לשם חול והתשב"ץ מקל בסתם. אבל כשכתבו סתם שלא במקומו כ"ט מודו דלא נתקדש ומותר למוחקו:
ומעתה נאמר ליישוב שאלתינו דודאי דאיסור מחיקה תלי בכוונה ואין הכי נמי דהדבר קרוב לודאי שהסופר לא נתכוון לשם דמסתברא שכוונתו היה לכתוב אהליך כאשר הניח ה"ה ולכל הפחות כתבו סתם ואמרינן דסתמו כפירושו וכיון שכן היה נראה להתיר המחיקה או הגרירה בנ"ד וכיוצא בו. אמנם כיון שמצאנו ראינו דאפשר לסופר לטעות ולקדש שם אפילו שלא במקומו אין שום ודאות שלא נתכוון לשם או שכתבו סתם וכיון שכן נשאר הדבר אצלינו בספק אי נתכוון אי לא נתכוון או אי כתבו סתם וכפי הכלל שבידנו דבספקא דאורייתא אזלינן לחומרא ליכא לספוקי דבנ"ד וכיוצא בו דהספק מפורסם שהרי אין כאן סופר שנשאלנו אי נמי בנדון שהסופר עצמו מסופק אי נתכוון או לא או אם כתבו סתם דודאי אסור למוחקו ואין לו תקנה אלא בהסרת היריעה אליבא דכולי עלמא או בקדירה אליבא דמאן: זהו מה שהעלה מצודתי להלכה: וגם למעשה אם יסכים עמי הרב המורה כי לו נאה להורות:
תם ונשלם ביום טו"ב למ"בי בסדר ובשנת בכל קדש לא תגע ואל המקדש לא תבא עד מלאת ליצירה:
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט