שאלה ראובן חלה את חליו אשר ימות בו וכדי שלא תזקק אשתו ליבם צוה לסופר ולעדים שיכתבו ויתנו גט לאשתו ובעוד שהסופר כותב הגט נטרפה דעתו של ראובן כל זמן הכתיבה והחתימה אבל לא נתנו הגט עד אחר שהבריא השתא איבעיא לן מי הוי גט כשר או לא מי אמרינן הואיל ונבעת בשעת כתיבה וחתימה הוי גט פסול דהא קיימא לן כר' יוחנן דאמר אין כותבין אלא לכשישתפה או דילמא הואיל ובשעת נתינה היה בריא הרי זה גט כשר שהרי כתב הרמב"ם ז"ל ואם כתבו ונתנו קודם שיבריא הרי זה פסול משמע מדבריו שאם נתנו אחר שהבריא אע"פי שבשעת כתיבה נבעת הרי זה גט כשר יורנו הדין להיכן נוטה ומהת"מש אכי"ר:
תשובה תנן בראש פרק מי שאחזו (גיטין דף ס"ז ע"ב) אמר כתבו גט לאשתי ואחזו קורדייקוס וחזר ואמר אל תכתבו אין בדבריו האחרונים כלום: ובגמרא (דף ע' ע"ב) אמר ר' שמעון בן לקיש כותבין ונותנין גט לאלתר ורבי יוחנן אמר אין כותבין אלא לכשישתפה מאי טעמא דריש לקיש דקתני אין דבריו האחרונים כלום ור' יוחנן אמר לך אין דבריו האחרונים כלום דלכי מחציל לא צריך למיהדר אימלוכי ביה ולעולם אין כותבין אלא לכשישתפה במאי קמפלגי ריש לקיש מדמי ליה לישן ורבי יוחנן מדמי ליה לשוטה ורבי יוחנן נמי לידמייה לישן ישן לאו מחוסר מעשה האי מחוסר מעשה וריש לקיש נמי לידמייה לשוטה שוטה לאו סמיה בידן האי סמיה בידן בשרא סומקא אגומרי וחמרא מרקא והקשו ומי אמר רבי יוחנן הכי והאמר רב יהודה אמר שמואל שחט בו שנים או רוב שנים ורמז ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו ותניא ראוהו מגויד או צלוב על הצליבה ורמז ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו ותירצו הכי השתא התם דעתא צילותא היא וכחישותא הוא דאתתילה ביה הכא דעתא שגישתא היא ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י ז"ל קורדייקוס שם שדה השולטת כשותה יין הרבה מגיתו:   כותבין ונותנין גט לאלתר. ואפילו בתוך חליו הואיל ואמר קודם לכן ולא אמרינן שוטה הוא ואינו יכול לגרש: אימלוכי ביה ליטול רשות: האי מחוסר מעשה שצריך רפואה בשרא סומקא אגומרי: לאו סמיה בידן אין סם רפואתו בידינו: מגויד. מחותך בחתיכות לשון גודו אילנא: צילתא. בלולה היה דעתו אלא שכחש כחו מלהוציא דבר בפיו: שגישתא. תרגום של מהומה כלומר דעת מבולבלת עכ"ל:
ופסקו כל הפוסקים כרבי יוחנן שאין כותבין אלא לכשישתפה ומפשט השמועה נראה שאם כתבו ונתנו הגט בעוד שהחולי עליו שהוא בטל שהרי רבי יוחנן השוה דינו לשוטה וכבר ידענו שכל מעשה שוטה אין בו ממש ואינו יכול לגרש וכן כתבו כל הפוסקים שדברו בפירוש על ענין זה זולת הרמב"ם ז"ל שפסק בפרק ב' מה' גרושין שהגט פסול וז"ל שם אמר כשהוא בריא כתבו ותנו גט לאשתי ואחר כך נבעת ממתינין עד שיבריא וכותבין ונותנין לה ואין צריך לחזור ולהמלך בו אחר שהבריא ואם כתבו ונתנו קודם שיבריא הרי זה פסול: והוא ז"ל למדנו בפרק עשירי מהלכות אלו שכל מקום שכתב פסול בגט ר"ל שהגט כשר מן התורה ופיסולו הוא מדבריהם ז"ל והקשה עליו הרב בעל כסף משנה וז"ל יש לתמוה דבגמרא משמע דבטל הוי דאמרינן דרבי יוחנן מדמי ליה לשוטה וכל ענייני שוטה לית בהו מששא ואפשר דכיון דריש לקיש אמר כותבין ונותנין לאלתר משום דמדמי ליה לישן לית לן לפלוגי בינייהו כולי האי דלרבי יוחנן אם כתבו אינו כלום ולריש לקיש כותבין לכתחילה ומסתיין דנימא דלרבי יוחנן אם כתבו ונתנו (פסול)  ואכתי קשה דבגמרא  אמרינן דטעמא דריש לקיש באחזו קורדייקוס  משום דסמיה בידן  כלומר שרפואתו בידינו  כדאיתא בגמרא ומשום  הכי מדמה ליה לישן ולא לשוטה משמע דהיכא דלאו סמיה בידן כגון שאר אחוזי רוח רעה זולת קורדייקוס מודה ריש לקיש דלשוטה מדמינן ליה וכיון שכן אפי' לריש לקיש אם  כתבו ונתנו קודם שיבריא אינו כלום ואם כן הוה לרבינו לפרש דבדסמיה בידן הוא אבל היכא דלאו סמיה בידן הוא בטל נמי הוי ועוד שלא הזכיר רבינו קורדייקוס אלא מי שהיה רוח רעה מבעתתו ורוב המבועתים מרוח רעה לאו סמייהו בידן וצריך עיון עכ"ל: ותמהתי על הרב המגיד איך הסתיר פניו והעלים עיניו מן הקושי הזה ולא הרגיש בו גם נפלאתי על הראב"ד ז"ל איך לא השיגו בזה אשר על כן חשבתי שיש דרך אחרת להרמב"ם ז"ל בפירוש הלכה זאת לא שיערה הרב יגעתי ומצאתיה בדברי האחרונים ז"ל והיא דרך ישר לפני איש וקודם אפרש דברי הרמב"ם ואח"כ אשיב על דברי הרב בעל כסף משנה:
דע שדעת הרמב"ם הוא שכל איש שהוא שלם בשכלו ודעתו בלולה וצוה לסופר ולעדים שיכתבו ויתנו גט לאשתו אף על פי שאחר כן נתבלבלה דעתו ושכלו בלתי שלם וכתבו ונתנו גט לאשתו בעת שנתקלקל הרי זה גט כשר מן התורה כיון שבשעת הצוואה היה שפוי בדעתו הרי זה כמי שממנה שליח ששלוחו נכנס במקומו אלא שהחכמים ז"ל פסלוהו כדי שלא יטעו ויאמרו שוטה בן גרושין הוא ולפיכך נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש במי שצוה לכתוב גט לאשתו ואחזו קורדייקוס שאמר ר' שמעון בן לקיש כותבין ונותנין לאלתר פי' בעוד שהחולי עליו ואינו דומה לשוטה עד שנחוש שלא יטעו בו כי זה רפואתו ידוע והנו בידינו כמו שהוזכר בגמרא והרי זה כמי שישן  ור' יוחנן אמר אין כותבין אלא לכשישתפה ואינו דומה לישן יען כי הוא מחוסר מעשה רפואתו הרי זה כמי שנשתטה ויעיד על הביאור הלז הברייתא שהקשו ממנה לרבי יוחנן שאמרה שחט בו שנים או רוב שנים ורמז ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו ותניא ראוהו מגויד או צלוב על הצליבה ורמז ואמר כתבו גט לאשתי הרי אלו יכתבו ויתנו והיתה התשובה בזה הכי השתא התם דעתא צילתא היא וכחישותא הוא דאתחילה ביה הכא דעתא שגישתא היא ואם היה אמת שכל שכתבו בעודו מבולבל שאינו גט כלל איך התירה הברייתא לכתוב לנשחט ולמגויד ולצלוב שאף על פי שדעתם צלולה ומסיבת חולשה אינן יכולים לדבר מי יאמת לנו שכל משך זמן הכתיבה היו שלמים בדעתם ושכלם בלתי מבולבל באמת שהוא לדעתי קרוב לנמנע והיה אם כן לחכמים לפסול גט כזה או להצריכם בדיקה לראות אם נעדר שכלם אלא ודאי שדבר נראה לעינים הוא שהאמת כמו שאמרנו שכל פסולין אלו הם מדבריהם ז"ל והם ראו לפסול במי שאחזו קורדייקוס שדעתו מבוהלת ומבולבלת משום שדומה שוטה ולא גזרו כמו כן אצל המגויד והצלוב כי על הרוב דעתם בלתי מבולבלת ונעדר הדבור מהם מחמת רוב החולשה:
ואין לאומר שיאמר כי אף שנודה שהוא כממנה שליח ששלוחו נכנס במקומו היינו דוקא כל זמן ששכלו בלתי מבולבל והוא שפוי בדעתו אבל אחר שנטרפה דעתו ושכלו בלתי שלם כבר פסק שליחותו מן התורה ולפיכך אם נכתב הגט בעודו מטורף הרי זה בטל כי אין שליחות לשוטה אי אפשר לומר כן והסברא הישרה תמאנהו שאם כן איך התיר ר' יוחנן לכתוב מיד כשיתרפא בלתי נטילת רשותו הלא כבר פסק ונתבטל שליחותו כשנשחטה ולפי זה היה לו להצריך לבעל לחזור ולצווח לסופר לכתוב ולעדים לחתום כי העקר אצלינו שכל גט שנכתב זולת צווי הבעל הרי זה בטל אלא ודאי שלא פסק כח שליחותו מן התורה ולפיכך התיר ר' יוחנן לכתוב כשיתרפא בלתי ידיעת הבעל כי נוי הראשון במקומו עומד:
ומעתה נבוא להשיב על דברי הרב ז"ל על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון מה שכתב דבגמרא משמע דהגט בטל משום דר' יוחנן מדמה ליה לשוטה כבר נתישב במה שכתבנו והראינו פנים שמדברי הגמרא נראה הפך זה ר"ל שהגט פסול ומה שהקשה עוד דבגמרא אמרינן דטעמא דר"ל וכ"ו עד מודה ריש לקיש דלשוטה מדמינן ליה וכיון שכן אפילו לריש לקיש אם כתבו ונתנו קודם שיבריא אינו כלום איני מבין קושייתו זאת כי לא ידעתי מה בא לחדש בדבריו אלו כי הנה קושייתו זאת השניה היא הראשונה בעצמה שהרי כל אחוזי רוח רעה זולת קורדייקוס מודה ר"ל לר"י דלשוטה מדמינן להו ולר"י כולהו לשוטה מדמינן להו אם כן כל קושיותיו נולדו מסיבת דמותם המבועתים לשוטה ומה יתרון מבא בדמיון ריש לקיש מדמיון ר' יוחנן כי התשובה שתירצנו לדעת ר' יוחנן היא עצמה נתרץ לדעת ריש לקיש: עוד הקשה ואם כן הוה ליה לרבינו לפרש דבדסמיה בידן הוא (פסול) אבל היכא דלאו סמיה בידן בטל נמי הוי ועוד שלא הזכיר רבינו קורדייקוס וכ"ו הרבה יש לתמוה על דברים אלו וכמעט אני מאמין שלא יבאו מפיו מעולם כי כבר כתבנו שהרמ"בם וכל הפוסקים פסקו כר' יוחנן וחלוק זה ר"ל בין סמיה בידן לשאינו בידן לא שמענוהו לר"י אלא לריש לקיש ואיך יזכיר הרמב"ם חלוק זה כיון שלא נזכר בדברי כי לדעתו אין שום הבדל ביניהם ומטעם זה לא הזכיר הרמב"ם ז"ל בדבריו קורדייקוס כי כל המבועתים שוים הם לר' יוחנן כיון שמחוסרים מעשה הרפואה ובזה נשארו דברי הרמבם נכונים בטעמם ואין בהם נפתל ועקש:
אמנם הרב ז"ל הלך לשיטתו ומכח קושיותיו ס חלק בשולחנו בין חולה שרפואתו בידינו לשאינו בידינו שכן כתב בסי' קכ"א ז"ל היה בריא בשעה שצוה לכתבו ואח"כ אחזו החולי אין כותבין אותו בעודו בחליו ואם כתבוהו ונתנוהו קודם שיבריא אם הוא חולי דסמיה בידן הרי יזה פסול ואם לאו אינו גט עכ"ל:. ודבריו תמוהים בעיני כי מה שחלק בין סמיה בידן לשאינו בידן הם דברי עצמו כי לא ראינו לשום פוסק שכתב כן כי כולם השוו מדתם כי הנה הר"אש ובנו ז"ל פסקו שהגט בטל בלא שום חלוק וכמו כן הרמב"ם ז"ל פסלו בלא חלוק והדין עמהם כי ר' שמעון בן לקיש הוא בעל החלוק הזה אבל לא ר יוחנן כמו שהוכחנו ועוד שהוא סותר דברי עצמו שהרי כתב בב"י בסי' זה בזה הלשון וליכא למימר דהא דלא בטל אחיזת קורדייקוס את דבריו הראשונים היינו דוקא היכא דסמיה בידן דומיא דקורדייקוס אבל היכא דלאו סמיה בידן יבטל דהא ד' ר' יוחנן דק"ל כותיה לא מפליג בהכי דכיון דמחוסר מעשה לשוטה מדמינן ליה ע"כ הרי הודה שחלוק זה אינו לדעת ר"י ומפני כל זה הוצרכנו לנטות מדבריו ומפסקו בפעם הזאת כמו שיתבאר במה שיבוא בג"ה:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל ואת נבוא להגיד דעתנו על הנושא אשר נשאלנו עליו ונאמר כי לכאורה נראה שגט זה כשר כיון שבשעת הצווי ובשעת הנתינה היה שלם בדעת ודומה למה ששנינו בפ' המביא תניין (גיטין דף כ"ג) הכל כשרין להביא את הגט חוץ מחרש שוטה וקטן וכו' אבל פקח ונתחרש וחזר ונתפקח פקח פתוח ונסתמא וחזר ונתפתח שפוי ונשתטה וחזר ונשתפה כשר זה הכלל כל שתחילתו וסופו בדעת כשר ע"כ וכן פסקו כל הפוסקים ויראה שה"ה לעניננו שגם כן היה תחילתו וסופו בדעת ויראה לדקדק כן מדברי הרמב"ם כמו שכתב החכם השואל כי כיון שכתב ואם כתבו ונתנו קודם שיבריא הרי זה פסול משמע אם נתנוהו אחר שהבריא אע"פי שנכתב בעודו בחליו הרי זה כשר:
אך אחר שהתישבנו והסתכלנו בדבר כראוי נראה שאין הדבר כמו שחשבנו כי מצאנו בגמרא ירושלמית שאמרו שם נתן לה את גיטה ואמר לא יהא גט אלא למחר ונעשה קורדייקוס תפלוגתא דר' יוחנן ודריש לקיש ע"כ הורו לנו בדברים האלה לפי מה שאחשוב כי גם בזמן נתינת הגט נחלקו וביאור זה כי מה שאמר בגמרתנו אין כותבין אלא לכשישתפה רצה בזה שאין כותבין בעת שטותו כדי שיהיה מוכן ומזומן ליתנו אחר שיתרפא וגם אם נכתב בעת שדעתו צלולה ואח"כ נטרפה דעתו אין נותנין אותו כי מחלוקתם תלוי בשני הזמנים בין בזמן הכתיבה בין בזמן הנתינה וכשם שאנו אומרים שאם גמר הגט היה בעת קלקולו אע"פי שנכתב בעת שהוא שפוי שאינו כשר לדעת ר' יוחנן כמו כן אם נכתב בעת שטותו אע"פי שבשעת הנתינה היה שלם בדעתו אין זה גט כשר ובברור מצאתי כן להר"אש ז"ל בתשובותיו כלל מ"ה סי' י"ח ששאלו ממנו על שכיב מרע שצוה לסופר ולעדים שיכתבו ויתנו גט לאשתו ולא הספיק הסופר והעדים לחתום עד שנטרפה לו השעה אבל קודם שמת נתנו לה הגט והשיב זו היא שאלתך ולא בררת אם בשעה שנתנו לה הגט חזר לדעתו ונשתפה או שמא היה מטורף בשעה שנתנו לה הגט לכן אני צריך לברר לך כל הצדדין אם היה מטורף בשעת נתינת הגט ליד האשה לית דין צריך בשש דאינו גט דבעינן שיהא שפו בדעתו בשעת נתינת הגט כדתנן בפרק מי שאחזו וכו' אפילו חזר דעתו ונשתפה בשע' נתינת הגט כיון שבשעת כתיבה וחתימה היתה דעתו מטורפת אינו גט כדתנן וכו' וכתב ר"י בעל התוספות וצריך ליזהר בש"מ שצוה לכתוב וליתן גט שתהא דעתו מיושבת עליו אף בשעת הכתיבה וכו' הילכך אפילו היה שפוי בשעת נתינה כיון שבשעת כתיבה וחתימה היה מטורף אינו גט וזקוקה ליבם עכ"ל לעניננו:. הרי מבואר שדעתו ז"ל כי כל גט שנכתב בעוד שהבעל מטורף אע"פי שבשעת הנתינה חזר לדעתו הרי זה גט בטל וכתב הרב"י בסי' הנ"ל והיכא שנתברר לנו שהיה מטורף בשעת צווי או בשעת כתיבה וחתימה בטל הוא לכולי עלמא ע"כ: אם כן לפי דבריו ז"ל לא מצאנו חולק בזה וגם דעת הרמב"ם נכלל בדבריו (אלא שמ"ש שהגט בטל אינו מדוקדק כי לפי דעת הרמב"ם אינו אלא פסול) ועוד כי ראוי לנו לקרב הסברות ולהרחיק המחלוקת בכל יכולתנו כי כן השרישונו הקדמונים ז"ל באמרם אפושי מחלוקת לא מפשינן:
ואם אולי יקשו עלינו כי לפי זה היה ראוי הרמב"ם ז"ל לסדר דבריו באופן אחר ולהשמיענו חדוש והיה לו לכתוב ואם כתבו קודם שיבריא אע"פי שנתנוהו אחר שהבריא הרי זה פסול לזה נשיב ונאמר שהרמב"ם ז"ל נשמר בלשונו וסידר דבריו באופן היותר נאות שאם היה כותב כן היינו טועים ומבינים מדבריו שבענין זה אינו אלא פסול לפי שהנתינה היתה בשעת הכושר אבל אם הנתינה היתה גם כן בעת שטותו הנה יהיה גט זה בטל לפי שנכתב ונתן בשעה שהיה מטורף לכך כתב ואם כתבו ונתנו קודם שיבריא הרי זה פסול כלומר אפילו היתה הכתיבה והנתינה בשעת בלבול שכלו אינו אלא פסול כנ"ל:
הנה למדנו ממה שכתבנו שלפי דעת הר"אש ז"ל גט זה בטל הוא ואם נשאת בו תצא והולד ממזר ולא נפסלה בו מן הכהונה ובמקום יבם חולצת או מתיבמת וכפי דעת הרמב"ם ז"ל אינו אלא פסול ואם נשאת בו לא תבא והולד כשר ונפסלה בו מן הכהונה מדין תורה ובמקום יבם חולצת ולא מתיבמת וצריך עיון וישוב הדעת איך נפסוק לענין הלכה ופסק הרב בשולחנו אינו נכון בעינינו וכבר הקשינו במאמרנו זה מה שיש להקשות על דבריו ואף על פי שדברי הרמב"ם נראים נכונים כפי קוצר שכלנו הנה הר"אש ובנו גם הרי'"אז הובאו דבריו בספר שלטי הגבורים סוברים שהגט בטל ומי הוא אשר יערב לבו להכריע בין חכמים מובהקים כאלו ולהכניס עצמו בספק איסורי תורה והרב בעל בית חדש כתב שהנכון לפסוק כדברי הרמב"ם ז"ל כיון שאינו מפורש בדברי ר' יוחנן אם הגט בטל או אם פסול הוא לבד ולכך אין לנו להקל מסברת לבנו ובמחילה מכבודו אין הדבר כמו שחשב כי גם כפי דעת הרמב"ם ז"ל יש קולא כי כל גט פסול אם נשאת בו לא תצא אשר על כן נראה לנו לבאר דרך מסולק מכל הספקות והוא כי כל גט שנכתב בעת שהבעל מבולבל ומטורף בין אם רפואתו ידוע לנו והוא בידינו בין איננו בידינו אע"פי שאח"כ נשתפה דעתו וחזר לשכלו ונתנוהו בזמן שדעתו צלולה תהיה אשה זו ספק מגורשת ובזה חששנו לדעת כולם וסלקנו עצמנו מכל הספקות וכן הסכימו האחרונים ז"ל ודבר ידוע שכל ספק מגורשת אם נשאת תצא והולד ספק ממזר ונפסלה בו מן הכהונה ובמקום יבם חולצת ולא מתיבמת:
אמנם עדיין חל עלינו חובת ביאור המשנה אשר הבאנו למעלה שבפירוש אמרה זה הכלל כל שתחילתו וסופו בדעת כשר וצריכים אנו לדעת מה בין זה לנושא שאלתנו אשר גם שם היה תחילתו וסופו בדעת שהרי בזמן הנתינה כבר חזר לדעתו אך אם נדקדק היטב נמצא הפרש והבדל עצמי ביניהם והוא כפי מה שאגיד לך דע שכתיבת הגט הוא דבר עיקרי אי אפשר בשום פנים לגרש זולתו ולפיכך צריך שיהיה הבעל שלם בדעתו בזמן הצוואה והכתובה והנתינה אבל שליח הגט אע"פי שנשתטה בנתים כיון שהיה שלם בשכלו בשעה שמנוהו שליח ובשעה שעשה שליחותו כבר חזר לדעתו הרי זה כשר ואין חוששין למה שנשתטה בנתים כי בעת שטותו לא עשה שום שליחות לכשיפסל בו וזה דומה ממש למה שכתב הרב בית יוסף בסי' הנ"ל שאם אירע שנתקלקל בין כתיבה לנתינה ונתנוהו לאחר שנשתפה הרי גט כשר כן דקדק הרב נ"ל מדברי הר אש והר"ן והגהות ושאר פוסקים ועוד הוסיף וכתב שאם התחילו לכתוב ונתקלקל והניחו מלכתוב עד שנשתפה ואח"כ גמרו הכתיבה כתב שנראה לו שכשר:
הכלל העולה מדברינו הוא שכל גט שנכתב בעת שנתקלקל הבעל ונטרפה דעתו בין אם הוא חולי שרפואתו בידינו בין איננו בידינו הרי אשה שנתגרשה בגט זה ספק מגורשת ואע"פי שכבר חזר לדעתו בעת הנתינה זה הוא מה שנראה לנו בענין זה ונשאל מהעוזר האמיתי ידריכנו לעבודתו ויאיר עינינו בתורתו ויצילנו משגיאות אכי"ר: נשלם ונגמר ביום שמונה לחדש אדר שני בשנת ובסדר צו את אהרן ואת בניו לאמר זאת תורת העולה לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן י"ץ:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: **(בדברי הרב בעל כסף משנה נדפס בטעות מלת אינו כלום וצריך להגיה ולכתוב במקומו פסול וכן הוא בבית יוסף טור אבן העזר סי' קכ"א:)**