שאלה ראובן ושמעון היו שותפין נאמנים ואוהבים זה את זה כשני אחים ואחר זמן מה הוצרך שמעון ללכת למדינה אחרת בשביל ירושה שנפלה לו שם והוכרחו לחלוק השותפות ושמעון שם לדרך פעמיו אחר זמן מה שמע ראובן על שמעון חבירו שירד מנכסיו ויכמרו רחמיו עליו וצוה לכתוב שטר מתנה של סך קרקעות לתת לשמעון וכך אמר אני נותן לשמעון שהיה שותפי קרקע פ' וקרקע פ' במתנה גמורה ואחר שהגיע השטר ליד שמעון נפטר שמעון ואחר כך נפטר גם כן ראובן ובאו יתומי שמעון לקבל המתנה מיתומי ראובן ונפלה מריבה ביניהם יתומי ראובן אומרים שלא נתן אביהם המתנה אלא לשמעון לפי שהיה אוהבו ביותר וכיון שלא זכה הוא בעצמו לא ותנו לבניו כלום ויתומי שמעון טוענים ואומרים אע"פ שלא זכה במתנה עצמה הלא זכ' בשטר ואנו יורשים זכותו ובהיותם מתחזקים במחלוקת כדי לעשות שלום גמרו ביניהם להקריב דין זה לאחד מבעלי תשובה כדי שמשם יצא תורת תשובתם ובחרו לזה לאיש אשר לו יד ושם במלחמתה של תורה המורה הוראה בחכמתו המפוארה והיקרה הלא הוא אהובי אשר כנפשי החכם הנעלה אשר למדריגה עליונה עלה כה"רר מאיר הכהן יצ"וא כי הוא יאיר בתשובתו הרמתה להוציא לאור משפט הדין ומהת"מש"א:
תשובה מה נמלצו לחכי אמרתך צוף דבש יזובון שפתותיך נגלה נגלית בכתב ידיך השמעתני את הוד קולך בדברים טובים ונכוחים בשאלתך אתה אהובי ורעי אשר כנפשי החכם הנעלה כה"רר יצחק אינריקס פ"ארו יצ"וא פיך ידבר חכמות ולשונך יהגה תבונות נחית לעומקא דדינא ולך שם בכל מדינה פילפלתא חריפתא מסיק שמעתתא אליבא דהילכתא תאיר ותזהיר כאור הבהיר אכ"יר:
טרם אשיב שואלי דבר צריכים אנו לידע תחילה הדרכים אשר בהם תהיה המחנה גמורה ולא יהיה בה שום פיקפוק וזה תחילת בכורי ארש"י בעזרת צורי ומחסי:
הדרך הא' הוא שתהיה המתנה גלויה ומפורסמת כדי שלא תהיה מתנה מסותרת ולא מבעיא אם אמר לעדים תתחבאו וכתבו אלא אפילו אמר סתם כתבו לו אינו כלום אלא אם כן אמר כתבוה בשוקא וחתמוה בפרהסיא וכיוצא בזה וזה הדרך הביאו הרמ"בם ז"ל בריש פ"ה מהל' זו"מ והרב ב"י בח"המ סי' רמ"ב ס"ג ואע"פ שהרא"ש ז"ל כתב דהאידנא לא חיישינן לסתמא היינו שהנותן אינו מפרש דבריו כשנותן לומר כתבוה בשוקא וחתמוה בפרהסיא אבל בשטר כתוב בפירוש וכן הביא דבריו הרב ב"י בסי' הנ"ל בסדר הגון דלא כטור שהביאם סותרים זה את זה והטעם הוא לפי שהסופרים נוהגים לכתוב כן בשטרי מתנה ה"ל סתמו כפירושו וכן כתבו התוספות פ"ח ה"ב דף מ' ומה גם להרי"ף ז"ל שכתב בשם רב האיי גאון ז"ל היה נשמע להרב ב"י דלא חיישינן לסתמא ואפילו לא היה כתוב כן בשטר מתנה והקשה עליו מהמסקנ' דחז' הבתים דף מ"א דחיישינן לסתמא ותירץ הוא ז"ל דדוקא במצוה מחמת מיתה וז"ל ולי נראה דלא אמרו רבינו האיי והרי"ף דלא חיישינן לסתמא אלא במצוה מחמת מיתה וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל בפ"ט מה' זכיה ומתנה ה"ב מצוה מחמת מיתה אינו צ"ל גלו את המתנה אלא אע"פ שהיא כתובה סתם אין חוששין לה שמא מסותרת היא ע"כ ואפשר שטעמם משום דטעמא דמתנה טמירתא שאינו נותן מדעתו אלא להחניף לאיש אבל מצוה מחמת מיתה ליכא למיחש להכי דהא מאית ואזיל ליה וגם אהבתו גם שנאתו כבר אבדה עכ"ל ולעד"נ אע"פ שטעמו של הרב ב"י כצפיחית בדבש מ"מ אין לו על הרי"ף ז"ל קושיא שהרי קודם שהביא סברת רב האיי גאון ז"ל שמדברת בברור במצוה מחמת מיתה הביא המסקנא הנז"ל אם לא נאמר שלא היה בנוסחתו כן הכלל העולה מכל הסברות שהמתנה צריכה שתהיה גלויה לפחות בשטר זולת מצוה מחמת מיתה כמו שביארנו:
הדרך הב' הוא שצריך לסיים המתנה כממכר כיצד הכותב לחבירו קרקע מנכסי נתונה לך או שכתב לו כל נכסי נתונים לך חוץ ממקצתם הואיל ולא סיים הדבר שנתן לו ואינו ידוע לא קנה כלום אבל אם אמר לו חלק כך וכך בשדה פלו' הואיל וסיים השדה אע"פ שלא סיים החלק ניטל אותו החלק מהפחות שבאותה שדה וכל שכן אם אמר לו שדה פלוני אני נותן לך וזה הדרך הביאו הרמ"בם ז"ל פ"ה מהלכות זכייה ומתנה ה"ה והרב ר' יוסף הלוי דקדק מלשון הרי"ף ז"ל כן ואע"פ שהראב"ד ז"ל וחכמי הדורות חלקו עליהם והקשו עליהם מסוגיות אחרות והרב המגיד הניח הדבר בצריך עיון כבר הכ"מ ז"ל הליץ בעדם יע"ש וכן פסק בשולחנו הטהור בסברה ראשונה ובלאו הכי כיון שהרמ"בם פסק כן בברור וגם רבו הרב ר' יוסף הלוי דקדק כן מלשון רבו הרי"ף ז"ל כן ראוי לפסוק:
הדרך הג' הוא שמקבל המתנה צריך שיזכה בה בא' מהדרכים שהקונה זוכה בהם במקחו דהיינו אם במטלטלים עד שיגביה או ימשוך כל א' לפי דרכו ואם קרקע או עבדים עד שיחזיק או יקבל שטר המתנה או הוא או אחר שזוכה לו בה ולפי שאדני שאלתינו הוטבעו על זה הדרך נביא מקורו:
גרסינן במסכת קדושין פ"ק דף כ"ו מתני' נכסים שיש להם אחריות נקנין בכסף בשטר ובחזקה: ופירוש רש"י ז"ל שיש להם אחריות היינו קרקעות שאחריות כל אדם עליהם הלוה והנושה בחבירו לפי שקיימין ועומדים לפיכך נסמכים עליהם ובגמרא בשטר מנלן מהכא ואקח את ספר המקנה אמר שמואל לא שנו אלא בשטר מתנה אבל במכר לא קנה עד שיתן לו דמים מתיב רב המנונא בשטר כיצד כתב לו על הנייר או על החרס אע"פ שאין בהם שוה פרוטה שדי מכורה לך שדי נתונה לך הרי זו מכורה ונתונה הוא מותיב לה והוא מפרק לה במוכר שדהו מפני רעתה רב אשי אמר במתנה בקש ליתנה לו ולמה כתב לו לשון מכר כדי ליפות את כוחו:
ופירש רש"י ז"ל את ספר המקנה אלמא יש קנין אף בספר לבדו. עד שיתן דלא גמר מוכר ומקנה עד דקביל דמים ואע"ג דקביל דמים בעיא שטרא אלא היכא דפריש וכדאמרינן לעיל: הרי"ז מכורה ונתונה קס"ד או או קתני: מפני רעתה דניח' ליה דלקנייה ליה שטרא ללוקח כי היכי דלא מצי למיהדר ביה: רב אשי אמר הך מתניתא בנותן מתנה מיירי וכולה חדא היא ולאו או או קתני אלא כך וכך כתב לו שדי מכורה ונתונה לך לייפות את כוחו שא' יגבינה בעל חוב של נותן ממנו ישוב עליו לתבוע ממנו דמים המפורשים עכ"ל:
וכן פסק הרמ"בם בפ' א' מה' מכירה הלכה ז' ז"ל כיצד בשטר כתב לו על הנייר או על החרס או על העלה שדי נתונה לך או מכורה לך כיון שהגיע השטר לידו קנה אע"פ שאין שם עדים כלל ואע"פ שאין השטר שוה כלום עכ"ל:
וכן פסק גם כן בהל' זכייה ומתנה ריש פ' ג' וז"ל הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בה אלא באחד מהדרכים שהקונ' זוכה במקחו דהיינו מטלטלים עד שיגביה או ימשוך כל א' כפי דרכו ואם קרקע או עבדים נתן לו עד שיחזיק כדרך שמחזיק הלוקח או עד שיגיע שטר מתנה לידו עכ"ל:
והרי"ף ז"ל פסק כן בפ"ק דקדושין וכן פסק הרא"ש ז"ל בפ' הנ"ל ורב ב"י בח"מ סי' רמ"א:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת והצענו לפניך הדרכים אשר יזכה בהם מקבל המתנה נלע"ד בנ"ד שיתומי שמעון זכו בקרקעות שנתן ראובן לאביהם מכל צד שנצדד אם מבד שתהיה גלויה ומפורסמת כפי הדרך הא' הלא שאלת חכם חצי תשובה באומרו שראובן צוה לכתוב שטר מתנה גמורה ולא תקרא מתנה גמורה אם לא תהיה גלויה ומפורסמת וכ"ש לדעת הרא"ש ז"ל שאע"פ שלא פירש דבריו הואיל וכתוב בשטר הויא מתנה גמורה ומוכרח שנאמר שבשטר היה כתוב גלויה ומפורסמת דאי לא תימא הכי עדיפא מינה היו טוענים יתומי ראובן שהשטר כתוב שלא כהוגן אלא ודאי לא מצאו שום דופי בשטר:
ואם מצד הדרך ה"ב שצריך שתהיה המתנה מסויימת גם זה ברור ומפורש בשטר המתנה שהרי כשצוה ראובן לכתוב המתנה לשמעון חבירו אמר בזה הלשון אני נותן לשמעון שהיה שותפי קרקע פלוני וקרקע פלוני וכבר יעדנו בדרך הזה שאפילו אומר חלק כך וכך אני נותן לפלוני בשדה פלוני הרי זו מתנה גמורה הואיל וסיים השדה וכל שכן בנדון דידן שנתן לו קרקעות שלמים ומסויימים ולית דין צריך בשש:
ואם מצד הדרך הג' שיעדנו שצריך מקבל המתנה לזכות בה כדרך שהקונה זוכה במקחו והוכחנו מהסוגי' דקדושין דאליבא דכ"ע שהשטר קונה במתנה אע"פ שיש חילוק במכר ואם כן הואיל ובנ"ד כבר זכה שמעון בשטר המתנה בחייו כאלו זכה בקרקעות עצמן ויורשיו שתובעין הקרקעות מיורשי ראובן הדין עמהם מכל הני טעמי: ואם עם כל זאת יצא עלינו חולק ומקשה בחדא ועוד חדא לומר שכל הראיות והדיוקים שביארנו הם אמתיים וטובים בזמן שהנותן ומקבל קיימים אבל בנ"ד אפשר שיהיה הדין בהפך לפי שהנותן והמקבל אינם בחיים ועוד שטענת יורשי ראובן שטוענים שאביהם נתן המתנה לשמעון ולא ליורשיו יש להם על מה לסמוך ודמיא להא דגיטין דף ע"ד הרי זה גיטיך ע"מ שתתני לי מאתים זוז וכו' וקי"ל כרבנן דלי ולא ליורשי וכן פסק הרמ"בם בפ' שמיני מ"ה גירושין הל' כ"ב אם כן בנדון דידן נימא הכי שראובן לא נתן המתנה אלא לשמעון ולא ליורשיו ולע"ד אביא לו תשובה בתרתי ועוד חדא להא דגיטין בחפשי אמתחות הפוסקים מצאתי און לי להרב מהרי"מט ז"ל בחלק ג' סי' מ' וז"ל לא אמרינן לי ולא ליורשי אלא גבי תנאי שאינו חיוב ולא זכיה כגון האומר ה"ז גטיך ע"מ שתתני לי ר' זוז רצתה אינה נותנת אלא שהוא תנאי מבטל מעשה הגט הילכך כי בעי לקיומי תנאה כדי שלא לבטל המעשה אין לנו אלא לשון התנאי דוקא לי ולא ליורשי דיורשיו לא מכוחו ירתי דהא איהו גופיה לא זכה ביה ובלשון של תנאי אין יורשין במשמע אבל בכל חיוב דעלמא שמחייב עצמו אף במה שאינו חייב אע"ג דאמר אני מתחייב לך אם מת חייב לתת לבניו דמכוחו ירתי עכ"ל: ה"נ בנ"ד כיון שלא היה שם שום תנאי אלא מתנה מוחלטת אלא שראובן חייב עצמו במה שלא היה חייב אע"ג שנפטר שמעון בניו זכו במה שזכה אביהם דמכוחו ירתי:
ועוד יש לי ראיה ברורה מפירוש רש"בם ז"ל בב"ב פי"נ דף קל"ו גבי מתני' הכותב נכסיו לבנו לאחר מותו וז"ל אבל הגוף קנוי לגמרי לבן משעה שכתב לו האב וכשמת הבן ואח"כ אביו ויש לו בנים לאותו הבן הן יורשין את כחו להוסיף הוא ז"ל לפרש על הא דאיתמר מכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב אמר ר' יוחנן לא קנה לוקח וריש לקיש אמר קנה לוקח קניין פירות לאו כקניין הגוף דמו:
וז"ל לא קנה לוקח אפילו לכשימות האב אח"כ שמעולם לא היו ראויין לבא לידי הבן אלא יחזרו לשאר יורשי האב ומיהו אם לא מכרן הבן בחיי האב היה מודה ר' יוחנן שאע"פ שמת הבן ואח"כ מת האב אפילו הכי יורשי הבן יורשין את מתנתו ולא יורשי האב אבל גבי מכירה הרי סילק נפשו משעת מכירה וגם לא בא לידו שיוכל הלוקח לזכות מכחו עכ"ל לענינינו:
הרי קמן הדבר ברור כצהורים שכיון שנכתב ונמסר שטר המתנה כראוי אע"פ שמת המקבל ואח"כ מת הנותן זכו יורשי המקבל בכל מה שכתוב בשטר וזה אפילו לסברת ר' יוחנן דלית הלכתא כוותיה בהא ואין לחלק ולומר דדוקא באב הנותן לבנו איכא למימר הכי אבל אחר כנ"ד לא דדעתו של אדם קרובה אצל בנו שהרי רש"בם ז"ל האיר עינינו גם בהא באומרו על מתני' הנ"ל הכותב נכסיו לבנו והוא הדין לאחר: אם כן זכינו לדין בנ"ד שאע"פ שמת שמעון המקבל ואח"כ ראובן הנותן והם זרים אפילו הכי זכו יורשי שמעון בשטר המתנה וק"ו הוא לנושא שאלתינו אם אמרו במתנה שעדיין היה בה שייכות הנותן עד אחר מותו דהיינו הפירות אפילו הכי זכו בה יורשי המקבל כ"ש נ"ד שלא נשאר לנותן שום שייכות שודאי זכו יורשי שמעון וזה ברור מעצמו:
ועוד מצאתי שאלה להרא"ש ז"ל כלל ק"ה סי' ט' ענינה קרוב לענינינו וז"ל יודיענו רבינו ראובן שמת ונמצאו שטרות קשורין יחד ברשותו מקצתן יש לאחותו זכות בהן ומקצתן יש לה חובה בהן כגון שטר מתנה שנתנה לבעלה קרקע שהיה לה ואחותו ובעלה מתו קודם מותו ויורשיה תובעין השטרות האלו שאומרים שאמן הפקידה אצלו שטר נדוניתה ושטרי הקרקעות שהיו לה אי מסתברא דהכי הוא מיהו איכא לאיסתפוקי בשטר המתנה שנתנה לבעלה ונמצא קשור עם שאר השטרות שלה מאי נדון ביה מי אמרינן דילמא תנאה הוה בגביה ולא גמר תנאה וליתא למתנה או נימא כיון דלא אשתכח ברשותה ואיכא בהדיה שטר מתנה אחרינא דיהיב לה בעלה קרקע אחרינא המתנה קיימא ויהבינן לה ליורשי הבעל וכו' והשיב הוא ז"ל שכל השטרות ינתנו ליורשי האשה כיון שידוע ששטרי קרקעותיה שלה היו ושטר נדוניתה קשור עמהם אנו תולין מסברא שכך הפקידתם קשורים זה בזה ומהאי טעמא אין נותנים ליורשי הבעל שטר המתנה שנתנה היא קרקע לבעלה שמא תנאי היה ביניהם והבעל לא קיים התנאי וכ"ו עכ"לע:
נמצינו למדים מן השאלה הזאת זולת מה שהשיב לשואל על שטר המתנה שנתנה היא לבעלה שלא ינתן ליורשיו לפי שאינו יוצא מתחת ידם אבל למדנו עוד אחרת ששטר המתנה שנתן לה בעלה יורשיה זוכין בו לפי שנמצא קשור עם שטרות קרקעות הידועות לה ובודאי הגמור שבנ"ד הוא במ"שכ בשביל שהשטר יוצא מתחת יד יורשי שמעון המקבל תדע שאפילו השואל לא נסתפק לו על זה הצד לפי שהדבר פשוט גם לו גם להר"אש לכך נגזור אומר ונאמר שטענת יורשי ראובן שטוענים אע"פ שזכה שמעון בשטר המתנה הואיל ולא זכה במתנה עצמה לא זכו יורשיו טענה דחויה ומבוטלת מעצמה היא אבל טענת יורשי שמעון רצויה ומקויימת היא כפי מה שביארנו:
ובר מן דין אע"פ שנאמר באפשרות שלא היה שום פרט מכל הפרטים שהעלינו זכרם בשאלתינו אע"פכ הייתי מזכה ליורשי שמעון מחמת דיוק אחר ממה שכתב החכם השואל שהתעורירות ראובן לתת המתנה לשמעון היא במה שירד מנכסיו ונכמרו רחמיו עליו ומסתמא מחמת צדקה נתן לו המתנה ואנן קי"ל האומר ליתן לחבירו מתנה אם הוא עני הוי כנודר לצדקה ואסור לחזור בו וכן פסק המרדכי ז"ל בפ"ק דבתרא בשם הירושלמי:
וזה לשונו בירושלמי אמרינן אמר ליתן לחבירו מתנה מרובה מותר לחזור בו הדא דתימא לעשיר אבל לעני נעשה נדר פירוש הוי כנודר לצדקה ואסור לחזור בו ותו אמרינן בירושלמי רב הוה מפקיד לשמעיה כדין כי אמינא לך הב דינר לפלוני אי עתיר הוא תא ואימליך בי תנינות אי עני הוא לא תמליך בי כלומר אם עשיר הוא אע"פ שאמרתי לך ליתן לו דינר תתייעץ בי פעם שנייה קודם שתתן לו שמא אחזור בי אבל אם הוא עני לא תתייעץ בי אלא תן לו כי איני יכול לחזור בי מפני שהוא נדר עכ"ל:
ואם נפשך לומר ששמעון היה לו בשעת הנתינה מאתים זוז ולא יכנס בגדר עני באופן שלא יוכל לחזור בו ממתנתו אלא נעשה חילוק בין מתנה מועטת למתנה מרובה כמו שכתב הרמ"בם ז"ל בפ' ז' מהלכות מכירה ה' ט' וזה לשונו וכן מי שאמר לחבירו ליתן לו מתנה ולא נתן הרי זה ממחוסרי אמנה בד"א במתנה מועטת שהרי סמכה דעתו של מקבל כשהבטיחו אבל במתנה מרובה אין בה חסרון אמנה שהרי לא האמין זה שיתן לו דברים אלו עד שיקנה אותן בדברים שקונין בהן עכ"ל:
ובנ"ד משמע שהיא מתנה מרובה שהרי אמר קרקעות ואם כן יכול לחזור בו ויש לומר שאע"פ שנאמת האפשרות שהיו לשמעון המאתים זוז בשעת הנתינה יש לנו לקיים המתנה חדא דיתמי דראובן לא אמרי דאבוהון הדר ביה ועוד דהטור כתב בי"ד סי' רנ"ג דהאידנא לא אזלינן בתר אלו השיעורים לפי שהריוח מועט וההוצאה מרובה:
וז"ל יש אומרים שכל אלו השיעורים לא נאמרו אלא בימיהם שהיה להם קופה ותמחוי והיו מחלקים מעשר עני בכל שנה והיו נוטלים לקט שכחה ופאה לפיכך שיערו שמי שיש לו מאתים זוז לא יטול לפי שיכול לעבור בהם שנה ולשנה הבאה יהי' לו במה שיחיה אבל האידנא שאין כל זה יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי להתפרנס מן הריוח תדע לך שהרי יש חילוק בין אם נושא ונותן בהם שאז אפילו אם יש לו חמשים זוז לא יטול שאפשר לו להתפרנס מן הריוח אלמא הכל לפי הענין ואפשר כי בימיהם היתה ההוצאה מעוטה ואפשר להתפרנס בריוח של מאתים זוז אבל האידנא א"א והכל לפי המקום והשעה עכ"ל:
והב"י כתב כן בשם הסמ"ק ז"ל דין מי שיש לו מאתים זוז אינו נוהג בזמן הזה בינינו עכ"ל: וכן פסק בשולחנו הערוך לכל סי' הנ"ל וז"ל יש אומרים שלא נאמרו השיעורים הללו אל' בימיהם אבל בזמן הזה יכול ליטול עד שיהיה לו קרן כדי להתפרנס הוא ובני ביתו מהריוח ודברים של טעם הם עכ"ל:
המורם מהני רבוותא לנדון דידן אע"פ שנאמר שהיה לשמעון איזה ממון בשעת הנתינה כיון שלא היה הריוח מספיק לפרנסתו ולפרנס בני ביתו זכה במתנה ומוכרח לומר שלא היה לו די מחסורו דאם לא כן מה שייך לומר נכמרו רחמיו דראובן עליו אלא בודאי הגמור כמה דאמינא והואיל ושמעון זכה במתנה בחייו מחמת עוניו נחליט המאמר ואען ואומר שיורשי שמעון זכו בכל מה שנתן ראובן לאביהם שהרי ממון אביהם הם יורשים:
ולחזק הענין נביא דברי הרשב"א ז"ל הביאם הרב ב"י י"ד סי' רנ"ג שנראה מהם שאע"פ שגבו מעות למי שהיה צריך ולא הגיעו לידו ולא נעשה הדבר שנגבו בגללו אלא מת האיש שגבו בשבילו המעות אפילו הכי ינתנו המעות ליורשיו וכל שכן לנ"ד ששטר המתנה של צדקה בא לידו בעודו חי שבלי ספק זכו יורשיו וז"ל:
כתב הרש"בא בתשובה על מעות שגבו לפדיון שבוי ואחר כך מת השבוי עד שלא נפדה דבר ברור שהוא של יורשיו ממתני' דשקלים דמשעת גוביינא זכה לו הגבאי עכ"ל:
הכלל העולה מכל מה שעלה במצודתי בעזרת צור ישועתי הוא שיורשי שמעון זכו במה שכתוב בשטר המתנה שנתן ראובן לאביהם מכל צד ופנה אם מחמת דרכי קניות המתנה כולהו איתניהו ביה כמו שהוכחתי בתחילת תשובתי ואם מצד שהמתנה נכנסה בגדר צדקה כבר צדקו דברי הני רבוותא זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולא למעשה עד בא דברי אלה לפני מורינו הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה והעוזר האמיתי יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכ"יר:
תם ונשלם היום יום שנכפל בו כי טוב כ"ח לאב בשנת ובסדר על פי התורה אשר יורוך לפ"ג:
נאם משרת ה' מאיר בן לא"א כה"רר אברהם הכהן אלפסי סי"ט: