שאלה נ ראובן ושמעון עשו שותפות  ביניהם דהיינו שראובן הטיל מאתים. ושמעון מנה לקנות מהסך הנז"ל איזה סחורות וששמעון יוליכם אל ארץ אחרת למוכרם שם. ואחר מכירתם יקנה משם סחורות אחרות ועשו תנאי ביניהם שכל מה שירויחו בין מהסחורות שיוליך שמעון ובין מהסחורות שיקנה משם. שיחדיו יחלוקו ושמעון שם לדרך פעמיו וילך אל ארץ אחרת: ומכר שם כל הסחורות שהוליך עמו ולקח סחורות אחרות מהארץ ההיא ושלחם אל ראובן שותפו כדי שימכרם במקומו ובארצו. ויהי היום כאשר קיבל ראובן הסחורות הנ"ל. אשר שלח לו שמעון שותפו התחיל למכור אותם. הן במעות מזומנים הן בהקפה ובתוכם מכר ג"כ לב' חברים ללוי ויאודה בהקפה. ובטרם מסירתו ללוי ויאודה מה שמכר להם באה אשת שמעון הנ"ל אצל ראובן ואמרה לו אל תמכור ללוי ויאודה בהקפה מאלו הסחורות שבעלי שותף בהם שאם תמכור להם ויבא הפסד אתה תפסיד הכל וראובן לא הטה אזן לדבריה ומסר להם הסחורות. שמכר להם בהקפה אחר ימים מועטים. ירדו לוי ויאודה מנכסיהם. ואין לאל ידם לשלם חובותיהם באופן שבא לראובן ושמעון הפסד ממה שמכר להם בהקפה ויהי כאשר בא שמעון אל ביתו הגידו לו את כל פרש'ת העיבו'ר. וילך אל ראובן ויאמר לו. כל ההפסד שיבא ממה שמכרת ללוי ויאודה בהקפה. אתה תשא לבדך. מאחר שהקשית עורף ולא שמעת לקול אשתי שהתרה בך שלא תמכור להם בלי מעות מדודים וראובן טוען. הן אמת שאשתך כך אמרה לי אבל עשיתי זאת: בשביל הנאת השותפות הואיל שבזמן ההוא. היה חנותם מלאה סחורות ושכל העם היו מקיפין להם וג"כ אני מכרתי להם בהקפה וא"כ גם אתה תסבול חלקיך בהפסד מעכ"ת יאמר הדין עם מי מהם ושכמ"ה:
תשובה ראיתי את השאלה הנז"ל ואת כל פרש'ת העיב'ור שעבר בין ראובן ושמעון. והנה כפי הצעת השאלה נראה שנשתתפו סתם. כי לא פורש אם הרשו זה לזה לעסוק כל א' וא' לטובת השותפות כפי ראות עיניו וג"כ לא פורש: איך כל א' עהם ימכרו הנכסים הנז"ל אם בהקפה או דוקא במעות מדודים או בחילוף שאר סחורות ולא התנו ביניהם כי אם שכל מה שירויחו וכו' שיחלוקו יחדיו והנה לע"ע נפל המחלוקת ביניהם ע"ד הקפת ראובן איזה נכסים ללוי ויאודה כנז"ל אשר על כן באו לשאול מי משניהם יזכה בטענותיהם:
והנה לכאורה היה נראה שראובן לבדו יפסיד כל ההפסד שיבא להם ע"ד המכירה הנז"ל יען שנראה לכאורה שעבר ושינה בכמה פרטים ודינים השייכים לשותפים בהיות שכך הדין נותן שכל שותף ששינה מדעת חבירו ועשה שלא מדעתו כל ההיזק שיבא מחמת מה שעבר או שינה שהוא לבדו חייב לשלם שכ"כ הרמב"ם ז"ל בריש פ"ה מהלכות שותפין וז"ל המשתתף עם חבירו בסתם. לא ישנה ממנהג המדינה וכו' ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר בהקפה וכו' ואם א' מהשותפים עבר ומכר בהקפה וכו' כל פחת שיבא מחמת מה שמכר חייב לשלם לבדו וכו' עכ"ל:, וכ"כ מרן ז"ל בב"י בח"מ בסי' קע"ו בשם רבינו ירוחם וכתב בשם הגאונים. שאם יש קצת בני אדם שמוכרין בהקפה וקצתם שלא בהקפה שאין לו למכור על הספק שלא מדעת חבירו וכו'. וכן פסק בש"ע בסי' הנ"ל ס"ק י' ע"ש:
הרי לך שאם נשתתפו סתם ולא פירשו דבריהם על הפרט הלז. ועבר א' מהם ומכר בהקפה ומחמתו גרם הפסד בשותפות שהוא לבדו יפסיד כל מה שגרם:
ואף את"ל שבנ"ד הרשות היתה נתונה לו משמעון שותפו למכור בהקפה. או במעות מדודים לכל מי שיראה בעיניו וכו'. או שהיו אותם הנכסים שהקיף מאותם הדברים הנמכרים תמיד בהקפה או שכך היה מנהג אותו העיר למכור בהקפה: מ"מ בנ"ד. כיון שאשתו של שמעון הזהיר לו שלא ימכור לאלו בהקפה. והתרה בו שאם ימכור להם בהקפה שאם יבא להם הפסד שהוא לבדו. יפסיד הכל לא היה לו למכור להם כלל בהקפה וכיון שלא הטה אזנו לדבריה ועבר ומכר להם הסחורות נקרא ששינה ע"ד שותפו והוא לבדו חייב בנזק הנז"ל וכדכתיבנא:
ואם תאמר שהיה מוכרח למסור להם הנכסים מאחר שקודם אזהרתה מאשתו של שמעון כבר היו מכורים להם. והיה מוכרח למסור אותם להם ושע"כ לא הטה אזנו לדבריה וכו':
אין זו טענה מספקת לפטור את עצמו. דכיון שלא מכר להם הנכסים הנ"ל כי אם סתם עפ"י דבורו לבד כיון שלא הקנה להם. בא' מהדברים שהמקח נקנה בהם לא היה חייב לקיים את דיבורו יען שמן הדין המקח אינו נקנה בדברים בלבד וכמ"ש הרמב"ם ז"ל בריש פ"א מה' מכירה וז"ל המקח אינו נקנה בדברים ואפילו העידו עליהם עדיה כיצד בית זה אני מוכר לך וכו' ופסקו הדמים ורצה הלוקח ואמר קניתי ורצה המוכר ואמר מכרתי ואמרו לעדים הוו עלינו עדים שמכר זה. ושלקח זה הרי זה אינו כלום וכאילו לא היה ביניהם דברים מעולם וכו' ע"כ: וכ"פ ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ בסי' קפ"ט ע"ש:
הרי לך שהיה יכול לפטור את עצמו בנקל. ולחזור בו מהמכירה הנז"ל. ולא לגרום להם שום הפסד ומאחר שלא רצה לנטות אזן. לדברי אשת שמעון שהזהירו על כך. ורצה למסור להם הנכסים הנ"ל בהקפה אחרי שהתרה בו איהו הוא דהפסיד אנפשיה ולכן הוא לבדו יסבול ההפסד הנ"ל ושמעון פטור מכלום וכדכתיבנא:
וממוצא דבר מכל הנז"ל היה נ"ל לכאורה לחייב את ראובן דנ"ד. בכל ההפסד שבא להם מחמת ההקפה הנז"ל וכדכתיבנא:
אמנם אחרי העיון כדקא חזי נרא' שאין בנדון הנ"ל לראובן דנ"ד לא עוון ולא פשע ושלא נקרא שעבר על דעת שותפו בשום א' מהפרטים הנז"ל ושכל מה שעשה עשה כהוגן ושצדק בטענתו ושאין לו לשמעון נגדו אפילו תרעומת וכדאוכיח לקמן בעזרת האל וזה החילי:
הנה אעפ"י שמהצעת השאלה הנז"ל נראה. שלא עשו ביניהם שום תנאי לא ימנע שבינם לבין עצמם הרשו זה לזה שכל א' יעשה בעסק בשותפות הנ"ל כפי ראות עיניו לטובת השותפות ולפי שראה ראובן שבהקפת הנכסים הנז"ל ללוי ויאודה היה איזה תועלת בעסק השותפות הנ"ל הקיף להם הנכסים הנ"ל כמו שטען בטענתו הנז"ל בשאלה הנ"ל וראיה לדבר שמה שעשה היה ברשות איך לא הקפיד. שמעון ג"כ על מה שמכר ג"כ לאחרים בהקפה אלא דוקא הקפיד על לוי ויאודה לא מטעם ההקפה אלא דוקא על מה שלא הטה אזן לדברי אשתו. שהזהיר לו שלא ימכור להם בהקפה. דשמע מינה שעל הקפה לא הקפיד. לפי שהרשהו לו להקיף:
ובר מן דין הגם שנאמר שלא הרשהו כלל. ושכל מה שהקיף לאחרים הגם שלא היה רשאי עליהם. לא הקפיד והסכים למעשיו. אבל שעל לוי ויהודה הקפיד דוקא בהיות שלא חשש להזהרת אשתו דנמצא שהיה עליהם מותרה ועומד מ"מ לא יש לנו כח לחייב לראובן לבדו על כל ההיזק הנ"ל הן בשביל טענותיו שטען כמו שנוכיח לקמן והן משום שאפשר שכך היה מנהג התגרים למכור בהקפה שהגם שלא הרשהו כיון שלטובת השותפות נתכוון. הרי הוא פטור. שכ"כ מרן ז"ל שם בכ"מ בשם העיטור דהיכא דזבין חד מנייהו בלי רשותא דחבריה דאיכא פלוגתא ביני רבוואתא ושמסתברא דכיון דאורחא דתגרי בהכי דפטור ושהכי שדרו במתיבתא דמהרב כהן צדק ע"כ:
ג"כ מצינו להרא"ש ז"ל בכלל פ"ט בסי' י"ד מתשובותיו שנשאל על ראובן ושמעון. שנשתתפו סתם על תנאי ששמעון לבדו יתעסק בממון השותפות וכשעבר זמן השותפות. הביא שמעון קצת קרן ראובן במעות והמותר בכ"כ סחורות וחובות ממה שמכר בהקפה. וראובן אומר שאינו רוצה לקחת חובות אלו כלל שהוא לא הרשהו למכור דבר בהקפה וכו' ושמעון טוען שחובות אלו נעשו מסחורות החנות. ושלא היה אפשר בלא זה וכו': והשיב עלה הרא"ש ז"ל וז"ל מה שאומר שמעון שמכר בהקפה וכו' וראובן אומר שלא הרשהו למכור בהקפה וכו' תנאי זה שלא ימכור בהקפה איני רואה לו הוכחה מתוך השטר אלא שהרשהו להתעסק בכל מיני סחורה כמנהג הסוחרים ואם מנהג הסוחרים למכור בהקפה לא שינה שמעון וכו' ויחלקו גם ההקפות שוה בשוה כפי תנאה בשטר וכו' ע"כ: וכן הביאו בנו ריב"ה ומרן ז"ל לפסק הלכה בח"מ בסי' צ"ג וקע"ו יע"ש:
הרי לך בבירור שאם מנהג העיר או הסוחרים למכור בהקפה שאעפ"י שחברו ושותפו לא הרשהו למכור בהקפה שצריך שיסכים במעשה חבירו וליכנס בחלק ההקפה הנ"ל וכדכתיבנא:
וגדולה מזו כתב הרב המאסף שם בסי' הנ"ל בהגהת הטור באות פ"א על מ"ש שאם שותפו הסכים למעשיו שהוא פטור וכו' כתב עלה וז"ל ויראה לי שההסכמה הנ"ל פועלת אף אם אח"כ התרה בו שלא יקיף. או שלא ישתתף עם אחר וכו' וכן ראיתי למוהרי"א ז"ל בסי' קל"ד שכתב שאפילו התנה מתחילה שלא ילבישו בסחורות אחרות זולת אותם שפירשו בפי' ונתרצה השותף וכו' דמהני ושריצוי זה לא בעינן שיאמר הן אלא כיון שידע השותף ולא מיחה הרי הסכים למעשיו מיקרי וכו' וכ"כ מהרשד"ם בחלק ח"מ בסי' רי"ט ושי"ח וכן מתבאר בדבריו בחלק הנז' בסי' כ"א. ועיין בסי' קכ"ח וקפ"ט. וכ"כ הראנ"ח בח"א בסי' ס"ד עכ"ל ע"ש:
ומכל הנז"ל יש ללמוד בנ"ד שכיון שראובן מכר ג"כ לאחרים בהקפה ולא הקפיד עליהם שמעון. אלא דוקא על לוי ויהודה מטעם שלא שמע לקול אשתו ולא על ההקפה וכו'. תראה בבירור או שמתחילה הרשהו למכור בהקפה והסכים לכל מעשיו או שהיה כן מנהג העיר והסוחרים. למכור בהקפה וכו'. אשר ע"כ חייב ג"כ הוא לקבל עליו חלקו בהפסד הנ"ל שגרם להם ההקפה הנז"ל וכדכתיבנא:
ולרווחא דמלתא עיין מ"ש הריב"ש ז"ל בסי' רכ"ה שנשאל על ראובן וחצרון. שנשתתפו סתם וחצרון היה מוכר הסחורות בהקפה. וראובן לא היה מקפיד וכו': אח"כ בא וטען שחצרון הנ"ל מוכר וכו'. והשיב הרב הנ"ל ז"ל שחצרון זכה בדינו. אף להיות החובות המחויבים לו ובשמו על אחריות הנכסים הנשארים מראובן ואם יפסידו החובות שיפסיד ראובן אף אם אין דרך הסוחרים למכור בהמתנה וכו' ע"כ ע"ש:
באופן שמהמורם מכל הנ"ל למדנו שראובן דנ"ד מכל הצדדין הוא פטור מכל ההפסד אלא שכל ההפסד מוטל על שניהם ושיחלוקו שוה בשוה הן בשכר והן בהפסד וכדכתיבנא:
ומעתה אלכה לי אל הפרט האחרון דכתיבנא לעיל שאע"ג שקודם אזהרת אשת שמעון כבר היו נמכרים הנכסים הנ"ל בהקפה ללוי ויהודה ושאעפ"י כן הוכחנו שהיה חייב לשלם כל ההפסד ראובן לבדו. בהיות שהיה יכול לפטור את עצמו בנקל כיון שלא הקנה להם המיקח הנ"ל כי אם עפ"י דיבורו שמן הדין אין המיקח נקנה בדברים וכו' וכדכתיבנא:
הנה גם בפרט הלז יש לנו פתח פתוח לפטור אותו ולהוכיח שמאחר שבהבטחת דיבורו מכרם להם שהיה מוכרח לקיים דיבורו כדי שלא לעבור על דברי רז"ל. שהזהירו לו לאדם לעמוד על דיבורו. ושלא להיות ממחוסרי אמנה שכ"כ הרמב"ם ז"ל. בפ"ז מהלכות מכירה ופסקו ריב"ה ומרן בביתו ביתא יוסף בח"מ בסי' ר"ד וז"ל כל הנושא ונותן בדברים בלבד הרי זה ראוי לעמוד בדיבורו אעפ"י שלא לקח מן הדמים כלום ולא רשם. ולא הניח משכון. וכל החוזר בו בין לוקח. בין מוכר וכו'. ה"ז ממחוסרי אמנה ואין רוח חכמים נוחא הימנו וכו' ע"כ:
והגם שהרב בעל המאור כתב דה"מ בחד תרעא. אבל שבתרי תרעי אין זה ממחוסרי אמנה עיין בה"ה שם בפ"ז מהלכו' מכירה שכתב עלה שאין בזה ראיה ברורה. ושהעיקר הוא דבכל גוונא יש בדבר משום מחוסרי אמנה. ושכן הוא דעת הראב"ד והרשב"א ז"ל עכ"ל: וכ"כ מרן ז"ל שם בח"מ בשם רבינו ירוחם ושם הביא סברת כל הפוסקים שכתבו על הענין הלז. ושם פירש ראיות של כל א': וא' וכתב שכן הוא העיקר וכן פסקו בשלחנו הטהור ע"ש: וגם רמ"א ז"ל בהגהותיו שם בסוף סי' הנ"ל כתב שאעפ"י שלא נעשה שום קנין רק דברים בעלמא כל החוזר בו בין לוקח בין מוכר אין רוח חכמים נוחא הימנו ע"ש: והרב המאסף ז"ל כתב שם באות ט"ו וז"ל אמר המאסף ויראה שאין חילוק בין חוזר משום יוקרא וזולא. לחוזר בו משום הפסד וכו' ע"כ. ובאות י"ז כתב דאיסורא נמי איכא בדברים בלי מעות. ושיש לב"ד למנוע הדבר הזה ע"י שיאמרו לו שהוא עבריין וכו'. ובאות ח"י כתב וז"ל כל מי שאינו עומד בדיבורו הוא מחוסר אמנה ומותר לקרותו רשע שכ"כ מוהר"ם בתשובה העתיקוה מוהר"י קולון ז"ל בשורש ע"ז ומוהר"ם מינץ ז"ל בתשובותיו בסי' ק"ך ורבינו הב"י בטור י"ד בסי' רס"ד וכו' ע"כ ע"ש:
ובר מן דין הרב הגדול כמוהראנ"ח ז"ל בתשובותיו בסי' קי"ח הוכיח דבכל מקום שאמרו רז"ל אין רוח חכמים נוחא הימנו דאיכא איסורא ושעליו הכתוב אומר. ותהי עונותם על עצמותם ושמותר לקרותו עבריין ונסתייע מכמה דוכתי ובפרט מענין זה ע"ש. ועיין בספר פרי אדמה בח"ב דף כ"ה ע"ג הביא דין זה מהרמב"ם ז"ל ודברי מוהראנ"ח הנ"ל ונשא ונתן בכל דבריהם ובדברי כל הפוסקים ז"ל שכתבו על הענין הזה בארוכה ובסוף דבר הטלה כדברי מוהראנ"ח הנ"ל ז"ל. והסכים עמו. שבכל מקום שאמרו אין רוח חכמים נוחא הימנו דאיסורא איכא וכו' והוסיף על ראיותיו ותמה עליו דאמאי לא הביא עוד ראיה לדבריו מתשובת מוהר"י קולון ז"ל שהביא מרן ז"ל בב"י בחלק י"ד בסי' רס"ד. על מי שנדר ליתן בנו למול ע"י ראובן שאינו יכול לחזור בו וכו' ושהחוזר בו הוי ממחוסרי אמנה ושמותר לקרותו רשע וכו' כמו כן אמאי לא הביא ג"כ ראיה ממתניתין דאבות דכל שרוח הבריות וכו' רוח המקום וכו' וכל שאין רוח הבריות וכו' אין רוח המקום וכו' וכתב עלה אטו איכא איסורא יותר מזה. שבודאי אי לאו שאיסורא איכא לא הוה קתני אין רוח המקום נוחא הימנו ומכ"ש כשאין רוח חכמים נוחא הימנו וכו'. ע"כ ע"ש:
הא קמן מכמה טעמים שלא היה אפשר לו לראובן דנ"ד לפטור את עצמו ולחזור מדיבורו לבטל המקח הנ"ל ולשמוע בקול דברי אשתו של שמעון וכל זה הוא במונח שלא מכר להם אלא עפ"י דיבורו ואעפ"י כן כפי כל הנז"ל נראה שהיה מוכרח לקיים דיבורו כדכתיבנא ומכ"ש שאפשר שמכרם והקנה להם הנכסים הנ"ל כפי התנאים דשייכי לכל מקח וממכר אלא שהדברים באו סתומים בשאלה דנ"ד ויש לפרשם בכל ענין. ומ"מ חייב שמעון לקבל מעשיו של ראובן שותפו מהטעמים הנ"ל וכדכתיבנא:
ובר מן דין אשת שמעון הנז"ל לא היתה שלוחה מבעלה כדי לקבל ראובן אזהרתה. זאת ועוד שהאשה הנ"ל לא הזהירה לו שאם היה מוכר ללוי ויאודה בהקפה שהיה בריא היזקא אלא שעל הספק אמרה לו שאם ימכור וכו' ויבא הפסד שהוא יפסיד הכל ועל הספק הנ"ל הוא שלא הטה ראובן את אזנו לדבריה יען כי לא חשש לשום פסידא בראותו שכל העם היו מקיפים להם. ושחנותם היתה מלאה סחורות ועוד שלטובת השותפות נתכוון לגמור העסק ההוא באופן כי בנדון כזה אין אנו יכולין לומר שעבר על דעת שותפו כדי לחייבו בכל ההפסד מהטעמים הנז"ל דכתיבנא:
ופוק חזי מ"ש מוהרדב"ז ז"ל בחדשות בח"א בסי' ן' על ראובן שמכר לשמעון בהקפה לזמן ועדין לא משך שמעון הסחורה. ושוב נודע לראובן ששמעון היה מבזבז נכסיו: והיה ירא למסור לו הסחורה יען כשיגיע הזמן לא ימצא במה יגבה. ונשאל הרב הנ"ל. אם כופין לראובן למסור הסחורה הנ"ל לשמעון או לא והשיב הרב הנ"ל שאם לא נחברר בעדים ששמעון היה מאבד הנכסים ומבזבז יותר מדאי אלא שהוא קול בעלמא ושאין ממשות בטענת ראובן. שכופין אותו לתת הסחורה ביד שמעון כפי התנאים אשר התנו ביניהם וכו' ע"כ ע"ש:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד. שאפילו  קול בעלמא מחששת לוי ויאודה הנז"ל לא היה באותו זמן ושאדרבא כל הסוחרים היו מקיפים להם וחנותו היתה מלאה סחורות וראובן עצמו היה שותף בנכסים ההם שהקיף שאם היה שום חששא עליהם בודאי שלא היה מקיף להם כלום שהרי כל אדם חס על ממונו ואינו רוצה לאבדו בידיו ושעל הסתם כל מגמתו היה למכור סחורותיו לטובת עסק השותפות בהיות הטובה הנ"ל ג"כ לעצמו וכמו שטען שלטובת השותפות נתכוון ודאי שאין לנו כח לחייבו בכל הנזק לו לבדו כי אם שחלק כחלק יפסיד ג"כ שמעון שותפו וכדכתיבנא:
ואם תאמר שסוף סוף הוא היה גרמא בנזק הנ"ל ושאע"ג דקי"ל דגרמא בנזיקין פטור מ"מ איסורא איכא יש לומר דאף גם בזאת יש להוכיח שבנ"ד לא מבעיא דאיסורא ליכא אלא שאפילו תרעומת ליכא נגד ראובן דנ"ד שמלבד כל הטעמים הנז"ל דכתיבנא מצינו למוהר"ם אלשיך שהביא בתשובותיו בסי' ס"ו בשם הריב"ש ז"ל על ראובן שראה שתפסו את שמעון למיתה מצד המלכות. וכדי להציל ממונו שלא יקחוהו המלכות לקח תפיסה מלאה חפצי זהב מביתו של שמעון והחביאה בבית לוי וכשנודע הדבר למלכות הפסידו ממון לוי על שהיה בביתו ממון שמעון שהיה ממונו למלך וכו' וכתב על זה הריב"ש ז"ל. כי ראובן פטור יען שלא נתכוון כי אם לעשות מצוה ולא להפסיד את לוי ושאפילו תרעומת אין לו ללוי על ראובן וכו' ע"כ ע"ש:
אם כן דון מינה במכ"ש לנ"ד שאם התם שראובן לא נתכוון לטובתו של לוי עצמו אלא לטובתו של שמעון ואפילו הכי פסק הרב הנ"ל ז"ל דלית ליה ללוי אפילו תרעומת על ראובן מכ"ש הכא בנ"ד שלטובת עסק השותפות נתכוון ראובן ש שאין לו לשמעון שותפו עליו אפילו תרעומת והדברים הם פשוטים וכדכתיבנא:
זאת תורת העול"ה והיוצא מכל הני מילי מעליותא דכתיבנא שראובן דנ"ד יצא זכאי בדינו ושלא מיקרי שעבר על דעת שותפו: ולכן כל ההיזק שבא או יבא מחמת מכירת הנכסים הנז"ל ללוי ויהודה על שמכרם בהקפה יחדיו יחלוקו. ואין לו לשמעון דנ"ד נגד ראובן שותפו אפילו תרעומת כי כל מה שעשה בעסק השותפות הנז"ל לטובתם נתכוון וכפי מה שהוכחנו בכל הפרטים הנז"ל שלא נמצא בו עון אשר חטא וכדכתיבנא כל זה נלע"ד אם יסכים בדבר הרב מריה דאתרא נר"ו וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד הצעיר החותם פה אמשטרדם יע"א נשלם ונגמר בכ"ח אלול התקמ"ו:
הצעיר יעקב די טוור:
בבית ובדפוס יתמי מר' יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב פינקי ביהרט פר בייא עש צווייאטי וויאי גאט