שאלה ראובן היה בעל משא ומתן ובן אין לו ויהי כאשר קרבו ימיו למות עשה צוואתו והניח כל אשר לו במתנה ללאה בת אחותו כדי שתנשא בו ולא הזכיר בצוואתו זאת את יעקב בן אחיו ויהי כששה חדשים אחרי מותו בא שמעון ממדינת הים והגיד שהוא חייב לראובן אלפים זהובים אשר גבה מלוי בהיותו במקומו על ידי הרשאה ששלח לו ראובן זה שנתים ימים וכיון שהוכרח לו לברוח מן הארץ על ידי מעש' שאירע לו ובהיותו בורח נכנס בספינה אחת ונטבע הוא וכל אשר לו ועכב שמעון המעות בידו כי עני היה באותה שעה וכתב לראובן שלוי בברחו מן הארץ הלך בדרך אניה בלב ים ונטבע הוא וכל אשר לו באופן שלא הספיק לגבות חובו ממנו ועתה שבירך ה' מעשה ידיו ומקנהו פרץ בארץ רוצה לשלם האלפים זהובים שחייב לראובן אמנם נסתפק אם ישלם אותם ליעקב בן אחי ראובן שהוא יורשו כמשפט התורה ולאה בת אחותו די לה והותר במה שהניח לה דודה כדי שתנשא בו כפי כבודה או דילמא כיון שראובן מורישה הניח לה כל אשר לו מבלי שיור הנה הראה כזה שרצונו הוא שבת אחותו תירשנו ולא זולתה ואם דעתך לומר שהדין עם לאה והיא תטול הכל עדיין אשאלך אם אירע שכבר נשאת לאה במה שהניח לה דודה קודם ביאת שמעון למי ישלם הממון הזה אם נאמר שעתה ודאי יטול יעקב האלפים זהובים כי לו משפט הירושה יען כי כבר הורה ראובן במה שהניח כל אשר לו ללאה דאומדן דעת הוא שאינו אלא כדי שתנשא בו וכבר נשאת או דילמא לא שנא ולאה תטול הכל לא יעקב כפי משמעות דברי הצוואה על הכל יבוא דבריך וכבדנוך ומהתמ"ש:
תשובה תחלת כל דבר צריך לבאר אם זכתה לאה בת אחותו של ראובן בכל מה שהניח לה במקו' יעקב בן אחיו דהוא היורש האמיתי כפי תורתינו הקדושה דבמקום שאין אח זרעו של אח קודם לאחותו ולזרעה ולברר זאת נביא לשון המשנה והגמרא בבבא בתרא פ' י"נ (דף ק"ל) וז"ל המשנה האומר איש פלוני ירשני במקום שיש בת בתי תרשני במקום שיש בן לא אמר כלום שהתנ' על על מה שכתו' בתור' ר"י בן ברוק' אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ועל מי שאין ראוי ליורש ואין דבריו קיימין וגרסינן בגמרא תניא ר' ישמעאל בנו של ר"י ברוקא אומר לא נחלקו אבא וחכמים על אחר במקום בת ובת במקום בן שלא אמר כלום על מה נחלקו על בן בין הבנים ובת בין הבנות שאבא אומר יירש וחכמים אומרים לא יירש עכ"ל ומכאן אתה למד שלא נחלקו רבנן ור"י בן ברוקא כשאמר על מי שאינו ראוי ליורשו שלא אמר כלום במקום שיש מי שראוי ליורשו אלא על בן בין הבנים ובת בין הבנות ששניהם שוים באותה ירושה והאי דקאמר ר"י בן ברוקא אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין בבן בין הכנים דשוים הם בירושתו קאמר וכולה מתניתין ר"י כך ברוקא דשמעינן לת"ק דאמר גבי ריבה לא' ומיעט לא דאם אמר משום ירושה לא אמר כלום דהיינו בבן בין הכנים ואתא איהו למימר דירית והכי קתני האומ' איש פלוני יירשני במקו' שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום שר"י בן ברוקא אומר אם אמר על מי שהוא ראוי ליורשו כגון שאמר על בן בין הבנים ובת בין הבנות הוא דדבריו קיימין אבל אם אמר על מי שאין ראוי ליורשו כגון שאמר איש פלוני יירשני במקום שיש בת או בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום ופסקו שם בגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר"י בן ברוקא וכן אמר רבא הלכה כר"י בן ברוקא וכמשמעות סתמא דמתני דבבן בין הבנים פליגי כדדייקינן לעיל וכדאוקימנא דכולה ר"י בן ברוקא ואיכא נמי למידק הכי מדלא קאמר שמואל הלכה כר"י בן ברוקא אפילו אמר במקום בת ובת במקום בן וטעמא כר"י בן ברוקא דמפרשי לקמן מביום הנחילו את בניו משמע נמי דבבן בן הבנים קאמ' וכן משמע נמי מדאמר אביי שם בגמרא הכי קאמר האומר על תינוק בין הבנים יירש כל נכסי נאמן כר"י בן ברוקא מכלל דהוה סבירא להו דלא פליגי אלא בבן בין הבנים נפקא מינה דלכולהו אף לדעת רבנן דפליגי עליה דר"י בן ברוקא בבן בין הבנים מודו ליה באחר במקום יורש דלא אמר כלום ואם כן בנ"ד לא תירש לאה בת אחותו של ראובן כלום מכל מה שהניח לה ראובן דודה דהוי ליה אחר במקום יעקב בן אתיו דהוא היורש האמיתי מן התורה:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ו מה' נחלות וז"ל איש פלוני יירשני במקו' שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום וכן כל כיוצא בזה אבל היו לו יורשים רבים כגון בנים רבים או אחים או בנות ואמר כשהוא שכיב מרע פלוני אחי יירשני מכלל אחי או בתי פלונית תירשני מכלל בנותי דבריו קיימין בין שאמר על פה בין שכתב בכתב וכו' וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל דמסקנא דגמרא הוא וכדברי הכל כמו שכתב ה"ה שם ואם כן בנ"ד לאה בת אחותו של ראובן הוי כמו בת בין הבנים דהבת הוי כמו אחר לגבי הכנים ולאה גם היא כמו אחר לגבי יעקב כן אחיו וכיון שכן לא אמר כלום ראובן בכל מה שהניח ללאה בת אחותו במקום היורש האמיתי שהוא יעקב בן אחיו:
כל זה היה נראה לכאורה אבל אחר האמת אינו כן דלשון הצוואה יוכיח דהויה בלשון מתנה שכך כתב ה"ה שהניח ראובן כל אשר לו במתנה ללאה בת אחות ובלשון מתנה יכול אדם ליתן כל אשר לו אף למי שאינו ראוי ליורשו במקום היורש האמיתי ואף שלא עשה כראוי להעביר הירושה מן היורש ובודאי שאין ראוי לעשות כן לכתחלה מאחר שנעשה כבר מה שעשה עשוי כמו שפסק הרמב"ם בפ"ח מה"נ וז"ל בד"א כשאמר בלשון ירושה אבל אם נתן מתנה דבריו קיימין לפיכך המחלק נכסיו על פיו לבניו כשהוא שכיב מרע ריבה לא' ומיעט לא' והשוה להן הבכור דבריו קיימין ואם אמר משום ירושה לא אמר כלום וכתב עלי ה"ה ביאור דברי רבינו הוא כך בד"א דשכיב מרע לא אמר כלום במי שאינו ראוי ליורשו וכן לבכור ובריא לא אמר כלום אפילו בפשוטין כשאמר בלשון ירושה אבל בלשון מתנה דבריו קיימין עכ"ל ועדיפא מינה אמרינן הכי אפילו כשהניח כל נכסיו לאחר במקום בן ומשנה ערוכה היא בפרק יש נוחלין וז"ל הכותב נכסיו לאחרים והניח את בניו מה שעשה עשוי אבל אין רוח חכמים נוחה הימנו רשב"ג אומר אם לא היו בניו נוהגים כשורה זכור לטוב ובגמרא מבעיא אי פליגי רבנן עליה דרשב"ג או לא ומסיק דפליגי מדקאמר שמואל לרב יהודה שיננא לא תהוי בעבורי אחסנתא מברא בישא לברא טבא וכ"ש מברא לברתא ופרש"י אלמא דפליגי רבנן עליה מדקאמר ליה הכי דאלת"ה שמואל דאמר כמאן והכי הלכתא כרבנן דקם שמואל כוותייהו עכ"ל:
והנשר הגדול הרמב"ם פסק כמו כן בפ"ח מה"נ וז"ל כל הנותן נכסיו לאחרים והניח היורשים אע"פי שאין היורשים נוהגין בו כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו וזכו האחרים בכל מה שנתן להם מידת חסידות היא שלא יעיד אדם חסיד בצוואה שמעבירין בו הירושה מן היורש אפי' שאינו נוהג כשורה לאחיו חכם ונוהג כשורה עכ"ל וה"ה בנ"ד אע"פי שלא עשה כראוי ליתן המתנה ללאה בת אחותו במקו' היורש האמיתי מן התורה שהוא יעקב בן אחיו מה שעשה עשוי וכיון שנתן כל נכסיו ללאה בת אחותו בהיותו ש"מ כשעשה צוואתו דדבריו ככתובין וכמסורין דמו ראוי כפי הדין דין אמת ליתן לה אלו האלפים זהובים ששמעון חודה שהוא חייב לראובן המצוה ולא ליעקב בן אחיו אע"פי שהוא היורש האמיתי מהטעם הנ"ל ומוכללים הם בדברי המצוה במתנתו באומרו שכל נכסיו הניח במתנה ללאה בת אחותו שר"ל כל אשר יש לו עתה במוחזק וכל הראוי לבא מחמתו עד סוף העולם בכל מקום שהן וכן פסק הטור ח"ה כסי' ר"נ וז"ל אע"פי שנתן ש"מ כל נכסיו הידועים לנו חשבינן ליה כמתנת בריא וצריכה קנין ולפיכך אינו חוזר אם יעמוד משום דחיישינן שמא יש לו עוד נכסים שאין ידועים לנו ולא חשבינן ליה מתנת בכולה אלא אם כן מוחזק לנו שאין לו עוד נכסים אחרים ופירש רשב"ם שמוחזק בעדות גמורה שאין לו יותר ור"י פירש שאין צריך עדות אלא בחזקה בעלמא סגי א"נ כאומר כל נכסי ופירש רשב"ם שאומר אני נותן כל נכסי לפלוני דהשת' ליכא למיחש למידי שהרי נותן לוכל נכסיו בכל מקום שהן וכו' וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הערוך באותו סימן יצא לנו מזה דכל הראוי לבא מחמתו מוכלל בכל אשר יש לו דקאמר המצוה דר"ל כל נכסיו והאריכות בזה מותר דודאי יש יכולת באדם ליתן כל נכסיו לאחרים בין כשהוא בריא בין כשהוא ש"מ וכ"ש ללאה שהיא בת אחותו שכוונתו ליפות כחה בנשואיה:
ואין לאומר שיאמר שהדין עם יעקב היורש מטעם דה"ה לא פירש אם זאת הצוואה היתה בדברים לחודייהו או בשטר ונפקא מינה דאם היה בשטר יכול המערער יעקב לומר דלאו מתנה היא לענין המטלטלין והמעות שהניח ראובן דודו וגם אלו האלפים זהובים מגיעים לו כדמוכח בפ"ק דקדושין על משנת עבד כנעני נקנה בכסף בשטר ובחזקה ומייתי בגמרא תנא אף בחליפין ופריך ותנא דידן פי' אמאי לא תני חליפין ומשני מילתא דליתא במטלטלין קתני מלתא דאיתא במטלטלין לא קתני משמע בהדיא דמטלטלין אינן נקנין בשטר ומשום הכי קתני במתניתין שטר ולא תני חליפין משום דכל הני דמתני' כסף שטר וחזקה שייכי בעבד כנעני ולא במטלטלין ולא תני חליפין משום דאיתנהו ג"כ בשאר מטלטלין שהמטלטלין גם הם נקנין בחליפין לא אצטריך ליה לתנא דידן למיתני ואם כן אי הוו מטלטלין מאי דשבק ראובן והיתה זאת הצוואה בשטר לא קנתה לאה זאת המתנה דמטלטלין אינן נקנין אלא בהגבהה או במשיכת דכר שאין דרכו להגביה שזהו מתקנות חז"ל במטלטלין גזרה שמא יתן הלוקח דמי החפץ וקודם שיקחנו יאבד באונס כגון שנפל דליקה ונשרף או באו לסטים ונטלוהו ואם יהיה ברשות הלוקח יתמהמה המוכר ולא יצילהו לפיכך העמידוהו חכמים ברשות המוכר כדי שישתדל ויציל החפץ שאם אבד חייב לשלם ולכך אינן נקנין המטלטלין לא בשטר ולא במעות עד שיגביהם או ימשיכם:
ולענין המעות הוי במכ"ש משום דאפי' בחליפין אינן נקנין דאין מטבע נקנה בחליפין ואין נעשית חליפין והכי מסיק הרי"ף במציע' פ' הזהב ד' מ"ז וז"ל ואסיקנא דאין מטבע נקנה בחליפין ואין נעשית חליפין ואף רב פפא הדר ביה דרב פפא הוה ליה תריסר אלפי זוזי בי חוזאי ואקנינהו ניהליה לרב שמואל בר אחא אגב אסיפא דביתיה ופירש"י אלמא מדאצטריך ליה לאקנויינהו אגב קרקע ש"מ אין מטבע נקנה בחליפין וכן פסק הרמב"ם בפ"ו מה' מכירה וז"ל הפירות אע"פי שאין קונין בהם כמו שביארנו הרי נקנין בקנין כשאר מטלטלין אבל המטבע כשם שאין קונין בו כך אינו נקנה בקנין נמצא המטבע אינו נקנה בקניין ואינו נעשה הוא עצמו קנין לקנות כשאר דברים עכ"ל וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל ולכן יאמר יעקב היורש דהדין עמו דלא קנתה לאה במתנתה זאת לא במטלטלין ולא במעות אם זאת הצוואה היתה בשטר ואם היתה בקנין סודר לפחות לא ינתן לה המעות מהטעם שהעלתי זכרו דמטבע אינו נקנ' כחליפין ואין נעשה חליפין:
אבל הא מילתא לית בה מששא כלל חדא דה"ה סתם דבריו וכתב שעשה צוואתו והניח כל אשר לו במתנה ללא הבת אחותו וכו' והיותר נראה שכוונת ה"ה הוא שזאת הצוואה לא היתה אלא שהמצוה סידר דבריו בפני עדים שהוא באופן היותר מועיל דידוע שדברי ש"מ ככתובים ובמסורים דמו ואינם צריכין קנין ולא דבר מדרכי ההקנאות כמו שכתב הטור בח"ה סי' ר"נ וז"ל בד"א שמתנה צריכה קנין או אחד מדרכי ההקנאות במתנת בריא אבל כמתנת ש"מ אינה צריכה כלום שחכמים תקנו שדברי ש"מ ככתובין וכמסורין בין אם כתב או אמר נכסי לפלוני קונה לכשימות למפרע משעת נתינה אפילו בלא קנין וכן כתב הרא"ש בתשובה כלל פ"ג סי' ד' וז"ל שאלה מה שאמרו חכמים דברי ש"מ ככתובים וכמסורי' דמו אם מועיל בלא כתיבה ובלא עדים דע כי בלא כתיבה מועיל כי דבריו הם כמו בריא שכתב ומסרו ויותר טובים הם דבריו ממה שכתב והקנה דבהא איכא פלוגתא איכא למ"ד שמא לא גמר להקנותו אלא בקנין ואיו קנין לאחר מיתה אבל עדים ודאי צריך אם הממון ביד היורשים אבל אם הממון ביד המקבל המתנה והוא אומר נתנו לי נאמן במגו דאין בידי כלום או החזרתיו לך ובשבועה עכ"ל הנה ברור כשמש בצהרי' שדברי ש"מ אין בהם שמץ ספק ויש להם יותר חזקה מבכתיבה וקנין ובנ"ד דהויה בדברים כפי הנראה מפשיטות דברי ה"ה אין להסתפק בדבר שמה שהניח במתנה ללאה הוי כאלו כבר מסור בידה:
זאת ועוד אחרת דאפילו נפשך לומר דזאת הצוואה היתה בשטר ואפשר דכוונת המצוה היה להקנותה בשטר ומשום הכי לא מהני משום דקיימא לן דאין שטר לאחר מיתה היינו דוקא כשאמר המצוה כתבו ותנו כמו שכתב הרמב"ם בפ"ק מה' זכיה ומתנה וז"ל ש"מ שאמר כתבו ותנו לפלוני מנה ומת קודם שיכתבו ויתנו לו אין כותבין ונותנין לו שמא לא גמר להקנותו אלא בשטר ואין שטר לאחר מיתה עכ"ל אכל כשהשכיב מרע מסדר עניינו וצוואתו ומצוה לכותבה אינו אלא זכרון דברי' בעלמא ואין כוונתו להקנו' בשט' כמו שכת' הטור בח"ה סי' וז"ל וכן אם צוה ש"מ שיכתבו שטר למקבל עם הנתינה אין כותבין ונותנין ודוקא דאמר כתבו ותנו או כיוצא בזה דאיכא למיחש שמא לא גמר להקנות לו אלא בשטר אבל ש"מ שמסדר עניינו וגומר צוואתו ומצוה לכותבה ודאי אינו מצוה לכותבה אלא לזכרון בעלמא וגמר להקנות לו מיד ואין צריך יפוי כח אבל ה"ר יונה כתב דוקא דאמר כתבו ותנו מנה לפלוני הוא דבעינן יפוי כח דמשמע כתבו מנה לפלוני ותנו לו את השטר ולכך חיישינן שמא לא גמר להקנות לו אלא בשטר אבל כשאומר תנו מנה לפלוני וכתבו לו את השטר כיון שאינו מזכיר שיתנו לו את השטר לא נתכון בצואת כתיבת השטר אלא לזכרון דברים ולא להקנות לו בשטר עכ"ל וגם הריב"ש בסי' קס"ח כתב כמו כן שבמצוה שמסדר דבריו ואומר כתבו שאף לשון יפוי כח לומר ואף כתבו אינו צריך ולכן בנ"ד אפילו נאמר שראובן המצוה צוה לכתוב אינו אלא זכרון דברים בעלמא ואין כוונתו להקנות בשטר באופן שאין מקום לבטל המתנה מטעמא דאין שטר לאחר מיתה:
ואם תאמר שמכח אומדנא אנו באים כאן ואמדינן דעתיה דראובן שכוונתו לא היה אלא שיהיה לה מה שמספיק לנשואיה וכבר יש לה די והותר במה שהניח לה כדי שתנשא לפי כבודה כמו שכתב ה"ה ולכן לא יתנו לה אלו אלפים זהובים אלא יהיו ליעקב בן אחיו היורש מן התורה לזה אני גוזר אומר דאין לנו לילך אחר אומדנות כשדברי המצוה הם מבוארים בעצמם ועל פי דבריו אנו דנין שהן הן המראים סוף כוונתו ומכיון שה"ה הניח שהמצוה נתן במתנה כל אשר לו ללאה בת אחותו לנשואיה מראה שסוף כוונתו הוא ליתן כל אשר לו לנשואיה בין רב בין מעט כדי שיקפצו עליה אנשים הגונים בני טובים כדי שיתכבדו בני משפחתו והראיה שלא כיון דוקא למה שצריך לנשואיה לפי כבודה ממה שהניח לה יותר מהצריך לפי כבודה שכן כתב ה"ה שהיה די והותרו לא חשש להניח המותר ליעקב בן אחיו אלא ודאי שכונתו של ראובן המצוה לא היה אלא כפי משמעות דבריו שרצה ליתן לה כל אשר יש לו בעולם לנשואיה ליפות כחה בנשואיה כמו שאמרנו ולא מבעיא בנ"ד דהיורש לא הוי אלא בן אחיו אמרינן הכי דבכי האי גוונא לא הוי אומדנא לבטל המתנה אלא אפילו היה בנו והניח במתנה כל אשר לו לאחר מבלי שיור מתנתו מתנה אלא שאין רוח נוחה הימנו דהיכא אמרינן דאומדן דעת הוא דלא שביק איניש בנו ערטילאי להניח כל נכסיו לאחר ומתנתו בטלה דוקא כשהלך בנו למדינת הים או כיוצא בזה ושמע שמת והיה סבור שמת ובשביל כך אמרינן דאלו היה יודע שבנו קיים לא היה כותב כל נכסיו לאחרים אבל כשיודע שבנו חי ומניח במתנה לאחרים אפילו כל נכסיו מתנתו מתנה ואין לבן כלום ומכ"ש בנ"ד שהוא בן אחיו והוא בחיים ולא חשש להניח לו כלום והניח כל נכסיו ללאה כת אחותו שאין ליעקב כלום:
וכדומה לזה כתב הרא"ש בתשובותיו כלל פ"ג סימן ה' והביאה הטור בח"ה סי' רפ"א וז"ל שאלה ראובן צוה מחמת מיתה שיתנו נכסיו לפ' כך וכך והשאר יחלקו לג' אחיותיו לכל א' שליש והיה לו בת חשובה ודאי מה שהוריש לאחיותיו במקום בת לאו כלום היא אמנם כיון שאמ' שיתנו לפלוני כך וכך מהני לשון מתנה ללשון ירושה דאחיות ועוד אין אנו צריכין לכל זה דאפילו ליכא הכא מתנה אחת קנו האחיות דיחלוקו לשון מתנה הוא ודבריו קיימין אפילו במקום בת אע"פ שלא שייר לבת כלום דלא בעי שיור במתנת ש"מ היכא שמת אלא דבריו קיימין וככתובים וכמסורין דמו עכ"ל הרי לך בבירור הלכה למעשה דהמתנה מועיל אפילו במקום בת ואפילו בלא שיור וה"ה בנ"ד ולית דין צריך בשש:
אכתי אירע שכבר נשאת לאה במה שהניח לה דודה קודם ביאת שמעון למי ישלם הממון הזה אם נאמר שעתה ודאי יטול יעקב האלפים זהובים כי לו משפט הירושה יען כי כבר הורה ראובן במה שהניח כל אשר לו ללאה דאומדן דעת הוא דאינו אלא כדי שתנשא בו וכבר נשאת או דלמא לא שנא ולאה תיטול הכל לא יעקב כפי פש גבן לידע במה שנסתפק ה"ה באם משמעות דברי הצוואה לוה אשיב בקיצור דברים שהדברים ברורים כביעתא בכותחא שכיון שבפירוש נתן ראובן כל אשר לו ללאה לנשואיה לנשואיה דוקא קאמר ולא לדבר אחר נפקא מינה שכל כוונתו ומגמתו של ראובן לא היה אלא שכל נכסיו שהיה לו בעולם בין במוחזק בין בראוי הכל יהיו לה לנשואיה ויתנו אלו האלפים זהובים לבעלה של לאה שמזלו הטוב גרם לו ויכתבם בתוך כתובתה תוספת על נדונייתא ואם יקבל הבעל אחריותם עליו יהיו נכסי צאן ברזל ואם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ואם אינו רוצ' הבעל לקבל אחריות' עליו יהיו נכסי מלוג שאם פחתו פחתו לה ואם הותירו הותירו לה כמו שכתב הרמב"ם בפרק י"ו מה' אישות וז"ל הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין בין עבדים אע"פי שהן נכתבין בשטר הכתובה אין נקראין כתובה אלא נדונייא שמה ואם קבל הבעל אחריות הנדונייא עליו ונעשית ברשותו אם פחתה פחתה לו ואם הותירה הותירה לו הרי זו נקראת נכסי צאן ברזל ואם לא קבל אחריות הנדונייא עליך אלא הרי הוא ברשות האשה אם פחתה פחתה לה ואם הותירה הותירה לה הרי זו נקראת נכסי מלוג עכ"ל:
והעולה מכל האמור שלאה זכתה במתנתה בכל מה שהניח לה ראובן דודה ובאלו האלפים זהובים שכן בפירוש נתן לה כל אשר לו ובמשמעות דבריו אלו משמע בפי' כל אשר יש לו בעולם במוחזק ובראוי והכל יהיו לנשואיה ואף שבא שמעון אחר שנשאת יתנו הכל לבעלה עם החילוקים שקדמתי זכרו למעלה שכל כוונתו של ראובן לא היה אלא ליפות כחה בנשואיה ולכך הניח לה לה כל נכסי ואין ליעקב המערער כלום מנכסי ראובן וממקום אחר ישלח שלומו עושה שלום במרומיו והו מה שעלה מצודתי: היום בסדר ובשנת לא תעשו עול במשפט לפ"ק:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט: