שאלה כו ראובן היה לו בביתו לול אחד מלא עופות ולילה אחד שמעו העופות מקרקרים ויהי בבקר הלכו לראות ומצאו עוף אחד הרוג והשאר מקצתם שלימים ומקצתם מלאים פצעים ברגליהם ומבעבעים דם ולא נודע ממה אירע להם כך ובליל שני גם כן שמעו אותם מקרקרים והמשרתת הלכה לראות ממה הם מקרקרים ואמרה שראתה כמן שרץ זר שאינה מכרת אותו רץ ורצתה אחריו ולא השגתו מפני שרץ וברח ונחבה אל הכלים ועתה בא ראובן אל בית מדרשו של שם כדי לידע מה יהיה משפט עופות הנשארים ואיך יתנהג בהם ובביציהם אי חיישינן בהו משום ספק דרוסה משום מאי דאמרן או לא ואת"ל דחיישינן שמא דוקא באותם דחזינן בהו ריעותא אבל אותם דלא חזינן בהו ריעותא לא או דילמא בכולהו חיישינן על הכל יבא דברך וכבדנוך ומהתמ"ש אכי"ר:
תשובה הגם שאין הזמן מסכים עמי להפיק רצון שואלי כחפצי מטעם היותי עדיין לעת עתה בהיפוך גלגלי כדקדמיתא ועוד ידו נטויה ובי'ני מרר'י מח'לי ומו'שי מעיוני אשר בם איותה וגם כלתה נפשי כידוע ומפורסם לצור ישעי סיבות האומרות היות לי מקום להתנצל מטיפול ספיקא דהאי דינא ומה גם היותה מילי דאיסורה והיתרא הצריכים הרחבא דליבא ורחוקה היא ממני כמיגד בקשתא עם כל זה הוכרחתי לצמצם את עצמי לאחוז קן קולמוסו לצאת מזער ידי חובתו הגם שיהיה בקוצר מילין יען לא יהיה לו לה"ה עלי שום תלונה היותי משיב דבריו ריקם ברם טרם אתן התחלה קולי אל ה אקרא יתן בפי מענה בל אכשל בדבר הלכה וזה החלי בעזר האל שענה לחננ'יה מישא'ל ועזרי'א:
ידוע ומפורסם לכל צורבא מרבנן היות לנו שמונה טרפיות הלכה למשה מסיני נאמרות דסימנם ד'ן חנ'ק נפ'ש ובחד מנייסו שלא היא הדרוסה ארבעה מינים נדרסים ובסימן ג'כ'ט'ע' רשומים וסדורסים גם כן במנין ארבעה מנוים והם המה בסימן א'ז'נ'ח' מסומנים כדבסמוך עין כל מעיין תחזינה משרים בהצעת אילין תרין מימרות המובאות בתלמודא פרק אלו טריפות (דף ח"ג ודף נ"ב ע"ב) והא לנו לשון המימרא קמא:
אמר עולה שמונה טרפיות נאמרו לו למשה בסיני נקובה ופסוקה נטולה וחסורה קרועה ודרוסה נפולה ושבורה ע"כ תו איתא סתם פרק הנ"ל דף (נ"ב ע"ב) מימרא אחריתי הלא היא לידע ולהודיע מי ומי הדורסים והנדרסים דבאילין תרין סימנים הנזכרים לעיל רשומים וזה לשונם אחר רב יהודה אמר רב בבהמה מן הזאב ולמעלה בעופות מן הנץ ולמעלה למעוטי מאי אילימא למעוטי חתול תנינא ודרוסת הזאב וכי תימא הא קא משמע לן דזאב בגסה נמי דריס והא תנן ר' יהודה אומר דרוסת הזאב בדקה ודרוסת ארי בגסה וכי תימא ר' יהודה מפלג פליג והאמר ר' בנימין בר יפת אמר ר' אלעא לא בא ר' יהודה אלא לפרש דברי חכמים גברא אגברא קא רמית אי בעית אימא לעולם למעוטי חתול מהו דתימא אורחא דמלתא קתני קא משמע לן אמר רב עמרם אמר רב חסדא דרוסת חתול ונמייה בגדיים וטלאים דרוסת חולדה בעופות ע"כ:
ופירש רש"י מן הזאב ולמעלה. הוי דרוסה וזאב בכלל אבל מזאב ולמטה אין לו ארס חזק להמית בהמה אלא עופות ובעופות הנדרסין: מן הנץ ולמעלה יש לו כח לדרוס עוף חבירו: וכי תימא אי לאו דרב הוה אמינא לעולם חתול נמי הויא דריסת בדקה ומתניתין קא משמע לן דזאב אפילו בגסה נמי דריס ומשום דאיירי בגסה נקט זאב: גברא אגברא קא רמית דר' אלעזר אדרב דרב סבר ר' יהודה פליג ותנא קמא אפילו בגסה קאמרה ואצטריך דרב לאשמועינן דמן הזאב למטה אפילו חתול נמי: ואיבעית אימא לעולם מתניתין נמי ממעט חתול אפילו מדקה דזאב גופי דקתני בדקה קאמר כר' בנימין ואתא רב לפרושי דדוקא נקח זאב במתניתין: מהו דתימא האי דנקט זאב משום דאורחא למדרס ולעולם הוא הדין לחתול קא משמע לן רב. נמייה חיה היא ויש אומרים מדטרינא בלע"ז:
הלימוד היוצא ממאי דכתיבנא הוא היות לחולדה דריסה בעופות וכמו שהוכחנו מהאי מימרא בתרא דרב עמרם משמי דרב חסדא לימוד המכרחת לומר היות האי מילת כמין צרץ הנאמרת ממשרתת ראובן דנושא דידן היותה חולדה דבהעדר האי הנחה אין מקום לספיקת ה"ה מטעם היות האי אמירה בלתי ידיעה אם האי צרץ הוא מין הדורס או לא וכמו שנראה משטחיות לשון השאלה באומרה שאינה מכרת אותו אמירה המשמעת היות בהאי מקרה נפילת ספק ספיקא ר"ל ספק אם הוא חין הדורס או לא ואם תמצא לומר היותו מין הדורס ספק דרס ספק לא דרס מה שאינו במובן לשון השאלה זולת ספיקא חדא לחודא וידוע ומפורסם לכל בעלי מדע התלמוד היות הדין משתנה מספיקא לספק ספיקא אשר על כן לפי קוצר שכלי נראה לי היות האי הנחה כוונת ה"ה ואני המנהלם לע'יטי לרגל האי הנחה אשר לפני וזה החלי בעזר האל שאמר והיה העולם די אשר לו גם כן אחלה יאמר לצרותי די וכדי לתת התחלא הוכרחתי להציע מימרא חדא המובא בתלמודא פרק אלו טריפות דף נ"ג) דלפי דעתי הפשוטה משם יצא לנו גילוי מלתא להיתר האי ספיקא והא לנו לשון המימרא:
איתמר רב אמר אין חוששין לספק דרוסה ושמואל אחר חוששין לספק דרוסה דכולי עלמא ספק על ספק לא על אימר לא על ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא טל שתיק ואיתוב ביניהו שלמא שוי קטט רישיה דחד מיניהו נח מריתחיה איהו קא מעואי ואינהו קמרקרן בעותי קא מבעיתי אהדדי כי פליגי דאיהו קא שתיק ואינהו קמרקרן מר סבר מעשי קא עביד בהו ומר סבר מחמת ביעתותיה הוא דקא עבדן אמר אמימר הלכתה חוששין לספק דרוסה אמר רב אשי לאמימר האי דרב מאי אמר ליה לא שמיע לי כלומר לא סבירא לי ואיבעית אימא הדר ביה רב לגבי שמואל דההוא שרקפא דספק דרוסות דאתא לקמיה דרב שדרינהו לקמיה דשמואל חנקינהו. ושדנה בנהרא ואי סלקא דעתך לא הדר ביה לישרינהו אלא מאי הדר ביה ליסרינהו אלא אתרי דשמואל הוה למה לי למיחנקינהו לישדינהו הכי בנהרא תטרחן וסלקן ולישהינהו שנים עשר חדש אתי בהו לידי תקלה וליזבנינהו לנכרים אתו לזבונינהו לישראל וליחנקינהו ונישדינהו לאשפה ולטעמיך לישדינהו לכלבים אלא לפרסומי מילתא דאיסורא ההוא בר אווזא דהוה בי רב אשי טל לבי קניא נפק אתא כי ממסמס קועי דמא אמר רב אשי לא אמרינן ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא הכי נמי ספק שונרא ספק קניא אימר קניא מחייה. אמרי בני ר' חייא דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיין אמר רב יוסף הא דבני ר' חייא כבר פירשה שמואל דאמר שמואל משום ר' חנניה בן אנטיגנוס דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיין בעי אילפא יש דרוסה לסימנין או אין דרוסה לסימנים אמר רבי זירא הא דבעי אילפא כבר פירשה רב חנן בר רבא דאמר רב חנן בר רבא דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בית כולו ואפילו בסימנים:
ופירש רש"י אימר כלבא והא אמרינן אין דריסה לכלב דאין לו ארס: עלה ארי בינייהו ויישב שם: שלמא שוי. עשה שלום עמהם כדרך כמה חיות שנעשות תרבות וגדלות עם בני אדם ובהמות ואין מזיקין: נח ריתחיה בהני ולא חיישינן לדריסה באחריני: מטואי נוהם: מקרקרן: גועות דלשון צעקת ארי לחוד ולשון צעקת כל בהמה לחוד כמו בלשון עברית נוהם לארי וגועה לשור וערוג לאיל וצהל לסוס וצפצוף לעופות וחרץ לכלב: אהדדי. דכשם שהם נבעתים ממנו כך הוא נביות מהם ואין לחוש: שרקפא. סל מלא עופות שנכנס הנץ ביניהם: אתריה דשמואל הוה ולאו אורח ארעא לאורויי קמיה באתריה בדבר שהה שוים בו אבל אי הוו פליגי בה לא היה מהדר להו קמיה להפסיד ממון ישראל דכל מקום שיש נדנוד חטא אין חולקין כבוד לרב כך שמעתי ולי נראה דהכי גרסינן אלא אחריה דשמואל הוה ומהכא לא תפשוט דהדר ביה רב דלאו אורח ארעא למישרי באחרים מילתא דאיהו אסר והכי אמרינן בעירובין פרק כל גגות דף (צ"ד) ורב אי סביר ליה דאסור לימא אסור אתריה דשמואל הוה: לישדינהו הכי. ישליכם לנהר כחות שהם: מפרחן וסלקן. וצדין אותם ציידים וימכרו לישראל ולישהינהו שנים עשר חדש. כדין ספק טריפה כדלקמן בפירקין דף (נ"ח): לידי תקלה. איידי דהוה בהו טובא לא מצי לאזדהורי בהו ואתי למיכל חד מינייהו: אתו. נכרים והדרי ומזבני לה לישראל: לפרסומי מילתא. וכי אזיל לנהרא אוושא מילתא טפי ולפי שעופות דקים היו ומרובין היו לא יכול לבודקן ולהתירן בבדיקה מפני הטורח שמא יטעה באחת מהן אי נמי איידי דקליש זיהריה דנץ לא מאדים בשר ולא מנכר ודבר זה נראה לי: ממסמס. מלוכלך: דרוסה שאמרו. כגון ספק דרוסת ארי או שראהו שדרסה ואין מקום הדריסה נכר מבחוץ: צריכה לבדוק. גבה וכריסה וצידיה וכל שכנגד בני מעיין ואם האדים שם בשר חשנקוטרודה זהו הארס וטריפה שסופו לשרוף עד שינקוב את בני מעיין ואם לא האדים בשר שם אין צריך לבדוק במקום אחר שאין דריסה אלא כנגד בני מעיין דלא מיטריפא במקום אחר: יש דריסה לסימנין. אם דרסה כנגדם מי הוה טריפה מי אמרינן קשין הם אצל דרוסה וכשרה או לא: כנגד בית החלל כולו. לאפוקי עובי הצואר או היריכים:
התועלת היוצא מהאי מה דכתיבנא הוא היות לנו גילוי מילתא להביא ממנה לכאורה הוכחה לנ"ד לומר דאין חוששין לספק דרוסה מטעם האי כלל אשר לנו גלוי ומפורשם ומכל מעיין אין נעלם דכד פליגי רב ושמואל הלכתא כרב באיסורי אשר על כן בהיות דדין ספק דרוסה במחלוקת רב ושמואל שנויים דלרב אין חוששין לספק דרוסה ולשמואל חוששין וכדכתיבנא הסברא מכרחת לומר היות הלכה כרב האוחר אין חוששין מכח האי כלל הנזכר. באופן דהאי מקרה ראובן דנ"ד דבה נסתפק ה"ה אי אי חיישינן לספק דרוסה מטעם הנזכר בלשון השאלה זאת ועוד דאת"ל דחיישינן שמא דוקא באותם דחזינן בהוא ריעותא ולא זולתם או בכולהו לפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי נראה לי דאין חוששין בשום אחד מהם לא בהנהו דחזינן בהוא ריעותא ובמכ"ש בהני דלא חזינן בהוא ריעותא וממילא נסתלקה גם כן ספיקת הבצים דאי לא חיישינן בעופות הבצים גם כן בכשרותם הם עומדות:
ואם יאמר האומר היות האי כלל בלתי החלטית דכד אמור רבנן דהלכתא כרב באיסורי הוא לחומרא ולא לקולא אשר על כן אם נפסוק בהאי סוגייא דאנן בה כרב האוחר אין חוששין לספק דרוסה הוי איפכה דרב הוא לקולא ולא לחומרא באופן דהיותר מכוון הוא לפסוק כשמואל ולא כרב לזה אשיבנו היות דבריו בלתי מצודקים דודאי האי כללא היא כללא החלטית בלתי שום חילוק או הפרש דבין לקולא בין לחומרא הלכתא כרב באיסורי וביען יהיה לו להאי אומר ראייה מפורסמת וגלוייה היות דברי אלה בהעמדה אעשה לו הטתחת מימרא חדא המובא בתלמודא פרק המשלח דף (כ"ד) דמסיק תלמודא עלה היות האי כלל בלתי שום חילוק או הפרש דבין לקולא בין לחומרא הלכתא כרב באיסורי והא לנו לשון המימרא:
איתמר המפלת בריה שיש לה שני גבין ושני שדראו' רב אמר באיש' אינו ולד בבהמ' אסור באכילה ושמואל אמר באישה ולד בבהמה מותר באכילה ובעי הגמרא במאי קמפלגי ושקיל וטרי עד שמעבר לדף מסיק תלמוד' בהאי לישנא ר' ירמיה בר אבא סבר למעבד עובדא כותיה דשמואל אמר ליה רב הונא מאי דעתיך לחומרא חומרא דאתי לידי קולא הוא דקיהבת לה דמי טוהר עביד מיהא כותיה דרב דקיימא לן הלכתא כרב באיסורי בין לקולא בין לחומרא ופירש רש"י כותיה דשמואל. בשני גבין דולד הוא וקאמר טמאה אפילו בלידה יבישתא דולד הוא: קולא דאתי לידי חומרא הוא דכיון דולד הוא יהבא לה ימי טוהר מיהא ל"ג דזכר ומטהריתו לדם ראייתה שלא כדין דטמאה נידה היא דלאו ולד הוא תו איתא התם בהאי פירקא עצמא שקדמנו זכרה דף (ל"ו) מסקנא כי האי גוונא גבי פלוגתא דרב ולוי גבי חטינות האישה דמסיק גם כן תלמודא עלה היות הלכתא כרב בין לקולא בין לחומרא יעויין שם:
ואם באולי יעלה עדיין בדעת האי אומר לומר היות מן הנמנע לפסוק כרב האומר אין חוששין לספק דרוסה מטעם האי העלאה שהעלו בסוגייתנו שקדמנו זכרה גבי ההוא שרקפא דאתא קמיה דרב ושדרינהו קמיה שמואל דרב הדר ביה לגבי שמואל וכמו שפירש רש"י דטעמא דלא אסרינהו משום דלאו אורח ארעא לאורויי קמיה באתריה בדבר שהן שוים בו באופן דממילא נסתלקה האי סילוק דעת דהוה סליק אדעתין מעיקרא לפסוק כרב לא מפני זה יוצ בדוברו דגם לזה אשיבנו דיזכור לו האי מאמר שאומר התנא הפוך בה והפוך בה דכולא בה וכו' ויפנה עוד בעין שכלו למאי דכתב רש"י בפירוש בתרא באומרו דהאי מה שפירש אינו אלא משחיטה דלדידיה ודאי לא הדר ביה רב לגבי שמואל דטעמא דלא שרינהו משום דאתריה דשמואל הוה ולאו אורח ארעא למשרי באתריה מלתא דאיהו אסר באופן דדברי האי אומר מסולקים הם מכל צד ופינא ובלתי העמדה אשר על כן עדיין לעת עתה לכאורה על עומדי אני עומד היות הסברא נותנת לפסוק כרב האומר אין חוששין לספק דרוסה מטעם היות האי מם דאמור רבנן היות הלכתא כרב באיסורי כללא החלטית בלתי שום חילוק או הפרש דבין לקולא בין לחומרא הלכה כרב וכדכתיבנא והוכחנו:
וכל זה איננו שוה לי בכל עת אשר אני רואה היות לו לשמואל תנא דמסייע ליה הלא הוא אמימר הפוסק כמותו באומרו דחוששין לספק דרוסה זאת ועוד דכד בעי לית רב אשי לאמימר האי דרב מאי והשיבו לא שמיע לי לא חזינן ביה ברב אשי שאמר ליה ולא מידי זולת השתיקה הוא דחזינן ביה בלתי עשות לו השגה היות הלכתא כרב באיסורי באופן דהאי שתיקא כהודאה דמייא:
והרא"ש בפסקיו דף (קנ"ט ע"ב) גם כן אחר פסק דינו של אמימר דרך וז"ל וארי שנכנס לבין השוושרים ונמצאת צפורן הארי בגבו של אחד מהן חוששין שמא ארי דרסו ואע"ג דאיכא למימר בכותל נתחכך דכיון דקיימא לן חוששין לספק דרוסה אסור:
והרמב"ם גם כן (בפרק ה' מהלכות שחיטה הלכה ב' וס' ג') אחר שבילי אילין גוברין הלך שכתב ז"ל וז"ל ושמונה טרפיות נאמרו לו למשה בסיני ואלו הן. דרוסה נקובה חסירה נטולה פסוקה קרועה נפולה ושבורה: אף על פי שכולן הלכה למשה מסיני הן הואיל ואין לך בפירוש בתורה אלא דרוסה החמירו בה וכל ספק שיסתפק בדרוסה אסור:
והחוט המשולש לא במהרה ינתק הלא הוא הרב אלפסי גם כן נראה מדבריו היות סובר כשמואל האומר חוששין לספק דרוסה יען הוא ז"ל אינו מביא זולת פסק הלכה כדבסמוך יראה המעיין בהצעת לשונו וז"ל איתמר רב אחר אין חוששין לספק דרוסה ושמואל אחר חוששין לספק דרוסה אמר אמימר הלכתא חוששין לספק דרוסה אמר ליה רב אשי לאמימר האי דרב מאי אמר ליה לא סבירא לי באופן דמהצעת דהאי גברא רבה נראה היות גם הוא ז"ל נמשך אחר שמואל האומר אין חוששין לספק דרוסה מטעם הרגלו המורגל אצלו ללא היותו מביא זולת פסק הלכה וכדכתיבנא:
ובחופשי באמתחות שיחות הפוסקים מצאתי את שאהבה נפשי להחזיק עוד האי מה דאמרן והוא ממה שהשיב הרב בעל צמח צדק טל נדון הקרוב לנ"ד וביען לא יהיה לו לקורא כמשא אקיר היריעה בלתי עשות העתקה זולת סוף התשובה אשר לה נגיעה דמיון והשווייה לנ"ד דלשון השאלה ותחילת התשובה יוכל המעיין אם יחפוץ לראותה בסימן הרשום במקומו הלא הוא סי' ק' וזה לשון סוף תשובתו:
וכל זה כשנמצא הכבש דרוס ועדיין הים חי ולא הרוג התם הוא דחוששין לכל הכבשים שבחצר אע"ג דרחב הוא כיון דמוקף מחיצות הוא כהסכמת כל הפוסקים האחרונים ודלא כמשאת בנימין אבל אם מצאו הכבש מיד אחר קפיצת הזאב שהיה הרוג ודאי דאין חוששין לשאר כבשים שבחצר דאמרינן כבר נח רוגזיה דהא דאמרו בגמרא דכד קטע לרישיה דחד מנייהו נח רוגזיה לאו דוקא קטע לרישיה אלא הוא הדין הורגה ולא חתך לרישיה נמי נח רוגזיה ולא חיישינן לשאר כבשים וזה פשוט הוא אלא שצריך שנמצא מיד כך הרוג אבל אם לא מנ"י הכבש הרוג מיד אחר קפיצתו של הזאב אלא למחרתו מנאוהו הריג לא מהני לשאר כבשים דדילמא מתחילה לא היה הרוג ולא נח רוגזיה אלא שלאחר כך מת מדריסה ההיא ולכך נקט בגמרא קטע לרישיה משום דאם נמצא דקטע לרישיה אפילו שלא נמצא כך אלא למחרתו מהני לשאר כבשים דניכר הוא מתחילה כשדרסה קטע לרישיה ונח רוגזיה אבל בשלא קטע לרישיה אלא הורגה לא מהני לשאר כבשים אלא כשמצאוהו מיד כך כשקפץ הזאב דיכולין לתלות דנח רוגזיה כשראה שהורגה אבל בשלא נמצא כן אלא למחרתו לא מהני לשאר כבשים דחיישינן שלא הרגה מתחלה ולא נח רוגזיה אלא שמת אחר כך וחיישינן לכולם ע"כ באופן דדברי האי גברא רבה גם כן סם המטעימים ומוכיחים היות אילין עופות ראובן דנ"ד כולם בחזקת ספק דרוסות הן אותם דחזינן בהו ריעותא הן אותם דלא חזינן בהו ריעותא מטעם לא היות מציאת העוף ההרוג מיד אחר שמיטת קירקורם אלא למחרתו וכמו שנראה משטחיות לשון ה"ה באומרו דבלילה שמטו העופות מקרקרים ובבוקר מצאו אחד הרוג וחיישינן לכולם מידי דהוה ההאי מה שהטעים הרב בעצ"צ בנדון שלו:
לא זו אף זו דאף ריעות הפצעים הנמצאת בהם הם המכריחים לומר היותם כולם בחזקת ספק דרוסות וזה העליתי ממה שחידש הרב בעל משאת בנימין באחד מארבעה טורים שלו הלא הוא [בי"ד סי' נ"ז ס' ט' וזהו לשון חידושו זאב שנכנס לדיר של צאן ונמצא אחד מהם הרוג וקצתם פצועים נראה דיש לאסור כל שבדיר ממה נפשך אם הרג תחילה ואחר פצע הרי חזינן דלא נח רוגזיה וזה פשוט הוא דחיישינן גם לאחריני ואם פצע תחילה ואחר כך הרג דאז אין לחוש לדריסת אחריני אחר ההריגה דהא נח רוגזיה מ"מ יש לחות לדריסת האחריני קודם הריגה זו שאני אומר כשם שפצע אחד מהם וברח כך פצע גם האחרים קודם שהרג ודברי הר"ן פרק אלו טריפות הכי משמע שכתב גבי קטע רישא דחד מינייהו אימר נח רוגזיה ז"ל ולא חיישינן לדריסה לאינך ולא חיישינן שמא דרס את אחרים ואחר כך הרגו לזה דכיון שהן עומדין במקום שיכול לדרוס איזה מהם שירצה אני אומר זה דרס ראשונה והרגו ומדתלי שריותא במה שאני אומר זה דרס ראשונה והרגו ממילא משמע היכא דליכא למימר זה דרס ראשונה והרגו דחיישינן לכולהו וכו' ע"כ באופן דהאי נופך שפיר המחודש מהרב בטל משאת בנימין נמי הוא המחזיק מאי דאמרן היות אילין עופות ראובן דנ"ד כולם בחזקת ספק דרוסות מטעם ריעות הפצעים אשר בם מידי דהוי ההאי מה שהטעים הוא ז"ל דבין פצע תחילה ואחר כך דרס בין דרס תחילה ואחר כך פצע דחיישינן דכולהו גם לרבות חיזוק אחר ממשמעות דברי הר"ן וכמו שדייק הוא ז"ל וכדכתיבנא:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתינו דאכתי פש גבן לבאר איך יהיה תיקונם יען בזה גם כן נסתפק ה"ה באומרו איך יתנהג בהם ובביציהם ואען ואומר דמכיון שהם בחזקת ספק דרוסות דודאי אין לו רשות לאוכלם בלתי בדיקה וכמו שמובא בסוגייתינו גבי האי מה דאמרו בני ר' חייא דרוסה שאמרו צריכה בדיקה כנגד בני מעיים וכן פסק הרמב"ם בפרק [ה'] מהלכות שחיטה [ה' י"א] וז"ל ספק דרוסה אסורה עד שתבדק כדרוסה ודאית כיצד וכו' כמבואר בהאי סוגיא דלעיל היא זכורה עוד ביאר הוא ז"ל בפרק הנ"ל [ס' ח' וס' ט'] אופן הבדיקה וזה ביאורו וכיצד דין הדרוסה כל מקום שאמרנו חוששין לה שוחטין את הנטרף ובודקין כל החלל שנו מכף הירך עד הקדקד אם נמצאת כולה שלימה מכל מיני טרפות ולא נמצא בה רושם הדריסה הרי זו מותרת ואם נמצא בה רושם הדריסה הרי זו טריפה ואסורה מן התורה: אי זה הוא רושם הדריסה שיאדים הבשר כנגד בני מעיים עד שנעשה כבשר שהרופא גיררו מן החבורה רואין אותו הבשר כאלו חסר וטריפה ואם דרס בסימנים משיאדימו טריפה ודריסתן במשהו כיון שהאדים בהן כל שהוא מחמת דריסה טריפה: עוד כתב הוא ז"ל בפרק [י"א] תיקון אחר הלא הוא השהיה וז"ל כל בהמה או עוף שנולד בהן ספק טרפות מטריפות אלו כגון בהמה שנפלה ולא הילכה או שנדרסה בידי חיה ואין ידוע אם האדי' בשר כנגד בני מעיין או לא האדי' או שנחבס' גולגלתה ואין ידוע אם רובה או מיעוטה וכיוצא בדברים אלו אם היה זכר ושהה שנים עשר חדש הרי זו בחזקת שלימה כשאר כל הבהמות ואם היתה נקבה עד שתלד ובעוף בזכר שנים עשר חדש ובנקבה עד שתלד כל הבצים של טעינה הראשונא ותטעון טעינה שנייה ותלד ע"כ עוד כתב ואסור למכור טריפה לגוי בתוך זמן זה שמא ימכרנא לישראל:
