שאלה ראובן נפטר לבית עולמו והניח ב' בנות א' גדולה וא' קטנה ואשתו אבדה כתובתה והנה מה שהכניסה מבית אביה מחכשיטין של כסף וזהב ומלבושין ושמושי ערשא היה סך ששה אלפים פלוריניש ויש עדים על זה שסך זה הכניסה לו ועתה אחר פטירת בעלה נשאר ממה שהכניסה מבית אביה חמשה אלפים פלוריניש וצריך עד ששה אלפים פלוריניש שהוא סך כתובתה עוד אלף פלוריניש ממעות והבת הגדולה אומרת שהנה אמת נכון הדבר שאמה לא מכרה ולא מחלה כתובתה ובאתה האלמנה לפני ב"ד לגבות כתובתה והנה גבו לה חצי הכתובה על פי הבת הגדולה וחצי האחר שמו אותו ביד שליש עד שתגדיל הקטנה והאלמנה טוענת בשלמא האלף פלוריניש ממעות מן הראוי הוא שיהיו מונחים עד שתגדיל הקטנה אבל במה שנמצא ממה שהכניסה מבית אביה שהוא בחזקתה לעולם בכל מקום שהם ויש לה עדים שתכשיטין ומלבושים ושמושי ערשא אלו הם אותם ממש שהכניסה מבית אביה א"כ למה תהא ממתנת בדבר שהוא בחזקת' לעולם עד שתגדיל הקטנה עכשיו יורינו הדין עם מי ומה' תמ"ש:
תשובה שאלתא דא מה דאסתפק בה לחכ' השואל הוא ברור כשמש אינו צריך לפנים ומוסכם מכל פוסקי דת ודין והספק הוא תביעת האלמנה בחצי הכתובה המגיע לחלק הקטנה שהב"ד שמו אותו ביד שליש שהרי היא כבר גבת' חצי הכתובה על פי הבת הגדולה ולא נשאר לה לגבות כי אם החצי שטוענת בשלמא האלף פלוריניש מן הראוי הוא שיהיו מונחים עד שתגדיל הקטנה אבל הב' אלפים שנמצאו בעין ממה שהכניסה ובית אביה שהוא בחזקתה לעולם בכל מקום שהם למה תהא ממתנת עד שתגדיל הקטנה אמינא דאיתתא דא פעיתא היא ולית לה מחלק המגיע לקטנה כלום אלא תמתין עד שתגדיל הבת הקטנה אולאי תודה כאחותה דכיון שאבד' שטר כתובתה במה באתה לגבות עכשיו מהקטנה כיון שאין שטר בידה הויה תביעתה תביעת מלוה ע"פ ואנן קיימ' ן דמלוה ע"פ אינה נגבית מן היתומים קטנים כי אם באחד מג' דרכים שכתב הרב"י בש"ע ח"ה בסי' ק"ח והם הא שהורה אביהם בשעת מיתתו שהוא חייב והב' שלא הגיע זמן הפרעון עדיין עד לאחר מיתת אביהם דלא עביד איניש דפרע בגו זמניה וכל זה דוקא שנתקבל העדות בפני ב"ד בחיי אביהם הא לאו הכי אין מקבלין אותו אלא עד שיגדלו היתומין דקי"ל אין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין ובפני קטנים כשלא בפניהם דמי והג' כגון דשמתוהו ב"ד ללוה לשלם ומת בשמתי' דאז בודאי לא שלם עדיין. או כתובת אשה משום חינה ובמקום שכותבין צריך שתוציא שטר כתובתה בב"ד ואו תגבה בו הכל ואם הוא מקום שאין כותבין אז תגבה מנה מאתי בתנאי ב"ד ולגבי הנדוניא הוי לעולם כמקו' שכותבין ואינה גובה אותה כי אם השטר בידה דלא שייך בה תנאי ב"ד דמה טענה היא זו שטוענת שהנכסים שהה בעין הם בחזקתה מי החזיקה בהם עכשיו שאין שטר בידה וכי לא הכניסתם לבעלה וקבלם עליו באחריו' ולכך נקראו צאן ברזל דבשלמא כשיש שטר כתובתה בידה והיו היורשים רוצים להגבותה מעות יכולה היא לומר נכסי אני נוטל שהם בעין משום שבח בית אביה והדין עמה ונוטלתן בלא שבועה אבל עכשיו שאין שטר בידה מי יאמר לנו שלא התפישה בעלה צררי או מכרה כתובתה לבעלה והחזירה לו הכתובה וקרעה ואנן קיי"ל דטענינן להו ליתמי כל מה דהוה מני למטען אבוהון והיא רוצה ולהוצי' ממון מן הקטנ' עליה להביא ראיה שלא קבלה כתובתה דמה שהעדים מעדים שתכשיטין ומלבושיו ושמושי ערשא אלו הם אותם ממש שהכניסה מבית אביה אינו ראיה שהם לא ידעו כי אם בשעת נשואיה הביא' אותם מבית אביה אבל הם לא ידעו אם התפישה בעלה צררי קודם מות ואם לאו או אם מכרה אות לבעל והחזירה שטר הכתובה וקרעה הלכך עכשיו שאין שטר בידה אתרע חזקתה ותמתין עד שתגדיל הקטנה או עד שתמצא הכתובה ודברים אלו ברורים כשמש ואינה צריכים ראיה אבל לפי שהם הלכות פסוקות אני מאריך בהם להביא מוצא כל אחד מהם בפני עצמו לזכות הלומד בהם שאמרו רז"ל כל השונא הלכות וכו':
גרסינן בפ' גט פשוט ד' קעד ההוא ערבא דיתמי דפרעיה למלוה דלודעינהו ליתמי אמר רב פפא פריעת ב"ח מצוה ויתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו ור' הונא בריה דר' יהושע אמר אימור צררי אתפשיה מאי בנייהו איכא בנייהו כשחייב מודה א"נ דשמתוהו ומת בשמתיה והלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע ע"כ:
ופירש רש"י ההוא ערבא דיתמי וכו' אביהם לוה בחייו וזה נעשה ערב למלוה בשבילו ולאחר מותו פרע הערב תחילה מקמי דנתבעינהו ליתמי כלומ' משלו' פרע ולא משל יתומי' ועתה חוזר עליהם לתובע' פריעת ב"ח מצוה הערב עתה נעשה ב"ח ומלוה ע"פ הוא ומצוה לפורעו ואם יתומים פחותים מי"ג דלאו בני מעבד מצוה נינהו לכי גדלי לישתעי דינא בהדייהו כדאמר בחזקת הבתים ד' לג' רב הונא בריה דרב יהושע אמר לעולם יתמי בנו מעבד מצוה נינהו כדקאמר בערכין בפ' שום היתומים ד' כ"ב יתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שיבקייהו אלא היינו טעמא דלא גבי ערב מיתמי עד דגדלי וידעי לטעון ולחזור אחר דינם דאיכא למימר אימור צררי אתפשיה אביהם למלוה בחייו לפטור הערב וכו' מאי בנייהו כיון דבין למר ובין למר אין הערב גובה עכשיו מיתמי כשחייב מודה בשעת מיתתו דליכא למיחש לצררי לרב הונא גבי מיתמי ולרב פפא לא גבי עד דגדלי א"נ דשמתיה ומית בשמתיה הדבר ידוע שלא פרעו וכמי שחייב מודה דמי והילכתא כר הונא ע"כ:
וכתב הטור בא"ה סי' ק במקום שכותבין ח כתובה אינה נגבית אא"כ יהיה שטר כתובה בידה ונשבע הבעל שבועת הסיח ונפטר ובמקום שאין כותבין כתובה גובה בתנאי ב"ד בעדי מיתה או אפי' בלא עדים שהאשה שאומרת מת בעלי נאמנת כדפרשית לעיל גם נותנין לה כתובה על פיה ונדוניא ותוספת אינה גובה אא"כ כתובתה בידה אפילו יש לה עדים כמה היה ע"כ:
וכתב הב"י ונדוניא ותוספת אינה גובה אא"כ כתובתה בידה אפי יש לה עדי' כמה היה כבר נתבאר בסמוך בדברי הרמב"ם וה"ה שהתוספ' אינו בכלל הטוען אחר מעשה ב"ד והוא הדין לנדוניא ומ"ש שאפילו ישן לה עדים כמה היה פשוט הוא דהוה ליה כמלוה על פה שהוא נאמן לו' פרעתי ע"כ:
והרב בית חדש כת' על זה ואם אלמנה היא אנן ענינן ליתמי דילמא אתפשה צררי ובמקום שאין כותבין יש לה מנ' מאתי' בתנאי ב"ד ואינו נאמן לומר פרעתי דהטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום אבל תוספת ונדוניא דאינו תנאי ב"ד נאמן לומר פרעתי כחו בשאר קביעה בעל פה שהוא נאמן לומר פרעתי כך כתב הרמב"ן והרא"ש בפ' קמא דמציעא לפרש דעת רב אלפס ושכך כתב הרמב"ם והביאו בי באורך עכ"ל:
ואי משום הודאת הבת הגדולה לאמה שלא מכרה ושלא מחלה כתובתה לאביה לכך מספק' ליה להח' הש' אי מהני לגבי אחותה אי לא גם זה פשוט כשמש דלא מהני דמתני היא דתנן בפ' יש נוחלין ד קלד' האומר זה בני נאמן זה אחי אינו נאמן ויטול עמו בחלקו מת יחזרו נכסים למקומ' נפלו לו נכסים ממקום אחר ירשו אחיו עמו ע"כ:
ובגמרא זה אחי אינו נאמן ואידך מאי קאמרי אי קאמרי אחונא הוא אמאי יטול עמו בחלקו ותו לא אלא דקאמרי לאו אחונא הוא אימא סיפא נפלו לו נכסים ממקום אחר ירשו אחיו עמו הא אמרי ליה לאו אחונ' הוא לא צריכא דקאמרי אין אנו יודעים ע"כ ופסקו כל הפוסקים כהאי וסוגיא והביאו הרב"י בח"ה בסי' רף:
וכתב הטור בח"ה סי' קי אין נפרעין מנכסי יתומים קטנים עד שיגדלו ויהיו בני יג' שנה אבל קודם לכן אין נפרעין מהן אפי יש נאמנות בשטר אלא א"כ יש עליהם מלוה ברבית שלוה אביהם מגוי וכו' וכן נפרעין מהן כתובת אשה כאשר פרשתי בא"ה ואם יש יתומים גדולים וקטנים המלוה נפרע מן הגדולים חלק המגיע להם וכדי שיפרע ב"ח מחלק הגדולים צריכין ב"ד להעמיד אפוטרופוס לקטנים ולחלוק עם הגדולים ויגבו לב"ח מן הגדולים חלקם המגיע להם לפרוע וטעמא דאין נפרעין מן הקטנים משום דחיישינן שמא התפיש אביהם למלוה צררי וכו' ע"כ:
ועל זה כתב הרב בי' דין זה הוא מתשובת הרא"ש בכלל פה וכן כתב הרשב"א בחשב וז"ל כל שיש יתומים גדולים וקטנים נזקקין לנכסי הגדולים אבל לנכסי הקטנים אין נזקקין ואפילו יודו הגדולים לבעל חוב שהם יודעים שלא נפרע החוב ושלא התפישו אביהם צררי ואפי' אמרו שהאב הודה לו בפניהם בשעת פטירתו אין משגיחין בהם לחייב הקטנים ואפי' באו עדים ואמרו בפנינו הודה בשעת פטירתו אין מקבלין מהן דקי"ל שאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין ובפני קטנים כשלא בפניהם דמי וכ"ש האחין שאינם בתורת עדות והביא ראיה לדבר וטעמא דאין נפרעין מן הקטני' משום דחיישינן שמ' התפיש אביה' צררי ונתבא' בסי' ק"ח ע"כ:
ותשובת הרא"ש היא זו וששאלתא לוה שמת והניח בנים גדולים וקטנים היאך יגבה המלוה חוב והיאך יתנהג עם הגדולים והקטני' הנה אבאר לך דין גביית ש"ת מן היתומים מלוה דליכא למיחש לפרעון או לצררי כגון דשמתוהו ומת בשמתיה פי' שנדו ב"ד הלוה בשביל שלא רצה לפרוע ומת בנדויו או שהודה החייב בשעת מיתתו שהוא חייב ב"ד מעמדין אפוטרופוס ליתומים ואפי הם קטנים ויורדין לנכסיהם ומגבין למלוה את חובו כדאיתא במסכת ערכין אמר ר"נ מריש לא הוינא מזדקקנא לנכסי דיתמי כיון דשמעית להא דאמר הונא חברין משמיה דרב יתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שבקייהו מכאן ואילך מזדקיקנא ומעיקרא מ"ט לא רב פפא אמר פריעת ב"ח מצוה ויתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו רב תונא בריה דרב יהושע אמר אימא צררי אתפשיה מאי בנייהו א"ב כשחייב מודה א"נ דשמתוהו ומת בשמתיה דהשתא ליכא למיחש לצררי לרב הונא גובה מיתמי ולר' פפא לא גבי ופסק תלמודא הלכתא כר' הונא וכן אם היה זמן הפרעון כתוב בשטר ומת הלוה בתוך הזמן גובה אפילו מיתמי קטנים כדאיתא בריש בבא בתרא אמר ד"ל הקובע זמן לחבירו ואמר פרעתי בתוך זמנו אינו נאמן ולואי שיפר' אד' בזמנו והלכ' כר"ל ואפי מיתמי ואע"ג דאמ' מר הבא ליפרע מנכסי יתומים לא יפרע אלא בשבוע' חזק' דלא עביד איניש דפרע בגו זמניה ואפי מיתמי קטנים גבי דכי היכי דלא פרע איניש בגו זמניה ה"ל לא מתפיש צררי בגו זמניה וכו' הלכך כל כי האי גוונא דליכא למיחש לפרעון כגון שהודה החייב בשע' מיתתו שהוא חייב או דשמתוהו ואת בשמתיה או שלא הגיע זמן הפרעון בחיי הלוה אפי' מלוה ע"פ בעדים ב"ד מעמידין אפוטרופוס לקטנים ומגבין לב"ח את חובו אבל שאר שטרי חובות אין גובין מהיתומים קטני' עד שיגדלו ואפי' יש בו נאמנות על הלוה ועל יורשין שמא אחר שיגדלו ימצאו עדים שאביהם התפיש צררי או שמא פרע אביהם ואמר המלוה שאבד שטרו וכתב לו שובר ואם יש יתומים גדולים וקטנים המלוה נפרע מן הגדולים חלק המגיע להם וכדי שיפרע ב"ח חלק המגיע לגדולי צריכין ב"ד להעמיד אפוטרופו' לקטנים ולחלוק עם הגדולים ויגבה ב"ח מהגדולים ומ"ש למעלה דמלוה ע"פ גובה מיתמי קטנים היינו כשנתקבל העדות בחיי אביהם אבל אם לא נתקבל העדות בחיי אביהם אין מקבלין אותו אחרי מיתת אביהם דקי"ל אין מקבלין עדות אלא בפני בעל דין ובפני קטנים כשלא בפניהם דמי כדאי' בפרק הגוזל בתרא ע"כ:
והרמב"ם כתב בפ' יב' מה' מלוה ילוה אין נפרעין מן היורש ם אא"כ היו גדולים אבל יורשי קטנים אין נפרעין עין מהן שום ש"ח אפי' היה בו כל תנאי שבעולם לא יפרע בו המלוה כלום עד שיגדילו היתומים שמא יש להם ראיה ששוברין בה את השטר ואם הייתה המלוה רבית של גוי שהרי הרבית אוכלת בנכסיהם מעמידים להם אפוטרופוס ונזקקין לנכסיה' ומוכרין ופורעין החוב וכן אשה שתבע' כתובתה בין אלמנה ובין גרושה מעמידין להם אפוטרופוס ונזקקין משום חן האשה כדי שיהיה לה כלום שתנשא בו האשה לאחר לפיכך אם קפצה האשה ונשאת ואח"כ באתה לתבוע כתובת' מנכסי יתומים אין נזקקין לה עד שיגדלו היתומים שהרי אין לה מזונות והרי נשאת ע"כ:
ובפרק יו' מה' אישות כתב הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין ובין עבדים אע"פ שהן נכתבין בשטר הכתובה אין נקראין כתובה אלא נדוניא שמם ואם קבל הבעל אחריות הנדוני' עליו ונעשית ברשותו אם פחתה .ק פחתה לו וכו':
וכתב ה"ה הנכסים שמכנסת האשה וכו' מה שכתב רבינו שהנדוניא אינה בכלל כתובה יש לו עיקר בהרבה מקומות בגמר' שחלקו בביאור בין כתובה ובין נכסי צאן ברזל וכו וכמו שאמרו בפ' גט פשוט גבי ערב דכתובה דלא משתעביד מ"ט מצוה עבד ולאו מידי חסרה ובנדוניא אין לומר לאו מידי חסרה שהרי הביאה ממון שלה ודינה כדין שאר חובות והנראה אלי מדברי רבינו שהוא סובר שאין הנדוניא בכלל כתובה לשום דבר אלא לדברים שבאר רבינו בפירוש שהיא ככתובה אבל בכל מה שסתם הוא ז"ל דין הנדוניא כדין החוב בעלמא ודין החוב במלוה עם הלוה נתבאר בה' מלוה ולוה כל פרטיו וכן כתב הרשב"א ז"ל בתשובה שדעת רבינו היא שהנדוניא כחוב בעלמא ונגבית מן הבעל בבנוני' שלא אחרו זבורית אלא בכתובה ותוספת ע"כ יע"ש:
ועוד ראיה אחרת מהרי ב"י שהנדוניא אינה נגבית אא"ב שטר כתובתה בידה שכ' על דברי הטור שתקה כ"ה שנים מחלה וכו' וא"א הרא"ש ז"ל כ' שגם התוספת מוחלת אבל הנדוניא אינה מוחלת ומ"ש בשם הרא"ש שם בגמרה אהא דקתני שתקה כ"ה שנה הויה מחילה ארי"בל משום בר קפרא לא שנו אלא מנה מאתי' אבל תוספת יש לה ור' אבהו אמר ר' יוחנן אפילו תוספת אין לה דאמר ר' איבו אמר ר' ינאי תנאי כתובה ככתובה דמי וכתב הר"ן וקי"ל כר' יוחנן דהא בריש פר' אע"פ מנינן הך בהדי הנך אחריני דאמרינן בהו דתנאי כתובה ככתוב' דמי ומיהו דוקא תוספת אבל נדוניא מסתבר שהיא כחוב וגם ה"ה כתב בפרק י"ו דדין הנדוניא כדין החוב לדעת רבינו וכ"כ הרשב"א ז"ל ומ"מ אין צורך לזה שהרי פשוט הוא שאינה נגבית הנדוניא בשום מקום אלא כשמראה שטר כתובה ומ"מ נפקא מינה שהיכא שהיורשי' מודי' פרעוה שאע"פ שאבד' כתובתה גובה נדוניא ואינה גובה לא עיקר ולא תוספת כיון ששתקה כ"ה שנים בבית אביה' ודאי מחלתן ע"כ:
הרי לך בהדיא מכל הני מילי מעליתא דהני רבוותא שתביעת האלמנה בשני האלפים המגיעי' לחלק הקטנה כדי להשלים הה' אלפים היא תביעת מלוה ע"פ ומלוה ע"פ אינה נגבית מיתומים קטנים אא"כ הוא אחד מג' דרכים האמורים למעלה או כתובת אשה משום חינה במקום שכותבין דוקא צריך שתוציא שטר כתובה ואז תגבה ואם לאו לא תגבה הילכך בנ"ד תמתן עד שתגדיל הקטנה אולאי תודה. ולא ידענא למה האי ב"ד עבדי דינא בלא דינא לשום חצי הנדוניא המגיע לחלק הקטנה ביד שליש כי לא שמענו ולא ראינו דין כזה וכי כל תובע מן היתומים מלוה ע"פ יניחו ב"ד ממון התביעה ביד שליש עד שיגדילו היתומים ובמקום שהיה להם לב"ד לבקש הנאת היתומי' יבקשו ההפסד לבטל ממון היתומים בלי רוח זמן רב כזה ולא מבעיא הב' אלפים שנמצאו בעין ממה שהכניסה האלמנה מבית אביה שמו אלא אף ממה שלא נמצא בעין שמו אותו ביד שליש עד שתגדיל הקטנה אמינא ולא משתפינא דלאו ב"ד דא ב"ד דרבנא אשי והלא קי"ל דטענינן להו ליתמי כל מאי דהוה מצי למטען אבוהון ועוד חיישינן שמא התפישה בעל' צררי דקי"ל לא נתנה כתובה לגבות מחיים ואם כן הוה ליה תוך זמנו של חוב ואנן קי"ל הלכה כר"ל דאמר חזקה דאין אדם פורע בתוך זמנו ואפי' מיתמי קטנים גבי דכי היכי דאין אדם פורע בתוך ומנו ה"נ לא מתפיש איניש צררי בגו זמניה וא"כ תגבה האלמנה כבר הקשו קושיא זו רבותינו בעלי התוספות בפ' השולח ד לד ותי' די"ל ה"מ בעל חוב אבל אשתו מתפיש לה צררי אפי' בתוך הזמן כדאשכחן בפ' הנושא וגם מה שהעדים מעידין שנכסים אילו הם בעצמן שהכניסה מבית אביה לאו כלום הוא דדילמא שלם לה בעלה ועוד טעמא אחרינא דאין מקבלין עדותם על הקטנה דכשלא בפניה דמי כדכתיבנא לעיל וגם מה שהבת הגדולה מודה לאמה שלא קיבלה כתובתה אפי' אמרה שכך אמר לה אביה בשעת מיתתו לאן כלום הוא לגבי אחותה הקטנה אלא היא תשלם החצי כיון שמודה ולא יותר ויותר היה לנו להסתפק בנ"ד לעניין מנה מאתי דאיכא הפרש בין מקום שכותבין למקום שאין כותבין ואיכא למאן דאמר דאף במקום שכותבין גובה מיתומים בלא כתובה מטעמא דכל הטוען אחר מעשה ב דלא אמר כלום:
דגרסינן בגמרא דמציעא ד' י"ז אמר ר' חייא א בר אבא אמר ר' יוחנן הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום מ"ט כל מעשה ב"ד כמאן דנקיט שטרא בידיה דמי א"ל ר' חייא בר אבא לר' יוחנן ולאו משנתינו היא זו הוציא' גט ואין עמו כתוב' גובה כתובת א"ל אי לאו דדלאי לך חספא לא משכח' מרגניתא תותה אמר אביי מאי מרגניתא דילמא מתני' במקום שאין כותבין כתובה עסקינן דגט היינו כתובה אבל במקום שכותבין כתובה אי נקיטא כתוב' גבי ואי לא לא גביא הדר אמר אביי לאו מלתא היא דאמרי דאי סד במקום שאין כותבין כתוב' עסקינן אבל במקום שכותבין אי נקיטא כתובה גביא ואי לא גביא אלמנה מן האירוסין במאי גבי' בעידי מיתה לטעון ולימא פרעתי וכו' ע"כ:
ודע דסוגיא זו פירשוה רבותינו בעלי התוספות ז"ל והנמשכים אחריהם כפשטה דבין במקו' שכותבים ובין במקום שאין כותבין לעולם גובה בלא כתובה ואין יכול לומר פרעתי מ"ט כל תנאי כמאן דנקיט שטרא בידיה דמי אבל אנו אין לנו אלא דברי רבותינו הרי והרמב"ם והרא"ש שהם פרשוה דוקא במקום שאין כותבין דאי לא כן תקשי להרי"ף דידיה אדידיה שהוא ז"ל פסק במציעא כסוגיא זו ובכתובות ד' פ"ט אוקמה שמואל למתני' דהוציא' גט ואין עמו כתובת גובה כתובתה דוקא במקום שאין כותבין דאמר רב ענן לדידי מפרשא לי מיניה דמר שמואל במקום שאין כותבין ואמר כתבתי עליו להביא ראיה ובמקום שכותבין ואמרה לא כתב לי עליה להביא ראיה וכתב הרי"ף ז"ל הוציאה גט ואין עמו כתובה גוב כתובתה אוקמה שמואל במקום שאין כותבין כתובה עסקינן והלכתא כוותיה ואי סוגיא דר' יוחנן היא בין במקום שכותבין ובין במקום שאין כותבין הוה ליה שני הפכים בנושא א' וקושיא זו האריך בה הרמב"ן לישיבה ותירוצו תמצא בתשובת הרא"ש שאכתוב בסמוך ואני מוסיף על דבריו איזה דבר לפרש על נכון אליב' דהני רבוות' דמשא"ר יוחנן הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום לא שייך מילת מעשה ב"ד אלא במקום שאין כותבין דסמכי על תנאי ב"ד אבל במקום שכותבין לא סמכו אלא על הכתובה שכתבו בניהם ולכך אי נקיטא כתובה גביא בה ואי לא לא גביא ויכול לטעון פרעתי דכיון שאבדה שטר כתובתה איתרע חזקתה ודברי אביי דמעיקרא סבר ליכא לר' יוחנן סייעתא ממתני דדילמא טעמא דגביא בגט לאו משום דהטוען אחר מעשה ב"ד הוא הוא אלא מטעם דגט היינו כתובה ואמר דילמא מתני במקום שאין כותבין אבל וכו' וכשחזר ואמר הדר אביי ואמר לאו מילת' היא דאמרי לא אמ' אלא מתני' כדר' כל החוז' בו ממה שאמר תחילה אלא אמר לאו מילתא היא דאמרי דגט היינו כתוב דאטו גט מנה מאתיי' כתיבה ביה ואם איתא דהדר ביה הוה ליה למימר אלא מתני' בי במקום שכותבין בין ובין במקום שאין כותבין אלא הניח מתני' במקום שאין כותבין ולא הדר ביה אלא ממאי דהוא סבירא ליה מעיקרא דגט היינו כתובה ומאי דאמר דאי ס"ד במקום שאין כותבין וכו אבל במקום שכותבין ר"ל דאף במקו' שכותבין כתוב' גביא בלא כתוב' ולא יכיל לטעון פרעתי וה"ד כגון שהביא' היא ראי שלא כתב לה דאי' לה בתנאי ב"ד דכיון שלא כתב לה על תנאו ב"ד סמכא ולא אמרינן כיון דהוא אתרא דכתבי והיא לא תבעה לכתוב איהי אפסידא אנפש' וכן נמי כתב הטור בא"ה בשם הרמב"ם דשייך תנאי ב"ד ויכול לגבו' בלא כתוב' אף במקו' שכותבין והביא' ראיה שלא כתב לה ובהכי ניחא דלא תקשי הילכתא אהדדי דקי"ל הלכתא כר' יוחנן וקי"ל נמי הילכת' כשמואל בדיני לגבי רב ובהא מתני' פליג עם רב:
וכתב בעל נ"י על פסק הרי"ף במציעא הוציאה גט ואין עמו כתובה גובה כתובתה וכו' ומתני' במקום שאין כותבין כתובה דוקא דאילו במקום שכותבין כתובה לא גביא דריע טענתה שהדבר מוכיח שנפרעה והחזירה לו כתובתה והורע כח מעשה ב"ד אלא ודאי במקום שאין כותבין הוא וא"כ על כרחך הא דגביא משום הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום הוא דלא מצית אמר דטעמא דגביא משום דריע טענתיה דגט היינו כתובה ואם איתא דפרע איבעי ליה למקרעיה לגטא ולמכתב אגביה גטא דנן דקרעינהו לאו משום דגטא פסילא הוא אלא כי היכי דלא תהדר ותגבה בי' זמנא אחרינא דהא ליתא דאטו כל דמגבה בב"ד תגבה ויכול הוא לומר במקום שפרעתי לה לא היה שם ב"ד שיכתבו לה כך ובפ' הכותב אוקמה שמואל נמי במקו' שאין כותבין ופסק הרי"ף ז"ל כוותיה וכ"כ כהרמב"ם ז"ל בפ' יו' מה' אישות שהאשה שהוציאה גט ואין עמו כתובה אם דרך המקו' לכתוב כתובה הרי הבעל נשבע הסית ונפטר וכן וכן כתוב בה' הנגיד בשם הגאונים ז"ל עכ"ל:
דינים אלו תמצא בהרמב"ם בפ' יו' מה אישות ומתחיל מה' כא' ולפי שהם ארוכים לא ראיתי להביאם. וכת' על דבריו ה"ה אלמנ' שהיה שטר כתובה יוצא מתחת ידה וכו' מסקנ' דגמר' בפ' הנושא שכל ששט' כתובתה יוצא מתחת ידה גובה לעול ואם אין שטר וכו' כת' בהלכות בפ' ה' דבמקום שכותבין אפי הוציאה גט אינה גובה כלום ויש חולקים בזה מדאמר ר"י הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום וכבר הכריע הרמב"ן ז"ל כדעת ההלכות ורבינו וכן דעת הרבה מן הגאונים ועיקר ודוקא כשהבעל טוען פרעתי או מחלה לי אבל אם מודה ודאי חייב לפורעה וכו' וידוע שלעולם טוענין ליורשים כל מה שהיה יכול לטעון אביהם וכו' ועד כמה וכו' ודין הנדוניא כדין החו' לדע' רבינו וכן כת' ה"ר שלמה בן אדרת ז"ל ומ"מ אין צורך לזה שהרי פשוט הוא שאינה נגבית הנדוני' בשום מקו' אלא כשמרא' שטר כתובתה ע"כ:
כתב הרא"ש בכלל לו' שאלה ז' וששאלת על אלמנה שבאה לב"ד ואמרה שאבדה כתובתה שיגבוה מנכסי בעלה והיורש' טוענין שאין להגבותה כיון שאין כתובה בידה דשמא נפרעה הדין עם היתומים דכיון שאין כתובה בידה לא גביא מידי וכן פסק הרי"ף ז"ל בפ' הכותב אמתני' דהוציאה גט ואין עמו כתובה גובה כתובתה ואוקמה שמואל במקום שאין כותבין והלכתא כוותיה הא במקום שכותבין אין גובין כתובה בגט עד שתוציא כתובתה וה"ה לאלמנה בעידי מיתה אינה גובה וכ"כ הרמב"ם ז"ל וכו' ומקשינן על פסק הרי"ף ז"ל ההיא דא"ר חייא בר אבא אמר ר' יוחנן הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלו' אמ' ליה ר' חייא וכו' אלמא אביי מוקי מלתיה דר' יוחנן במקום שכותבין וקאמר דהטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום ואינו לאמן לומר פרעתי והלכתא כר"י לגבי שמואל ועוד דאביי דהוא בתרא סבר כר' יוחנן ועוד קשה דהרי"ף ז"ל הביא דברי ר"י לפסק הלכה ובכתובות פסק כשמואל ותרץ הרמב"ן ז"ל דר' יוחנן לא פליג אדשמואל דבמקום שכותבין ריעא טענתה שרגלים לדבר שנקרעה כתובתה בפריעתה ואביי דמוקי מילתא דר' יוחנן במקום שכותבין היינו מעיקרא כד הוה ס"ד דמצי למימר דגט היינו כתובה והוה סבירא ליה דר' יוחנן מיירי אף במקום שכותבין מדמייתי ר' חייא בר אבא ראיה ממתני' וקיבלה ר' יוחנן מיניה ובמקום שאין כותבין ליכא לאתויי ראיה מינה דאיכא למימר לאו טעמא משום דהטוען אחר מעשה ב"ד הוא אלא משום דגט היינו כתובה. תמה היכי מיית ראיה מיניה למקו' שכותבין וכדעיין בה ואשכח דליכא למימר דגט היינו כתובה חזר בו והודה לדברי ר' יוחנן דהטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום ובמקום שאין כותבין כתובה דוקא וכו' והכי מסתבר טפי כי למה נאמר דפליגי שמואל ור"י כיון שנוכל לפרש דלא פליגי וזו הייתה סברת הרוי"ף ז"ל הילכך אליבא דכוליהו אינה גובה כתובה ושלום. אשר בן הר' יחיאל ז"ל עכ"ל יע"ש:
כתב הר' בעל לחם משנ' על שאלה ששאלו לו בסי' נז' אלמנה שרצתה לגבות כתובתה ואין שטר כתוב' יוצא מתחת ידה אבל כל בני מתא יעודון יגידון שהאלמנה הנז' עדיין לא קבלה כתובתה ואפי' היורש עצמו אם יגזרו עליו שיאמר האמת יודה לה שלא גבתה ולא קבלה כתובתה עדיין לאחר מיתת בעלה אומנם מ"מ טוען לה שתוציא כתובתה ואז תגבה יורנו מורנו הדין אם תגבה כסכום כתובו' קרובותיה וכ' תשוב עיקרא דהאי מילתא איתא בפ' ק' דמציעא א"ר יוחנן הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום ואיפליגו רבוותא בפירושא דהאי מילתא בתרי מילי הא' דהרי ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל סוברים דאיירי ר' יוחנן דוקא במקום שאין כותבין אבל במקום שכותבין ודאי אם טען פרעתי נאמן דהרמב"ם בפ' יו' מה' אישות כתב כן בפירוש והרי"ף ז"ל בפ' הכות' על מתני' דהוציאה גט ואין עמו כתובה כתב שם דהלכה כשמואל דמוקי מתני' במקום שאין כותבין דוקא ואע"ג דבפ' קמא דמציעא משמע לפום ריהטא דסוגיא דר' יוחנן הוי אפילו במקום שכותבין והרי"ף ז"ל כתב בפ' קי דמציעא להא דר' יוחנן כבר ישב הרמב"ן ל בספר המלחמות דר' יוחנן לא איירי אלא במקום שאין כותבין דוקא דבמקום שכותבין ריעא טענתה כיון שאבדה כתובתה ומאי דאמר אביי לאו מילתא היא דאמרי לא הדר ביה אלא מטעמא שהיה סבור דטעמ' דמתני' לא הוי משו' טוען אחר מעש' ב"ד אלא משום דגט הוי במקום כתובה ובמסקנא קאמר דטעמא משום מעש' ב"ד אבל מ"מ במקו' שאין כותבין דוקא וכמו שהאריך שם הרמב"ן יע"ש ופשוט הוא דזה דעת הרי"ף כפי מה שפירשו בו. וכ"כ מוהר"י קולון בשורש י"ט וכו' הכלל העולה דאם היורשים מודים בודאי שלא נתפרעה קודם מיתת בעלה כגון שצווה לפני מותו ולא לאחר מיתת בעלה יפרעו ככתובה הפחותה משאר קרובותיה ואם אין היורשים מודים או שנסתפק להם לא תגבה כלל ואע"ג דידוע להם דלאחר מיתת בעלה לא גבתה אפשר דבשעת מותה התפיש צררי או קוד' לכן וכן כת' הרמב"ם ז"ל בפ' יו' מה' אישות דאפי תבעה ביום מיתת בעלה אין לה כלום הנראה לעניות דעתי כתבתי נאום הקטון אברהם בכמה"ר משה די בוטון זל"הה:
כלל העול' שגם במנה מאתי' לא תקח האלמנ' כלום מחלק הקטנה שלאאמרג ז"ל הטוען אחר מעשה ב"ד לא אמר כלום אלא במקום שאין כותבין כתובה אבל בנ"ד שהיא אומרת שאבדה כתובתה אפי' יהיה מקום שאין כותבין כיון שהוא מודה שכתב לה אתרע חזקתה וחיישינן שמא מכרה הכתוב' לבעלה וקרעה או שמא התפישה בעלת צררי ואנן טענינן ליהו ליתמי כל מאי דאפשר להיות אבל ביתה הגדול צריכה לשלם כל חצי הכתובה בין נדוני' ובין תוספת היכא דידיע כמה תוספת מוספין במקום ההוא ובין מנה מאתיי' שהרי היא מודה שהן אמת שאתי לא מכרה ולא מחל כתובתה. זהו הנראה לע"ד היום יום ראשון בשבת כב' לחדש טבת בסדר ובשנת כצאתי את העיר אפרש את כפי אל ה':
נאום עבדה ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט: