שאלה י חד צורבא מרבנן דגמיר וסביר. בהיות כי מעולם הוא בעל מחשבות ואותם מחשבות מטרידות אותו הרבה. אפילו בשעת התפלה והמחשבה פועלת אפילו בד"ת קפץ ונשבע שבועה חמורה שמכאן ואילך. לא יפנה לבבו לשום מחשבה שבעולם. ואחר שנשבע. ראה כי אין בידו לקיים שבועתו. דבהיסח הדעת. חושב מחשבות און. אשר לא כרצונו כי הלב חושב ואינו תחת רשותו. כדי להזהר ממחשבותיו אשר על כן. אמר מזקנים אתבונן לשאול ולידע אם יש ארוכה להסיר מלבו המחשבות הנ"ל ואם יש ממש לשבועתו הנ"ל. ואם צריכה התרה לכן בא אל בית מדרשו של ש"ס לפני האי סבא דמשפטים שהוא הראשון שבעדה. ולכל דבר שבקדושה ויושב על מדי"ן שלו לקדש זקן ונשוא פנים. ה"ה החכם השלם והכולל הדיין המצויין נ"י כמוהר"דם נר"ו. לדרוש ולידע ממנו דעתו הרחבה ומה הדין נותן על ענין השבועה הנ"ל. ואם יש איזה תקנה. להסיר מלבו המחשבות הנ"ל הכל מפורש היטב במכתב לאמר מלתא בטעמא ומאת ה' תהיה משכורתו שלימה:
תשובה הנה עמדתי על השאלה הנז"ל שנשאלתי על ענין השבועה הנ"ל. דכיון שאין בידו לקיימה אם מעיקרא חלה. וצריכה התרה אואין בה ממש וליתא. וכמו כן רצונו לידע. אם יש איזה תקנה. להסיר מלבו מחשבותיו הנז"ל העולים על לבו. שלא כרצונו:
אשר על כן מעיקרא עלה על דעתי לומר שעיקר שבועה ליתא כיון שאין בידו לקיימה. כי הלב חושב מחשבות און. ואינו תחת רשותו להזהר מלחשבם. כי בהיסח הדעת,: ועלו על לבו נגד רצונו. ובהיות שהחכם השואל הפציר בי עד בוש. להעלות על ספר בכתב מה שנלע"ד לפי סברת הפוסקים ז"ל. כדי להפיק רצונו אמרתי לרשום שורותים מן הבא בידי מאשר הבינותי מדברי הפוסקים ז"ל. כי היכי דלא לשתמע דיליף ריקם ריקם וזה החילי בס"ד:
איברא שלכאורה היה נלע"ד לומר. דדמיא שבועה זו. לנדרי שגגות ולנדרי זרוזין דתנן בפ"ג דנדרים וז"ל ד' נדרים וכו' נדרי זירוזין וכו' ונדרי שגגות וכו' נדרי שגגות אם אכלתי ואם שתיתי. ונזכר שאכל ושתה שאיני אוכל ושאיני שותה בפירושו למסכת נדרים בדף כ"ה ע"ב וז"ל תרי ומוני קתני. חדא דבשעת נדרו היה שוגג. כגון קודם אם אכלתי ואם שתיתי וכו' וקתני נמי שהי' שוגג בשעת שהנדר ראוי לחולי ואעפ"י שבשעה שיצא מפיו לא היה שוגג וכדקתני שאני אוכל ושאני שותה כלומר דאמר קונם ככר זה עלי אם אני אוכל ואם אני שותה היום ושכח ואכל ושתה. דכיון דנדרא באכילה קמייתא חייל. וההיא שעתא הוה ליה שוגג. כלומר שלא נזכר שיהא תלוי באות' אכילה שום נדר. לא חייל נדרא כלל עכ"ל: וכן פירש מר"ן ז"ל בביתו ביתא יוסף בי"ד בסי' רל"ב וז"ל וטעמא דרישא משום דכיון דבשעת הנדר היה סבור שלא אכל ושלא שתה ולא היה בדעתו לנדור כלל ולא היו פיו ולבו שוין הילכך לא הוי נדרי וטעמא דמציעתא אעפ"י שבשעה שיצא מפיו לא היה שוגג. שהרי הוא אומר קונה דבר שהעלי. אם אני אוכל ואם אני שותה היום. ושכח ואכל ושתה כיון דנדרא באכילה קמייתא: חייל וההיא שעתא ת"ל שוגג כלומר שלא נזכר שיהיה תלוי כאותה אכילה שום נדר לא חייל נדרא כלל. וילפינן משבועות דבעינן שיהיה האדם בשבועה. בשעה שהשבועה עליו יהיה זכור את השבועה עד כאן לשונו:
וממוצא דבר אתה אתה למד. שה"ה נמי בנ"ד. כיון שעל כרחו שלא בדעתו פונה לבבו למחשבות אחרות נמצא דלא קרינן ביה דאדם בשבועה כיון שמאחר שבשעת שהשבועה עליו אין כח בידו לכוף את לבבו. לבל יפנה למחשבות און. כי אין הלב תחת רשותו וגרסינן עלה דהאי מתניתין בגמרא וז"ל. תצא כשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועות שגגות מותרות. היכי דמי שבועות שגגות כגון רב כהנא ורב אסי הדין אמר שבועתא דהכי אמר רב. והדין אמר שבועתא דהכי אמר רב. כל חד וחד. אדעתא דנפשיה שפיר קמשתבע עכ"ל וכתב שם הר"ן ז"ל. היכי דמי שבועות שגגות. כגון רב, כהנא ורב. אסי לאו למימרא דלא משכחינן שבועות שגגות אלא בכי האי גוונא משכחינן להו. דומיא דמתניתין אלא לריבותא נקט ליה. וכאילו אמר עד היכן שבועות שגגות. וכדאמרינן בעלמא עד היכן גלגול שבועה והוי ריבותא דאע"ג דרב כהנא ורב אסי. כל חד וחד אמר ליה לחבריה דמעציו לא הבין מאמר רב. סלקא דעתך אמינא דכיון דלא חש ליה ומשתבע לאו שגגה היא. ואיתלה בה אהסור פירות יהיו אסורין קמ"ל עד כאן לשונו:
ונראה דמה שהכריחו להר"ן ז"ל לפרש כן. משום דהוקשה ליה מאי האי דבעי תלמודא היכי דמי שבועות שגגות וכי לא ראה השואל מתניתין דקתני בהדיא ומפרש נדרי שגגות כגון אם אכלתי ואם שתיתי וכו'. וכמו כן הם שבועות שגגות דהכי בחדא מחתא מחתניהו התוספתא כשם שנדרי שגגות מותרין: כך שבועות שגגות מותרות וכיון שכן אין כאן מקום לשואל לשאלה היכי דמי שבועות שגגות דהכי בהדיא מפורשין במתניתין לכך פירש הר"ן ז"ל דתלמודא. לא קא בעי לידע כיצד הם שבועות שגגות כשהרי בהדיא מפורשין במתניתין אלא רבותא אתא לאשמועינן. עד היכן הם גילגולי שבועות שגגות וכו' וקא מפרש כגון וכו' והאי היכי דמי לאו בדוקא אתמר וכאילו קאמר: עד היכן הם תכלית שבועות שגגות וכו'. וכדכתיבנא:
וגם היה נלע"ד לומר דהאי שבועה דנ"ד דמיא נמי לנדרי זרוזין דקתני התם במתניתין דמותרין. ומפרש התם הר"ן ז"ל. וה"ה בשבועות זרוזין שרי והיכי איתא בירושלמי תניא כשם שנדרי זרוזין מותרין כך שבועות זרוזין מותרין עכ"ל:
ובנדון דידן אנן סהדי דלזרז עצמו נשבע כן. ומה שהיה בידו לעשות עשה אלא שהלב פונה לחשוב מחשבות ואין כת בידו לכופו כשאר האברים שבגופו שהם תחת רשותו שלא בטובתו וכדכתיבנא:
ואף על פי שמנינו למר"ן שכתב על דברי הרמב"ם ז"ל דס"ל להחמיר ולאסור בשבועות זרוזין וכו' מ"מ הפוסקים האחרונים הרשב"א והר"ן ז"ל מתירין וכמו שכתב מר"ן ז"ל בי"ד סי' רל"ט ע"ש וכדכתיבנא:
אך לי זעירא דמן חברייא יש לי מקום לדקדק בדברי הרמב"ם ז"ל דמה ראה על ככה להחמיר בשבועות זרוזין היפך דברי הירושלמי דמתיר להדיא וכנראה מדברי הפוסקים ז"ל דאין חולק על דבר זה מהירושלמי לא מהא דידן ולא משום מקום אחר. והרי כלל הוא בידינו מוסכם בפיהם דכל כך שנזכר בירושלמי ולא נזכר בתלמוד בבלי דעבדינן כוותיה כיון שלא מצינו בו חולק בתלמוד בבלי:
ואפשר לתרץ דס"ל להרמב"ם כיון שמצינו בתלמודא דידן דקאמר בשם שנדרי שגגות מותרין כך שבועו' שגגות מותרות. ולא קאמר בשם שנדרי זרוזין מותרין כך שבועו' זירוזין מותרות. משמע דחלוקים הם בדינם דאם איתא דשוים בדינם אמאי לא קאמר בהדיא גם כן שבועות זירוזין מותרות ואם כן. כפי זה. הירושלמי חולק עם תלמודא דידן. ולא עבדינן כוותיה שהרי כשהירושלמי. חולק על הבבלי הלכתא כתלמוד בבלי זהו דעת הרמב"ם ז"ל:
ברם שאר הפוסקים ומכללם הרשב"א והרן ז"ל. סבירא להו דלאחתי הירושלמי היפך הבבלי אלא מוסיף על דבר הבבלי ולא מפני שלא נזכר בתלמוד בבלי נאמר דס"ל בהיפך אלא שהניחו לפשיטותו זהו נלע"ד להליץ בעד הרמב"ם ז"ל:
אמנם בעיקר הדין דנ"ד. אחרי העיון וההשקפה כדחזי נלע"ד. דקושטא דמלתא הוא דלא דמיא שבועה זו דנ"ד. לא לשבועות שגגות. ולא לשבועות זירוזין כלל. אלא לנשבע על דבר שאין בידו לקיימו לעשות דהויא שבוע שוא כגון הנשבע שלא אישן. דגרסינן בפ"ב דנדרים בדף ט"ו. וז"ל אמר ר' יוחנן שבועה שלא אישן ג' ימים מכין אותו וישן לאלתר ע"כ: וכתב הר"ן ז"ל שם וז"ל מלקין אותו משום שבועת שוא. וישן לאלתר אם ירצה שאין שבועה חלה לאוסרו כלל וכו' עכ"ל: וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל. והרמב"ם ז"ל כתב בתחילת הלכות שבועות דה"ה  לנשבע שלא יאכל ז' ימים רצופים דהוי שבועת שוא ע"כ: והביא למרן ז"ל לפסק הלכה בשלחנו הטהור בסימן רל"א ע"ש:
וטעמא דמלתא תנן במתניתין שם דזה חומר חומר בשבועות מבנדרים שהנדרים אתם חלים אלא על דבר שיש בו ממש והשבועות חלים אפילו על דבר שאין בו ממש. וז"ל ריב"ה ז"ל בי"ד סימן רל"ט. ויש דברים שהשבועה חלוקה מהנדר. והוא שהיא חלה על דבר שאין בו ממש. כגון שנשבע שלא ישן או שלא ידבר והטעם בזה שהשבועה חלה על גוף האדם. והגוף יש בו ממש ע"כ. ומרן ז"ל כתב שם וז"ל. ויש דברים שהיא וכו' כלומר השבועה חלוקה מהנדר. והוא שהיא חלה על דבר שאין בו ממש וכו'. כלומר להתחייב מדאוריית'. אבל באומר קונם שאיני ישן שאיני מדבר. שאיני מהלך לא מתסר אלא מדרבנן עכ"ל ע"ש:
וממוצא דבר. אנו למדין שהוא הדין. והוא הטעם בנ"ד שאע"ג שנשבע על דבר שאין בידו לקיימו שלא לחשוב מחשבות. הנה ולא חלה שבועתו. שהרי השבועה חלה אפילו על דבר שאין בו ממש. מידי דהוה הנשבע שלא ישן או שלא יאכל. או שלא ידבר. דאי אפשר למיקם בהו כלל. ועל כל זה חלה שבועתו להתחייב מדאורייתא:
ואם תאמר דבשלמא באם אוכל או אישן אי אפשר לעמוד בגווייהו כלל. דאם ע האכילה לבדה אי אפשר להיות בגוף ונפש. ואם  על השינה אף שיעשה כל מאמצי כחו. וכל הבא מידו שלא לישן כלל בהרף עין. בהיסח הדעת נים ולא נים תיר ולא תיר ולאו אדעתיה. ומיד עבר על שבועתו:
ברם על המחשבה יש תקנה מוצאת להרהר תמידי בדברי תורה ומחשבותיו נטלין על דרך שאמרו רז"ל. אם פגע בך מנוול זה משכהו לבית המדרש וכו':
ואף אכה תבין ותראה דכל זה איננו שוה דלא ניתנה תורה למלאכי השרת. מלאכתו אימתי עשיתי אכילתו ושאר צרכיו אימתי הם נעשים. דאי אפשר להיות תדיר עסוק בגירסתיו יום ולילה לא ישבות והזר הדין דשבועה זו חלה על המחשבה אף כי אין בידו לקיימה בהיות שהשבועה חלה אף על דבר שאין בה ממש וכדכתיבנא:
ואחרי כתבי כל זה בהיותי מחפש חיפוש מחיפוש בספרי הפוסקים האחרונים ז"ל מצאתי ראיתי להרב המובהק כמוהר"א ששון ז"ל בספרו תורת אמת בסי' קצ"ז. קרוב לסופו שכתב וז"ל. אך אמנם יש לגמגם קצת על מה שכתב מוהר"י קולון ז"ל בפורש כ"ב וז"ל אע"ג דנשבע על דבר שאינו ברשותו ואין בידו לעשותה זו היא שבועת שוא. מ"מ אם יזדמן לו האפשרות בעשיית הדבר מחוייב הוא לעשותו וכן יש להוכיח מדברי הרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ד מהלכות שבועות וז"ל כל מי שנשבע לאחרים וכו' עדכ"ש כשהוא עצמו מחוייב בכח לקיים המעשה אם יוכל עד כאן לשונו:
הרי שהוא סובר וכן הכריח מדברי הרמב"ם ז"ל שכיון שיש יכולת בידו של ראובן לקיים שבועתו אע"ג שמעיקרא לא חלה שבועתו בהיותו שבועת שוא מ"מ מחוייב לקיים את המעשה כיון שיש בידו לקיימו וכו' ועם היות אמת שזה הדין וזה החידוש לא מצאתיו בשום פוסק אחר רק בדברי זה הגאון וגם המעיין יראה שם שחלקו עליו עכ"ז למי ימלאנו לבו לחלוק נגדו. ומה גם בזהו שבועה וכו' עד כאן לשונו:
וממוצא דבר מכל הנז"ל למדנו ג"כ בפ"ד שאע"ג דנשבע על דבר שאין בידו לקיימו מ"מ נראה דלא מפני זה. נתיר לו הרצוע' לגמרי להיותו תמיד יושב וחושב מחשבות און אשר לא כדת שבועתו. אלא מחוייב הוא לחזר תמיד בד"ת שכל זמן שיהיה טרוד בגרסתו לא יבאו לו המחשבות זרות הללו אשר אין לו חפץ בהם והגם שעם כל זה איננו שוה לו כדכתיבנא לעיל כי לא ניתנה התורה למלאכי השרת מה בכך מה שיש בידו לעשות עשהו האלדים יכפר בעדי זהו מה שנלע"ד בענין זה אם יראה בעיני הכהן מריה דאתרא  להעלותם על משבחו לרצון טוב ולא כתבתי  שורותים אלו כי אם להפקת רצון הס' השואל אשר  הפציר לי עד מאד לעלות על ספר מה שנלע"ד  בענין זה וה' יצילנו משגיאות והראנו מתורתו לא נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה וכל מדי"ן שני לקדש פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א:
תם ונשלם היום יום א' ער"ח שבט בשנת תקנ"ט לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמהור"ר רפאל מילדולה זצו"קל ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה עם יתמי המנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ ז"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס