שאלה מעשה שהיה כך היה ראובן היה לו בביתו לול אחד מלא עופות ובלילה שמעו העופות מקרקרים ותכף ומיד בעומדם בבקר הלכו לראות ומצאו עוף אחד הרוג והשאר מקצתם שלמים ומקצתם מלאים פגעים ברגליהם ומבעבעים דם בלי שידעו ממה ארע להם ובליל שני נמי שמעו אותם מקרקרים הלכה המשרתת לראות ממה הם מקרקרים וא' שראתה כמין שרץ זר שאינה מכרת אותו רץ ורצתה אחריו ולא השגתו מפני שרץ וברח ונחבה אל הכלים ועתה בא ראובן הנ"ל לבית מדרשו של שם כדי לידע מה יהיה משפט העופות הנשארים ואיך יתנהג בהם ובביציהם אי חיישינן בהו משום ספק דרוסה משום מה דאמרן או לא ואת"ל דחיישינן שמא דוקא באותם דחזינן בהו רעות' אבל אותם דלא חזינן בהו רעותא לא או דלמא בכולהו חיישינן על הכל יבא דברך וכבדנוך ומהת"מש אכ"יר:
תשובה מאמרם ז"ל בחולין דף נ"ג אתמר רב אמר אין חוששין לספק דרוסה ושמואל אמר חוששין לספק דרוסה דכ"ע ספק על ספק לא על אימא לא על ספק כלבא ספק שונרא אימא כלבא על שתיק ואיתוב ביניהו אמר שלמא שוי קטע רישיה דחד מיניהו נח מריתחיה איהו קא מעואי ואינהו קמקרקרן בעותי קא מבעתי אהדדי כי פליגי דאיהו קא שתיק ואינהו קמקרקרן מר סבר מעשה קא עביד בהו ומר סבר מחמת בעתותיה הוא דקא עבדן אמר אמימר הלכתה חוששי' לספק דרוסה א"ל רב אשי לאמימר האי דרב מאי א"ל לא שמיע לי כלומר לא סבירא לי ואי בעית אימא הדר ביה רב לגביה דשמואל דההוא שרקפא דספק דרוסה דאתא לקמיה דרב שדרינהו לקמיה דשמואל חנקינהו ושדרינהו בנהרא ואי לא הדר ביה לישרינהו אלא מאי הדר ביה ליסרינהו אלא אתריה דשמואל למה לי למיחניקנהו לישדינהו הכי בנהרא מפרחן וסלקן ולישהינהו שנים עשר חדש אתי בהו לידי תקלא וליזבנינהו לנכרים אתו ליזבנינהו לישראל וליחניקנהו ולישדינהו לאשפא וליטעמיך נישדינהו לכלבים אלא לפרסומי מילתא דאיסורא ההוא בר אווזא דהוה בי רב אשי על לביני קניא נפק אתא כי ממסמס קועיה דמא אמר רב אשי לא אמרתא ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא הכא נמי ספק קניא ספק שונרא אימר קניא מחייה אמרי בני רבי חייא דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיין אמ' רב יוסף הא דבני רבי חייא כבר פירשה שמואל דאמר שמואל משום רבי חנינה בן אנטיגנוס דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיים בעו אילפא יש דרוסה לסימנים או אין דרוסה לסימנים אמר רבי זירא הא דבעי אילפא כבר פירשה רב חנן בר רבא דאמר רב חנן בר רבא אמר רב דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בית החלל כולו ואפילו בסימני' ע"כ בגמרא לעניינינו:
ופר"שי אימר כלבא והא אמרינן אין דרוסה לכלב דאין לו ארס: עלה ארי בינייהו וישב שם: שלמה שוי עשה שלום עמהם כדרך כמה חיות שנעשות תרבות וגדלות עם בני אדם ובהמה ואין מזיקין: נח ריתחיה בהני ולא חיישינן לדריסה באחריני: מעואי נוהם: מקרקרן גועות דלשון צעקת ארי לחוד ולשון צעקת כל בהמה לחוד כמו בלשון עברית נוהם לארי וגועה לשור וערוך לאיל וצהלה לסוס וצפצוף לעופות וחרץ לכלב: אהדדי דכשם שהם נבעתים ממנו כך הוא נבעת מהם ואין לחוש: שרקפא סל מלא עופות שנכנס הנץ ביניהם: אתריה דשמואל הוה ולאו אורח ארעא לאורויי קמיה באתריה בדבר שהן שוין בו אבל אי הוו פליגי בה לא הוה משדר להו קמיה להפסיד ממון ישראל דכל מקום שיש נידנוד חטא אין חולקין כבוד לרב כך שמעתי ולי נראה דהכי גרסינן אלא אתריה דשמואל הוה ומהכא לא תיפשוט דהדר ביה רב דלאו אורח ארעא למישרי' באתריה מילת' דאיהו אסר והכי אמרינן בעירובין בפרק כל גגות ורב אי סבירא ליה דאסיר לימא אתריה דשמואל הוה: לישדינהו הכי ישלכם לנהר כמות שהם: מפרחן וסלקן וצדין אותם ביידים וימכרו לישראל: ולישהינהו שנים עשר חדש כדין ספק טרפה כדלקמן בפירקין: לידי תקלה איידי דהוה בהו טובה לא מצי לאזדהורי בהו ואתי למיכל חד מיניהו: אתו נכרים והדרי ומזבני לה לישראל: לפרסומי מילתא וכי אזל לנהרא אוושא מילתא טפי שעופות דקים היו ומרובים היו לא יכול לבודקן ולהתירן בבדיקה מפני הטורח שמא יטעה באחת מהן אי נמי דקליש זיהריה דנץ לא מאדים בשר ולא מינכר ודבר זה נראה לי: ממסמס מלוכלך: דרוסה שאמרו כגון ספק דרוסה ארי או שראהו שדרסה ואין מקום הדריסה ניכר מבחוץ: צריכה לבדוק גבה וכריסה וצידיה וכל שכנגד בני מעיים ואם האדמו שם בשר שנקוט"ר ודא זהו אדום וטרפה שסופה לשרוף עד שינקוב את בני מעיים ואם לא האדים בשר שם אין צריך לבדוק במקום אחר שאין דרוסה אלא כנגד בני מעיים דלא מיטרפא במקום אחר: יש דרוסה לסימנים אם דרסה כנגדם אי טרפה מי אמרינן קשין הן אצל דרוסה וכשר או לא: כנגד בית החלל כולו לאפוקי עובי הצואר או היריכיים:
והנה ראינו מזאת הסוגיא שקדם זכרה ספק דרוסה הוא מחלוקת בין רב ושמואל ולרב אין חוששין לספק דרוסה ולשמואל חוששין והיה מן הראוי לפסוק הלכה כרב דאמר אין חוששין לגבי דשמואל שהעיקר מן השרשים שבידנו הלכה כשמואל בדיני וכרב באיסורי שכן פסקו הלכה בתלמוד במסכת בכורות דף מ"ט כאשר כתבתי בספרי משמרות כהונה אם יגזור ה' להדפיסו ואם יאמר אומר דלא אמרו הלכה כרב באיסורי אלא לחומרא אבל לקולא לא נאמרה הלכה ולפי זה נדון שבידנו רב לקולא דאמר אין חוששין לספק דרוסה אנו אומרים לו כבר עברנו על כל התלמוד ב"ה ונפסקה הלכה במסכת נדה דף כ"ד הילכתא כרב באיסורי בין לקולא בין לחומרא גם מן הסוגיא עצמה רצו להוכיח דרב הדר ביה לגבי דשמואל והעילו אלא אתריה דשמואל הוה ומכאן אין הוכחה שהדר בו רב וכמו שכתב רש"י ז"ל ומהכא לא תיפשוט דהדר ביה רב דלאו אורח ארעא למשרי באתריה מילתא דאיהו אסר וכו' אמנם מה שנראה לנו שנפסוק הלכה כשמואל הוא שאמימר מסייע ליה ואמר הלכתא חוששין לספק דרוסה ורב אשי שהוא אחרון אמר ליה האי דרב מאי והשיב לא סבירא לי ורב אשי ודאי קבלה מיניה ולא השיג עליו דהלכתא כרב באיסורי ומזה הטעם כתב הרא"ש וקיימלן דחוששין לספק דרוסה כן נראה לנו שהרא"ש גזר אומר בלא טעם וזה נראה דעת:
רבנו הגדול שכתב אתמר רב אמר אין חוששין לספק דרוסה ושמואל אמר חוששין לספק דרוסה אמר אמימר הלכתא חוששין לספק דרוסה א"ל רב אשי לאמימר האי דרב מאי א"ל לא סבירא לי הורה לנו בזה דהלכתא כשמואל הואיל ואמימר פסק כמותו כמנהגו הטוב בכל התלמוד שאינו מביא אלא פסק הלכה והוא מטעם שהוכחנו וכן פסק הרמב"ם בפרק ה' מהלכות שחיטה ושמונה מיני טרפות נאמרו לו למשה מסיני ואלו הן דרוסה נקובה חסורה נטולה פסוקה קרועה נפולה שבורה אע"פי שכלן הלכה למשה מסיני הם הואיל ואין לך בפירוש בתורה אלא דרוסה החמירו בה וכל ספק שיסתפ' בדרוסה אסור הרי שפסק כשמואל וכאמימר דלא חש להא דרב ותחלה צריכים אנו לבאר דיני הדרוסה ומה משפטה הדרוסה הוא שיטרוף הארי וכיוצ' בו הבהמ' וידרוס עלי' בידו או ידרוס הנץ והנשר וכיוצא בהן על העוף ואין דריסה בבהמה גסה ובחיה גסה אלא לארי בלבד ובבהמה דקה מן הזאב ולמעלה ובגדיים וטלאים אפי' חתול ושועל ונמייה וכיוצא בהן יש להן דריסה וכ"ש בעופות והנץ יש לו דריסה ואפילו בעוף גדול ממנו אבל שאר עופות הדורסין יש להם דריסה בעוף שכמותן ויש לחולדה דרוסה בעופות אלו הם דיני הדרוסה אשר נתבארו משפטם בתלמוד ובפוסקים ולפי זה מה שכתב החכם השואל בנושא שאלתנו שהלכה המשרתת וראתה כמין שרץ זר שאינה מכרת צריכים אנו לומר שהוא חולדה שיש לה דריסה בעופו' והשאר ששנינו בתלמוד הם עופות הדורסים או חיות ואין לך בשרצים שהוא דורס אלא חולדה:
אמנם ראיתי להרב כסף משנה בפרק הנזכר וז"ל ודע דבריתא הכי מתנייא דרוסת חתול נץ ונמייה עד שתנקב לחלל וכיון דפסקינן כוותיה בנץ קשה אמאי לא פסקינן כוותיה בחתול ונמייה דלא הוה דריסה עד שתינקב לחלל ונראה שהטעם כיון דרב חסדא אמר דרוסת חתול ונמייה בגדיים וטלאים ולא הזכיר נקובת חלל הכי קי"ל ודחינן ברייתא מקמי דברי רב חסדא דהוה קים ליה בבריתא וידע דלאו דסמכא הוא מיהו בנץ שלא נחלק בו רב חסדא בהדיא נקטינן כבריתא עכ"ד הרב ומחלה מכבוד תורתו שהרי בגמרא הקשו על רב חסדא דאמ' דרוסת חתול ונמייה בגדיים וטלאים דרוסת חולדה בעופות מיתיבי דרוסת חתול נץ ונמייה עד שתינקב לחלל אבל דרוסה לית להו ותסברא נץ לא דריס והתנן ודרוסת הנץ הא לא קשיא כאן בעופות כאן בגדיים וטלאים מ"מ לרב חסדא קשיא הוא דאמר כהאי תנא דתניא בריבי אמר לא אמרו אין דרוסה אלא במקום שאין מצילין אבל במקום שיש מצילין יש דרוסה ולפי זה רב חסדא יש לו תנא לסמוך עליו והתלמוד הליץ בעדו ולכך פסקו הפוסקים כרב חסדא גם מה שכתב הרב כיון דפסקינן כוותה בנץ וכו' גם מה שכתב מיהו בנץ שלא נחלק בו רב חסדא בהדיא נקטינן כברייתא מחלה מכבוד תורתו זה ג"כ מתרץ התלמוד ותסברא נץ לא דריס והתנן ודרוסת הנץ הא לא קשיא כאן בעופות כאן בגדיים וטלאים וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק הנזכר כתירוצא דתלמודא והנץ יש לו דריסה ואפילו בעוף גדול ממנו אבל שאר עופות הדורסין יש להם דריסה בעוף שכמותן ואח"כ כתב והנץ יש לו דריסה בגדיים וטליים והוא שיקוב בצפרניו לבית החלל א"כ יפה פסקו הפוסקים כרב חסדא דדרוסת חתול ונמייה אפילו בגדיים וטלאים שהוא מסקנת הגמרא ובזה נחה קושית הרב כסף משנה וזה פשוט והאריכות בו אך למותר:
ועדיין חל עלינו לבאר שנראה במושכל ראשון דקשה הלכתא אהלכתא שהרי מן הסוגיא שקדם זכרה מקשה התלמוד ולישהינהו שנים עשר חדש ותרצו אתי בהו לידי תקלה א"כ אין לנו להשהותם שכה אחת כדי לצאת מידי ספק טרפה ובגמרא הנזכרת בדף נ"ז ונ"ח סימן לטרפה י"ב חדש סימן לטרפה כל שאינה יולדת מסיק תלמודא והלכתא בזכר כל י"ב חדש ובנקב' כל שאינה יולדת וכן פסק הרמב"ם בפרק י"א מהלכות שחיטה כל בהמה או עוף שנולד בהם ספק טרפות מטריפות אלו כגון בהמה שנפלה ולא הלכה או שנדרסה בידי חיה ואין ידוע אם האדים בשר כנגד בני מעיים או לא האדים או שנחבסה גולגולתה ואין ידוע אם רובה או מיעוטה וכיוצא בדברים אלו אם היה זכר ושהה שנים עשר חדש הרי זה בחזקת שלימה כשאר כל הבהמות ואם היתה נקבה עד שתלד ובעוף בזכר שנים עשר חדש ובנקבה עד שתלד כל הביצים של טעינה ראשונה ותטעון טעינה שניה ותלד הרי דבר פשוט שכתב הרמב"ם אפילו דרוסה יוצאה מידי ספק דרוסה לזכר י"ב חדש ולנקבה עד שתלד וזה הפך סוגיתנו דתרצו אתי בהו לידי תקלה:
ולהתר ספק זה נראה לנו לדקדק בדברי הרמב"ם שכתב אם היה זכר ושהה שנים עשר חדש ולא כתב אם היה זכר משהין אותו שנים עשר חדש נראה מדברי הרב דדווקא בדיעבד אם היה זכר ושהה אבל לכתחלה אין משהין ובזה הותר הספק דקשיא הלכתא אהלכתא דסוגיא שלנו היא אוסרת לכתחלה דמקשה ולישהינהו דהיינו לכתחלה ומשני אתי בהו לידי תקלה וההיא סוגיא לזכר י"ב חדש ולנקבה עד שתלד היא במונח בדיעבד כאשר כתב הרמב"ם אם היה זכר ושהה זהו מה שנראה לנו לחלק בין ההלכות אמנם ראיתי להרב בית יוסף שכתב בשלחנו הטהור בסימן פ"ו ביורה דעה וז"ל טרפה אינה יולדת לפיכך עוף שהוא ספק טרפה והטיל ביצים משהין אותו עד שיטיל כל ביציו שטיען כבר אם יטעון פעם אחרת כשרה ונדע זה כששהתה בין סוף לידה לתחילת לידה כ"א יום שלמים כי ק זמן עיבורה וה"ה לתרנגולת שלא ילדה מעולם שנולד בה ספק טרפות שאם ילדה אחר כ"א יום מזמן שנולד בה ספק טרפות היא והבצים מותרים הרי לדעת הרב שכתב משהין אותו הוא לכתחלה וזה הפך סוגייתנו ומן התמה על הרב ז"ל שלא הרגיש בזה ואפשר שהוא ז"ל מתרץ כמו שכתב רש"י ז"ל לידי תקלה איידי דהוה בהו טובה לא מבי לאזדהורי בהו ואתי למיכל חד מינייהו שעופות דקים היו ומרובים היו לא יכול לבודקן ולהתירן בבדיקה מפני הטורח שמא יטעה באחת מהן אי נמי דקליש זיהריה דנץ ולא מאדים בשר ולא מינכר ודבר זה נראה לי ע"כ הרי לדעת רש"י שהטעם שלא השהה אותם מפני שהם מרובים ויבא לטעות באחד מהן או לפירו' שני שאלו העופות נדרסו על ידי נץ וקליש זיהריה דנץ ואינו יכול לבדקן שאין הארס מאדים ודבר זה נראה לרש"י ז"ל וגם לדעתי אני מכריח שצדקו דבריו דלמה השליך העופות לנהר אחר חניקה יהיה לו לבודקן כמו שאמרו בגמרא דף נ"ד דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיים רב נחמן אמר האלהים אמר רב מכפא ועד אטמא וכן פסקו כל הפוסקים כאשר נבאר בגזירת השם אלא ודאי כמו שכתב רש"י ז"ל שאין אדמימות הנץ ניכרת ועל זה סמך הרב בית יוסף לכתוב בשולחנו הטהור משהין אותו י"ב חדש לכתחלה אמנם לא ראותי לשום פוסק שחלק בזה בין דריסת הנץ לשאר עופות כי אם רש"י לבדו שהרי הרמב"ם אחר שכתב והנץ יש לו דריסה אפילו בעוף גדול ממנו וכו' כתב וכיצד דין הדרוסה כל מקום שאמרנו חוששין לה שוחטין את הנטרף ובודקין את החלל שלו מכף הירך עד הקדקד אם נמצאת כולה שלימה מכל מיני טרפות ולא נמצא בה רושם הדרוסה הרי זו מותרת ואם נמצא בה רושם הדריסה הרי זו טרפה ואסורה מן התורה ולא חילק הרמב"ם בין נץ לשאר עופות הדורסים משמע שהכל אחד לענין אם יאדים הבשר מפאת הדורס עם כל זה לדעת הרמב"ם למה שמואל חנק העופות והשליך אותם לנהר ולמה לא שחטם ויבדקם ומי שיש בה אדמימות אסורה מפני ספק דרוסה ושאין בה אדמימות מותרת כמו שפסק הוא ז"ל שוחטין את הנטרף וכו' וצ"ע:
ומעתה נבוא למשפט שאלתנו מה שנסתפק החכם השואל על לול של עופות ששמעו מקרקרים ומצאו אחד הרוג והאחרים מבעבעים דם ברגליהם גם ראתה המשרתת שרץ זר ובודאי שהוא חולדה שיש לה דריסה בעופות גם מה שנסתפק ה"ה אם חיישינן לכולהו או דווקא לאותם שיש בהם ריעותא ואען ואומר דודאי חיישינן לכולהו וזהו ספק דרוסה ששנינו וכן פסק הרמב"ם ספק דרוסה אסורה עד שתבדק כדרוסה ודאית כיצד ארי שנכנס לבין השוורים ונמצא צפורן בגבו של אחד מהם חוששין שמא ארי דרסו ואין אומרים שמא בכותל נתחכך וכן שועל או נמייה שנכנס לבין העופות והוא שותק והם מקרקרים חוששין שמא דרס אבל אם הוא נוהם והם מקרקרים מיראתו ומנהימתו הן מקרקרין וכן אם קטע ראש אחד מהן הנה נח רגזו וכן אם שתק הוא והם אין חוששין שאילו הזיק היו מקרקרין וכל מה שכתב הרמב"ם ז"ל הוא הסוגיא שקדם זכרה לעניין שאלתנו ונושא שאלתנו שהעופות מקרקרים א"כ בודאי שאנו חוששין אף לשאר עופות שאין בהם ריעותא ותקנתם היא קלקלתם לשחוט אותם ולבדוק כל החלל שלהם מכף הירך עד הקדקד אם נמצאו כולם שלמים מכל מיני טרפות ולא נמצא בהם רושם הדריסה הרי זו מותרות ואם נמצא בהם רושם הדריסה הרי אלו אסורות וטרפות מן התורה ורושם הדריסה הוא שיאדים הבשר כנגד בני מעים עד שנעשו כבשר שהרופא גורדו מן החבורה גם בסימני' אם האדימו טרפה ודריסתן במשהו כאשר כתבנו בסוגייתנו הנזכרת זהו לפי מה שדקדקתי בדברי הרמב"ם שאין להם תקנה אלא בשחיטה ובדיקת כל החלל ואין משהין אותן לכתחלה לזכר י"ב חדש ולנקבה עד שתלד וזה הפירוש הוא נכון בדברי הרמב"ם שהרי מקור הדין של דרוסה לא הביא כי אם תקנת השחיטה והבדיקה ולא השהיה ואע"פי שכתבו בפרק י"א אמנם לדעת בית יוסף והטור יכול להשהותן לכתחלה הזכר י"ב חדש והנקבה עד שתלד ואדרבה אין להם תקנה בבדיקה שכתב הטור ביורה דעה סימן כ"ו כתב בה"ג בכ"מ שהוזכר שם בדיקה כגון בדרוסה נפולה ושבורה בד"א בדרות הראשונים דרבנן קמאי הוה חכימי ובקיאי בבדיקה אבל השתא ליכא למיקם אבדיקה שפיר ואמור רבנן לזכר י"ב חדש והנקבה עד שתתעבר ותלד ויש מן הגאונים שכתבו שאנו סומכים על בדיקתנו שאין לדיין אלא מה שעיניו רואות הרי לדעת בה"ג יותר טוב להשהותם אמנם הרמב"ם כתב דינא דגמרא וגם בזמננו אנו סומכים על הבדיקה גם כתב הטור בסימן הנזכר בהמה שנדרסה אין לה תקנה בבדיקה כיון שושט אין לו בדיקה מבחוץ רבנו לומר שאם הוא עוף יכול לשחוט הקנה לבדו שנקיבתו ברובו ויהפוך הושט ובודקו מבפנים אמנם אם היא בהמה צריך לשחוט רוב שנים ואי אפשר לו עוד להפוך הושט ולבודקו שכבר נשחט אמנם לדעת הרמב"ם אין חילוק בין בהמה בין עוף כמו שכבר בארנו:
קנצי למילין אומרים לראובן אם אתה רוצה בקיום העופות תשהה אותה הזכר י"ב חדש והנקבה עד שתתעבר ותלד ואם אין רוצה בקיומם ישחוט הקנה לבדו ויהפוך הושט ובודק א תו מבפנים ששני עורות יש לו לושט החיצון אדום ואין לו בדיקה אצל דרוסה והפנימי לבן ויש לו בדיקה אצל דרוסה שאם שם אדמימות מיד נכרת וזהו אליבא דכולי עלמא אחר שהם עופות יש להם תקנה בשחיטת הקנה לבדו ויבדוק כל החלל של נטרף מכף רגלו ועד קדקדו וגם הסימנים כאשר הוכחנו גם מה שנסתפק החכם השואל על הביצים צריך להשהות כל הביצים של טעינה זו ואם אח"כ נתעברה אחר כ"א ימים גם הראשונות מותרות שכך אמרו בגמרא חולין דף נ"ח אמר אמימר הני ביעי דספק טרפה דשילחא קמא משהינן להו אי הדרא וטענא שריין ואי לא אסירן גם אסור לו למוכרן לגויים שמא יחזור וימכרנה לישראל כמו שהוכחנו מן הסוגיא וכן פסק הרמב"ם בפרק שקדם זכרו זה הוא מה שהורונו מן השמים והשם יכפר בעד עד שיבא להיכל מלך ריש מתיבתא ואב ב"ד מרביץ תורה ברבים בבית המדרש תלמוד תורה ועץ חיים בר אורייאן ובר אבהאן תורה וענוה במקום אחד נאה דורש נאה מקיים נודע בשערים שמו מורנו ורבנו הגאון המופלג אבן דאנה די בריטו נר"ו לא יכבה לעולם ועד אבנא דהות לטור רב ומלאת כל ארעא ויזרע יצחק ויברכהו ה' אפרוש כפי אל ה' הקולו' יחדלון וקול ששון וקול שמחה יתן השם יתעלה שמו בביתו ובבניו ויאריך ימים על ממלאכתו לעידן ועידנין בקו הבריאות והחיים והשלום למען יורנו מדרכיו ונלכה באורחותיו כי מפיו תצא תורה ודבר ה' מבית מדרשו בעלי תריסין אריות וגוריהן הבורא ית' שמו ישמרם עם החיים ואריכות ימים עם פרנסנו. ומנהיגינו המחזיקים לומדי התורה השם יתמידם בקו הבריאות והחיים ושפע גדול אכ"יר:
כה דברי המר והנמהר מדוכה בייסורין ובדוחק הפרנסה בשנת כי עלה השחר לפ"ק:
לפדותנו מן הגלות למען שמו ית' ותורתו חייא הכהן די לאארה