שאלה ראובן לוה משמעון סך מעות בשטר ושעבד לו כל קרקעותיו. ואגבן מטלטלי. כסדר כל שטרי חוב. ואחר שלוה משמעון. מכר קרקעותיו ללוי. וכן ראובן הנ"ל. לוה ג"כ מגויי נכר הארץ. ויהי היום. ברח ראובן. מפני חמת המציקים אותו. מצד חובותיו. והניח הבית אשר היה דר בתוכה. שלא מכרה. ועתה אחר שברח ראובן. בא שמעון המלוה. והוציא שטרו. לגבות חובו. מן הקרקעות המשועבדות לו. ותובע מלוי. הקרקעות שלקח מראובן. שרוצה לגבות חובו מהם. יען כי הם משועבדות לו. ולוי טוען ומשיב לשמעון. כבר הנחתי לך מקום לגבות חובך. והוא הבית שהיה דר ראובן בתוכה ושמעון טוען. כי מה שהניח אינו כלום. יען שמתיירא מגויי נכר הארץ. הנושים ג"כ מראובן. פן ידעו שהבית הנז'. היא של ראובן. ויקחו אותה מידו. לכן טוען שמעון המלוה. שרוצה לגבות חובו. מהקרקעות שלקח לוי. יען שכולם הם משועבדות לו. יורנו המורה. הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה קודם שנבא לעיקרא דהאי דינא. צריך לבאר. אם יכול המלוה לגבות חובו. מנכסי הלוה. שלא בפניו. או לא.
ועיקרא דהאי מלתא. איתא במס' כתובות בפ' הכות'. דף פ"ח ע"א. והיא משנה שלימה. ששנינו שם וז"ל והנפרעת שלא בפניו לא תפרע אלא בשבועה ע"כ ובגמ' איכא פלוגתא דאמוראי בהא דאיתא התם וז"ל אמר רב אחא שר הבירה מעשה בא לפני ר' יצחק באנטוכיא. ואמר ל"ש. אלא לכתובת אשה משום חינא אבל בעל חוב לא (פי' אינו גובה אפילו בשבועה) ורבא אמר רב נחמן. אפילו בעל חוב (פי' גובה בשבועה) שלא יהא כל א' וא' נוטל מעותיו של חבירו והולך ויושב במדינת הים ואתה נועל דלת בפני לווין ע"כ בגמ': וכתבו שם התוספות ז"ל דר"ח פסק כר' יצחק שאין מוכרין שלא בפני הלוה משום שבירושלמי אמרינן הכי יעו"ש:
אמנם הרי"ף ז"ל. פסק כרב נחמן. דהלכתא כרב נחמן בדיני. ודחה לההיא דהירושלמי ע"ש. והרא"ש ז"ל אחר דברי הרי"ף כתב. וכן עמא דבר יעו"ש: והרמב"ם ז"ל. בפ' י"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה א'. כתב וז".ל מלוה שבא ליפרע בשטר שבידו שלא בפני לוה. אם יכולין ב"ד לשלוח אליו ולהודיעו. עד שיעמוד עמו בדין שולחין ומודיעין לו. ואם אי אפשר להודיעו במהרה. אומרים למלוה. שישבע ויטול מנכסיו. בין מן מקרקע. בין מן המטלטלין. ואין חוששין לשובר ודין זה תקנת חכמים הוא כדי שלא יהיה כל א' וא' נוטל מעותיו של חבירו. והלך ויושב לו במדינה אחרת. ונמצא נועל דלת בפני לווין ע"כ:
ומדברי הטור בח"מ. סי' ק"ו נראה. שכך סברתו מדכתב תחילה סברת ר"ח ואח"כ כתב סברת הרי"ף והרא"ש ז"ל יעו"ש: וכן פסק חרן ז"ל בספרו הקצר בשלחנו הטהור. בסי' הנ"ל כדברי הרמ"בם ז"ל יעו"ש:
עוד כתב הרמב"ם ז"ל שה בהלכה ב' וז"ל. ג' ראיות צריך להביא לב"ד ואח"כ יפרע שלא בפניו ראיה ראשונה לקיים השטר שבידו: ראיה שניה שבעל חובו במדינה אחרת ואינו מצוי כאן לעמוד עמו בדין. ראיה שלישית. שאלו נכסים של פלוני הלוה הם וכו' עכ"ל: וכן כתב הרב בעל התרומות ז"ל בשער ט"ו יעו"ש:
ויש לחקור בדין זה אם אחר שיביא המלוה. הג' הנז' שכתב הרמב"ם ז"ל אם יגבה חובו בלא שבועה או לא והיה נראה לכאורה לומר דמדלא הזכיר הרמב"ם ז"ל בדין זה רק הג' ראיות הנז"ל שצריך המלוה להביא לב"ד. ואח"כ יפרט שלא בפניו ולא הזכיר כאן שבועה כלל שיגבה בלא שבועה אבל לפי האמת אחר ההתבוננות מטט בדבריו. תראה שצריך לישבע קודם שתגבה חובו שהרי דין זה שכתב ג ראיות צריך להביא לב"ד ואח"כ יפרט שלא בפניו וכו': חוזר לדין שקדם קודם לכן שכתב אומרים למלוה שישבע ויטול מנכסיו וכו' יעו"ש ודוק: וכן ראיתי להרב בעל התרומות ז"ל בשער ט"ו סי' ב'. שאחר שכתב. שצריך המלוה להביא ג' ראיות כתב וז"ל ואחר ישבע שבועת המשנה שלא נפרע משטרו כלום ואח"כ יטול. בין מן הקרקע בין מן המטלטלין. ואין חוששין עוד לשובר וכן פסק זה הרמב"ם ז"ל עכ"ל:
והנה הרא"ש ז"ל. בתשובה כלל ע"ג סי' ג' נשאל על פרטי דין זה. והשיב בשם גאון. דדין שצריך להודועי הוא. אם יכולין לשלוח שליח ללווה שילך ויחזור תוך ל' יום ישלחו לו שליח ע"י יציאח הלוה וכו'. והראיה שכתב ר"מ. שהב"ח במדינה אחרת היינו כגון שטוען המלוה. שאין שליח יכול לילך אליו. ולחזור תוך ל' יום אם יביא חזה ראיה ב"ד יורדין לנכסיו מיד בשטר מקויים משום נעילת דלת שלא יהא כל א' לוה מעו' מחבירו וילך וישב לו במדינת הים. והנכסים שהם בחזקת הלוה עד היום הזה. אע"פי שאין ידוע היאך באו לידו אם בירושה או בקניה. ב"ד יורדין להם. ומגבין אותם למלוה ואם יבא שום אדם אח"כ בשטר או בראיה מוקדמת לשטר המלוה. יוציא הנכסים מתחת ידו וכו'. והאריך עוד מעט בזה יעו"ש:
גם לענין אם יש נאמנות בשטר כתב דמאחר שאם היה הלוה כאן. לא היה יכול להשביעו גם עתה שאין הלוה כאן לא ישביעוהו ב"ד וגובה בלא שבועה וכן כתב הרב בעל התרומות ז"ל בשער ט"ו. אך בשער כ"א סי' ה' הביא פלוגתא דרבוותא בזה יעו"ש:
ומעתה אחר שהקדמנו דברים אלו. נבא לנ"ד ונאמר דודאי כפי מה שכתבנו מדינא דגמ' ומן הפוסקים זלה"ה נמצא שכולם פה א' אומרים דאינו יכול לגבות המלוה מנכסי הלוה שלא בפניו אלא בשבועה דאז ליכא חששת שובר כיון שנשבע על שטרו שלא נפרע ממנו כלום זולת אם שלח והודיעו תחילה שיבא עמו לדין וכדכתיבנא:
והנה ראינו שבנ"ד ברח הלוה מחמת מציקת הנושים עליו כמו שבא בש"ה והוא דבר נמנע שיבא במקום המלוה להתדיין עמו. ובכן נסתלק הראיה הראשונה שצריך להביא שבעל חובו הוא במדינה אחרת. ואינו מצוי כאן דכ"ע ידעי שברח מפני הנושים ועיין מ"ש הראנ"ח ז"ל בח"א סי' ק"ט. שבאדם כיוצא לזה. שקרוב הדבר שלא ישוב עוד לביתו כל שאין שם שום חשש פרעון נפרעין שלא בפניו וכו' ע"ש: ועיין בס' שו"ת עדות ביהוסף בסי' כ"ג. דהוכיח שאם ברח הלוה בהחבא מחמת הנושים אותו. וקרוב הדבר שלא ישוב עוד וכו' דלכ"ע נפרעים שלא בפניו. ונסתייע מתשובת הראנ"ח הנ"ל יעו"ש:
וגם הראיה האחרת שידעו שהנכסים האלו: של פלוני הלוה הם גם זה הכל יודעים שהם שלו כיון שראינו שמכר קרקעותיו ללוי. ומסתמא קלא אית ליה דחברא חברא אית ליה. ולא מחה בו ולא עירער עליו שום אדם באופן שלא נשאר לו רק הראיה ראשונה והוא לקיים שטרו:
ועל הראיה הזאת יש חולקים ואומרים. שאינו צריך קיום אלא כשהבעל דבר. טוען בבריא מזוייף הוא. וכמו שכתב הרב המגיד ז"ל. עכ"ז בנ"ד כבר הוא יכול לקיימו. דהאפשרות אינו כ"כ רחוק:
והנה מכל מאי דכתיבנא נראה. דזה שמעון המלוה דנ"ד. אינו יכול לפטור עצמו מן השבועה כדי לגבות את חובו שהרי אינו כתוב בשטרו נאמנות כדי שנאמר שיגבה חובו בלא שבועה. וכדכתיבנא לעיל לדעת הרב בטל התרומות והרא"ש ז"ל. וכן מוכח מלשון השאלה שאינו כתוב בשטרו נאמנות מדלא הזכיר שכתוב בשטר נאמנות וא"כ כל אפייא שוין שצריך לישבע בב"ד שבועת המשנה. שלא נפרע משטרו כלום. ואח"כ יגבה את חובו ממה שיהיה דינו לגבות. או מן הקרקעות שקנה לוי מראובן או מן הבית שהניח ראובן שהיה דר בתוכה. וכדנוכיח לקמן בעזרת צורי וגואלי:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת. מעתה צריכין אנו לחקור ולדרוש ולידע. אם טענת לוי שטוען לשמעון כבר הנחתי לך מקום לגבות חובך מהבית שהיה דר ראובן בתוכה. אם היא טענה נכונה ומספקת. כדי לפטור את עצמו שלא יטרוף ממנו שמעון הקרקעות שקנה מראובן:
ואחר העיון בדברי הפוסקים זלה"ה נלע"ד שמלתא דפשיטא היא שטענתו טענה נכונה ומספקת. שכן שנינו משנה שלימה במסכת גיטין בפ' הניזקין וז"ל אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין. ואפילו הן זבורית ע"כ: וכן פסקו כל הפוסקים הרי"ף והרא"ש והרמב"ם ז"ל בפ' י"ט מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' וכן פסק הטור בח"מ סי' קי"א. והסמ"ג ומרן ז"ל בסי' הנ"ל יעו"ש:
אך אמנם. מה שאנו צריכים לדעת ולראות הוא אם טענת שמעון שטוען. כי מה שהניח לו אינו כלום יען שמתיירא מגויי נכר הארץ. הנושים מראובן פן ידעו שהבית היא של ראובן ויקחו אותה מידו וכו' אי דמיא. לאישדוף. בני חרי. דאיבעיא לן. במסכת כתובות. בסוף פ' שהיה נשוי דף צ"ה וז"ל. אישתדוף בני חרי מהו דלטרוף ממשעבדי וכו'. ואיפסיקא שם הלכתא אישתדוף בני חרי טרפא ממשעבדי ע"כ יעו"ש: וכתבו הרי"ף והרא"ש ז"ל כן לפסק הלכה בפ' הניזקין וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ט מהלכו' מלוה ולוה הלכה ב' וכן כתב הטור בח"מ סי' קי"ח:
ולכאורה היה נראה לומר דהא נמי דמיא לאישתדוף בני חרי. כיון שמתיירא מגויי נכר הארץ. הנשים מראובן. פן ידעו שהבית הנ"ל היא של ראובן ויקחו אותה מידו. ואינו יכול לגבות חובו ממנה:
אבל אחרי האחת אינו כן. שהרי הטור שם בסי' קי"א וז"ל הניחו הלקוחות בני חרי ביד הלוה ונתקלקלו ב"ח טורף מהלקוחות: ודוקא שנתקלקלו: אבל לא נתקלקלו אלא שאינו יכול לגבות מהם וכו'. אינו גובה מהלקוחות. שיאמרו לו הנחנו לך מקום לגבות ממנו עכ"ל: וכן כתב הרמ"בם ז"ל בפ' י"ט מהלכות מלוה ולוה יעו"ש:
הרי לך בהדיא דדוקא כשנשתדפו ונתקלקלו: דאז טורף וגובה ממשעבדי אבל בענין אחר כיוצא בזה דנ"ד לא וכן כתב הר"ן ז"ל בפרק חי שהיה נשוי וכן כתב הרב המגיד ז"ל בפרק י"ט מהלכות מלוה ולוה בשם הרשב"א ז"ל וז"ל כתב הרשב"א בתשובה דדוקא נשתדפו אבל גזל אנס. אינו טורף ממשועבדים מפני שמצויים הם בעלי זרוע ליפול. וסוף שיגבה חובו עכ"ל ודברי הרשב"א אלו ה"ה בתשובה סי' אלף וע"ל יעו"ש:
ואם זה כתב הרש"בא ז"ל בשכבר גזל וחטף אנס את הנכסים כל שכן כשהנכסים הם עומדים בעין כנ"ד שעדין לא טרפו אותם. והם בחזקת בני חרי אלא שחושש ומתיירא מפני גויי נכר הארץ הנושים מראובן וכו' דודאי דאין לו לטרוף ממשעבדי מחמת חששא זו כיון שעתה שבא לגבות מוצא לגבות מבני חרי:
ועוד מלבד כל הטעמים הנז"ל דכתיבנא אינני רואה שום ממשות בטענת שמעון. במה שטוען שמתיירא מגויי נכר הארץ. הנושים מראובן. פן ידעו שהבית הנ"ל היא של ראובן וכו' דהנה חששת יראה זאת היא עומדת גם נגד לוי הלוקח שלקח הקרקעות מראובן פן ידעו שהקרקעות האלו הם מראובן ויקחו אותם מידו בשלמות. וא"כ בין הכי ובין הכי לא נפטרו שניהם יחד. שמעון ולוי מחשש יראה זו:
ואם תאחר שמכירת הקרקעות שמכר ראובן ללוי קדמה להלואת גויי נכר הארץ. וא"כ הגע עצמך שידעו גויי נכר הארץ. שהקרקעות הללו היו של ראובן. מ"מ לא יערערו על לוי. להיות שהלואתם היתה אחר המכירה:
דבר והאי אפשר לאומרו מתרי טעמי. חדא. שבדברי השאלה. אינו מפורש. אם קדמה ההלואה או המכירה ועוד דסתם גוי אלמא ובעל עלילות הוא. ובפרט שבעו"ה ידם תקיפה וכיון שנפל ממון ישראל בידם. קשה להוציאו וכמו שכתבו רז"ל בב"ק בפ' הגוזל בתרא וז"ל כתוא מכמר. מה הוא זה כיון שנפל במכמר. אין מרחמין עליו. אף ממונם של ישראל. כיון שנפל ביד גוי. אין מרחמין עליו וא"כ לפי זה. גם במכירת ראובן ללוי אף שיהיה קודם הלואת גויי נכר הארץ. יש החששה פן ידעו שהקרקעות הנ"ל שלקח לוי. יהיו של ראובן ויוציאו אותם מידו בדיני ערכאותיהם והגם שהמכירה קדמה להלואה. מ"מ הם יבקשו טענות ועל לות דברים ברשע בד ני ערכאותיהם להוציאם מידו. וכיון שכן שניהם יחד שוים לענין זה. וממילא בטלה טענת שמעון הנ"ל וכדכתיבנא:
ואין לומר שמ"מ יוכל שמעון לטרוף הקרקעות הנ"ל מלוי. מחמת שאפשר ששיווי הבית הנ"ל אשר היה דר בה ראובן לא יהיה עולה לסך שהוא נושה מראובן הנז'. ושהקרקעות הנז"ל הם משועבדות לו לשיווי כל החוב שהרי כפי הצעת דברי השאלה מדלא טען שמעון נגד לוי אלא שמתיירא מן גויי נכר הארץ. שילקחו אותה ממנו. ולא טען שאין ש טור בדמי הבית לגבות חובו נראה שבזה אין מחלוקת ביניהם. ושבבית הנ"ל יש שיווי ושיעור כל דמי החוב ודל מהכא האי טענה ודו"ק:
ועוד מצינו. שעל טענה כיוצא בזה שטוען שמעון. כתב הרב בעל התרומות בשער ד' סי' א' בשם ספר המקח דאם הדבר ידוע שיש לגוי ערעור. על נכסי הלוה ומתיירא המלוה. ליטול קרקעותיו מיראת הגוי שלא יבא היום או למחר ויתבענו דצריך הלוה למכור לאחרים. ומהדמים פורע את חובו עכ"ל: וכן כתב הטור בסי' ק"א בחה"מ יעו"ש: וכתב שם מרן ז"ל בב"י. שכן כתב רבינו ירוחם. ושכתב עוד דאם אינו ידוע בודאי הערעור וב"ד מסופקין שמא יש לו מטלטלין מחרימין תחילה על כל מי שיש לו מטלטלין. ולא יביאם לב"ד לבעל חובו ט"ש:
והנה נ"ד דמי. למאי דכתב רבינו ירוחם ז"ל לענין דגם בנ"ד אינו ידוע בודאי הערעור. שכן כתוב בלשון השאלה וז"ל ושמעון טוען כי מה שהניח אינו כלום יען שמתיירא מגויי נכר הארץ. הנושים מראובן. פן ידעו שהבית היא של ראובן ויקחו אותה מידו וכו' ע"כ: שמדברים אלו נראה שגויי נכר הארץ. עדין אינם יודעים שהבית היא של ראובן אלא שאפשר שידעו ע"י חקירה ודרישה. שהבית היא של ראובן וזה דומה למ"ש רבינו ירוחם אך לא שייך כאן לומר. שמחרימין תחילה על כל מי שיש לו מטלטלין ולא יביאם לב"ד לפרוע לבעל חובו. שהרי כאן בנ"ד. ראובן הלוה אינו בפננו להחרים בפניו. אם יש לו מטלטלין. שיביאם לב"ד לפרוע לבעל חובו:
ועוד דהתם בדברי הטור ורבינו ירוחם ז"ל. כל הנכסים היו משועבדות למלוה. אלא שהיה ירא המלוה. ליטול מהם. מיראת ערעורו של גוי. פן יבא היום או למחר. ויטלנו מידו. אבל הכא בנ"ד. איכא משועבדות. ואיכא בני חרי. והוא הבית אשר היה דר בה ראובן הלוה. ויכול לגבות חובו ממה שהיא בני חרי כי מה שטוען. שמתיירא מגויי נכר הארץ. כבר כתיבנא. דחששת יראה זאת. עומדת גם נגד לוי הלוקח. פן ידעו גויי נכר הארץ שהקרקעות שלקח לוי. היו של ראובן. ויקחו אותם מידו. בדיני ערכאותיהם וכדכתיבנא וזה פשוט:
נמצא שמכל הני טעמי דכתיבנא לעיל. אין כח ביד שמעון דנ"ד. לטרוף ממשעבדי דהיינו הקרקעות שקנה לוי מראובן הנז"ל. כל זמן שיש לו בני חרי לגבות את חובו מהם דהיינו מהבית הזאת שהיה דר בה ראובן הנ"ל אחר שישבע שבועת המשנה שלא נפרע משטרו כלום וכאשר הוכחנו שטענת לוי שטוען לשמעון הנחתי לך מקום לגבות חובך שהיא טענה נכונה ומספקת כדי לפטור את עצמו מכח כל הני טעמי דכתיבנא:
אלא שעדיין צריכין אנו למוד"עי. אם באולי יארע אח"כ הדבר. כמו שטוען שמעון שידעו גויי נכר הארץ שהבית שלקח בפרעון חובו. היא של ראובן ויקחו אותה ממנו בדיני ערכאותיהם אם יוכל שמעון הנ"ל. לחזור ולגבות חובו מן הקרקעות שמכר ראובן ללוי כיון שיש לו שטר עליו וכל נכסיו משועבדות לו מקרקעי ואגבן מטלטלי שקנה ושיקנה וכו' כסדר כל שטרי טוב דנהיגי וכו' כמובא בשאלה דנ"ד או דילמא כיון שכבר גבה חובו מן הבית ולקחו אותה מידו אמרינן דמזלו גרם ושוב לא מצי לטרוף מן הקרקעות הנ"ל שלקח לוי:
ולזה יש להשיב ולומר שכבר הזכרנו לעיל האי דאיבעיא לן בכתובות אי אישתדוף בני חרי וכו'. ושאיפסיקא הלכתא דטרפא ממשעבדי וכו. וכיון שכן נוכל לומר בנ"ד דאין אישתדוף גדול מזה שאינו יכול לגבות חובו ממנו כיון שלקחו אותה מידו:
אך אמנה מה שיש לחקור ולידע הוא אי מאי דאמרינן אישתדוף בני חרי. טריף ממשעבדי אם הוא דוק' קודם שיגבה מלוה את חובו מהם שהנכסים עדיין הם עומדים ברשות הלוה ואישתדוף. דאזי אמרינן דטריף ממשעבדי אבל אי כבר גבה חובו מבני חרי. ואישתדוף הנכסים בידו אי אמרינן דמזלו גרם ושוב לא מצי לטרוף ממשעבדי או דילמא דאפילו כשגבה כבר מבני חרי. ואישתדוף בידו. שאע"פי כן טריף ממשעבדי. משום תקנת העולם. שלא לנעול דלת בפני הלווין:
והנה הסברא מחייבת. שאחר שגבה חובו מבני חרי ששוב אין לו עסק על המשועבדות. ואי אישתדוף בידו שמזלו גרם. ושאינו יכול לטרוף ממשעבדי:
אבל אחרי ההתבוננות והעיון היטב תראה. שאין אנו יכולין לומר כל זה כי אם דוקא באיזה נדון אחר דהיינו כשנשתדפו ונתקלקלו הבני חרי עצמן. אבל בענין כהאי דנ"ד. שגויי נכר הארץ טרפו אותה מידו בתורת חובם שהיה חייב להם ראובן והבית בעצמה לא איתרעי ולא נתקלקל כללי ונמצא שמה שגבה שמעון דנ"ד מן הבית לא גבה כלום. כיון שלקחו אותה מידו בתורת חובם ולא ע"י עלילה ודאי דאין לך אישתדוף גדול מזה לגבי שמעון ולכן חוזר על לוי לטרוף ממנו כדינו. כיון שכל קרקעותיו שקנה מראובן היו משועבדו' לחובו וכדכתיבנא:
אמנם מאי דאיכא לעייוני הכא בנ"ד הוא. שהגע עצמך שיבאו גויי נכר הארץ. ויקחו הבית משמעון המלוה שגבה אותם בפרעון חובו אי דיינינן ליה. כב"ח מוקדם שטרף מב"ח מאוחר ממנו. שאם קדם הב"ח מאוחר וגבה חובו: דיכול המוקדם להוציא מידו וכמ"ש הרב בעל הטורים ז"ל בח"ח סי' ק"ד יעו"ש:
ונלע"ד לומר דהכא בנ"ד מכל הצדדין יכול שמעון המלוה לטרוף מן הקרקעות שלקח לוי מראובן אם באו גויי נכר הארץ. הנושים מראובן ולקחו הבית מידו דממה נפשך אם הלואת גויי נכר הארץ קדמה להלואת שמעון אם באו לתפוס הבית מידו. בדין תפסו. כדין ב"ח מוקדם דמוציא מיד ב"ח מאוחר ממנו. אם קדם המאוחר וגבה קודם שגבה המוקדם. ואע"פי שהם גוים. ואולי לגבי אצלם אין הדין כך כמו גבי ישראל. הנה מ"מ אם יקחו הבית ממנו אין זה עול כי בפרעון חובם לקחו אותה. ואם הלואת שמעון קדמה להלואת גויי נכר הארץ כבר כתבנו לעיל דסתם גוי אלמא הוא ומוציא מידו בדיני ערכאותיהם ונמצא שמה שגבה שמעון חן הבית. לא גבה כלום כיון שלקחו אותה מידו ואין לך אישתדוף גדול מזה כיון שאינו יכול לגבות חובו ממנה וכדכתיבנא: ולא שייך לומר כאן דמזלו גרם. כיון שהבית בעצמה לא אתרע. ולא נתקלקל וגם הלקיחה לא היתה ע"י עלילה. אלא שלקחו אותה בתורת חובם שהיה חייב ראובן הלוה וכיון שכן חוזר על לוי לטרוף ממנו כדינו. שהרי הלואתו קדמה למכירת הקרקעות שלקח לוי מראובן וכדכתיבנא ודוק:
ואע"ג דכתיבנא לעיל בשם הרשב"א ז"ל. שכתב בתשובה סי' אלף וט"ל. דהא דקי"ל אישתדוף בני חרי גבי ממשעבדי דדוקא נשתדפו אבל גזלן אנס אינו טורף ממשועבדים מעתה שמצויים הם בעלי זרוע ליפול וסוף שיגבה חובו וכו' שאני הכא בנדון זה דכיון שגויי נכר הארץ לקחו את הבית מידו לגבות חובם שוב אינו יכול שמעון לגבות חובו ממנה. אם אינו טורף ממשועבדים. וכן כתב הרשב"א ז"ל באותה תשובה וז"ל. הא דקי"ל אשתדוף בני חרי גבי ממשעבדי. לא אמרן אלא דאישתדוף לגמרי שאין ראויים לגבות מהם אבל נטלוה מסיקין או שמכרם הלוה לגוי אלם וכו' נמצא דכאישתדוף בני חרי לגמרי. אינו יכול לגבות מהם אז גובה ממשעבדי וכו' עכ"ל וכיון שכן גם בנ"ד נמי. כיון שגויי נכר הארץ לקחו אותה מידו בפרעון חובם. אין לך אישתדוף גדול מזה וגובה מהקרקעות שקנה לוי וכדכתיבנא:
כללא דמילתא מכל מאי דכתיבנא הכי הוא. כי טענת לוי שטוען לשמעון הנחתי לך מקום לגבות חובך מן הבית שהיה דר בה ראובן היא טענה נכונה ושמעון גובה חובו מן הבית הזה. ואם אח"כ יארע המאורע שטוען שמעון שיבאו גויי נכר הארץ ויקחו אותה ממנו. אז יכול שמעון. לטרוף מן הקרקעות שלקח לוי. שהם משועבדות לו וכל זה הוא בשבועה אחר שישבע שמעון בב"ד שלא נפרע משטרו כלום כיון שאין הלוה בפנינו וכדכתיבנא:
זהו מה שנלע"ד ולקוצר השגתי להלכה ולמעשה בהסכמת הרב המורה לצדקה אשר על פיו יקום דבר המשפט והי"מ ויראני מתורתו נפלאות נס"ו:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה. פה בק"ק ת"ת ה"י. אשר בעיר אמשטרדם המהוללה יע"א. בסדר ובשנת והיתה זאת לכם לחקת עולם לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוה"רר רפאל מילדולה זצוק"ל: