שאלה יג ראובן הקדיש בית שהיה לו  בירושלים תוב"ב לעסקים בתורה אשר שם והיה ההקדשו הנז' בלי סלוק שעבוד כתובת אשתו מעליו ועוד שהבית הנז' היה שלישותו של אשתו שהכניס' לראובן בעלה בנכסי צאן ברזל כמבואר בכתובתה וראובן המקדיש נפטר זה כמה שנים וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק גם אשתו נפטרה אחר זה כמה שנים ולא נשבעה שבועת האלמנה ועתה קמו בני האשה ותובעים מן הגבאים לומר הן אמת שכל הבית היא משועבדת לכתובת אמנו אמנם כל שלא נשבעה אין אנו יכולים לתבוע כתובתה אבל חסית הבית הידוע לה שהיא מנצ"ב זה מעולם לא חל ההקדש עליו ויכולים אנו לגבותו אף בלא שבועת אמנו. והגבאים מעכבים בדבר ואומרים שאינה יכולים לגבותו. וע"י זה רבתה הקטטה ביניהם ולהשקיטה באו לשאול בבית מדרשו של שם. יורינו המורה הדין עם מי ושכמ"ה.
תשובה בהיות שאדני השאלה הזאת הם שנים האחד הוא שאלמנה שמתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובת' לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו. והשני הוא מה שאחר רבא הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד. צריכין אנו לשוט בים התלמוד ובאמתחות ספרי הפוסקים ז"ל לחקור ולברר אם דין זה דאלמנה צריכה לישבע קודם שתגבה כתובתה הוא בהחלט על כל זה שנזכר בכתובה ר"ל מנה ומאתים ותוספת ונדוניא או הוא דוקא מנה ומאתים ותוספת דהיינו עיקר כתובה. אבל לא הנדוניא וגם צריך לדעת הא דא"ר הקדש מפקיע מידי שעבוד אם הוא דוקא קדושת הגוף לא קדושת דמים או אפילו קדושת דמים ואחר החקירו' האלו נחוה דעתינו על מה שנשאלנו עליו ומהעוזר האמיתי נשאל יהיה בעזרנו. ויצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
במסכת גיטין פרק השולח ( דף ל"ד ע"ב) תנן אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה נמנעו מלהשביעה התקין רבן גמליאל הזקן שתהא נודרת ליתומים כל מה שירצו וגובה כתובתה וכו' ובגמ' מאי איריא אלמנה אפילו כ"ע נמי דהא ק"ל הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבועה אלמנה אצטריכא ליה ס"ד אמינא משום חינא אקילו רבנן גבה קמ"ל:
ופרש"י ז"ל אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים. את כתובתה אלא בשבועה שלא נתקבלה כלום נמנעו מלהשביעה והיתה מפסדת כתובתה ובגמר' מפרש מ"ט: שתהא נודרת ליתומים כל מה שירצו יבחרו דבר קשה הבו כגון קונם מיני מזונות עלי אם נהנתי מכתובתי: וגובה כתובתה ואם נתקבלה תחילה הרי היא נאסרת בכל מזון הילכך לא הדרה ושקלה דלא חשידה לעבור על נדרה: גמ'. משום חינא שיהא מן האנשים בעיני  הנשים לינשא להן ע"כ:
ודבר זה מוסכם מכל הפוסקים ז"ל שאין אלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל שכתב המשנה כצורתה ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק ששה עשר מהלכות אישות הלכה ד' ז"ל וכן התקינו שכשתבוא לגבות כתובת' אחר מותו לא תגבה עד שתשבע בנקיטת חפץ שלא הניח אבלה כלום ולא מכרה לו כתובתה ולא מחלה אותה וכו' ע"כ: והרב המגיד ז"ל כתב ז"ל וכן התקינו שכשתבוא וכו' במשנה פרק הכותב ומנכסי יתומים לא תפרע אלא בשבועה ובזה אפי' נכסי צאן ברזל כן כמו שכתבתי למעלה שאפי' מלוה הבא ליפרע מן היורשים אינו נפרע אלא בשבועה כנזכר פרק י"ד מהלכות מלוה ולוה:
גם רבינו יעקב בטל הטורים ז"ל פסק כן בטור אבן העזר סימן ב' וז"ל אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה וכו' ע"כ: וכתב הרב ב"י ז"ל זה לשונו אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה משנה בפרק הכותב ובפרק השולח כתב הרשב"א ומה ששאלת אי זהו נוסח שבועת אלמנה אם באה לגבות כתובתה מדירים אותה בב"ד ותאסור עליה מקצת פירות כגון בשר ויין וכיוצא בהם אם נטלה משל בעלה כלום בין בחייו בין לאחר מותו ואם נטלה כלום תאמר אם נעלה אלא כן וכן ולא תאסור עליה כל פירות שאם עשתה כן אין האיסור חל שאי אפשר לחיות בלי שום פרי וכדאמרינן בו"פ אלו נדרים. גבי קונם עיני בשינה ושבועה בנקיטת חפץ בב"ד ליכא באלמנה שהרי שנינו בפ' השולח נמנעו מלהשביע' ויש מי שאומר דמדירין אותה בב"ד ועוד משביעין אותה חוץ לב"ד שלא בנקיטת חפץ והיינו דא"ל הב יהודה לר' ירמיה בירא' אדרה בב"ד ואשבעה חוץ לב"ד ואני סבור דאין צריך אלא או זה או זה אי זה שירבו היתומים בכך עכ"ל. והיא בתשובות להרמב"ן סי' מ"ח ויתבאר בס"ס זה ע"כ:. וכן פסק הרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור בסי' הנזכר ס' א':
הרי לך בהדיא כבי הסכמת כל הפוסקים ז"ל שאין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה שלא נטלה כלום משל בעלה לא בחייו ולא אחר מותו ושלא מכרה ולא מחלה לו כתובתה. ומזה נולד לנו שאם מתה קודם שנשבעה חין יורשיה יורשין כתובתה לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו וזה נלמד מהא דאיתא במסכת שבועות (דף מ"ח) דרב ושמואל דאמרי תרוייהו וכו' ואין אדם מוריש שבועה לבניו וכו' מתיב רב אושעיא מתה יורשיה מזכירין את כתובתה עד עשרים וחמש שנים הכא במאי עסיקינן שנשבעה ומתה ט"כ: ופרש"י ז"ל מתה אלמנה שלא גבתה כתובתה: יורשיה מזכירין ותובעין וגובין כתובתה: עד עשרים וחמש שנים. משחת בעלה ואם עברו כ"ה שנים ולא תבעוה הפסידוה דהכי תנן בכתובות בהנושא כל זמן שהוא בבית אביה שלא נטלה מזונות מן היתומים גובה כתובתה עד כ"ה שנים ואם לא תבעה מחלתה קתני מיהת יורשיה גובין כתובתה ועל כרחיך בשבועת יורשין יגבוה מן היתומין אע"ג דחית לוה בחיי מלוה שהוא מת בחייה ונתחייבה שבועה ליורשין אלמא הורישה שבועה ליורשים ע"כ: מדמוקי בגמ' האי מתני' דכתובות שאם מתה האלמנה שיורשיה גובין כתובתה איירי כשמתה אחר שנשבעה. א"כ דבר פשוט הוא שאם מתה קודם שנשבעה אין יורשיה גובין כתובתה משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו:
וכן פסקו כל עמודי ההוראה הרי"ף ז"ל בריש פ' מי שהיה נשוי על סוף המשנה שאמרה שניה ויורשיה קודמי' ליורשי הראשונה כתב ז"ל אוקימנה בסיף כל הנשבעין שבתורה כשנשבעה ומאה אבל מתה ולא נשבעה אין יורשים של שנייה נוטלים כתובתה דאין אדם מוריש שבועה לבניו וכן כתב עוד בסוף פ' הנושא וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ו מהל' אישות הל' י"ב ז"ל מתה האלמנה קידם שתשבע אין יורשיה יורשין מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע וכו' ע"כ: וכתב הר' המ' ז"ל מתה האלמנה וכו' בשבועות פ' כל הנשבעין העמידו המשנה שאמרם חתה יורשיה מזכירין כתובתה דווקא בשנשבעה ומתה הא לאו הכי אין יורשיה מזכירין כתובתה אליבא דרב ושמואל דאחרי שכשמת הלוה בחיי מלוה ואח"כ מת מלוה שאין בני מלוה נשבעין ונוטלין לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו ובהלכות פ' הנושא כתבו כן דדווקא נשבעה הא לאו הכי לא ודין הנדוניא בזה שוה לחוב כל זמן שאינה בעין כמו שיתבאר פ' שמנה עשר וכן הדין בחוב כמו שנתבאר פ' שבעה עשר מהל' מל' ול' ע"כ:
הר"אש ז"ל גם הוא פסק כן בפסקיו פ' כל הנשבעין על הא דאמר רב חמא השתא דלא איתמר הלכתא לא כרב ושמואל ולא כרבי אליעזר האי דיינא דעבד כרב ושמואל עבד דעבד כרבי אליעזר עבד כתב ז"ל אע"ג דאיתמר בהאי לישנא אין הדין בשניהם שוה אלא מדאמר רב נחמן הבו דלא לוסיף עלה וכן ר"פ ור"ה בריה דד' יהושע ורמי ב"ח ורבא דאמוראי בתראי נינהו וסברי הכי הבו דלא לוסיף עלה שמעינן דסברי אע"ג דלית הלכת' כרב ושמואל ללמוד מדין זה דבר אחר הדומה לו מ"מ בדין זה לא רצו לבטל דבריהם ולכתחילה עבדינן כוותייהו וכרבי אליעזר לא עבדינן לכתחילה ודיינא דעבד כר' אליעזר עבד ולא מהדרינן עובדא ע"כ הרי לך בהדיא מדברי הר"אש ז"ל שכשמתה האלמנה קודם שנשבעה דהוה ליה מת לוה בחיי מלוה ואח"כ מת מלוה אין בני מלוה נשבעין ונוטלין לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו כרב ושמואל דבהא עבדינן כוותייהו. וגם בתשובותיו ריש כלל צ"א פסק כן יעו"ש:
וכן פסק ריב"ה ז"ל בא"ה ריש סי' צ"ו ז"ל אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה לפיכך אם מתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובת' שאין אדם מוריש לבניו ממון שאין יכול לגבותו אלא בשבועה ע"כ: וכן פסק הרב ב"י ז"ל שכתב שם ז"ל בפ' כל הנשבעין תנן וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבוע' ומפר' בגמר' דה"ק היתומים מן היתומי' לא יפרעו אלא בשבוע' רב ושמואל דאחרי תרוייהו לא שנג אלא שמת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריס שבועה לבניו ומשמע בגמ' בהדיא דה"ה לכתובה דמותיב עלה מדתנן מתם יורשיה מזכירין כתובת' עד כ"ה שנה וכן מדתנן נשא את הראשונה ומתה נשא שניה ומת הוא שניה ויורשיה קודמין ליורשי הראשונה ומוקי להו בנשבעה ומתה וכן כתב הרי"ף בר"פ מי שהיה נשוי ובס"פ הנושה וכו' ע"כ וכן פסק בשלחנו הטהור בסי' הט' ס"ס א':
אמנם צריך לדעת שזה הדין שאין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה ומשום הכי כשמתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובת' לפי שאין אדם מוריש שבועה לבניו. הוא דווקא בעיקר כתובה דהיינו מנה ומאתים ותוספת אבל הנדוניא בין נכסי צאן ברזל בין נכסי מלוג אינה בכלל כתובה כמו שכתב הרמב"ם ז"ל פ' י"ח מהל' אישות הל' ט' ז"ל והנכסים עצמם שהם נדונייתה נוטלת אותן בלא שבועה ואין ליורשים בהם דין לעולם אלא א"כ הותירו בחיי הבעל והיו נצ"ב שהמותר לבעל. ואם חתה האלמנה בלא שבועה יורשיה יורשין נדונייתה אע"פ שהוא נצ"ב ואם היה בהם מותר המותר ליורשי הבטל ע"כ:. וכתב עליו הרב כסף משנה ז"ל וח"ש אע"פ שהיא נצ"ב היינו לומר שאע"פ ששמו אותם בזוזי וקבלם עליו באותו סך שאם פחתו פחתו לו וכו' אינם חשובים כנכסיו לעניין זה ע"כ:. וכן כתב ריב"ה ז"ל בסי' כנ"ל אחר' שכתב דין אלמנה שאינה גובה כתובתה אלא בשבועה וכו' כתב ז"ל אבל כל נכסיה בין נכסי מלוג בין נצ"ב יורשיה יורשין אותה אפי' נתאלמנה שאינה צריכה לישבע עליה' ע"כ. וכן פסק הרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור בסי' הנז' ס' א':
עוד צריך לבאר דהא שכתבנו כפי מסקנת הפוסקי' ז"ל שהנדוני' אינה בכלל כתובה והאלמנ' גובה אותה בלא שבועה וכו' בנצ"ב יש מחלוקת בין הפוסקים ז"ל יש מי שסובר דהיינו דוקא כשהם עצמם בעין או דבר אחר שידוע לנו שבא מחמתן אבל אם אבדו אז דינו כדין עיקר כתובה ואינה גובה אותם אלא בשבועה. ויש מי שסובר שאפי' אם אבדו גובה אותם בלא שבועה. ומחלוקת זה תלוי לפי פירוש ההלכה. שכל אחד ואחד מפרש אותה כפי סברתו כמו שנבאר בג"ה:
גרסינן במסכת כתובות (דף נ"ה) מטלטלי (ר"ל ייחד לה מטלטלי ומת כדפרש"י ז"ל) ואיתנהו בעינייהו בלא שבועה ליתנהו בעינייהו פומבדיתא אמרי בלא שבועה בני מתא מחסיא אמרי בשבועה והילכתא בלא שבועה ע"כ. הרי"ף ז"ל כתב ז"ל והוא דידיע דהני מטלטלי מחמת מטלטלי קמאי נינהו ע"כ א"פ משמט בהדיא מדבריו שאם אבדו או נגנבו אינה גובה אלא בשבועה. וכן הוא דעת הרמב"ם ז"ל שכתב פ' י"ו מהל' אישות ז"ל וכן אם כתב לה מטלטלין והן עצמן קיימין נוטלת אותן בלא שבוע' וכן אם נמכרו ונלקח בהן מטלטלין אחרים ונודע שאלו השניים מדמי המטלטלין הראשונים נופלת בלא שבועה ע"כ ועל מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ח והנכסים עצמם וכו' שכתבנו לשונו למעלה כתב הר' הת' ז"ל זה לשונו ביאור דברי רבינו הוא בשאותן נכסים שהכניסה לו הן בעין קיימים וכבר נתבאר פרו שאם נתיחד לה קרקע או מטלטלין שלה קיימין שגובה אותן בלא שבועה ועל דרך זה כתב רבינו שאם חתה בלא שבועה שיורשיה יורשין הנדוניא וזהו שכתב רבינו ואם היה בהן מותר המותר לבטל אבל ודאי אם נאבדה הנדוניא או אם נפחתה ובאה לגבות מן היורשין צריכה היא לישבע ואם חתה בלא שבועה ודאי אין יורשי' נוטלין כלו' דלא עדיף מחוב דעלמ' שכל שמת לוה בחיי מלוה ואח"כ מת מלוה אין יורשין נוטלים כלום שכבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדה מוריש שבועה לבניו כנז' פי"ו מהלכ' מלוה ולוה וכן מבואר בעטור ודברים ברורים הם ע"כ. ומה שהזקיקם לפרש כן הוא משום דלישנא דליתנהו בעינייהו משמע דאיתנהו מיהת אבל לא בעייניהו. דאם לא כן לא הל"ל אלא איתנהו וליתנהו:
אבל רש"י ז"ל פירש ליתנהו בעינייהו כגון שאבדו ואפי' הכי גובה בלא שבועה: דכיון דאבוד הני לא אתפסה אחריני וכל נכסיו אחראין לכתובתה ונפרעת מן הקרקעות. וכן הוא דעת ריב"ה ז"ל שכתב בא"ה סי' צ"ח ז"ל ואם ייחד לה מטלטלי אפי' אינן בעין גובה בלא שבועה אבל לרב אלפס צריך שיהו בעין וכו' אבל אם אינן בעין וכו' צריכה שבועה אבל לרש"י אפי' נגנבו וכו' אינה צריכה שבועה וכן היא מסקנת א"א ז"ל ע"כ. נמצא דלפי דעת הרי"ף והרמב"ם ז"ל דבייחד לה מטלטלין לכתובת' אם הן בעין. או דברים אחרים שבאו מחמתן גובה אותן שלא בשבועה אבל אם אבדו או נגנבו אינה גובה אלא בשבועה. ולרש"י וריב"ה והר"אש ז"ל אפי' אם אבדו או נגנבו גובה בלא שבועה. ואע"ג דההיא דפ' אע"פ איירי בייחד לה הבעל לכתובתה ה"ה לנכסי נדונייתה שהרי הם מיוחדים לה שיכולה לומר כלי אני נוטלת והרב ב"י פסק בשלחנו הטהור סי' צ"ו ס' א' כהרי"ף והרמב"ם ז"ל זה לשונו אין אלמנה גובה כתובתה עיקר ותוספת אלא בשבועה ונכסי מלוג ונצ"ב או נכסי' שייחד לה בכתובת') בעין) אם אותם שהכניסה לו הם בעצמם קיימים או דברים שידוע שבאו מכחם נוטלת אותם בלא שבועה ואם נצ"ב אינם קיימים ולא דברים הבאים מכחה ובאה ליפרע מנכסיו אינה נפרעת אלא בשבועה וה"ה אם ייחד לה מטלטלים בכתובתה שיש לחלק בהם כמו שחילקנו בנצ"ב וכו' ע"כ ואגב אורחי למדנו מדבריו אלו מה שכתבנו לעיל דבייחד לה הבעל או נכסי נדונייתה הכל אחד ואין ביניהם הפרש והבדל:
ובזה נבוא להשיב שואלינו דבר טל הענין שנשאלנו עליו והוא שראובן הקדיש בית לתועלת העוסקי' בתורה וכו' ושליש הבית הנ"ל מנצ"ב שהכניסה לו אשתו כמבואר בכתובה. ומת ראובן בחיי אשתו ואח"כ מתה אשתו קודם שנשבעה שבועת האלמנה ועתה באו בניה ותובעים מן הגבאים באומרם כיון שאמנו מתה קודם שבועה אין אנו יכולים לגבות כתובתה אבל שליש הבית ובי' לא חל ההקדש עליו וכו' נלע"ד שמה שאומרים שבשביל שמתה אמם קודם שבועה אינם יכולים לתבוע כתובתה הם דברי הבל ורוח ישאם. שהם נגד עיקר ההלכה: שמה שאמרו חכמים שאין האלמנה גובה כתובת' בלא שבועה הוא דוקא עיקר כתובה דהיינו מנה ומאתים ותוספת ומשום הכי כשמתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כת ובתה לפי שאין אדם מוריש לבניו ממון שאין יכול לגבותו אלא בשבועה כרב ושמואל כמו שכתבנו אבל נכסי נדונייתה גובה אותן בלא שבועה. נכסי מלוג גובה מה שתמצא מהם שדין נכסי מלוג אם פיחתו פיחתו לה ואם הותירו הותירו לה ונצ"ב להרי"ף ולהרמב"ם ז"ל אם הם עצמם בעין או נכסים אחרים שידוע שבאו מחמתם. ולרש"י וסיעתיה אפי' אבדו או נגנבו כמו שזכרנו לעיל והרחבנו בו הדיבור ובנ"ד שנצ"ב סלה הם בעצמם בעין קיימים דהיינו שליש הבית. לכ"ע היתה יכולה לגבות בלא שבועה. וכיון שכן אף שמתה בלא שבועה בניה יכולים לתבוע אותן. ולא כמו שהם אומרים שמאחר שמתה אמם קודם שנשבעה אינם יכולים לתבוע בכתובתה. דלאו כ"ע גמירי דינא:
ועתה צריכין אנו לחקור ולבאר אם הקדש זה שהקדיש ראובן וכו' אם יש בו כח להפקיע שעבוד הכתובה. עיקר דבר זה בא במקומות הרבה בש"ס ומהם בפ' אע"פ (דף נ"ט ע"ב) א' רבא הקדש חמץ ושחרור מפקיעין מידי שעבוד. ופרש"י ז"ל הקדש כגון ששיעבד שורו לבעל חוב וחזר והקדישו מפקיע שעבוד המלוה וגובה חובו ממקום אחר וזה כשר לקרבן ואינו גזול דלא הוה קני ליה אלא לגוביינ' בעלמא ודוקא קדושת הגוף אבל קדושת דמים דבדק הבית לא מפקיע שעבוד כדתנן בערכין מוסיף עוד דינר ופודה את הנכסים הללו וכו' ע"כ: וכן פירשו התוספות פ' החובל (דף צ') ע"ע: הרי"ף ז"ל לא זכינו לפירושו שלא כתב אלא המימרא כלשונה. וכן נמי הר"אש ז"ל ולא מצאנו לאחד מהמפרשים שגילה לנו דעת הרי"ף והר"אש ז"ל בזה:
אבל דעת הרמב"ם ז"ל שכל הקדש מפקיע מידי שעבוד אפי' קדושת דמים כמו שכתב פ' י"ח מהל' מלוה ולוה הל' ז' ז"ל המקדיש נכסיו אין ב"ח יכול לטרוף מן ההקדש שההקדש מפקיע השעבוד. וכשפודין הקרקע מיד ההקדש. אומרין כמה אדם רוצה ליתן בשדה זו על מנת שיתן לב"ח את חובו ולאשה כתובת' לפיכך לכשתפדה ותצא לחולין ביד הלוקח יבא ב"ח ויטרוף אותה או האשה בכתובת' כמו שבארנו בערכין ע"כ: וכתב הר' המגיד ז"ל המקדיש נכסיו וכו' עד כמו שבארנו בהל' ערכי' דעת רבינו ז"ל שכל הקדש אפי' קדושת דמים מפקיע מידי שעבוד ואפי' הקדם קרקע וזו היא מימרא דרבא האמורה בכמה מקומות דהקדש חמץ שיחרור מפקיעין מידי שעבוד והוא מפרש שכל הקדש בכלל. ונראה כן מפשט המשנה שבפר' שום היתומים ששנינו שם המקדיש נכסיו והיה עליו כתובה וב"ח אין לאשה לגבות כתובת' מן ההקדש ולא ב"ח את חובו אלא הפודה פודה על מנת ליתן לאשה כתובת' ולב"ח את חובו ומה שאמרו בגמ' כדי שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון פירו' לפיכך אמרו חכמים שאפי' קדושת דמים מפקעת מידי שעבוד אע"פ שסופו לגבות מן הפודה וההקדש משתכר במעט כדי שלא ואמרו הקדש יוצא בלא פדיון אם היה נוטלו הלה בחובו בלא פדיון כלל אתו לזלזולי בשאר הקדשות ויאמרו שהן יוצאין בלא פדיון ולדברי רבינו ז"ל כל הקדש מפקיע מידי שעבוד ואם הוא קדושת הגוף ההפקעה עולמית ואם הוא קדושת דמים נפקע עד שיפדה. וכבר השיגו הר"א ז"נ חזה פ' ז' מהל' ערכי' ובאמת שמה שיבא לרבינו ז"ל שם מפירוש זה אינו נכון.. וכל המפרשים ראיתי חולקים עליו ולדברי כולם אין קדושת קרקע מפקיע מידי שעבוד והביאו ראיות לזה ופירשו שדין המשנה שבערכי' אינו מפני הפקעת שעבוד אלא אע"פ שאינו מפקיע אינו טורף מן ההקדש כדי שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון ע"כ:
ריב"ה ז"ל סובר דדוקא קדושת הגוף מפקיע מידי שעבוד כמו שכתב בח"מ סי' קי"ז ס"ו וז"ל הקדיש הלוה נכסיו הפקיעו מידי שעבוד ואין המלוה גובה מהם בד"א כשהקדישן קדושת הגוף כגון ששעבד לו מטלטלי אגב מקרקעי והיה בהן שור והקדישו למזבח אבל קדושת דמים אינו מפקיע וכו' ע"כ. וכן הוא דעת הרב ב"י ז"ל שם וכן פסק בש"ע בסי' הנ"ל ס' ז' ז"ל איסור הנאה מפקיע מידי שעבוד כמו קדושת הגוף כההוא אצטלא דפרשוה אמיתנא על דעת שיקבר עמו אין ב"ח גובה ממנו. והרמ"א ז"ל כתב שם אבל קדושת דמים אינו מפקיע מידי שעבו' וכו':
המורם ממה שכתבנו שרוב הפוסקי' ז"ל סוברי' דקדוש' דמי' אינו מפקיע מידי שעבו'. והם רש"י והתוספו' ריב"ה והרמ"א ז"ל גם הראב"ד ז"ל סובר כן שהשיג על הרמב"ם פ' ז' מהל' ערכי' ע"ט. גם ה"המ נראה מדבריו שכך דעתו שכתב ובאמת שמה שיצא לרבינו ז"ל שם מפירוש זה אינו נכון. הר"ן ושלטי הגבורים ז"ל גם הם כתבו כן פ' השולח. גם בעל התרו' שטר מ"ג כתב בשם מר יהודאי ור"ח דמילתא דרבא בקדושת הגוף כדאמרינן באע"פ קונמות קאמר' שאני קונמות דקדושת הגוף נינהו וכדרבא וכעובדא מאצטל' דמלתא דפרסוה אמיתנא דכיון דאיתסר' בהנא' ה"ל כקדושת הגוף וכדרבא אלמא דבקדוש' הגוף. קאמר למילתי' ע"כ. ועל פי דרך זה נוכל לומר שגם הרי"ף והר"אש סוברים כן אע"פ שנא גילו דעתם בפירוש. והוא ממה שכתב הרי"ף ז"ל פ' אלמנה לכ"ג קודם מימרא דרבה ההוא עובד' מאנטל' דמלתא וכו'. והר"אש ז"ל פ' אע"פ קודם שכתב מימרא דרבא כתב האי דמסיק הש"ס קונמות קאמרת וכו'. אלמא סבירא להו דרבא איירי דוקא בקדושת הגוף. גם בהג"מיי פ' י"ח מהל' מלו' ולוה כתבו כן. וכיון שרוב הפוסקים סוברים דקדושת דמים אינו מפקיע מידי שעבוד הכי נקיטינן דיחיד ורבים הלכה כרבים. א"כ בנ"ד דהאי הקדש הוי קדוש' דמים אינו מפקיע מידי שעבוד. ויכולים בני האשה לגבותו. אבל צריכים לפדותו בדבר מועט משו' דר' אבהו שלא יאמרו הקדש יוצא בלא פדיון כחו שכתב ריב"ה ז"ל בסי' הנ"ל:
עוד מצאנו בזה סברא שלישית לרבינו האי ז"ל הביאה הטור ז"ל בסימ' הנ"ל ז"ל ורבי' האי כתב שאין חילוק בין קדושת הגוף לקדושת דמים הלא אם שייר לעצמו כדי חובו שלזה והקדיש השיר בכה"ג מפקיע מידי שעבו' וגובה מבני חרי ששייר וכו' אבל הקדיש כל נכסיו אפילו קדושת הגוף אינו מפקיע וכו' אלא פודהו בדבר מועט וכו' ע"כ. ולעד"נ שמלבד שאין זה במשמעות דברי רבא שהרי סתם אמר מפקיע וכו' ולא חילק בין שיי' ללא שיי' עוד איכא למידק דחמץ ושחרור ודאי מפקיעים אפי' אין לו נכסים אחרים ורבא בחדא מחתא מחתינהו להקדש חמץ ושחרור ובתלתייהו קאמ' מפקיעין וכו' ומסתמא כולהו מפקעי בחד גוונא: דרחוק הוא לומר דהפקע' הקדש הוא דוקא בדשיי' והפקעת חמץ ושחרור הוא אפי' אין לו נכסים אלא אלו וכיון שלא מצאנו בכל החכמי' השלמים שקדמנו זכרם מי שחילק בזה הדרינן לכללין דיחיד ורבים הלכה כרבים:
ועדיין יש לאומר שיאמר שמא האשה הזאת גמרה בדעתה להקדיש מה שהקדי' בעלה. שהרי חיותה כמה שנים אחר שמת בעלה ולא ערערה על שליש הבית שלה וזה מוכח שמחלה תביעתה מטל הקדש זה. לזה נאמר שאף שגמרה בדעתה כן. אינו כלום שדברים שבלב אינם דברים שהנודר צריך שיוציא הנדר בשפתיו ויהיה פיו ולבו שוין. וזה דבר מוסכם. וכיון שאין אנו יודעין בבירור שהיא נדרה בעקימת שפתיה. מן הספק אין לנו להפקיע זכות בניה ועל הגבאים להביא ראייה שנדרה בתורת נדר דהיינו שהוציא בשפתיה:
הכלל העולה חמה שכתבנו שבני האשה הזאת דנ"ד יטלו שליש הבית הזה אע"פ שאמן מתה קודם שנשבעה שבועת האלמנה לפי שלא היתה צריכ' לישבע לגבו' נכסי נדוניית' אליבא דכ"ט כיון שהנדוניא היא בעצמה קיימת בעין. ולכן כשמתה יורשיה יורשין אותה. כחו שהוכחנו בבירור והקדש דנ"ד אינו מפקיע מידי שעבוד כיון שאינו אלא קדושת דמים כפי מסקנת רוב הפוסקים ז"ל כמו שבארנו גם אין לחלק בין אם שיור או אם לא שייר כחו שביררנו. וגם אין לחוש שמא גמרה בדעתה להקדיש דדברים שבלב אינם דברים עד שתוציא הנדר בשפתיה כמו שכתבנו: זהו הנראה לענ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד שיבא ינון ונשאל מה' שירפאהו רפואה שלימה ויעמידהו טל קו הבריאות בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו אכי"ר: נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב מ"ט למט"מונים: בשנת ובסדר ושמו את שמי על בני ישראל ואני אברכם לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהאל שטראט