שאלה יד ראובן היה לו בכור כשב וזה הבכור היה כל כך טעון בצמר עד שלא היה יכול להלוך עוד ומתוך כך היה ראובן דואג ומתירא שמא ימות זה הבכור מפני כובד צמרו שהיה בו וכיון שכן הלך ראובן אל בית המדרש  של שם ועבר לשאול אם מותר לו לגזוז מפני צער בעלי חיים ויהיה דחויה לאו של לא תגוז בכור צאנך מפני צער בעלי חיים או אם לאו של לא תגוז במקומה עומדת ואף שימות מפני כובד צמרו יורנו המורה ומהת"מש:
תשובה אחר שראיתי השאלה ששאל ממני ה"ה עיינתי והשקפתי בכל כחי לגלות דעתי בענין הזה כיון שעלי מוטל המלאכה לגמור אף שהיום קצר והמלאכה מרובה ומה שעלה על דעתי כפי קוצר שכלי ומעוט כחו הוא להשוות נושא דידן למחלוקת רבי יהודה ורבנן ורבי שמעון במסכת בכורות דף ל"ג ע"ב לענין הקזת דם בבכור אם הוא מותר להקיזו או לא וזה לך לשון המשנה:
בכור שאחזו דם אפילו מת אין מקיזין לו דם  דברי רבי יהודה וחכמים אומרים יקיז ובלבד שלא יעשה בו מום ואם עשה בו מום הרי זה ולא ישחוט עליו רבי שמעון אומר יקיז אע"פ שהוא
ורש"י פירש המשנה וז"ל שאחזו דם אפינ"דור. אפילו מת. אם לא יקיזוהו: אין מקיזין לו את הדם ואפילו במקום שאין עושין מום דיכול לחזור ולהתרפות המכה והכי מפרש בפ"ק דפסחים מתוך שאדם בהול על ממונו או שרית ליה במקום שאין עושה בו מום אתי למעבד במקום שעושה בו מום. יקיז ובלבד שלא יעשה מום שלא יחתוך ושלא יפגום את אזנו ואת ניב שפתיו שאין עתיד לחזור ולהתרפאות דסברי רבנן כל שכן אי לא שרית ליה במקום שאין עושה מום אתי למעבד במקום מום: לא ישחוט עליו במום הזה הואיל והטילו עד שיפול בו מום אחר: יקיז אף במקום ושה מום. דסבר רבי שמעון דבר שאין מתכוין מותר ע"כ:
ובגמרא תנו רבנן בכור שאחזו דם מקיזין אותו ואת הדם במקום שאין עושין בו מום ואין מקיזין לו את הדם במקום שעושה בו מום דברי רבי מאיר וחכמים אומרים אף במקום שעושים מום ובלבד שלא ישחוט על אותו מום רבי שמעון אומר אף נשחט על אותו מום ר' יהודה אומר אפילו מת אין מקיזין לו את הדם:
עוד שם בגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר' שמעון מתקיף לה רב נחמן בר יצחק הי ר' שמעון אילימא ר' שמעון עד השתא לא אשמועינן שמואל דבר שאין מתכוין מותח והא רבי חייא בר אשי אמר רב הלכה כר' יהודה ורב חנן בראשי אמר שמואל הלכה כר' שמעון ורב חייא בר אבין מתני' בלא גברי רב אמר הלכה כר' יהודה ושמואל אמר הלכה כר' שמעון אלא רבי שמעון דברייתא ורב שישא בריה דרב אידי מתני לה בהדיא אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר' שמעון  דברייתא עד כאן לשון הגמרא:
ורש"י פירש וחכמים אומרים יקיז אף במקום  שעושה בו מום אם צריך להקיז מאותו אבר לא יניחנו שימות: ר' שמעון דאמר במתניתין יקיז אף על פי שיש בו מום ולא קאמר דישחוט עליו: הלכה כרבי יהודה במסכת שבת דאמר דבר שאין מתכוין אסור הלכה כר' שמעון ול"ל תו לאשמועינן הכא: בלא גברי בלא רב חייא ורב חנן: דברייתא דאמר אף ישחוט על אותו מום כיון דלא היה דעתו להטיל בו מום כדי להתירו אלא כדי שלא ימות לא קנסינן ליה:
והתוספות פירשו וז"ל אילימא ר' שמעון דמתניתין עד השתא לא אשמועינן שמואל דבר שאין מתכוין מותר. תימא אטו מי שרי ר' שמעון משום דאין מתכוון הא אפילו במקום שא"א שלא יעשה מום נמי שרי דעושה מום במתכוין כדאמר לעיל דבקראי פליגי ושרי משום דכתיב תמים יהיה לרצון אבל מטיל בבעל מום שרי ובפרק כל המנחות באות מנה מפרש נמי טעמייהו מקרא ולפי' הקונטריס דלעיל בפרק הלוקח בהמה גבי שתי שערות של פרה שעיקרו מאדים וראשו משחיר וקאמר רבי יוסי בן המשולם גוזז במספריים ואינו חושש ופי' בקונטריס דחשיב אין מתכוין משום דאין מתכוין לגיזה אלא לתקן את הפרה ניחה נמי הכא דאין מתכוין משום הטלת מום אלא משום רפואה ולהכי פריך אמאי אצטריך ליה לשמואל לפסוק כר' שמעון דאפילו הוה אסר מטיל מום בבעל מום הוי שרי הכא משום דאין אלא לרפואה ושמואל אית ליה דבר שאין מתכוין מותר ומיהו א"א לקיים פירוש בקונטריס כדפירש לעיל בפר' הלוקח בהמה ונראה לפרש ההא דבתרתי פליגי דבבריית' פליגי במטיל מום בבעל מום שאחזו דם ביותר וא"א להתרפאות בלא הקזה שלא ימות כדאמר לעיל דאי שביק ליה מיית דאז חשיב מום ואפילו לא מיית נמי כיון שלעולם לא יצא מאחוזת דם אף אם לא יקיזנו במקום שעושה מום חשיב בבעל מום וכו: עד  כאן הצריך לענינינו
והרמב"ם כתב וזה לשונו בכור שאחזו דם יקיז ובלבד שלא יתכוין לעשות בו מום. ואם נעשה בו מום בהקזה זו הרי זה לא ישחט עליו עכ"ל ועלזו כתב הרב המגיד בכור שאחזו דם יקיז וכו' משנה שם פלוגתא דתנאי וכן בברייתא ופסק כר' שמעון דמתניתין ודברייתא דהכי איפסיקא הלכה בגמרא:
הרי לך דהרמב"ם סובר דהלכה כר' שמעון דאמר יקיז ובלבד שלא יתכוין לעשות בו מום:
וכן פסק הטור שכן כתב ביורה דעה סי' שי"ג וזה לשונו אסור להטיל מום בבכור ואסור לגרום לו מום כגון ליתן דבילה על גבי אזנו כדי שיטלנה הכלב משם ויקטע אזנו עמה וכיוצא בזה וכו': עוד בזה הפרק וכ"כ א"א הרא"ש ז"ל דבר תורה בכור שנפל בו מום עובר מותר להטיל בו מום קבוע אלא שחכמים אסרוהו ובהמה שאחזה דם ואין לו רפואה אלא על ידי הקזה שאם לא יקיזנה במקום שעושים בה מום קבוע תמות חשיבא כבעלת מום ומכל מקום אינה נשחטת עליו דחשוב כמו עובר כיון שיש בו רפואה ופליגי בהא רבנן סברי מותר להקיזה להטיל בו מום קבוע אף על גב דבעלמא אסור להטיל מום קבוע בבהמה שיש בו מום עובר הכא שרי כיון שתמות אם לא יטילו בה המום קבוע ומ"מ סברי שאינה נשחטת על ידי המום של ההקזה ורבי שמעון מתיר לשוחטו עליו והרמב"ם פסק כרבי שמעון וא"א הרא"ש ז"ל כרבנן ואם היה בעין שלא תמות אם לא יקיזנה או שיש לה רפואה על ידי הקזה במקום שאין עושים בו מום רבנן סברי לא יקיזוה אפילו סמוך למקום שיוכל לבא לידי מום כגון סמוך לאזנים או סמוך לנוב שפתים וחוטם דחיישינן שמא יעשה מום בלא מתכוין ור' שמעון שרי והלכתא כוותיה עד כאן לשון הטור:
והרב בית יוסף כתב על זה וזה לשונו ומ"ש ובהמה שאחזה דם ואין לו רפואה אלא על ידי הקזה וכו' משנה שם בכור שאחזו דם אפילו מת אין מקיזין אותו וכו' עד הרי זה נשחט עליו וכן פירש הרמב"ם בפרק שני מהלכות בכורות והתוספו' כתבו בתרתי פליגי במתניתין ובבריית' בברייתא פליגו במטיל מום בבעל מום כגון שאחזו דם ביותר ואם לא יקיז לו ודאי ימות הלכך חשיב בעל מום ואפילו לא מיית כיון דלא יחיה לעולם מאחיזת דם אם לא שיקיזו אותו במקום שעושים בו מום חשיבה כבעל מום ר"מ אסר להטיל מום בבעל מום ורבנן שרו אלא דאסור לשחוט על אותו מום גזירא אטו היכא דלא מיית בלא עשיית מום דחשיב כתם א"ג אטו היכא שיכול להתרפאות בהקזה במקום שאין עושים בו מום לא חשיב בעל מום ורבי שמעון שרי דלא גזר ובמתניתין פליגי היכא דלא מיית אם לא יקיזו לו דם או כשיכול להתרפאות בהקזה במקום שאין עושים בו מום הלכך לא חשיב בעל מום. וחכמים אומרים יקיז ובלבד שלא יטיל בו מום כלומר יותר בהקזתו שלא יוכל לבא לידי מום כגון שלא יקיז סמוך לאזניו או לניב שפתיו או לחוטם דסברי רבנן דבר שאין מתכוין אסור רבי שמעון אומר יקיז אע"פ שעושה בו מום כלומר שיכול לבא לידי עשית מום דרבי שמעון לטעמיה דאמר דבד שאין מתכוין מותר ובתרייוהו הלכה כר"ש דק"ל דבר שאין מתכוין מותר ובמטיל מום בבעל מום הלכה כרבנן וכר' שמעון דשרו אבל הא לא ידענא אמאי לא יהא הלכה כרבנן דאמרי ובלבד שלא ישחוט על אותו מום וכו':
כל זה כתבתי והעתקתי להורות שיש שסובר דבהקזת דם הלכה כרבי שמעון דמתיר להקיזו ולשחוט על אותו מום אף שיוכל לבא לידי העברת לאו דכל מום לא יהיה בו שהוא אזהרה שלא להטיל מום בקדשים כיון שהוא דבר שאין כוונתו להכי הוא אלא משום צער בעלי חיים שאם לא יקיזוהו ימות ויש מי שסובר שהלכה כרבנן שיקיזוהו אבל יזהר שלא לעשות בו מום ואם עשה לא ישחוט עליו אבל אליבא דכולי עלמא בין למר ובין למר אזלינן לקולא ומותר לגוזזו וכיון שכן נראה דאף בנדון דידן הלכה כן ואזלינן לקולא ומותר לו לראובן לגזוז את בכור צאנו משום נער בעלי חיים דשמא ימות אם לא יגזזנו ואין כוונתו לגוזזו אלא להקל מעליו כובד הצמר:
אבל אחר האמת נראה דאין הנדון דומה לראיה ואינו דומה בדומה דאף שהתירו להקיז את הבכור שאחזו דם הוא מהטעם שהוא ספק אם עושה בו מום או לא ואינו בריא שהוא עובר על לאו דכל מום לא יהיה בו דאפשר שאף שיקיזוהו אפשר שאינו מטיל בו מום במקום שהוא מום קבוע כגון בניב שפתים או באזניו: אבל בנדון דידן אם יגוז את הבכור ודאי שהוא עובר על לאו דלא תגוז בכור צאנך: ועוד יש טעם אחר להתיר הקזת דם בבכור אם הוא צריך לכך אף שיכול לבוא לידי הטלת מום כיון דדבר תורה מותר להטיל מום קבוע במי שיש בו מום עובר אבל בענין גיזת בכור לא מצינו צד היתר לגוזזו אדרבא כל מה שמצינו בענין הזה צד חמור:
ועוד יש לנו סעד לסברתינו לאסור לגוז זאת הבכור ממה שמנינו בענין פטר חמור שאסור לגוזזו ולעבוד בו כדי ליהנות בשערו אבל אם היה שערו מסובך או שיש לו מכה במקום השער מותר לגוזזו להנחו והשער אסור בתנאה ויקבר והא לך לשון הגמרא בבכורות דף ט' ע"ב זכר ונקבה מפריש כלה וכו' וכיון דלעצמן הוא למה לי לאפרושי לאפקועי לאיסורה מיניה מא כיון דלא מפקע אסור בהנאה מתניתין מני ר' יהודה היא דתניא פטר חמור אסור בהנאה ור' שמעון מתיר מאי טעמא דר' יהודה אמר עולא יש לך דבר שצריך פדיה ומותר ולא והרי בכור אדם שצריך פדיה ומותר אלא יש לך דבר שהקפידה וכו' עד ואיבעית אימא ר' יהודה ורבי שמעון בהאי קרא פליגי דתניא לא תעבוד בבכור שורך אבל אתה עובד בשלך ובשל אחרים ולא תגוז בכור צאנך אבל אתה גוזז שלך ושל אחרים וכו' ע"כ:
ופירש"י ז"ל וז"ל בשלך ושל אחרים. עכו"ם כגון בכור בהמה שיש בו שותפות לעכ"ום אף על גב דמיחיב ר' יהודה למיתב חצי דמיו לכהן שרי בגיזה ועבודה שאין קדושה לחצאין אבל פטר חמור לא ממעט מהאי קרא וכל כמה דלא ממעט לא שרינן ליה דלא גרע מבכור בהמה טהורה ולר' שמעון ממעט ליה קרא: עכ"ל:
ומוקמינן בגמרא דר' יהודה ור' שמעון פליגי בין בהנאת גופו בין בהנאת דמיו וכן פסק הרמב"ם בפרק שנים עשר מהלכות בכורים וז"ל פטר חמור אסור בהנאה עד שיפדה ואם מכרו קודם פדיום דמיו אסורים ואם מת קודם פדיון או שערפו יקבר מפני שהוא אסור בהנאה אף לאחר עריפתו הואיל ולא נפדה לפיכך אם לא פדאו ונתן פטר חמור בעצמו לכהן אסור לכהן להשתמש בו עד שיפדהו בשה וכו' ועל הלשון הזה כתב הרב המגיד וזה לשונו פטר חמור אסור בהנאה וכו' בפ"ק דבכורות פטר חמור אסור בהנאה דברי ר' יהודה ור' שמעון מתיר ואמרינן בגמרא דפליגי בין בהנאת דמיו בין בהנאת גופו ומשמע התם דהלכה כר' יהודה וכתב הראב"ד אם דמיו אסורים למה יתנם לכהן ויהנה בהם שהרי פודין פטר חמור בשיוויו וכי מאיסורי הנאה שתופסין דמיו הוא זה עכ"ל ואיני יודע מה קשה לו על דברי רבינו שהרי דבריו דברי הגמרא  הם ואפשר שאינו תמה אלא על הגמרא עכ"ל:
והטור גם כן פסק כר' יהודה שכן כתב בסימן שכ"א פטר חמור קודם שיפדה אסור לעבוד בו ולגוזזו כדי ליהנות בשערו אבל אם היה שערו מסובך או שיש לו מכה במקום השער מותר לגוזזו להנאתו והשער אסור בהנאה ויקבר עד כאן:
ומר"ן בשולחנו הטהור גם כן פסק כן וז"ל בסימן הנ"ל פטר חמור קודם שיפדה אסור לעבוד בו ולגוזזו כדי ליהנות בשערו אבל אם היה שערו מסובך או שיש לו מכה במקום השער מותר לגוזזו להנאתו והשער אסור ויקבר עד כאן דבריו:
וכיון שראינו דכל הני רברוותא כלם פה אחד אומרים דהלכה כר' יהודה בפטר חמור דאסור לגוזזו ולעבוד בו גם בנדון דידן כן אסור לגוזזו אף שהוא מצטער בצמרו:
ואם תאמר אם באתה ללמוד נדון דידן מפטר חמור אם כן אדרבא שמעינן מינה כיון דרובם ככולם מתירים לגוזזו אם שערו מסובך או אם יש לו מכה בשערו וודאי שהטעם שהתירו הוא משום צער בעלי חיים ואם בענין הזה מתירין כל שכן שיתירוהו בנדון דידן שהוא טעון בצמר שאינו יכול לילך וקרוב שימות הוא וחס הקב"ה על ממונן של ישראל:
ברם כד דיקינן שפיר נראה דאין הנדון דומה לראיה דשאני פטר חמור מבכור בהמה טהורה דבפטר חמור לא נאסרה הגיזה אלא מתורת הנאה אבל בלאו דלא תיגוז ליתיה כיון דלית ביה קדושת דמים וגרע נמי משאר קדושת דמים דפדיונו קדוש וזה פדיונו חולין כמו שהביא הרב ב"י בסימן הנ"ל מהטור בשם הרא"ש וז"ל ומה שכתב אבל אם היה שערו מסובך או שיש לו מכה במקום השער מותר לגוזזו להנאתו כלומר להנאת הפטר חמור שהיה מצטער באותו נמר וכ"כ הרא"ש בפר"ק דבכורות ונתן טעה לדבר שלא נאסרה בו גיזה אלא מתורת הנאה אבל בלאו דלא תגוז ליתיה כיון דלית ביה קדושת דמים וגרע נמי משאר קדושת דמים דפדיונן קדוש וזה פדיונן חולין עכ"ל:
והבעל הלבושים נמי כתב האי טעמא וז"ל פטר חמור קודם שיפדה כיון שהוא אסור בהנאה אסור לעבוד בו ולגוזזו כדי ליהנות בשערו אבל אם היה שערו מסובך או שיש לו מכה במקום השער מותר לגוזזו להנאתו שלא יצטער  באותו צמר אבל אינו עובר עליו משוה לאו דלא תגוז כיון דלית ביה אלא קדושת דמים והשער אסור בהנאה ויקבר עכ"ל:
הרי יש לך ראיה ברורה כשמש בצהרים דהטעם שהתירו לגזוז את פטר חמור הוא משום דליתא בלאו דלא תגוז וגם אין בו קדושת הגוף אלא קדושת דמים ופדיונו יצא לחולין מה שאין כן בנדון דידן דאית' בלאו דלא תגוז וגם יש בו קדושת הגוף ואין פדיונו יוצא לחולין:
הכלל העולה שאין לו רשות לראובן לגזוז את הבכור כשב לא מפני כובד צמרו אף שאינו יכול לילך ואפשר שימות ולא משום צער בעלי חיים:
זהו מה שעלה מצודתי היום להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה הקב"ה יאריך ימיו ושנותיו בחברת נוות ביתו ובניו היקרים עד מאה שנים אמן:
תם ונשלם היום כ"ח אלול שנת התקס"ז לפ"ג
אני הצעיר יעקב פיראריס