ובעומדי להתבונן בהאי מה שכתב הרמ"בם באילין תרין פרקים בתיקון הדרוסות מסתכל הוינא לפי מיעוט עיוני וקוצר שכלי היות תקנת הבדיקה יותר הכרחית ועיקרית ממה שכתב בפ' [י"א] מתקון השהיה וכמו שנראה ממה שכתב בפ' [ה'] באומרו כל מקום שאמרנו חוששין לה שוחטין את הנטרף ובודקין כל החלל כולו וכו' לשון המורה ביי האי מילת שוחטין ובודקין בציוי דלכתחילה הכרח הוא לשוחטה ולבודקם מה שאינו במובן לשון הכתוב בפ' [י"א] בתיקון השהייה וכמו שעין כל מעיין תחזינה משרים משטח לשונו שכתב הוא ז"ל באומרו אם היה זכר ושהה שנים עשר חדש וכו' לשון המורה היות האי מילת ושהה כמו אם כלומר ללא היות מן הצורך שהיית הזכר ולידת הנקבה זולת השחיטה ובדיקה אשר היא היותר הכרחית ומעולה לפי השגת דעתי הפשוטה דלכתחילה הבדיקה צריכה היות עשוייה ולא השהיים:
ברם דעת בה"ג אינו כן דרוח אחרת עמו באומרו היות הבדיקה בלתי מועילה זולת השהייה הנצרכת היותה עשוייה לכתחילה וכמו שיראה המעיין בהצעת דברי הטור י"ד [סי' נ"ז] המביא דבר בשם אומרו וז"ל כתב בה"ג בכל מקום שהוזכר שם בדיקה כגון בדרוסה נפולה ושבורה בד"א בדורות הראשונים דרבנן קמאי הוו חכימי ובקיאי בבדיקה אבל השתא ליכא למיקם  הבדיקה שפיר ואמור רבנן לזכר י"ב חדש ולנקבה כל שאינה יולדת הלכך משהינן הזכר י"ב חדש והנקבה עד שתתעבר ותלד ויש מן הגאונים שכתבו שאנו סומכין על בדיקתנו שאין לדיין אלא מה שעיניו רואות וצריך בדיקה יפה ע"כ:
והרב ר' משה איסרלס כתב בשם א"ז הנמשך אחר דעת בה"ג בלתי היות לו סברת הגאוגי' ישרה בעיניו מטעם דבסמוך יראה המעיין בצחות לשונו וזה לשון א"ז אומר אני יצחק בר משה הנה הגאונים שכתבו אין לדיין אלא מם שעיניו רואות הוא רש"י ז"ל וכדורו וכיוצא בדורו הוא דכתב שהיתה בהם תורה גדולה וברורה וחכמה יתירה והם ראויה להורות ובני דורם היו יכולין לסמוך עליהם אבל עכשיו בימינו שבעוונותינו נתמעט התורה ואבדה החכמה משבח אני את העצלים שלא יסמכו על חכמתן לבדוק ואל יורו לאחרים להקל ויקבלו שכר על הפרישה יותר מעל הדרישה עכ"ל נמצא היות דברי הגאונים מכוונים לדעת הרמב"ם המצריך בדיקה ודברי א"ז נמשכים אחר דעת בה"ג המנגד הבדיקה ומצריך השהייה וכדכתיבנא:
ועדיין צריכים אנו למודעי איך יהיה אופן בדיקת הסימני' דאמר רב חנן בר רבא בסוגיאתנו שקדמנו זכרה ואפילו בסימנים וכדי להוציא גם כן לאור האי תעלומה אציע מה שמצאתי בדברי הרב פ"ח בי"ד סי' [נ"ג] דמשם יבואנו גילוי מלתא להתר האי ספיקא וז"ל וושט אין לו בדיקה מבחוץ אצל דרוסה שצריכה בדיקה מפני שכיון שהוא אדום אין אודם הארס נכר בו כיצד יעשה אם עוף הוא בודק בקנה מבחוץ ושוחטו ואחר כך מהפך הוושט ובודקו מבפנים ואם בהמה היא אין לו תקנה ע"כ וטעם האי הפרשה דבעוף יש לו תקנה בהפיכת הוושט ולא בבהמה הוא מטעם הכשר שחיטתם הלא הוא רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה באופן דאם ישחוט רוב שנים בבהמה איך יתכן דיעשה לו הפיכת הוושט דכבר הוא שחוט מה שאין כן בסוף דהגם ישחוט לו כל הקנה כולו עדיין נשאר הוושט כולו שלם דיכול להופכו ולבודקו ברם להרמב"ם אין לו שום חילוק או הפרש דבין לבהמה בין לעוף אית להו תקנה בבדיקת הוושט מבפנים וכמו שיראה המעיין בריש פרק השוחט דף [כ"ה] גבי ההוא בר אווזא דהיה בי רבה דפסק הרמ"בם כרבא האומר וושט אין לו בדיקה מבתוך אלא מבפנים יעויין שם:
וכבר מטא זמנא דאתינא לסיומא דהאי דינא ואמינה היות דעתי נוטה להאי מה דסליק בדעת האי אומר היות מן הנכון לפסוק כשמואל האומר חוששין לספק דרוסה ברם לא מטעמיה דדחוייה היא וכמאן דליתא דמיא כמו שהוכחנו מאילין תרין מסקנות דפרק המפלת שקדמנו זכרם דבין לקולא בין לחומרא הלכתא כרב באיסורי זולת טעם המכריח לנו לפסוק כשמואל הוא כדכתיבנא היות לו לשמואל תנא דמסייע ליה הלא הוא פסק דין אמימר הפוסק כמותו ואחרים עמו והם המה הרי"ף הרא"ש והרמ"בם והנמשכים אחריהם בשנותם את טעמם הלא המה הרב בעל צמח צדק בנדון שלו והרב בטל משאת בנימין בחידושו אשר על בן אין להוציא אילין עופות ראובן דנ"ד מידי ספיקם בלתי אחד מן התיקונים דלעיל זכורים הלא המה בדיקה או שהייה ר"ל אם רצונו ומגמתו הוא לקיימם צריך עשות להם שהיית י"ב חודש לזכר ושהיית עיבור ולידה לנקבה ואם לא יחפוץ בחיותם זולת לאוכלם מוכרח הוא עשות להם בדיקה בהאי גוונא דיבדוק הקנה מבחוץ וישחוט אותו בלבד ויהפוך הוושט וידבקהו מבפני' מטעם היות לוושט שני עורות החיצון אדום והפנימי לבן באופן דאם בפנימי יהיה איזה אדמימות מיד הוא נכר מה שאין כן בחיצון שהוא אדום וכל האי מה דכתיבנא אינו אלא בתיקון הטיפות דעל ביציהם דגם כן בהם נסתפק ה"ה איך יתנהג בהם אשיבהו מהאי מימרא דפרק אלו טריפות דף [נ"א] וז"ל אמר אמימר הני ביעי דספק טריפה דשיחלא קמא משהינן להו אי הדרא וטענא שריין ואי לא אסירן לא זו אף זו דגם למכר' לשום גוי כמות שהם הוא אסור יען לא יבואו לחזור למכרם לישראל כמו שמוכיח לנו האי סוגייא דלעיל היא זכורה אשר אחריה הלך הרמב"ם לפסוק כמותה כמדובר לעיל בפרק י"א מהלכות שחיטה (ה' א' וה' ב'):
זהו מה שהשיג' שפלות דעתי וקוצר שכלי להלכ' ולא למעשה עד הביאותיו קמי רב כהנ"א ורב ספר"א הלא הוא כמה"רר מ"ו הכהן די אזיוידו נר"ו והוא יגזור אומרו מאי ליהוי עלה דהאי דינא כי לו משפט ההוראה אם יטבו דברי בעיניו מוטב ואם לאו יהיו אך למחסור ישכבון בין שפתיים אשר בהם אחלה אל אל השמים בפרישות כפים יתמידהו בקו בריאותו בהתגדלות ורוממות כסאו כס מלכותו שיהא בקיומו עד ביאת גברא דיליה משפט הגאולה בימיו ובימנו תושע יהודה אמן כן יעשה האל שוכן מעונה אשר לו גם כן אחלה עבורי ובני ביתי יוציאנו מאפילה לאורה ויושיבני על כני כן ההשקט והשלוה יען אוכל לעסוק בתלמוד תורתו הקדושה דבה איותה נפשי וגם כלתה אמן כן יעשה האל הנוטה אור כשלמה:
בהפטרה סידרא דהאי שתא רפאני ה' וארפא ה הושיעני ואיושעה כי תהלתי אתה הצעיר אברהם רפאל בן לא"א חיים אלבירגי תמ"ך לפ"ג:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט