שאלה ראובן נתן מעות לגוי אחד לקנות לו מין סחורה ידועה ויום מכירת אותה סחורה היה קבוע ביום השבת והשתא לשאול הגיע דכיון שא' לו סתם ולא הזכיר לו יום יהיה מותר דאמרינן הגוי בדידיה קא טרח להרויח הקומיסיון א"ד זיל לאידך גיסא כיון שיום המכירה היה קבוע כיום השבת הוה ליה כמפרש ואסור ואת"ל שאסור עדיין מבעיא לן בעניין שלא נתן המעו' מהו כיון דשליחות אין כאן איסו' אין כאן והרי הוא כאילו קנאה הגוי לעצמו בשבת וחזר ומכרה לו א"ד סוף סוף אמירה של איסור יש כאן שא' לו לקנות וגם אם יהיו עדים בדבר ששלחו לקנות היה מכריחו לגוי לקיים המקח בדיניהם והוי כשלוחו ואסור יוציא זה לאור ומה' תמ"ש:
תשובה בהיות ששאלה זו דבדיק לן בה רב כ"כ יקרת הערך בה' שבת שהיא שקולה ככל התורה ובעונות כמה זלזול אית בה האידנא לכך צריכין אנו לעמוד על כל צדדי' כדי לברור מהם הנכון מהתלמוד והפוסקים ז"ל ובזה יצא לנו לאור משפטה: הצד הראשון שכתב הרב שכיון שאי לו סתם ולא הזכיר לו יום יהיה מותר דאמרינן הגוי בדידיה קא טרח להרייח הקומיסיון נראת שאדניו הוטבעו על הא דתנן בפ' ק' דשבת בש"א אין נותנין עורות לעבדן ולא כלים לכובס נכרי אלא כדי שיעשו מבעוד יום ובכולן ב"ה מתירין עם השמש ע"כ:
ובגמרא ת"ר אין משלחין איגרת ביד נכרי ערב שבת אלא אם כן קצץ לו דמים בש"א כדי שיגיע לביתו וב"הא כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה והלא קצץ א' רב ששת ה"ק ואם לא קצץ בש"א וכו' וב"הא עד שיגיע לבית הסמוך לחומה והא אמרת רישא אין משלחין כלל לא קשיא הא דקביע בי דואר במתא והא דלא קביע בי דואר במתא ע"כ:
ופי' רש"י וב"ה מתירין עם השמש בעוד שהחמה זורחת. אלא א"כ קצץ דכיון שקצץ לו דמים בדידיה קא טרח וב"ש לא מודו בקצץ דאפי' בקצץ פליגי דהא לא עדיף ממוכר ומשאיל ונותן מתנה אלא מילת' דב"ה אשמועינן דבלא קצץ לא פליגי דאסיר: והלא קצץ ואמאי אסרו ב"ה והא אינהו שרו לעיל וכו' והא אמרת רישא אין משלחין אלא א"כ קצץ: דואר שלטון העיר ולו רגילין לשלוח איגרות שכיח במתא משלחין כלא קצץ למר בכדי שיגיע השליח לבית הדואר ולמר לבית הסמוך לחומה ורישא דאין משלחין כלל בלא קצץ דלא קביע בי דואר במתא ואם לא ימצאנו יהי' צריך לילך אחריו בשבת ע"כ:
והתוספות ז"ל כ' על רישא דמתני' בש"א אין מוכרין לנכרי וכו' אע"ג דאי עביד להו ישראל בשבת לא מחיוב חטאת מ"מ מאחר שהנכרי מחמר או עושה בשבת בידים דבר שישראל אסור לעשותו גזרו רבנן עליו עם חשיכה כדפי' בקונטריס משום דמחלף בשלוחו וכו' והיינו טעמא דאין נותנין עורות לעבדן וכו' ובד"ה ובית הלל מתירין כ' מכאן היה נראה לר"ת להתיר ע"י קבלנות נכרי בשבת ועוד הביא ראיה מדסיים דשרו ב"ה אליבא דרב יוסף בגמרא ומתירים להניח שם חטים מבעוד יום וטוחנו' בשבת וכ"ש קבלנות ע"י נכרים דשרי והם דחו דבריו שאינה ראיה דידעי כ"ע כי הרחיים טוחנות מעצמן וגם החטים הושמו שם מבערב אבל קבלנות יאמרו שצוה להם לעשות בשבת וגם מה שהיה מפרש מאי דאמרי במועד קטן דף י"ב מקבלי קבולת תוך התחום אסור חוץ לתחום מותר מוקי לה באבל שכ"כ חמיר וכו' ולא נהירא דהתם איכא דמחמיר בח"ה טפי מבאבל ואפי' למאן דמחמיר טפי באבל מבח"ה מודה בשבת דחמי' טפי אלא נראה לר"י דהא דשרי בשמעתין עורו לעבדן היינו דבר תלוש דלא מפרסמא מילתא שהנכרי עוש' מלאכה בביתו ולא ידעי שהוא של ישראל וכ"נ אמר במועד קטן דף י"ב גבי אבל שמלאכתו ביד אחרים בביתו לא יעשו בבית אחרים יעשו אבל קבלנות דמחובר דהוי ברשות ישראל ומפרסמא מילתא אסור בתוך התחום שהרואה יאמר שכירי יום נינהו והכי משמע בירושלמי דפרקין דקאמר התם אומנים נכרים שהם עושים עם ישראל בתוך ביתו אסור בתוך ביתם מותר א' רשב"א בד"א בקבולת אבל בשכר אסור פי' שכיר יום בד"א בתלוש אבל במחובר אסור אר"ש בר כהנא בשם ר' אחא בשבת ובאבל וכו' הלכה כרשב"א וגם ר"ת כפכנה ביתו לא סמך על תשובתו ולא רצה להתיר עכ"ד:
ומתני' דעורות לעבדן מיירי דוקא בקצץ אליבא דב"ה כמו שכתבו התוספות בד"ה אלא א"כ קצץ לו דמים ומתני' דנותנים עורות לעבדן איירי נמי בקוצץ והא דפריך והלא קצץ לכ"ה פריך וכו' ע"כ:
וכן נמי פסקו הרי"ף והרמב"ם ז"ל דדוק' בקצץ הוא ששולחים איגרת ביד גוי אבל בלא קציצה לא וברייתא ראשונה שהתירה שליחת איגרת בד' ובה' אפי' בלא קבץ ס"ל ז"ל דב"ש היא ולית הלכתא כוותה וזה לשון הרי"ף ז"ל ת"ר לא ימכור אדם לנכרי וכו' וב"הא עד שיגיע לבית הסמוך לחומה רע"א כדי שיצא מפתח ביתו אמר ר' יוסי בר חנינא הן הן דברי ר"ע הן הן דברי ב"ה ולא בא ר"ע אלא לפרש דברי ב"ה ואין משלחין איגרת ביד גוי ערב שבת עם חשיכה אלא א"כ קצץ לו דמים וכו' שמעינן השתא היכא שקצץ לו דמים משלחין בין מגיע ובין לא מגיע והיכא דלא קצץ לו דמים אי קביע בי דואר במתא אין משלחין אלא עד שיגיע לבית הסמוך לחומה ואי לא קביע בי דואר במתא אין משלחין כלל אלא א"כ קצץ ובי' בי דואר איש ידוע שכל כתב אליו יובל והוא משכיר ומשלח כל איגרת למי שנשתלחה אליו עכ"ד:
והרמב"ם ז"ל ג"כ נמשך אחר שטת הרי"ף רבו שכתב בפרק ו' מה' שבת לא יתן אדם בערב שבת כלי' לאומן גוי לעשותן אע"פי שפסק עמו אלא בכדי שיצא בהם מביתו קודם חשיכה וכן לא ימכור לו וכו' אלא בכדי שיצא באותו חפץ מפתח ביתו קודם השבת שכל זמן שהוא בביתו אין אדם יודע אימתי נתן לו וכשיצא הגוי מביתו בשבת וחפץ ישראל בידו יראה כמי שהלוהו והנותן איגרת לגוי להוליכ' לעיר אחרת אם קצץ עמו שכר הולכה מותר ואפי' נתנה לו ערב שבת עם חשיכה והוא שיצא בה מפתח ביתו קוד' השבת ואם לא קצץ אם יש במדינה אדם קבוע שהוא מקבץ האגרות ושולח אותם לכל מדינה ומדינה עם שלוחיו מותר ליתן האיגרת והוא שיהיה שהות ביום כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה קודם השבת דשמא זה המקבל האגרות ושולחן ביתו סמוך לחומה היא ואם אין שם אדם קבוע לכך אלא הגוי שנותנים לו האיגרת הוא שמוליכה לעיר אחרת אסו' לשלוח ביד גוי האיגרת לעולם אלא א"כ קצץ לו דמים ע"כ: וכ' ה"ה שדינים אלו יצאו לרבינו מברייתא ומשנה שכבר קדם לנו זכרה לעיל וברייתא שהתירה בד' ובה' אף בלא קצץ אינה ואני הייתי סבור לפרשה בלא קצץ ובליכא בי דואר וא"ה בד' ובה' מותר שלא אסרו אלא בערב שכת וזהו שהזכירו ערב שכת אלא שאין דעת רבינו וההלכות נראה כן ע"כ: וכתב הרב כ"מ שכפי דעתם ז"ל צ"ל דהא דת"ר אין משלחין איגרת ביד גוי בערב שבת לאו דוקא ערב שבת אלא כל שאין המלאכה נעשית קודם השבת קרי ליה ערב שבת אפילו מיום ראשון א"נ נקט ערב שבת לאשמועינן דבקצץ אפילו בערב שבת מותר ע"כ:
יצא לנו מן האמור שהמלאכה שיוכל הגוי לעשות בעד ישראל בכל עת שירצה היא כל שפסק עמו שכרו דבדידיה קא טרח וגם שיתנה לו קודם. השבת ולא יזכור לו מתי יעשנה אלא כשיגמרנה יביא אותה ויקח שכרו ושלא תהיה מלאכ' מחובר שיש פרסום בעשייתה וכו' רק דבר תלוש ובצינעה שלא נודע של מי היא אבל אם חסר א' מאלו התנאים לא שהרואה אינו יודע שקבץ ויאמר שישראל שכרו לעשות לו מלאכה בשבת וכמו שהאריך הרב באלו הדינים בא"ח בסימן רמ"ד וכפי זה הן אמת שבנ"ד ידוע שכרו שהוא הקומיסיון הקבוע לכל דבר כפי חק המלכות דהשתא בדידיה קא טרח אבל מה נעשה שנראה מלשון הרב שסחורה זו אין יכול לקנותה בכל עת שירצה רק בשבת שכתב א"ד כיון שקבוע יום מכירתה כשבת הוה ליה כמפרש ואסור ומה לנו במה שא' לו סתם אם אינו יכול לקנותה כ"א בשבת הא לא דמי לכל הני שהתירו ב"ה עם השמש דהנך מצי הגוי למעבד באיזה זמן שירצה ואין זמן קבוע לו ולכך אע"פ שעשה בשבת אמרינן בדידיה קא טרח ושרי אבל האי סחורה דנ"ד דכ"ע ידעי שיום הקבוע למכירתה הוא שבת ובפרט במקומו' שצריך להזכיר הסרסור שם הקונ' שיש ג"כ חלול ה' בדב' ואסור אבל אם יהיה באופן שיאמ' ישראל לסרסור גוי קנה לי מין סחורה פלונית בכל עת שתרצ' והיתה נמצאת לקנות בכל עת אלא שהגוי מטעמה רצה להמתין עד יום שבת וקנה אותה בדמים בשמו בלי שיצטרך להזכיר שם היהודי או ודאי דומה לעורות לעבדן דהא נתן לו רשות קודם השבת וגם היה יכול לקנותה בכל עת שירצה וג"כ ידוע שכרו והוה ליה כקצץ ושרי:
ול"ת ה"מ דבעינן הני ג' תנאים דוקא במלאכות גמורות כמו עורות לעבדן וכלים לכובס מידי דאי ישראל הוה עביד להו הוה מחייב חטאת עלייהו שלכך החמירו בשבות דידהו עד דאיכא כל מאי דאמרן מש"כ במידי שהוא עצמו מדרבנן ואי ישראל עביד ליה לית ביה אלא משום שבות כמקח וממכר כמו שפסק הרמב"ם בפ' כ"ג מה' שבת ה' יב' וז"ל כותב מאבות מלאכות לפיכך אסור ללוות ולהלוות גזירה שמא יכתוב וכן אסור לקנות ולמכור ולשכור ולהשכיר גזירה שמא יכתוב וכו' דמנא לן שאם עשאו גוי בשביל ישראל שיאסר כיון שאין כאן אלא אמירה לגוי בשל דבריהם דהוי שבות דשבות וכו' דע שמצינו שאסרו ז"ל דבר הנעשה בשביל ישראל בשבת אפילו יהיה הדבר עצמו מדבריהם וכו' שהרי תחומין של אלפים אמה לכ"ע אינו אלא מדבריהם שביב' מיל הוא דאיכא פלוגתא דרבוותא שיש מהם שפסקו כר"ע שא' שהם מן התורה ומהם פסקו כרבנן דפליגי עליה דר"ע ואמרו שאין תחומין דבר תודה כלל ועכ"ז החמירו ז"ל במה שהביא הגוי מחוץ לאלפים אמה בשביל ישראל כמו במלאכה שנעשת בשביל ישראל שבכולן צריך הישראל הנעשה בשבילו ולהמתין למוצאי שבת בכדי שיעשו כדי שלא יהנה ממה שנעשה בשבת בשבילו וירויח הזמן ואף שבפעם זה הגוי עשאו מעצמו בפע' אחר יבוא הישראל לומר לו שיעשנו כמו שכתב הרב בא"ח סימן שכ"ה ליקט וצד בשביל ישראל או בשביל ישראל וגוי צריך להמתין לערב בכדי שיעשו וכו ודבר שאין בו חשש צידה ומחובר אלא שהובא מחוץ לתחום אם הביאו הגוי לעצמו אפילו בו ביום מותר ואם הביאו בשביל ישראל מותר לטלטל אבל לאכול אסור בו ביום למי שהובא בשבילו ולערב בכדי שיעשו וכן נמי פסק גבי י"ט הרי שהשוו דבריהם ז"ל כשל תורה לעניין אם עשאן הגוי בשביל יפרש:. והביאם לזה מאי דתנן בפ' כ"כ נכרי שהביא חלילין בשבת לא יספוד בהם ישראל אלא א"כ באו ממקום קרוב וכו' ובגמרא מאי מקום קרוב רב אמר מקום קרוב ממש ושמואל א' חיישינן שמא חוץ לחומה לנו וכו': ופסק הרי"ף ז"ל ששמואל לחומר' קאמר ואע"ג דחזינן להו דעיילי בצפרא לא אמרינן אי לאו דעיילי מאתר קריבא לא הוו עיילי בצפרא אלא אמרי' הכי מאתרא רחיקא אתו והאי דאתו בצפרא בליליא אזלי עד דמטו לחומה ובתו התם וקא עיילי השתא ומאי אלא א"כ באו ממקום קרוב ה"ק לא יספוד בהם ישראל מיד אלא ימתין כדי שיבואו ממקום קרוב והלכה כשמואל דדייקא מתניתין דמכשרין כוותיה דתנן עיר שישראל וגוים דרים בתוכה והיתה בה מרחץ המרחצת בשבת אם רוב גוים מותר לרחוץ בה מיד ואם רוב ישראל ימתין בכדי שיחמו ואפילו מחצה על מחצה שהוא ספק ימתין למ"ש בכדי שיוחמו חמין כדי שלא יהנה ישראל אפילו מספק מלאכה הנעשית בשביל ישראל ע"כ ודע שכל זה נגד פירש רש"י ז"ל שפירש ששמואל לקולא קאמר וכו' יע"ש:
וא"ת מאי שנא ממאי דקי"ל הבא מחוץ לתחום בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר מיד ולא מצריכינן בכדי שיעשה ואע"ג שהביאן דרך רשות הרבים וכו' יעש לדעת סמ"ג ז"ל שכתב דלדידן לית לן רשות הרבים האידנא כ"א כרמלית לא קשי מידי ואחרים תיר' לפי שלא נעשית המלאכה בגוף דבר המובא כמו חמימות המים וכו ול"נ כיון שיש צד מה לישראל להביא' בלי חיוב שבת כיון ההיא שא' ז"ל עוד אחרת היתה ולא רצו לגלותה דהיינו מוליכה כחות פחות מד' אחות וכו' ולעניין הכנסה מרשות לרשות נמי יש צד פטור לישראל כדאמרינן התם היתה חבילתו מונחת על כתפו רץ תחתיה וכו' וזורקה כלאחר יד לכך חשבינן כאילו לא נעשה בהם מלאכה אלא איסורא דרבנן בלבד ומותר מיד מש"כ במרחץ וכו':
וגם הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שבת נמשך אחר שיטת הרי"ף ז"ל ופסק ששמואל לחומרא קאמר וז"ל גוי שהביא חלילין בשבת למת אע"פ שהביאן מצד החומה ימתין למ"ש בכדי שיב או ממקום קרוב ואח"כ יספדו בהם שמא בלילה הביאום ממקום אחר עד החומה ובבקר נכנסו בהם ואם ידע בודאי שממקום פלוני הביאום בשבת ימתין בכדי שיבואו מאותו מקום אחר השבת והוא שלא יהיה הדבר בסרטי' גדול' כמו שאמרנו ע"כ:
וכתב ה"ה גוי שהביא חלילין וכו' זה פירש רבינו ז"ל בה לא יספוד בהם ישראל לאלתר אלא א"כ באו ממקום קרוב ושאלו מאי ממקום קרוב כלומר מה מה היא כוונת המשנה ופי' דב שכוונתה לא יספוד בהן לאלתר אלא א"כ ראה אותם באים ממקום שא"א שלא יהי' בשעת ההספד שיעור שיבואו משם שאין ההספד ממש בשעה שחשיכה ואם באו ממקום קרוב מסתמא יש בו שיעור וכו' ובא שמואל וחלק עליו וא' שאין צ"ל באו בחצי היום אלא אפילו ראינום באים בבקר השכם אין אומרים לולי שבא ממקום קרוב לא היה נכנס בבקר אלא חוששין שמא באו בלילה וחוץ לחומה לנו ולפיכך כיון שאינו יודע צריך להמתין כדי שיבואו ממקום קרוב וקי"ל כשמואל דדייקא מתניתין כוותיה וז"ש רבינו ואם ידע וכו כן דעת קצת מפרשים ז"ל שאפילו דבר המצוי במקום קרוב אם בא מרחוק בריך להמתין בכדי שיכא ממקו' שבא ויש מי שהקל בהמתנת שיעור חוץ לתחום ויש בסוגיא זו פירושים אחרים וזה כדעת הגאונים ע"כ: והרמ"ך השיב עליו ז"ל לומר שכתב ב' דברים כאן הא' כהרי"ף ואין רבותי מודים לו שכל ספק דדבריהם לקולא וספק תחומין ספק דרבנן הוא והב' שלא כדברי המפרשים וכו' שאין צריך אלא כדי שיבוא מחוץ לתחום אפי' יבואו מרחוק י' פרסאות וכו' ע"כ:
ודברי רבינו נכונים וראויים אליו ואין בהם מהקושי שהן אמת שבעלמ' ספק דדבריה' לקולא אבל כאן כיון דס"ל ששמואל ז"ל החמיר בספיקן למי שהובאו בשבילו והילכתא כוותיה משום דמתניתין מסייעא ליה צ"ל שאני ספק שבת כדי של' יזלזלו בו ויאמר לגוי לעשות לו מה שירצה כדי שימצאנו מוכן מיד וכו' וממילא נפלה קושיא שנית ג"כ שכיון שהחמירו ז"ל אף בספיקן ולא התירום למי שהובאו בשבילו מיד ממילא אם ידוע מהיכן באו צריך להמתין עד שיבואו משם דאם הוא רחוק י' פרסאות ותתירם לו כשהיה מועטת עכ"ז יאמר לגוי להביאם להשתכר אותו זמן וכו ומה לו ז"ל במה שהוא נגד המפרשים וכי יאמר אדם נגד דעתו כדי לכוין לדעתם וכו':
ודע דהא דאם קצץ עם הגוי שכרו מות 'לא שהי' זה ע כלל להתיר כל מה שיעש' בשביל ישראל אלא כל שמוכרח שבשב' יעשנו לאותו דבר אסור וכמ"ש סמ"ג וקצת פוסקים ששפחה גויה המשרתת בבית ישראל ששכרה כל השנה לעשו' מלאכתו אם הדליקה לו נר בשבת אסור להשתמש לאור בפי' כל כתבי ואם בשביל ישראל אסור ולא דמי לאיגרת דאמרינן בה אם קצץ לו שכרו מותר דהתם אינו מוכרח הגוי לעשות בשבת וגם אין גוף הישראל נהנה מגוף השליחות בשבת מש"כ בהדלק' הנר וכו' וא"ת היאך אנו מתחממים באש הנעשה במושבותינו בשבת כבר כתפו האחרונים ז"ל להתיר מטעם שהכל חולי' אבל הקור ובפרט באלו הארצות הקרות אבל לא שיוכל לומר לגוי בהדיא לעשות האש בשבת מטעם זה דהא הדלקת האש מלאכה היא ואמירה לגוי בה שבות ולא הותר כ"א שבות דשבות במקום מצוה או היכא שמוכרח כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ו' מהלכו' שבת ה' ח' ישראל שאמר לגוי לעשות לו מלאכה כשבת אע"פ שעבר ומכין אותו מכת מרדות מותר לו ליהנות מאותה מלאכה לערב אחר שימתין בכדי שתעשה ולא אסרו בכל מקום שימתין בכדי שיעשו אלא מפני דבר זה וכו' ודבר שאינו מלאכה ואין אסור לעשותו אלא משום שבות מותר לישראל לומר לו לגוי לעשותו והוא שיהיה שם מקצת חולי או מפני מצוה וכו' ע"כ:
וכתב ה"ה דבר שאין בו מלאכה וכו' זה מוסכם מן הגאונים שדוחין שבות דשבות לגבי אמירה לגוי במכשירי מילה אע"פ שאין דוחין את השבת ולמדו כן ממה שאמרו בפרק הדר שמותר לומר לגוי להביא חמין לתינוק דרך מבוי שאינו מעורב וזה בהסכמה מהם ז"ל ומכאן למד רבינו כולו והנראה מלשון רבינו שהוא מפרש מעשה דפרק הדר שלא ביום המילה אלא קודם לה או אחריה הרבה ואע"פכ התירו משו' צער התינוק שחמין יפין לו וכו' וי"א דמילה שאני דניתנה שבת לידחות אצלה אבל בשאר מצות אסרו וכן סוברים שאינו מותר אלא במקו' חולי גמור ודברי רבינו עיקר ע"כ הרי שלא התיר ז"ל במקו' חולי קצת כ"א אמירה לגוי במקום שאינו לישר) עצמו כ"א שבות אכל לא מה מה שהוא משו' מלאכ' וכ"ש לדעת החולקים עליו ז"ל שלא התירו כ"א שבות דשבות במקו' חולי גמור ואיך יתירו מה שהוא מלאכה גמורה ובעונות כמה אומרים לגוים לעשות האש בשבת ועוברים על כל זה וכו':
וא"ת מ"ש מהא דתנן בפ' מי שהחשיך בדרך שנותן כיסו לנכרי וכו' התם פי' רש"י ז"ל שמבעוד יום הוא נותנו ואף לחולקים עליו ומפרשים שבשבת התירו עכ"ז התם היינו טעמא כמו שא' התם מ"ט שרו ליה רבנן למיתב כיסיה לנכרי קים להו לרבנן שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ואי לא שרית ליה אתי לאתויי ד' אמות בד"ה וכו' אבל לדע' הר"ן והרשב"א בתשובותיו בסי' תתע"ה ורש"י ז"ל סוברי' שלא התירו לו כ"א מבעו' יום ועכ"ז מקשי מ"ט והרי הוא שלוחו להוליכו בשבת ומשני קים להו וכו' שכל מידי דאיהו לא מצי למעבד ב"כ שלוחו אסור וכדתנן עוד התם דף ה' ולא ישכור פועלים בשבת ולא יאמר לחבירו לשכור לו פועלים ובגמרא פשיטא מ"ש הוא ומ"ש חבירו א' רכ פפא חבר נכרי מתקיף לה רב אשי אמירה לנכרי שבות אלא א' רב אשי אפי' תימא חבירו ישראל הא קמ"ל לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים אבל אומר לו הנראה שתעמוד עמי לערב:
ופי' רש"י ז"ל לא יאמר לחבירו לשכור לו פועלי וכו' פשיטא כיון שהוא אסור חבירו נמי אסור דהא ישראל הוא והשולח עובר משום לפני עור לא תתן מכשול: מ"ש הוא וכו' ופשיטא כיון שא' לא ישכור ה"ה שלא יאמר לחבירו שאמירה לנכרי שבות וכבר סתמה ר' למתני' נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה וכו' הא קמ"ל משנה יתירה בהדיא הוא דלא לימא ליה אבל סתמא שרי ליה למימר ע"כ:
הרי שהשוו ז"ל איסור אמירה לגוי בשל דבריהם בשכירות פועלים כמו אמירה באיסור מלאכה ורב אשי לא פליג אדרב פפא שהדין דין אמת שלא יאמר לגוי לשכור לו פועלי' הצריכי' לו ואפי' אחר השבת אלא דקשיא ליה יתורא שכבר אשמועינן ר' במתני' אחריתי וכפי' רש"י ז"ל בד' ק"ן וכן נמי פי' התוספות ז"ל בפ' כל כתבי דף קכ"א בד' המתחיל אין אומרים לו כבה אפי' באיסור דרבנן אמירה לנכרי שבות כדאמרינן לקמן בפ' שואל לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים וכו' ומוקי לה בחבירו נכרי וכ"נ מוכח בפרק הדר ד' ס"ח גבי נייתי חמימי מגו ביתא וכו' ולשון לא יאמר לחבירו לשכור לו פועלים דאוקמינן לה בחבירו גוי יסבול נמי שלא יאמר לו באיזה זמן שיהיה אפי' בחול להשכירם לו בשבת וכו' וכן הבין הטור ז"ל ופסק הר' בא"ח סי' ש"ז אסור לשכור פועלים ולא יאמר לגוי לשכור לו פועלים בשבת ואע"פ שאין הישראל צריך לאותה מלאכה אלא לאחר השבת שכל מה שאסור הוא לעשותו אסור לומר לגוי לעשותו ואפילו לומר לו קודם השבת לעשותו בשבת אסור וכו' ע"כ:
וא"ת שלא למדנו מן האמור עד כאן אלא שלא יאמר לגוי בהדיא לעשות לו מה שהוא עצמו לא מצי למעבד ואף מה שאיסורו מדבריה' אבל מנ"ל לאסור האמור בנ"ד שא' לו סתם לקנות לו מין סחור' ידועה שקבעו לה יום מכירה בשבת דע שאם אין לו מציאו' לקנות' כ"א בשבת ה"ל כאילו א' לו בהדיא דכל היכא דמוכח' מילתא אע"פי שלא א' כאילו א' דמי וכדאמרינן בפרק בכל מערבין דף ל"ט אמר רב יהוד' ערב ברגליו יום ראשון מערב ברגליו יום ב' ופריך הא קא מכין מי"ט לשבת א"ל מי סברת דאזיל וא' מידי דאזיל ושתיק וכו' ופריך והתניא לא יהלך אדם לסוף שדהו לידע מה היא צריכה כיוצא בו לא יעייל אדם על פתח המדינה כדי שיכנס למרחץ מיד ומשני התם מוכח' מילתא הכא לא מוכחא מילתא וכו':
ופי' רש"י ז"ל ההולך כסוף שדהו וכו' מוכחא מילתא וכאילו א' דמי וכו' ע"כ: הכא נמי בנ"ד שיום מכיר' מין סחור' זו שצוהו לקנו' לו הוא יום השב' מוכחא מילתא כאילו אמר לו לקנות לו בשבת ואסור:
וגדולה מזו מצינו שאסרו ז"ל אפילו מה שעשה גוי בשביל ישראל מאליו שלא יהנה ממנו עד מ"ש בכדי שיעשה ל"ש מה שהוא משום מלאכה ולא שנא מה שהוא משום שבות כדי שלא יאמר לגוי לעשותו בשבת וירויח הזמן כמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפרק ו' מהלכות שבת גוי שעשה מלאכ' מעצמו בשבת אם בשביל ישראל עשה אותה אסיר ליהנות מאותה מלאכה עד מוצאי שבת וימתין בכדי שתעש' ע"כ וכ"נ קי"ל במה שהביא מחוץ לתחום בשביל ישראל ואחד שבת וא' י"ט. ואע"פ שאין בו אלא איסור של דבריהם וכדאמרן לעיל גבי חלילין שלא יספוד בהם מי שהובאו בשבילו עד מ"ש בכדי שיעשו וכו':
והמרדכי ז"ל בסוף פ"ק דשבת כ' בשם התוספו' גבי יהודי הקונ' מכס ומשכיר גוי לשבתות וכו' וא"ת דיש לחלק בין הנך שאין הישראל קובע מלאכתו לגוי לעשות רק בשבת כגון עורות לעבדן וכלים לכובס וכו' אבל בנדון זה הרי קובע לו ליטול המכס בשבת ומ"מ נראה להבי' ראיה להתיר מדתנא בפרק מי שהחשיך בדרך ונותן כיסו לנכרי דמשו' פסידא שרו ליה רבנן דאי לא שרו ליה אתי לאייתויי ד' אמות בר"ה ה"נ ל"ש שכן להצל מידם דאי לא יפסיד וכו' אבל לישב אצל הגוי מקבל המכס אסור וכן פסק רבינו גרשון בא' שקנה סוס בשבת שצריך ללקות מכת מרדות מדרבנן ואם יעלו דמי מכירת הסוס על דמי קנייתו סקלינן ויהבינן לעניים שלא יהי' חוטא נשכר ואם המקום פרוץ הוא לעניין שבת לפי מה שיראו יחמירו ע"כ ומשמע נמי בשקנאו ע"י גוי מאחר שהביא מעשה זה על הקונה מכס ושכר גוי לשבתות וכ' וכן פסק רבינו וכו דאי בקנה הישראל עצמו מאי וכן הא לא דמי דהתם ע"י גוי והכא ישראל עצמו קנה אלא ודאי בשקנאו ע"י גוי מיירי ואפי' קנסו אותו יע"ש:
נשאל הרא"ש ז"ל בכלל לג' סי' ו' על יהודי שנתן לגוי מערב יום טוב מעות לקנות לו יונים למחר לצורך יום טוב וכו' ובסוף דבריו העלה דע כי לא יפה עשה לקנות לו במעות ע"י גוי ביום טוב שאסור לקנות ביום טוב אפילו בלא מעות וכ"ש במעות וכו' יע"ש: הרי שאפילו ביום טוב אסר הרא"ש ז"ל לקנו' ע"י גוי בין במעו' ובין שלא במעו' ומסתמא אין הגוי עושה שום דבר בחנם בשביל ישראל שאינם אוהבים אותנו כ"כ ואף שאיכא למימר בדידיה קא טרח ואיכא נמי שמח' יום טוב אסר וכ"ש שבת ומילת' דסחורה דכדי להרויח הוא ואסור ודוק:
וקרוב לנ"ד כתבו הגהות מיימוניו' ז"ל לאסור בפרק ו' וז"ל אסור ליתן לגוי מעות בערב שבת שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לגוי לחומרה ולא דמי לכל הני דשרו ב"ה במתניתין עם השמש וגם לא דמי למסירת כתבים ביד גוי דכולהו אדעתא דנפשייהו קא עבדי ואם ירצה לא יעשה בשבת ודמו לפוסק עם הגוי לשבות ואינו שובת אבל הכא א"א אלא למחר ביום השוק שלא התירו רז"ל לומר לגוי לעשות לו צורכיו אלא למי שהחשיך בדרך וכו' משום בהילות ממונו אבל מה שיש למצוא היתר הוא לומר לגוי קח לך מעות וקנה חפץ לעצמך ואם אצטרך אקננו ממך ביותר כדתניא גבי חמץ ישראל וגוי שהיו בספינה והיה לישראל חמץ אומר לגוי עד שאת' לוקח במנה קח במתאים שמא אצטריך אחר הפסח ואקח ממך ובלבד שיתן לו במתנה גמורה ועל אותה ברייתא הייתי תמיה דפסקינן בפרק קמא דקדושין בכוליהו קנו וכו' ה"נ אמאי לא יתן לגוי במתנה ע"מ להחזיר ושמא משום חומרא דפסח ושלום שמואל ברבי ברוך ז"ל ע"כ:
ומדאמר ולא דמי להנך דשרו ב"ה במתני' כגון נתנ' עורו' לעבדן וכלי לכובס עם השמש ולא לשולח איגרת ביד גוי דהתם כולהו אדעתא דנפשייהו קא עבדי ואם ירצה לא יעשה בשבת אבל הכא א"א אלא למחר ביום השוק וכו' מכלל דבפסק עמו עסקינן ועכ"ז אסור דאל"כ אף בהנך אם לא קצץ אסור כדאמרן לעיל אלא ע"כ בקצץ מיירי ועכ"ז אסר לפי שמוכרח הוא לקנות לו בשבת כמו במקומות שאין מצוי לקנות בכל עת כ"א ביום השוק וכו וכו' ועוד מדלא אשכח שריותא אלא בקנה לעצמך ואם אצטרך אקננו ממך משמע אף קנה לי סחורה פלונית שקבוע יום מכירתה בשבות כנ"ד אסור אם הוא מוכרח שלא ימצא לקנותה כ"א בשבת והוה ליה כאילו א' לו בהדיא דסתמו כפירושו דאל"כ לימא הא וכ"ש הך וכמו שדקדקו דבריו ה"ר מגן אברהם ומגן דוד בסימן ש"ז וז"ל ול"נ דנקט יומא דשוקא דבזה אפילו אם אינו מזכיר לו בפי' בשבת וא"ל שיקנה סתם ובאותו מקום אינו מצוי לקנות כ"א כיום השוק בשבת אסור כמו שרגיל בעיירות קטנות והוה ליה כמזכיר לו בהדיא יום השבת וכו':
ומעתה נבוא לספק הב' שהוא בעניין שלא  נתן לו המעו' וכו' שעשה לו הרב ג"כ ב' צדדי' הראשון להיתר דכיון דשליחו' אין כאן איסור אין כאן והוה ליה כאילו קנאה הגוי לעצמו וחזר ומכר' לו וכו' הן אמת שמן התורה אין שליחו לנכרי כלל דגרסינן בפרק איזהו נשך דף ע"א אמר רב אשי כי אמרינן אין שליחות לנכרי ה"מ בתרומה אבל בכל התורה כולה יש שליחות לנכרי והא דרב אשי בדותא היא דמאי שנא תרומה דלא דכתיב אתם גם אתם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית שליחות כל התורה כולה נמי מתרומה גמרינן אלא דרב אשי בדותא היא ואיכא דאמרי אמר רב אשי כי אמרינן אין שליחות לנכרי ה"מ אינהו לדידן אבל אנן לדידהו הוינא להו שליח והא דרב אשי בדותא היא דמ"ש אינהו לדידן לדידן דלא דכתיב אתם גם אתם לרבות שלוחכם מה אתם בני ברית אף שלוחכם בני ברית אנן לדידהו נמי מה אתם בני ברית קא' אלא דרב אשי בדותא היא רבינא א' נהי דשליחות לנכרי לית ליה זכייה מדרבנן אית ליה מידי דהוה אקטן קטן לאו אע"ג דלית ליה שליחות אית ליה זכייה מדרבנן ה"נ ל"ש ולא היא ישראל אתי לכלל שליחות נכרי לא אתי לכלל שליחות ע"כ: וכן פסקי הפוסקים הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מה' שלוחין ושם כ' שהסרסור נמי דין שליח יש לו והביא הר' דינים אלו בח"ה סימן קפ"ח וכו' הרי שמן התורה אין שליחות לנכרי כלל אבל מדרבנן משמע דאית ליה לחומרא כמו שכתבנו לעיל בשם הגהות מיימוניות ז"ל וכיון שכן כשם שכשנתן לו מעות אסור כך בלא מעות אסור וכמו שהשיב הרא"ש ז"ל דאייתינן לעיל שאסור לקנות ביום טוב ע"י גוי בין במעות ובין שלא במעו' וכו': והצד הב' של הרב נרא' לי עיקר דסוף סוף אמירה של איסור יש כאן שא' לו לקנות וגם אם יהיו עדים בדבר ששלחו לקנות היה מכריחו הגוי לקיים המקח בדיניהם והוי כשלוחו ואסור:
ועוד אפילו אם אין עדים בדבר יש כמה סרסורים מושבעים שנאמנים בדבורם בלבד בלא עידים ואפי' שאר שליח גוי ושלחו ישראל בלא עידי' לא יוכל לכפור לו שלא שלחו שיתחייב שבועה ואינו יכול להשבע לשקר שלא שלחו לקנו' לו ובעל כורחו יצטרך להודות ויחייבוהו לשלם וכדידיה דמי כדאמרינן במסכת פסחים דף ה' גבי חמץ אמר להו רבא לבני מחוזא בעירו חמירא דבני חילא כיון דאילו מגניב או מתביד ברשותיכו קאי ובעיתו לשלומי כדידכו דמי ומחייביתו לבעורי ע"כ: ופירשה הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות חמץ שאפילו בגוי אנס שאין תשלומין אלו מן הדין אלא באונס נקרא חמץ שלהם וצריכין לבערו או להחזירו להם קודם הפסח וכ"ש כשחייבים לשלמו מן הדין וכו' יע"ש: וה"ה לנ"ד דכפי האמת הוא א' לו לקנות לו מין סחורה זו שיום מכירתה קבוע בשבת ואיך יוכל לכפור מה שא' לו ויתחייב שבועה וכו' שאף שלוקח הגוי הקומסיון לא אמרינן בדידיה קא טרח כל ומן שהוא מוכרח לקנותה בשבת אבל אם היה אומר לו קנה לי מין סחורה פ' וקח הקומסיון והיה הגוי יכול לקנותה בכל עת שירצה רק ידע הגוי שיוכל לקנותה ביום השוק בלי טורח והמתין עד יום השב' וקנה אותה מות כדין נותן עורות לעבדן וכלים לכובס וכו' וקוצץ עם הגוי להוליך לו איגרת דאמרן לעיל שמותר שבדידיה קא טרח שהרי יכול לעשות כל זמן שירצה ואף אם עשה בשבת לא אכפת לן:
כלל העול' מכל האמו' לנ"ד הוא אם היא מוכרח במעשיו שלא יוכל לקנות לו מין סחורה זו כ"א ביום שהוקבע למכירת' בשב' אע"פ שלא הזכיר לו שבת בפירוש כמי שהזכיר לו דמי ואסור בין נתן לו מעות ובין לא נתן מעות שהרי לא יוכל לכפור שלא א' לו לקנות לו מין סחורה זו שיום הקבוע לה הוא שבת ויחייבוהו בדין ודידיה הוי כדרב' במס' פסחים וכו' ולא דמי לכל הני דשרו ב"ה בערב שבת עם השמש דאע"ג שמקבל שכרו דהיינו הקומסיון ודהוי כמו קצץ עמו דהת' עכ"ז לא דמי להת' לגמרי דהתם אין זמן קבוע לגוי כלל דמצי למעבד בכל עת שירצה ברם הכא זמן קבוע לו ואם לא עכשיו אמתי ובפרט במקום שצריך להזכיר שם הקונה שיש ג"כ חלול ה' בדבר הנראה לעניות דעתי כתבתי בסדר ובשנת והבאתי אתכם אל הארץ אשר נשאתי את ידי לתת אותה לאבות וגומר:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן יצ"ו סי"ט: