שאלה טו ראובן נשא לאה אחות שמעון והכניס' לו לנדונייתה עשרי' אלף פרחים והתנו ביניהם שאם תמות היא בחייו בלי זש"ק שיחזיר חבי הנדוניא ליורשיה. ואחרי כן הלוה ראובן לשמעון ד' אלפים פרחים כדי לעשות בהם סחורה עד זמן שלש שנים מזמן ההלואה. ויקר מקרה שמתה לאה אחות שמעון אחר שנה מזמן ההלואה מבלי זש"ק ובא שמעון לתבוע מראובן חצי נדוניית אחותו והוא עשרת אלפים פרחים כי אין יורש זולתו. וראובן משיב לו אמת שכך התנינו בינינו אבל אתה חייב לי ד' אלפים פרחים הא לך ו' אלפים פרחים ובזה אני מסולק ממך ושמעון טוען שאינו רוצה בזה באומרו שעדיין לא הגיע זמן פירעון חובו ועוד יש לו זמן שתי שנים אבל רוצה לגבות מיד חלק ירושתו וראובן טוען שמתירא שמא בהגעת זמן הפירעון לא ימצא ממה יפרע ממנו ולכן תובע שיתן לו שמעון ערב על חובו ושמעון טוען שכיון שבזמן ההלואה לא בקש ממנו ערב אלא האמינו גם עתה יחוייב להאמינו ורבתה קטטה ומריבה בניהם עד שנתפשרו לבא לבית מדרשו של ש"ם שיורה התורה כדת מה לעשות ומה"תמש:
תשובה גרסינן במסכת מכות פ' א' וז"ל אמר רבי אמר שמואל המלוה את חבירו לעשר שנים שביעית משמטתו ואע"ג דהשתא לא קרינן ביה לא יגוש סוף אתי לידי לא יגוש ע"כ ופירש רש"י ז"ל ואע"ג דהשתא בשביעית לא קרינן ביה לא יגוש שהרי אם בא לנוגשו בלא שביעית נמי אינו יכול לא אמרינן כיון דלא קרינן ביה לא יגוש לא קרינן ביה שמוט דסוף אתי לידי לא יגוש ע"כ:
והנה סברת שמואל היא מוסכמת מכל הפוסקים כמו שאכתוב לקחן בס"ד שהמלוה את חבירו לעשר שנים אין יכול לתובעו בתוך זמנו ולנוגשו אלא צריך שימתין עד מלאת הזמן:
וכן פסק הראשון שבקדושה הרמ"בם ז"ל בהלכות מלוה ולוה פ' י"ג וז"ל המלוה את חבירו וקבע לו זמן לפורעו אע"פ שלא קנו מידו מידו ויכול לתובעו עד סוף הזמן בין מלוה על פת בין מלוה בשט' בין שהלוהו על המשכון בין שמת לוה בין שמת מלוה וסתם מלוה שלשי' יום בין בשטר בין על פה בין על המשכון ואם התנה שיתבע בכל זמן שירצה יש לתובעו ביומו שתנאי ממון הוא עכ"ל וכן היא סברת הט"ור והרב ב"י בשלחנו הטהור ס' ע"ג כתב לשון הרמ"בם וז"ל המלוה את חבירו וקבע לו זמן לפורעו אע"פ שלא קנו מידו אינו יכול לתובעו עד סוף הזמן בין מלוה על פה בין מלוה בשטר וכו' ע"ש:
וגדולה מזאת כתב הרש"בא שאלה תת"קח שאפילו שהלוה יבזבז נכסיו אין יכול להוציא מידו בתוך הזמן וז"ל שאלת לוה שמבזבז נכסיו תוך זמן והמלוה בה ליטול הנמצא בידו אע"פ שלא הגיע זמן המלוה והלוה טוען מלוה להוצאה ניתנה ואדעתיה דהכי אוזפיה דכי מטי זמנא גבי ממאי דמישתכח לגבי ע"כ חשובה דבר פשוט בעיני שכל זמן שנתן המלוה מעות אע"פ שהוא מבזבז נכסיו תוך זמן המלוה אין המצוה יכול להוציא מיד הלוה בתוך זמנו דדילמא למחר ירויח ונמצא מה שיגבה ממנו ואין צריך לומר בזמן שיש לו נכסים שיש להם אחריות והוא מבזבז למוכרן או ליתנן שאינו יכול המלוה לעכב בתוך זמנו
הרי לך דעת כל הני רברוותא כלם שוים לטובה שהמלוה לחבירו לזמן אינו יכול לתובעו עד סוף הזמן ולרש"בא ז"ל אפילו המלוה רואה שהלוה מבזבז נכסיו ולא ימצא מה שיגבה ממנו אינו יכול להוציא מיד הלוה בתוך זמנו דדילמא למחר ירויח וימצא מה שיגבה ממנו:
וכן פסק הרמ"בן והביא דבריו הרש"בא בשאלה הנזכרת למעלה וז"ל אבל הרמ"בן כתב בתשובה שלא מצינו בתלמוד למי שאינו חייב כלום עדיין שנעמיד אותו בבית דין משום חששא דשמא יזכו אחרים בממונו ומה שאמרו במטלטלין דלא כתבינן בהו אדרכתא משום דלמא שמיט ואכיל התם מעשה ב"ד ואין ב"ד מוציאין מתחת ידם דבר שאינו מתוקן שאינו בדין שיזיקו הם אחרים ואי שמיט ואכיל וליכא לאישתלומי מיניה ב"ד הוא שהפסידו ממונו להזיק נכסיו בגרמא שלהם אבל מלוה למי שאין לו נכסים וכן הלוקח ממי שאין לו דבר אחר הוא רצה ליזוק מה נעשה לו לכשיבא זמן חובו הרי הדין עמהם:
והרב בעל ספר התרו"מות בחלק ג' שער י"ו שאל את פיו של הרמ"בן ונטה לדבריו וז"ל והיכא שלוה לזמן ובתוך הזמן ראה המלוה שלוה מבזבז ומפקיר את נכסיו ואין לו כי אם מטלטלין שאילו היו לו קרקעות אם מכרם ומבזבז דמיהן לא הים נפסד כלום המלוה בכך שהרי טורפן אך כשאין לו אלא מטלטלין בזה יש לחוש למלוה בפסידת חובו ותובע את שלו מהו מי אמרינן לאו כל כמינה עד דמטא זימניה וכיון דמלוה להוצאה נתנה אדעתא דהכי אוזפי דאי משכח ממאי דגבי גבי ואי לא פסיד כדאמרינן השתא דאמרת פלגא מלוה אי בעי למשתי ביה שכרא שתי וכן מצוי בסברא זו בתשובה לרב יהודאי גאון ז"ל שכתב שהמלוה שביקש ללכת למדינת הים ולא הגיע זמן פירעון אין לו לתובעו ולא לומר תן לי ערב או דלמא במטלטלין חיישינן דלמא שמיט ואכיל להו וכי מטי זימניה ליכא לאישתלומי מיניה ומצינן תשובה לרי"ף הולך על דרך זה וזו טופס' ראובן מכר שדה לשמעון ונטל הממון ויצאו עליה עסיקין ובא לב"ד וטען חושש אני שמא תאבד ממוני ואם תצא השדה מידי לא אמצא לך כלום קנה באותו ממון קרקע שאם יערער עלי אדם שיטרוף אותו והשיב טענה זו יפה היא וזה שאמרו רבותנו אחוי טרפך ואשלם לך כשיש לו מאין ישלם אבל אין לו לא ומצינן רבותנו שמקפידין וחסין על בני אדם שלא יאבד ממונו כדאמרינן אבל המטלטלי לא כתבינן מ"ט דלמא שמיט ואכיל ומייתי האיך סהדי ומרע ליה לשטרי וליכא לאשתלומי מניה אלה הם דבריו ומפני שנסתפקתי בהכרעתם שאלתי בזה להרמב"ן ז"ל וזה אשר השיב אע"פ שאימת חכמת הרב מוטלת עלינו אין משוא פנים בדין שלא מצינו בגמרא למי שאינו מתחייב עדין כלום שנעמיד ממונו בב"ד משום חששא זו שמא יזכו אחרים בממונו ומה שהביא ראיה מאדרכתא התם מעשה ב"ד הוא ואין ב"ד מוציאין מתחת ידם דבר שאינו מתוקן שאינו בדין שיזיקו הם לאחרים ואי שמיט ואכיל וליכא לאישתלומי מניה ב"ד הוא דהפסידו ממונו והזיקו נכסיו בגרמא שלהם לפיכך אין כותבין עד שיהיה מעשה ברור שלא יבא תקלה על ידם לאחרים שלא כדין אבל מלוה למי שאין לו נכסים וכן הלוקח ממי שאין לו קרקע אחר הוא רוצה ליזוק נכסיו מה נעשה לו לכשיבא זמן חובו הרי הדין ביניהם סוף דבר גבי מלוה ולוה אין ב"ד נזקקין להם עד שיגיע זמנם ע"כ:
וכן הרי"בש בתשובה ששאלו ממנו על ענין דומה ממש לנדן שאלתנו ונטה לדברי הרמ"בן וז"ל שאלה ק"ט עוד שאלת ראובן היה לו חוב על שמעון לזמן ובתוך זמן הפירעון נפלה ירושה לשמעון על ראובן ונא שמעון לבקש אותה ירושה מראובן טען ראובן הנה אתה חייב לי בשטר נעשה חשבון ואם נשאו לך נגדי אשלם השיב שמעון זמן חיובך עדיין לא הגיע השיב ראובן אני מפחד שבהגעת הזמן לא אמצא ממה אפרע ממך טען שמעון הירושה נפלה אלי תן לי שלי ובהגיע זמן חיובך תגבה והאל יפתח לי שערי ריוח והצלה קודם בא זמנך ועוד שיש לשמעון בתים וכו':
תשובה הדין עם שמעון שאין לראובן לעכב הירושה שנפלה לשמעון בעד חובו שלא הגיע זמנו עדיין וזה מתבאר בפרק אחרון בכתובות גבי שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה דפליגי התם בגמרא רב נחמן ורב ששת רב נחמן אמר זה גובה וזה גובה ורב ששת אחר אפוכי מטראתא למה לי אלא זה עומד בשלו זה עומד בשלו ומבואר התם דהיכא שלוה זה לעשר וזה לחמש דאפילו רב ששת מודה דזה גובה וזה גובה כל אחד בזמנו ואין מי שלא הגיע זמנו יכול לומר למי שהגיע זמנו העכב חובך אצלי בעד חובי וכן תמצא זה בפשיטות בספר מ"מ סוף פ כ"ד מהלכות מלוה ולוה ודעת הרמ"בן ז"ל והרש"בא ז"ל בתשובה שאין המלוה יכול לגבות חובו תוך זמנו אע"פ שהלוה מבזבז נכסיו דדלמא למחר ירויח וימצא מה שיגבה ממנו ואין צריך לומר אם יש לו נכסים שיש להם אחריות והוא מבזבז למוכרן או ליתנם שאין המלוה יכול לעכב תוך זמן ואפילו עשאן אפותיקי כדאיתא בגיטין פ' השולח שהרי כשהגיע זמנו יכול לטרוף חן הלקוחות כל זה כתב הרש"בא בפשיטות ע"כ:
ומעתה נבא לנדון שאלתינו על ראובן שנשא לאה אחות שמעון והכניסה לו לנדונייא עשרים אלף פרחים והתנו ביניהם שאם תמות היא בחייו בלא ז"שק שיחזיר חצי הנדונייא ליורשיו ואחרי כן הלוה ראובן לשמעון ד' אלף פרחים כדי לעשות בהם סחורה עד זמן שלש שנים מזמן ההלואה ויקר מקרה שמתה לאה אחות שמעון אחר שנה מזמן ההלואה מבלי זש"ק ובא שמעון לתבוע מראובן חצי נדוניית אחותו וכו' כי אין יורש זולתו וראובן השיב לו אמת שכך התנינו בינינו אבל אתה חייב לי ד אלף פרחים הא לך ששה אלף פרחים ובזה אני מסולק ממך ושמעון טוען שאינו רוצה בזה באומרו שעדיין לא הגיע זמן פרעון חובו וכו':
ואען ואומר שנראה לי ברור כביעתא בכותחא שהדין עם שמעון שטוען שעדיין לא הגיע זמנו של חובו ורוצה לגבות מיד ירושתה דזה מוסכם מכל הפוסקים הרמ"בם והרש"בא והרמ"בן והט"ור והב"י דכלהו סבירא להו כמו שכתבתי לעיל דהמלוה לזמן אין יכול לתובעו בתוך זמנו ואפילו שהמלוה ראה שהלוה מבזבז ומפקיר נכסיו ולא ימצא המלוה ממה ליפרע ואין יכול לעכב הירושה שנפלה לשמעון בעד חובו שלא הגיע זמנו עדיין: וכמו שכתב ג"כ הרי"בש ולית דין צריך בשש:
אבל אכתי פש גבן לברורי אם יש כח ביד ראובן להכריחו לשמעון שיתן ערב בעד חובו מפני שמתירא שמא בהגעת הזמן של פירעון לא ימצא ממה יפרע ממנו:
ואומר דזה מחלוקת בין הפוסקים מערכה מול מערכה הרש"בא והרמ"בן והרי"בש סוברים שאין כח ביד המלוה לתבוע חובו קודם זמנו ולא לב"ד לעכב דבר משלו כמו שכתבתי סברתן לעיל אבל הרי"ף והרא"ש ז"ל סברי דב"ד נזקקין למלוה ועושים שיתן ביטחון למלוה כדי שימצא לגבות חובו והרי לך דבריהם כתב הרא"ש בפסקיו בבבא קמא פ' א' וז"ל ראובן שמכר שדה לשמעון באחריות ויצאו עליו עוררים עד שלא החזיק בה יכול לחזור וכו' נראה דמיירי שלא נתברר העירעור עדיין אלא בא אדם וערער ואמר שדה זו גזלה ראובן מחני ואני רוצה להביא עדים או יש לי חוב על ראובן ואני רוצה להביא השטר דמשום דברים בעלמא לא יבטל שמעון כחו של ראובן אבל אם ראו ב"ד אמתלא בדברי המערער כגון שאומר שיביא עדים בתוך ל' יום לא יוציא שמעון המעות מתחת ידו אלא ימתין עד שיעבור זמן ל' יום דהפוכי מטרתא למה לי אבל אם המערער ירחיק זמן הבאת עדים אי אית ליה לראובן מקרקעי או אמיד במטלטלי שיוכל שמעון לחזור עליו אם יוציא המערער הקרקע מתחת ידו צריך ליתן לראובן מעותיו ולא לבטל כחו בשביל הערעור אבל אי לאו אמיד הוא כיון שיש אמתלא בערעור אין לו לדיין להוציא המעות משמעון עד שיהיה בטוח שלא יפסיד מעותיו אם יוציא המערער הקרקע מתחת ידו ועל זה וכיוצא בזה נאמר אין לדיין אלא מה שעיניו רואות וכו' וכן ראובן שיש לו שטר ולא הגיע זמנו עדיין ובא בתוך הזמן וטען כזאת אם רואה הדיין אמתלא בדברי התובע או שלא יוכל ראובן לגבות חובו משמעון כשיגיע הזמן מצווה הדיין לעכב ממון הנתבע עד שיברר התובע תביעתו וכן מצאתי בדברי הגאון ז"ל כתוב דתקנתא דרבנן הוא באיניש דמפסיד ניכסיה משום השבת אבדה ול"נ דלא צריכנא לתקנתא דרבנן אלא דין גמור שחייב אדם להציל עשוק מיד עושק וכן נמצא תשובה לר' אלפס ז"ל דלא מצי למימר אחוי טירפך ואשלם לך אלא דוקא היכא דאית ליה נכסי דסמיך עלייהו הא לאו הכי יכול לחזור בו דמצוה אמר ליה אדהכי והכי אכלת לזוזאי וליכא לאשתלומי ממך ע"כ וכן פסק בשאלותיו כלל צ"ז שאלה ד' כמו שיוכל המעיין לראות שם:
א"כ זכינו לדין דכיון שהרי"ף והר"אש מסכימים לדעת אחד והר ב"י עשה מעשה והסכימו עמו חביריו וכן פסק בשלחנו סי' ע"ג הכי נקטינן:
ועוד שאפילו הרש בא דסבירא ליה שלא יוכל המלוה להוציא מיד הלוה בתוך זמנו כתב בסוף השאלה הנזכרת למעלה וזה דבריו ואפשר שאם באו מעות הלוה ליד המלוה תוך זמן ויראה לב"ד שהלוה עני ומבזבז נכסיו כשיבא לב"ד חוששין וכענין שאמרו דתופס אדם לבעל חוב ואין הלוה יכול לומר לו לאו בעל דברים דידי את דבעלמא יכול לדחותו ולומר לו כן ואפילו בא בהרשאה כל שלא אמר זיל דון ואפיק לנפשך אלא דתופס זה היינו במקום פסידא כגון שהוא עני או כיוצא בזה ומשום השבת אבדה:
הרי דמשום השבת אבדה כתב דמצווה ב"ד לעכב ממון הנתבע כסברת הר"אש והרי"בש ג"כ כתב בסוף דבריו כדברי הרש"בא וסיים דבמקום פסידא חוששין והביא סעד לסברתו מדברי הרש"בא והרמ"בן דכל היכא דאיכא פסידא מבוארת אין מוצאין מן התופס:
כלל העולה מדברינו דבנ"ד אין המלוה יכול להוציא מיד הלוה בתוך זמנו אבל אם יראו ב"ד שהלוה עני ומבזבז נכסיו ולא ימצא המלוה ממה לגבות חובו ובאו מעות הלוה ליד המלוה מצווה ב"ד לעכב ממון הלוה או שיתן הלוה בטחון כדי שלא יאבד המלוה ממונו וכמו שפסקו הרי"ף והר"אש ושאר רברוותא ז"ל משום השבת אבדה:
הנראה לענ"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד יבא ינון אכי"ר: בסדר ובשנת ואכתב על הלחת את הדברים לפ"ק:
הצעיר אברהם פירננדיס ס"ט: