שאלה מה במלכות אחד היתה בה עיר  שהיה מקלט לבעלי חובות והיו דרים שם כמו תשעה יהודים עניים שברחו ממקומם לשם בשביל דוחק בעלי חובותם ופרנסתם היה לשרת את אומן גוי בקי שאין כמוהו נמצא בכל העולם במלאכת האזורים והמלך מינה אותו על זאת האומנות ושלא ירים איש חוץ ממנו באותו האומנות ואם יקום אחד הוא בן מות והאומן הנ"ל היה עושה אותם האזורים מבגד פישתן מהם מרוקמים עם משי ומהם מרוקמים מצמר מן כל הצבעים יפים עד מאד ומנהגו הרע היה בעת הריקום להלביש אותם למשריתיו פעם לגוים פעם לישראלים כדי לכוין אל מעשה הפרחים כהוגן ויהי היום עבר שם חכם אחד שהיה לו בן להכניסו לחופה והלך אל בית האומן הנ"ל לקנות אזור יפה לבנו ליום חתונתו ויהי בבאו ראה מה שהיה מלביש אל היהודים שעטנז וחרה לו עד מאד גער בהם היך עוברים על לאו ש"ת והם השיבו לו שהם אנוסים בשביל שאין להם פרנסה אחרת וגם שאינן יכולים לצאת משם ועוד שהם אינן לובשים אותן בידם אלא בעל כרחם הרב מלביש להם להנאתו לכוין מלאכתו ולבישת עראי הוא וגם שאין מתחממים ואין נאותים מאותה לבישא שהיא למעלה מכל מלבושם ואינו נוגיע לבשרם אפילו נימא אחת ואנוס רחמנא פטרי והנה כשמוע החכם הנ"ל את דבריהם גער להם מחדש וברב חימה יצא משם ותקף שהלך לביתו סיפר מעשה הרע לחביריו עכשיו גם אני באתי לשאול מן המורה מה נותן הדין בענין כזה ושכ"מה:
תשובה עיקרא דהאי מלתא היא לחקור תחילה אי זה כלאים הוא דאורייתא ואי זה הוא מדרבנן שרבו כמו רבו הדעות בזה והכל תלוי בהבנת דברי התנא בפרק ט' דכלאים משנה ח' ז"ל אין אסור משום כלאים אלא טווי וארוג שנאמר לא תלבש שעטנז וכו' דבר שהוא שוע טווי ונוז רשב"א אומר נלוז ומליץ הוא לאביו שבשמים עליו עכ"ל:
והנה הרמב"ם ז"ל בפירושו כתב שוע הוא הטרוף שהוא ממחק פני הבגד ותרגום וטח את הבית וישוע ית ביתא: וטווי הוא לערב צמר ופשתים יחדיו ויטוה מהם חוטים: ונוז הוא שהרוג משניהם האריגה והוא לשון הארמניים ועינינו אצלם החבור ושיתאחד וישוב כאחד וכשיתערב הצמר בפשתים ויטוו משניהם חוטים ויעשו מן הטווי ההוא בגד ואחר כן תשרפנו וימתקנו וימריקנו כמו שיעשו בבגדי מלך הידועים אז יהיה הבגד ההוא כלאים וזהו כלאים מן התורה והוא שלא יהיה כלאים עד יהיו נחברים אל ג' הענינים. וכל מה שאינו כך הוא כלאים מד"ס וזו הלכה פסוקה באמת ואין בו ספק וכן אמרו בגמרא ואם מצאת לאחר דבר חולק על מה שאמרתי לך אל יכנס בלבך ספק שהוא שכח ההלכה ההיא האמורה בגמרא נידה עכ"ד שם אך שבחיבורו פסק להפך ממה שכתב כאן כאשר יבאר לקמן בע"ה:
והרב ר"ש פירש שוע לשון שעיעות תרגום חלקת צואריו שעיעיות שהצמר טווי בפני עצמו ושוע בפני עצמו וכן הפשתן שוע בפני עצמו וטווי בפני עצמו וא"כ נוז דהיינו שניהם ארוגין יחד ע"כ:
ורש"י ז"ל בפ' האשה פירש שוע לשון חלק כלומר שיהיו חלוקין יחד במסרק וטווי יחד ונוז ארוג ורבנן הוא דגזור בארוג בלא שוע וטווי עכ"ל: וביבמות פרק א' גם כן פירש הוא ז"ל תיבת שוע ונוז אלא ששם כתב דמן התורה אינו חייב עד שיהיה הצמר והפשתן מתוקן יחד היטב במסרק עכ"ד:
ורבנו תם בפ' האשה ס"א ע"ב בסוף דיבור המתחיל שוע טווי ונוז כתב ז"ל דמדאורייתא שעטנז כתיב עד שיהיה שוע טווי ונוז שוע כל אחד לבדו וכן נמי טווי וכן נוז לבדו וא"ב יחדיו לחברם ופי' נוז היינו שזור כדאיתא במשנה של כלאים פ"ט נוז נלוז ומליז הוא לאביו שבשמים אנט"ווש בלעז לשון עקש ופתלתול ע"כ:
והתוספות בפרק קמא דיבמות דף ה' דחה פירוש ריב"ז שפירש שוע וטוו יחד הצמר ופשתים: וכפי הנראה בפירוש רבינו אשר הוא שהוא סובר כפי' רבנו תם שיהיה כל אחד שוע לבד טווי לבד נוז לבד ואחר כך מחובר יחדיו ושנוז היינו שזור דממלת יחדיו למדנו הארוג והמחובר: אך בנו בקיצור פסקי דינים של הרב הנ"ל מביא גם יחד סברת רש"י ז"ל וסברת ר"ת ולא הכריע ביניהם:
וחרב ר"ע מברטנורא תחילה פירש המשנה הנ"ל כפיר' רבינו תם עם הכח עצמו של רבינו תם וכדבריו וא"כ כתב וראיתי לאחד מרבותינו שפירש שוע טווי הצמר לבד והפשתים לבד ונוז כלו' וא"כ דהיינו שניהם ארוגים יחד והכי מתישב לישנא דמתניתין שפיר טפי והכי משמע בירושלמי ופירושים הרבה מצאתי לרבותי בפירוש שוע טווי ונוז וכולהו אית להו פירכא לבד מהאי דלית ליה פרכא עכ"ל: ואף שהוא ז"ל לא מצא פרכא לפירושו השני כבר מצא לו לזאת הפירוש הרב ת"י עיין עליו:
ראו עכשיו דהרמב"ם ז"ל בחיבורו פרק י' מהלכות כלאים בהלכה ב' [הצריכה להתחיל מתבת כיון שעד שם הוא סוף הלכה א'] ז"ל שם כיון שנתחבר הצמר עם הפשתן צד חיבור בעולם הרי זה כלאים מן התורה כצד צמר ופשתים שטרפן זה עם זה ושע אותן ועשה מהן לבדין הרי אלו כלאים טרפן וטווה אותן כאחד וארג בגד מטווי זה הרי זה כלאים: ה"ג תפר בגד צמר בשל פשתן ואפילו תפרן במשי או שתפר בגד צמר בחוטי פשתן או בגד פשתים בחוטי צמר או קשר חוטי נער בחוטי פשתים או גדלן אפילו נתן צמר ופשתים בשק או בקופה וכרכן הרי אלו כלאים ואפילו קשר גדיל של צמר בגדיל של פשתן אף על פי שהרצועה באמצע וכן אם כפל בגדי צמר ופשתן וקשרן הרי אלו כלאים שנאמר צמר ופשתים יחדיו מ"מ כיון שנתאחד נאסר: ה"ד ומנין שכל איסורים אלו שלתורה שהרי הוצרך הכתוב להתיר כלאים בציצית כמו שלמדו מפי השמועה שלא נסמכה פרשת כלאים לפרשת ציצית אלא להתיר כלאים בציצית והציצית חוטין קשורים בלבד הן מכלל שחיבור כזה שלא במקום מצוה אסור מן התורה ושאינו ממעט בתורה דבר שהוא אסור מד"ס עכ"ד:
והנה מרן ז"ל כתב על ה"ב הנ"ל ודע שהטור היה גורס בדברי רבינו צמר ופשתים שטרפן ביחד ושע אותן ועשה לבדים אין זה כלאים טרפן וטווה אותן כאח וכו' הרי זה כלאים: ומרן ז"ל כתב על האי נוסחא שאי אפשר לגרוס כן בדברי רבינו שהרי שנינו הלבדים אסורים מפני שהם שועים ואיך יכתוב הוא ז"ל אין זה כלאים ואין לומר דאין זה כלאים דאורייתא קאמר דאין זה במשמע ונסחת הראב"ד בדברי רבינו היתה כנוסחתינו [ואני יוסף המעתיק אומר שמלשון המשנה הנ"ל אין קושיא לגרסת הטור בדברי רבינו דזאת הקושיא גם כן נופלת לכל המפרשים או הפוסקים שהלבדים הם כלאים מדרבנן): עוד כתב שם מרן ז"ל שקשה לו על זאת הגרסא של הראב"ד בדברי רבינו דהא ממה שכתב שהלבדים הם כלאים דאורייתא נראה שהוא סובר שמה שאמרו עד שיהיה שוע טווי ונוז או או קתני ובחד מינייהו סגי וממה שכתב טרפן וטווה אותם וכו' משמע דבעינן שלשמן ביחד [וכדרש"י ועוד דלמאי דמשמע מתחלת לשונו קשה דגרסינן בנדה פרק האשה אמר רב אחא בריה דרב ייבא משמיה דמר זוטרא האי מאן דרמי חוטרא דכיתנא בגלימיה דעמרא ונתקיה ולא ידיע אי נתיק אי לא נתיק ש"ד מאי טעמא מדאורייתא שעטנז כתיב עד שיהא שוע טווי ונוז ורבנן הוא דגזרי ביה וכיון דלא ידיע אי נתקיה שרי מנקיף לה רב אשי אימא או שוע  או טווי או נוז והלכתא כמר זוטרא מדאפקינהו רחמנא בחד לישנא הרי דלמסקנא דגמרא אינו אסור מן התורה עד שיהא שוע טווי ונוז והיאך כתב הוא ז"ל דלבדים שאינן אלא שועים שהם כלאים דאורייתא וכבר השיג עליו הראב"ד כן ואפשר שמפני קשיות הללו הגיהו בדברי רבינו אין זה כלאים והגהת טעות היתה שתחילת לשונו מוכיח שצריך לגרוס גבי לבדים הרי זה כלאים וגם סוף לשונו מוכיח כן שכתב תפר בגד של צמר ושל פשתן וכו' וכו' וכו' הרי אלו כלאים שנאמר וכו' וכו' ומנין שכל איסורים אלו של תורה שהרי הוצרך הכתוב להתיר כלאים בציצית וכו' עד שאינו ממעט בתורה דבר שהוא אסור מד"ס עכ"ל משמע דבאי זה ענין שיתחבר צמר עם פשתים צד חיבור בעולם הוא אסור מן התורה עוד כתב מרן דנראה לו שרבינו סובר דנהי דבשוע בלבד הוי כלאים וטווי לא הוי כלאים אלא אם כן הוא ארוג ודייק ממתניתין דקתני אין אסור משום כלאים אלא טווי וארוג שנאמר וכו' דבר שוע טווי ונוז פתח בטווי וארוג וסיים בשוע טווי ונוז והיינו לומר דנהי דבשוע בלבד אסור מ"הת וכדקתני התם בסמוך הלבדים אסורים מפני שהם שועים מ"מ בטווי בלבד לא מחייב אלא אם כן ארגו והיכריח מרן דבריו משום דבתיבת שעטנז תיבת שוע כתוב בהדיא משמע דבה לחודה סגי ואפשר דה"ה דבארוג לחודיה סגי דתיבת נז בהדיא כתיב אבל תיבת טווי שאינה כתובה בהדיא משמע שהיא טפלה לארוג לומר שאינו חייב על הטווי אלא אם כן ארגו עוד כתב ז"ל שיותר נראה לומר דכיון שאינו בראש תיבה לא מחייבים עליה אם לא טוון יחד גם כן ומה שאמרו עד שיהא שוע וכו' כך פירושו עד שיהא שוע או טווי ונוז ובלאו הכי צ"ל כן לדעתו ז"ל שהרי כתב בפירוש המשנה ושע הוא הטרוף הממריק פני הבגד וא"כ הוו ליה הני מלאכות שלא כסדרן דהוה ליה למכתב שוע בתר טווי ונוז ומדהקדמיה משמע שהוא ענין בפני עצמו דהיינו עשיית לבדים שאין בהם לא טוויה ולא אריגה ודייק פי' זה בדברי רבינו דגביה טוואן יחד וארגן לא כתב שען וטעמא כדפרישית ומה שדחו במסכת נדה דלא אמרינן או שוע או וכו' וכו' לא למעוטי שוע אמרו אלא על טווי וארוג כדפרישית: אחר כך כתב מרן לשון רבינו בפירושו על המשנה [כתבתיו אני המעתיק לעיל] עוד כתב מר ז"ל שמצא נוסחא אחרינא בסוף. דברי רבינו הנ"ל בפירוש המשנה וכך הוא אחר שכתב וכל שאינו כך הוא כלאים מד"ס כך אמרן מקצת הגאונים וזה אצלי מאמר בלתי אמיתי אלא שכל אחד מהם כלאים של תורה ומה שנזכר בגמרא נדה אינו לשון הגמרא אבל הוא לשון אי זה מפרש עכ"ל א"כ דחא מרן הנוסחא הראשונה שאין לישבה עם דבריו בחיבורו גם דחה נוסחת השנית לפי שבחיבורו כתב טרפן וטווה אותן כאחד וארג וכו' דמשמע דאם לא טוואן גם יחד אינו כלאים וכפי הנוסחא הנ"ל אינן צריכים להיות טווי יחד הצמר והפשתים ועוד האריך מר"ן לבקש ישוב אל שתי הנוסחאות הנ"ל עם מה שכתב רבינו בחיבורו עד שבסוף דבריו כתב ושמא י"ל שדעתו לומר דנהי דעל טווי אינו חייב אלא א"כ ארוג אבל על ארוג לבד חייב דלפי זה לישנא דשכל אחד מהם כלאים ש"ח קאי בין השוע בין האריג והוצרך לומר דההיא דנדה אינו לשון הגמרא משום אריג דקאמר התם דלא הוי דאורייתא ולפי זה מ"ש פה בחיבור וארג בגד מטווי זה היינו לומר דעל טווי זה אף על פי שהוא טרוף אינו חייב אלא אם כן ארגו אבל אה"נ שעל האריג לחודיה חייב אפילו לא טואו דלא גרע משיעה דלבדים וכלשון הראשון שכתבתי לעיל בשם רבינו פה ע"כ דברי הרב כסף משנה על רבינו ז"ל:
ובספרי בית יוסף ס' ש' כתב גם כן על הרמב"ם כמו דבריו לעיל בכ"מ אלא שבתחילת דבריו שם כתב ז"ל ומ"ש בשם רבינו בשם הרמב"ם לפי מה שהיה גורם בדברי הרמב"ם לא ה"ל להעתיק דברי הרמב"ם אלא כך ה"ל לכתוב והרמב"ם כתב כדברי רש"י אבל נוסחת הרמב"ם אינה כמו שהעתיק רבינו אלא כך היא וכו' וכתב כמו שכבר כתבנו דבריו לעיל:
ובמחילה מכבודו הרמה זאת הקושיא על דברי הטור נראה לי שאינה קושיא דהא רש"י והרמב"ם יש חילוק ביניהם דהא רש"י במ"נ פירש על שוע שיהו חלוקין יחד במסרק: ועל טווי פירש יחד ונוז ארוג ורבנן הוא דגזור הארוג בלא שוע וטווי ע"כ: ומסכת יבמות הנה ז"ל שוע טווי ונוז מן התורה אינו חייב עד שיהיו הצמר והפשתן מתוקן יחד היטב במסרק עכ"ד כתבתים לעיל: ראו א"כ דכפי רש"י ז"ל בין בנדה בין ביבמות עשה עיקר איסור השעטנז מן התורה מן תיבת שע שפירש הוא בה שצריך להיות הצמר והפשתים חלוקין יחד במסרק וכפי נוסחת הטור ז"ל על הרמב"ם לא הזכיר בבבא של כלאים מה"ת תיבת שע אלא כתב טרפן וטווה אותן כאחד והרג בגד מטווי זה הרי זה כלאים: ואין לומר שבמה שהצריך לטורפן היינו שוע דהא לעיל בלבדים כתב טרפן וגם כתב ושע אותן גם אין לומר שנחי' הרב על מה דסליק וכבר כתב שע דהא א"כ גם טרפן שפת יתר הוא וכך היה לו לכתוב אבל אם גם טווה וארג בגד מטווי זה הרי זה כלאים הלכך נשאר לי הקושיא הזאת על דברי הבית יוסף הנ"ל וצ"ע:
והרב ב"ח בסי' הנ"ל דחה נוסחת הבית יוסף ופירושו וכתב לקיים נוסחת הטור בדברי הרמ' עיין עליו שהאריך עד שבסוף דבריו כתב ז"ל והרב בית יוסף הסכים שהנוסח שבהרמב"ם שהלבדים שהם שוע בלבד הם כלאים דאורייתא היא אמיתית ופי' דבריו בכמה דרכים ולא נהירא אלא הנוסחא שמביא רבינו בשמו היא העיקר וכדפרישית והכי נקטינן לחומרא כהרמב"ם דבטווי ואריג בלחוד אי נמי בטווי וקשור בלחוד או בתפור בשתי תכיפות בלחוד הוי כלאים דאורייתא ולא בעינן שזור דנוז פירושו ארוג כפירוש רש"י וכדאיתא בירושלמי אבל לבדים אינו כלאים מן המורה ודלא כמה שכתב הרב בש"ע להשוות היכ' דשע אותם ועשה מהם לבדים מטווי זה להיכ' דטרפן וטווה אותן וארג בגד מטווי זה דאלמ' דס"ל דזה וזה כלאים דאורייתא דליתא אלא הלבדים אינן אסורים אלא מדרבנן ועיין דין הלבדים בסימן שאחר זה: והא לכם מה ששם כתב על לשון הטור ולבדים הקשין וכו' כתב הוא ז"ל כן כתב הרא"ש פרק ט' דנדה והתו' והגהות מרדכי רק במה אשה דדוקא כרים וכסתות ובגדים שהן שוע טווי ונוז אסורים מדאורייתא בלבישה והעלאה אפילו בקשים דהתורה לא חילקא בין רכים או קשים הלכך בהצע' דשרי מדאורייתא אפילו ברכים לא אסרו חכמים, אלא ברכים דשייך בהו כריכת נימא אבל לא בקשים אבל לבדים שאינן אלא שוע בלבד ואף הלבישה וההעלאה אינו אסור אלא מדרבנן הלכך לא אסרו אלא ברכין אבל לבישת הקשין לא אסרו ומ"ש הבית יוסף דלהרמב"ם הלבדים אסור מדאורייתא ליתא אלא גם הרמב"ם ס"ל דאינן אלא מדרבנן כמו שנתבאר בתחילת סימן  ש' עכ"ל:
ואני הצעיר אומר שאע"פ שכתבתי למעלה  פירוש רש"י ז"ל במסכתות הנ"ל לענין כלאים מ"הת לא כן דעתו בפירושו על התורה דהא שם כתב ובגד כלאים למה נאמר לפי שנאמר לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדיו יכול לא ילבש גיזי צמר ואניני פשתן ת"ל בגד מניין לרבות הלבדים ת"ל שעטנז דבר שהוא שוע טווי ונוז ואומר אני נוז לשון דבר הומלל ושזור זה ע"ז לחברו מיש"טיר בלעז כמו חזיין לנאזי דאית בהון שאנו מפרשים לשון כמוש פליש"טרא ולשון שעטנז פירש מנחם מחברת צמר ופשתים עכ"ל שם: א"כ מפירושו על התורה נראה שהוא סובר שבכל ענין שיתחברו צמר ופשתים יחדיו הם כלאים מן התורה מתיבת שעטנז: א"כ נראה שחזר בו והא לכם לשון הרב מזרחי הרמב"ן ז"ל סובר שפירוש הרב פה במלת נוז הוא כפי' שפי' בגמרא דנוז הוא ארוג שכן כתב בהדיה וכפי' זה כתב עוד בפירושיו בגמרא ולפיכך טען עליו ואמר כבר השיבו עליו שאין פירושו עולה וכו' אבל אם נפרש דברי הרב שכתב שהוא מדבר על חוטי צמר ופשתים הטווים שצריך שיהיו שזורים זה עם זה אין שום אחד מהטענות נופלת עליו עכ"ד: וקשה להלום הכתוב הנ"ל בהרמב"ן ז"ל דהא רש"י בפי' החומש כתב בפירוש נוז דבר הנמלל ופזור זה ע"ז:
וקודם שנוציא הכלל מכל מה שכתבתי עד הנה יש לי עוד לעשות אי זה חקירות על מה שכתבו הרבנים הנ"ל ששתי נוסחאות נמצאו להרמב"ם ז"ל בפירושו על המשנה כנ"ל ובפרט למי שמשנה נוסחאות ואומר שהרמב"ם כתב שעה שנמצא בגמרא דידן אינו לשון הגמרא אלא מלשון אי זה מפרש ובאמת שקשה לי לאולמו מכמה טעמים ראשונה דהא הרי"ף ז"ל כפי הכללים שיש לנו בו אינו מביא בחיבורו על התלמוד אלא מה שיש לנו ללמוד דין מהם והרי מביא הוא ז"ל בסוף פרק י"ט האי מימרא דרב אחא משמיה דמר זוטרא כולה גם מה דמסיק תלמודא דהלכה כמר זוטרא והוא ז"ל לא כתב שום דבר מעצמו על האי מימרא אשר ע"כ נראה שלשון הגמרא הוא ולא מאיזה מפרש:
גם ר"ת בפ"ט דנדה ששם מקומה של המימר' הנ"ל כתב בסוף דיבור שוע וכו' ופריך ואימא או שוע כל אחד לבדו וא"כ חברן וכו' ומשני דהלכה כמר זוטרא מדאפקינהו קרא בחד לישנא: הלכך גם הוא קיים לשון הגמרא שלנו: [גם הרא"ש ז"ל בפ' הנז' כתב דמדאורייתא בעינן שוע וטוי ונוז]:
ועוד גדולה מזאת דהא ביבמות דף ה' אחר השקלא וטריא שעשה התלמוד לאפנויי תיבת שעטנז ולדרוש ממנה שמוכין להתיר כלאים בציצית לכל הפירכות שעשו שם לכולם מצא התלמוד תירוץ להיות תיבת שעטנז מופנה עד שמתקי' הגמרא ואכתי מיבעי ליה עד שיהא שוע טווי ונוז ומשני את כולה משעטנז נפקא ע"כ: ראו א"כ אם לא היה ההלכתא שגמר התלמוד בנדה כמר זוטרא למה הוכרח כאן סתמא דתלמודא לקיים שגם לזו הלימוד אתא לימא ליה דהא דעד שיהא וכו' הם דברי דמר זוטרא וכבר מתקיף רב אשי עלה ולעולם לאפנויי לבד אתא: אבל משום דשם מסיק התלמוד דהלכתא כמ"ז קיים כאן התלמוד דברי המקשן:
גם הרשב"א ז"ל בת' ש"ס מקיים להלכתא הא דמר זוטרא דשם שאלו ממנו מה טעם נהגו לתפור העורות התפורים בפשתן בבגדי הצמר וכו' והשיב אני לא שמעתי וכו' אלא שיש לדון ולהקל משום דהני כלאים דרבנן הן דסתם החוטין אינן שזורים וכן הבגדים אינן שזורין ואינן אלא מדבריהם והולכין בהן להקל וכאותה שאמרו בפ' האשה בנדה האי גלמא דאיתבד ביה וכו' וכו' מאי טעמא דאי מדאורייתא שוע טווי ונוז בעינן וכו' עיין שם עוד שם בסימן תש"סב בענין ששאלו לו בכרים וכסתות של גוים שהן תפורים בפשתן בתוך התשובה שהשיב להם כתב על הכובעים לבדין שעושים שפה לפיהן של עור ותפורים בחוטי של פשתן ונהגו בהם היתר בכל ארצינו והטעם למתירים מפני שאין בהם כלאים דאורייתא שאין כלאים דאורייתא אלא שוע טווי ונוז ועוד שהכובעים והכרים והכסתות קשים הם וכל שאין בו כלאים דאורייתא לא אסרו להניעו תחתיו וכו' וכו' עיין שם ובסוף דבריו כתב ונראה שעל זה סמכו במקום לנהוג היתר בדבר זה בכרי' וכובעים לפי שהם קשים גם איפשר שהכרים וכסתות שלהם היו אסורים דאורייתא דשמא שוע טווי וארוג היו אלא שהיו קשים וכל שהם קשים לא גזרו בהם להציעם תחתיו דלא אסרה תורה אלא העלאה וכדתניא לא יעלה עליך אבל אתה מציעו תחתיך אבל אמרו חכמים ז"ל אסור לעשות כן שמא תכרך נימא א' בש' וכיון דאין אסור מדאורייתא אלא בהעלאה לא גזרו בהצעה אלא ברכין ובקשין לא גזרו וכדאמרינן ביומא וכו' ע"כ:
והא לכם לשון הרב הדרבי בסי' ע"ז על הענין שלו שמצא שהרמב"ם ז"ל כתב בחיבורו נגד מה שפירש על המשנה כתב הוא ז"ל זו אינה קושיא דכמה דברים מצינו שכתב הרמב"ם בחיבורו בימי זקנותו הפך ממה שכתב בבחרותו כגון בהלכות כלאים כתב בפירוש המשנה שלא יהיו כלאים עד שיהיו מחוברים אלו ג' ענינים כלם והם שוע וכו' וכל מה שאינו כך הוא כלאים מד"ס וזו הלכה פסוקה ואלו בחיבור כ"י כתב וכו גם בה' ת' ומזוזה בפ"י כתב הוא ז"ל מהעשרים דברים בפוסל הס' הוא שחסר אפילו אות אחד והרי הוא כחומש מן החומשים ואין קורין בו ברבים ואלו בתשובותיו נמצא כתוב שמברכין על ס"ת פסול ותמה הרשב"א ז"ל עליו וכתבן שנראה לו שמה שכתב בתשובותיו בילדותו כתב כן ובזקנותו חזר בו וכתב לפסול ע"כ: ראו איך הרב הנ"ל קיים דברי הרמב"ם בפי' המ' ונתן לו החזרה בדבריו טוב מלומר על מסקנת הגמרא שהוא לשון אי זה מפרש:
ואני הצעיר מצאתי להרמב"ם ז"ל דכל כך עניו היה ולא היה מן העומדים על מה שהם כותבים שהרי הוא עצמו נתחרד אפילו על מה שכתב בחיבורו לפסול ובאחד מתשובותיו לחכמי לוניל התיר דהא בפ"ב דציצית ה"ז כתב בחיבורו ז"ל המוציא תכלת בשוק אפילו מצא חוטין פסוקים ושזורין פסולים [וכך היה גרסתו קודם חזרה] והראב"ד השיג עליו עיין בו והרב כ"מ כתב שם בסוף לשונו שחכמי לוניל שאלו שאלה זו מרבינו והשיב להם אמת כדבריכם כן הוא ובעיקר העתקתי לנוסחא שלי טעיתי וכך הם הדברים ובזה תקנו הנוסחא אפילו מצא חוטין פסוקין פסולה ואם שזורין כשרה עכ"ד:
לכן לבי אומר לי שגם כאן בכלאים בפי' המ' הנ"ל הרב ז"ל בכל חפצו ומכח דברי מר זוטרא שנפס' הלכה כמותו בתלמוד הוא הדין הך א"כ בימי זקנותו משום למצא זר כלאים מן התורה בציצית דדרשינן סמוכי' ז וז"ל כפי מה שהוא סובר דלכתחילה תכלת אינו מעכב בו להיות שזור ולא מנא כלאים בו כ"א משום הכריכות דהא הוא ז"ל מצריך קשר עליון לכן כתב בחיבורו שבכל שצמר ופשתים יתחברו יחד הרי או אסורים  כלאים מן התורה וראייה לדברי שזה הטעם נתן הוא ז"ל בה' ד' כתבתיה לעיל:
זאת גרמא ליה למר דלא דריש לעיקובא אך דרשה דסיפרי אבל בעלי התוספות נות ד"ד ע"ב כתבו ז"ל וא"ת היכי משמע מהכא דשרי כלאים בציצית נימא דעביד להו תכלת בלא שוע טווי ונוז וי"ל דחוטיה ציצית בעית שיהו שוע טווי ונוז דדרשינן בסופרי פתיל תכלת טווי ונוז וה"ה שוע דבעינן ויליף התם לבן מתכלת וסתם בגדים שלהם היו שוע טווי וגם נוזין ע"כ: עוד בפרק התכלת דף ל"ט מצריכים בעלי התוספות שיהיה התכלת שזור:
והר'ן בפ"ב די"ט מביא לדסברת ר"ת מצריך להיות חוטי תכלת שזורין מדתניא דסיפרי וכו' וכתב שם הר"ן בסוף דבריו ומ"מ משמע דחוטי ציצית צריכין שיהיו שזורין וזה שלא כדברי האומרים שאין לשזור חוטי ציצית משום דזמנין דמפרקי מהדדי והוו להו י"ו חוטין וליתא דאדרבה צריכין שיהיו שזורין וכדכתיבנא ומיהו אי מפרקי לית לן בה דהוו להו כגדרומי ציצית דכשרים ומיהו משמע דבעינן שישתייר כדי עניבה כדאמרן התם בפ' התכלת גבי גרדומין עכ"ל: גם מצאתי ראיתי הרבה מן הפוסקים שגם כך סוברין ובכללן הרשב"א ז"ל בתשובותיו סי' שמ"ה: והכלל העולה דכולי עלמא מודו דלא בא הכתוב להתיר בציצית מה שהוא אינו אסור כי אם מדרבנן אלא שהכתוב בא להתיר מה שהוא כלאים מן התורה שיהיה מצוה להתירו בציצית הילכך לכל המפרשים שלא כהרמב"ם ואומרים שכל שאינו שוע טווי ונוז שאינו אסור אלא מדרבנן לא מצינן כלאים בציצית אלא או משום קישר העליון למי שסובר דהוא מדאורייתא או משום שצריכין להיות החוטין שוע וכו' למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה:
נלך עתה לנ"ד בהני בגדים או אזורים של פשתן ומרוקמים עם צמר ונראה אם הם כלאים מדאורייתא או מדרבנן דהא יש רוקמים שצריך למלאכתן צמר שזור ויש מהם שצריך להם צמר שאינה שזור וזה תלוי כפי עובי הצריך להם בפרחים שהם עושים הלכך כתבתי כל הנ"ל דמשם ילמוד הקורא פסק זה ושיהיו איך שיהיו מרוקמים הנה ימצא מי שיסבור לחשוב אותם ככלאים מהמ' וגם אפילו במרומים בצמר שאינו שזור וכן לאידך גיסא בצמר שזור ימצא מי שיסבור שהם כלאים מדרבנן לכן הלך עכשיו לענין השאלה להתיר או לאסור ואחשוב האזורים הנ"ל בכלאים ש"ת שבודאי כך ראה אותן החכם לפי הכעס שעלה לו בלבו:
תנן במתניתין דכלאים בפ' הנ"ל מוכרי כסות מוכרי כדרכן וכו' והצנועין מפשילין במקל ע"כ ופי' ר"ש לובשו להראותו בשוק ובלבד שלא יתכוין להנאתו וכו' ופליגא אסתמא דלעיל מ"ב דכתב לא ילבש אדם כלאים אפילו על גבי עשרה אפילו לגנוב את המכס ומהכא דייקינן בשילהי כירה דדבר שאין מתכוין מותר ואפילו במידי דכי מיכוין איכא איסורא דאורייתא: והנה רב"ע מברטנורא סבירא ליה כותיה עיין עליו ופסק וכן הלכה עד כאן לשונו:
אמנם לפי פי' הרמ' והרב ת"י שפירשו דמאי דתנן מוכרים כדרכן הוא דוקא להשליכם על גביהם ולא ללובשם לא צרכינן לדחוקי ולומר דפליגי סתמי ההדדיה אלא הא כדאיתא והא כדאיתא דלבישה אסורה בכל גוונא וההשלכה ע"ג מותר אלא דהצנועין וכו' היו נושאים אותם במקל לאחוריהם כדי שלא יגעו הבגדים לגופם ואתי שפיר האי חומרא דצנועין שעושין לפני משורת הדין כדי לדקדק במצוות אבל לפי' ר"ש דהלבישה מותרת להם וכדלעיל למה צריכין הצנועין למקל ישליכו הבגדים על כתפיהם דהא בזה היו מחמירים על עצמם אלא מדקתני היו מפשילין וכו' ש"מ דליבשה אסורא והשלכה מותרת דבכה"ג אינו נהנה מהם לגמרי ואם נהנה הוי הנאה כלאח' יד ובשביל ההוא פורתא לא אסרו דהא לא קפיד קרא אלא הלא תלבש דמשום לאו דלא יעלה עליך כבר מצינו דדרשו חז"ל אבל אתה מציעו תחתיך ומדרבנן הוא דאסור אפילו על י' מצעות והאי דאסור מן התורה הוא דווקא כדרך מלבוש או במתכוין להתחמם אבל לנושאים על כתפיהם למוכרם ואינן מתכונים להתחמם בהם מותר אך שהצנועין גם בזה מקפידים: ראו א"כ דהאי משנה דמוכרי כסות משתמע לתרי אנפין למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה דמזה הטעם בא הפלוגתא בין הפוסקים לענין דינא והרב בעל הטורים ואביו וסמ"ג פסקו להתיר בכל גוונא כאשר ימצא המעיין והרב בית יוסף הביא מ"ש הטור וראייתו וכתב שפליג אמתניתין דמוכרי כסות עיין שם: עוד כתב הרב ב"י שהרמב"ם סובר דהאי משנה דלא ילבש וכו' ואפילו לגנוב את המכס דאם לבש לוקה ונראה שטעמו הוא לפי שסובר דההיא דלא ילבש וכו' ליכא מאן דפליג בה ואפילו ר"ש דאמר דבר שאינו מתכוין מותר מודה בהא דאסור דכיון שהוא לובש ממש הכלאים הרי עובר על לא תלבש ובין מתכוין בין שאינו מתכוין לוקה אבל מוכרי כסות ותופרי בגדים שאינן מלבישים ממש הכלאים אלא מעלים שלא כדרך מלבוש מותר בלא כונה להתחמ' בהם וכו' ע"כ תמצית דבריו ז"ל:
ועיין בכ"מ שכתב כל הנ"ל ועוד כתב ז"ל דאף על גב דבפ' הגוזל בתרא קאמר אהאי מתניתין דלא ילבש אדם כלאים אפילו ע"ג וכו' מתניתין דלא כר"ע דתניא אסור להעביר את המכס רש"א משום ר"ע מותר וכו' בשלמא לענין כלאים בהא פליגי מר סבם דבר שאינו מתכוין מותר ומ"ס אסור אלא להעביר את המכס מי שרי יש לדחות ולומר דסבר רבינו דלא בעא הגמרא לנחותי לחלק כמו שחילקתי בין דרך לבישה לשלא ד"ל ונקט דרך קצרה לומר דבשאינן מתכוין פליגי ואף על גב דלקושטא דמילתא לאו בהכי פליגי לא חש מאחר דלא אתא אלא לאקשויי דלהבריח את המכס מי שרי ושפיר דמי לידחק בהך שלא להוציא סתם מתניתין מהלכה עכ"ד:
והנה מהא משמע שמהרי"קא ז"ל סובר כדעת הרמב"ם ז"ל דבדרך לבישה אסור בכל ענין שיהיה ובדרך העלאה מותר לסוחרים ולאומנים בבגדי כלאים ויש סיוע לפירושו על האי מ' דמוכרי כסות מן המשנה הסמוך לה דתופרי כסות תופרים כדרכן והנה גם הצנועים היו תופרים בארץ והנה פירושא דדא כפירושא דדא שכמו שהחייטים אין דרכם וגם אינן צרכים בעת התפירה ללבוש אותם בגדים אלא להעלות אותם על ברכיהם כך מוכרי כסות אינן צריכין בעת הליכתם בשוק ללבוש הבגדים שהם מוכרים אלא אדרבא דרכם הוא לישא הבגד על כתפיהם והקונה מהם הוא הלובש אותו לכונו למדת גופו:
עוד יש לקיים דעת הר"מ בפירוש המשנה הנ"ל מדלא השיג עליו הראב"ד ז"ל בחיבור לומר דהמחבר הזה מזכה שטרא לבי תרי מדפסק כהני סתמי דפליגי אהדדי ומידלא השיגו משמע דסבר כוותיה דהני סתמי לא פלגי אלא דמתניתין דלברוח את המכס אסר להם הלבישה ומתני' דמוכרי כסות התיר להם ההעלאה:
וראיתי כתוב בשם הט"ז ז"ל שאחר שכתב מה שפי' הרב בית יוסף לדעת הרמב"ם כתב הוא ז"ל ולא הבנתי החילוק הזה דהא מן התורה אסור אפילו במקצת לבישה דהיינו אפילו שכרך על ידו חבלים להנהיג הבהמות דאסור אם קשרן כולם ולמה יהיה חמור בזה שיהיה לוקה ד"ת בלובשו לגנוב המכס כדמפרש הרמב"ם ז"ל מהך דהא יש לבישה במקצת הגוף עכ"ל ונ"ל לחלק לדעתו דשאני כשלובש בדרך לבישה לגנוב את המכס דממילא הוא, נהנה ומתחמם בלבושו ולפיכך כתב שלוקה על לבישתו דהא איסור בלבישת כלאים אינו אלא בבגדיה שמחממים כגון כתונת מצנפת ומכנסים וכו' וכיוצא באלו אבל צלצלים קטנים לצרור בהם מעות וכיוצא שאין מחממים הרי אלו מותרים אבל כריכת חבלים על ידו אינו דרך מלבוש אלא להנהיג בהם הבהמות ולפי שסוף סוף הוא מתחמם קצת אסור לעשות כן אבל אינו לוקה כיון שאינו דרך לבישה:
אך ראו מה שהרב הנ"ל עוד כתב בסוף דבריו כמו שראיתי כתוב בשמו שכתב דלדעת הרמב"ם לבישת כלאים לגנוב את המכס יש לו הנאה מן הלבישה מה שאין כן במוכרי כסות דאין לו הנאה דאי אפשר לעשות בדרך אחר דאין הלבישה הכרחית לו וכיון שאינו מכוין להנאתו מותר עכ"ל:
והנה נראה מכאן שדעתו שיסבור הרמב"ם שאפילו בדרך לבישה מותר כל היכא דאינו מתכוין להנאתו דאינו מוכרח לו הלבישה א"כ כל היכא דמוכרח לו הלבישה כגון להעביר המכס מעליו אסור דהוי כמו בינה חמה דאסור ליקח אותה בבגד כלאים שכיון שהוא ניצול מליכוות בחום הביצה חשיבנא הנאה במניעת החום אבל במוכרי כסות שאין המכירה תלויה בזה דאפשר למעבד כצנועים מותר אבל זה אינו דעת הרב בית יוסף בדברי הרמב"ם ז"ל אלא שדוקא לנושאם על כתפיהם לילך לשוק למוכרם הוא דמותר וכל שהוא דרך לבישה אסור: גם בעל הלבוש מצאתי כתוב ז"ל בדין לא ילבוש וכו' שיצא שכרו בהפסדו שהרי מ"ט עובר על לאו דלא תלבוש ואף על גב שאינו מתכוין ללבישה רק להעביר המכס וק"ל בכל האיסורין דבר שאינו מתכוין מותר שאני הכא שהכל רואים בעיניהם שהוא עובר על כסותו על לאו דלא תלבש לפיכך חייב אפילו בלא מתכוין ועוד דלא תלבש לבישה כל דהו משמע עד כאן:
עוד כתב אבל מוכרי כסות שמעלין עליהם וכו' וכו' מוכרין כדרכן ובלבד וכו' שזהו דבר שאינו מתכוין וגם אינו עובר על הלאו בהדיא שהרי אינו לובשו דרך מלבוש לפיכך התירו להם אבל ללבוש אותן המוכרין דרך מלבוש כדי להראות מדתו אסור אף על גב שאינו מתכוין מ"מ הא עובר על הלאו בהדיא מה שאין הן בהעלאה למוכרו או על ידי תפירה ומ"מ הצנועין היו מפשילין במקל וכו' עד כאן לשונו:
ויצא לנו ברור עכשיו שני דברים ראשונה שהרב הנ"ל עושה הפרש בין לבישה להעלאה אף שכולם לאווין הן ועוד שנית דהוא מסכים עם מה שפירש הרב ב"י לדעת הרמב"ם ז"ל ועם מה שהוא ז"ל פסק בשולחנו:
הכלל העולה מן הנ"ל לדעת הרמב"ם והרב בית יוסף בפירושו על הטור וגם במה שפסק בשולחנו גם כפי לשון ראשון של הע"ז וגם כפי סברת הלבוש ז"ל הנה היטב חרה לו החכם של נ"ד דהנה אסור לאותן המשרתים ללבוש אאזורים של שעטנז אף שכוונתם אינם להתחמם בהם עם שלצורך פרנסתם הם עושים מ"מ בודאי שחייבים מלקות אם היה בהם התראה ועדים לפי דעת הרמב"ם ז"ל:
איברא דעוד השמש במרומים ועת רצון היא לבקש מנוח להני יהודים האומללים לכן נדבר עוד בעיני' הנ"ל ואומר דהנה כבר כתבנו לעיל שלסברת הר"ש והרב עובדיה אין קפידא במאי דסתרי הני משניות ההדדי ולדעתם שרי להני מוכרי כסות ללבוש הכלאים לעת המכירה ובפרט הרב עובדיה שהפליג לכתוב שכן הלכתה: והא לכם מה שכתב רש"י ז"ל במ"מ דף מ"ו מוכרין כדרכן. כסות של כלאים לובשן בשוק כדי להראותן למוכרו דלא אסרה תורה אלא לבישה שהיא להתחמם כדרך כל הלובשה והעלאה דומיא דלבישה נמי דמתהני בה עכ"ד: גם בפרק הגוזל בתרא כתבו התוס' על דיבור המתחיל ומר סבר דבר שאינו מכוין מותר. ושרי אפילו ללבוש והא נמי דתניא מוכרי וכו' ומוקי בבמה מדליקין ושם כר"ש דשרי דבר שאינו מתכוין התם נמי שרי אף ללבוש ולא שישאם על כתיפיו: ובדף מ"ט שם כתבו ז"ל על דיבור המתחיל ובלבד וכו' ובענין דלא הוי פסיק רשיה כגון שהוא לבוש מלבושים אחרים להגן עליו מפני החמה ומפני הצינה עכ"ל: ואעתיק עוד לשון כפטיש יפוצץ סלע מצאתי כתוב בספר הרב ים של שלמה במ' קמא דף קי"ט אות י"ז מספרו הנ"ל ז"ל והרמב"ם פסק במתניתין דאסור ללבוש אפילו לגנוב את המכס והיינו טעמא דסבר דרך לבישה אסור לעולם והא דתנן בפרק ב"מ מוכרי כסות וכו' ומוקי לה התם כר"ש וכו' ואנו ק"ל כוותיה מפרש הוא ז"ל דדוקא לישא על כתפו ואם כן לפירושו דבר שאין מתכוין דהתם בפ' ב"מ לא יהא דומה לדבר שאינו מתכוין דהכא דפליגי ביה תנאי ע"כ נראה כפי' התוספות דהתם נמי גבי מוכרי כסות דמוקמינן כר"ש איירי אפילו בלבישה כעין דהכא וא"כ לפי זה ליתא מתניתין דהא אנו ק"ל כר"ש וכו ואף בלבישה מותר וכן פסק האשרי להדיא דמותר להלביש כדי לגנוב את המכס במוכס שאין לו קצבה וכו' עוד כתב בשם התוספות בפרק ב"מ מה שנ"ל ובלבד שלא יהיה פסיק רשיה כגון שהוא לבוש וכו' ואף שהרא"ש והטור לא הזכירו זה אפשר דפשיטא להו דבלאו הכי אסור גם דברי התוספות היא בהג"ה מהרי"ח וראוי לסמוך עליו עכ"ל עיין עליו: גם מי שיעיין בס' מ"ש של הרב קלעי בסימן ע"ג ימצא מתוך פלפולו לענין שלו שהוא סובר דלהבריח את המכס מותר ללבוש בגד כלאים:
וריא"ז ז"ל כתב בפרק י"ט דמותר ללבוש בגד כלאים כדי להעביר את המכס וכגון שהיה לבוש בגדים יפים ממנו שיתחמם בהם ומתכבד בהם שכל דבר שאינו מתכוין מותר כמבואר בפרק הגוזל בתרא עוד כתב הרב הנ"ל שנ"ל בעיניו שמותר לו לאדם ללבוש בגד כלאים כשהוא רוצה לקנותו וצריך לבודקו ולכסותו על גופו שהרי אינו מתכוין ליהנות בו לפי שעה וכו' עיין עליו באות ה' דף רפ"ה: גם מהר"י קולון בשורש פ"ח כתב לענין שלו אם מותר לשנות לבוש ישראל ולשים עליו לבוש כמנהג הגוים להבריח מן המכס בתוך תשבותו כתב זה הלשון עוד נלע"ד להביא ראייה להתיר מדתניא בברייתא ומייתי לה בפרק הגוזל בתרא גבי בגד של כלאים אסור להבריח וכו' וראיתי בהגהת סמ"ק אחד ויש מפרשין דמאן דשרי הבריח בו דהיינו להראות בו שאינו יהודי וכגון במכס שאינו מוטל אלא ליהודים ועל זה נחלק החולק ואם דבכ"הג אסור מידי דהוה אשינוי ערקת' דמסאנא דשילהי פ' ב' ס' ומ' ומדברי המתיר תלמוד ק"ו לנ"ד שאנו עומדים עליו דהשתא אפילו במקום שנראה ככופר ח"ו בלבושו בגדים האסורים לישראל ד"ה אפילו הכי מותר היכא שאינו מתכוין ללובשו ואין בה' משום איסור כלאים ואע"ג דלובש בגדים האסורים בישראל מ"מ במקום הפסד ממון לא גזרו כגון להבריח בו את המכס ואע"ג דפשיטא דלא מיירי במקום סכנה כלל מדפריך עליה והא אמר שמואל דד"ד אפילו הכי מותר משום רווח ממון למ"ד דבר שאין מתכוין מותר כדאיתא הת' כ"ש וכ"ש הכא שיש להתיר לבישת הקאפא במקום ריוח ממון שהרי א"כ משום חשש איסור לא דאורייתא ולא דרבנן ולא שייך למימר כאן דנר' ככופר ח"ו כדשייך התם לגבי כלאים ופשיטא דע"כ לא קמפליגי ת"ק ור"ע דמר אסר משום איסור כלאים עצמו ומר שרי דסבר דבר שאין מתכוין מותר אבל אי לא הוה ביה משום איסור כלאים עצמו אע"ג דהוה שייך ביה משום מראית העין דנר' ככופר ח"ו אפילו הכי שרי כדמשמע שם בהדיא כדקאמר בשלמא לענין כלאים בהא פליגי דמר סבר וכו' ומר סבר וכו' עכ"ל שם:
עכשיו רבותי ראו שהן עוד היום גדול כחן של הני רבנים הקדושים הל"ל כל דבריהם כל אחד במקומם שאינן מסכימים לסברת הרמב"ם עם השנים המסכימים עמו הלא הם הרב ב"י ובעל הלבוש ז"ל הילכך כיון שכל הנזכרים מלבדם הם מתירים לבישת הכלאים אפילו ההוא שנאסר מן התורה דהא אין אחד מן המתירים הנ"ל פירש אלא סתם דיברו בו והתירו אף שהפסידה לא יהיה גדולה כי אם ממעות הנותן על המכס אשר משם באו להתיר למוכרי בגדי כלאים בשביל חיות נפשם ללבוש אותן הבגדים לפי שאינן מתכוונים להתחמם בהם גם אני סובר להתיר להם בנ"ד זאת ההלבשה שעושה להם הרב האומן ובפרט שהם היו יודעים איסור השעטנז שכך מראה דברי התנצולתם הנ"ל ואז בודאי שהם נזהרים שלא להתנאות בלבישתם וגם שהם מוכרכים להיות שם ודווקא תחת זה האומן כמו שכתוב בדברי השאלה גם שאין לובשין אותן בעצמם כי אם האדון שלהם וכנ"ל ואף שנאמר שבעת הלבישה מסיעין לרב האומן עם הכנת גופם הנה מסייע אין בו ממש ואפילו דלימא דהיינו דווקא אם המלאכה נעשת בלא אותו סייוע אבל בלאו הכי נאמר שלמסייע יש בו ממש הנה בנ"ד האומן אינו צריך לתנועת המשרת אלא לגופו הוא דצריך ובלי שום תנועה כדי לכוין יפה מדת הפרחים כל אחת במקומה ואף אם לפעמים יהיה צריך לתנועתו כיון שמתנועיע בע"כ בודאי שאינו מתכוין להנאתו באותה התנועה הילכך זה אינו מעלה לאסור נ"ד ובפרט כאן שהאיסור נעשה להם בעל כרחם זה הוא מה שהיום עולה מצודתי במה שחקרתי בזה הענין וה' יצילנו משגיאות אכי"ר:
כל הנ"ל כתבתי להלכה אך לא למעשה כי אם בהסכמת מורי הרב נר"ו כי לו נאה להורות:
זאת התשובה ראוייה היתה להיות גמורה ראש חדש ניסן שעבר וגמרתי אותה היום ל' למספר בני ישראל:
בשנת אמרתי אתה מחסי חלקי לפ"ק
כה דברי הצעיר יוסף ן כמוהר"ר משה אלואריס זצ"ל
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ וצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס