שאלה יט ב' קדרות של חלב שא' מהן היתה בת יומה ובדיעבד נתבשל ג"כ באותו יום בא' מהן בשר באין חבין ואינם יכולין להבחין באיזה מהקדרות נתבשל הבשר הנ"ל בהיותן הקדרות שוות ודומות א' לחברתה. מסתפקא לן השתא לידע מה דינו של תבשיל הנ"ל אי גמרינן לאסור דספיק' דאורייתא הוא ולחומרא או דילמא כיון שהבשר הנ"ל נתבשל בדיעבד ובאין מבין וקי"ל דסתם כלים אינם בשני יומן אי נימא שג"כ זאת הקדרה היתה אותה שאינה בת יומה ופגמה תבשיל ויהיה מותר או דילמא כיון שכבר נצטנן התבשיל באותה הקדרה עצמה וצריך לחזור ולחמם אותו כדי שיהיה ראוי לאכלו נימא שחוזר ונעור האיסור ונותן טעם אף שהוא לפגם דהוי כמו לכתחילה דאסור או דילמא כיון שלא ניתוסף טעם האיסור כשמחממין אותו יהיה מותר. על כל הספיקות הללו יבא דבריך הטוב בתשובתך הרמתה וכיבדנוך ותממ"ה:
תשובה בתחלת המחשבה היה נראה שאין לאסור תבשיל זה. שהרי קדרה שאינה בת יומה בת יומה או אינו ידוע אם היא בת יומה אסור לבשל בה לכתחלה אבל אם בשל בה מותר ואפילו שאינו ידוע אם היא בת יומה או לאו ודבר זה מבואר בפוסקים ובפרט בחדושי הרב רבינו ניסים במסכת ע"ז וזה לשונו שם בסוגית הגמרא שהיא טל משנת זה הכלל וכו' לא אסרה תורה אלא קדרה בת יומה דלאו לפגם הוא פירוש כגון שידוע שנתבשל בה איסור באותו יום הא אינו ידוע מדאורייתא שרי דסתם כליהם אינן בני יומן כמו שנתבאר בראיות ברורות בפרק אין מעמידין אבל מדרבנן הוא שנאסר לבשל בהם לכתחלה ואם בשל בהם מותר וכדאמרינן בשלהי פרקין וכלן שבשל בהן עד שלא הגעיל עד שלא לבן תני חדא מותר ואוקימנא לה בסוף פרקין כמ"ד נותן טעם לפגם מותר ולא תימא דכי אמרינן דמדרבנן אסור לבשל לכתחלה ה"מ משום חשש קדרה בת יומה הא כל שידוע שאינה בת יומה שרי אפילו לכתחלה דליתא אלא ודאי אינה בת יומה אסור לבשל בה לכתחלה מדרבנן וראיה לדבר מדאמרינן בפרק כל הבשר דההיא פינכא וכו' כך שמעתי לזו בשם הרמב"ן ז"ל עכ"ל הנה להדיא דלא מבעיא בקדרה שאינה בת יומת מותר התבשיל בדיעבד אלא אפילו שאינו ידוע אם היא בת יומה מותר נמי בדיעבד והוא הדין עצמו בכלי ישראל:
וטעמא דמילתא משום דסתם כלים של ישראל הם בחזקת שאינן בני יומן כמו סתם כלים של גוים ודין זה כתוב בטורי"ד בסוף סי' צ"ד זה לשונו וכתב הרב רבינו פרץ יש רוצים להתיר בשר רותח שחתכו בסכין חולבת ע"י קליפה כדאמרינן גבי בית השחיטה רותח וסגי בקליפה ולא דמי להתם וכו' אבל אם אינו בן יומו או אינו יודע אם הוא בן יומו אם לאו. מסתמא אינו בן יומו דסתם כלים אינן בני יומן וכו יעויין שם ושנוי בספר אגודה בפ' אין מעמידין וכוספן של כותים שהוחמו חמין בין ביורה גדולה בין ביורה קטנה מותר דנותן טעם לפגם מותר דסתם כליהם של כותים אינם בני יומן וכן הלכה והוא הדין סתם כליהם של ישראל היכא דאינו יודע שהוא בן יומו ע"כ ומשולש בספר האגור בסי' ארפ"ג וזה לשונו גדול הדור מהר"ר יעקב מולן ז"ל התיר הכלים שמשתמשים בהם הקיבה עם החלב שעליה אשר בקצת מקומות מתירים החלב ההוא שהוא תחת הקרום המונח תחת חלב הפרישה כאשר הזכרתי למעלה ורוב העולם עונשים עליו כרת. מכל מקום אותם הנזהרים ממנו יכולים לאכול בכלים של אוכלי החלב ההוא והטעם דאמרינן סתם כלי הגוים אינן בני יומן והוא הדין כלי ישראל נמי כדאיתא בספר אגודה עד כאן לשונו של בטל האגור שכתב בשם אותו גדול הדור אך יש לתמוה עליו במה שהתיר לנזהרים לאכול בכלים של אוכלי החלב דמשמע לכתחלה דאף על גב דאין הכלים בני יומן והוא נותן טעם לפגם דוקא בדיעבד מותר כאשר נתבאר בפוסקים והנראה לומר בהכרח דמה שכתב הרב יכולין לאכול בכלים של אוכלי החלב אינו רוצה לומר דיכולים הם לתת המאכל באותם הכלים ולאכול אלא אם נתן אחר איזה מאכל באותם הכלים יכולים הם לאכול אותו דהרי זה כדיעבד. וכל כונתו אינה כי אם להודיענו שגם בכלי הישראל נאמר סתם כליהם אינם בני יומן כמו בכלי הגוים: ואם זה האיסור אינו שוה לשאר האיסורים יתיישב לשונו כפשטו. כי ודאי לא נעלם ממנו דבשאר איסורים נותן טעם לפגם אסור לכתחלה ובאיסור כזה לבד התיר לכתחלה כיון שאינו שוה בכל. באופן כי כל הרבנים האלה כולם כאחד התירו בדיעבד משום דגם סתם כלים של ישראל אינם בני יומן כמו הכלים של גוים וכן פסק מרן בש"ע י"ד סי' קנב סעיף ז' זיל קרי שם:
איברא כי מדברי הרמב"ם נראה שהוא סבור שסתם כלים של גוים הם בני יומן שכתב בפ"ג מהמ"א החמאה שבשלו אותה גוים אסורה משום גיעולי גוים כמו שיתבאר ואלו לדברי האומרים סתם כליהם של גוים אינם בני יומן לית בה משום גיעולי גוים ועוד כתב שם בפ' י"ז דשמן מבושל ודבש אין בהם משום גיעולי גוים מפני שהבשר פוגמן ומסריחן ואם היה סובר דסתם כליהם של גוים אינם בני יומן הל"ל דמההוא טעמא הוו נותן טעם לפגם ועוד כתב שם פולים ואפונים ועדשים וכיוצא בהם ששולקים אותם הגוים ומוכרים אותם אסורים משום גיעולי גוים בכל מקום שמא יבשלו אותם עם הבשר או בקדרה שבשלו בה בשר וכן הסופגנין שקולין אותם הגוים בשמן אסורים אף משום גיעולי גוים הרי בהדיא שהוא חושש לסתם כלי גוים משום גיעול כמו שכתב מרן שם בכ"מ ובבית יוסף סי' קכ"ב אבל רוב הפוסקים חולקים עליו וסוברים שסתם כלים של גוים בחזקת שאינם בני יומן וכתב הריב"ם בשם אביו הרא"ש ז"ל משום דהוי ספק ספקא ספק אם נשתמשו בו היום ואפילו אם נשתמשו בו היום שמא נשתמשו בו בדבר הפוגם בעין וכיון דספק ספקא הוא תלינן להקל ולפי זה הוא הדין נמי כלים שלנו שהוא ספק ספקא תלינן להקל ע"כ:
וראיתי להרב הגדול רבי לוי ן' חביב בספר שו"ת שלו עלה קפה שכתב דהא דאמרינן שגם סתם כלים שלנו הם בחזקת שאינה בני יומן הוא בתנאי שלא יהיה בעל הכלי לפניו לשאול את פיו אם הוא בן יומו דדוקא בגוי אנו אומרים סתם כליהם אינן בני יומן אף כשהגוי לפנינו משום דאינו נאמן ודבורו לא מעלה ולא מוריד אבל בישראל שהוא נאמן צריך לישאל את פיו כשהוא לפניו ולא סמכינן אסתמא דאין הכלי בן יומו דכל היכא דאפשר לברורי מבררינן וראיה לדבר מאי דכתב הרי"ף בפרק קמא דחולין ואף על גב דקימא לן רוב מצויים אצל שחיטה מומחין הם היכא דאיתי' קמן השוחט ולא ידעינן אי גמיר או לא דאסו' לאכול משחיטתו עד שנבדוק אותו וכן יש ראיה מבדיקת הריאה דאף על גב דרוב בהמות כשרות כיון דהסרכות מצויות בריאה חיישינן למיעוטא היכא דאיתא הריאה קמן וכן יש ראיה מבדיקת הסכין אחר שחיטה היכא דאיתיה קמן ולא נאבד דאף על גב דבדקו קודם שחיטה צריך בדיקה אחר שחיטה וכן יש ראיה יותר ברורה מפרק קמא דפסחים דקאמר התם בעו מיניה מרב נחמן המשכיר בית לחבירו בי"ד חזקתו בדוק או אי' חזקתו בדוק למאי נפקא מינה דליתיה להאי דנשייליה כלומר דאי איתיה למשכי' קמן לא נפקא לן מינה מידי דאפילו נימא דחזקתו בדוק שיילי' ליה ולא סמכי' אחזקה. הא קמן דאפילו במילתא דרבנן ומטעם ספק כגון בדיקת החמץ דהיא מדרבנן ואיכא ספק אי איכא חמץ או לא לא סמכינן אחזקתו בדוק היכא דאיתי' המשכיר קמן דכל היכא דאיפשר לברורי מבררינן ע"כ אבל נראה מדברי הפוסקים דאפילו בעל הכלי לפניו אין צריך לשואלו וסמכינן אסתם כלים דאם לא כן. היה להם להזכיר התנאי האמור לעיל ומה גם בנ"ד דא"א לברר אם היא ב"י או לא דסמכינן אסתם כלים שאינן בני יומן ואף על גב דכתב בנימין ואב בסי' שי"ט עלה ק"נ בסתם כלי ישראל לא סמכינן אשאינה בני יומן משום דלגבי כלי ישראל יש להם תקנה בשאלת הבעלים אם הוא בן יומו או לא ואם לא ידע הוא בן יומו או לא אזלינן לחומרא לאו מילתא היא שדבריו דחויין מקמיה כמה רבוותא דסבירא להו שגם בכלים של ישראל סמכינן אסתמא שאינם בני יומן ואזלינן לקולא והוא הדין בנ"ד וכדכתיבנא:
ותו היה נראה שאין לאסור תבשיל זה של בשר שנתבשל דיעבד בקדרה של חלב שאינו ידוע אם היא הבת יומה שהרי אפילו בידוע שהיא בת יומה אם לא נתנה טעם בתבשיל מותר ואף על גב דכתב ריב"ם בי"ד סי' נ"ג קדרה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בת בתוך מעת לעת אסור דמשמע דלא משכחת לה צד היתר כבר כתב עליו מרן בב"י דהא ליתא דנתי שהסכימו רוב הפוסקום דבכולה קדרה משערינן ואין במה שבתוך הכלי ס' כנגד כל הכלי מ"מ הוה ליה לפרושי דאינו אלא בנ"ט וכמו שכתב הוא עצמו בסי' צ"ב שהוא דעת אביו והרמב"ן נמי אף על גב דסבר דהיכא דליכא ס' לא סמכינן אקפילא הא קאמר דהיינו כשנתערב גוף האיסור אבל כשאין שם אלא טעמו כי הכא בנ"ט שרי אף ע"פ שאין בו ס' וכן פסק הרשב"א ז"ל כל היכא דלא ידעינן מאי דנפק מיניה אי איכא קפילא וטעמיה וליבא טעמא אף על גב דלית ס' בדידיה מותר דכיון דליכא טעמא מידע ידעינן דלא נפק מיניה טפי מאחד מס' בהיתר והוא דלא נמחה שם גופו של איסור וכמו שאני עתיד לכתוב באיסור שבטל בס' אבל ליכא קפילא בכולה קדרה משערינן דבמאי דנפק מינה לא ידעינן עכ"ל בת"ה הארוך בתחלת הבית הד' ובהדיא תניא בפרק גיד הנשה קדרה שבישל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בישל בנ"ט ופסקה הרמב"ם בפ"ט מהלכות מאכלות אסורות ט"כ הנה להדיא שאם בשל בדיעבד אפילו בקדרה שהיא ודאי בת יומה שיש לתבשיל צד היתר ואיך אם כן גמרינן לאסור כשנתבשל בקדרה שאינו ידוע אם הוא הבת יומה ועד כאן לא אמרי שהיא בנ"ט אלא בידוע שהיא בת יומה אבל אם אינו ידוע אם היא בת יומה  או לא כנ"ד סמכינן אסתם קדרה שאינה בת יומה  משום דהוי ספק ספקא. ספק אם נתבשל בה היום או אתמול ואם תמצא לומר נתבשל בה התם שמא לא נתנה טעם:
ומה שצידד עוד השואל וזה לשונו או דילמא כיון שכבר נצטנן התבשיל באותה קדרה עצמה  וצריך לחזור ולחמם אותו כדי שיהיה ראוי לאכלו  נימא שחוזר ונעור האיבור ונ"ט אף שהוא לפגם דהוי כמו לכתחלה ואסור לא ידעתי מה מספקא ליה שאם התבשיל פגום אפי' קצת מתחלתו ועד סופו מותר ואם הושבח בתחלה כשהוא צונן ואחר כך נפגם כשהוא חס וכל שכן אם נפגם בתחלה כשהוא חם ולבסוף הושבח כשהוא צונן אסור אבל אם היה פגום בין כשהוא צונן בין כשהוא חם מותר דמה שחוזר לחממו כדי שיהיה ראוי לאכלו פשיטא דלא הוי כנותן לכתחלה טעם לפגם וזה ברור:
ותו היה נראה שאין לאסור תבשיל זה שהרי בטור י"ד סי' צ"ג כתב ריב"ה בשם בעל העיטור זה לשונו כתב בעל העיטור אם בשל חלב בקדירה של בשר והיא בת יומא ויש בה ששים איכא מאן דאמר מבשל בה ממין שבשל בה עכשיו כיון שהתבשיל מותר טעם הראשון בטל וקדירה נמי מותרת ואיכא מאן דאמר כיון דק"ל כלי חרס אינו יוצא מידי דופיו לעולם טעם הראשון אינו יוצא לעולם ואינו יכול לבשל בה ממין שבשל בה עכשיו וממין הראשון אינו יכול לבשל בה שהרי האחרון אינו בטל ואין לה תקנה אלא שבירה וכתב הוא שיכול לבשל בה מאיזה מין שירצה וכו' ועד כאן לא פליגו אלא כי לסברא הראשונה מותר אחר כך לבשל בה חלב ולא בשר. ולסברא השנייה אינו מותר לבשל בה לא בשר ולא חלב ולסברא השלישית מותר לבשל בה איזה מהם שירצה עם היות שפסק הלכה היא כרבינו פרץ דאפילו אינה בת יומה אסור אחר כך לבשל בה בתחלה לא בשר ולא חלב לפי שהיא בלועה מבשר בחלב אכן כולם מסכימים דמותר התבשיל אפילו שנתבשל בקדרה בת יומה כשיש בו ששים נגד הפליטה דאי כנגד כל הקדרה א"א שיהא במה שבתוך הכלי ששים כנגד כל הכלי אלא אם כן רוחב הקדר' גדול כ"כ שיחזיק מים שיהו ששים כנגד כל הקדרה כגון שנחושתה דק ורחבה גדול. והוא דוחק לומר שבקדרה דכהאי גוונא מיירי. וסבירא להו כהראב"ד דלא משערינן בכולה קדרה אלא במאי דנפיק מינה הוא דמשערינן וכיון שכן הוא מותר אפילו אם לא נסמוך הכא אסתם קדרה דרוב הפעמים יש בתבשיל יותר מששים מכדי פליטה ואפילו לדעת המחמיר דבעינן כדי לבטל כל הכלי משום דלא ידעינן כמה פלט הכלי לא החמירו כולי האי אלא בקדרה שהיא בת יומה ודאי ולא בספק בת יומם:
אבל אחר העיון והתבוננות בדברים האלה שכתבתי לא נראו לי כדאים להתיר על פיהם תבשיל זה כיון שיש כאן ספק שמא זו הקדרה של חלב שנתבשל בה תבשיל זה של בשר. הוא אותם קדרה של חלב שהיא בת יומה וספקא דאורייתא לחומרא דבר תורה הוא דספקא דאוריתא כודאי מן התורה ואף על גב שכתב הרמב"ם ז"ל דספקא דאוריתא לחומרא מדרבנן הוא שהחמירו בספיקו מדאמרינן בקידושין פרק עשרה יוחסין אמר רבא דבר תורה שתוקי כשר מאי טעמא דרוב כשרין אצלה ומיעוט פסולין ואי דאזלי אינהו לגבה כל דפריש מרובא פריש מאי אמרת דילמא אזלא איהי לגביהו הוה ליה קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. והתורה אמרה לא יבא ממזר בקהל ה' ממזר ודאי הוא דלא יבא הא ממזר ספק יבא. אלמא לא אסרה תורה אלא האסורין הודאין הא ספק האיסורין לא כבר כתב עליו הרשב"א ז"ל בתורת הבית הארוך עלה ק"ב שאין דבריו מחוורין דאדרבא דוק מינה דבעלמה ספיקא דאוריתא כודאי דאי לא אמאי איצטריך רבא לאורוכי בלישניה כולי האי לימא מאי טעמא הוה ליה ספק ספיקא מותר דבר תורה דהשתא הוה כאיל כולהו ספיקי דאורייתא ומאי שנא ממזר דנקט אלא ודאי ספק ממזר דוקא קאמר אבל שאר ספיקי לא וטעמא דממזר משום דרבייה קרא להיתירא וכדאמרינן לעיל מינה וכו' הא בעלמא ספיקו כודאי. ואולי סבור הרב ז"ל דגלי קרא בממזר ספיקו מותר וגמרינן מיניה לכל התורה כולה ואינו מחוור דהא אמרינן בפ"ק דקידושין אמר רבי אסי א"ר יוחנן ערלה בחוצה לארץ הלכה למשה מסיני אמר ליה ר' זירא לרבי אסי והתנן ספק ערלה בארץ ישראל אסור בסוריא מותר אשתומם כשעה חדא אמר ליה אימור כך נאמרה הלכה ספיקא מותר ודאי אסור שמעינן מיהא דלהתיר ספיקה בחוצה לארץ הוצרכה הלכה ליאמר כך מפורש בסיני הא לאו הכי כל מקום שנאסרה ודאה אף ספקה אסורה ובארץ ישראל אף ספיקה אסור דבר תורה ויש לומר דכי הוצרכה הלכה במקום דאיתחזק איסורא דעלמא אסור דבר תורה והכא שרי אבל היכא דלא איתחזק איסורא ספיקו מותר ומכל מקום אי איפשר שאם כן אשם תלוי למאן דאמר לא בעינן חתיכה משתי חתיכות היכי משכחת לה והא ספיקו מותר לכתחלה ואשם היכי מיחייב ואע"פ שסתם מתני' דפרק כל היד המרבה לבדוק כמאן דאמר בעינן חתיכה משתי חתיכות הא תנא דבריתא לא בעי חתיכה משתי חתיכות ואי נימא דבהאי דינא פליגי אי ספיקא דאוריתא אסור או לא ולתנא דבריתא שתוקי אסור לבא בישראל אין אלו (אלא) דברי תמה ותדע לך עוד מדאיבעיא לן בפ"ק דחולין מנא הא מילתא דאמור רבנן זיל בתר רובא ואיתינן למיפשטא משבירת עצם בפסח דרסמ' אחר ועצם לא תשברו בו וניחוש שמא ניקב קרום של מוח אלא משום דאמרינן זיל בתר רובא וכן מפרה אדומה ואם איתה מאי ראיה מהני לרובא דעלמא דהא בכל כי הני אפילו לא אזלינן בתר רובא הני שרו דהא ספק טרפות נינהו וכל ספק איסורא רחמנא שריה. אלא ודאי מסתברא דספק אוריתא לחומרא מדבר תורה הוא ולא מדבריהם עד כאן לשונו ואם כן ספק דנ"ד יהיה אסור מן התורה דאף על גב שלא אסרה תורה קדרה שאינו ידוע אם היא בת יומה כמו שכתב הרן ז"ל שאני הכא שהוא ידוע בודאי. שאחת מאלו השתי קדרות היא בת יומה אלא שבהיותן כ"כ שוות ודוחות אינם יכולים להבחין באיזו מהן נתבשל דהוי ספיקא כודאה. הילכך לא סמכינן הכא אסתם קדרה שאינה בת יומה כמו דסמכינן בעלמא דהיינו דוקא כשאינו ידוע אם יש שם קדרה בת יומה או לאו מה שאין כן הכא דאיתחזק איסורא דקדרה בת יומה וכדכתיבנא:
גם אין נוהגים עכשיו להטעים התבשיל לגוי ובששים ג"כ אין משערים משום דא"א שיהא בדבר המתבשל תוך הקדרה ששים כנגד כל הקדרה ואנו צריכים לשער כנגד כולה משום דלא ידעינן כמה נפיק מינה ולפיכך כתב ריב"ה ז"ל בסתם ואם בשל בה בתוך מעת לעת אסור כאשר יפה פירש הרב בעל ב"ח. והא דכתב בעל העיטור אם בשל חלב בקדרה של בשר והיא בת יומה ויש בה ששים דמשמע דאיפשר דבחלב שבקדרה יהא ששים כנגד כל הקדרה. תירץ מרן בב"י דאיפשר דבטל העיטור סבר כהראב"ד דלא משערינן בכולי כלי אלא במאי דנפיק מיניה ע"כ אבל כל הפוסקים שראיתי דבריהם הסכימו שבין בקדרה של מתכת או של חרס לעולם צריך לשער כנגד כל הקדרה וכיון שלא יש ששים במה שבתוכה כנגד כולה לפיכך התבשיל אסור וכן פסקו כל האחרונים ז"ל ועוד תירץ א"נ בשידוע שיעור הבשר שנתבשל בה איירי בעל העיטור דכל כה"ג לדברי הכל לא משערינן בכולי כלי א"נ משכחת לפעמים שיהא רוחב הקדרה גדול כל כך שיחזיק מים שיהו ששים נגדו כגון שנחושתה דק ורחבה גדול עכ"ל ונדון דידן דלא איירי בכה"ג התבשיל אסור ומה גם לדברי בנימין זאב שכתב שאם בעל הכלי לא ידע אם  הוא בן יומו או לא אזלינן לחומרא:
זה הוא הנראה לע"ד ואמר לי לבי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עמדי מורינו ורבינו שלם נר"ו ה' ירפאהו רפואה שלמה אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש מ"כ
באמשטרדם ביום א' לחדש אדר משנת התקלו
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט