שאלה ראובן קנה תרנגולת א' שחיטה מישראל המוכרם ומצא בה מכה במקום צומת הגידין באותו רגל שסימן הכשרות נתון בו ושאלו על וה והשיב שאינו יודע אם היה קודם שחיטה או לא: ומבעיא לן השתא מי אמרינן לאחר שחיטה נעשה כיון שרגילין להכות בקורנס על הסימן שמא מחמת המהירות נשמט הקורנס והכה על הרגל ולאו אדעתיה וכשרה א"ד מחיים אירע וכפי ת"ש האחרונים שאין אנו בקיאין בזמן הזה בבדיקת צומת הגידין של עוף חשו' דקשה לבודקם ובקל הוא נטרף וכל מקום שתהיה מכה במקום צומת הגידין של עוף ואפילו אינו רק נפוח ונצרר הדם מאחר שצריך בדיקה טריפה ג"כ בנ"ד יודו גם האחרונים שיש בו ס"ס דקי"ל שהוא לקולא ספק מחיים או לאחר שחיטה ואת"ל מחיים שמא לא נפסקו הגידין שהם לא דברו בנדון בזה שיש בו כמה לתלות כדאמרן ואת"ל אין חלוק וטרפה עדיין מבעיא לן אם חייב ישראל שמכרה להחזיר דמיה אי לא בהאי ספיקא אסתפקנא ואמינא יאות לי דנימטייה לבית מדרשו של שם שמשם תצא הורא' ונבעייה ממר קשישא בריה דרב חסדא דמטמרן ליה גליון כדוד לכל דרכיו משכיל שיאכילנו משולחן הערוך לפניו מלחמה של תורה ומהתמ"ש:
נאם מצפה תשובתו הרמתה הבעיר דוד בלא"א אברהם זוזרטי יצ"ו:
תשובה מה יקרו לי ריעיך ואוהבי רועה רוח החכמ' והמדע נטע נעמן כהר"ר דוד בן אברה' זוזרטי מה נמלצו להכי אמרתך אשר אני רואה את דבריך ראויים אליך חזקי' כראי מוצק יצוקים ביצוקתם על מוצק התבונה והדעת כי מחכמה שאלה על זה והנני עומד להשיב מילין לשאלתך זאת:
הנה השרישו לנו הקדמונים חכמי התלמוד שני שרשים בענין א' והוא דבר הספיקות השרש הראשון הוא שאם יפול ספק מהבאים ותורה ויש בו דבר המכריע יותר לצד ההיתר מלבד האיסור נגזור אומר משפטו להקל השרש השני הוא שאם יפלו שני ספיקות יחד באיסור תורה והוא הנקרא ספק ספיקא אף שצדדי הספיקות יהיו שקולים בכף מאזני השכל ואין בהם דבר לתלות ולהכריע יותר לצד ההיתר מלבד האיסור נחרוץ משפטו להקל והנה השרש הראשון נתבאר בחולין דף ט' אמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך כמה נטרפה ולימא נשחטה הותרה הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא כדבעא מיניה רב אבא מרב הונא בא זאב ונפל בני מעיים מהו נטל הא ליתנהו אלא נקב בני מעיים מהו נקט הא קא חזינן דהוא נקבינהו אלא נטלן והחזירן כשהם נקובים מהו מי חיישינן שמא במקו' נקב נקב או לא א"ל אין חוששין טמא במקום נקב נקב וביאר רש"י בהמה בחייה בחזקת איסור שהרי אסורה משום אבר מן החי הילכך אם נולד ספק בשחיטה וכא להעמידה על חזקתה שהרי בכל דכר אתה אומר העמד דבר על חזקתו שהיה מתחלה שאין יכול להוציאה ממנה ע"י ספק נמצאת אומר בהמה זו אסורה שהרי בחזקת איסור היתה תחלה ומספק אתה בא להתירה שמא נשחטה כראוי אל תתירנה מספק עד שיודע לך שנשחטה כראוי: נשחטה הרי היא בחזקת היתר עד שיודע לך במה נטרפה וניחא נשחטה הותרה דלשון חזקה לא שייך אלא בדבר ספק דנימא העמד דבר על חזקתו: דאע"ג דאיתיליד בה רעותא שנולד בה ספק טרפות ספק קודם שחיטה היה בה ויש לתלותו כלאחר שחיטה מוקמינן לה אחזקת היתר דסתם בהמה אינה טרפה ותלינן בלאחר שחיטה וכשרה: נטל הא ליתנהו ולא חזינן בהו שום ריעות' ומאי ספקא איכא: חי חיישינן שמא כמקום נקב שהיה בו תחלה איתרמי ליה השתא להכניס בו שיניו וטרפה דנקבו הדקין אחד משמונה עשר טרפות הוא והתוספות כתבו אמר ליה אין חוששין שמא המקום נקב ניקב ואפי' יש שם נקבים הרבה שלא במקום שיניו מסתברא דתלינן כולה בזאב כי היכא דמכשרים היכא דממשמשא ידא דטבחא עכ"ד ובפרק אלו טרפות (דף ח"ט) אינקיבה ריאה היכא דממשמשא ידיה דטבחא תלינן או לא תלינן רב אדא בר נתן אמר תלינן מר זוטרא בריה דרב מרי אמר לא תלינן והלכתא תלינן. אמר רב משרשיא כותיה דאבוה דאבא מסתברא דהא תלינן בזאב ופירש רש"י היכא דממשמשא ידא דטבחא אני שמעתי במיצר החזה שמתוך הדחק היד קורעת בצפורניו וכמרות' אני בכל מקום שהוא יודע שיכול לתלות כגון נקב העשוי בסכין או שתלשה מלמעלה בחזקה ואח"כ נמצא שם נקב עכ"ד ומזה השרש נתבארו דברי הרשב"א בית"ה (דף נ') נשבר ולא נקשר ולא נודע אם מחיים אם לאחר מיתה על כל כיוצא בזה כתב הרב בעל הלכות גדולות ז"ל דסתמן להחמיר דעד כאן לא קאמר רב הונא נשחטה בחזקת היתר עומד' אלא כשיש לפנינו במה לתלות כידא דטבחא ובא ואב ונטל את בני מעיה אבל כשאין לפנינו בזה לתלות אסורה מספק אבל טרפה לכותל וכיוצא בזה שיש לתלות בכך תולין ומתירין כמו שתולין בזאב ומשמש ידא דטבחא וכן כתבו הטור הר"ן ומוהר"רי קארו בשולחנו יורה דעה סי' נ"ה:
ואולם השרש השני מבואר בתכלי' הביאו בהרב' מקומות בתלמוד ובפוסקים חדשים גם ישנים ולזה והיה הביאור אך למותר:
אמנם מה שראינו להרחיב בו הדבור הוא דבר חדש אשר לא היה לעולמים שמצאנוהו בקצת מהאחרונים חדשים מקרוב באו אשר לא שערום הראשוני' ובעבור השענם על משענת דברי התלמוד הנראים בתחלת העיון והמחשבה מסכימים לדעתם ולבנו לא נכון עמם בהעלות על רוחנו שלא כדבריהם כן הוא דאינו ונתון אל ליבנו לבאר הדברים באר היטב להוציא לאור משפט והוא זה שקצת מהאחרונים גזרו אומר שספק הכא מחסרון ידיעה אינו ספק והביאו ראיה מהכחל ומתערובת איסור של דבריהם שנדון בו להחמיר מהטעם כפי מה שעלה על רוחם שהספק אשר נפל כהם הוא חסרון ידיעה לעמוד על שיעור האיסור ובזולת זה יהיה הדבר מותר ככל ספק של דבריהם ואמנם אם נחקור זה במעט השתכלות נראה שהעולה על רוחם היה לא יהיה ולא היה דעת החכמים הראשונים כן ולבא אל תכלית התכוון שהוא בקשת האמת נקדים תחילה מיני הספק והנה מצאנו ראינו אשר סוג הספק יפרד והיה לארבעה מינים המין הראשון הוא הספק אשר הבירור בו והיציאה ממנו הוא אפשר המציאו' המין הב' הוא הספק אשר טבע המציאות מונע ממנו בירורו והיציאה ממנו. המין הג' הוא בדבר אשר הוא אפשרי לעמוד על בירורו לרוב האנשים ואולם בחסרון דעת המברר אשר קרה לו הספק נשאר הדבר בלתי מבורר. המין הד' הוא שהספק היה אפשר להתברר הן מצד טבעו הן מצד ידיעת האנשים בו אלא שהסכמת חכמים למנוע הבירור בו בהחלט הוא סבה שישאר הדבר בספק והנה הדבר ברור שהמין הראשון יקרא ספק והוא הנמנ' על הרוב בתלמוד ובפוסקי' והמשל בו הוא נקיבת הריאה או הדקין ולא נודע אם נקבו מחיים אם לא דאינו נמנע במציאות שיודע הדבר מתי היתה הנקיבה ופעמים רבות תקרה הידיעה בו ולוה אמרו בהחלט ניקבה הריאה או נקבו הדקין טרפה ואולם המין הב' הוא הפך המין הא' כשהוא כלתי אפשר בשום זמן מהזמני' שנצא מן הספק אשר אנחנו בו והוא הכחל שנתבשל עם בשר בקדרה ולא יודע כמה יצא מהחלב שבו לתוך הקדרה ולזה הצריכו חכמי התלמוד שנשער השישים נגד כל הכחל בעכור שאי אפשר בשום אופן לעמוד על שיעור החלב שנתערב בקדרה וכן כל איסור שנתערב בהיתר והוא לפנינו ואי אפשר לעמוד על שיעורו שהוא מאיסורים של דבריהם אשור וכמו שכתוב הרשב"א בתורת הבית (בית רביעי שער ראשון דף ק"ב) ומ"מ כשההיתר והאסור בפנינו ואי אפשר לעמוד על עיקר אע"פי שהוא מאיסורים של דבריהם אסור והולכים בו להחמיר שהרי כחל מדרבנן ואפ"ה אמרו דבד די' משערינן משום דמאי דנפק מיניה לא ידעינן עכ"ד והנה האחרונים רצו ללמוד מזה שכל ספק שהוא עבור חסרון ידיעה אינו ספק שהרי החמירו באיסורים של דבריהם אף שהוא ספק ובכל ספק של דבריהם אנו דנין להקל ולא החמירו בכחל וכיוצא בו לפי דעתם אלא מפני שהוא ספק בחסרון ידיעה:
ואתה המעיין הבט נא וראה כי אין בזה אלא העדר השתכלות ומיעוט העיון כי אין ראוי שיקרא חסרון ידיעה לא מה שאפשר הידיעה בו במציאות אלא שסבה מה מונעת' ואולם מה שהוא בלתי אפשר הידיעה בו מטבע הנושא אין זה שמו אשר יקראו לו ואולם עם כל זה לא יצא מגדר הספק כי כל מה שלא נתברר לנו מהותו הוא אצלנו בספק וכן נראה דעת הטור שכתב בי"ד (סי' צ"ח) והוא מדברי הרש"בא בת"ה וז"ל אם נתערב מין במינו ונשפך בענין שאין יכולים לעמוד עליו לשערו אם נודע שהיה רובו היתר מותר דספקא דרבנן תולין להקל ואם לא נודע שהיה רובו היתר אסור ואם נתערב כשאינו אינו ונשפך אסור דספיקא דאוריית' לחומרא והני מילי כשנשפך אבל איסור שנתערב בהיתר והוא לפנינו ואי אפשר לעמוד על שיעורו אף על פי שהוא מאיסורין של דבריהם אסור עכ"ל הרי שהחכם הוה לא חשך עצמו לקרא שם הספק לדבר שאי אפשר לעמוד עליו ולבררו אלא שיש בהלכה זאת מן הקושי מה שלא יעלם והוא שאם היתר הנשפך הוא בסב' הספק למה החמירו בשהאיסור לפנינו אף שיהיה איסור של דבריה' הרי הספק במקומו עומד וכל ספק בדברי סופרים אנו תולין להקל והנראה לנו בזה הוא שלא הואילו החכמים להתיר ספק איסוריהם כי אם בדבר אשר הבירור בו אפשר כי אז יוכל ההיתר להתגלו אמנ' בדבר שמציאותו מונע ממנו הבירור להיתר לא רצו להתיר בו הספק ולזה החמירו בכחל עם היות שאיסורו מדבריהם גם כשנתערב איסור בהיתר והוא לפנינו ואולם היתר הנשפך עם היות שאי אפשר לעמוד בשיעורו הוא מטעם שהוא דבר שאינו מצוי ולכן התירוהו ככל ספק דבריהם והר"ן השיב בזה בפ"גה וז"ל אם נפלה חתיכה של נבלה לתוך הקדרה ופלטה ונשפך הרוטב דאין אנו יודעים אם היה בו ששים אם לאו תולין להקל בכל איסורים של דבריהם דאע"ג דלעיל אמרינן גבי כחל דבכוליה משערינן דאי במאי דנפיק מיניה משערינן מנא ידעינן דמשמע דלחומרא אזלינן ה"מ בדבר שאי אפשר לעמוד עליו דאי אזלינן לקולא יהיו כל האיסורי' בספק וכל אחד ישער כמו שנראה בעיניו ולפיכך באו חכמי' להשוות מדותיהן אבל במה שאינו בא אלא באקראי בעלמא כגון שנשפך וכיוצ' בדברי' הללו אזלינן לקולא עכ"ל ודברים נכוחים הם ומהם למדנו כי היסוד אשר בנו עליו האחרוני' נופל ארצה כי אין לכחל ולתערובת איסו' התיחסו' כלל עם חסרון ידיע' שהרי בקש למצא טעם לאיסור הכחל ולא היה צריך לזה אם הים עול' על דעתו שמץ דבר מחסרון ידיע':
ואולם ראוי לנו לברר בספק אשר יש בו באמת ואו מ חסרון ידיעה והוא המין הג' שזכרנו אם יאות לו שם ודין ספק אם לא והנה יש לזה פנים לכל אחד מצדדיו וזה כי מגדר הספק נראה היותו נגדר בגדר זה לא מצד היות המסתפק מסופק בו כי אם מצד היותו נעדר הבירור מצד עצמו ולכן צריך שתהיה הספק לכל האנשים ואולם אם הדבר מבורר מעצמו אלא שבחסרון דעת איש מן האנשים לבררו בא לו הספק נראה שאין בו דין ספק להקל בסבתו אם הוא איסור של דבריהם או בספק ספקא אם הוא איסור תורה או נאמר שתחת כל ספק יוכלל בהכרח איש או אנשים אשר קרה להם אותו הספק כי הוא דבר מצטרף ומתיחס אל איש מה ולכן נראה שגדין הספק כפי דעת מי שקרה לו זה ומה לנו שימצאו אנשים אשר בהם יתרון חכמה ודעת להוציא עצמ' מהספק מהספק ההיא אם היה בא לידם כיון שמי שאירע לו זה הוא נפדר ממנה וכבר העירו בזה קצת מהחכמים הראשונים וז"ל הרשב"א בתורת הבית (בית שביעי שער ד') על כתם שנמצא בחלוק שלבשתו אשה בימי נידתה ונתכבס וחזרה ולבשתו בזמן שהיא טהורה בלא בדיקה שאם נתכבס על ידי ישראלית וליתא קמן דני שייליה חזקה בדקתו בשעת כבוסהו ואינ' תולה בה      ומיהו אם איפשר למיקם אמילתא אם מקדיר או מגליד ונמצא מגליד חיישינן לה וכדר' אבל ראיתי לרב ר"א ז"ל    ולפי דברי הרב ז"ל אפילו אין יודע לכוין אם כקדור או מגליד חוששין לה וטמאה שאין זה מספיקא דרבנן דספק הבא לה ממיעוט ההכרה אינו ספק שאם זה אינו בקי ומכיר אחר יכיר ואפשר שגם הרב לא אמר אלא בדאפשר למיקם אמילתא עכ"ד נראה שנסתפק הרשב"א בדע' הראב"ד בספק כזה אשר אשר בו חסרון ידיע' באמ' אם יש בו דין ספק אם לא ולא הכריע ואמנם דעת עצמו הוא שנדון בספק כזה להקל ככל ספק מדבריהם אלא שעל צד היותר טוב אם אפשר לברר הדבר ולצאת מן הספק צריך לראות אם מקדיר אם מגליד ודעת נכונה היא ולזאת דעתינו נוטה כי בסתם אמרו ספיק דרבנן לקולא וכיון שלזה שאינו יודע הוא ספק גמור ידין בו להקל:
ואולם המין הרביעי אין ספק אצלינו שהוא ספק גמור עם היות שגם בזה ראינו לקצת האחרוני' שכתבו שזה ספק כחסרון ידיעה שלדעתם אינו ספק וכל זה בא להם מאיסור הכחל וכבר הוכחנו שאין לזה היקש ועוד אף אם נודה שאיסור הכחל מטעם חסרון ידיעה אין ללמוד הימנו לזה המין הד' כי הוא דכר אשר הבירור והידיעה בו אפשרית מצד עצמו אלא שקצת חכמים מצד חומר שהחמירו על עצמם מנעו מהם הבירור ולזה העדר הידיעה בו הוא בחריי. אמנם בכחל וכדומה לזה חסרון הידיעה הוא הכרחי מצד טבע הנושא וכן דעת הראשונים והם הרי"ף התוספות והרא"ש והנה הרי"ף כתב בפרק כל הבשר על ענין חליטת הכבד מיהו שדרו ממתיבת' דהאידנא לא בקיאינן בחליטה וספק איסורא לחומרא עכ"ד הרי לך בבירור שהחכם הגדול הזה קרא שם ספק להעדר הבקיאות שאינו העדר בעצה כי אם בהסכמת חכמים והתוספות כתבו בחולין (דף י"א) כד"ה אתיא מפרה אדומה ויש ללמוד מתוך כך הלכה למעש' דאם עשו גבינות מכמה בהמות ואח"כ נשחטה האחד ונמצאת טרפה שכולם אסורות דאין לי להעמיד פרה אחזקתה ולומר השתא הוא דנטרפה מיהו בטרפה מחמת שהריא' היא סרוכה דאם היינו בקיאים לבדוק אפשר שהיה לו היתר אין לאסור דה"ל ספק ספקא ספק הינה טרפה ואם תמצא לומר טרפה אימא דאחר כך נטרפה וכן כתב הרא"ש בביאוריו וכדבריה' העלה הרב מהר"רי קארו בשולחנו הנה החכמים האלה התירו טרפות הסרכא מחמת ס"ס אף שהספק האחד הוא מחמת חסרון ידיעה ועם היות שהרשב"א והר"ן כתבו לאסור בזה כבר העיר כזה הרב בית יוסף וז"ל ויש לתמוה על הרשב"א והר"ן למה אסרו בסירכא כיון דספק ספיקא הוא ה"ל למיתלי לקולא ואפשר דהרשב"א והר"ן דנקטו סירכא לא נקטוה אלא מפני שהוא טרפות שא"א לתלותו בשעת שחיטה ולא נחתו לפלוגי ביה כלל ומשמע להו לפום ריהטא דלא הוה ביה אלא חד ספיקא אבל בדאית ביה תרי ספיקי אין ספק דמודו דתליא לקולא ויותר נראה לי דכיון דבחלב שנחלב ג' או ד' ימים קודם שחיטה ליכא אלא חד ספיקא דהיינו שמא טרפה שמא אינה טרפה דאין לומר בימים אלו אחר כך נטרפ' דודאי סירכא יותר מג' וד' ימים יש שנעשית וכיון שיצאת מחיים מחזקת הרוב ואין אנו יודעים כמה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך שלא נטרפה בשעת חליבת חלב גבינה עכ"ל. הנה מתמיהת הרב הזה ותשובתו למדנו שני דברים האחד שגם דעת החכמים האלה מסכמות למה שאמרנו שהספק של מין הד' הלז הוא ספק גמור והשני שדבר זה נראה לרב היותו ברור כש"ש שהרי בחשבו שדברי הרשב"א והר"ן היו מבגדי' לדברי התוספות תמה עליהם ודבר עליהם תועה באמרו שבלא דקדוק כתבו זה מה שכתבו ולא היה מקום לזאת החרדה אם אמת היה הדבר שספק בחסרון ידיעה והבקיאות אינו ספק כי בזה היתה היתר תמיהתו נקל באמרו שהרשב"א והר"ן היו סוברים שלא היה בטרפות הסירכה כי אם ספק אחד והוא אם נטרפה אחר כך כי הספק האחר והוא אם טרפה אם לא לא יהיה ספק כיון שהוא בחסרון בקיאות ומאחר שלא השיב עליהם והגם חשב כתירוץ הראשון ללכדם ברשת העדר הדקדוק נראה בתכלית הביאור שהדבר פשוט ומוסכם אלא שנראה שהרב המחבר הזה נפל ברשת הזאת במה שכתב בשולחנו (יורה דעה סי' נ"ג) נמצא הגף שבור ואינו יודע אם קודם שחיטה או אחר כך טרפה ויש לתמוה על זה הפלא ופלא שהרי יש כאן ספק ספיקא ספק קודם שחיטה או אחריה ואם תמצא לומר קודם שמא לא ניקבה הריאה כי הדבר ידוע כי שבירת הגף ביציא' העוקץ נאסרה בשביל חשש נקיבת הריאה כי בזולת זה אין איסור כלל בשביר' אגפי העוף וכחו שכתב הרב בעצמו ואין לוח שדעתו הוא שאין אנו בקיאים בבדיקת הריאה וכמו שכתבו קצת האחרונים שהרי כתב בסי' זה שתבדק הריאה ועוד שאף לדע' זה יש כאן ספק ספיק' כבר הוכחנו שהספק בחסרון בקיאות הוא ספק ולוה נראית ואת ההלכה סותרת למה שכתב בסי' פ"א שהוא מה שהבאנו למעלה מאיסור הגבינו' בשאר טרפיות ומהיתרם בטרפות הסירכא:
ובאמת  שפעמים רבות בראותינו הרבה סתירות הנמצאות בשולחנו הטהור עלה בדעתינו לתור ולדרוש הנמצא בהן אחד משבע סבות הסתירה הנמצאת בספר מן הספרי' או בחבור מן החבורים כמו שכתב הרב הגדול מורה צדק בפתיחת ספר המורה ואלו לא היתה הסתירה הנמצאת פה ובמקומות אחרים נראית בתחלת ההשקפה והעיון מבואר' היינו אומרים שהיתה מהסבה השישית והיא התעלמות הסתירה והיותה בלתי מתבארת אלא אחר הקדמות רבות וכל מה שיצטרך להראותה אל הקדמות יותר היא יותר נעלמת ויעלם זה מן המחבר ויחשב ששתי הגזרו' הראשונו' אין סתירה בניהם וכמו זה הוא שיעלם מן החכמי' המחברי' אך כשיהיו שתי ההקרמות הראשונות נראות הסתירה אלא ששכח הראשונה כשכתב האחרת במקום אחד מן החבור ואת היא פחיתות גדולה מאוד ולא ימנה זה בכלל מי שיבחנו דבריו גם אין לומר שטעם הסתירה הזאת וכדומה להם הוא מהסבה הראשונה והוא שיהיה המחבר ממי שקבץ דברי אנשים ולהם דיעות מתחלפות וחסר הבעלים ולא ייחס כל מאמר לאומרו וימצא בחבור ההוא סתירה או הפך להיות א' משני הגזרות דעת איש אחד והגזרה האחרת דעת איש אחר כי לא זו הדרך הישרה שיבור לו הפוסק להוציא לאור משפט ההלכה ולהסיר המבוכה ממנו כי זה יביא לנו המבוכה ובלתי ידיעת הנטיה אל אחת משתי הדיעות ואולם בשאר הסתירות נוכל לומר שהן מסבה השנית והוא היות לבעל ס' ההוא דעת ואח"כ שב ממנו ונכתבו שני המאמרים הא' והב' אמנם בזה המקום אין לנו לומר טעם מספיק כי אם שהרב המחבר הזה נמשך בהלכה ואת אחר דברי מהר"י קולון שהטריף בזה משום ספק א' ולא שת לבו לספק השני ולכן אפשר שיוכלל לתחת הסבה הששית בצד מה והיא התעלמו הסתירה:
ואחר כתבנו זאת ראינו בתשובת משאת בנימן (דף ס"ב) שכתב על זה וז"ל ולענין אם נשבר או נשמט הגף סמוך לגוף ולא הושחר פי המכה ולא ידעינן אי מחיים או לאחר שחיטה נשבר או נשמט דאיכא ספק ספיקא ספק מחיים ספק לאחר שחיטה ואת"ל מחיים שמא לא ניקבה הריאה נראה דיש להתיר מכח ספק ספיקא ודלא כהרב ב"י והרב רמ"א שהם העמידו דבריהם אתשובת מהרי"ק שורש ל"ה ובסימן נ' דף פ"ז כתב עוד ואכתי יש לדקדק בההיא שריותא דשמוטת הגף מכח ס"ס משום דלכאורה נראה שהספק הב' שמא ניקבה הריאה שמא לא נקבה לאו ספק הוא דספק זה אינו רק חסרון השכל במה שאין אנו בקיאים בבדיקה זו וזו לא ספק הוא     ועוד נראה שבכה"ג שאינו תלוי בחסרון החכמה שהרי אפילו אם חכם גדול הוא ובקי בבדיק' זו אינו רשאי לסמוך על בדיקתו מפני שכבר הסכימו כל גדולי החכמים    אין תלוי בחסרון החכמים והוי כאילו נטלה הריאה קודם שבדק' ואינה לפנינו שאי אפשר לבודקה דזהו ודאי ספק גמור עכ"ל ובזה נתבארו ארבעה מיני הספק אשר קדם וכרם שכולם הם ספק גמור כדעת הראשונים אשר לא נטה מהם ימין ושמאל אלא שבמין הג' ראינו שנסתפק הרשב"א לדעת הראב"ד וכבד כתבנו דעתינו בזה:
ומעתה נבא אל הדרוש המכוון בדברינו אלה שהוא להשיב לשואלי דבר ונאמר שבלי ספק אין להטריף בנושא שאלתינו והוא התרנגולת שנמצ' בה מכה במקום צומת הגידין וזה מפנים הראשון שבספק אם המכה נעשתה מחיים אם לא יש דבר המכריע יותר לכד ההיתר ר"ל שנעשתה המכה לאחר שחיטה והוא הכאת הקורנס ודומ' זה לטרפה ככותל שכתבנו למעלה בשם הרשב"א והבאים אחריו שהיא כשרה השני שיש כאן ספק ספיקא ודבר פשוט ומבואר הוא שבכל ספק ספיקא אנו דנין להקל אף בשל תורה ועוד בה שלישיה והית' לבאר שהחכם השואל בנה יסודי שאלתו על דברי קצת האחרונים וכתב הדברים כאלו הם מוסכמים בלי חולק ואתה המעיין חכם ומבין ספר למען תדע ותשכיל תוכן הענין ואמתתו אגלה לך שאלה האחרונים הם המרדכי שכתב כן בפרק בהמה המקשה והלכו אחריו בעל ההגה או"ה ואולם כל החכמים אשר היו לפניו וקצת אשר באו אחריו כולם פה א' הסכימו כי יש לנו לבדוק בצומת הגידין אם נולד כם ספק מה ומה נעמו דברי הראב"ד ועצתו המשכלת והמשכילים יבינו עם ראות ענים ומשמוש ידים ומה לנו עוד להאריך בזה כיון שמהר"רי קאר"ו הביא בבית יוסף דברי המרדכי ולא שת לבו לה שהרי בשולחנו כתב וז"ל בי"ד סי' נ"ה שלש' פרקים יש ברגל התחתון     בעצם האמצעי אם נחתך שלא במקום צומת הגידין כשרה ואם נחתך במקום צומת הגידין טרפה ולא נאסרה מפני שהיא חתוכת רגל ממקום זה אלא מפני שנחתכו הגידין לפיכך אם נשבר העצם במקום צומת הגידין ויבא לחוץ ואין עור ובשר חופין את רובו ובדק בצומות הגידין ונמצאו קיימים כשרה ובהלכה י' כתב נשבר העצם במקום צומת הגידין ונקשר ונתרפא יפה יש מתירין אם לא נשתנה מראית בשר שעל השבר ויש אוסרין עד שיבדוק צומת הגידין עכ"ד הרי שתהלות לאל ית' בזמן הזה אנו משכילי' ומביני מדע לבדוק בצומת הגידין ולפי זה בנושא שאלתינו אף שלא יהיו בו שתי ספיקות ולא יהיה בהם דבר לתלות יש לו היתר בבדיקת הגידין אם ימצאו קיימים כשרה ואם לא טרפה וזה מבואר בעצמו והאריכות בו למותר ולענין ששאלת אם חייב ישראל שמכרה אם תהיה טרפה או דמיה תראה זה מבואר בדברי הרמב"ם בפרק ששה עשר מהלכות מכירה וההבדל שיש בזה בין איסור תורה לאיסור דברי סופרים: בסדר ובשנת זה הדבר אשר צוה ה':
אלה דברי דוד הרופא בל"אא מהר"ר יעקב די מיזה מ"ב: