שאלה כט יעקב היה הולך מצרימה על עסקיו ועל דבריו. ויאמר לו שמעון אוהבו הילך פקדון זה והוליכהו עמך ותנהו ללוי במצרים. ויהי כמשיב הניחהו שם בתיבתי. ויקח שמעון את הפקדון וישימהו בפניו בתיבת יעקב כאשר צוהו. ולא עברו ימים וילך לו. ויהי כבא יעקב מצרימה וישאלהו לוי איה הפקדון אשר נתן לך אחי. ויבא הביתה ויחפש באמתחתו ולא מצא את הפקדון ויאמר אליו נאבד ממני ובקשתיהו ולא מצאתיהו ולא דבר לו לוי מאומה מטוב ועד רע. אך את זה השיב לשמעון על דב' הפקדון כי לא קבל מאומה. ובמלאת הימים פנה יעקב מכל עסקיו וילך וישב אל מקומו ולארצו אל הארץ כשהיה. ובראות שמעון כי הוא בא. לשאו"ל הגיע מה נעשה בפקדוני אשר מסרתי לך לתתו ללוי במצרים. ויען ויאמר האמת שבהיותי בספינה ראיתיו בתיבתי האמנם כצאתי אל העיר לא ראיתיו עוד. ואז טען שמעון אולי נתייאשת ממנו ולא השגחת עליו ודין גרמא כי נאבד או נגנב. ועתה השבעה לי של פשעת בפקדוני בענין זה והפטר ואם לאו הבה פקדוני. ויעקב טוען לא אשבע כי אינני שומר שהרי לא מסרת בידי כלום. ועל דבר זה רבתה הקטטה ביניהם ועלו ובאו אל בית דינו של ש"ם לידע ולהשכיל מוצא דבר יורינו המורה מה דינם ויבא שכ"מה:
תשובה תנן בב"ח (דף פ' ע"ב) שמור לי ואמר לו הנח לפני שומר חנם ע"כ במשנה. ובגמרא שם (דף פא' ע"ב) אמר רב הונא אמר לו הנח לפניך אינו לא שומר חנם ולא זמר שכר. איבעיא להו הנח סתמא מאי ת"ש שמור לי ואחר לו הנח לפני שומר חנם הא סתמא ולא כלום. אדרבה מדאמר רב הונא הנח לפניך הוא דאינו לא שומר חנם ולא שומר שכר הא סתמא שומר חנם הוי. אלא מהא ליכא למשמע מינה ע"כ בגמרא. ופירש רש"י הנח לפניך אינו לא שומר חנם כו'. כיון דאמר ליה לפניך תיב ונטר לך קאמר ליה עכ"ל:
הנה למדנו מזאת הסוגיא שאין צריך השומר שיקבל בידו מיד המפקיד אותו דבר שרוצה להפקיד אצלו אלא כיון שקבל עליו לשחור או אפילו לא קבל עליו בפירוש אלא שאמר לו הנח לפני נעשה שומר עליו דכיון דאמר ליה לפני הוה ליה כאילו אמר ליה ואנו אשמור. אבל אם אמר לו הנח לפניך אפילו שומר חנם לא הוי דכיון דאמר ליה לפניך הוה ליה כאילו אמר ליה ואתה תשמור וכשאמר לו הנח סתמא כיון דאיבעיא להו ולא איפשיטא עבדינן לקולא ופטור דהמוציא מחבירו עליו הראייה. וכן פסקו הרי"ף והר"אש ז"ל ע"ש:
גם הרמ"בם ז"ל כתב כן בהלכות שכירות פרק שני (הלכה ח') וז"ל כדרך שתקנו חכמי משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים. האומר לחבירו שמור לי ואחר לו הנח לפני הרי זה שומר חנם. אמר לו הנח לפניך או הנח סתם. או שאמר לו הרי הבית לפניך אינו לא שומר חנם ולא שומר שכר ואינו חייב שבועה כלל. אבל מחרים על מי שלקח הפקדון שלו ולא יחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה ע"כ. וכתב הרב המגיד על מה שכתב הרמ"בם ז"ל הרי הבית לפניך וז"ל ודין הרי הבית לפניך בהזהב ע"כ. והיינו בב"מ (דף מט' ע"א וע"ב) בההוא עובדא דשומשמי דאמר ליה רבינא לההוא גברא הא ביתא קמך ואיגנוב אחא לקמיה דרבא א"ל כל הא ביתא קמך לא מיבעיא שומר שכר לא הוי אלא אפילו שומר חנם נמי לא הוי יעו"ש:
וכן פסק הטור בסי' רצ"א מטור חושן משפט (ס' ב') וז"ל שוחר חנם הוא שהפקידו אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והוא מקבל עליו לשומרו או אפילו אינו מקבל עליו לשומרו אלא אמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אחר לו הנח לפניך או הנח סתם אפילו שומר חנם לא הוי ואינו חיוב שבועה כלל וכתב הרמ"בם ז"ל אבל מחרים על מי שלקח פקדון שלו ואינו מחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה ע"כ. וכתב הרב"י וז"ל ש"ח הוא שהפקיד אצלו כסף וכו' והוא מקבל עליו לשחור או אפילו אינו מקבל עליו לשומרו אלא א"ל הנח לפני הוא ש"ח. משנה סוף פרק האומנים (דף פ') שמור לי ואמר לו הנח לפני ש"ח. ומ"ש אבל אם א"ל הנח לפניך או הנח סתמא אפילו ש"ח לא הוי וכו' שם (דף פא') אמר רב הונא א"ל הנח לפניך אינו לח שומר חנם ולא שומר שכר איבעיא להו הנח סתמא מאי ולא איפשיטא וכתבו הרי"ף והרא"ש ז"ל ולקולא עבדינן ופטור ע"כ. וכן פסק הרב הנ"ל בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל (ס' ב') וז"ל שומר חנם הוא שהפקיד אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והוא קבל עליו לשומרו ואפילו לא קבל בפירוש אלא שאמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אמר לו הנח לפניך או הנח סתם (או שאמר לו הרי הבית לפניך) אפילו שומר חנם לא הוי ואינו חייב שבועה כלל אבל מחרים על מי שלקח פקדון שלו ולא יחזירנו לבעליו עכ"ל:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתנו על הדבר אשר נשאלנו עליו והוא אם יעקב יוכל להפטר את עצמו מן השבוע' באמרו שכיון שלא מסר שמעון את הפקדון בידו להוליכו עמו וליתנו ללוי אלא שמעון נתנו בתיבתו לא נעשה שומר עליו ואינו מחוייב שבועה. או אם נאמר שכיון שאמר לשמעון הניחהו שם בתיבתי ושמעון הניחו בפניו בתיבתו כאשר צוהו נעשה שומר עליו ויהא חייב שבועה כדין שומר חנם ואם אינו רוצה לישבע יהא חייב לשלם הפקדון כמו שטוען שמעון. לזה נשיב ונאמר שכיון שאמר יעקב לשמעון הניחהו שם בתיבתי אף על פי שלא קבלו מיד שמעון אלא שמעון נתנו בתיבתו נעשה שומר עליו והרי זה דומה למה שאמרה המשנה הנח לפני הוי שומר חנם דדוקא כשאמר לו הנח לפניך או הנח סתם הוא דאינו לא שומר חנם ולא שומר שכר אבל בהנח לפני הוי שומר חנם כמו שהוכחנו מהסוגיא ומכל הפוסקים ז"ל ואם כן גם בנ"ד שאמר הניחהו שם בתיבתי נעשה שומר עליו דמה לי הנח לפני ומה לי הניחהו שם בתיבתי. ואל יקשה עלינו מה שאמרו בפרק הזהב במעשה דרבינא גבי הא ביתא קמך דאינו לא שומר חנם ולא שומר שכר ואם כן בנ"ד נמי שאמר יעקב הניחהו שם בתיבתי נימא דדמיא להא ביתא קמך ולא נעשה שומר עליו. לפי שיש הפרש גדול בין אותו מעשה לנ"ד דהתם גבי הא ביתא קמך כיון דאותם המעות היו נשארים במקום המשתמר לא קבל רבינא שמירתם עלי אבל בנ"ד שנתרצה יעקב להוליך עמו הפקדון למצרים וליתנו ללוי ואחר לשמעון הניחהו שם בתיבתי ודאי שקבל עליו לשמור כדין שומר חנם שאם לא ישמרנו כראוי שמא יאבד והילכך נ"ל דדבר פשוט הוא דשומר חנם הוי וחייב לישבע שלא פשע כדין שומר חנם כדי לפטור את עצמו מן התשלומין:
ומצאנו ראייה לדברינו בתשובות הרא"ש ז"ל (כלל צד' סי' ב' וד') וז"ל (בסי' ב') ששאלת. ראובן הלך ליריד אמר לו שמעון הולך עמך אלו המנעלים א"ל הניחם כאן על החמור וכן עשה ונאבדו בדרך בענין שהיו מונחים על החמור בלא קשירה והלך לו מן הצד להסך את רגליו והניח החמור על אם הדרך. הא דאמרינן הא ביתא קמך שאינו אפילו שומר חנם וכן הנח לפניך ומיבעיא בהנח סתם זהו בבית הנפקד שהוא מקום המשתמר אבל ראובן שנתרצה להוליך המנעלים ואחר לשמעון להניחם על החמור פשיטא שקבל עליו שמירה כדין שומר חנם שאם לא ישמרם בדרך ודאי יהיו אבודים בדרך הילכך דבר פשוט הוא דש"ח הוי ופשע בשמירתו במה שהניחו על החמור בלא קשירה והפליג מהם עכ"ל. ובסי' ד' כתב הרב הנ"ל וז"ל עוד ילמדנו ראובן הלך לצפורי ובקש ממנו לוי להוליך עמו חפץ פלוני לשים על חמורו. כאשר בא שאל לו לוי א החפץ אמר שאבד ופטרו הדיין בשבועה ובעוד שהיו יושבים ודנין קראו לי אמר הדיין כך וכך אירע פטרתיו בשבועת שומרים אמרתי נשאל את פיו היאך אבדו אולי פשע בה שאלוהו ואחר שהיה מונח על החמור בלא קשירה והלך מן הצד להסך את רגליו והניח החמור טל אם הדרך אמרתי הרי פשע בשמירתו אמר הדיין והלא כבר נשבע שלא פשע עניתיו לא היה סבור לפשוע בזה. שוב שאלוהו עד שנודע שלא קבלו בידו אלא כשבקשו לו להוליכו עמו אמר לו ראובן בלשון לעז מטילו אקה כלומר הניחו בכאן טל החמור ועשה כן אמר הדיין כבר הוא פטור לכ"ע דהיינו הא ביתא קמך עניתיו מה ענין הא ביתא קמך לכאן הא אמרינן בגמרא הנח לפני ש"ח הנח לפניך אף שומר חנם אינו והנח סתם אע"ג דאיבעיא ולא איפשיטא ואזלינן לקולא מכל מקום מה לי הנח לפני מה לי הנח כאן ואף כי יראה דבענין זה אפילו הנח סתם הוי שומר חנם והודיעני הדין עם מי ושלום בנך יחיאל:
תשובה הא דאמרינן הא ביתא קמך שאינו אפילו שומר חנם וכן הנח לפניך ומיבעיא ליה בהנח סתם זהו בבית הנפקד שהוא מקום המשתמר אבל ראובן שנתרצה להוליך החפץ עמו ואמר ללוי הניחם על החמור פשיטא שקבל עליו שמירה כדין ש"ח דאם לא ישמרנו בדרך ודאי הוה אבוד בדרך הילכך דבר פשוט הוא דשומר חנם הוי ופשע בשמירתו בזה במה שהניחו על החמור בלא קשירה והפליג ממנו עכ"ל:
הרי בהדיא שפסק הרא"ש ז"ל בשתי תשובות אלו שנראה שדומות ממש לנ"ד שמה שאמר לו בלשון לעז מטילו אקה שר"ל הניחו בכאן דדבר פשוט הוא שקבל עליו שמירה כדין שומר חנם ולא דמיא להא ביתא קמך מן הטעם שכתבנו ואף על פי שלא קבל החפץ מיד המפקיד כמו שנתברר אחר ששאלוהו וכחו שכתוב בשאלה בסי' ד' אפילו הכי לא פטרו מלהיות עליו שומר חנם. ואם כן נראה דבר פשוט דה"ה בנ"ד נמי מה שאמר יעקב לשמעון הניחהו שם בתיבתו דלא דמיא להא ביתא קמך אלא הוי כמו הנח לפני וחייב שבועה כדין שומר חנם וכמו שכתבנו. ואע"ג דהרב הנ"ל לא פטרו בשבועה אלא חייבו לשלם. היינו משום שנודע בבירור שפשע בשמירתו במה שהניח החמור שהיה עליו החפץ בלא קשירה על אם הדרך והלך להסך את רגליו כמו שכתוב שם בשאלה שהוא עצמו השיב כן כששאלוהו היאך אבדו. אבל בנ"ד שאין אנו יודעים כלל אם פשט בשמירתו או לא פשע כי לא פורש מכל זה כלום בשאלה ודאי דאינו חייב לשלם מן הספק דהמע"ה אבל מכל מקום חייב שבועה כדין שומר חנם כדי לפטור את עצמו מלשלם ואין טענת יעקב הכתובה בשאלה טענה מעליא במה שאמר שכיון ששמעון לא מסרו בידו שלא נעשה שומר עליו כדי להפטר מן השבועה וכמו שכתבנו:
אמנם עדיין יש לטעון בעד יעקב טענה מעליא וחזקה כדי לפוטרו מן השבועה איננה כתובה בשאלה והיא שיש מחלוקת בין הרמ"בם והרא"ש ז"ל והנמשכים אחריה' בענין השומרים אם צריך לעשות משיכה באותו דבר הנפקד אבלם בין לענין חזרה ר"ל שיוכל כל אחד לחזור בו עד שעת משיכה ובין לענין להתחייב כל אחד בדינו ר"ל שומר חנם בפשיעה ושומר שכר והשוכר בגניבה ואבידה ושואל אפילו באונסין. או אין צריך משיכה אלא לענין חזרה בלבד אבל לענין חיוב השומרים אין צריך משיכה אלא מיד כשקבלו עליהם לשמור ונסתלקו הבעלים ששמירתם נתחייבו השומרים כל אחד בדינו. שדעת הרמ"בם ז"ל והנמשכים אחריו שלא נתחייב השומר אלא משעת משיכה בין לענין חזרה ובין לענין להתחייב בתורת השומרים. ודעת הרא"ש ז"ל והנמשכים אחריו שאין צריך משיכה אלא לענין חזרה בלבד אבל לענין להתחייב בדין השומרים כיון שנסתלקו הבעלים משמירתם וקבלו השומרים לשמור נתחייבו כל אחד בדינו אף בלא משיכה ופלוגתייהו תליא בהאי מימרא דפרק השואל (דף צ"ט) ואיתא נמי בפרק מרובה (דף ע"ט) אמר ר' אלעזר כשם שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים דכפי דעת הרמ"בם ז"ל היא בין לענין חזרה ובין לענין חיוב השומרים שכן כתב הרב המגיד בפרק ב' מהלכות שכירות טל מה שכתב הרמ"בם שם שכבר כתבנו לשונו למעלת וז"ל כדרך שתקנו חכמים וכו' מימרא דר' אלעזר בהשואל ותניא כוותיה ופי' שאם היה משאיל חפץ לחבירו כיון שמשך השואל החפץ אין המשאיל יכול לחזור בו. וכן בנושא שכר. וכן שמתחייב השומר משעת משיכה ולא קודם עכ"ל:
עוד נראה ממה שכתב הרב המגיד שם בדין האומר לחבירו וכו' דהרא"בד והרש"בא ז"ל ס"ל כהרמ"בם ז"ל שהרי כתב וז"ל האומ' לחבירו משנה פרק השוכר את האומנין. וכתב הרש"בא ז"ל ואם תאחר ובמאי מיחייב והא אמרינן כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים. יראה לי דהניח לפניו בסימטא ובתוך ארבע אמותיו ואי נמי בבהמה וכשאמר לו הכישה במקל והיא תבוא וכדאמרינן לקמן בפ' השואל הכישה במקל והיא תבוא כיון שיצאה מרשות משאיל ומתה חייב. הרא"בד ז"ל עכ"ל. ופי' כל שכן אם היה זה ברשות השומר שמתחייב בכך ע"כ לשון הרב המגיד. גם הרב נ"י כתב בפ' האומנין דהרא"בד והרש"בא ז"ל ס"ל הכי ע"ש. גם בתשובות מיימון לספר משפטים סי' ס' נראה דמוהר"ם בר ברוך ס"ל הכי ע"ש:
אבל לפי דעת הרא"ש ז"ל האי מימרא לא איתמר' אלא לענין חזרה בלבד כמו שכתב הוא ז"ל בפרק השואל וז"ל ופליגא דר' אלעזר דא"ר אלעזר כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים דמשעה שמשך לא מצי למיהדר ביה אבל להתחייב באונסין אפילו קודם משיכה נמי דהא ש"ח בלא משיכה מיחייב בפשיעה כדאיתא לעיל בפרק האומנין דהנח לפני הוי ש"ח וה"ה ש"ש בגניבה ואבידה וכן שואל נמי אם א"ל הכישה במקל והיא תבוא ויצאה לר"ה במקום שאין משיכה קונה ויכול המשאיל לחזור בו דלא עדיף ממה שאם משך השואל שם ואפילו הכי נתחייב באונסיה וכן משמע לישנא דקאמר ופליגא דר' עזר משמע דפליגי ארב הונא דאיירי בחזרה עכ"ל:
גם ר"י סבירא ליה הכי בתוספות בפרק מרובה (דף ע"ט) בד"ה תקנו חשיכה בשומרים או לא. ובפרק השואל (דף צ"ט) בד"ה כך תקנו משיכה וכמו שכתב הטור (בח"מ סי' רצ"א) וז"ל והשומר הזה מיד כשמקבל עליו לשמור או שאמר הנח לפני ונסתלקו הבעלים משמירתם חייב עליו אם פשע אע"פי שלא משך. והרמ"בם כתב שאינו חיוב עד שימשוך ובמקום שמשיכה קונה. אבל ר"י כתב כסברא ראשונה וכן כתב אדוני אבי הר"אש ז"ל עכ"ל:
וקודם שנבוא לפרש מה שיש לטעון בעד יעקב דנ"ד כדי לפוטרו מן השבועה איכא למידק בדברי הרא"ש ז"ל דנראה דאיכא סתירה ממה שכתב בפרק השואל למה שכתב בפרק מרובה מדידיה לדידיה דבפרק השואל כתב דאין צריך משיכה בשומרים להתחייב כל אחד בדינו אלא לענין חזרה בלבד כמו שכבר כתבנו לשונו למעלה ובפרק מרובה כתב וז"ל איתמר נמי א"ר אלעזר כשם שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים ומשעת משיכה נתחייבו כל אחד כדינו ש"ח בפשיעה וש"ש בגניבה ואבידה ושואל באונסין וכן אין המשאיל והמשכיר יכולים לחזור בהם משעת משיכה ע"כ. הרי בהדיא דדוקא משעת משיכה נתחייבו כל אחד כדינו ולא קודם וזה נגד מה שכתב בפרק השואל. וכבר נתקשו על זה הרב בעל שלטי הגבורים והרב בעל ספר בני שמואל וכמו שכתב הרב בעל כנסת הגדולה בח"מ סי' רצ"א בהגהת הטור באות נ"א וז"ל ועל הרא"ש ז"ל יש לתמוה שהוא ז"ל בפרק השוכר את האומנין ובפרק השואל כתב כסברת ר"י ז"ל דלא בעינן חשיכה להתחייב באונסין ואילו בפ' מרובה על הא דגרסינן כשם שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים כתב משעת משיכה נתחייב כל אחד כדינו וכו' וכבר נתקשו בזה שלטי הגבורים פרק האומנין וספר בני שמואל. וספר בני שמואל הניח הדבר בצ"ע ושלטי הגבורים תירץ דה"ק דמשעת משיכה חייב באונסין וה"ה משעה שקבל עליו לשמור וזה דוחק גדול ויותר נ"ל דמה שאחר הרא"ש ז"ל ומשעת משיכה נתחייבו כל אחד בדינו לאו למימרא דקודם משיכה אינן מתחייבין אלא כיון שיוכל לחזור בו קודם משיכה עדיין לא מקרי חיוב דאיפשר שיחזור בו קודם אבידת החפץ אבל כיון שמשך עליה דידיה הדר ושוב אינו יכול לחזור בו וזהו דקאמר הרא"ש ז"ל משעת משיכה נתחייב כל אחד כדינו כלומר דשוב אין לו תקנה אפילו אם ירצה לחזור בו מה שאין כן קודם משיכה דאע"פי שמתחייב באונסין קודם משיכה אם רוצה לחזור בו חוזר עכ"ל. נמצא שבין כפי תירוץ בעל שלטי הגבורים ובין כפי תירוץ בעל כנסת הגדולה קמי דבריו של הרא"ש ז"ל בענין אחד דאין צריך משיכה לענין תורת השומרים להתחייב כל אחד כדינו אלא מכיון שהסכימו השומרים לשמור ונסתלקו הבעלים משמירה נתחייבו כל אחד כדינו וכמו שכתבנו:
נחזור לעניננו לטעון בעד יעקב טענה חזקה כדי לפוטרו מן השבועה והיא דכיון דדבר זה תלוי במחלוקת נימא דיוכל יעקב לטעון קים לי כהרמ"בם ז"ל והנמשכים אחריו דסבירא להו דאף לענין חיוב השומרים בעינן משיכה כדי להתחייב כל אחד כדינו וכיון שלא עשה משיכה כמובן מתוך דברי השאלה לא נעשה שומר על הפקדון שנתן שמעון בתיבתו אף על פי שצוהו להניחו שם דכיון שהוא מוחזק ושמעון בא להוציא ממנו הא קיימא לן המוציא מחבירו עליו הראייה וכיון ששמעון אינו יכיל להוציא ממנו גם אינו יכול להשביעו כיון שלא נעשה שומר על הפקדון לדעת הני רבוואתא:
ומצאנו סמוכות לחזק טענה זו שאמרנו ממה שכתוב בספר תומת ישרים. (בסי' י"א) וז"ל שאלת ממני לבאר לך מאי הוי טלה דמה שאחז"ל בפרק השואל (דף צ"ט) כשם שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים מפני שראית בו נדנוד ופקפוק ושלום:
דע והבן שנתחלפו הגדולים בפירוש מימרא זאת. ומפאת זה נתחלפו בפסקי דיניהם יש מהם שכתבו שלא הצריכו חכמים חשיכה אלא לענין חזרה ר"ל שלא יוכלו לחזור בהם אבל לענין להתחייב בתורת השומרים מיד שסלק הבטל שמירתו והסכים השומר לשמור אע"פי שלא משך נתחייב ככל דיני שומרים ר"ל ש"ח בפשיעה וש"ש והשוכר בגניבה ואבידה ושואל אפילו באונסין. ראיה לדבר שהרי אם אמר בעל הבית שמור לי דבר זה ואמר לו הנח לפני נהיה ש"ח כמו שיתבאר והוא הדין בשאר השומרים כל שנתרצו ביניהם ב"ה והשומר וסלק שמירתו בעל הבית נתחייב השומר לכל דיני ואפילו לא משך. וגדולה מזו השיב הרא"ש סי' צד' ז"ל ילמדנו ראובן הלך לכפורי וכו' עד והפליג ממנו עכ"ל: והגהתי עליו זהו לשטתו ז"ל דס"ל דאין משיכה בשומרים אלא לענין חזרה. אבל למפרשים אחרים שפי הא דקי"ל כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים בין לענין חזרה בין לענין תורת שומרים ומוקמינן לההיא דהנח לפני כשהוא ברשות השומר או בתוך ארבע אמותיו בסימטא אפילו נתרצה ראובן להוליך החפץ ואמר לו הנח על החמור לא הוי שומר וכו' ואנן בתראי דבתראי כיון דאיכא פלוגתא דרבוואתא ליכא לאפוקי ממונא ושלום: תם בן יחייא זלה"ה עכ"ל:
גם מהר"ש הלוי בח"מ סי' כ"ג כתב בתוך התשובה וז"ל אמנם נראה דיש טעם אחר וממנו נראה דכיון דראובן הוא מוחזק מנכסי שמעון יכול לעכבם אם שמעון מודה שהוא כתב לשלוחו של ראובן שימסרם ביד הגוי שלוחו והוא כי יש מחלוקת בין הרמ"בם ובין הרא"ש ור"י אם צריכים השומרים לעשות משיכה כדי להיות להם דין שומרים או אין צריכים משיכה כמו שכתב הטור ח"מ סי' רצ"א. והרמ"בן (צ"ל והרא"בד וכן כתוב בהרב המגיד ובנ"י ע"ש) והרש"בא ז"ל נראה דס"ל כהרמ"בם כמ"ש הרב המגיד ז"ל בשמם בפ' ב' מהל' שכירות בדין האומר לחבירו שמור לי ואמר לו הנח לפני וכו'. גם הרב כתב כן בפ' השוכר את האומנים בההיא פסקא דשמור לי ואחר לו הנח לפני וכו' יע"ש. גם בתשובות מיימון לספר משפטים סי' ס' נראה דרבינו מאיר ס"ל הכי והנה לפי דעת ר"י והרא"ש ניחא וכו' אבל לפי דעת הרמ"בם וכו' קשה לעני"ד וכו' וצריך עיון לע"ד וכו' לדעת הרמ"בם והסוברים דעתו. אבל לענין דינא כיון שהוא מחלוקת כבר כתב הרב הגדול מוהר"י ן' לב ז"ל בח"א כלל יז' סי' נ"ה על ראובן שבהיותו באנקונה וכו' שכיון שהשומר לא משך בכלים ובעל הכלים רוצה להוציא ממנו שיכול המוחזק שהוא השומר לומר קים לי כהרמ"בם דס"ל דאינו חייב השומר עד שימשוך במקום שמשיכה קונה גם מדברי הרב הגדול מהר"ל ן' חביב ז"ל סי' צ"ג דף קי"ז נראה כן יע"ש עכ"ל: הא קמן ממה שכתבו הני רבוואת' שיש טענ' חזקה לטעון בעד יעקב דנ"ד לפוטרו מן השבועה לדעת הרמ"בם והנמשכים אחריו דס"ל דאף לענין חיוב השומרים בעינן משיכה כדי להתחייב כל אחד כדינו וכיון שלא משך לא נעשה שומר על הפקדון כדי להיות מחויב ב שבעה וכמו שכתבנו:
אמנם אחר העיון רב וההשקפה הנכונה חקרנו וחפשנו עד מקום שידנו יד כהה מגעת ומצאנו שאין טענה זו טענה נכונה לטעון בעד יעקב כדי לפוטרו מן השבועה אפילו לדעת הרמ"בם והנמשכים אחריו וכדי לבאר שטענה זו שכתבנו להליץ בעד יעקב שהיא טענה גרועה צריך תחילה לחקור ולידע היכן מנינו מפורש בדברי הרמ"בם ז"ל שדעתו שאף לענין תורת השומרים ברוך משיכה והלא הוא ז"ל כתב בפרק שני מהלכות שכירות האומר לחבירו שמור לי ואמר לו הנח לפני הרי זה שומר חנם וזה הוא דין המשנה שכבר כתבנו למעלה ולא נזכר לא במשנה ולא בדבריו ז"ל משיכה כלל. ותרב לחם משנה בפרק הנזכר הוכיח כן מדקדוק לשונו שכתב תחילה כדרך שתקנו משיכה בלקוחות וכו' וסמך לו דין דהנח לפני לומר דאף לענין תורת השומרים צריך משיכה ע"ש. והרב בעל שלטי הגבורים בפרק האומנין כתב שבפירוש המשנה בפרק מרובה כתב כן ע"ש. וכן כתב הרב בעל בני שמואל בסי' רצא' ע"ש. והרב בטל הטורים הוסיף עוד וכתב שלדעת הרמ"בם ז"ל צריך שמשיכה זו תהיה במקום שמשיכה קונה כמו שכתבנו לשונו למעלה ואחריו נמשכו כמה פוסקי' שכתבו שדעת הרמ"בם כן אמנם לא ראינו בשום מקום שכתב ק רק מצאנו שכתב סתם כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו חשיכה בשומרים. וכבר נתקשה בזה הרב בעל שלטי הגבורים בפרק השוכר את האומנין בפסקא דשמור לי וכו' וז"ל ובאמת כי אף על פי שהטור ח"מ סי' רנ"א כתב בשם מיימון דאינו חייב עד שימשוך במקום שמשיכה קונה לא מצאתיהו למיימון בשום מקו' רק שכתב בסתם כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים עכ"ל. ואיכא נפקותא דדינא דאם נאמר כפי מה שכתב הטור שלדעת הרמ"בם המשיכה צריכה שתהיה במקום שמשיכה קונה אם כן כשעשה משיכה ברשו' הרבים אותה משיכה אינה מועלת כלום אלא צריך שתהיה לפחות בסימטא אלא שאין צריך שתהיה בתוך ארבע אמותיו ואם כפי מה שנראה מפשט לשון הרמ"בם ז"ל שאין צריך במקום שמשיכה קונה אם כן המשיכה מועלת בכל מקום ואפילו ברשות הרבים: עוד בריך לדקדק על מה שכתבנו והוא שאם דעת הרמ"בם ז"ל דבלא משיכה לא נתחייבו השומרים כל אחד כדינו אם כן תקשי ליה מתניתין דהנח לפני דנראה דבלא משיכה כלל הוי שומר חנם. ונראה דכל זה הרגישו הרא"בד והרש"בא ז"ל וכמו שכתב הרב המגיד בשמם דהא דהנח לפני היינו בתוך ארבע אמותיו בסימטא אי נמי בבהמה וכשאמר לו הכישה במקל והיא תבוא וכו' וכל שכן אם היה זה ברשות השומר שמתחייב בכך וכמו שכבר כתבנו לשונו למעלה:
נמצינו למדין שכפי זה יש חילוק לדעת הרמ"בם ז"ל והנמשכים אחריו דלאו בכל מקום אמרינן שצריך משיכה לדעת הני רבוואתא אלא דוקא בסימטא אע"פי שאינו בתוך ארבע אמותיו כפי דעת הטור שכתב כן לדעת הרמ"בם ז"ל או בר"ה כפי מה שנרא' מפשט לשונו אבל בתוך ארבע אמותיו בסימטא וכל שכן ברשות השומר אין צריך משיכה אלא מיד שנסתלק הבעל משמירה והסכים השומר לשמור נעשה שומר עליו בלא משיכה:
ראייה לדברינו שחילוק זה מוכרח לדעת הרמ"בם ז"ל שהרי הוא ז"ל כתב בפרק שביעי מהלכות נזקי ממון (הלכה ה') וז"ל נפל לבור וכו' ואם הכניס ברשות. בעל השור פטור ואם קבל עליו בעל הבית לשמור הרי הוא חייב בנזק השור שנפל לבור ע"כ. ואם דעתו ז"ל שבכל מקום ואפילו ברשות השומר צריך משיכה היאך כתב דאם קבל עליו בעל הבית לשמור הוי הוא חייב בנזק השור והרי לא משך אלא ודאי נלע"ד שצריך לומר דשאני התם שהבהמה היתה ברשות השומר ולפיכך חייב אף בלא משיכה וכמו שכתבנו:
וכל זה מצאנו מבואר בהרב בעל כנסת הגדולה בח"מ סי' רצ"א בהגהת הטור באות נ"א וז"ל ואולם דעת הרמ"בם ז"ל שאינו מתחייב עד שעת משיכה אע"פי שאינו מפורש בדבריו ז"ל כבר נתבאר בדברי הרב לחם משנה בפ' ב' משכירות מהיכן נראה כן מדבריו ובעל שלטי הגבורים וספר בני שמואל כתבו שכ"כ בפירוש המשניות בפרק מרובה אך קשה דבפרק ז' מהל' נ"מ סוף בבא ה' מוכח דאפילו בלא משיכה מתחייב וכבר כתב בעל שלטי הגבורים דהתם שאני שהבהמה ברשותו ולפי זה אפילו לדעת הרמ"בם ז"ל בשקבל עליו לשמור במקום שהוא רשותו הרי הוא כאילו משך עכ"ל:
למדנו מכל מה שכתבנו דאין שום טענה שנוכל לטעון בעבור יעקב דנ"ד כדי לפוטרו מן השבועה אפילו לדעת הרמ"בם ז"ל והנמשכים אחריו משום דמסתמא וגם כפי המובן מדברי השאלה תיבת יעקב היתה מונחת ברשותו כשהניח שמעון הפקדון בתוכ' וכיון שכן נראה ודאי שנעשה יעקב שומר על הפקדון אף על פי שלא משך לכ"ע דכיון שקבל עליו לשמור במקום שהוא רשותו הוה ליה כאילו משך. ואין לדקדק ממה שכתוב בתחילת השאלה יעקב היה הולך מצרימה דנראה דר"ל שכבר היה הולך בדרך ואם כן לא היה או ברשותו דאינו שהרי כתוב אחריו ולא עברו ימים וילך לו דנראה בבירור דעדיין לא היה הולך ואם כן צ"ל שמה שכתוב היה הולך ר"ל הוה רוצה לילך ולעולם עדיין היה ברשותו ונעש' שומר על הפקדון אף על פי שלא משך אליבא דכ"ע ואין לפוטרו בלא שבועה וכחו שכתבנו:
והראייה שהבאנו לטעון בעבור יעקב לפוטרו בלא שבועה ממ"ש בספר תומת ישרים בסי' י"א בסוף התשובה ואנן בתראי דבתראי כיון דאיכא פלוגתא דרבוואתא ליכא לאפוקי ממונא ע"כ. ואמרנו דנראה שדומה לנדון שלנו מכל מקום אחר העיון נראה דיש חילוק בין התם לנ"ד משום דהרב הנ"ל לא כתב כן אלא על דבר שיש בו מחלוק' כגון בנדון דידיה דאמר ראובן ללוי הנח אותו חפץ על החמור דכיון דהחמור לא היה ברשות ראובן כדי שנאמר שיקנה לו רשותו בלא משיכה לא נעשה שומר עניו לדעת קצת מפרשים ז"ל. וכל זה נראה מבואר בדבריו שהרי כתב וז"ל זהו לשיטתו וכו' אבל למפרשים אחרים שפירשו הא דקי"ל כדרך שתקנו משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים בין לענין חזרה בין לענין תורת שומרים ומוקמינן לההיא דהנח לפני כשהוא ברשות השומר או בתוך ארבע אמותיו בסימטא אפילו נתרצה ראובן להוליך החפץ ואמר הנח על החמור לא הוי שומר ע"כ. דר"ל דהא דהנח לפני דהוי שומר חנם לדעת אותם מפרשים אע"פי שלא משך היינו דוקא כשהוא ברשו' השומ' או בתוך ארבע אמותיו בסימט' דהוי כרשותו והרי הוא כאילו משך אבל בנדון הרא"ש ז"ל דאמר לו הנח על החמור כיון דאינו ברשותו אפילו נתרצה ראובן להוליך החפץ עמו לא הוי שומר לדעת אותם מפרשים ז"ל כיון שלא משך ועל זה כתב הרב בעל ת"י בסוף דבריו דכיון דאיכא פלוגתא דרבוותא ליכא לאפוקי ממונא אבל בנ"ד שכבר כתבנו דנראה שתיבת יעקב היתה מונחת ברשותו כשאמר לו הניחהו שם בתיבתי נלע"ד דאף הרב הנ"ל יודה דנעש' שומ' עליו אף בלא משיכ' אפילו לדעת אותם מפרשי' ז"ל וכיון שכן אין לנו לפוטרו בלא שבועה:
הראייה שהבאנו ממ"ש מהר"ש הלוי ז"ל שיוכל המוחזק לומר קים לי כאותם שסוברים דלא נעשה שומר עד שימשוך אינה ראייה נמי לנ"ד לטעון בעד יעקב לפוטרו בלא שבועה משום הרב הנ"ל דלא נעשה שומר עד שימשוך לדעת הני רבוואתא דסבירא להו הכי. אינו אלא כשהוא במקום שצריך משיכה אבל במקום שאינו צריך משיכה כגון בתוך ארבע אמותיו בסימטא וכל שכן ברשות השומר אפילו לדעת הרמ"בם וסיעתו נעשה שומר מיד שהסכים לשמור להתחייב בדינו אף בלא משיכה וזה מפורש בדברי הרב הנ"ל שכתב שם וז"ל ולענ"ד אני מספק וכו' למה לא יהיה חשוב קבלתו של גוי כאילו נתנוהו בתוך ארבע אמותיו בסימטא דלדעת הרמ"בם מהני כאילו משך ע"כ. ואם כן בנ"ד שתיבת יעקב היתה מונחת ברשותו כשאמר לו הניחהו שם בתיבתי כמו שכבר כתבנו נראה לע"ד דיודה הרב הנ"ל דלא יוכל לטעון קים לי כהרמ"בם וסיעתו כיון דנעשה שומר על הפקדון אליבא דכ"ע אע"פי שלא משך ואם כן אין לנו לפוטרו בלא שבועה וכמו שכתבנו:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתנו בכל מה שכתבנו עד הנה ולא נתקררה דעתנו במה שגזרנו אומ' דאין לפטור חת יעקב דנ"ד מן השבוע' לדעת כ"ע מן הטעמים שזכרנו לפי שמצאנו דעת שלישי שסובר דכא מהני משיכה בשומרים בין לענין חזרה ובין לענין חיוב השומרים אלא גבי שוכר ושואל אבל גבי שומר חנם ושומר שכר אפילו חשיכה לא מהני כמו שכתב הרב בעל תומת ישרים בסי' י"א בשם יש מי שכתב וז"ל ומשיכה זו שמושך השומר להתחייב בתורת השומרים ושלא יוכל לחזור מי שכתב שזהו בשואל ושוכר לבד שה משתמשים בגופו של כלי ושכירות ושאלה הם כמכירה ליומא ודין הוא שתקנה להם משיכתם כיון שהם זוכים בגופו של דבר. אבל שומר שכר ושומר חנם שאין להם זכיה בגופו של כלי אין משיכה מועלת בהם שהיאך יתחייב בעל הבית בשכרו של שומר מפני משיכתו של שומר שמשך את הכלי אלא אם נאמר ששומר שכר הוא כפועל של בעל הבית וכשהוא מושך את הכלי שהוא נעשה שומר עליו הרי הוא כתחילת מלאכה. וכשם שהפועל זוכה בשכרו משעה שהוא מתחיל במלאכה ושוב אין בעל הבית יכול לחזור בו כך שוחר שכר זוכה בשכרו משטה שמשך ואנן בתראי וכו' עכ"ל. הרי מבואר שכפי ההיא סברא שכתב הרב הנ"ל שנוכל עדיין לטעון בעד יעקב דנ"ד כדי לפוטרו מן השבועה שאע"פי שנחשוב מה שאמר הניחהו שם בתיבתי דהוי כמו שמשך כיון שהוא ברשותו כמו שכבר כתבנו אפילו הכי נימא דיוכל לומר קים לי כההיא סברא דסבירא ליה דבשומר חנם ובשומר שכר אפילו משיכה אינה מועלת ואם כן כיון דלההיא סברא לא נעשה שומר על הפקדון אין לנו לחיובו שבועה מספק וכמו שכתב הרב הנ"ל בסוף דבריו ואנן בתראי וכו' ליכא לאפוקי ממונא:
אמנם אחר העיון נראה שאף כפי ההיא סברא אין לפטור את יעקב דנ"ד בלא שבועה כמו שיתבאר לפנינו. אלא שראוי לדקדק תחילה בדברי ההיא סברא דבתחילה פתח בשני דברים ולבסוף גמר בדבר אחד. דבתחילה כתב ומשיכה זו שמושך השומר להתחייב בתורת השומרים ושלא יוכל לחזור יש מי שכתב שזהו בשואל ושוכר לבד וכו' דנראה דבין לענין חזרה ובין לענין תורת השומרים אין משיכה מועלת אלא בשואל ושוכר ולבסוף כתב אבל ש"ח וש"ש שאין להם וכו' שהיאך יתחייב בעל הבית בשכרו של שומר וכו' דנראה דדוק' לענין חזרה הוא דאין משיכה מועלת לא בש"ח ולא בש"ש אבל לענין תורת השומרים המשיכה מועלת אפילו בשומר חנם ובש"ש וקשיא מרישיה לסיפיה. ואם נאמר שר"ל שכשם שלענין חזרה אין משיכה מועלת לא בש"ח ולא בש"ש מן הטעם שכתב כך לענין תורת השומרים אין משיכה מועלת בהם ונקט חדא וה"ה לאידך וכמו שכתב בתחילת דבריו אם כן שמשיכה אינה מוטלת בהם להתחייב בתורת השומרים במה יתחייבו והלא דבר ברור ומפורש בתלמוד ובפוסקים ז"ל שש"ח חייב בפשיעה וש"ש בגניבה ואבידה. אלא שכבר מצאנו ראינו מה שכתב הרב בטל כנסת הגדולה על ההיא סברא הכתובה בספר ת"י בח"מ סי' רצ"א בהגהת הטור באות נ"א וז"ל ויש לדקדק בדברי רבינו בעל הטורים ז"ל דבסי' זה בדיני ש"ח וכן בסי' ש"ג בדיני ש"ש כתב מחלוקת בזה. ובסי' ש"ז בדיני שוכר ובסי' ש"מ בדיני שואל סתם כדעת ר"י והרא"ש ז"ל ולא הזכיר סברת הרמ"בם ואיפשר שרצה לכוין ולהורות דלא משגחינן בההוא סברא שכתב בספר ח"י בסי' י"א דהא דמהני משיכה בשומרים היינו בשואל ושוכר לבד אבל ש"ש וש"ח אין משיכה מועלת בהם ולהוציא מלב סברא זו כתב בש"ח וש"ש סברת הרמ"בם ז"ל לומר דאפילו תימא דבלא משיכה לא מהני במשיכה מיהא מהני עכ"ל. למדנו ממ"ש הרב הנ"ל שסברא זו דחויא היא ולא משגחינן בה ואם כן אין להביא ממנה ראייה לטעון בעד יעקב לפוטרו בלא שבועה וכל זה הוא לדעת הרב הנ"ל שכתב דסברא זו דחויא היא:
אבל לענ"ד נראה דאין לדחות ההיא סברא ולומר דלא משגחינן בה ואפילו הכי אין ממנה ראויה לטעון בעד יעקב דנ"ד כדי לפוטרו בלא שבועה וזה מתרי טעמי חדא דכבר ידוע לנו דאין לומר קים לי כדברי היחיד ואותה סברא נראה דדברי יחיד הם שהרי כתב' הרב בטל ת"י בשם יש מי שכתב שהוא לשון יחיד ועוד שאפילו אם נאמר שגם אחרים סוברים כן כמו שנראה ממה שכתב בפ' השואל הרב נ"י אותה סברא בשם יש מפרשים שהוא לשון רבים ט"ש אפילו הכי אין ממנה ראייה לנ"ד שמה שכתוב בספר ת"י לדעת אותה סברא דמשיכה אינה מועלת לענין תורת השומרים לא בש"ח ולא בש"ש ר"ל דמשיכה לבד בלא התחלת מלאכה אינה מועלת בהם אבל אם כבר התחילו במלאכתם ר"ל שכבר התחילו מלאכת השמירה ודאי שש"ח חיוב אם פשט וש"ש חייב אם נגנב או אבד וזה נראה שמפורש בדבריו שהרי כתב אלא אם נאמר שש"ש הוא כפועל של בעל הבית וכשהוא מושך את הכלי שהוא נעשה שומר עליו הרי הוא כתחילת מלאכה שמדבריו אלה נראה שעדיין לא התחיל במלאכתו אלא שמשך בלבד אבל אם כבר התחילו מלאכת השמירה בין ש"ח ובין ש"ש נעשו שומרים להתחייב בתורת השומרים כל אחד כדינו וכיון שכן בנ"ד שכבר התחיל במלאכתו דהיינו השמירה שהרי הוליך עמו הפקדון וכמו שהוא בעצמו מודה לשמעון שבחזרתו אמר האמת שבהיותי בספינה ראיתיו בתיבתי נלענ"ד שאף לאותה סברא נעשה יעקב שומר על הפקדון שהוליך עמו ואין לפוטרו מלשל' בלא שבועה וכמו שכתבנו:
ואע"פי שגם בנדון הרא"ש ז"ל כבר התחיל מלאכת השמירה כמו בנ"ד שהרי הוליך עמו החפץ שהיה מונח על החמור ואפילו הכי כתב הרב בטל ת"י דכיון דאיכא פלוגתא דרבוואתא לא מפקינן ממונא. מ"מ נראה דשאני התם בנדון הרא"ש ז"ל כיון שהחמור לא היה ברשות השומר כשהניח חבירו החפץ עליו ולפיכך כתב הרב הנ"ל דלדעת אותם מפרשים שכתבו דבעינן משיכה אף לענין תורת השומרים באותו נדון של הרא"ש ז"ל כיון שהשומר לא עשה משיכה לא הוי שומר עליו ומשום הכי הוצרכו לפרש ההיא דהנח לפני דהוי שוחר חנם דוקא בתוך ארבע אמותיו בסימטא או ברשות השומר כמו שכבר דקדקנו כל זה מלשונו למעלה ולדעת אותו יש מי שכתב שסובר דמשיכה לבד לא מהני אא"כ התחיל ג"כ מלאכת השמירה כמו שפירשנו דבריו למעלה אם כן באותו נדון של הרא"ש ז"ל אע"פי שהתחיל מלאכת השמיר' כיון שלא משך לא נעשה שומר עליו ועל זה כתב הרב הנ"ל דכיון דאיכא פלוגתא דרבוות' לא מפקינין ממונא אבל בנ"ד שתיב' יעקב היתה מונחת ברשותו כשהניח שמעון הפקדון בתוכה ולפי זה אע"פי שלא משך יעקב את הפקדון הוה ליה כאילו משך כיון שהוא תוך רשותו וגם התחיל מלאכת השמירה קודם שנאבד החפץ כמו שכבר ביארנו למעלה נלע"ד דלא יאמר הרב הנ"ל דבזה איכא פלוגתא אלא נראה דיודה הרב הנ"ל דלכל המפרשים ז"ל נעשה יעקב שומר על הפקדון שהוליך עמו ואם כן או לפוטרו מלשלם בלא שבועה כמו שביארנו:
ומלבד כל מה שכתבנו עד הנה עוד מצאנו ראינו ראיי' לדברינו ממ"ש הרב בעל כנסת הגדול' ח"מ סי' רצ"א בהגה' הטור באות טל וז"ל ראיתי נהגו העולם רוב מקבלי פקדונות נמנעים מלקבל מיד המפקיד ואומרים השליכהו ארצה כדי ליפטר ויצא להם ממה שאמרו הנח לפניך או הא ביתא קמך דפטור ומסרבי מילתא למילתא שעושים כן אף בפקדונות הניתנים להם להוליכם אל ארץ אחרת שסופם להיות שומרים עליהם כדכתב הרא"ש ז"ל ולא מהני מה שאומרים הנח לפניך דסוף סוף חייב בשמירתה כדין אבידה שמצווה עליה כדכתיב לכל אבידת אחיך וה"ל ש"ש משום פרוטה דר' יוסי עכ"ל. הרי מבואר ממ"ש הרב הנ"ל שאף שאומרים השליכהו ארצה דדמיא להנח לפניך או להא ביתא קמך דקי"ל דפטור אפילו הכי לא מהני להו לפקדונות שמוליכים אל ארץ אחרת כדי להפטר מלהיות שומר עליהם ואם כן כל שכן וקל וחומר בנ"ד דלא מהני להפטר מלהיות שומר על הפקדון שמוליך עמו אל ארץ אחרת במה שאמר הניחהו שם בתיבתי דדמיא להנח לפני כמו שביארנו. ואע"פי שנראה שקשה לנו מה שכתב הרב שם באות מ' וז"ל העושים כן אעג"ב דלא מהניא להם להפטר מדין ש"ש מכל מקום אהניא להו דבההוא מעשה שהם עושים מגלו דעתייהו דלא בעו להתחייב בשבועה כדין ש"ח אע"פי שסוף סוף שומר הוא עליהם ויתחייב בפשיעה ע"כ. נראה לע"ד דלא קשה מידי דשאני התם שאומרים השליכהו ארצה דדמיא להא ביתא קמך או להנח לפניך ומשום הכי כתב הרב הנ"ל דבההוא מעשה שהם עושים מגלו דעתייהו דלא בעו להתחייב בשבועה כדין שומר חנם אבל בנ"ד שאמר יעקב הניחהו שם בתיבתי דהוי ממש כהנח לפני דקי"ל דהוי שומר חנם נראה לע"ד דלא מהני ליה להפטר אף מן השבועה כדין שומר חנם:
כלל העולה מדברינו שלא מצאנו שום טענה כלל ליעקב לפוטרו מלשלם בלי שבועה כדין שומר חנם מטעם כל הראיות וההוכחות שכתבנו מהתלמוד ומהפוסקים ז"ל ואם כן זכה שמעון בטענתו במה שאמר השבעה לי שלא פשעת בפקדוני והפטר ואם לאו הבה פקדוני: זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא המלוכה כסאו יכון עד יבוא ינון אכי"ר:
תם ונשלם בערב יום הכפורים ה' ברחמיו יכפר עונותינו ויכתבנו ויחתמנו בספר חיים טובים בחיי מורינו ורבינו מלכי צדק מלך שלם ויאריך ימיו ושנותיו בקרב כל ישראל בסדר ובשנת יורו משפטיך ליעקב לפ"ק:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פיראנקי זצ"ל: