שאלה מד איש אחד נתקוטט עם תלמיד חכם והעיז פניו כנגדו והטיח דברים נגדו ונגד אבותיו וזקניו בחיים ובמתים וקראו ערל וטמא נסתפק לנו מה דין האיש הזה יורנו המורה ומהתמ"ש:
תשובה דבר זה בהיר וצאיר כשמש בצהרי' שמשפט האיש הזה שהטיח דברים נגד ת"ח ונגד אבותיו וקראו ערל וטמא הוא להיות בנדוי שכן שמעינן וגמרינן מהרבה סוגיות בתלמוד ומהם במועד קטן פרק שלישי דף י"ז ההוא טבחא דאיתפקר ברב טובי בר מתנא אימנו עליה אביי ורבא ושמתוהו לסוף אזל פייסיה לבעל דיניה אמר אביי היכי ליעביד לישריה ליה לא חל שמתא עליה תלתין יומין לא לישרי ליה קא בעו רבנן למיעל אמר ליה לרב אידי בר אבין מידי שמיע לך בהא א"ל הכי אמר רב תחליפא בר אבימי אמר שמואל טוט אסור וטוט שרי אמר ליה הני מילי לממונא אבל לאפיקרותא עד דחיילא שמתא עליה תלתין יומי ופירש רש"י ז"ל אפקרותאי מבזה תלמידי חכמים: לא חל עליה שמתא שלשים יום ואין שמתא פחות משלשים יום: קא בעו רבנן למיעל. שצריכין לו: טוט אסור וטוט שרי: כלומר מצי למישרי ליה אף על גב דלא חל עלייהו שלושים יום דאותו שופר שנדוהו יכול להתיר לו ומישרי ליה בתוך שלושים יום. גם בפרק חמישים דעדיות אמר שנדוהו עקביא על שלעג על החכמים וזה לשון המשנה עקביא בן מהללאל העיד ארבעה דברים אמרו לו עקביא חזור בך בארבעה דברים שהיית אומר ונעשה אב בית דין לישראל אמר להן מוטב לי להקרא שוטה כל ימי ולא לעשות שעה אחת רשע לפני המקום שלא יהיו אומרים בשביל שררה חזר בו הוא היה מטמא שער הפקודה וכו' הוא היה אומר אין משקין לא את הגיורת ולא את שפחה משוחררת וחכמים אומרים משקין אמרי לו מעשה בכרכמית שפחה שהיתה בירושלים והשקוה שמעיה ואבטליון אמר להם דוגמא השקוה ונידוהו ומת בנידויו וסקלו ב"ד את ארונו אמר רבי יהודה חס ושלום שעקביא נתנדה שאין העזרה ננעלת בפני כל אדם מישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא בן מהללאל ואת מי נידו אליעזר בן חנוך וכו' עד כאן לשון המשנה שמעינן מיהא דבין למר ובין למר מנדין למי שלעג וטח דברים נגד תלמיד חכם:
והרמב"ם כתב וז"ל עון גדול לבזות את החכמים או לשנאותן לא חרבה ירושלים עד שבזו בה תלמידי חכמים שנאמר ויהיו מלעיבים במלאכי האלהים וגו' כלומר בוזים מלמדי דבריו וכן זה שאמרה תורה אם בחוקותי תמאסו מלמדי חוקותי תמאסו וכל המבזה את החכמים אין לו חלק לעולם הבא והרי הוא בכלל כי דבר ה' בזה עוד כתב הרב אף על פי שהמבזה את החכמים אין לו חלק לעולם הבא אם באו עדים שבזהו אפילו בדברים חייב נידוי ומנדין אותו בית דין ברבים וקונסין אותו ליטרא זהב בכל מקום ונותנין אותה לחכם והמבזה את החכם בדברים אפילו לאחר מותו מנדין אותו בית דין והם מתירין אותו כשיחזור בתשובה אבל אם היה החכם חי אין מתירין אותו עד שירצה זה שנדוהו בשבילו וכו':
וכתב הרב כסף משנה אם באו עדים שביזהו וכו' בפרק אלו מגלחין אמרינן דשמותה אביי ורבא לההוא טבחא דאפקר ברב טובי ובפ"ק דעדיות וכו' ומינה מייתי בפרק מי שמתו לומר שמנדין למי שמספר אחר מיתתן של תלמידי חכמים וכו' וכתב עוד וקונסין אותו וכו' ירושלמי כתבו הרי"ף בקמא פרק החובל חד בר נש אפקר לרבי יהודה בר חנינא אתא עבדא קמיה ריש לקיש וקנסיה ליטרא דדהבא עכ"ל וכן פסק הטור שהביא דברי הרמב"ם מילה במילה בסימן רמ"ג:
ומר"ן בשולחנו הטהור פסק גם כן הכי וז"ל מי שהעידו עליו שביזה ת"ח אפילו בדברים (אפילו שלא בפניו) בית מנדין אותו ואין מתירין לו עד שירצה החכם שנידוהו בשבילו ואם ביזה את החכם לאחר מותו בית דין מנדין אותו והם מתירין אותו משיחזור בתשובה ע"כ:
אבל אכתי חל עלי חובה לגלות ולברר דעת ה"ה בשאלתו אם כוונתו הוא בתלמיד חכם בזמן הזה או לאו ואם כוונתו הוא בתלמיד חכם בזמן הזה קבע שאלתו בשני עמודים אלו אם מנדין למי שחירף וביזה בזמן הזה לתלמיד חכם כמו שהיו עושים בזמן חכמי הגמרא ואף אם קונסין אותו ליטרא של זהב כמו שהיו קונסין למי שהיה מבזה לחלמיד חכם ואחר שעיינתי בדברי ה"ה אמרתי וודאי דעתו הוא בתלמיד חכם בזמן הזה דאי לאו הכי לא נעלם מעיני דמר דינא דגמרא דמנדין וקונסין למי שביזה לת"ח אם כן סתמו כפירושו וודאי שכל כוונתו לא היה כי אם אי דיינינן דינא דתלמיד חכם או לא ומאחר שצריכין אנן לפרש כוונת ה"ה בזמן הזה אמרתי אלך אל אמתחת הפוסקים כי הם בסייעתא דשמיא ידריכו אותי לברור הדין על אמיתחו והנה רבו הדעות בזה כי דעת הרמב"ם ז"ל שכתב וקונסין אותו ליטרא של זהב בכל מקום דעתו ז"ל הוא שאפילו בבית דין שאינם סמוכים שאינם מגבים קנסות קנס זה מגבי' שכן כתב הרב בית יוסף בסימן רמ"ג וזה לשונו ומשכתב וקונסין אותו ליטרא של זהב ירושלמי הביאו הרי"ף והרא"ש בפרק החובל המביש את הזקן וכו' ומה שכתב בכל מקום כלו' אפילו בבית דין שאינם סמוכים שאינם מגבים קנסות וכן כתב בפרק ג' מהלכות חובל ומזיק קבלה היא בידינו שגובין קנס זה בין בארץ בין בחוצה לארץ מעשים היו אצלינו תמיד בכך בספרד ויש תלמידי חכמים שהיו מוחלים על זה וכך נאה להם ויש שתובע ועושים פשרה ביניהם אבל הדיינים היו אומרים למביש חייב אתה ליתן לו ליטרא שלזהב עכ"ל הרי לך דלדעת הרמב"ם אף בזמן הזה קונסין ליטרא של זהב אבל עם כל זה כתב שנאה לתלמיד חכם למחול על כבודו ויעשו פשרה ביניהם וכן כתב הטור בסימן של"ד וז"ל אף על פי שיש רשות לחכם לנדות לכבודו אינו שבח לת"ח שינהיג עצמו בדבר הזה אלא יעלים עיניו מדברי ע"ה ולא ישית לבו להם וכן היה דרך החכמים הראשונים שומעין חרפתם ולא משיבין ולא עוד אלא שמוחלין למחרף וסולחין וחכמים גדולים היו משבחין במעשיהם הנאים ואומרים שמעולם לא נדו אדם ולא החרימו לכבודם בד"א בסתם אבל ת"ח שביזוהו או חרפוהו בפרהסיא אסור לו למחול לו על כבודו ואם מחל נענש מפיני שזה בזיון התורה אלא נוקם ונותר הדבר כנחש עד שיבקש ממנו מחילה וסליחה:
נמצינו למי דין דלדעת המור ז"ל אם תיכף ומיד כשביזה לתלמיד חכם ביקש ממנו מחילה ועשה תשובה ממעשיו הרעים שהטיח לו דברים נגד ת"ת די בכך ואין אנדין וקונסין אותו ואם כן בנדון דידן נמי תיכף ומיד כשעשה דבר מכוטר כזה שביזה לתלמיד חכם יבקש ממנו מחילה וסליחה והעוחל לא יהיה אכזרי למחול:
ואף אם נאמר דלכבוד חכם אפילו בזמן הזה אנו קונסין ליטרא של זהב ומנדין אותו היה צריך להיות חכם גדול ומופלג בדורו כמו שכתב הרשב"א בתשובה והביאו הרב בית יוסף בטור סימן רמ"ג וז"ל וכתב הרשב"א בתשובה ודאי בירושלמי נסיב חכם בלשון זקן ולפיכך כל שמכבדין אותו מחמת תורתו ומהדרין אותו ועומדין מפניו בכלל זה והטענה בזה שכל הקובע עתים בתורתו וחכ' במוקמו עד שמכבדין אותו הכל בשביל תורתו ובא אחד וביזהו הרי זה כמבזה תורתו שהרי הכל חוששין לתורתו ומכבדין אותו מחמתה וזה אינו חושבה ומבזה אותו הרי זה כאומר שאינו חושש לתורתו ואף ת"ח זה בשתו מרובה שכל שאחרים מכבדים אותו וזה מבזה בשתו מרובה והילכך נותן לו דמי בשתו שאם אין אתה אומר כן אף אנו נאמר שלא נאמר דברים אלו אלא בגדול כרבי יהודה בר חנינא שבו הוא שעשה ר"ל מעשה ומכל מקום צריך לדקדק בדבר היטב שיהיה אותו ת"ח נוהג כשורה הולך בנחת עם הבריות ומשאו ומתנו באמונה עמהן כדרכן של תלמיד חכם הא לאו הכי הוא מבזה את עצמו ומבזה את תורתו ומשניה עצמו ותורתו ואין אחרים חייבים בכבודו ואם ת"ח שמניח עסקיו ועוסק במלאכת שמים זה דבר ברור הוא שאף ביני עירו חייבים לעשות מלאכתו כדאיתא בסנהדרין עכ"ל: וכיון דבנדון דידן ה"ה לא גלה דעתו אם זה האיש שהטיח דברים היה נגד חכם מופלג בדורו ושהכל מכבדין אותו מחמת תורתו כי סתם דבריו וכתב איש אחד היה מתקוטט עם ת"ח נראה מתוך דבריו שאפילו לא יהיה חכם מפורסם אלא שקרה ושנה ועל זה קורים אותו ת"ח וזה אינו כי אדם שאין בו אלא דברים אלו ודאי שאין לו דין ת"ח לנדות או לקנוס עליו:
הגם הלום ראיתי בספר ש"ות ר' שלמה הלוי  ז"ל שאלה ח' לי"ד על מעשה שהיה באחד שביזה לתלמיד חכם שהיה שונה הלכות בכל יום ויושב בישיבה בבקר ובערב ויש לו אומנות התפרנס בו כדי חייו ובכל שעה שהוא פנוי מעסקיו חוזר לדברי תורה ולומד תמיד וזה הת"ח הסכים עם קצת מאנשי קהילתו לדרוש ביום שבת קודש אחר מנחה לזכות את הרבים ובעמדו תוך קהל ועדה לדרוש בא שמעון אחד מאנשי יחידי הקהל וצעק בקול רם לומר שלא יניחוהו לדרוש בשום אופן וחרפו וביזהו והשליכוהו לארץ לפני קהל ועדה וכו' וכתב הוא ז"ל בתשובתו וז"ל ואומר כי תחלה אפרש אם זה האיש ראובן יש לו דין ת"ח הנזכרת בגמרא לכל הדינים יען ראיתי להרב המגיד משנה ז"ל בפרק כ"ג דשבת על דברי הרמב"ם שכתב וכשם שאסור לפתוח כל נקב וכו' כתב דצורבא דרבנן ליכא בזמן הזה וכו' ופסק הוא ז"ל בזה המעשה ששמעון הנ"ל יהיה בנדוי וכתב עוד ואין ספק שאם ראובן עצמו היה מנדה אותו היה מנודה לכל העולם משום דהוי מילתה פסיקא כמו הקורא לחברו עבד כיון שקראו משוגע ובפני רבים והשליכו ממקומו בחרפה ועוד שהרי הוכחנו לעיל שראובן יש לו גדר חכם מופלג בעירו לכן זאת העצה היעוצה מאת ה' צבאות ואחריו כל ישרי לב כל הפוסקים ז"ל שהב"ד יענישוהו לשמעון ויקחו ממנו ככל אשר יושת עליו כפי ראות עיני חכמתם ויחלוקו לצדקה לת"ח וכו' עכ"ל:
העולה לנו לענינינו הוא שאם ראובן הנ"ל לא היה נחשב כמו חכם מופלג ויחיד בדורו לא היו משימים על שמעון עונש גדול כזה ולא היו מנדין אותה ועוד כי יותר משתים רעות עשה שמעון כי חירף לחכם גדול ומופלג בדורו וביטל הקהל מלשמוע דברי תורה ואחז בבגד ראובן והשליכו ממקומו לארץ:
זאת ועוד אחרת ראיתי מה שכתב האור זרוע והביאו מהרר"י ווייל בספר ש"ות שלו שאלה קס"ג וז"ל אפילו מי שאינו מדקדק להפוך חלוקו אינו ת"ח ולא מהדרינן ליה אבידה בטביעת עין אלמא בדבר כל דהו שאינו זהיר אין לו דין ת"ח וכ"ש בזמן הזה שאנו רואים בעינינו הרבה שאין נזהרים מכל זה שאין להם דין ת"ח וכו'. עוד כתב ואם יש לבעל דין לחלוק ולומר הא אמרינן יפתח בדורו כשמואל בדורו יש לי להשיב היינו דווקא שצריך לשמוע לגדול הדור שלא יסרב נגדו על הוראתו ועל תקנתו אבל לא לעניין כבוד תלמידי חכמים דהא אמר רב חסדא פרק אילו מגלחין דנידוי שלנו כנזיפא שלהם דהיינו ז' ימים ובימי התנאים היה נידוי שלהם שלושים ימים אלמא דנתמעט כבוד חכמים מימות התנאים עד האמוראים וכל שכן בזמן הזה שנתמעט הכבוד דהא אנו כאין נחשבו נגדם עכ"ל:
עדיין צריכין אנו למודעי והיא מה שכתב מהר"י קולוס בשורש קס"ג שבזמן הזה לה קנסינין ליטרא של זהב וגם ר' משה איסרלש כתב כמו כן וז"ל אבל אין דין ת"ח בזמן הזה לענין שיתן לו המבייש ליטרא דדהבא וכו':
הכלל העולה דלדעת כל הני אשלי רברבי אין לנו כח ולא יד לדון דינא דתלמיד חכם ואם כן משפט האי גברא שהטיח דברים נגד תלמיד חכם ונגד אבותיו הוא כפי עניות דעתי וקוצר שכלי שילך הוא אצל התלמיד חכם ושיפיסיהו והתלמיד חכם לא יהיה אכזרי למחול על כבודו:
זהו הנראה לעניות דעת: ומה שהעלה מצודתי אם יסכים עמי המורה לצדקה היושב על כסא ההוראה שיאריך ימים על ממלכתו וממשלתו אוכי"ר:
תם ונשלם ביום ראש חדש אדר שני בשנת והדרת פני זקן לפ"ק
הצעיר יעקב די אליעזר פיראריס ס"ט
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס