שאלה פסק הרב בעל המפה בש"ע ירה דעה בסימן מ"א סעיף ד' נימוקה הכבד דהיינו שדם יוצא מבשר הכבד שנימוק והיה לדם טריפה בשם בעל הרוקח אע"פי שנשתיירו בו שני זיתים דסופן לירקב הכל ועתה לשאול הגענו בדין זה מי אמרינן דהילכית' כוותיה כיון משום דטעמ' יהיב ודיינינן ליה על שם סופו דכל העומד לישרף כשרוף דמי דהא אמרינן שכל טריפה אינה חיה י"ב חדש ומטריפינן אע"פי שעדיין יכולה לחיות איזו ימים או דילמא כיון שהשני זיתים קיימים אפשר להתרפא ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות שחכמי התלמוד לא דברו בדין זה רק תלו הדין להטריפה אם חסרו שני זיתים והכשרוה כשהם שלימים וה"ה לכל דיני ספקות שיפלו בכבד יוצא משפט דין זה לאשורו ומ"ה תמ"ש:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה ריש אלו טריפות ניטלה הכבד ולא נשתייר הימנה כלום וכו' ובגמרא דף מ"ו הא נשתיי' הימנה כלום כשרה אע"ג דלא הוי כזית והתנן ניטלה הכבד ונשתייר הימנה כזית כשרה אמר רב יוסף לא קשיא הא ר' חייא הא ר' שמעון בר רבי כי הא דרבי חייא זריק לה ור' שמעון בר ר' מטביל לה וסימנין עשירין מקמצין ההוא פולמוסא דאתא לפומדיתא ערקו רבה ורב יוסף פגע בהו ר' זירא אמר להו עורקאי כזית שאמרו במקו' מרה רב אדא בר אהבה אמר במקום שהיא חיה אמר רב פפא הלכך בעינן כזית במקום מרה ובעינן כזית במקום שהיא חיה בעי ר' ירמיה מתלקט מהו כרצוע' מהו בעי רב אשי כזית מרודד מהו תיקו בעא מיניה ר' זריקא מר' אמי נדלדלה כבד ומעורה בטרפשיהון מהו אמר ליה דילדול זה איני יודע מה הוא אי למ"ד במקום מרה הא איכא אי למ"ד במקום שהיא חיה הא איכא ע"כ בגמרא:
ופרש"י והא אנן תנן גבי אלו כשרות במתניתין. זריק לה לבהמה שלא נשתייר בה כזית מן הכבד דקסבר טריפה: מטבל לה אוכלה וכל מאכלם ע"י טיבול חומץ או חרוסת כך שמעתי אבל נראה בעיני דבאיסור והיתר שייך טריף ומכשר הוה שייך למתני וזריק ומטבל לא שייך ביה ומסתברא דהכי קאמר ר חייא זריק לה לכבד של כל בהמה ולא היה אוכלו דלא הוה חשיב ליה ור' שמעון מטבל ליה דאע"ג דלאו בשר הוא קאכיל ליה משום בריאותה דקסבר נשמה תלויה בו כדקיימא לן כל נפש משיב נפש וכדאמרינן הרוצה שיבריא חותך כזית בשר קודם שתצ' נפשה הלכך אם לא נשתייר כזית להעלות ארוכה שיחזור וירפא טריפה ולר' חייא לא בעי כדי להעלות ארוכה אלא שיורא פורתא מקום תלייה דמרה דשיורא במקום מרה בעינן כדלקמן: עשירין מקמצין ר' שמעון בן ר' בנו של נשיא היה ומקמץ לשון עצרן: פולמוסא חיל השלטון: ערוקאי גמורו מינאי האי מילתא כזית שאמרו במקו' מרה יהא: במקום שהיא חיה שהכבד חיה משם דהיינו מקום תלייתה כשהיא מעורה דבוקה תחת הכליות זה נראה לי ומצאתיו לישנא אחרינא ביותרת הכבד אובר"ש בלעז והן טרפשין. מתלקט מהו כזית מתלקט ולא במקום אחד אלא חצי זית כאן וחצי זית כאן: מרודד מרוקט טינ"בא בלעז וגרע מברצועה: נדלדלה נעקרה במקומות הרבה: ומעורה בטרפשין כאן מעט וכאן מעט וכולה קיימת: הא איכא הרי כולה קיימת: ע"כ לשונו לעניננו:
וראיתי לרבנו הגדול שלא הביא הבעיות של הגמרא מתלקט מהו כרצועה מהו כזית מרודד מהו אלא כתב נטל הכבד ולא נשתיי' הימנה כלום ואוקימנ' כר' שמעון ולאו הכין הילכתא אלא דבעינן כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא דהיינו מקום שהא תלויה בו ואם נדלדלה הכבד ומעור' בטרפין כשרה דהא איכא כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא נראה מדבריו ז"ל דכל אלו הבעיות כולם לקולא הואיל וישנם לשני זיתים מה לי מתלקט מה לי כרצועה מה לי מרודד ולכך כתב האחרונ' שבכולם דהיינו נדלדלה הכבד כשרה דהא איכא כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא זה נראה לי לדעתו ז"ל אמנם הרא"ש הביא ג' בעיות וכתב ואזלינן לחומרא ובההיא דנדלדלה קאפסיק ותנ' כשרה דהא איכא כזית במקום מרה וכזית במקום חיה:
ומן התימה על הרמב"ם ז"ל שכתב בשלשתם ויראה לי שהיא אסורה שכתב בהלכות שחיטה פרק ח' כבד שנטלה כולה טריפה ואם נשתייר ממנה כזית במקו' שהיא תוה בו וכזית במקום מרה הרי זו מותרת נידלדלה הכבד והרי היא מעורה בטרפש שלה מותרת ניטל ממנה מקום שהיא תלויה בו ומקום המרה אע"פ שהשאר קיים כמו שהיא טרפה נשאר בה כזית במקו' מרה וכזית במקום שהיא תלויה בו כשרה אבל היה מפוזר מעט בכאן ומעט בכאן או שהיה מרודד או שהיה ארוך כרצועה הרי זו ספק ויראה לי שהיא אסורה וכתב הרב כסף משנ' אבל היה מפוזר שם בעיי דלא איפשיטו ויש לתמוה על רבנו למה הוצרך לומר שהיא אסורה אטו עד השתא לא ידעינן דספיקא דאוריתא לחומר' ועוד למה תלה הדבר ביראה לי כאילו הוא דבר שאינו מוסכם אלא למראה עיניו ישפוט והלא אין חולק בדבר דספיקא דאוריתא לחומרא ונראה לי משום דמדינא לא בעינן שישתייר אלא כזית אחד ומשו' דמספקא לן אי בעינן דלהוי במקום חיותא אמר רב פפא דבעינן לתרוייהו וכיון שכן איכא למימר דהני בעיי לא הוו אלא כששני הזתים מתלקטים אבל כשזית אחד קיים שלם והאחר מתלקט כשרה היא משום דהוי ס"ס ספק אם הזית שצריך שישתייר הוא אותו שהוא קיים שלם ואם תמצי לומר שאינו זה אלא האחר שמא מתלקט וכו' דינו כשלם או שמא אף כשאחד מהזתי' שלם והשני מתלקט איבעיא להו ולכך כתב מפוזר מעט בכאן ומעט בכאן וכו' הרי זה ספק כלומר עלה בתיקו ויראה לי שהיא אסור' כלומ' אפי' אחד מהזתים שלם והאחר הוא מתלקט וכו' וטעמו משום דאם כן לא הוו שתקי בגמרא מלפרושי דהנך בעיי לא הוו אלא כששני הזתים מתלקטים וכו':
ומחילה מכבוד תורתו דשלשה בעיות של הגמרא הם אחר המונח קיים דבעינן כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא ועל זה בעי ר' ירמיה מתלקט מהו דהיינו ב' זתים כרצועה מהו ובעי רב אשי מרודד מהו ועלו כולם בתיקו והראיה שהבעיות הם אחר המונח על שני זתים ממה שכתב הרמב"ם נשתייר בה כזית במקו' מרה וכזית במקום שהיא חיה דהיינו שהיא תלויה בו כשרה אבל היה מפוזר או שהיה כרצועה או שהיה מרודד הרי זה ספק וכו' הרי לפניך אחר שכתב הרב נשתיי' כזית במקום מרה וכזית במקום שהיא תלויה כתב אבל אם היה מפוזר וכו לפי זה הבעיות הם אחר ההלכה שאין אנו מכשירין אלא בשני זתים לפי זה הדרא קמיא לדוכת' אין זה ס"ס כמו שכתב הרב כסף משנה ולמה כתב הרב יראה לי ולעניות דעתי נראה ליישב דבר הרמב"ם לפי שהוא ז"ל ראה רבותיו הרי"ף והגאונים שהשמיטו הבעיות האלו ובודאי קבלה בידנו שכל מה שהשמיט רבנו הגדול אינו הלכה כאשר הוכחנו מן הסוגיא ולפי שהוא ז"ל חשש לקצת איסור דאוריתא הואיל ועלת' בתיקו כתב יראה לי רצונו לומר אף כי רבותי השמטו הא מהלכה יראה לי שהיא אסורה כן נראה לי לדעת הרב ועיין בלשון הרב הכסף משנה שאינו כל כך בדיוק:
העולה לנו מן הסוגיא שקדם זכרה ומכל הפוסקים דלדעת הרי"ף ז"ל אם נשתייר כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא אפילו הם מרודדים אפילו מתלקטים אפילו הם כרצועה הואיל ויש שני זתים מכל מקום ולדעת הרמב"ם ז"ל מרודד ומתלקט וכרצועה כתב יראה לי וכן דעת הרא"ש ז"ל שכתב ואזלינן לחומרא ולא הכשירו אלא ההיא דנדלדלה שהרי יש כזית במקום מרה וכזית במקום חיותא ואין פוצה פה ומצפצף מכל הפוסקים שאם נשארו השני זתים הנזכרים במקומם שלמים דלית דין ולית דיין שהיא כשר' לפי זה מה שנסתפק החכם השואל על פסק הרב בעל המפה נימוקה הכבד דהיינו שדם יוצא מבשר הכבד טריפה אפי' נשתיירו שני זתים במקום מרה ובמקום חיותא וזה לא משמעו הגמרא ולא הפוסקים שהרי האמוראים דאי להם בכזית אחד אלא שאחד אומר במקום מרה ואחד אומר במקו' חיותא ונפסקה ההלכה דבעינן במקו' מרה ובמקו' חיותא והבו דלא להוסיפו עלה לומר כשנימוקה הכבד אפילו נשתיירו שני זתים במקומן טריפה שהרי לא נזכר במשנה דאלו טרפות ולא בבעיות הגמרא ואין לנו אלא מה שמנו חכמים בטריפות וכן כתב הרמב"ם בפרק י' מהלכות שחיטה ואין להוסיף על טריפות אלו כלל שכל שאירע לבהמה או לחיה ולעוף חוץ מאלו שמנו חכמים חכמי דורות הראשונים והסכימו עליהם בבתי דיני ישראל איפשר שתחיה ואפילו נודע לנו מדרך הרפואה שאין סופה לחיות וכן אלו שמנו ואמרו שהן טריפה אף על פי שיראה בדרכי הרפואה שבדנו שמקצתן אינם ממתין ואפשר שתחיה מהן אין לך אלא מה שמנו חכמים שנאמר על פי התורה אשר יורוך:
פקח עיני וראה לשון הרב שכתב אין להוסיף על הטרפיות חוץ מאלו שמנו חכמי דורות הראשוני' והסכימו עליה' בבתי דיני ישראל רצון הרב לומר כי כשאנו מטריפין הבעל חי אנו צריכים לשני דברים עקריים שהם חכמי דורות הראשונים שהם בתנאים והאמוראים להוציא דורות אחרוני' וזאת ועוד אחרת שהסכימו עליהם בבתי דיני ישראל שאפילו דורות הראשונים אם לא הסכימו עליהם בבית דין לא היו אוסרים אותם לפי זה א ך יכולי' אנו להטריף נימוקה הכבד ונשתיירו השני זתים שלמים במקומן והרי אנו מוסיפי' על הטרפות שמנו חכמים משנה ובגמרא ולא הסכימו עליהם בבתי יני ישראל ואפי' יסכימו היום בבית דין אחד אין זה דאי לנו שהרי לא הסכימו עליו דורות הראשונים ונתקבל בבית דין הנח ברה שאם התליע בשר הכבד מותרת אפי' לא נשתיירו שני זתים דהדר בריא וכן כתב הרמ"בם בפרק ו מהלכות שחיטה והגם שיש פוסקים שכתבו גם בזה צריכים אנו שני זתים לא כתב כן הרמ"בם ולא מן גמרא זה היה מעשה ועלו בני עסיא ג' דיא ודרו חא התירו לה בגמרא שני זתים כאשר הזכירו בנטלה הכבד ואין לנו לבדות טרפיות מלבנו וכל מקום שנתנו לך חכמים משלך נתנו לך ואין לנו מן התורה אלא דרוסה בלבד ו"ז טרפיות הלכה למשה מסיני:
וחל עלנו תורת באור שהרב בעל המפה הביא דברי הגאון ר' אליעזר מגרמיזא וז"ל בסימן שפ"א קנה הכבד ככבד בנטלה כולו ולא נשתייר כזית טריפה הכבד שנמוקה טריפה כדאמרינן בגיטין במי שאחזו דמא דאתי מפומא אי מכבדא אתי לית ליה תקנתא וכו' ואני חפשתי אחריו ומצאתיו דף ס"ט לדמא דאתי מפומא בדקינן ליה בגילא דחיטתא אי סריך מריאה קאתי ואית ליה תקנתא ואי לא מכבדא קאתי ולית ליה תקנתא אמר ליה רב אסי לרב והאנן איפכא תנן נטל הכבד ולא נשתייר הימנא כלום הריאה שנקבה או שחסרה א"ל כיון דמפומיה קאתי אמור איתמוהי איתמה ופרש"י ז"ל סריך נדבק הקש בדם: גילא איסטרייס': כיון דדמא דכבדא שהיא תלויה למטה מן הריאה עולה למעלה ונפיק דרך הפה אמור איתמוהי איתמה כולה כבדא ולא נשתייר הימנא כלום ונפל לריאה דרך קנה הכבד שמחובר לקנה של הריאה עכ"ד ז"ל שמעו נא רבותי דברי התלמוד אמור איתמוהי איתמה שכל בשר הכבד נימוק ונעשה דם והיינו כמו ריאה שנשפכה כקיתון ולא נשתייר מן הכבד לא במקום מרה ולא במקום חיותא אבל אם נשתיירו השני זתים ודאי כשרה וזהו שכתב רש"י ז"ל אמור איתמוהי איתמה כולה כבדא ולא נשתייר הימנ' כלום ונפל לריאה דרך קנה הכבד הרי דברי הרב מבוארים באר היטב שדקדק בלשונו ולא נשתייר הימנו כלום אבל אם נשתיירו השני הזתים שאמרו חכמים הראשונים בפרק אלו טרפות שהוא עיקר הדין ודאי כשרה ואם יאמר אומר שזה הדין תלוי בפירוש הסוגיא דגיטין שלדעת הרב בעל הרוקח אי איתמוהי איתמה אפי' נשתיירו השני זתים טרפה ולדעת רש"י ז"ל דווקא איתמוהי איתמה ולא נשתייר הימנא כלום אני אומר שאף על פי שאין סברא חילוק זה בפרק אלו טרפו' ולא אישטמיט שום פוסק לומר זה אלא הרב בעל הרוקח כדאי הם דברי מאור הגולה ז"ל לסמוך עליו אשר אנחנו וכל דורות הבאים אחרנו עד יבוא מורה צדק אנו מחזקים טובה לרש"י ז"ל שאילולי הוא לא היינו יודעים מאי קאמרי רבנן בכל התלמוד צדקתו עומדת לעד:
אמנם מאה שיש להסתפק אם נימוקה הכבד הוא לדעת הרמב"ם מטעמא אחרינא שאם ניקבו הסמפונת שבכבד שהוא טריפה שכתב בפרק ו' מהלכות שחיטה נקובה כיצד אחד עשר איברים הן שאם ניקב אחד לחללו במשהו טריפה ואלו הן תרבץ הושט וקרום של מוח הראש והלב עם הקנה שלו והמרה וקנה הכבד והקיבה והכרס והמסס ובית הכוסות והדקין והריאה עם קנה שלה וכו' הרי שכתב שקנה הלב שניקב טריפה ולפי זה אם נמוקה הכבד בדקינן בקנה הכבד אם נימוקו גם כן היינו ניקבו וטריפה כמו שאנו בודקין בריאה שנשפכה כקיתון לראות אם נשארו הסמפונו' קיימים כשרה ואם לאו טריפה ואם לאומר שיאמר דמה שכתב הרמב"ם בי"א נקבים הוא קנה הכבד שמתפשט תחת החזה אחד נוטה לריאה ואחד נוטה ללב ואחד לכבד ובזה כל הפוסקים שוים שאלו ניקבתן במשהו אין הדבר כן אלא דעת הרמב"ם ז"ל הוא על הקנים שבתוך הכבד עצמו שהרי כתב בפרק עצמו הלכה ח' קנה הכבד והם המזרקים שבו שבהן הדם מתבשל אם ניקב אחד מהן במשהוא טריפה לפיכך מחט שנמצאת בחיתוך הכבד אם היתה מחט גדולה והיה הקצה החד שלה לפנים בידוע שנקבה כשנכנסה ואם היה הראש העגול לפנים אומרים דרך סמפונות הלכה ומותרת וכו' וגם דקדק בלשונו בפרק עצמו שכתב ובשר הכבד שהתליע מותרת רצונו לומר בשר ולא סימפונות גם בפרק י' כשמנה שבעים טרפיות השמינית היא ניקבו קני הכבד ולא כתב ניקב קנה הכבד שהוא המזרק הגדול שממנו יובא לכבד והראיה מבעל הריב שהשיגו א"א כמדומה לי שהוא סובר על הנקבים דכבדא כריאה שאפילו שיש מהם בתוך הכבד לומר שאם ניקב במשהו טריפה ואינו כן ואין חכם שיסבור כן אלא מה שנתפשט ממנו לריאה והוא חוץ לכבד וטל כן אין חשש נקב בכבד בשביל נקב עצמו אלא שמא דרך וושט בא לו לכבד וכו וגם הרש"בא הקשה על הרמב"ם והעלה בסוף דבריו ובלי ספק סימפון הכבד שניקב כשרה ואפילו ניקב לחברו ואין בזה בית מחוש ע"כ והרי"בש גם הוא הקשה על הרמב"ם שלא אמרו סימפונא דאינקיב לחבריה טריפה אלא בריאה ולח בכבד אלא אפילו ניטל כל הכבד ולא נשתייר בה אלא כזית כשרה וכו' ואני אומר שאין על הרמב"ם קשיא כלל ומעתה נביא סוגית הגמרא להליץ בעד הרב חולין דף מ"ה קנה הלב רב אמר במשהו ושמואל אמר ברובו הי ניהו קנה הלב אמר רבה בר יצחק אמר רב חלב שעל גבי דפנות דפנות ס"ד אלא שעל גבי דופני הריאה אמר אמימר משמיה דרב תלתא קני הוו חד פריש ללבא וחד פריש לריאה וחד פריש לכבדא דריאה כריאה דכבדא ככבדא דלבא פליגי מר בר חייא מתני איפכא דריאה ככבדא דכבדא כריאה דלבא פליגי אזל ר' חייא בר יוסף אמרה לשמעתא דרב קמיה דשמואל אמר ליה אי הכי אמר אבא לא ידע בטרפות ולא כלום ופרש"י קנה הלב לקמן מפרש: במשהו אם ניקב: כל חלב מקרי חלב בין טמא בין טהור ושומן אינו אלא לשון חכמים כגון גבי שתי חתיכות אחת של חלב ואחת של שומן דעל כרחיך קרי ליה שומן משום דגבי חלב תנייה: על גבי דפנות היורד על הצלעות מן השדרה על גבי דפנות ס"ד ומאי חיותא תליה ביה: שעל גבי דופני הריאה קנה שומן שיורד בין שתי ערוגות הריאה ודבוק בשדרה ומחובר לחלל הלב: תלתא קני הוו לאחר שהקנה נכנס לחזה מתפצל לשלשה: חד פריש לריאה ומתחלק בתוכה והן הן סימפונות דריאה כריאה בנקב במשהו: דכבדא כי כבדא עד שינטל כולו כדתנן גבי כבד ולא נשתייר ממנה כלום: דלבא פליגי רב ושמואל לעיל: מתני איפכא דריאה עד שינטל ככבדא ודי כבדא כריאה במשהו ודי ליבא פליגי רב ושמואל וכלישנא קמא מסתברא דהא קם ליה ר' יוחנן כוות' דאמר לעיל ניקב למטה מן החזה נידון כריאה: אמרה לשמעתא דרב דאמר במשהו קמיה ושמואל ואכתי לא הוה שמיע ליה דרב בסורא הוה ראש ישיבה והתם הוה אמר שמעתתיה ושמואל הוה בנהרדעה: אבא רב הכי הוה קרי ליה שמואל דרב הוה עדיף מיניה אני שמעתי אבא ואית דגרסי אבא חבירי: עכ"ל רש"י ז"ל הרי האיר עינינו שכתב דקיימא לן כר' יוחנן דאמר ניקב למטה מן החזה נידון כריאה וכשם שאנו אמורים בריאה שניקב קנה שלה או סימפוני' ר"ל אחד מהם שהיא טריפה כן קנה הכבד וסימפו' הכבד שניקב אחד מהם טריפה והם אם אדברי הרמב"ם שפסק כר' יוחנן בשלשתם נקיבתם במשהו ממה שכתבתי למעלה בי"א איברים נקיבתן במשהו הלב עם הקנה שלו וקני הכבד והריאה עם הקנה שלה וכתב בסימפוני הריאה שניקבו טריפה ובכבד שניקב סימפון אחד שבתוכו טריפה שזה כולו דברי רבי יוחנן למטה מן החזה נידונים כולם כריאה זהו מה שהורוני מן השמים להליץ בעד הרמב"ם ודברי ר' יוחנן בדף מ"ה מסקנא דרבי יוחנן וריש לקיש עין שם:
ולפי זה לדעת הרמב"ם ז"ל אם נימוקה הכבד אנו בודקין בקני הכבד הנקראים סימפונות אם הם קיימי' כשרה ואם לאו טריפה כשם שאנו בודקין בריאה שנשפכה כקיתון כמו שהוכחנו מדבריו ז"ל אין עליו שום תפיסה כלל כאשר הוכחנו מדברי רש"י דקיימא לן כר' יוחנן דלמטה מן החזה נקיבתן במשו בין הקנה ובין הסמפונות ר"ל של ריאה ושל כבד והעולה על רוחנו מן הסוגיא שקדם זכרה ומכל הפוסקים דמה שנסתפק החכם השואל בריאה שנימוקה כולה ונשארו בה ב' זתים במקום מרה ובמקום חיותא שהיא כשרה שהרי לא נזכר הטרפות לא במשנה ולא בבריתא ולא הביאוהו האמורים בתלמוד מלבד הרב בעל הרוקח ועליו סמך בעל המפה אמנם הרב בית יוסף ז"ל השמיט דברי ר' אליעזר מגרמיזא ואף שהרב הנזכר הביא הסוגיא שקדם זכרה לסיוע לדבריו מחילה מכבוד תורתו דדוקא אם לא נשתיירו השני זתים שאמרו רז"ל אבל בנשתיירו אין שום פוסק מורה לאסור וראיה לזה שכך פירש רש"י ז"ל הסוגיא של גיטין דאיתמוהי איתמה ולא נשתייר מן הכבד כלום אלא הכל נעשה דם ובאמת לא גרע מהתליע הכבד דלדעת הרמב"ם אפי' התליע במקום מרה ובמקום חיותא וכ"ש אם נימוקה ונשתיירו שני זתים אלא שלדעת הרמב"ם ורש"י ז"ל שצריך לבדוק בסימפונות אם נימוקו שהיא טריפה דקיימא לן כר' יוחנן כאשר הוכחנו בראיות ברורו' וגם אין לנו רשות להוסיף על הטרפות יותר ממה שמנו חכמים והסכימו עליהם בבתי דיני ישראל כאשר הוכחנו מדברי הרמב"ם ז"ל זהו מה שהורונו מן השמים והשם יכפר בעד עד אשר יבוא בהיכל מלך לפני הרב מורנו ורבנו כאשר אבאר בס"ד:
ומעתה חל עלי לתת שבח ולהחזיק טובה לשלשלת היחס והמעל' פרנסים ומנהיגים וגבאי קהלתנו הקדושה ק"ק תלמוד תורה אשר חקרו ודרשו בבדיקות וחקירות בגופם ובממונם להחזיר העטרה ליושנה למנות רב וריש מתיבתא ואב ב"ד בבית המדרש עץ חיים על פיו יבאו ועל פיו יבואו בתלמוד ובפוסקים ולו נתנו רשות והורמנא לפסק דין ובלעדיו לא ירים איש את ידו ומה גם פרנסי וגזבר עץ חיים אשר הם כלולים בתורה וביראת חטא שהם מקיימים ומרימים דגל התורה ולומדיה ושוקדים על דלתות בית המדרש בשקידה מרובה על התורה ועל העבודה מלאכת ה' באמונה הם עושים הם הושיבוהו על כסאו הראוי לו בבית מדרשנו לפסק הלכה ולסמוך הפסקים אם כפי דעת חכם המשיב או הפך ממנו ואנחנו סרים למשמעתו בכל לאשר לכל הלא, הוא נודע בשערים שמו החכם השלם הדיין המצויין הרב המובהק מורנו ורבנו כה"רר שלמה שלם נר"ו שלם בחכמה כחכמת שלמה המלך ושלם בענוה ויראת חטא כיעקב אבינו ה' ברחמיו יתן לו אריכות ימים ושנים להרביץ תורה ברבים ללמוד וללמד לשמור ולעשות בימיו תפרח התורה ולומדיה ותרבה הדעת אמן ולפרנסינו ומנהיגינו לכל כת וכת כלם בשמחה יבואו זהב ולבונה ישאו ותהלות ה' יבשרו יבלו ימיהם בטוב ושנותם בנעמים ה' עליהם יחיו מ"ה תהי משכרתם שלמה יאכלו פירות בעולם הזה והקרן קיימת לעולם הבא בימיהם תושע יהודה וישראל ישכון לבטח ובא לציון גואל שיהיה במהירה בימינו אמן כן יעשה ה' ונתקבל הרב מורנו ורבנו הנ"ל בסדר אלה תולדות נח בשנת זה ינחמנו ממעש"נו לפ"ק: כה דברי המר ונמהר טרוד בטרדי הפרנסה וצער גדול בנים:
חייא הכהן די לאארה