שאלה ראובן קדש את לאה בטבעת של נחושת מוזהב ואחר שקבלתו ונודע לה שהוא של נחושת אמרה לאה שאינה מקודשת דקדושי טעות הן יען שדבר ידוע ומפורסם שכל בנות משפחתה אינן מתקדשות אלא בטבעת של זהב וראובן טוען כנגדה דלא הטעה אותה דהוא לא אמר לה שהוא של זהב וכיון דשוה פרוטה ודאי דהוא מקודשת לו והשתא את"ל דאינה מקודשת מחמת דבנות משפחתה אינן מתקדשות אלא בטבעת של זהב עדיין תבעי לך אם טבעת הנחושת מצהיב כל כך שעולה שומתו כל כך כמו טבעת של זהב מי אמרינן אשוויא קפדי בנות משפחתה והא איכא ולאה מקודשת או דילמא טבעת של זהב דוקא קפדי וכיון דאינה של זהב אפילו היא יקר' כטבעת של זהב אין לאה מקודשת חכמת אדם מאי"ר פניו ועל הכל יבא דברך וכבדנוך ומ"ה תמ"ש אכי"ר:
תשובה גלילן דדהבא אצבען דפס ידא דכתבא דמי לבר אלהין גלייה לדרעיה ונפל נהוריה בבית מדרשינו הקדוש בשאלה העולה למעלה הפליא עצה הגדיל תושיה ו"ה עמו שהלכה כמותו בכל מקום ה"ה מרנא ורבנא החכם הכולל חסיד עניו וקדוש ריש מתיבתא ואב בית דין כמוהר"ר
יצחק חיים אבן דנא דבריטו נר"ו לכן רעדה אחזתני וארכבותי דא לדא נקשן ואומר איך אכתוב ואדון לפני מעלתו להשיב לשאלתו ותהיה כתאותו אמנם המוכרח לא יגונה ולא ישובח ובטחתי בטובו של מורי הרב שיתמיד עמי חסדו ויורני הדרך הישרה ואתפלל לאל עליון יאיר עיני בתורתו להוציא לאור משפט שאלתו ויאריך ימיו על ממשלתו וירומם תפארתו עד בא לעמו גאולתו שתהיה בב"א והנה בתחילת העיון נראה לנו להוציא דינא דהאי שאלתא מהאי סוגיא דפ"ק דקידושין דף ח' גרסינן התם ההוא גברא דאקדיש בשראי רבה אמר לא צריכי שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר להו בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא אי דאמר להו חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אמר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומ' כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכה דעת' עד כאן לשונו לעניננו:
ופירש רשי ז"ל צריכי שומא וכיון שלא שמאום תחלה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו התקדשי לו בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה לא שוו: אי דאמר התקדשי לי בחמשין זוז והרי לך אלו בדמיהם ושוו חמישים מיהו לא שמאום בקיאים קודם לכן עכ"ל: וגרסינן עוד התם דף ט' והלכתא שיראי לא צריכי שומא וכתבו בעלי התוספות ז"ל ואם תאמר אמאי איצטריך לפסוק כרבה לגבי רב יוסף וכו' מיהו קשיא אחאי לא קאמר בההיא הלכתא כוותיה דרבה ואר"ת דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי הוא דלא צריכי שומא לפי ששומתם ידוע קצת אין רגילים לטעות בהם כל כך אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליות שיש שאינם טובות אלא מעט ורגילים לטעות בהרבה יותר משווים צריכי שומא משום דלא סמכה דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן וכו וי"מ משום הכי איצטריך לפסוק כרבה לגבי רב יוסף משום דרב יוסף הביא לעיל כמה ראיות לדבריו עוד יש מפרשים משום הכי לא קאמר הלכתא כרבה דלא תימא דהיינו רבה דאיכא דאחרי דבכל דהו לא צריכי שומא אבל אמר לה חמשין ושוו חמשין בעי שומא לפיכך פסק דבשום ענן לא בעי שומא לפי זה הטעם יתישב הא דאיצטרך ך לפסוק כרבה אע"ג דבכל דוכתא ק"ל כוותיה עכ"ל:
והר"ן ז"ל נראה שהבין מדברי ר"ת ז"ל שאבנים טובות ומרגליות בכל ענין צריכין שומא ואפילו קידש בסתם שכן כתב דמשום הכי נקט שיראי לפי ששומתם ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעות בהם כ"כ ביותר משוויין הרבה כמרגליות ואבן טובה שיש שאינה שוה אלא מעט ואיפשר שהיא סבורה כמה וכמה בהא רבה מודה דאף על גב דלא אמר לה דשויא חמשין אלא אמר לה בכל דהו דצריכי שומא ולפיכך פירשו שיראי כדי שלא לטעות בדבר זה ואמר ר"ת שלפיכך נהגו שלא לקדש בטבעת שיש בה אבן עכ"ל:
ומעתה יש לנו לדון בנ"ד לכאורה שלאה הנ"ל אינה מקודשת לראובן הנ"ל במכ"ש ואען ואומר השתא ומה אם המקדש בדבר שאין שומתו ידועה לעולם קצת סבר הר"ן ז"ל בדברי ר"ת ז"ל שאין שם קדושין מחמת שהיא סוברת ששוה כמה וכמה כ"ש בנ"ר דליתנהו לקדושין כלל אם לחלוק' הראשונה שהעמיד מורי הרב השואל שהטבעת של נחושת מצופה זהב אינה מקודשת מטעם שהטבעת מזויפת מתוכה והיא סוברת שכל הטבעת של זהב כמנהג בנות משפחתה ואין לך טעות גדולה מזו ובודאי הגמור דאנן סהדי דלא סמכ' דעתה אלא אשל זהב הואיל והדבר ידוע ומפורסם שכל בנות משפחתה אינן מתקדשות אלא בשל זהב ואם לחלוק' השנית שהטבעת היא של נחושת חצהיב ושוויה עולה לשל זהב גם כן אינה מקודשת מהאי טעמא דקאמר ר"ת ז"ל דמשום הכי נקט שיראי לפי ששומתם ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעות בהם כ"כ ביותר משווין הרבה ודאי דבהאי גוונא דנחושת אין שומתו ידועה לעולם כשיראי כי אם לאנשים ידועים שחושקים בכה"ג דנחושת ונותנים לו חשיבות ושווי כזהב דאין איכותו כעצמותו והראיה ברורה דכשישבר הטבעת של נחושת הלז ויבטל מהיות כלי אין שום צורף בעולם שיתן בעדו שווי זהב א"כ ה"ל האי נחושת יותר גרוע מאבנים טובות דהואיל ולא שמו אותם קודם נתינת קדושין אינה מקודשת לפי שסוברת דשויה כמה וכמה א"כ לאה הנז"ל אינה מקודשת כפי סברת ר"ת ז"ל זהו' מה שנופל עליו העיון בתחילת המחשבה:
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה נראה לעניות דעתי לגזור אומר בנ"ד שלאה הנ"ל היא מקודשת בטבעת הנז"ל קדושי ודאי בלי ספק וטענת ראובן צודקת ושל אה אינה הוגנת וזה מטעמים כמו שנוכיח בס"ד חדא שדברי ר"ת שמהם יצא לנו לכאורה אינם מוכרחים בסוגית הגמרא שהרי בעלי התוספות עצמם אחרי כותבם דברי ר"ת ז"ל הביאו דעת הי"מ שנתנו טעם הגון וישר למה פסק התלמוד בזה הלשון והלכתא שיראי לא צריכי שומא ולא אמר בברור הלכה כרבה ולפי האי טעמא לא בא לחדש שום דבר כסברת ר"ת ז"ל אלא כדי שלא נטעה בדאיכא דאמרי כנז"ל ומצאתי סעד לדברי ותנא דמסייע לי כמוה"הר יוסף קארו ז"ל בא"ה סי' ל"א וז"ל ועוד כתב הרא"ש ז"ל ור"י אומר דמה שהוצרך לפסוק כאן כרבה משום דרב יוסף הביא כמה ראיות לדבריו ע"כ כלומר ולפי זה אין ראיה לפסק ר"ת וגם התוספות כתבו טעם זה ועוד טעם אחר למה הוצרך לפסוק כרבה ולשום אחד מהטעמים אין ראיה לפסק ר"ת ז"ל עכ"ל:
והאמת אתם דבודאי הגמור דפשטא דהאי פלוגתא דרבה ורב יוסף אינו אלא במי שרוצה לפרש ולהגיד לארוסתו ערך ושווי הקידושים טרם תת אותם לה לשם קידושים דאו אם הם שיראים והעריך אותם ה בחמשים ושווים חמשים אין צריך לשום אותם תחילה דמתוך שהאשה מתאוה בהם וחושקתם גומרת בלבה וסומכת בדעתה להתקדש לן בהם יהיה באופן שיהיה ובלבד שיהיו שוין כמו שהגיד לה אבל אם קדש בדבר שאין האשה מתאוה לו והגיד לה ערכו קודם תתו לה צריך לשום אותו תחילה כדי שתסמוך דעתה וראיה לדברינו והרב המגיד זכרם לברכה וזה לשון הרמב"ם ז"ל בפרק שביעי מהלכות אישות אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהם שוים חמישים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן אם היו שוים חמישים הרי זו מקודשת משעת לקיחה ואינם צריכים שומא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והן שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעה ראשונה ואם אינם שוים אינה מקודשת וכתב הרב המגיד ז"ל שמדבריו ז"ל שכתב והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן נראה שהוא סובר שאין הדין כן בכל דבר וזהו שאמרו שיראי לא צריכי שומא ולא אמרו כל מידי לא צריכי שומא עכ"ל: הרי הדבר ברור כשמש בצהרים שאין הקידושין צריכין שומא כדי שתסמוך דעת המקודשת אלא כשהמקדש הגיד לה תחילה ערך הקידושין אמנם אם נתן הקדושים בסתם בלתי הגיד לה שום סך וערך אין לנו הכרח להגיד לה שוווים אלא הואיל ויש בהם שוה פרוטה הרי מקודשת בלתי ספק ואין אנו משגיחין למה שבדעתם הואיל ולא פירשו מחשבתם והוציאוה מכח לפועל וראיה מדתנן בקדושין דף ס"ב:
המקדש את האשה ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת והרי היא לויה לויה והרי היא כהנת עניה והרי היא עשיר' עשירה והרי היא עניה הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו ופירש רשיז"ל שלא הטעתו אלא הוא הטעה את עצמו וכיון דלא פירש לאו כל כמיניה דהוו להו דברים שבלב עכ"ל וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ' א' מאשות וז"ל המקדש את האשה ואמר הייתי סבור שהיא כהנת והרי היא לויה לויה והרי היא כהנת עניה והרי היא עשירה עשירה והרי היא עניה הרי זו מקודשת מפני שלא הטעתו וכן היא שאמרה סבורה הייתי שהוא כהן והרי הוא לוי לוי והרי הוא כהן עשיר והרי הוא עני עני והרי הוא עשיר הרי זו מקודשת מפני שלא הטעה אותה ולפי שהוא ז"ל משוה האיש לאשה מה שלא הוזכר במשנה העתקתי לשונו פה וכתב הרב המגיד ז"ל וכן היא שאמרה וכו' זה פשוט שהוא והיא שוין בזה והרבה דברים יש בגמרא חוריס כן ופשוט הוא עכ"ל:
הנה למדנו מזה שאין משגיחין אל מה שהיה  בדעתם כיון שלא הטעו זה את זה  שדברים שבלב אינן דברים ולפי זה מבואר הדבר בנושא שאלתנו שלאה מקודשת לראובן בלי ספק  כיון שקדשה סתם ולא פירש אם הטבעת של זהב או של נחושת וגם היא לא פירשה שצריכה שתהיה של זהב כמנהג בנות משפחתה אם כן הואיל ויש בה שוה פרוטה לא חיישינן למלתא אחריתי:
