שאלה ראובן הדר בציפורי. היה לו שפחה כנענית. אשר היא משועבדת לו. קנין הגוף מדינא דמלכותא ולעת זקנתה. פייס את אדוניה לשחררה בגט שחרור. כי רצתה להתייהד. וראובן נתרצה לה אבל לא היה יכול לשחררה במקומו. מפני הטעמים הכמוסים אתו.
הקנה את שפחתו לשמעון קרובו הדר בטבריא שטר מתנה בקנין גמור עפ"י התורה ושלח את שפחתה לטבריא לבית שמעון ובעודה השפחה בדרך קדם ראובן. ושלח לשמעון שטר המתנה. וגם במכתב כתב אליו. הנה שלחתי אליך את השפחה. עשי לה הטוב בעיניך. אך דע לך אחי. כי השפחה הזאת רוצה להתייהד. ואני מפוייס הייתי בזה. אכן לא יכולתי עשות רצונה. מלמד שהמקום גורם. ואני מחלה פניך. שתעשה למעני לשחררה. ואנכי היודע שתעשה רצוני. כי אנשים אחים אנחנו. ושמעון כתב לראובן. קבלתי שטר המתנה. ואי אפשי במתנה כזו. כי הלא ידעת אם לא שמעת דהמשחרר עובר בעשה. דלעולם בהם תעבודו. ואע"פי שיש כמה טעמים וסמוכות. שהמשחרר אינו עובר בזמן הזה. איני רוצה בכך. א הכניסני לידי תגר זה. וראובן השיב לו שאם הוא חושש שלא לעבור בעשה. הנה סמיה בידיה. כי הוא יקנה השפחה ללוי אהובו העומד שם. מתנה גמורה. ומובטח בו שישחררנה. ושלוי מרוצה בכך. אמנם שמעון שהוא יודע ספר אומר. כי כיון שהוא מעיקרא לא נתרצה במתנתו שאמר אי אפשי בה לא קנאה. וחזרה ברשות ראובן. וכיון שכן. איך יוכל הוא להקנות לאחר. דבר שאינו שלו. כיון שמעיקרא לא זכה בה. וראובן אומר. כ"א היה שמעון אומר. אי אפשי במתנה זו לבד. בודאי שהיתה המתנה בטילה. אבל מכיון שנתן טעם לדבריו. על מה שהיה מסרב. שהוא מפני שכתב לשחררה. והוא אינו רוצה לעבור על ד"ת. השתא שחוזר ראובן לומר לו. שהוא אינו רוצה להעבירו על דעתו. ומבטל דיבורו. אשר דיבר אליו בתחילה לשחררה הרי חזרה המתנה למפרע. ועל עומדה יעמוד. וזכה הוא בה. שהרי אם לא היה כותב לו. על ענין שחרור. לא היה מסרב. ואומר אי אפשי בה. ונמצא עכשיו שהיא קנויה לשמעון. שנתרוקנה ממנו. שעבוד השפחה לגמרי. וא"כ איך יוכל הוא להקנותה לאחר. מאחר שכבר יצאת מרשותו. יורנו המורה לצדקה. למי משניהם משועבדת השפחה. לשמעון או לראובן. כדי שיוכל להקנותה לאחר ושכ"מה:
תשובה דברי השאלה הנז"ל. סתומים וחתומים הם. כי לא פורש. אם כשכתב שמעון לראובן. מקבלת שטר המתנה ואמר לו אי אפשי במתנה כזו. היתה תיכף ומיד לקבלת שטר המתנה וכתבו הנ"ל של ראובן. וקודם הגעת השפחה הנ"ל ברשותו. או אם מתחילה. כשקיבל שטר המתנה הנ"ל שתק ואחר עבור זמן מה כתב לו כדברים האלה הנזכרים בשאלה. ובהיות שנמצאו כמה חילוקי דינים בנדון כזה. והדין משתנה אם יהיה באופן זה או באופן אחר לכן הוכרחתי לכתוב חילוקי הדינים השייכים בנדון כזה ומשפטם. ולראות לאיזה מהם דומה נ"ד. כדי לבוא אח"כ אל תכלית משפט שאלתינו: וזה החילי. בעזרת צורי וגואלי:
דבר פשוט הוא ומפורש בהרבה מקומות מהתלמוד דהנותן מתנה לחבירו. שאין המקבל זוכה בה אלא בא' מן הדרכים. שהקונה זוכה בהן במקחו כדפירש הרמב"ם ז"ל. בפ"ג מהלכות זכיה הלכה א' ומרן בח"מ סי' רמ"א ע"ש:
ובהיות שאנן איירינן בנ"ד כפי המוצע בשאלה. שראובן הקנה שפחתו לשמעון קרובו. בשטר מתנה ובקנין גמור עפ"י התורה וכו'. לא נעמוד על הפרט הלז. כיון דהעתק שטר המתנה. לא בא לפנינו כדי לדייק בה אם נעשה כהוגן או לא ונאמר דעל הסתם. הכל נעשה כהוגן. ושהקנה לו את השפחה הנ"ל. עפ"י הדרכים שלימדונו רז"ל. עפ"י התורה:
אבל כל זה איננו שוה. ואיננו מועיל אלא כדי שלא יחזור בה הנותן אבל לא כדי להכריח למקבל המתנה לזכות בה בע"כ שכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות זכיה הלכה ד' וז"ל המזכה לחבירו במתנה וכו' כיון שהחזיק בה וכו זכה חבירו אע"פי שלא הגיע המתנה לידו: ואין הנותן יכול לחזור בו אבל המקבל ידו על העליונה אם רצה מקבל ואם לא רצה אינו מקבל שזכין לו לאדם שלא בפניו. ואין חבין לו אלא בפניו. וזכות הוא לו שתנתן לו מתנה אם ירצה אבל אם לא ירצה אין נותנין מתנה לאדם בעל כרחו עכ"ל:
וכתב עלה ה"ה וז"ל. זה פשוט ומבואר בפ"ק דגיטין. שהמזכה אינו יכול לחזור בו. וכן יתבאר לפנינו שהמקבל ידו על העליונה וכו'. וכתב הרמב"ן ז"ל מהא שמעינן דכי אמרינן דזכין לו לאדם. דוקא כשנתרצה כששמע אבל אם לא נתרצה כששמע לאו ע"כ ע"ש: וכן פירש רש"בם ז"ל. בפ' יש נוחלין דף קל"ו שאם מתחילה כשמסרו לו השטר או המתנה צווח ואמר אי אפשי בה דלא קנה שאין מזכין לו לאדם בעל כרחו. דחוב הוא לו. דכתיב ושונא מתנות יחיה: כדאמרינן באלו טרפות ע"ש:
וכן פסקו הטור ומרן ז"ל בח"מ סי' רמ"ה ע"ש: וכתב עלה הסמ"ע וז"ל. זכה המקבל. דזכין לאדם שלא בפניו. ואם אינו רוצה אינו מקבל כגון שיש במתנה עבדים והיה צריך לפרנסן אי נמי משום דלא ניחא ליה במתנות. דכתיב ושונא מתנות יחיה וכמ"ש בסי' רמ"ט וכו' ע"כ ע"ש:
וכן הביא הר"ב כנה"ג בסי' רמ"ג. בהגהת הטור אות א' בשם הר"ב משפטי שמואל דלא אמרינן זכין לאדם וכו' אלא כשאין באותו זכות צד חובה. ושהרבה כמה ראיות לזה וכו' ט"כ ע"ש: ועיין בהרשד"ם ז"ל. בחלק י"ד סי' קל"ז ע"ש כי זה פשוט ומוסכם הוא מכל הפוסקים ז"ל ודוק:
אבל אם מתחילה. כשבאת המתנה לידו של המקבל זכה בה ושתק ואח"כ חזר בו. ואמר איני רוצה בה או איני מקבלה וכו'. בנידון כזה כשם שאין הנותן יכול לחזור בו כך המקבל אינו יכול לחזור בו אחר שזיכה בה. וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות זכיה ומתנה הלכה ב'. וזו היא מימרא מפורשת במסכת גיטין בריש פ השולח ד' ל"ב וז"ל. אמר רבא בר אבוה מקבל מתנה שאמר לאחר שבאת מתנה לידו מתנה זו מבוטלת תיבטל אי אפשי בה לא אמר כלום ע"כ: ופירש"י ז"ל וז"ל לא אמר כלום וזוכה בה בעל כרחו ואם יש לו ב"ח. גובה אותה בשבילו: לפי שכל הלשונות הללו לשון עתיד הן והואיל וקבלה אינו יכול לחזור בו וכן כתב הטור ז"ל בח"מ סי' רמ"א ומרן ז"ל בשלחנו הטהור בסי' הנ"ל ע"ש: וכדהוכיח מעלת א"א מ"ו זלה"ה בחיבורו מים רבים בח"ד סי' ל'. שכל זמן שהמקבל שתק. כשנתנו לו המתנה הרי זה כמי שקיבלה מדעתו: לפי שהשתיקה כהודאה דמיא וכו'. והוכיח עוד שם. שאע"פי שהמקבל החזיר שטר המתנה לנותן וגם עשה לו מחילה שלא נתבטלה המתנה בכך ואינו מועיל כלום חזרת השטר מתנה וגם המחילה לא מהני דמאחר שכבר זכה בה. בא' מהקניינים. אין יוצא מתחת ידו עד שיחזור ויקננה להנותן בא' מהקנינים וכו' ע"כ ע"ש:
והכי מסקינן בב"ב בפ' יש נוחלין דף קל"ז וז"ל. אמר רב יהודה אמר שמואל הכותב נכסיו לאחר ואמר הלה אי אפשי בהן קנה. ואפי' עומד וצוח ור' יוחנן אמר לא קנה אמר ר' אבא בר ממל ולא פליגי כאן בצווח מעיקרא. כאן בשותק מעיקרא ולבסוף צווח עכ"ל ופי' רש"בם ז"ל וז"ל. כאן בשתק ולבסוף צווח. קנה. כיון דקיבל בשתיקה נתרצה לזכות במתנה. ומאחר שזכה אין מועיל כלום להוציאה מרשותו במה שאמר אי אפשי במתנה זו עד שיתננה במתנה לאחרים או שיפקירה עכ"ל: וכן הוכיח מוהר"ם גלאנטי זלה"ה בס' שו"ת שלו סי' י"ב ע"ש ודין זה פשוט הוא ומוסכם מכל הפוסקים והאריכות בו הוא ללא צורך ודוק:
ואם זיכה לו המתנה ע"י אחר בפניו והוא שתק כשמסרו את השטר או הקנו בק"ס לאחרים לצרכו. וכשבאו למסור לו את השטר התחיל צווח בנדון כזה באנו למחלוקת רשב"ג ורבנן דאיתיה נמי התם. בסוף פ' יש נוחלין בדף קל"ח דתניא הכותב נכסיו לאחר והיו בהן עבדים ואמר הלה אי אפשי בהן אם היה רבן שני כהן הרי אלו אוכלין בתרומה. רש"בג אומר כיון שאמר הלה אי אפשי בהן. כבר זכו בה יורשין והוינן בה ות"ק אפי' עומד וצווח אחר רבא ואיתימא ר' יוחנן בצווח מעיקרו דכ"ע לא פליגי דלא קני שתק ולבסוף צווח דכ"ע לא פליגי דקני כי פליגי שזיכה לו ע"י אחר ושתק ולבסוף צווח דת"ק סבר מדשתיק קנינהו והאי דקא צווח מהדר הוא דקא הדר ביה ורשב"ג סבר. הוכיח סופו על תחילתו והאי דלא צווח עד השתא דסבר כי לא מטו לידי. מאי אצווח עכ"ל: ופירש שם רשב"ם וז"ל והיו בהן עבדים ומתוך כך צווח שאינו רוצה לזון העבדים דאפי' למ"ד יכול הרב לומר לעבד עשה ואיני זנך אפי' הכי לא ניחא ליה לעשות כן וכו' עכ"ל:
ולענין הלכה בהאי פלוגתא. רשב"ם ז"ל פסק שם דהלכתא כרבנן דהא דקיימא לן הלכה כרשב"ג במשנתינו היינו משנה אבל ברייתא לא אלא הלכה כרבנן דמשנתינו מתני' משמע וכו' עכ"ל:
אבל הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות זכיה כתב שהוא ספק לפיכך אם קדם אחר וזכה בהן לעצמו אין מוציאין מידו וכו' ואם חזרו הבעלים הראשונים ותפשום מיד זה שזכה בהם אין מוציאין מידם וכו' ע"כ: וה"ה ז"ל כתב דטעמא שכתב הרמב"ם ז"ל שהוא ספק מכח האי סוגיא דאמרינן בפ' השוחט על השוחט את הבהמה. ואח"כ חשב עליה לזרוק דמה ולהקטיר חלבה לע"ז זה היה מעשה ולא אמרו בה לא איסור ולא היתר לא אמרו בה איסור משום כבודן דרבנן ולא היתר משום כבודו דרשב"ג שהביאו התם האי סוגיא דהכותב נכסיו לאחרים והיו בהם עבדים וכו' דסבר הוכיח סופו על תחילתו וכו וכו' ע"כ וכן כתב העיטור ז"ל דרבותינו הגאונים פסקו דספק הוא ע"כ ע"ש אבל דעת הרא"ש ז"ל הוא דכיון דאיכא ספיקא הדרינן לכללא דיחיד ורבים הלכה כרבים והלכה כרבנן דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו דאי אמרינן הלכה כרשב"ג במשנתינו במשנה אמרינן ולא בברייתא ע"כ ע"ש:
וכן כתב הטו' ז"ל שמדברי אביו הרא"ש ז"ל יראה שזכה בה המקבל ע"ש ומרן ז"ל כתב שם. דטעמו הוא מדכתב בסוף פ' יש נוחלין האי פלוגתא דרשב"ג ורבנן וכתב דפליגי בזיכה לו ע"י אחר ושתק ולבסוף צווח ולא הכריע ומסתמא משמע דהלכה כת"ק וכתב שכן יש לדקדק מדברי הרי"ף ז"ל שהביא פלוגתא דרשב"ג ורבנן ומדלא הכריע מסתמא משמע דהלכה כרבנן וכדפסק רש"בם ז"ל וכו' ע"ש: ועיין בהשגות הראב"ד על הרי"ף ז"ל בפ' המקבל הובאו בספר תמים דעים סי' רל"ט ובמוה"רי קולון ז"ל שורש קנ"ה ע"ש:
עוד רצונו שלפעמים המתנה אינה מתנה כלל ועיקר הגם שהנותן הקנה למקבל הקנין גמור ובא' מן הדרכים שהקונה זוכה בו עפ"י התורה. והגם שהמקבל יהיה רוצה לזכות בה אע"פי כן היא בטלה כגון כשנתן המתנה סתם וניכר מתוך מחשבתו של הנותן שאינו מתכוין ליתן המתנה הנ"ל ברשות המקבל כדי שיוכל לעשות בהכל חפצו וכו' דהכי תנן בנדרים דף מ"ח וז"ל מעשה בבית חורון. בא' שהיה אביו מודר ממנו הנאה והיה משיא בנו ואחר לחבירו הרי חצר וסעודה נתונים לך במתנה ואינם לפניך אלא כדי שיבא אבא ויאכל עמנו בסעודה אמר לו אם שלי הן הרי הן מוקדשין לשמים אמר לו לא נתתי לך את שלי שתקדישם לשמים אמר לו לא נתת לי את שלך אלא שתהא אתם ואביך אוכלין ושותין. ויהא עון תלוי בראשו אמרו חכמים כל מתנה שאינה אם הקדישה מוקדשת אינה מתנה עכ"ל:
וכתב עלה הרא"ש ז"ל בב"ב בפ' יש נוחלין וז"ל ולאו דוקא להקדיש אלא ה"ה נמי אם אינו יכול ליתנה במתנה ולמכרה דאינה מתנה אם לא שיוכל לעשות בה כל חפצו דאל"כ מאי קא מדמי שמאי הך עובדא דיונתן בן עוזיאל למעשה דבית חורון ורצה להוציא ממנו דמתוך שלא יוכל להחזיר לבניו תתבטל המתנה אלא ודאי שאין חילוק בין הקדש לשאר דברים ואינה מתנה עד שתהא ברשותו לעשות בה כל צרכי חפצו וכל זה הוא דוקא כשנותן בסתם וניכר מתוך מחשבתו שאינו מכוין ליתנו לו כדי שיעשה כל חפצו ע"כ:
וכתב עלה הב"ח וז"ל כך הוכיח הרא"ש ז"ל מסוגיא דפ' יש נוחלין בעובדא דיונתן בן עוזיאל ושמאי ע"ש סוף דף קל"ג ובהרא"ש דף ר"ט ורצונו לומר דאינה מתנת כלל אפי' לא עבר על דעת הנותן במה שניכר מתוך מחשבתו שאינו נותן לו אלא כדי שלא ועשה כך וכך דכיון שנתן לו בסתם דמשמט שיעשה בה כל חפצו וזה הפך המחשבה הניכרת חתוך מעשיו הילכך אינו מתנה עכ"ל ע"ש:
וכן פסקו הטור ז"ל בח"מ סי' רמ"א ומרן ז"ל שם בב"י והביאו בשלחנו הטהור בשם יש. מי שאומר ע"ש:
ואע"פי שמרן ז"ל. בשלחנו הטהור כתבו בלשון יש מי שאומר. אין חולק בדין זה. שכבר השמיענו הר"ב כנ"הג ז"ל. בח"מ שם בסי' רמ"א בהגהת הטור אות ל"ה שמרן ז"ל הולך לפי דעתו שדעתו לכתוב סברא יחידית אע"פי שאין חולק עליו בשם יש מי שאומר ע"כ ע"ש וזה פשוט ודוק:
הרי לך ג' חילוקי דינים שונים בענין המזכה מתנה לחבירו. שהגם שהמזכה הקנהו למקבל בקנין גמור ע"פי התורה וכו'. שע"כז איננו מועיל כ"א כדי שלא יוכל הנותן לחזו' בו. אבל לגבי המקבל לפעמי' ידו על העליונה. אם רוצה מקבל ואם אינו רוצה אינו מקבל ולפעמי' דזכה בה בע"כ ולפעמים שהמתנה היא בטלה. אע"פי שיהיה רוצה לזכות בה ואינה מתנה כלל. וכדכתיבנא:
והגם שנמצאים כמה וכמה חילוקי דינים אחרים בדיני זכייה ומתנה. לא ראיתי לכתוב אלא אותם השייכים לענייננו כדי לדון. וללמוד מתוכם משפט שאלתינו:
אלא שעדיין צריכין אנו למודע"י. בכל א' מהחלוקות הללו. מתנה זו מה תהא עליה ומי יזכה בה. מאחר שהמזכה סילק ידו הימנה והמקבל אינו רוצה בה אי נימא כיון שהמזכה סילק עצמו וידו הימנה והמקבל אינו רוצה הרי היא הפקר וכל הקודם בה זכה. או דילמא האי דסילק עצמו הימנה היה אדעתא שיקבלנה המקבל וכי לא רצה לקבלה. אשתכח דלא נפקא מרשותיה וכו' ואחר שנברר ונוכיח מפי סופרים וספרים למי משפט המתנה הלז. ונחליט הדבר ע"פי דין תורתינו הקדושה מי יזכה בה. נבא לדון נידון שאלתנו בס"ד והלא כה דברי:
הנה מצינו בחילוק הראשון שכתבנו כשמעיקרא המקבל לא רצה לקבל המתנה שרשב"ם ז"ל בב"ב בפ' יש נוחלין דף קל"ו פסק. שהיא הפקר. וכל הקודם להחזיק בה זכה. שכ"כ וז"ל: כשצווח מעיקרא וכו' לא קנה שאין מזכין לו לאדם בע"כ וכו' והנותן עצמו לא תחזיר לו שהרי סילק עצמו מהם אלא הפקר הם וכל המחזיק בהן זכה בהן כדאמרינן בכריתות בתחילת פרק המביא אשם תלוי אמר ריש לקיש הנותן מתנה לחבירו ואמר הלה אי אפשי בה כל המחזיק בה זכה ואסקינן התם כריש לקיש עכ"ל:
אבל הרא"ש ז"ל. בפסקיו כתב עלה דהרשב"ם וז"ל ולא נהירא בצווח מעיקרא. ולא רצה לקבל המתנה דאמאי הוו הפקר והלא לא יצתה מרשות הנותן לעולם הוא סילק עצמו מהנכסים. אדעתא שיקבלם הלה. ואם לא רצה לקבלם אשתכח דלא נפקא מרשותיה כדאמרינן בפ' הגוזל בתרא גבי חמרא דרב ספרא אדעתא דאריא אפקריה אדעתא דכ"ע לא אפקריה הילכך נראה דבצווח מעיקר הדרא מתנה למרה וכו' עכ"ל:
וכן הכריע הרמב"ן ז"ל. וכך הם דברי הרמב"ם בפ"ד מהלכות זכיה דבצווח מעיקרו לא קנה המקבל וחוזרת לבעלים הראשונים עכ"ל. וכן כתב הנימוקי יוסף. דבצווח מעיקרו דלא קנה. והדרא למרה ולא הויא הפקר וכו' ע"ש: וכן הביאו מרן הב"י ז"ל בח"מ סי' רמ"ג ופסקו להלכה בשלחנו הטהור בסי' הנ"ל ע"ש והר"ב הלבושים ז"ל בח"מ סי' רמ"ה ס"ק י' כתב וז"ל. ואם מתחילה צווח ולא רצה לקבלה. אפי' אמר א' מאלו הלשונות. לא קנה בע"כ והרי לא יצאת מעולם מרשות הנותן אלא נשארה שלו ותחזור לו וכן הוא דעת מעלת א"א מ"ו זצו"קל. כנראה שם בס' מים רבים בח"מ סי' ל' ובזה הסכימו כל הפוסקים ודלא כפי רשב"ם ודוק:
אבל בחילוק הב' כשאמר המקבל איני רוצה בה אחר שבאת המתנה לידו ושתק. שגזרנו אומר. דזכה בה המקבל בע"כ. בנידון כזה ודאי שהמתנה הנ"ל אינה חוזרת לבעלים הראשונים אלא שמספיקא לן מי יזכה בה. אם הב"ח של המקבל יוכל לגבות הימנה או אם יהיה הפקר וכל הקודם בה זכה דהנה במס כריתות בר"פ המביא אשם תלוי בדף פ"ד מנינו דאמר ריש לקיש הנותן מתנה לחבירו ואמר הלה אי אפשי כל המחזיק בה זכה:
ואקשינן עלה מאי שנא. מהא דאמר רבא בר אבוה אמר רב ששת וכו'. מקבל מתנה שאמר לאחר שבאת לידו מתנה זו תיבטל וכו'. אי אפשי בה דבריו קיימים אינה מתנה. לא אמר כלום מאי לאו דבריו קיימים. דהדרא למרה. לא. דבריו קיימים. והוא נמי לא קני לה. וכל המחזיק בה זכה בה עכ"ל:
והרמ"בם ז"ל בפ"ד מהלכות זכייה פסק כהאי מימרא דרוש לקיש דמס' כריתות והרא"ש ז"ל בפסקיו בסוף פ' יש נוחלין פסק נמי כהאי מימרא דריש לקיש דמס' כריתות. וכתב וז"ל אבל שתק ולבסוף צווח לא הדרא למרה דכיון דשתק קנה לה וכשצווח ואמר אי אפשי בה הפקירה וכל הקודם בה זכה והכי מוכח בכריתות דמילתא דר"ל כששתק ולבסוף צווח איירי עכ"ל:
וקשה דאיך פסקו כהאי מימרא דר"ל דמס' כריתות שהמתנה הנ"ל היא הפקר וכל הקודם זכה בה שנראה מדבריהם שאם יש לו למקבל ב"ח שאינו יכול לגבות הימנה ואיך לא פסקו כמימרת דרבא בר אבות דאיתא בפ' השולח. דאמר רבא בר אבוה מקבל מתנה שאמר לאחר שבאת המתנה לידו מתנה זו וכו' לא אמר כלום ע"כ וכדפיר"שי ז"ל שם וז"ל לא אמר כלום. וזוכה בה בע"כ. ואם יש לו ב"ח גובה אותה בשבילו לפי שכל הלשונות הללו לשון עתיד הן. והואיל וקבלה אינו יכול לחזור בו ע"כ:
ומה גם שר"שי ז"ל פירש ג"כ שם במסכ' כריתות וז"ל ה"ג תיבטל מבוטלת. אי אפשי בה לא אמר כלום בטלה היא אינה מחנה דבריו קיימים ה"ג לה בהשולח וטעמא מפרשי התם משום דתבטל מבוטלת אי אפשי בה להבא משמע והוא כבר קבלה לפיכך לא אמר כלום עכ"ל: דנראה שגירסת דפ' השולח היא היותר נכונה וכיון שכן איך פסקו כאן כההיא דכריתות:
והיותר קשה הוא על הרמ"בם ז"ל דהנה שם בתחילת הפ' באותה הלכה עצמת כתב וז"ל המקבל המתנה וזכה בה ואחר שבא לידו חזר בו ואמר איני רוצה בה וכו' לא אמר כלום שכשם שאין הנותן יכול לחזור בו כך המקבל אינו יכול לחזור בו אחר שזיכה בה וכו' עכ"ל: דמשמע מדבריו ז"ל שהמתנה הנ"ל. נשארה ברשות המקבל וקנויה לו כשאר נכסיו ומשועבדת לב"ח והוא ממש כפי מימרת דרבא בר אבוה דאיתא בפ' השולח וכדכת' שם רש"י וז"ל דזוכ' בה בע"כ ואם יש לו ב"ח דגובה אותה בשבילו וכדכתיבנא לעיל ואיך תוך כדי דיבורי בסוף אותה הלכה עצמה כתב דהרי היא הפקר וכל הקודם בה זכה שהוא כפי מימרת דרי לקיש דמסכ' כריתות:
דאם כן נמצא שהרמב"ם ז"ל ארכבי' האי דינא אתרי ריכסי ודבריו סותרי' אהדדי:
איברא דהרא"בד ז"ל השיבו להרמב"ם ז"ל. וחילק בין אמר הרי היא בטלה לבין אמר בטילה היא ע"ש: ושם ה"ה והכ"מ ז"ל השמיעונו חילוף הגירסאות דאיתא בגמ' על האי פיסקא דדינא וג"כ התוספות והר"ן ז"ל נתחבטו בר"פ השולח על חילוף הגירסאות פאות הנז"ל ע"ש:
אלא שה"ה ז"ל כדי להליץ בעד הרמב"ם ז"ל כתב שבהיות שהוקשה בה השיטה: שבפ' השולח עד שמתוך כך אמרו קצת המפרשים היא א' מהסוגיות המתחלפות בגמ'. שמתוך כך נראה שהרמ"בם ז"ל לא רצה לכתוב אלא מימרא דריש לקיש דמס' כריתות כדי שלא להכניס עצמו במחלוקת הסוגיות וכו' עכ"ל:
וכבר השיג עליו מרן בב"י ובכ"מ וכתב עליו וז"ל ויש לתמוה עליו. שאין דרכו של הרמ"בם ז"ל. להשמיט הדיני' מפני חילוף הגרסאות והו"ל לכתוב הדין היוצא כפי הגירסא היותר נכונה ע"כ:
וג"כ מוהר"שך בח"ב סי קכ"ב והר"ב לחם משנה ז"ל הרבו להקשות על דברי ה"ה ז"ל ופירשו דברי הרמ"בם באופן אחר ע"ש:
עוד הקשה לו מד מרז"ל שהיאך כתב שהרמב"ם ז"ל לא רצה להכניס עצמו במחלוקת הסוגיות וכו' והרי בראש הפ' כתב שאם אמר איני רוצה בה וכו' לא אחר כלום וזו היא כגירסת שבריש פ' השולח שאילו כפי גירסת ריש לקיש דמס' כריתות דבריו קיימים מבעי ליה ע"כ: וזאת היא כעין הקושיא שהרגשנו לעיל בדברי הרמ"בם ז"ל ועיין במוה"רי הלוי ז"ל בסי' ק"ד: מה שהוקשה לו ג"כ בדברי הרמ"בם ז"ל ע"ש:
והנה מרן ז"ל כדי ליישב דברי הרמ"בם ז"ל כתב שהיה גורס בשני המקומות בגיטין ובכריתות ות במימרת כרבא בר אבוה תיבטל מבוטלת אי אפשי בה. לא אמר כלום. בטלה היא אינה מתנה דבריו קיימים ובכריתות פריך לריש לקיש מדאמר רבא בר אבוה דאי אפשי בה לא אמר כלום משמע שהיא בחזקת המקבל וקשיא לריש לקיש דאמר כל המחזיק בה זכה. ומשני לא. מאי לא אמר כלום דלא הדרא למרה קמא ואיהו נמי לא קני לה אלא כל המחזיק בה זכה ע"כ. וכתב שכך נראה לגרוס לדעתו של הרמ"בם ז"ל ושבהכי סלקא שמעתא שפיר אליביה בלי חיסרון שמה שהשמיט סוף מי מרא דרבא בר אבוה. דאמר בטלה היא וכו'. דבריו קיימים. לאו השמטה היא. לפי שסמך על מה שכתב בסוף הפ' וכו'. ושממילא משמע דהוא הדין באומר בטילה. או אינה מתנה. דדבריו קיימים. כיון דודאי לשעבר משמע. וכמו שדייקו ההשגות מדבריו וכו' עכ"ל ע"ש:
ואע"פי שמוהר"שך ז"ל. בח"ב סי' קכ"ב. הקשה כמה קושיות לפירוש זה וגם מוהרש"דם ז"ל. בחלק אה"ע סי' קע"ו. הרבה להקשות על פי' זה וג"כ הב"ח והסמ"ע ז"ל: האריכו למעניתם. ופירשו פי' אחר בדברי הרמ"בם ז"ל. מ"מ בסוף דבריהם העלו כדברי ה"ה ז"ל. שהם קרובים למ"ש מרן ז"ל. שהרי כתב וז"ל וזהו שכתב למעלה המחבר לא אמר כלום. כלומר לענין שתחזור לבעלים וזה מוכרח לדעת כל הסוגיות דכיון שקיבלה פעם א' שוב אינה חוזרת לבעלים. בלשון מהלשונות אלו. אלא א"כ חזר ונתנה לו וכו' עכ"ל ודוק:
ומעלת א"א מ"ו זצו"קל. בתשובותיו בחלק ח"מ סי' כתב שכל הפוסקים ז"ל הסכימו שמוכרח לומר לדעת כל הסוגיו' כשקיבלה המקבל פעם א' ששוב אינה חוזרת לבעליה בלשון מהלשונות. אא"כ חזר וקנאה בא' מהקניינים וכו' ושחילוף הגירסאות אינו אלא לדעת אי זהו בד שהוא כמפקירה. להיות זוכה כל הקודם בה. ואיזו הצד שזכה בה המקבל כדי שיהיה ב"ח גובה ממנה וכו' ע"כ ע"ש:
ומעתה השתא דאתית להכי לפי פי' גירסא זאת. זכינו לדין שדברי אדברי הרמ"בם ז"ל שהקשינו לעיל. שפה א'. ודברים אחדים הם. ואינם סותרים כלל אהדדי שמה שכת' בראש הפ'. דכשחזר בו ואמר וכו' שלא אמר כלום היינו לגבי דלא הדרא למרה קמא אבל איהו נמי לא קני לה וכיון דלא קני לה. אין בעל חובו יכול לגבות הימנה. והרי היא הפקר כמו שנמשך בלשונו לומר שכל המחזיק בת זכה שכל המשך ההלכה הנ"ל ענין א' הוא. ומקורו הוא מההי' מימרת דריש לקיש דמס' כריתו'. וכיון שאנן איירינן שם בנדון דלא קנה המקבל במתנה הנ"ל כלל. אין שייך לכתוב כאן דיני גביית הב"ח סדינים הללו כבר פירשם הרמ"בם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פ' ח"י. וכ"א ע"ש ודוק:
אבל רש"י ז"ל. דעת אחרת עמו וסובר דכל הלשונות הללו לשון עתיד הן. והואיל וקיבלה אינו יכול לחזור בו וזכה בה וכיון שכן אם יש לו ב"ח גובה אותה בשבילו כיון שכל נכסיו משועבדין לו ע"כ ועיין בב"ח וסמ"ע ז"ל. שהאריכו בזה ולענין דינא. העלו דלא פליגי רש"י והרמ"בם ז"ל ע"ש והטור ז"ל בח"מ סי' רמ"ה פסק כר"שי ז"ל וג"כ רמ"א ז"ל שם בהג"הה ס"ק י' כתב וז"ל. ואם יש לו ב"ח. גובה ממנו עכ"ל: וכתב עלה הסמ"ע בס"ק י"ח וז"ל. נראה דמו"רם איירי. בב"ח שיש לו על המקבל שטר בעדים דאז כל נכסיו משועבדים לו. ולאו כל כמיניה להפקירם. ולאפקועי משועבדים מאחר. דכבר זכה בו המקבל וע"ז מסיק מו"רם וכתב. דכל זה בא' מהלשונות הללו. דמשמעותן דכבר זכה בהו. אלא שאינו רוצה בהן. מכאן ולהבא וכו'. ולא עדיפי הני לישני מאילו מכרה ונתנה בהדיא לאחר דבא המלוה בש"ח ומוציא מידו. אבל אין לפרש דכוונת מו"רם היה. למ"ש הנ"י בסי' ה'. והביאו בד"מ. שכתב דאף אם הוא הפקר. וכל הקודם זכה מ"מ אם קדם ב"ח וזוכה בה. נפטר המקבל מחובו ולא מצי למימר אני מהפקרא קא זכינא וחובי במקומי עומדת ע"ש. דא"כ לא הו"ל למו"רם לכתוב כהאי לישנא דב"ח גובה ממנו עכ"ל ע"ש: וה"רב הלבושים ז"ל בח"מ סי רמ"ה ס"ק י' כתב וז"ל. המקבל שקיבל המתנה ושתק. הרי זכה בה הואיל ושתק וקבלה ואם אחר שזכה בה ע"י שתיקה חזר בו ואמר איני רוצה בה או איני מקבלה או הרי היא בטלה. או מים זה נראה לי בה לא אמר כלום לענין שתחזור לבעלים שכבר יצאה מרשותם. אלא הרי היא הפקר ונ"ל שכל הלשונות הללו משמעותם הוא שאע"פי שכבר היתה שלו. מעכשיו. הוא מפקירה. וכל הקודם בה זכה בה. ואם יש לו ב"ח. הוא קודם לכל. שגובה אותה בחובו דלאו כל כמינה להפקירה. לאפקועי שיעבודי'. שהרי שלו היתה. שזכה בה כבר. וכל זה באומר א' מן הלשונות הללו. וכיוצא בהן. שמשמעותן להבא. שכבר היתה שלו. ומכאן ואילך אינו רוצה בה. אבל אם אמר לשון דמשתמע. שמעיקרא לא היתה שלו. הרי מודה שמעולם לא כיון לזכות בה והודאת בעל דין כק' עדים דמי. ונאמן אפי' שחב לאחרים. כגון שיש לו עליו כיון שלא היתה בחזקתו עד עתה נאמן עליה עכ"ל ע"ש:
ומהמורם מכל הנז"ל. זכינו לדין. דבכל מקום שהמתנה היא בטלה. או אינה מתנה. הרי היא ברשות בעליה הראשונים דנמצא כחו שלא יצא מתחת רשותו ושלא סילק ידו ממנה וג"כ כשמעיקרא המקבל. לא רצה לקבל המתנה ולזכות בה חוזרת לבעלים הראשונים. דאם הוא סילק עצמו ממנה היה אדעתא שיקבלם הלה ואם לא רצה לקבלה אשתכח דלא נפיק מרשותיה ואם אחר שבאת לידו וקיבלה. חזר בו. כבר הוכחנו שבנדון כזה לפעמים הדין משתנה שלפעמים יוכל הב"ח של המקבל לגבות ממנו. ולפעמים הרי היא הפקר וכל הקודם בה זכה. והכל כפי משמעות הלשון שאמר המקבל בחזרתו דהאי כדיניה והאי כדיניה וכדכתיבנא ואם זיכה לו ע"י אחר בפניו ושתק ואח"כ אמר איני רוצה בה. לסברת הרמ"בם ז"ל ודעמיה הרי הוא ספק. ואם קדם א' וזכה בה אין מוציאין אותן מידו. ואם חזרו הבעלים הראשונים ותפשו מיד זה שקדם וזכה בה אין מוציאין מידם וכו'. ולסברת הר"אש ודעמיה ז"ל הנה קנה המקבל בכל ענין דפסקו כת"ק וכדכתיבנא ודוק:
והמרדכי ז"ל בסוף קמא כתב בשם הרט"בא ז"ל. דקנה המקבל. לענין שלא תחזור לנותן ובאין בעלי חובות של המקבל וגובין מחנה וכו' ע"כ. הביאו הרב המאסף בח"מ סי' רמ"ה בהגה' הב"י אות ט"ו ע"ש:
ואחרי שהודיע אלדים לנו את כל זאת. ומשפט כל חילוקי הדינים הללו. כללותיהם. ופרטותיהם דקדוקיהם. ומוצאיהם. מעתה נבא אל נידון שאלתינו לחקור ולידע מה יהא משפט השפחה הנז"ל אשר הקנה ראובן לשמעון קרובו. אם המתנה הנז"ל היא מתנה מעליא. והרי היא משועבדת לשמעון. או אם עודנה משועבדת לראובן. דהוי כמו שלא סילקה מרשותו לגמרי:
וטרם כל דבר. צריכים אנו לחקור ולדרוש. להכיר ולידע תכלית כוונתו של ראובן במתנה זו אם כשהקנה השפחה הנז"ל לשמעון. סיפק ידו ממנה בכל מכל ונתכוון להקנותה לו למתנה גמורה. כדי לעשות ממנה חפצו ורצונו. וכטוב בעיניו בלי שום תכלית ופנייה אחרת. או אם כוונתו היתה להקנותה לו על איזה פנייה. נגד מה שכתוב בשטר המחנה כדי שנוכל לדון ע"פי האומדנא הנז"ל אם המתנה הנז"ל היא מתנה מעליא או בטילה:
והנה כפי משמעות דברי השאלה אשר גילה לנו מתחילה דעתו של ראובן הנז"ל. שכל מגמתו היתה לשחרר את השפחה הזאת ולגיירה. ושמחמת שלא היה יכול לשחררה ולגיירה במקומו. שע"כ הקנה אותו לשמעון קרובו וכו'. ניכר ונראה מחשבתו של ראובן שלא נתכוון כלל. להקנותה לשמעון למתנה גמורה כדי לעשות ממנה חפצו ורצונו וכטוב בעיניו. אלא דוקא נראה. שכוונתו היתה כדי לשחררה ולגיירה במקומו של שמעון ועל ידו כיון שלא היה יכול לגיירה במקומו. דנמצא שמעולם לא סילק ידו ורשותו ממנה וכיון שכן מתנתו אינה מתנה. ומבוטלת היא ושמעון לא זכה בה כלל:
ואע"פי ששטר המתנה הנ"ל. יהיה כתובה כדין וכהלכה. וסתמית בלי שום תנאי וכתוב בו שהקנה אותה לשמעון בקנין גמור ע"פי התורה וג"כ במכתבו אשר כתב אליו כתוב וז"ל. הנה שלחתי אליך את השפחה עשי לה הטוב בעיניך וכמוצע בשאלה דנראה לכאורה שהקנה אותה לו למתנה גמורה. כדי לעשות ממנה כטוב בעיניו מ"מ ממה שכתב לו עוד אח"כ וז"ל אך דע לך אחי. כי השפחה הזאת רוצה להתייחד ואני מפוייס הייתי בזה אכן לא יכולתי לעשות רצוני. מלמד שהמקום גורם ואני מחלה פניך. שתעשה למעני לשחררה ואני היודע שתעשה רצוני כי אנשים אחים אנחנו וכו' ע"כ: ניכר ונראה מתוך דברים הללו מחשבתו שלא נתכוון להקנותה לו למתנה גמורה. לעשות ממנה חפצו ורצונו. אלא ששלחה לו כדי לשחררה ולגיירה במקומו ועל ידו לפי שלא היה יכול לגיירה במקומו ודבריו או אחרונים סותרים את הראשוני' ואת שטר המתנה הנז"ל ומוכיחים נגד מעשיו וכיון שכן מתנתו אונה מתנה והרי הוא בטילה. והרי זה דומה לההוא מעשה דבית חורון דכתיבנא לעיל שאמרו חכמים דכל מתנה שאם הקדישה אינה מקודשת אינה מתנה וכדכתב הר"אש ז"ל. שאין חילוק בין הקדש לשאר דברים ושאינה מתנה עד שתהא ברשותו. לעשות ממנה כל חפצו וצרכו. וכדפסק הטור ז"ל ומרן וה"בח. והרב המאסף ז"ל. ועיין בה"רב הלבושים ז"ל בח"מ סי' רמ"א ס"ק א' שג"כ הוא כתב. דכל תחנה שניכר מתוך מחשבתו של הנותן שאינו מכוין ליתנה לו לעשות בה כל חפצו כגון ליתנה במתנה לאחר או למוכרה. וכדומה דאינה מתנה ואינה כלום דנמצא שלא הקנה לו גוף המתנה והרי היא. כההוא עובדא דבית חורון וכו' ע"ש וכדכתיבנא ודוק:
זאת ועוד דמעולם לא נוכל להסיק אדעתין לומר שהשפחה הנז"ל תהיה קנויה לשמעון דהרי הגט עצמך שהמתנה הנ"ל היתה מתנה מעליא. ושלראובן הנז"ל. לא היה לו שום כוונה או פנייה אחרת כ"א להקנותה לשמעון למתנה גמורה ע"פי התורה. כדי לעשות ממנה חפצו ורצונו וכו' ודל מהכא האי טעמא דביטול המתנה הנז"ל. מ"מ כפי הצעת דברי השאלה הנז"ל יש להוכיח שמעולם לא זכתה שמעון בשפחה הנז"ל כלל. ושעדיין ברשות ראובן קיימא שהרי הגם שדברי השאלה הנז"ל הם סתומים כי לא פורש בפי' אימתי צווח שמעון. וכתב לראובן אי אפשי במתנה כזו. אם היה תיכף ומיד לקבלת שטר המתנה ובהגעת השפחה הנז"ל בביתו וברשותו. או אם כשקיבל שטר המחנה שתק ואחר זמן מה כתב לראובן מה שכתב. מ"מ מכותלי משמעות דברי השאלה הנז"ל ניכר ונראה שמעיקרא לא עלה בדעתו של שמעון לזכות בה ושתיכף ומיד בהגיעו שטר המתנה הנז"ל לידו צווח ואמר דלא היה רוצה בה וכתב לו לראובן אי אפשי במתנה כזו. וראיה לדבר שהרי כשחזר ראובן לכתוב לו. שיקנה השפחה ללוי אהובו. שהוא ישחררנה וכו' השיב לו שמעון ואמר שכיון שהוא לא נתרצה במתנתו הנז"ל. ואחר אי אפשי בה. דאיך יוכל להקנות לאחר. דבר שאינו שלו. כיון דמעיקרא לא זכה בה וכו'. דוק בדברי' הללו שאחר דלא נתרצ' בה. ותראה דמשמעותו הוא שלא נתרצה מעיקרא ולשעבר. דאינו אומר שאינו רוצה בה לשון הווה דהיינו לע"ע ודוק עוד לפנים. שפירש דבריו יותר בפירוש במה שכתב דמעיקרא לא זכה בה ודוק:
ובודאי שזה דומה לחילוק הראשון דכתיבנא שהוא מוסכם מכל הפוסקים שיד המקבל על העליונה שאם רצה מקבל ואם לא רצה אינו תקבל ולא קנה דאין זכין לו לאדם בפ"נ כדאיתא בפ"ק דגיטין וכדפסק הרמ"בם והרמ"בן. ורש בם והטור ומרן והב"ח ורמ"א והכנ"הג וה"רב הלבושים וכל שאר הפוסקים וכדכתיבנא ודוק:
ומעתה לא פש גבן. כי אם לראות אם יש ממשות בטענ' ראובן. במה שטוען. דבשלמא אם שמעון. לא היה מרוצה במתנה הנז"ל כלל מעיקרא והים אומר אי אפשי בה בלתי תת טעם בדבר שאז חיה מודה לו שהמתנה הנז"ל היתה בטלה אבל כל עוד שנתן טעם בדבריו שלא היה רוצה במתנה כזו כדי שלא לעבור בעשה דלעולם בהם תעבודו. דנראה מדבריו שאם לא היה החשש הזה היה זוכה בה. ושעכשיו שהראה לו התיקון לעשות רצונו. בלתי שיעבור העשה הנז"ל. דנמצא שחלה המתנה למפרע ושזכה בה וכו':
הנה כל המעיין יראה. שטענה כזאת אין בו ממש. וכל דבריו של ראובן מהבל ימעטו שהרי מדברי הכתב שכתב שמעון לראובן מעיקרא. נראה שהגם שיבוטל החשש והעיכוב הנ"ל. שמ"מ לא היה רצונו לזכות בה כלל ועיקר. שכן כתב לו וז"ל ואע"פי שיש טעמים וסמוכות שהמשחרר בזמן הזה אינו עובר בעשה. מ"מ איני רוצה בכך. דמי הכניסני בתגר זה עכ"ל:
הרי לך שהגם שהיה יודע סברת האומרים שבזמן הזה ליכא האי עשה. דלעולם בהם תעבודו. ושיש טעמים וסמוכות לסברתם. שמ"מ. מעיקרא לא היה רוצה במתנה כזו דמה לו ולתגר זה. והרי זה דומה לההוא דכתיבנא לעיל דפ' יש נוחלין. למי שכותב נכסיו לאחר והיו בהן עבדים. והיה צריך לפרנסם וצווח מעיקרא. ואחר ואמר. אי אפשי בהן דלא קנה וחזר המתנה ליד הנותן וכדכתב הרש"בם ז"ל. דלפי שלא היה רוצה לזון אותם מתוך כך צווח ואמר אי אפשי בהן ואף שהיה יכול הרב לומר לעבד. עשה ואיני מזנך. אפ"ה לא ניחא ליה לעשות כן וכו' ע"כ: אף הכא ג"כ הגם שיש תיקון לשחרר השפחה הנ"ל בלתי שיעבור שמעון על העשה דלעולם בהם תעבודו. בהקנותה ללוי. כאשר כתב לו ראובן או לסמוך על אותם דסוברים שבזמן הזה המשחרר את עבדו אינו עובר בעשה. אפ"ה לא ניחא ליה ליכנס בתגר זה. וכיון שכן. נראה בבירור שמעיקרא לא רצה לזכות בה הגם שימצא תיקון לשחררה בלתי שיעבור העשה דנמצא שמה שכתב לו מתחילה. שלא היה רוצה במתנה כזו כדי שלא לעבור בעשה דלעולם בהם תעבודו. היתה דוק' אמתלאה ודחייה בעלמ'. ופיטומי מילי. כדי שלא יקפיד ראובן עליו שלא היה רוצה לעשות לו רצונו ושהיה מסרב לשחרר את שפחתו כאשר ביקש ממנו:
ומה גם שהחכם השואל. גילה לנו בשאלתו. ששמעון הנ"ל היה יודע ספר וכו'. כי על הסתם שהוא היה יודע כל חילוקי הדינים הנז"ל. ושהאמת אתו שהשפח' הנ"ל. אינה משועבדת וקנויה לו. כיון שמעיקרא לא רצה לזכות בה דמה לו ולשקר לע"ע ולומ' שמעיקרא לא רצא במתנה זו כדי שח"ו יצא תקלה על ידו. שישחררנה ראובן. או יקנה אותה לאחר. כל עוד שנתרוקנה שעבודה ממנו וכו' וחזקת חבר היא שאינו יצא תקלה מתחת ידו וזה פשוט:
ומאחר שהוכחנו וזכינו לדין ששמעון הנז"ל לא קנאה את השפחה הנ"ל ואין לו שום זכות בה ממילא שחוזרת לבעלים הראשונים שהגם שנאמר שמעיקרא כשהקנה ראובן לשמעון השפחה הנז"ל. סילק ידו ממנה בכל מכל כל. כבר הוכחנו לעיל דכשמעיקרא צווח המקבל ולא רצה לזכות במתנה דחוזרת לבעלים. דאי סילק עצמו הימנה היה אדעתא שיקבלנה המקבל וכל עוד שלא רצה לקבלה אשתכח דלא נפק' מרשותיה וכדהוכחנו מדברי הרמב"ם והרמב"ן ובעל הלבושים. ושאר הפוסקים זלה"ה וכדכתיבנ': ודבר זה פשוט הוא ודוק:
כלל העולה מכל הנז"ל. שאין לשמעון שום זכות בשפחה הנז"ל. והרי היא משועבדת לראובן כבתחילה לעשות בה כטוב בעיניו. וכל זה אינו צריך לפני זהו מה שנל"עד וה"ימ. נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י. שבעיר ואם בישראל אמשטרדם יע"א. הכותב וחותם בסדר ובשנת לעם נכרי לא ימשול למכרה וגו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה זצו"קל: