שאלה לב ראובן איש עשיר וגדול  ותרן ונדיב השיא בת אחת בחייו ונתן לה נדוניא בסך מה ואחר עבור זמן רב שידך בת אחת שהיתה לו עם בחור אחד רך וטוב ויהי אחרי כן קודם הנישואין פגעה מדת הדין באותו זקן ונפטר לבית עולמו וחלי"ש והניח אחריו ג' בנים ואחותם היא המשודכת בחיי אביה ויהי כהיום הזה הגיעו לפרק הנושא ורוצים להשיא לאחותם ולתת לה נדוניא כפי מה שנתן אביהם בחיים חייתו לאחותה הגדולה וכמו שהיא הלכה רווחת בישראל שאם השיא בת בחייו ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה אבל אפוטרופוס היתומה תובע מהאחים שיתנו לה עישור נכסים כפי הממון שהניח אביהם בעת מותו ואינו מרוצה בסך שנתן לראשונה כי מעט אשר היה לפניו והטעם כי הוא אומר דילמא לא אמרו רבנן ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה אלא דווקא כשהאב הוא במצב אחד בין בנישואי השנייה בין בנישואי הראשונה דאז אמרינן כי היכי דכשהיה במצב זה נתן לראשונה סך זה מסתמא גם בשנייה אמדינן דעתיה דהכי הוה יהיב לזו השנייה גם כן אבל בנדון דידן הגם כי היה עשיר כשהשיא את הראשונה מכל מקום גלוי וידוע שבין נישואי הראשונה לפטירתו איתוספו ספסלי וילך הלוך וגדל עד כי גדל מאד ואם כן אמרינן שבנישואי השנייה היה מוסיף והולך על מה שנתן לראשונה טובה כפולה ביתר שאת ויתר עז ולכן הוא תובע שיתנו לה עישור נכסים כמו שתקנו חז"ל והאחים טוענים דהיכא דהשיא בת בחייו לא יהבינן לשנייה אלא כדרך שנתן לראשונה ואף על גב דאיפליג איפליג בנכסי טובא אחר נישואי הראשונה אין גורעין ואין מוסיפין כה היו דברי השתי כתות יורינו המורה הלכה כדברי מי ושכמ"ה:
תשובה להא מילתא איתא בכתובות פרק מציאת האשה דף ס"ח עמוד א' משנה ז"ל יתומה שהשיאתה אמה או אחיה מדעתה וכתבו לה במאה או בחמשים זוז יכולה היה משתגדיל להוציא מידן מה שראוי להנתן לה ר' יהודה אומר אם השיא את הבת הראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה וחכמים אומרים פעמים שאדם עני והעשיר או עשיר והעני אלא שמין את הנכסים ונותנין לה עד כאן במשנה:
ובגמרא אמר שמואל לפרנסה שמין באב מיתיבי הבנות ניזונות ומתפרנסות מנכסי אביהן כיצד אין אומרים אלו אביו קיים כך וכך היה נותן לה אלא שמין את הנכסים ונותנין לה מאי לאו פרנסת הבעל אמר רב נחמן בר יצחק לא בפרנסת עצמה הא ניזונות ומתפרנסות קתני מאי לאו אחת פרנסת הבעל ואחת פרנסת עצמה לא אידי ואידי בפרנסת עצמה ולא קשיא הא באכילה ובשתייה והא בלבושא וכיסויא תנן וחכמים אומרים פעמים שאדם עני והעשיר או עשיר והעני אלא שמין את הנכסים ונותנין לה מאי עני ומאי עשיר אי נימא עני עני בנכסים עשיר עשיר בנכסים מכלל דתנא קמא סבר אפילו עשיר והעני כדמעיקרא יהבינן הא לית ליה אלא לאו עני עני בדעת עשיר עשיר בדעת וקתני שמין את הנכסים ונותנין לה למה לא אזלינן בתר אומדנא ותיובתא דשמואל הוא דאמר כרבי יהודה דתנן רבי יהודה אומר אם השיא בת הראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה ונימא הלכה כר' יהודה אי אמר הלכה כר' יהודה הוה אמינא דוקא השיאה דגליה דעתיה אבל לא השיא' לא קא משמע לן טעמ' דר' יהודה דאזלינן בתר אומדנא לא שנא השיאה ולא שנא לח השיאה והאי דקתני השיאה להודיעך כחן דרבנן דאף על גב דהשיאה וגליה דעתיה לא אזלינן בתר אומדנא אמר ליה רבא לרב חסדא דרשינן משמך הלכה כרבי יהודה אמר ליה יהא רעוא כל כי האי מילתא מעליתא תדרשו משמאי ומי אמר רבא הכי והתניא רבי אומר בת הניזונת מן האחין נוטלת עישור נכסים ואמר רבא הילכתא כרבי לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה הכי נמי מסתברא דאמר רב אחא בר אהבה מעשה ונתן לה רבי אחד משנים עשר בנכסים קשיין אהדדי אלא לאו ש"מ הא דאמידניה הא דלא אמידניה ש"מ עד כאן לשון הגמרא:
ורש"י ז"ל פירש מדעתה רבותא קא משמע לן דאף על פי שניתרצית אין מחילתה מחילה: מה שראוין ליתן לה עישור נכסים: אם השיא האב בחייו את הבת הראשונה ינתן וכו' בין שהוא עישור בין שהוא פחות בין שהוא יותר לפרנסה שמין באב. הבת יתומה שבאת לינשא נותנין לה נדונייא כפי אומד שאנו בקיאין באביה וותרן או קמצן: פרנסת הבעל. נדונייא של נישואין: פרנסה עצמה. מזונות בעודה אצל אחין: הא באכילה ושתייה וכו'. שמין הנכסים אם עני הוא נותנין לה כפי מה ששנינו באף על פי במשרה את אשתו על ידי שליש ואם הנכסים מרובים הכל לפי כבודו: עני בדעת אין בדעתו ליתן לה נדוניית עשיר אלא נדוניית עני נוטלתן עישור נכסים ולא שמין באב: ה"ג לא קשיא הא דאמידניה הא דלא אמידניה. הא דאמר רבי עישור נכסים בדלא אמידניה לאב שלא גר בינינו ולא עמדנו על סוף דעתו אם וותרן אם קמצן: ה"נ מסתברא. דהיכא דאמידניה מודה רבי דשמין באב: עד כאן לשון פירוש רש"י ז"ל:
העולה לנו מזאת הסוגיא שכפי דעת רש"י ז"ל שהאב שהשיא את הבת הראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה בין שהוא עישור בין שהוא פחות בין שהוא יותר כן כתב הר"ן שהוא דעת רש"י ז"ל:
וזאת הסברא הביאה הרי"ף ז"ל בהלכותיו בשם גאון אחד שאחר שכתב סוגיית הגמרא סתם ופסק דהלכה כרבי יהודה לא גילה דעתו הרחבה אם יכולין ליתן לה יותר על העישור או לא רק כתב מחלוקת הגאונים ולא פסק הדין עם מי שכן כתב וגאון אחר אמר רבי יהודה דאמר אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה דאלמא בתר אומדן דעתיה דאב אזלינן סתמא קאמר לא שנא לפחות מן העישור ולא שנא להוסיף על העישור וכיון דאיפסיקא הלכתא כרבי יהודה בהדייא כוותייה עבדינן דהיכא דידעינן אומדן דעתיה דאב יהבינן לה כמה דאמיד בין לפחות מן העישור בין להוסיף על העישור ואי לא ידעינן דעתיה יהבינן לה עישור נכסי עד כאן באופן דאליבא שני המאורות האלה יש כח בידינו להוסיף על העישור ואם כן בנדון דידן שאין האפוטרופוס תובע אלא עישור נכסים ולא יותר פשיטא דנותנין לה העישור אף על פי שיש בעישור זה יותר מהסך שנתן לראשונה:
ואל יעלה על דעתך דשני רבנים הללו דהיינו רש"י והגאון ז"ל לחודיה סוברים כן דאכתי מצאנו גדולי עולם ועמודי ההוראה נוטים אל זאת הסברא ובכללם הרמב"ם ז"ל שכן כתב בהלכות אישות פרק כ' הלכה ג' האב שמת והניח בת אומדין דעתו כמה היה בליבו ליתן לה לפרנסה ונותנין לה ומנין יודעין אומדן דעתו מריעיו ומיודעיו ומשאו ומתנו וכבודו וכן אם השיא בת בחייו אומדין בה ואם לא ידעו בית דין אומדן דעת נותנין לה מנכסיו עישור לפרנסתה וכתב עליו הרב המגיד האב שמת והניח בת וכו' שם אמר שמואל לפרנסה שמין באב ופסק הלכה כרבי יהודה דאמר אם השיא בת ראשונה ינתן לשנייה כדרך שנתן לראשונה ומפורש בגמרא דבין השיא בין השיא שמין באב ובהלכות כתוב שנחלקו הגאונים בזה יש מי שאמר שהשומא הוא לפחות מן העישור ולא להוסיף ויש מי שאמר דבין לפחות בין להוסיף וזהו דעת רבנו והרבה מן האחרונים ועיקר עד כאן הרי בהדייא שגם הרמב"ם והמגיד ז"ל סוברים כדעת רש"י והגאון ז"ל דיכולין להוסיף על העישור:
גם הרב כסף משנה נראה שהוא סובר כמו שכתבנו מדסתם לשונו באבן העזר סימן קי"ג סעיף א' ז"ל מי שמת והניח בת אומדין דעתו כמה היה בלבו ליתן לה לפרנסת נדונייתה ונותני' לה ומנין יהיו יודעים אומדן דעתו מריעיו ומיודעיו ומשאו ומתנו וכבודו וכן אם השיא בת בחייו אומדים בה עד כאן לשונו וגדולה מזאת כתב הטור בשם הראב"ד אפילו לא הניח האב לא שיעור מה שנתן לראשונה בית דין אומדים דעתו שיתן לשנייה כל מה שהניח והוא יטרח לחזור אחר נכסים אחרים וכופין גם כן את היורשים ליתן לה כולו ואם לא השיא שום אחת אומדים] דעתו כמה היה נותן אילו היה חי ולפי עשרו ולפי כבודו ולפי וותרנותו וכך יתנו לזאת עד כאן לשון הטור ז"ל בשם הראב"ד ז"ל והרמב"ן גם כן סובר כן עיין בהר"ן ז"ל:
הלא עינינו רואות דכל הני אשלי רברבי כלם מתנבאים בסיגנון אחד שכשאמרו בגמרא לפרנסה שמין באב שהוא בין לגרוע מן העישור בין להוסיף על העשור ולפי זה בנדון דידן לפום ריהטא נראה דנותנין ליתומה הזאת כמו שתובע האפוטרופוס עישור נכסים של עכשיו אפילו עולה לחשבון גדול מהסך שנתן לראשונה:
אבל אחרי כתבי כל זאת מצאתי שלא כל הדעות שוות בזאת אלא אדרבא הרבה מן הגדולים חולקים ואומרים שלא אמרו לפרנסה שמין באב אלא לגרוע מן העישור אבל לא להוסיף ודעת זאת מצאנו שהביא הרי"ף ז"ל בשם גאון אחד שכן כתב הרי"ף ז"ל בפרק מציאת האשה ז"ל חזינן לגאון דכתב הא דאזלינן בתר אומדן דעתיה דאב לאגרועי מעישור נכסי הוא אב לאוסופי על העישור לא דלא אשכחן בהדייא מאן דאמר מוסיף על העישור ובפרק נערה שנתפתתה אמרינן אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרוייהו עד עישור נכסי הילכך לית לן לאפוקי מנכסי יתומים טפי מעישור נכסים עד כאן לשון הרי"ף ז"ל בשם הגאון ז"ל והר"ן נמי כתב שכן הוא סברת ר"ח דלא אזלינן בתר אומדנא דאב אלא לפחות מעישור נכסי והביא ראיה מדאמרינן בפרק נערה שנתפתתה מפני מה תקנו כתובת בנין דכרין כדי שיקפוץ אדם ויתן לבתו כבנו ועד כמה אביי ורבא דאמרי תרוייהו עד עישור נכסי' וכיון שכן אין לנו כח להוציא מן היתומים אלא בראייה ברורה ואנן לא אשכחן דאזלינן בתר אומדנא אלא לפחות וכמעשה דרבי דנתן לה אחד משנים עשר בנכסים עד כאן לשון הר"ן ז"ל מדברי הרבנים הללו שמעינן וגמרינן בהדייא שלא אמרו חכמים לפרנסה שמין באב אלא לגרוע מן העישור ולא להוסיף כמו שהוא דעת הפוסקים שכבר קדמנו זכרם:
והרא"ש נמי נלוה עם האומרים שאין לנו כח להוסיף על העישור שאחר שכתב סוגית הגמרא והביא דעת הגאונים ז"ל שכבר כתבנו בשם הרי"ף ז"ל כתב שאין לנו כח להוסיף על העישור ממה דאמרינן בגמרא פרנסה טרפא ממשעבדי ותנאי כתובה לא טרפא ממשעבדי משום דפרנסה אית ליה קצבה ומזונות אין להם קצבה ואם איתא דלהוסיף נמי שמין באב פרנסה נמי אין לה קצבה אלא ודאי להוסיף אין שמין אלא לפחות ויכולין לקוחות ליזהר שיניחו מבני חרי עישור נכסים וכו' ובסוף דבריו כתב שדעת התוספות נוטה לסברא זו וכיון דאיכא פלוגתא דרבותא לא מפקינן מיתמי ספי מעישור נכסי עד כאן לשון הרא"ש ז"ל: והרב בית יוסף כתב שגם הר"ן הסכים לדעת האומרים אין הולכין אחר אומד אלא לגרוע וכו' וכתב עוד שכן הוא דעת מהרי"ק בשורש ע"ח עיין שם:
העולה מכל מה דכתיבנא דמילתא דא במחלוקת שנויה יש פוסקים שסוברים שאין לנו כח להוציא מן היתומים לא לגרוע ולא להוסיף אבל גם מצאנו גדולים שיש להם דעת אחרת בזה וסותרים סברתם וחולקים עליהם ואומרים שכשאמרו בגמרא לפרנסה שמין באב הוא אפילו להוסיף על העישור ומי הוא זה אשר מלאו לבו להכריע בין הגדולים האלה אשר קטנם עבה ממתנינו למיפסק ולגזור אומר הדין עם מי אבל עם כל זה בנדון דידן נראה לומר שכלם יודו ויאמרו שאין ליתומה הזאת אלא מה שנתן לראשונה ולא כמו שתובע האפוטרופוס שיתנו לה עישור נכסים כמו שהם עכשיו אף על פי שעולה לחשבון גדול יותר ממה שנתן לראשונה דכל הני אשלי רברבי ועמודי ההוראה אינם חולקים אלא שלא השיא האב עדיין את בתו הראשונה דכיון דעכשיו לא גלה דעתו אם היה נותן לה הרבה או מעט יש שסוברים שלא אמרו שמין באב אלא לגרוע מן העישור ולא להוסיף והחולקים אומרים דכיון שסתמא אמרו לפרנסה שמין באב הוא בין להוסיף על העישור בין לגרוע על העישור אבל בנדון דידן שהשיא את הבת בחייו כמו שכתוב בשאלה כלם פה אחד יודו ויאמרו שאין לה אלא מה שנתן לראשונה כמו שהיא הלכה רווחת בישראל אם השיא את הבת הראשונה ינתן לשנייה כמו שנתן לראשונה כן נראה לקוצר רוחי ולחלישות דעתי:
כל זה לא כתבתי אלא להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות שיחיה עד כי יבוא ינון אמן:
אלה דברי הצעיר יעקב די שלמה די מיזה
תם ונגמר בראש חדש אב שנת התק"ס ליצירה