ואם יקשה עלינו מה שהובא בסוגיא דלעיל אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא דמשמע מהאי לשנא דלפחות צריך לומר לה בכל שהו כדי שלא תחשוב בדעתה שהקדושין שוין יותר ממה שהם שוין הא לאו הכי אפשר לפקפק בקדושי סתם: כבר קדמני קדוש ה"ה הרב ב"י ז"ל ופירש בסי' הנ"ל דלסברת הפוסקים ז"ל דהאי כל דהו ר"ל בסתם:
ואף על פי דלקצת פוסקים ז"ל מצריכין בכי האי גוונא דנ"ד לחזור ולקדש מהיות טוב אל תקרא רע אפילו הכי נלע"ד דאינו הגון לעשות כן דנפיק מיניה חורבא שיש לחוש מפני הרואים שלא יאמרו שהמקדש בדבר מועט שאין בו אלא שוה פרוטה דאין לחוש לקדושיו ויבואו להתיר הערו' ח"ו ובפרט בזמנינו שרבו הדעות הרעועות בעלי סברות נפסדות למלאות כל תאוות שמוכרחים אנו להסיר מבני עמנו כל מיני מכשול וכולו האי ואולי והפוסקי' ז"ל הנז"ל אפשר שאנשי דורם היו יותר הגונים ולפיכך לא חשו להא:
ומצאתי הון לי בשאלות מהרש"ך ז"ל סי' ע"ז שהשיב על ענין א' קרוב לנ"ד וז"ל סוף התשובה ולא היה צורך לחזור ולקדש ואדרב' לא היה נכון לחזור ולקדש דנפיק מיניה חורבא מפני הרואים שיראו שחוזר ומקדש ואתו למטעי בעלמא דמקדש קדושין כי האי גוונא שיאמרו דלא הוו קדושין ולא דמי למה שכתב הריב"ש בתשובה סי פ"ב לקיים מה שהיו נוהגים בולינסיא באשה שנתקדשה ע"י שליח וחוזר הבעל ומקדשה בשעת הנשואים דטעמא דבא איכא התם כמו שכתב שהיו אומרים שכיון שנהגו לעולם לקדש בשעת הנשואין אם לא יקדש עתה יחשבו שאין המקודשת שאין הכל יודעים בקדושי השליח וזה הטעם לא שייך בגוונא דנ"ד וק"ל עכ"ל לעיניננו:
ועוד אשכחנא סייעתא להאי מילתא דאמינא באורחות חיים הובאה בבית יוסף בסי' י"ז וז"ל ובא"ח כתוב בשם הרמ"ה דכי אתמר דרב המנונה דנאמנ' אשה לומר לבעלה גרשתני משום חזקה דאינה מעיזה לאו לחומרא איתמר מיהו מסתברא דה"מ בדורות הראשונים אבל האידנא דנפיש חוצפא ופריצותא בעלמא איתר' חזקה דרב המנונא ולא עבדינן בה עובדא אלא לחומרא
הכלל העולה מכל הני מילי מעליתא דהני רברבת והוכחות וסברות נראה לעניות דעתי שלאה הנז"ל מקודשת לראובן הנ"ל בלי שום ספק הואיל וקידשה בסתם בלתי תנאי מוקדם יען שוה פרוטה יש בם ומנהג בנות משפחתה לא איכפת לן דהא כל ישראל בני מלכים נינהו ועם כל זה די לנו בשוה פרוטה יהיה מי שיהיה דלא חלקו רבנן בסתם קידושין הואיל ובהאי שעתא אית בהו ש"פ גומרת ומקנה עצמה למקדשה בהאי הנאה דהאי רגעא באיזה זה דבר שיהיה או במאכל או במשקה או בשטר או בדבר אחר ואינו מן החיוב שיתמידו ויתקיימו הקידושין כל ימי חייהם כמו שמדמין המון העם ודי למבין הנראה לעניות דעתי כתבתי ומהעוזר האמתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו ותהא זאת נחמתי אכי"ר: תם ונשלם יום שנכפל בו כי טוב כ"ו לחדש טבת בשנת ובסדר ואנכי אהיה עם פיך והוריתיך אשר תדבר לפ"ק:
נאם משרת ה' מאיר בן לא"א כה"ר אברהם הכהן אלפסי סי"ט: