שאלה ראובן נשא את בת שמעון בכל דרכיו והיו לו בנים הגונים ממנה ויהי היום בא שמעון אצל ראובן חתנו ובקש ממנו דלוה לו עשר אלפים פרחים כדי לקנות איזה סחורה וכן עשה ראובן ולא אחר הדבר ואחר זמן מה הלך ראובן למדינת ם בעסק רב והניח אשתו ובניו במדינה ולפי ערך ששה חדשים באה בת שמעון אצל אביה והגידה לו שאין לה במה לזון את עצמה ואת בניה עד שהיא צריכה למשכן כלי כפף וזהב ואבנים טובות ואביה שמעון השיב מה לך ולצרה הזאת אני חייב לבעליך עשר אלפים פרחים אני נותן לך כל מה שאת צריכה להזנה וכן עשה עד תשלום הסך הנ"ל אח"כ בא ראובן ותבע לחותנו הסך הנ"ל והשיב שהכל נתן למזונות אשתו ובניו כאשר אשתו מודית בזה וראובן טוען אני לא נתתי לך רשות לזון אשתי ובני ואבדת מעותיך כמו ששנינו מי שהלך למדינת הים ועמד אחד ופרנס את אשתו הניח מעותיו על קרן הצבי ושמעון השיב לא כי אני חייב לך ואתה חייב במזונות אשתך ובניך הקטנים מוציאין מזה ונותנין לזה מדרבי נתן שנאמר ונתן לאשר אשם לו יורנו המורה הדין עם מי:
תשובה תנן בפרק שני דייני גזירות (כתובות דף ק"ז ע"ב) מי שהלך למדינת הים ועמד אחד ופרנס את אשתו חנן אומר אבד את מעותיו נחלקו עליו בני כהנים גדולים ואמרו ישבע במה הוציא ויטול אמר רבי דוסא בן הרכינס כדבריהם אמר רבן יוחנן בן זכאי יפה אמר חנן הניח מעותיו על קרן הצבי ובגמרא תנן התם המודר הנאה מחברו שוקל לו אח שקלו ופורע את חובו ומחזיר לו אבידתו ובמקום שנוטלין שכר תפול הנאה להקדש בשלמא שוקל לו את שקלו מצוה קא עביד דתנן פורעין על האבוד ועל הגבוי ועל העתיד לגבות ומחזיר לו אבידתו נמי מצוה קא עביד אלא פורע לו את חובו הא קמשתרשי ליה אמר רב אושעיא הא תני חנן היא ועוד תניא התם כיצד אמרו ממאנת אין לה מזונות אי אתה יכול לומר כיושבת תחת בעלה שהרי בעלה חייב במזנותיה אלא כגון שהלך בעלה למדינת הים ולותה ואכלה ועמדה ומיאנה טעמא דמיאנה הא לא מיאנה יהבינן לה ע"כ:
ופירש רש"י חנן אומר אבד את מעותיו שלא אמרתי לך הלוני ואני אפרע אבל אם הלוה את האשה מעות למזונותיה על מנת שתשלם לו תובעה והיא תובעת הבעל וישלם כדאמר לעיל בממאנת ולותה ואכלה ועמדה ומיאנה טעמא דמיאנה הא לא מיאנה משלם: שוקל את שקלו. שוקל בשבילו שקל שהוא חייב לכל שנה לקרבנות צבור: ופורע לו את חובו. אם חיים ממון לנושה מותר לזה שיפרענו בשבילו: ומחזיר לו אבידתו. אם ראה חמורו תועה מותר להשיבו: במקום שנוטלין שכר. על טורח השבתה תפול הניית שכר להקדש שהרי שניהן מודרין בהנאה זה מזה: מצוה קעביד. כלומר מצוה בעלמא קעביד ואינו מהנהו לזה שאם לא שקל עליו לא הפסיד כלום שיש לו חלק בקרבנות דתנן תורמין את הלשכה בשלוש קופות: על האבוד. אף על מי ששלח שקלו ואבד: ועל הגבוי שעדיין לא הגיע כאן: ועל העתיד לגבות. ואפילו לא נגבה לאחד מכאן יש לו חלק בתרומה ובקרבנות אלא שחסר מצוה נמצא שכר המצוה על הנותן: משתרשי ליה. מרויחו: חנן היא דאמר אבד את מעותיו. זה שפרנס את אשת חברו ונתכוון לשם הלואה שישלם לו בעלה אבד את מעותיו ואינו יכול לומר לו את חוכך פרעתי שלם לי וה"ה נמי לכל חוב שעליו ועמד חברו ופרעו וזה לא אמר לו הלוני אינו חייב לו כלום וכיון דאלו פרעיה לשם הלואה לאו הלואה היא כי פרעיה נמי לשם מחילה לאו מידי יהיב ליה עכ"ל:
למדנו מכאן שני דינים הצריכים לעניננו הראשון שהמפרנס אשת חברו מדעתו מבלי שיקדם שם צווי הבעל או הלואת האשה אבד את מעותיו ואין לו שום תביעה עליו כשיחזור והשני שאם האשה לותה ואכלה שחייב הבעל לשלם וכן פסק הרמב"ם וז"ל בפרק שנים עשר מהלכות אישות וז"ל הלך בעלה ולותה ואכלה כשיבוא חייב לשלם עמד אחד מדעת עצמו וזכה משלו אם יבוא הבעל אינו חייב לשלם לו והרי זה אבד את מעותיו מפני שלא צוהו לזונה והיא לא לותה ממנו עכ"ל וכן העתיק הרב בשולחנו לשון זה בטור א"ה ס' ע':
והנה נראה בתחלת העיון שבדק ראובן בטענתו זאת ושמעון חמיו אבד כל מה שנתן לבתו וחייב לשלם לחתנו כל חובו עד פרוטה אחרונה והטעם מפני שחתנו לא צוהו לזון את אשתו וגם בתו לא לותה ממנו שום דבר אלא הגידה לו בלבד שלא נשארה בידה לזון את עצמה ואת בניה באופן שהיא צריכה למשכן כלי ביתה כסף וזהב ואבנים טובות זמן הראוי היה שאביה ישיב אמריו לה שתמשכן בשעה וזהבה או שתבוא אצלו אם היא כתובה איזה דבר והוא ילוה לה די מחסורה אשר יחסר לה והוא לא כן עשה אלא נתן לה סתם מבלי שיבאר שהוא נותן לה בתורת הלואה נמצא שהוא הפסיד על עצמו ואינו יכול לפטור עצמו מדרבי נתן והוא דתניא בפרק האשה שנתארמלה (כתובות דף י"ט ע"א) רבי נתן אומר מנין לנושה בחברו מנה וחברו בחברו מנין שמוציאין מזה ונותנין לזה תלמוד לומר ונתן לאשר אשם לו כי כפי הנראה דבר זה לא שייך אלא לבית דין וזה שאם הלוה נתחייב בדין ואין לו לשלם ונודע שהוא נושה בשלישי שמוציאין הב"ד מאותו השלישי ונותנין למלוה כדי שלא יפסיד ממונו כמו שתקנו למלוה גם כן שיוכל וכל לטרוף נכסי הלוה אבל לא שילך הלוה ויפרע חובות המלוה בלי צוויו ובלי ידיעתו כי מי הרשהו לדבר זה והסתכל אמרם ז"ל מנין שמוציאין מזה ונותנין לוה ולא אמרו מנין שילך זה ויפרע לזה נראה שלא הותר אלא על פי הדיינין כדי שלא יגרום היזק לחברו וכן מסתבר לי מדברי הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות מלוה ולוה:
אמנם אח"כ מצאתי בחדושי הרשב"א ז"ל שהוא סובר שכל המפרנס אשת איש סתם לא אבד אח מעותיו והטעם שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה אלא בתורת הלואה וז"ל בפרק רביעי דנדרים עמד אחד ופרנס את אשתו הניח מעותיו על קרן הצבי מסתברא לי דדוקא בפורע ומפרש שמחמת מזונות שחייב לה בעלה הוא נותן לה דבכה"ג הוא אינו חיוב לשלם כיון דלא אמר ליה שיפרע לה בשבילו והיא נמי אינה חייבת לשלם שהרי לא לותה ממנו ולא אכלה אלא בתורת פרעון חוב אבל כשפרנס סתם חוזר הוא וגובה שכל המפרנס סתם אינו מפרנס בתורת מתנה אלא בתורת הלואה והראיה מיתומים שסמכו אצל בעל הבית דיתומי קטני' אינן יכולין להתנו' ועוד מן היורד לתוך שדה חברו ונטעה שלא ברשות שחייב בעל השדה לשלם ולא אמרינן שכיון שירד לתוכו סתם לא נתכוון זה אלא למתנה ועוד דגרסינן בירושלמי במסכת מציעא גבי המלוה את חבירו לא ידור בחצרו חד בר נש אשאיל לחבריה דינרין אושריתיה גוביתיה אמר ליה הב לי דינרי אמר ליה הב לי אגר ביתי אתא עובדא קמי רבי אבא בר זבינא אוקים ליה מאי דהוה חמי למשרייה והכא ודאי בשהעמידו סתם בתוך ביתו מיירי ולא בשהעמידו בפירוש כשכר דא"כ לא הוה א"ל אידך הב לי כל דינרי דהוה פרע ליה מה שהתנה עמו לתת לו בשכירותו וכן נמי ליכא למימר דמשום רבית קאמר דאם כן הוה ליה למימר נכה לי אגר בית אלמא כל שמשרה חברו בתוך ביתו סתם לאו בתורת מתנה ולהעמידו בחנם מתכוין אלא בשכר וכיון שכן המפרנס אשת חברו סתם לאו בתורת מתנה מפרנס ולא בתורת פרעון חיוב מזונות הבעל אלא בתורת מלוה והיא או בעלה חייבין לשלם ונראה לי דכיון שכן המפרנס סתם אשת חברו הרי הוא חוזר ונפרע מן הבעל כיון שהבעל חייב במזונותיה בתנאי ב"ד דהוה ליה כיורד בתוך שדה של חברו כדאמרן וה"ה לון את עבדו ואת שפחתו העברים שאין הבעלים יכולין לומר להם עשה עמי ואיני וכך דכל המלוה מזונות סתם לאלו כאלו מלוה לאדון, ותניא לקמן בפרק השותפין האומר לאשתו קונם שאני נהנה לך לוה ובעלי חוב באין ונפרעין ממנו וההיא לא משמע לי דבלוה ממש היא דאי בשלוחה היא בפירוש מן המלוה בכי הא אין בעל חוב יכול לחזור על בעל שהוא לא הלוה את הבעל אלא את האשה וממנה הוא גובה והיא חוזרת וגובה ממנו וכמו שפירש רש"י ז"ל במסכת כתובות פרק שני דייני נזירות לותה ואכלה תובעין ממנה והיא תובעת מן הבעל וכיון שכן אם בעלי חוב באין ונפרעין מן הבעל ומדעתו הוה ליה כמודר הנאה מחברו שפורע לו את חובו דגרם הנאה בלחוד הוא ולא שייך למידק מינה אי כגדולים דמו אי לא בכה"ג דהאי מבריח ארי מנכסיו הוא לחנן ולרבנן דחנן הרי זה אסור לגמרי ועוד דאי בכה"ג קא מיירי למה לן לאהדורי בתר ברייתא דהאומר לאשתו לידוק ממתני' דבפירקין דתנן המודר הנאה מחברו ואין לו מה יאכל ילך אצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו איש פלוני מודר הנאה ממני ואיני יודע מה אעשה לו הוא נותן לו ובא ונוטל מזה הלכך ע"כ בשלא לותה וכו' עכ"ד:
והנה כפי דעת הרשב"א ז"ל כל המפרנס סתם לא אבד את מעותיו ולא נתכוון למתנה אלא להלואה וכל שכן היכא דאמר שהוא נותן לה בפרעון חוב שיש לבעלה עליו וכפי דעת זו הדין עם שמעון ולא אבד את מעותיו שהרי פירש ואמר אני חייב לבעליך עשרת אלפים פרחים אני אתן לך כל מה שאת צריכה ורצה בדבריו אלה שכל אשר יתן לה ינכה מן החוב שיש לבעלה עליו ובאר בפירוש שאינו נותן לה בתורת מתנה אלא לתשלומי חובו אמנם הר"ן דחה ראיות הרשב"א גם ה"ה נחלק עליו וכתב שאין נראה כן דעת הראשונים אלא אפילו במפרנס סתם אבד את מעותיו וחלק בין סלוק נזק להבאת תועלת כלומר דההיא דיורד לתוך שדה חברו הביא לו תועלת והמפרנס אשת חברו סלק ממנו נזק חיובו ע"ש שהאריך גם הרב ב"י בסימן ע' הביא דברי הרשב"א וכתב שחלקו עליו ה"ה והר"ן ז"ל ולפי זה אין להביא סיוע מדברי הרשב"א ז"ל לעניננו:
אמנם אחר כך נגלו אלי דברי הגהות מרדכי בסוף כתובות סי' שי"א ושם הביא מעשה שאירע דומה ממש לשאלה אשר נשאלנו עליה וז"ל מעשה באחד שפרנס את בתו ולבסוף תבע מחתנן מה שהוציא עליה והיה החתן מסיק זוזי בחמיו וטען חמיו אני פרנסתיה ממה שהייתי חייב לך מדרבי נתן שמוציאין מזה ונותנין לוה והשיב רבינו שמחה שהדין עם חמיו דאע"ג שאם לא היה חמיו חייב לו היה פטור השתא דחייב לו טענתיה טענה מדר' נתן דרבי נתן שייכא אפילו בפיקדון כדאמרינן פרק שור שנגח (הוא בקמא דף מ' ע"ב) ועוד הביא מפרק גט פשוט ההוא כרבא דפרע למלוה מקמי דלודעינהו ליתמי וכו' (הוא בבתרא דף קע"ד) הכא נמי אע"ג שלא הודיע לבעל תחלה נכסי דאיניש אינון ערבין ביה עכ"ל לעניננו:
הנה למדנו מפסק הרב הנ"ל ששמעון נפטר מחובו במה שנתן לבתו לזון אותה ואת בניה ולא הניח מעותיו על קרן הצבי כיון שהיה חייב ממון לחתנו גם הרב ב"י בסימן ע' הביא המעשה הזה בשם הגהות מרדכי נראה שקבלו והסכים אליו גם הרב בעל המפה הביאו בהגהותיו לפסק הלכה ולזה דעתי נוטה ואע"פי שכבר כתבתי למעלה דהא דרבי נתן לא שייך אלא לדיינים ולא שילך הלוה ויפרע חובות המלוה יש לתרץ דאע"פי שאין מן הראוי לעשות כן אם עשאו הרי זה עשוי ונפטר מחובו וכ"ש בענין שאנו בו דכל דעתו של שמעון לא היתה אלא לעזור לבתו ולבניה שלא תתבזה ותוכרח למשכן כלי ביתה אמנם עכ"ז נראה לי שיכול ראובן להשביע את אחיו שכל הפך הזה נתן לבתו למזונותיה כי אפשר ששמעון עשה קנוניא עם בתו והיא נתרצתה בדבר כדי להציל אביה מן החוב שיש לבעלה עליו:
הכלל העולה מדברינו הוא ששמעון יצא זכאי בדינו ונפטר מחובו שיש לחתנו עליו ולא הניח מעותיו על קרן הצבי כיון ששמעון היה חיוב ממון לחתנו ואע"פי שהדין כך יראה לי שאין ראוי לאדם כשר לעשות כדבר הזה אלא ע"פ בית דין וב' עדים כשרים כדי שלא יביא עצמו לידי חשד לפי שצריך אדם לצאת ידי הבריות כדרך שצריך ידי המקום כמו שכתוב והייתם נקיים מה' ומישראל זהו הנראה לע"ד ומהעוזר האמיתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
נשלם ונגמר יום ה' י"ט למספר בני ישראל בשנת ובסדר ואהבת לרעך כמוך לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו