שאלה נה יעקב קנה ממעותיו תכשיטי כסף וזהב והיתה מתקשטת בהם אשתו לאה ובהיותו בריא. כמו שנה קודם מיתתו נתנם במתנת בריא. לראובן בנו בק"ס. ובכל התנאים המועילים להקנות. ובתנאי. שהגוף תהיה קנוי לו מהיום. ושלא יהיה רשאי למוכרם אלא שישארו ברשותו של יעקב כדי להשתמש בהם. ולהתקשט בהם לאה אשתו כל ימי חייו. כמו שהיתה רגילה לעשות עד עתה. אמנם שתיכף אחרי מותו. שיקחם בהיות שנתנם לו מהיום ויהי לעת מיתת יעקב. עיכבם אלמנתו לאה להיותם התכשיטים הללו ברשותה ורצתה להחזיק בהם. לפירעון נדונייתא ומזונותיה. כדין אלמנה שתפשה וכו' וראובן טוען. שהתכשיטין הללו הם שלו. ושמשעת המתנה הם קנויים לו ושלא תועיל תפיסתה. אלא בנכסים שנמצאו לאביו בשעת מיתתו אבל במה שנתן לו קודם מיתתו שהוא שלו וכו'. ולאה השיבה אמריה לו. שכיון שבבית בעלה וברשותה נמצאו שמסתמא הם של בעלה כשאר נכסיו שאינון אחראין וערבאין לפרעון נדונייתה ומזונותיה וכו'. השתא מבעיא לן הדין עם מי. ואת"ל שאם נמצאו לזקן נכסים אחרים. שאין תפיסתה כלום עדיין תבעי לך. במקום דליכא נכסים אחרים. מה יהיה דינו ומאת ה' תמ"ש:
תשובה הנה זה ימים שהם חדשים. שנשאלתי על נדון כיוצא בזה על אלמנה שתפסה איזה חפצים מבית בעלה. לפרעון כתובתה וכו' ויבמה הוציאם מתחת ידה. בערמה ומרמה ורצה לעכבם אצלו. בשביל חוב שהיה חייב לו אחיו. באמרו שכיון שהוא מוחזק בהם. שאין כח ביד האלמנה. להוציאם מידו. ומה גם שמדינא. אין האלמנה גובה מהמטלטלין. ונשאלתי שבהיות שכבר היו אלו החפצים תפוסים מתחילה ביד האלמנה וברשותה. אם היתה מועלת תפיסתה הנ"ל או לא. ושם הארכתי בתשובה. בשקלא וטריא בדברי הפוסקים ראשונים ואחרונים זלה"ה. ונשאתי ונתתי בדבריהם ז"ל כחמלת ה' עלי. וכאשר כבר יצאה ע"י הדפוס בס' פרי עץ חיים בח"ג סי' נ"א. תוך פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. ובהיות שרובו ככולו שייך לנדון הלז דנ"ד. אקצר ואלך לעת עתה. כי אין לי פנאי לחזור ולפלפל במה שכבר כתבתי כי אם לבא אל כונת החכם השואל נר"ו לידע אם מזונות האשה ופרעון נדונייתה. דוחין מתנת בריא מהיום. אלא שמוכרחני להציע תחילה בקיצור נמרץ. מה שהעליתי שם לענין דינא. מתוך ויכוח דברי הפוסקים זלה"ה באיזה סניפין המצטרכים לנדון הלז דנ"ד. כדי שלא אצטרך לחזור על הדברים אשר כבר כתבתי. ואח"ב בנקל נבא. לתכלית המכוון. כדי להוציא לאור משפט. דין האלמנה דנ"ד. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
בטרם כל צריך שתדע שכפי דינא דגמ' אין האשה גובה כתובתה אלא ממקרקעי. ולא ממטלטלי ואם הניח אדם. אשה וב"ח וקרקע שאין בו קדימה. האשה נדחית מפני הב"ח:
אמנם כשראו אח"כ הגאונים שרוב עסקי בני אדם הוא במטלטלין ומעט הס אשר יש להם קרקעות. התקינו שתגבה האשה כתובתה מן המטלטלין. ומקצת חכמים הנהיגו לכתוב בכתובה בין מקרקעי בין מטלטלי. והועילו בזה. שתגבה האשה כתובתה. מן היורשין מטלטלין בתנאי זה מן הדין. ולא מתקנת הגאונים:
אבל מ"מ כיון שמדינא דגמ'. אין דין קדימה במטלטלין אם הניח אדם אשה וב"ח ולא הניח כ"כ מטלטלין כדי ליתן לשניהם. האשה נדחית מפני הב"ח וגובין לב"ח תחילה ובזה שוו כל הפוסקים:
ברם אם אחר התקנה הנז"ל. שתיקנו הגאונים שתגבה האשה והב"ח מן המטלטלין אם יש להם כח לטרוף מאותם המטלטלין אשר כבר נמכרו. במקום שאין שם נכסים אחרים. דבר זה במחלוקת היא שנויה בין הפוסקים זלה"ה וכדלקמן בע"ה:
איברא שכל הנז"ל דכתיבנא שהאשה נדחית מפני הב"ח. לא איירי אלא דוקא. במה שנכלל בשם כתובה לענין זה דהיינו המנה ומאתים בלבד. עם התוספת. ומטעמא דבכל כי האי. היא לא נתנה כלום אבל על הנדוניא דהיינו הנכסים שהאשה הכניסה לבעלה. הרי היא בנכסים הללו כב"ח. ואין שום קדימה לב"ח על האשה בנדונייתה וכו' הכל כדהוכחתי שם בפסק דיני הנז"ל באריכות ע"ש:
אמנם האידנא בזמנינו זה אשר כבר נהגו כ"ע. לכתוב ולשעבד בכתובה. כל נכסיו דאית ליה מטלטלי אגב מקרקעי. הוכחתי שם דל"מ שהועילו בזה לתת לאשה דין ב"ח גמור ושאין לב"ח שום קדימה עליה. אלא שהוסיפו לתת כחה להיות טורפת. חוב כתובתה נדונייתה ותוספתה מן הלקוחות אפילו מהמטלטלין. שהרי זה תנאי שבממון הוא. וכאשר הארכתי שם. ועשיתי סמו"כות לדברי מדברי הפוסקים זלה"ה ע"ש:
ואחרי הודיע לנו אלדים את כל זאת. צריכים אנו לחקור איזה חקירות אחר דברי השאלה דנ"ד ולברר כונת תמציתה. כדי לבא אח"כ בנקל לתכלית התשובה דהנה הגם שכתוב בה. שיעקב נתן לראובן בנו. התכשיטין הללו במתנת בריא. ובק"ס ובכל התנאים המועילים להקנות וכו' דבריו הם סתומים. כי לא פורש אם יש לו לראובן הנז'. שום ראיה מוכחת על כל הנז"ל או ע"י שטר. או ע"י עדים שיעידו על הדבר. כי בכל השאלה. לא הוזכרו לא עדים ולא שטר. כדי להוכיח עליה שכן הוא כדבריו. אלא שאחר מות יעקב. בא ראובן לתבוע אותם בטענה שאביו נתנתם לו במתנת בריא וכו' ושמכח המתנה הנז' הם קנויים לו מאותו זמן וכו' וג"כ לא מצינו בשאלה הנז"ל שמעולם נכנסו התכשיטין הללו ברשות ראובן המקבל ואדרבא מצינו שמעולם לא יצאו מרשות יעקב הנותן. וג"כ לא מצינו. שלאה אלמנתו של יעקב הנז' שהודה לו על המתנה הנז"ל. אלא אדרבא אנו רואים שתפסה אותם. לפירעון נדונייתם ומזונותיה באמרה שהתכשיטין הללו נתנם לה בעלה להתקשט בהם. ושמעולם לא יצאו מרשותה. וכיון ששם נמצאו ושם היו. מסתמא הם כשאר נכסי בעלה. שאינון אחראין וערבאין לפירעון נדונייתה ומזונותיה ולכן צריכין אנו לחקור ולדעת היכא דליכא לראובן הנ"ל שום ראיה להוכיח שהתכשיטין הנז"ל ניתנו לו במתנת בריא וכו' כמוצע בשאלה דנ"ד. אם יהיה נאמן בדיבורו הנז"ל בלבד או בשבועתו. כדי להוציאם מתחת יד האלמנה הנז"ל. ולהחזיק בהם. כל זמן שלא נמצאו בבית הזקן. נכסים אחרים בני חורין. לסיפוק פירעון נדונייתה ומזונותיה ואפילו שנמצאו שם נכסים אחרים בני חורין. אם תועיל לאלמנה הנז"ל תפיסתה הנז"ל לזכות ולהחזיק בהם לפירעון נדונייתה ומזונותיה ואחר שיתברר לן. מה הדין נותן בענין זה בנקל יצא לאור דין משפט האלמנה הנז"ל. והלא כה דברי:
דבר פשוט הוא ומוסכם מכל הפוסקים ז"ל. שכל המטלטלין הן בחזקת זה שהן תחת ידו. כדמפורש בכמה מקומות בתלמוד. בב"ב בפ' חזקת הבתים דף מ"ה ע"א ובמס' שבועות בפ' כל הנשבעין בדף מ"ז ע"ב ע"ש: וכדכתב הרמב"ם ז"ל בריש פ"ח מהלכות טוען ונטען וז"ל כל המטלטלין הן בחזקת זה שהן עתה מתחת ידו ואעפ"י שהביא התובע עדים. שהמטלטלין הללו ידועים לו כיצד בגד זה. או כלי זה שבידך או שבתוך ביתך. שלי הוא או הפקדתיו אצלך. או השאלתיו לך. והרי העדים שהם יודעים אותו מקודם ברשותי והנתבע אומר לא כי. אלא אתה מכרתו לי או נתתו לי במתנה. הרי זה הנתבע. נשבע היסת ונפטר וכו'. בד"א בדברים שאינם עשויים להשאיל ולהשכיר. כגון בגדים ופירות וכלי תשמיש הבית ודברים של סחורה וכיוצא בהם. אבל הדברים העשויים להשאיל ולהשכיר. אעפ"י שהן תחת ידו של זה. ואעפ"י שלא השאילו כלי זה ולא שכרו לו בעדים. הרי הן בחזקת בעליהן וכו'. כיצד וכו' ע"כ: ובסוף הפרק בהלכה ט' כתב וז"ל. ואל תטעה בין דברים העשויין להשאיל ולהשכיר. לדברים שדרכן להשאיל ולהשכיר. כמו שטעו רבים וגדולים. שכל הדברים. ראויים הם להשאיל ודרכן להשאיל. אפילו חלוקו של אדם. ומצעו ומטתו. ראויים להשאיל אבל הדברים העשויים להשאיל ולהשכיר. הם הכלים שבני אותה המדינה. עושין אותם מתחילת עשייתן. כדי להשאילן ולהשכירן. וליטול שכרן והרי תן לבעליהן. כמו קרקע שאוכל פירותיה והגוף קיים כך אלו הכלים עיקר עשייתן. הוא כדי ליהנות בשכרן. כגון אלו היורות גדולות של נחושת שמבשלים בהם בבית המשתאות וכו' עכ"ל: וכן פסקו רוב הפוסקים ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ סי' קל"ג. ורשב"ם ז"ל בפ' חזקת הבתים: וה"ה ז"ל שם. וכתב שכן מפורש בהרבה מקומות בגמ' וכו' ע"ש:
נקטינן מדבריהם ז"ל שכל המטלטלין הם בחזקת מי שהנם בידו עתה. ואינם בחזקת התובע אלא א"כ ראם עתה ביד המחזיק בהם והיו מהדברים העשויים להשאיל ולהשכיר. והביא עדים עליהם שהם ידועים לו. אבל בלאו הכי. נשבע הנתבע שבועת היסת ונפטר כדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה אתה למד בנ"ד. שהתכשיטין הללו. שנמצאו בבית יעקב הנפטר מסתמא שלו הם. וכיון ששם נמצאו ושם היו. וכל נכסי הבעל. הם אחראין לכתובתה ולפירעון נדונייתה ומזונותיה. בדין תפשה אותם לאה דנ"ד. וכל זמן שלא יביא ראובן דנ"ד. ראיה לדבריו. שאביו נתנתם לו במתנת בריא. או ע"י עדים שיעידו בפננו שלפניהם נתנם לו אביו עם התנאים הנז"ל. או ע"י שטר וכו'. בודאי שאין שום מקום לתביעתו. ושאין כאן מתנה. כי לאוכל כמיניה להאמינו ולסמוך על דבריו לבד. להפקיעם מן האלמנה אשר כבר תפוסה בהם. דהנה טענת האלמנה הנז"ל היא טענ' מעליא. שכיון שבבי' בעלה נמצאו וברשותה: קיימי מזמן שנתנם לה בטלה להתקשט בהם ולא מצינו שגילה לה אזנה בעלה. קודם מותו שנתנתם לראובן בנו במתנת בריא ושלא נשארו ברשותו כי אם בתורת פיקדון ושאחרי מותו שיחזירם לו שמסתמא התכשיטים הללו הם מבעלה. כשאר כל נכסיו. דאינון אחראין וערבאין לכתובתה ולפירעון נדונייתה ומזונותיה:
באופן שמכח כל הטענות הללו. אין בידינו כח להוציאם מידה. ומה גם שכבר תפסה אותם ומחזיקם בידה שלית דין ודיין שיוכל להפקיעם מתחת ידה וכדכתיבנא:
ואל יעלה על הדעת לומר שכדי להפטר מתביעת ראובן שטוען שבתורת פקדון. הניחם ברשות יעקב אביו וכו'. וכפי התנאי שהתנה עליו אביו וכו' שחייבת לישבע שבועת היסת כדכתיבנא לעיל בשם הרמב"ם ז"ל. שהרי מדברי הרמב"ם עצמו. תראה שהיא פטורה אף משבועת היסת. שהרי הוא עצמו ז"ל. כתב שם בפ"ח מהלכות טוען ונטען. הלכה ה' וז"ל. אין כל הדברים האלו אמורים אלא כשהיה בעל הכלי טוען אני הפקדתיו אצלך או השאלתיו לך אבל אם טען שכלי זה היה שלו ונגנב או נאבד. או נגזל וכו' והביא עדים שהוא ידוע לו וזה שתחת ידו אומר איני יודע. אבל אחרים מכרוהו לי או נתנוהו לי במתנה. אעפ"י שהוא מדברי' העשויים להשאיל ולהשכיר. מעמידין אותו ביד זה שהוא תחת ידו. ואינו נשבע כלל שהרי אין לו טוען וכו' ע"כ ע"ש:
הנה כי כן אתה למד בנ"ד. שאין לה לאלמנ' דנ"ד טוען כנגדה. שהרי טענת ראובן. היא נגד אביו. שטוען שהניחם ברשותו בתורת פיקדון. וליכא חיוב שבועת היסת. כי אם כשהתובע טוען נגד הנתבע עצמו שאומר אני הפקדתיו אצלך. והנתבע משיב. אתה מכרתו לי. או נתנתו לי במתנה וכו'. אבל כשאומר אני הפקדתי לפלוני שנפטר מן העולם. ומידו בא לך בתורת פיקדון. והנתבע מכחיש ואומר. איני יודע כהא דנ"ד שהאלמנה טוענת. התכשיטין הללו נתן לי בעלי. להתקשט בהם ומאותה שעה שנבעלתי לו נשארו ברשותי. ונתקשטתי בהם בלי שום תובע ומסתמא הם של בעלי יעקב. כשאר נכסיו דאינון אחראין וערבאין לפירעון נדונייתי ומזונותי. בודאי שאין כאן שבועת היסת. אפילו לסברת הרמב"ם ז"ל וכדכתיבנא:
נקטינן מכל האמור שאם אין לו לראובן הנז' שום ראיה או הוכחה שאביו נתן לו. התכשיטין האלו בתורת מתנת בריא בק"ס: ובכל התנאים המועילים להקנות כמוצע בשאלה דנ"ד. שאין כאן מתנה כלל. ול"מ שהאלמנה גובה מהם נדונייתה ומזונותיה אלא שאפילו משבועת היסת היא פטורה ומהניא לה תפיסתה בהיות שכל מה שנמצא בבית בטלה הרי הוא בחזקת שהוא שלו וקי"ל שכל נכסי הבעל משועבדים לכתובתה וכו' וכדכתיבנא:
אמנם אם נמצא ביד ראובן הנ"ל ראיה גמורה על המתנה הנז' ע"י עדים נאמנים או ע"י שטר וכו' טרם שנבא לגמר דין ולפסוק פסקא דדינא צריכים אנו לחקור חקירה אחרת. לדרוש ולידע. אם מתנת בריא כזאת דנ"ד נחשבת כנכסים משועבדים במקום שנמצאו שם נכסים אחרים בני חורין. לענין התפיסה של האלמנה. לפרעון נדונייתה ומזונותיה או לא:
דהנה לגבי ב"ח הוא דבר פשוט ומוסכם מכל הפוסקים ומשנה ערוכה היא במסכת גיטין בפ' הניזקין. דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין ואפילו הן זיבורית אבל לגבי מתנה. הוא בעיא דלא איפשיטא שם בגמ' דף ך' ע"ש. כי דחוהו ואוקמוה בב"ח וכו':
אמנם רוב הפוסקים הסכימו דלענין זה. המתנה והמכר שוים הם. וכשם שאין המלוה גובה מנכסים המשועבדים. מחמת שמכרם הלוה. כשיש שם בני חורין ואפילו זיבורית ה"ה נמי שאינו יכול לגבות את חובו. מנכסים המשועבדים במתנה במקום שיש שם נכסים אחרים בני חורין. כדכתב הרי"ף ז"ל שם וז"ל אין נפרעים מנכסים משועבדים. במקום שיש שם בני חורין לא שנא מכר ולא שנא מתנה. דתניא שכ"מ שאמר מאתים וכו'. שמעינן מינה דבמתנה נמי עבוד רבנן תקנתא. וכן הלכתא ואע"ג דדחינא ואוקימנא בב"ח. אי נמי אין נפסד אלא אחרון. אי נמי בדשוו קרקעות אהדדי ההוא דחייתא בעלמא הוא. ולא סמכינן עליה ע"כ: וכן כתב הרמב"ם ז"ל. בריש פ"ח מהלכות מלוה ולוה וז"ל המלוה את חבירו סתם. הרי כל נכסיו אחראין וערבאין לחוב זה. לפיכך כשיבא לגבות תובע את בטל חובו תחילה. אם מצא עמו נכסים. בין מטלטלין א קרקעות גובין מהם ברצון הלוה ואם לא נתן הלוה מדעתו. מגבין אותו בב"ד. לא הספיק לו כל הנמצא. כנגד שטר חובו. הרי זה גובו מכל קרקעות שהיו ללוה. אף על פי שהן עתה מכורים. או נתונים במתנה הואיל ומכר הלוה או נתן במתנה אחר שנשתעבד בחוב זה. הרי זה מוציא מיד הלקוחות או מיד מקבלי המתנות וכו' ע"כ: ובפרק י"ט כתב וז"ל אין נפרעים מנכסים משועבדים. במקום שיש נכסים בני חורין. ואפי' היו בני חורין זיבורית והמשועבדי' בנונית. או עידית בין שמכרם ובין שנתנם וכו' ע"כ: וכן פסקו ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ סי' קי"א ע"ש:
וכבר הראת לדעת שבפסק דיני הנ"ל  הוכחתי. שדין האשה בכתוב שוה לכל מילי לדין הב"ח. ומהתם תלמוד הכא לנ"ד. שכשם שדין האלמנה ודין הב"ח. הם שוים לענין תפיסת הלקוחות ה"ה שיהיו שוים כאן לענין המקבלי מתנות שכשם שמתנת בריא. נחשבת לגבי ב"ח כנכסים משועבדים. ושכל זמן שנמצאו ביד הלוה. נכסים אחרים בני חורין. אינו יכול לטרוף ממקבלי המתנה. ה"ה לאשה שאינה יכולה לטרוף ממקבלי המתנה לפרעון כתובתה ונדונייתה כל זמן שנמצאו בבית בעלה. נכסים אחרים בני חורין. ואם תפסה מוציאין אותה מידה וכדכתיבנא:
אמנם בנ"ד נלע"ד. שיש לנו פתח פתוח להפך בזכותה של האלמנה הנז"ל מצד אחר כדי שלא להוציא מחתת יד' התכשיטין הללו ולהוכיח. שתפיסתה היא תפיסה מעליא. אעפ"י שנמצאו שם בבית בעלה נכסים אחרים בני חורין. שהרי מלבד דאיכא כמה רבוותא דסברי שאפילו מתנת בריא. לא מפקיע שיעבוד כתובה. ובכללם הוא רבינו יצחק בר ברוך ז"ל. אשר הביא המרדכי ז"ל בפ' נערה שנתפתתה. וכתב שיש חילוק בין מתנה למכר ושדוקא לוקח זכה במה שגבה אבל מקבל מתנת בריא אין מפקיע שיעבוד הכתובה מהמטלטלין וכו' ע"ש: כאן בנ"ד יש טענה אחרת דאלימא טפי לזכות האלמנה דנ"ד שהרי אנן איירינן הכא שהתכשיטין הלל שתובע ראובן דנ"ד קודם שנתנתן לו אביו. כבר היו ברשות האלמנה הנז"ל. שהים מתקשטות בהם כנז' בשאלה. וכבר היו משועבדים לכתובתה ולנדונייתה. ונמצא שכבר היה לה לאלמנה הנז"ל קדימה בהם קודם נתינת המתנה ובדין יש כח בידה להחזיקם ולזכות בהם לפרעון נדונייתה ומזונותיה כדכתיבנא:
ובר מן דין שהמקבל המתנה דנ"ד. הוא ראובן בנו של יעקב הנותן שהוא יורשו והנה מצינו ג"כ שם במרדכי בפ' נערה שנתתפתת' שכתב בשם מוהר"ם ז"ל שיש לחלק במתנת בריא כיון כשהמקבל הוא יורש ובין כשהוא אחר. שאם הוא יורש. לא מפקיע שיעבוד האלמנה. ודוקא כשהמקבל הוא אחר. שאז מפקיע שיעבוד האלמנה וכו' לפי שכל מתנה שנותן אדם ליורשיו. הוי כמו ירושה בעלמא וכו' ע"כ: וכן הביאו רמ"א ז"ל בהגהותיו באה"ע סי' ק' בשם י"א וז"ל וי"א דוקא כשנתן לאחרים אבל אם נתן ליורשיו במתנת בריא. אשה גובה כתובתה מהם. דכל מה שנתן ליורשיו. אינו אלא כירושה. והאשה גובה כתובתה מהם עכ"ל ע"ש. וכן כתבו ההגהות מיימוניות בפ' י"ו מהלכות אישות. ומוהרא"י בסי' צ"ו ומוהרי"ו בסי' קנ"א ע"ש. ועיין בס' בית שמואל באה"ע סי' ק' ס"ק ה'. ובס' בית דוד בחלק אה"ע סי' ס"ט. ובס' צרור הכסף בחלק חש"מ בסי' כ"ב. ובס' מים רבים ממעלת א"א מ"ו זלה"ה. בחלק אה"ט סי' כ"ד. הביאם הרב בעל יד אהרן בח"ב מאה"ע בסי' ק' בהגהת הב"י אות י"ז ע"ש:
והגם שיש רבים ונכבדים שחולקין על הסברא הנז"ל. מ"מ האלמנה יכולה להחזיק בתכשיטין הללו ולומר קים לי ככל הני רבוותא דסברי שאדם הנותן ליורשיו אינו אלא כירושה בעלמא. והאשה גובה כתובתה מהם וכדכתיבנא:
אמנם יש לדקדק בדברי רמ"א ז"ל דנראה לכאורה שדבריו ז"ל. סתרי אהדדי. דהנה בסי' ק'. חילק במתנת בריא. בין כשנתן לאחרים. לכשנתן ליורשיו שמדבריו משמע דס"ל דבמתנת שכ"מ אפילו במתנה שנתן אדם לאחרים שהאשה גובה כתובתה מהם ובסי' צ"ג פסק בהיפך. שהרי כתב דבמתנת שכ"מ לאחרים. מפקי אפילו שיעבוד המזונות וכו'. שכן כתב שם וז"ל. מיהו אם נתן המטלטלין לאחרים אפילו במתנת שכ"מ. י"א שאינה ניזונית וכו' ע"כ:
הרי שדבריו ז"ל סתרי אהדדי מסי' צ"ג לסי' ק'. והנה הרב בעל בית שמואל ז"ל הרגיש בסתירה הנז"ל. וכתב שאפשר לחלק. אבל לא העלה בספרו. החילוק שיש לחלק בדברי הרמ"א הנז"ל. כדי ליישב דבריו:
ברם מצאתי שמעלת א"א מ"ו זלה"ה אשר לא נעלם ממנו הסתירה הנז"ל אשר הרגיש הרב בעל בית שמואל הנז"ל ובראותו שלא הטלה בספרו החילוק שיש לחלק בדברי הרמ"א הנז"ל כדי ליישב דבריו כתב וז"ל. ולי הצעיר נראה לחלק ולומר דלגבי כתובה. דמוציאה אפילו ממשעבדי פסק שם בסי' ק' כסברת מוהר"ם ז"ל שאפילו במתנת בריא. מחלק בין כשהמקבל הוא יורשו לאדם אחר אבל בסי' צ"ג ששם איירי בענין מזונות האלמנה שאין מוציאין למזונותיה מהמטלטלין המשועבדין. משום דלית להו קלא ואינם קצובין בחר לו שם. סברת הפוסקים דסברי דאפילו במתנת שכ"מ מפקא שיעבוד המזונות וכו' ע"כ ע"ש:
תבנא לדיננא בהא דכתיבנא לעיל. שיכולה האלמנה לומר קים לי כהנו רבוותא דסברי שהנותן ליורש אינה אלא כירושה בעלמא שהאשה גובה כתובתה מהם. ולהחזיק בידה התכשיטין הללו וכו' שבר מן דין נלע"ד שבנ"ד אפי' הנהו רבוואתא דחולקים על הסברא הנז"ל יודו שאין מוציאין מתחת ידה. מה שכבר תפשה והחזיקה בידה בחיי בעלה. ושיהיו מסכימים בנ"ד שמהניא לה תפיסתה הנז"ל. לפירעון נדונייתה ומזונותיה. שהרי אע"ג שמשנה ערוכה היא שאין נפרעין מנכסים משועבדים. במקום דאיכא בני חורין. ואפילו זיבורית כדכתיבנא:
כל זה אינו אלא. כי אם אזהרה לב"ד. שלא יגבו לב"ח הבא לתבוע חובו. וכמו כן לאשה הבאה לגבות כתובתה מנכסים המשועבדים. אשר כבר נמכרו. או שניתנו במתנה. כל זמן שיש שם נכסים אחרים בני חורין. אבל אם קדמו ותפשו כהא דנ"ד בודאי שיודו שאין מוציאין אותם מידם. וכעין זה מצינו בתלמוד ובפוסקים בכמה מקומות ובכללן בפ' הניזונית דף צ"ו. דאמר רבי אלעזר אלמנה שתפשה מטלטלין וכו'. מה שתפשה תפשה וכו' ומעשה היה ותפשה דסקיא מלאה מעות ולא היה כח ביד חכמים להוציאם מידה וכו' ע"כ: ופירש"י ז"ל מה שתפשה תפשה. ולא מפקינן מינה ואע"ג דפסקינן בפ' מציאת האשה ממקרקעי ולא ממטלטלי הואיל ותפסה תפסה וכו' ע"כ ע"ש: וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"א מהלכות אישות. הלכה י' וי"א וז"ל. אלמנה שתפסה מטלטלין כדי שתזון מהם וכו' אין מוציאין מידה וכו' וכן אם תפשה מטלטלין לכתובתה וכו' בחיי בעלה ומת. גובה מהם וכו' ע"כ:
הרי לך דאע"ג דכפי דינא דגמ' אין אלמנה ניזונית מהמטלטלין שהניח בעלה. ואם בא לב"ד לתובעם אין כח בידם. לכוף את היתומים. שיתנו לה מטלטלין למזונותיה דאפ"ה מועיל לה תפיסתה וניזונית מהם. מכ"ש הכא בנ"ד שתפס' התכשיטין הללו ובחיי בעלה כבר היו ברשותה דיודו החולקים על הסברה הנז"ל. מהטעם הנז"ל מלבד דאיכא כמה טעמי אחריני. המזכין לאלמנה דנ"ד וכדכתיבנא:
ואע"ג שסיים שם הרמב"ם ז"ל וז"ל אבל אם תפשה אחרי מות בעלה אינה גובה מהם וכו' ע"כ. כבר הוכחתי בפסק דיני הנז"ל. שלא כתב הרמב"ם דין זה. כי אם לפי דינא דגמ'. קודם תקנת הגאונים שלא היה הכתובה נגבית מהמטלטלין אבל כפי דידן. האידנא שאנו נוהגין לכתוב ולשעבד בכתובה. מטלטלי אגב מקרקעי שיודה הרמב"ם ז"ל. שגובה מהם. אפילו שתפסה אותם אחרי מות בעלה וכו' וכדאיתא שם בארוכה ע"ש:
ולרווחא דמלתא. כדי שלא להאריך עוד בדבר הזה. לרוב פשיטותו. הנה לך מה שהשיב מוהרש"דם ז"ל בחלק אה"ע בסי' קע"ח על מה שנשאל מאלמנה שתפסה. יותר מכתובתה מטלטלין שהניח בעלה אחריו. כתב וז"ל. כל אלו הדברים פשוטים הם שאם תפסה האלמנה אפילו ככר זהב והוא יותר מכדי כתובתה למזונות וכ"ש לכתובתה. שאין מוציאין מידה וכו'. ואע"ג שי"א שדוקא עד כדי כתובתה וכו' מ"מ קי"ל וכו' ולא מפקינן מינה. ואין לומר שדוקא היכא דתפסה מחיים. אבל תפיסה דלאחר מיתה לא. דהא הר"ן ז"ל. וכמה פוסקים אחרים כתבו דהא דאיכא לחלק. בין תפיסה מחיים לתפיסה דלאחר מיתה. היינו לדידהו. דלא הוו משעבדי מטלטלי לכתובתה. אבל לאחר תקנת הגאונים דמטלטלי משתעבדי הכל שוה וכ"ש בזמן הזה דאיכא תנאי כתובה וכו' ע"כ ע"ש: ועיין מה שכתב הרשב"א בתשובה הביאה מרן ז"ל. בביתו ביתה יוסף באה"ע בסוף סי' צ"ג שכתב דעכשיו שנהגו לכתוב בכתובה. מטלטלי אגב קרקעי שגובה האשה אפילו מהמטלטלין וכו' ואפילו לאחר מיתת הבעל. מה שתפסה תפסה וכו' ע"כ ע"ש:
ולענין הלכה כבר פסקו מוהרי"בל ז"ל בח"ב סי' כ"ה. והרב בעל פמ"א בח"ב סי' כ"ח. והרב בטל כרם שלמה בחלק אה"ע סי' ל'. דבין תפסה מחיים ובין תפסה לאחר מיתה. בין תפסה מר"ה. בין תפסה מסימתא בין תפסא מרשות היורש ואפילו תפסה יותר מכתובתה שתפיסתה היא תפיסה מעליא והני נקטינן וכדכתיבנא:
ומאחר שכבר הוכחנו. שכפי מסקנת הגמ' והפוסקים ז"ל דבכל ענין תפיסת האלמנה ואע"ג שתפסה לאחרי מות בעלה. שתפיסתה היא תפיסה. וכיון שתפסה תפסה. וגובה כתובתה ומזונותיה מהם. ואין מוציאין מידה וכו':
הנה כי כן זכינו לדין בנ"ד במכ"ש. מאחר שכבר קדמה אלמנה דנ"ד לתפוס התכשיטין הללו בחיי בעלה. שתפיסתה היא תפיסה מעליא. ואין כח בידינו להוציאם מתחת ידה:
ומה גם שבתפיסתה הנז"ל. אינו מגיע לראובן הנז"ל. שום היזק. שסוף סוף כיון שהוא היורש מאביו. והוא חייב לזונה כל זמן אלמנותה. כדתנן אלמנה ניזונית מנכסי היתומי' וכו' וה"ה נמי שהוא חייב לפרוע לה כתובתה נדונייתה ותוספתה. שהרי כל נכסי עיזבון אביו אינון משועבדין וערבאין לה. מה מפסיד אם תגבה האלמנה מתכשיטין הללו. או מנכסים אחרים כיון שמ"מ הוא מוכרח לפרוע לה מהנכסים אחרים מעיזבון אביו בהיות שהוא היורש וכדכתיבנא:
ובר מן דין שכפי הצעת השאלה התכשיטין הללו כבר היו בידה וברשותה ומשועבדים לה. קודם שנתנתם בעלה במתנה לבנו כנז"ל שהרי משעה שקנאם נתנם לה להתקשט בהם באופן שיש לה קדימה ושעבוד בהם. לשיעבוד המתנה ובדין טוענת. שכיון שבבית בעלה נמצאו: ושלא יצאו מרשותה. מהשעה שבעלה נתנתן לה להתקשט בהם. דאינון אחראין וערבאין. למזונותיה ולפירעון נדונייתה וכדכתיבנא:
ואע"ג שאנן איירינן במטלטלי ושבמטלטלין אין בהם דין קדימה. כבר הוכחתי בפסק דיני הנז"ל. שכיון שלגבי ב"ח. אע"ג שמן הדין אינו טורף מן המטלטלין שאם התנה וכתב בשטר. מטלטלי אגב מקרקעי. שטורף אפילו המטלטלין מיד הלקוחות שה"ה לענין הכתובה. כיון ששיעבד בה הבעל מטלטלי מקרקעי שטורפת ג"כ מהלקוחות. וכדהוכחתי מדברי הרא"ש והר"ן ז"ל לפי שהוא תנאי שבממון שהוא קיים וכדפסקו רי"בה ומרן ז"ל בא"הט ובח"מ ועיין במוהרימ"ט ז"ל. בח"ב מאה"ט סי' ו'. ובהרב בעל ס' משפטים ישרים. בתשובת מוהר"ש גאון ז"ל בסי' מ"ט ע"ש וכדכתיבנא:
וכעין דנ"ד מצאתי שכתב הרב בעל בית דוד ז"ל. בח' אה"ע סי' ס"ב. על אלמנה שתפסה תכשיטי זהב וכסף שהיתה מתקשטת בהם. ורצה לגבות כתובתה מהם. והיורשים לא היו רוצים לפרוע לה מהחפצים הנ"ל. כי אם מהחפצים שהכניסה לבעלה. והיא אומרת שבכתובתה כתובים כ"כ מעות ושלכן היא תובעת כתובתה או בכ"כ מעות או באלו החפצים שהיתה תפוסה בהם וכו'. ופסק הרב הנז"ל שתגבה או מעות או מאלו החפצים שהיא תפוסה בהם וכו' ע"כ ע"ש:
וגדולה מזו כתב המרדכי בפ' מי שמת. בשם מוהר"ם ז"ל. על א' שהשליש מעות ביד א' לתתם לבנו בשעת נישואין וכו'. והשיב דאפילו נתנם לו ונשא אשה וכו' דאלמנת אביו גובה ממנו כתובתה מאותן המעות וכתב שכל דיינא דלא דאין הכי שלאו דיינא הוא. עכ"ל של הרב מאיר בר ברוך ז"ל ע"ש:
הרי לך שאפילו שהשליש המעות. ועשה השליש שלישותו. והבן החזיק במעות ונשא וכו' שאעפ"י כן האלמנה גובה כתובתה מאותם המעות. ומינה תדון במכ"ש לנ"ד. שהתכשיטין הללו שעולם נשארו ביד האלמנה. ועודם הם ברשותה. כי תפשה בהם לפירעון נדונייתה ומזונותיה וראובן דנ"ד לא החזיק בהם עדיין כלל ועיקר. שלית דין ולית דיין שיפקיטם ממנה וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד מכח כל אילין טעמי דכתיבנא שאע"ג שבעלמא. כל מתנת בריא היא כמכר. ושכל זמן שנמצאו. נכסים אחרים בני חורין שבין הב"ח כמו האשה בכתובתה אינם יכולין לטרוף לא מהלקוחות. ולא ממקבלי המתנה. דשאני נ"ד. שכבר התכשיטין הללו הם תפוסים בידה מלבד דאיכא כמה טעמי אחריני מעלייתא לזכות האלמנה דנ"ד באופן שאין כח בידינו להוציא מתחת ידה התכשיטין הנז"ל אשר תפסה בהם לגבות מהם נדונייתה ומזונותיה וכדכתיבנא:
ומעתה בכל מאי דכתיבנא יצא לנו תשובה ניצחת גם על הספק השני שנסתפק ה"ה. במקום שלא נמצאו בבית יעקב הנז"ל. נכסים אחרים בני חורין וכו'. דמכ"ש שיכולה האלמנה דנ"ד לעכב התכשיטין הללו. לפירעון נדונייתה ומזונותיה ואין צורך להאריך בזה. כי במה שכתבתי פה. ובמקומות אחרים מתשובותי. יש די והותר להוכיח שבנ"ד. מכל הצדדים זכתה האלמנה הנ"ל. באלו התכשיטין. וכי תפיסתה מועלת לה להחזיק ולזכות בהם. והיא היא הנקראת מוחזקת. וכל המחזיק ידו על העליונה וראובן דנ"ד שרוצה להוציאם מידה הוא נקרא המוציא וכל המוציא מחבירו עליו הראיה וכיון שבנ"ד קדמה כתובתה למתנה הנז"ל. ליכא מאן דפליג שזכתה בתפיסתה הנז"ל וכדכתיבנא:
ואע"ג שבעלמא פסקינן. דאלים כח היורש. ושלעולם מוקמינא כל הנכסים בחזקתו. וכדפסקינן בכמה מקומות שלעולם הנכסים הם בחזקת היורשים ושהם הם הנקראים מוחזקים וכו' שאני נ"ד שאע"ג שהכא ראובן הוא היורש מ"מ לנ"ד אלימא חזקת האלמנה בתכשיטין הללו שתפסה למזונותיה ולפירעון נדונייתה מחזקת היורש דהכא הוא הנקראת מוחזקת בכל מה שנמצאת בבית בעלה למזונותיה שכבר ידוע. שמזונות האלמנה קודמין ודוחין ירושה דאורייתא הילכך תפיסתה הועילה לה. להקדים ליורש ולהחזיק בנכסים ולהיות ידה על העליונה וכדכתיבנא:
אכתי יוכל המערער לערער ולומר שמ"מ בנ"ד. אין תפיסת האלמנה הנז'. תפיסה מעליא. מכח המנהג שנהגו האידנא. שאין גובין. לא לאשה ולא לב"ח. מהמטלטלין המשועבדין. מפני תקנת השוק שאם לא כן. אין לך אדם. שיקנה שום חפץ מחבירו. שמא נשתעבד לאיזה ב"ח. או לאשה בכתובתה. ויבא המלוה או האשה לאחר זמן ויטרוף אותו מידו. וכדכתב ריב"ה ז"ל בשם אביו הרא"ש בח"מ סי' ל"ו וקי"ג ובאה"ע סי' ק' שאין מגבין לב"ח מטלטלין שמכר או נתן הלוה. מפני תקנת השוק. ומה גם לפי סברת הרא"ש ז"ל. וסיעת מרחמוהי דסברי. דאף במתנה עשו תקנת השוק. ושאין מגבין לב"ח מהמטלטלין. שניתנו במתנה וכו'. וא"כ מכח התקנה הנז"ל. נראה לכאורה שמוציאין מיד האלמנה הנז"ל התכשיטין הללו. ושאין תפיסתה תפיסה. ומה גם אם נמצאו בבית הזקן נכסים אחרים בני חורין כדי שתגבה מהם נדונייתה ומזונותיה וכו':
אמנם יש לדחות ולומר שהסברה הנז"ל של הרא"ש. וסיעת מרחמוהי ז"ל דאינה כ"כ מוסכמת מהפוסקים זלה"ה. שהרי הרשב"א ז"ל פליג עליה וכתב בפירוש שבמתנה לא עשו בה תקנת השוק וכדכתב מרן ז"ל בשמו בח"מ סי' ס' ע"ש: ונגררו אחריו כמה רבוואתא. וכדכתב מוהר"ם מטראני ז"ל בח"א מתשובותיו בסי' קע"ז ור"ל. ובח"ב סי' ה' ובח"ג סי' ג'. וכתב שכן הוא דעת הרשב"ץ ובנו הר"ש ז"ל והריקאנאטי ז"ל כדעת הרשב"א ז"ל. שבמתנה ליכא תקנת השוק. ולזה נטה ג"כ דעת הרדב"ז ז"ל. בח"א סי' קנ"ז לענין דינא. וכ"כ הש"ך בח"מ בסי' רל"ב וגם הרב בעל דברי ריבות בסי' רי"ט ורכ"ח. וכתב בפשיטות דבמתנה לא עשו בה תקנת השוק וכן כתב מוהרח"ש ז"ל בח' אה"ע סי' ג' דקים לן כהרש"בא ז"ל. כי במתנה לא עשו בה תקנת השוק ע"ש: ומוהרש"ך ז"ל בח"א סי' ל"ד כתב שלדעת מוהר"ם ז"ל דאף למ"ד שבמתנה שייך בה תקנת השוק. הוא דוקא בנותן מתנה לאחרים אבל בנותן מתנה לבניו או ליורשיו אפילו במתנת בריא לית בה משום תקנת השוק ושיכול המוחזק לומר קים לי וכו' ע"כ:
הא קמן חבל נביאים. שכולם מתנבאים בסיגנון א' וסברי כסברת הרשב"א שבמתנה לא התקינו תקנת השוק. נגד סברת הרא"ש וסיעתיה ז"ל:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד. שאין לערער כלל. על תפיסת האלמנה בתכשיטין הנז'. מצד התקנה הנז"ל שמלבד דלא שייך במתנה הנז"ל תקנת השוק לפי סברת כל הני אשלי רברבי אלא שאפילו למאן דסבר שאף במתנה תיקנו תקנ' השוק דשאני הכא בנ"ד שניתן ליורש דליכא ביה תקנת השוק כפי דעת מוהר"ם ומוהרש"ך ז"ל ושיכול המוחזק לומר קים לי וכדכתיבנא:
ובר מן דין פוק חזי מה שכתב הרב בעל נחלת שבעה בח"ב סי' כ"ב שהוכיח שגם בכתוב' אשה לא שייך בה תקנת השוק. והביא כמה ראיות לדבריו כנראה שם. ואע"ג שהרב בעל פנים מאירות. בח"ג סי' קמ"ג דחה ראיותיו. וכתב שאין לזוז. מסתמיות דברי הפוסקים. ראשונים ואחרונים שפסקו שהאידנא אפילו בכתובה שייך תקנת השוק וכו' ע"כ ע"ש: פוק חזי מה שכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל במסכת כתובות בפ' מציאת האשה דף ס"ז ע"א בד"ה גמלים של ערביא. אשה גובה פרנא מהם וכו' כתבו שיש פוסקים דפוסקין מכאן שמטלטלי דידן. משתעבדי לכתובה. דהוו כגמלים דערביא. ואשלי דקמחוניא. דהסמכתינהו עלייהו. ואע"ג דכתבו שם. שאין נראה לר"ת ושאינהו כקרקע דמי ושאם מכרן הבעל תוציא אשתו מיד הלקוחות לאחר מותו וא"כ לדבריהם בטלה תקנת השוק אלא שמחמת תקנת הגאוני' גבייא ממטלטלי דיתמי וכו' ע"כ: עיין מה שכתב עלה מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף באה"ע סי' ק' וז"ל ולדידן דכתבינן מטלטלי אגב מקרקעי דקנאי ודאקנה גובה מהמטלטלין שמכר כמו מן הקרקעות וכו' ע"כ ע"ש:
ובר מן דין הא דאמרו שהאידנא אין ב"ח גובה ממטלטלי שמכר או נתן הלוה. מפני תקנת השוק היינו אזהרה לב"ד. שאם יבא הב"ח לפניהם לתבוע ולגבות את חובו. שלא יגבוהו מן המטלטלין אשר כבר מכר או נתן הלוה. מפני תקנת השוק וכו' אבל אם קדם הב"ח ותפס אותם כהא דנ"ד. בודאי שיגבה מהם. ואין כח בידם להוציאם מידו. מחמת המנהג הנז"ל. מפני שדבר כזה אינו רגיל כ"כ. ובמה שאינו רגיל אין בו משום תקנת השוק וזה פשוט וכדכתיבנא:
ומעתה מאן ספין ומאן רקיע. להוציא מיד האלמנה הנז"ל. התכשיטין הנז"ל. מכח התקנה הנז"ל. מאחר שהוכחנו שלסברת כמה רבוואתא. דלא נתקן תקנה זאת בנדון כנ"ד ושיכולה האלמנה דנ"ד לומר קים לי ככל הני רבוואתא דסברי דלא נתקן תקנת השוק לא במתנה ולא בכתובת אשה ומה גם כשהיא ליורש ובשכבר תפסם לפירעון נדוניית' ומזונותיה ומכח כל הני טעמי אחריני דכתיבנא שאין לפקפק בהם ודוק:
סוף דבר אכתי פש גבן להתיר ספק א' שנפל בשאלה דנ"ד. כי לכאורה יש להקשות לה"ה דאיך הציע שהאלמנה דנ"ד. עיכבה התכשיטין הללו שהיו ברשות' למזונותי' ולפירעון נדונייתה וכו'. שהרי אם כיון דעתה לגבות מעכשיו כתובתה ונדונייתה מהתכשיטין הללו. הלא דבר מוסכם הוא מכל הפוסקים דכשהאשה תבעה כתובתה שאבדה מזונותיה וא"כ איך תובעת פירעון נדונייתה ומזונותיה:
אלא ודאי שאין כונת ה"ה לומר שהאלמנה הנז"ל רוצה לגבות עיקר כתובתה. דהיינו המנה מאתים מאלו התכשיטין שאז ודאי שהיה מפסיד מזונותיה ולא היה לה מקום לתביעתה הנז"ל. אלא שכוונתה לעכב ולתפוס התכשיטין הללו. לפרעון נדונייתה דהיינו מה שהביאה מבית אביה. לכן דוק ותשכח שלא הזכיר כלל בתביעתה תיבת כתובה כי אם דוקא נדוניא. וכבר ידוע שהנדוניא לא נכנס בכלל הכתובה כדכתיבנא ולא בתביעת פירעון הנדוניא. הפסיה מזונותיה. כדכתב הרשב"ץ ז"ל. והביאו בשמו מרן ז"ל בא ה"ט בסי' צ"ג. וכדכתבו המפרשים בשם הרשב"א ז"ל וכנראה מדברי הרמב"ם ז"ל בפ' ח"י מהלכות אישות. וכדפירש הרב בעל חלקת מחוקק שם בס"ק כ"ד. וכדפסק מרן ז"ל בשלחנו הטהור באה"ע בסי' צ"ג ס"ק י"א וז"ל תבעה לנדונייתה ונתפרעה ממנה. לא הפסידה מזונותיה וכו' וכדהוכיח במישור מעלת א"א מ"ו זלה"ה בספרו מים רבים בחלק אה"ע סי' כ"ג וכ"ד. שהמזונות לא אגירי כלל בנדוניא כי אם דוקא בעיקר הכתובה. שהיא המנה ומאתים. כי הנדוניא הרי היא כחוב בעלמא. דאינו ענין למזונות ושאינה נכללת עם הכתובה. אלא דוקא לענין זמן הפירעון. כי אינה ניגבית מחיים וכו' ע"כ ע"ש:
באופן דזכינו לדין שהאלמנה דנ"ד תבעה כהוגן מזונותיה. ומה שעיכבה ותפסה התכשיטין הללו הוא לפירעון נדונייתה. ולא כתובתה ולכן תובעת ג"כ מזונותיה כראוי לה. ולית דין צריך בשש כי הדבר פשוט הוא וכדכתיבנא:
זאת תורת העו"לה מכל הנז"ל. דאע"ג שימצאו ביד ראובן דנ"ד. ראיות ברורות ומוכיחות שהתכשיטין הללו ניתנו לו במתנה גמורה. מתנת בריא בק"ס. ובכל התנאים המועילים להקנות כמוצע בשאלה דנ"ד. הגם שבעלמא היינו מזכין אותו. והיינו דנים לתכשיטין הללו כנכסים משועבדים. שאין האשה והב"ח נפרעין מהם. במקום שיש נכסים אחרים בני חורין. מ"מ בנ"ד הוכחנו שבין שנמצאו בבית יעקב הנז': נכסים אחרים בני חורין. ובין שלא נמצאו כי אם התכשיטין הללו שמ"מ זכתה בהם האלמנה הנז' ושתפיסתה היא תפיסה מעליא וגמורה ושאפילו תפסה אותם לאחר מיתת בעלה ומכ"ש השתא דתפשה אותם מחיים וכבר היו ברשותה בחיי בעלה וג"כ הוכחנו דליכא הכא משום תקנת השוק ודשאני נדון מנדון אחר דעלמא מכח כמה טעמי דמעליותא דאיכא לטעון לצדד ולהפך בזכותא דהאי אלמנה שבכל א' מהם יש די והותר להורות ולפסוק הדין לזכותה. ומכ"ש בהצטרפם כולם יחד. אשר על כן גזרנו אומר שמכח כל הני טעמי דכתיבנא שאין כח ביד הב"ד להוציא התכשיטין הנז"ל. מיד האלמנה הנז"ל. ושתגבה מהם נדונייתה וכל זמן שלא תגבה עיקר כתובתה דהיינו המנה ומאתים שיכולה למיזן מהם כדכתיבנא:
כל זה הוא שראיתי לדון ולהורות הלכה למעשה בנדון הנז"ל. אם יסכים בדבר הרב היושב על כסא ההוראה נר"ו. וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם המהוללה יע"א הכותב וחותם בסדר ובשנת עתה שמע בקלי איעצך ויהי אלהים עמך וגו' לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט