שאלה ד ראובן היה איש עשיר עד מאד והיה סוחר גדול ושמעו הולך בכל המדינות ואחר זמן מה ירד מנכסיו באופן שלא היה ספק בידו לשלם לבעלי החובות כי רבים הם. ויהי היום נתועדו יחד בטלי חובות של ראובן הנ"ל לראות מה יעשו ואחר שנשאו ונתנו בדבר מינו שנים מהם לילך אצל ראובן הנ"ל שיתן להם, מה שנשאר בידו הן מסחורות הן ממעות וגם שיתן להם רשימה ממה שיש לו לגבות ובזה יפטר ראובן ושאחר כך ישתלשו ביניהם כל אחד כפי חובו וכן עשו וראובן הנ"ל נתן כל אשר לו ביד אלו הממונים וגם כתב בכתב ידו הא לכם רשימה מכל מה שיש לי ביד אחרים והזכיר (כולם חוץ מחוב אחד של עשרת אלפים פרחים שהיה לו על גוי אחד שהיה באותו זמן עני ומדולדל ולא היה בידו מאומה עד שהוצרך לילך לאיי הים הרחוקים א הודו לבקש טרף לנפשו ומשום הכי לא הזכירו ואלה הממונים עשו שליחותם וגבו הכל ואחר כך באו לחשבון עם חבריהם והשתלשו ביניהם וגבה כל אחד מהם חלקו המגיע לו כפי חובו ועדיין הפסידו בין כולם עשרת אלפים פרחים ובזה נפטר ראובן מכל בעלי חובותיו ויהי כמשלש שנים באה השמועה מארץ הודו שהגוי הנ"ל הרויח ממון הרבה ושצוה קודם מותו שכל מה שימצאו אחר מותו יהיה לבעלי חובותיו אשר בתוכם ראובן הנ"ל וישתלשו המטות לפי חובותיהם כל אחד חלקו הראוי לו באופן שיגיע לראובן לחלקו כמו ארבעים אלף פרחים וכשמוע הממונים הנ"ל הדבר הזה שמחו שמחה גדולה ואמרו מציאה מצאנו ותכף ומיד הלכו אל ראובן הנ"ל לאמר לו שזה המטות הוא גם כן לבעלי חובותיו לא מיבעיא העשרת אלפים פרחים שהפסידו אלא כל מה שיבוא מזה החוב הכל לנו הוא ושהוא עשה שלא כהוגן שלא כתב חוב זה ברשימה כמו שכתב בכתב ידו הא לכם וכו' אם כן מטת כתיבת השטר זכינו בזה החוב ומזלינו גרם שהרוחנו זה הסך. וראובן טוען שאין להם דין ודברים על אלו המעות לא מיבעיא על כל הסך אלא אפילו על העשרת אלפים פרחי' שהפסידו אין להם טענה כלל מפני שבעת שכתב להם הרשימה מכל מה שהיה לו ביד אחרים לא היה שוה חוב זה אפילו פרוטה ומשום הכי לא כתבו בתוך הרשימה ועכשו פנים חדשות באו לכאן ומזלו גרם. ורבתה ביניהם קטטה ומריבה עד שנתפשרו לבוא לבית מדרשו של ש"ם שיורה המורה כדת מה לעשות ומהת"מש:
תשובה קודם שנבוא להשיב שאלתנו צריכים אנו לחקור ולדקדק בדברי השאלה כדי להבין על מה אדניה הטבעו כי אף על פי ששאלה ארוכה היא מכל מקום דבריה סתומים וחתומים כי לא פורש מאיזה טעם זה תובע ומאיזה טעם זה רוצה ליפטר שכפי הנראה מפשט דברי השאלה ראובן הנ"ל מודה בעשרת אלפים פרחים שארית החוב שלא פרטם שכך הוא טוען שבשעה שכתב להם הרשימה מכל מה שהיה לו ביד אחרים לא היה שוה חוב זה אפילו פרוטה ומפני כך לא כתבו ברשימה אם כן מדבריו אלה נראה בבירור שמודה בעשרת אלפים פרחים הנ"ל שעדיין לא פרעם וכיון שכן היאך הוא רוצה להפטר בדברים בעלמא שטוען דין ודברים אין לכם על אלו המעות וכו' גם מה שטוען פנים חדשות באו לכאן היא טענה בלתי מובנת דמה פנים חדשות באו לכאן שייך כיון שהוא מודה בשארית החוב דהוי כמאה עדים וגם טענות הבעלי חובות של ראובן הנ"ל לא נתבררו לנו טעמי טענותם על מה הם מיוסדים. ולכן כדי שנוכל לבא לעיקרא דהאי דינא צריכים אנו לבאר ולפרש טעם טענותם בזה האופן. ראובן טוען שאף על פי שהוא מודה בשארית החוב שלא פרע אפילו הכי פטור לשלם שכיון שנתן להם כל מה שהיה לו בידו ונתפשרו כבר מחלו לו שארית החוב וכמו שנמנו וגמרו ביניהם שבזה יפטר ראובן וכיון שמחלו לו שארית החוב אין להם דין ודברים כלל על אלו המעות שירש מאותו הגוי בשביל חובו שהיה לו עליו זהו טעם טענת ראובן וטעם טענת בעלי חובותיו הוא שאף על פי שמחלו לו שארית החוב מכל מקום מחילתם היתה בטעות שהם לא מחלו לו אלא על דעת שלא היה לו יותר ממה שכתב ברשימה בכתב ידו וכמו שהוא עצמו אמר הא לכם רשימה מכל מה שיש לי ביד אחרים אבל עתה שנודע להם שהחביא חוב זה של עשרת אלפים פרחים ולא כתבו ברשימה ודאי שמחילתם היתה בטעות ולכן מטת כתיבת השטר כבר זכו בזה החוב וגם בכל מה שבא מזה החוב זהו טעם טענת בעלי חובותיו של ראובן ומעתה כיון שידענו שטענתם הם מיוסדים על ענין מחילה בטעות צריכים אנו לחקור ולבקש בים התלמוד ובמימי הפוסקים אם מחילה בטעות הויא מחילה או לאו ונשאל מהאל יצילנו משגיאה ויאיר עינינו בתורתו כדי להוציא דין זה לאמיתו ואורו וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בב"ב פרק חזקת הבתים (דף מ"א) רב עכן שקל בידקא בארעיה (פירוש שטף מים נכנס בשדהו ונטל את המחיצות ולא נודע מקומן) אזל הדר גודא בארעיה דחבריה (פירוש. עשה כותל חדש בינו לבין שכינו והרחיב קרקע שלו ועשה הכותל בשדה חבירו) אתא לקמי' דרב נחמן א"ל זיל הדר והא אחזיקו לי (פירוש. שבניתי כותל על פיו ובמצותו כדאמר לקמן דאתא וסייע גודא בהדאי וכמאן דאמר חזק וקני דמי וכיון שעל פיו עשיתי וגם החזקתי יום או יומים שהיה כותל שלי בקרקע שלו והוא ידע ולא מיחה אלא שתק הרי חזקתו חזקה שיש עמה טענה ואידך הוה טעין לא נתתיה ושני חזקה לא החזיק) א"ל כמאן כר' יהודה ור' ישמעאל דאמרו כל בפניו לאלתר הוי חזקה (פירוש. כמאן טענת והא אחזיקי. דסבירא לך חזקת יום א' הויא חזקה היכא דידע מערער ולא מיחה כר' יהודה דמתני' דתלי טעם דג' שנים כדי שיהא באספמיא שנה וכו' הא אם קרוב בתוך מהלך יום שיכול לידע מיד כשידע ולא ימחה תהיה חזקה וכר' ישמעאל בר יוסי נמי בשלהי פירקין ת"ר מעשה באדם אחד שפתח חלונותיו לחצר השותפין בא לפני ר' ישמעאל א"ל החזקת משום דת"ל בפניו לאלתר הויא חזקה) לית הילכתא כותייהו (פירוש. אלא כרבנן דאמרי דכל דבר חזקה ג' שנים מיום ליום בעינן) א"ל והא אחיל דאתא וסייע בגודא בהדאי (פירוש. והא יש לי טענה ודאית שהקנה לי קרקע דיש לי עדים שראו שהיה מסייע לי לבנות הכותל וכמאן דאמר לך חזק וקני דמי) א"ל מחילה בטעות היא (פירוש. שלא היה יודע שאתה בונה בתוך שלו) את גופך אי הוה ידעת לא עבדת כי היכי דאת לא הוה ידעת הוא נמי לא הוה ידע (פירוש. אלא גם אתה טעית וכסבור היית שאתה בונה בתוך שלך) ע"כ לשון הגמ' ופ' רשב"ם:
נמצינו למדים מזאת הסוגיא דמחילה בטעות לא הויא מחילה דאף על פי דרב ענן היה טוען והא אחיל דאתא וסייע בגודא בהדאי והוה ליה כמאן דאמר ליה חזק וקני וכמו שפירש רשב"ם ז"ל אפילו הכי השיב לו רב נחמן דמחילה בטעות היא דכי היכי דאת לא הוה ידעת אידך נמי לא הוה ידע ולא הויא מחילתו מחילה וודאי שזאת הסוגיא היא הלכה כיון שהביאה הרי"ף ז"ל בהלכותיו בפרק הנזכר:
אמנם יש להקשות על זאת הסוגיא מסוגיא אחרת בפרק איזהו זהו נשך (דף ס"ו ע"ב) דאיתא התם אמר רב נחמן השתא דאמור רבנן אסמכתא לא קניא הדר ארעא והדרי פירי למימרא דסבר רב נחמן מחילה בטעות לא הויא מחילה והאיתמר המוכר פירות דקל לחבירו אמר רב הונא עד שלא באו לעולם יכול לחזור בו משבאו לעולם אין יכול לחזור בו ורב נחמן אמר אף משבאו לעולם יכול לחזור בו ואמר רב נחמן מודינא דאי שמיט ואכיל לא מפקינא מיניה התם זביני הכא הלואה ופירש רש"י ז"ל ז"ל לא מפקינן מיניה. שהרי כל זמן שלא חזר מחל טל אכילתו ואף על פי שבטעות שלא היה יודע שיוכל לחזור מחילה היא. הכא הלואה היא ומיחזי כרבית שמתחילה בהלואה בא לו וכרבי קצוצה דמי ואין אבק רבית בדבר הלואה אלא בדבר מכר כגון המרבה בפירות דמתני' ע"כ נראה מסוגיא זאת שבכל מקום אית ליה לרב נחמן דמחילה בטעות הויא מחילה מלבד בהלואה משום דכרבית קצוצה דמי וכמו שפירש רש"י ז"ל וזהו הפך ממה שנראה מסוגיא דפרק ח"ה וכמו שכתבנו ואם כן קשיא לרב נחמן דידיה אדידיה אלא שכבר ראינו שבעלי התוספות הרגישו בזה בפרק איזהו נשך (שם) בד"ה התם זביני בא"ד וז"ל ועוד דמשמע לפירוש הקונט' דבמסקנא לרב נחמן מחילה בטעות הויא מחילה בר מהלואה משום דמיחזי כרבית ובכל דוכתין משמע דמחילה בטעות לא הויא מחילה לרב נחמן בח"ה גבי רב ענן דשקיל בידקא בארעיה א"ל מחילה בטעות הויא ולעיל בריש המפקיד גבי ההוא דאפקיד כיפי דאמר שומא בטעות הואי ותנא נמי ב"ה אמר הקדש טעות אינו הקדש ובס"פק דגיטין אמרינן כל קניין בטעות חוזר ומפרש ר"ת הכא הלואה דהלוה לא הקנה אלא בתורת מכר והמכר אינו כלום דאסמכתא לא קניא נמצא דהוי מחילה בטעות ולכך הדרי פירי אבל אם היה נותנו בתורת רבית לא היו הדרי דאבק רבית הוא אבל התם גבי פירות דקל זביני ולא מחילה בטעות היא דנהי דיכול לחזור מ"מ אין לו לחזור כי היכי דליקו בהימנותיה ולכך אית לן למימר דאפילו היה יודע שיכול לחזור לא היה חוזר ע"כ גם בפרק ח"ה הקשו התוספות ותירצו בשם ר"ת כמו שהקשו ותירצו בפרק איזהו נשך ולכן לא נעתיק לשונו נמצא כפי תירוץ ר"ת דדוקא גבי מוכר פירות דקל הוי זביני ולא מחילה בטעות דאפילו אם היה יודע דיכול חזור לא היה חוזר כי היכי דליקו בהימנותיה ומטעם זה מודה רב נחמן דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה אבל בעלמא אות ליה לרב נחמן דמחילה בטעות לא הויא מחילה וודאי שזהו כוונת ר"ת כמו שהביא דבריו בעל הגהות אשירי בפ' ח"ה וז"ל פירש ר"ת דכל מחילה בטעות לא הויא מחילה לבר ממוכר פירות דקל לחבירו שיכול לחזור בו אף ושנאו לעולם לרב נחמן ומודה רב נחמן דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה משום דאפילו ידע שיכול לחזור לא היה חוזר דניחא ליה דליקו בהימנותיה ע"כ עוד כתוב בהגהות תירוץ אחר בשם ר"י וז"ל ור"י אומר דכל מחילה בטעות כעין הונאה שאין יודע הנתאנה לא הויא מחילה דלא ידע דמחיל אבל פירות דקל שיודע ששוים יותר ממה שמכרם לו ולא חשש לדקדק אם יכול לחזור בו אם לאו הויא מחילה ע"כ:
וכתירוץ ר"י גם כן הרא"ש ז"ל בפרק איזהו נשך וז"ל וי"ל שאני כל הני דא ידעי דמחיל אבל בפירות דקל ידע ומחיל וכן מפליג בשמעתא גבי הונאה ע"כ:
גם הר"ן ז"ל תירץ בכי האי גוונא בפרק ח"ה וז"ל מחילה בטעות הוא שלא היה יודע שהיית בונה בתוך שלו כמו שאת גופך ודאי טעית ואע"ג ושמעינן ליה לרב נחמן גבי פירות דקל דמחילה בטעות שמה מחילה יש לומר דהתם ידע דפירות דידיה אכיל בכי האי גוונא הוי מחילה אבל הכא דהאי גברא לא ידע מידי דמיא להונאה דאמרינן התם דמשום דלא ידע לא הויא מחילה ע"כ:
למדנו מכל מה שכתבנו דכל הני רבוואתא סברי דלרב נחמן מחילה בטעות לא הויא מחילה בר ממוכר פירות דקל לחבירו דלדעת ר"ת ז"ל מטעם דהוה זביני ולא מחילה בטעות כי היכי דליקו בהימנותיה ולדעת ר"י והרא"ש והר"ן ז"ל מטעם דידע ומחיל מלבד רש"י ז"ל דסבר דבעלמא מחילה בטעות הויא מחילה בר מהלואה משום דכרבית קצוצה דמי וכמו שכתבנו:
גם הרב"י בשולחנו הטהור ח"מ (סי' קמ"ב ס"ב) פסק כסוגיא דפרק ח"ה דמחילה בטעות לא הויא מחילה וז"ל נפל הכותל שבין ראובן ושמעון ובנה ראובן הכותל והכניסו לגבול שמעון שטעה שלא היה מכיר מקום הראשון של הכותל אף על פי שסייעו שמעון בבנין לא הוו חזקה להחזיק במה שלקח מגבול שמעון כיון שהיה הסיוע בטעות ע"כ: עוד כתב הרב ז"ל שם (סי' י"ב סי"ד וט"ו) וז"ל הכופר בפקדון ונתפשר עמו ומחל לו ואחר כך מצא עדים יכול לחזור בו והוא הדין למי שנתפשר מפני שלא היה לו ראיה או שטר ואחר כך מצא ע"כ:
ועדיין צריכי אנו לחקור ולידע דעת הרמב"ם ז"ל אם מחילה בטעות הויא מחילה או לאו שכיון שלא מצאנו שפסק כסוגיא דפרק ח"ה נראה לכאורה דדעתו דהויא מחילה וכל שכן שמצאנו שפסק נגד אותה סוגיא דכפי פשט הסוגיא כשטען רב ענן והא אחזיקי לי השיב לו רב נחמן כמאן כר' יהודה ור' ישמעאל דאמרי כל בפניו לאלתר הוי חזקה לית הילכתא כוותייהו והא דר' ישמעאל היא ברייתא שם (דף נ"ט ע"ב) וז"ל ת"ר מעשה באדם אחד שפתח חלונותיו לחצר השותפין ובא לפני ר' ישמעאל בר ר' יוסי ואמר לו החזקת בני החזקת בא לפני ר' חייא אמר יגעת ופתחת יגע וסתום ע"כ ופירש רש"י לך וגט וסתום דלא הויא חזקה עד שלש שנים ע"כ אם כן רב נחמן קאי כר' חייא דאמר דלא הוי חזקה עד שלש שנים והרמב"ם ז"ל נראה שפסק כר' ישמעאל דאמר דהיזק ראיה לאלתר הוי חזקה בהלכות שכנים פרק ז' (הלכה ו') וז"ל הרי שפתח חלון לחצר חבירו ומחל לו בעל החצר. או שגילה דעתו שהניחו כגון שבא וסייע עמו. או שידע הנזק ולא ערער הרי זה החזיק בחלון ואינו יכול אחר כך לחזור ולערער עליו לסתום ע"כ וכתב הרב המגיד וז"ל הרי שפתח חלון וכו' כבר כתבתי פ"ב שדעת המחבר ורבו ז"ל שעש להיזק ראיה חזקה כשהניזק רואה שעושין מעשה כנגדו ושותק וכו' עד ויש שיטה אחרת לרי"ף ז"ל שאין חזקה להיזק ראיה בשום צד ובשיטתו הלכו האחרונים ע"כ וכיון שפסק כר' ישמעאל ודלא כר' חייא אם כן נראה דלא סבירא ליה להרמב"ם ז"ל כרב נחמן דאמר דמחילה בטעות לא הויא מחילה כיון דרב נחמן קאי כר' חייא והוא דבר תימא היאך פסק כר' ישמעאל ודלא כר' חייא כיון דרב נחמן קאי כותיה וכבר מצאנו שהעור בזאת הקושיא מהרי"ט ז"ל בתשובה קז' שכת' באמצע התשובה וז"ל ועוד קשה דמייתי לה אמעשה באדם אחד שפתח חלונותיו לחצר השותפים בא לפני ר' ישמעאל בר יוסי אמר ליה החזקת בני החזקת בא לפני ר' חייא אמר ליה יגעת בני ופתחת יגע בני וסתום וקאמר עלה אזר רב נחמן ולסתום הויא חזקה לאלתר דמשמע דקם רב נחמן בשיטתיה דרבי חייא אלמא הלכתא כוותיה וכן פסק הרי"ף ז"ל ושאר רב ותא ז"ל והיאך פסקו הרמב"ם ורבו הלוי ז"ל דיש חזקה לאלתר ודלא כר' חייא ע"כ והשיב הרב ז"ל וז"ל ונראה לומר לדבריהם ז"ל דפלוגתא דר' ישמעאל ור' ח יא לא הוי בחלון המזיק עכשו בראי' אי נמי חלון שעשה חבירו שבחצר לאור' שכן אמר לאורה אני עושה או שהדבר ידוע לו שהרי אין לו מקום להכניס לו אורה חוץ מזה כתב שם הרמב"ם ז"ל הואיל ולא ערער החזיק שהדבר ידוע שכוונתו שלא יבנה כנגדו שלא יסתום אורו אלא מיירי בחלון העשוי לא יראו להסתכל משם בשדות והוא למעלה מד' אמות ובהא אמר ר' חייא דאין לו חזקה לענין שיכול לומר סתום חלונך וכ"ש שאם היום או מחר בא לבנות כנגדו לא יוכל בעל החלון לעכב על ידו ואהא קאי רב נחמן ואמר ולסתום חלון כגון זה שהחזיק בו שלש שנים ועכשיו סתמוהו בפניו הוי חזקה לאלתר לפי שאין אדם עשוי שסותמים אורו בפניו ושותק וכו' ע"כ ועוד האריך כמו שי כל המעיין לראות במקומו:
נמצא לפי החילוק שחילק מהרי"ט ז"ל שלא פסק הרמב"ם ז"ל דלא כר' חייא וכיון שכן אין לנו ראיה לומר שפסק נגד אותה סוגיא דפרק ח"ה דלרב נחמן מחילה בטעות לא הויא מחילה ואף טל פי שלא מצאנו שפסק בפירו' כאותה סוגיא מכל מקום יכולים אנו לומר דגם הוא סובר דמחילה בטעות לא הויא מחילה והראיה מה שכתב בהלכות סנהדרין פרק ששי (הלכה ה') וז"ל דיין שטעה וחייב שבועה למי שאינו חייב בה ועשה זה פשרה עם בעל דינו כדי שלא ישבע ואחר כך ידע שאינו בן שבועה. אף על פי שקנו מידו על הפשרה אינה כלום שלא קבל עליו ליתן לו או למחול לו אלא כדי שיפטר משבועה שחייבו בה הטועה וכל קניין בטעות חוזר וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
הרי לנו בבירור ממה שכתב הרמב"ם ז"ל או למחול לו דסבר דמחילה וטעות לא הויא מחלה ומשו' הכי יכול לחזור וודאי שזה הוא דעתו כמו שנכתוב לקמן בע"ה:
עוד מצאנו ראיה לדברינו בענין מחילה בטעות בתשובות מהריב"ל ח"ב תשובה ע"ג וז"ל כל ענין ראובן ושמעון שנשתתפו יחד להיות בחברה להתעסק במשא ומתן באי זה סחורה שיזדמן להם והתנו ביניהם לחלק כל הריוח לחצאים איזה ריוח שירויחו בין מה שירויחו בחנות ובין מה שירויחו חוץ מהחנות בין הריוח שירויחו שניהם יחד ובין מה שירויח כל אחד לבדו וכמו כן ההפסד ויהי כי ארכו להם הימים בחברה ובאהבה רבה וראובן יושב בחנות ומתעסק במשא ומתן ויקר מקרה בלתי טהור והנה ישמעאל אחד לקראתו מחרף ומגדף אותו ומעליל עלילות דברים ובודה דברים מלבו והוליכו בערכאות של גוים והלכו עמו אוהביו לעזור ולהועיל ופיזרו עליו כמו מ"ב פרחים להציל את ראובן מיד לוחציו ואחר כן הלכו אותם האהובים שפיזרו המעות אצל שמעון שהיו בידו מעות החורה באותה שעה וספרו לו המאורע ופרע להם ממעות החברה המ"ב פרחים שפיזרו על ראובן מרעהו ויהי לתקופת השנה וראובן ושמעון נתפרדו איש מטל אחיו ונתפרדה החבילה והחברה אשר ביניהן ונטל כל אחד חלקו ולא הזכירו אותם הפרחים כלל ועקר והלכו איש לאהלו לשלום אחר קצת ימים בא שמעון שותפו של ראובן הנזכר ותבע מראובן הנזכר אחד ועשרים פרחים וטוען ואומר כי אותם הפרחים שפיזרו בזמן העלילה לא היה ראוי שיפזרו אותם ממעות החברה שאינו מחוייב מן הדין לפרוע חצי אותם ההוצאה ומה שלא טען זה אז באותה שעה לפי שהיה טועה בדין כי חשב שהיה מחוייב מן הדין לפרוע חלק ההוצאה שפיזרו להציל אותו מיד רעים קמים עליו אבל אחר כך דרש את הדין מאת לומדי התורה ואמרו לו שאף על פי שהתנו ביניהם ש היה למחצה ולא יובן רק על ההפסד אשר יקרה בסחורות אבל אם יעלילו עליו ויצטרך לפזר אינו חן התנאי ותובע מעותיו מראובן מצד הטענה הזאת ילמדנו רבינו איזה דרך ישכון אור תורה ע"כ לשון השאלה והרב ז"ל האריך הרבה בתשובתו ובאמצע התשובה כתב וז"ל ובנדון דידן נמי כיון שזה האיש ראובן (נ"ל שצ"ל שמעון) טוען שטעה בדין ומחילה בטעות היתה ולא שמיה מחילה דהרי אמרינן בפרק ח"ה דבעינן שקיל בידקא בארע' אזיל הדר גודא בארעא דחבריה וכו' וכיון דשמעינן מרב נחמן דהיכא דאיכא להסתפוקי אי הויא מחילה בטעות אי לאו. דאמרינן מחילה בטעות הויא והאי עובדא דרב נחמן הלכה היא כיון דהביאה הרב ה לפסי בהלכותיו ועוד האריך יעויין שם ובסוף דבריו כתב וז"ל ועם מה שכתבתי וחלקתי לעיל דשאני התם גבי בידקא דרב ענן דאיכא רגלים לדבר מצינן למימר דשאני מוכר פירות דקל לחבירו דאיכא רגלים לדבר דטעה נדין דהרי מכר פירות דקל ומשום הכי כתב רבינו תם ז"ל דטעמא דלא הויא מחילה בטעות משום דאית לן למימר דאפילו היה יודע שיכול לחזור לא היה חוזר דניחא ליה דליקום בהימנותיה הא לאו הכי אמרינן דטעה בדין כי דאיכא רגלים בדבר וכדאמרינן גבי בידקא דרב ענן ואם כן זכינו לדין דאפילו לפירוש ר"ת בנדון דידן דליכא רגלים לדבר דטעה בדין אמרינן דלא טעה ומחל ואין לו לשמעון שום תביעה על ראובן כיון דשתק בשטת חלוקת השותפות ונתן לו כל חלקו ולא נכה כלל ולא כל כמיניה למימר טעיתי בדין עכ"ל:
עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל בתשובה ל"ז וז"ל ואם תאמר דההיא עובדא דרב ענן לאו הלכה היא הא קא מייתי לה הרב האלפסי בהלכות וכד מעיינן שפיר אשכחינן דהא ודאי לאו קושי' היא חדא דשאני התם דרגלים לדבר דלא היה ידע מארי דארעא כי היכי דרב ענן לא הוה ידע והכי דייק לישנא דקאמר כי היכי דאת לא הוה ידעת איהו נמי לא הוה ידע. בר מדין גבי ההיא דרב ענן איכא טעמא רבא למימר טעיתי שלא היה יודע עד היכן מגיע גבולו משום שאין אדם עשוי שימחול ממונו בכדי וכו' ע"כ:
הרי לך בהדיא ממה שכתב מהריב"ל בשתי תשובות אלו דההיא עובדא דרב ענן הלכה היא כיון שהביאה הרי"ף ז"ל בהלכות וכמו שכתבנו וגמרינן מינה דבכל מקום דאיכא רגלים לדבר דלא היה יודע או דאיכא טעמא רבא למימר טעיתי משום שאין אדם עשוי שימחול ממונו בכדי כמו בההיא עובדא דרב ענן דאין מחילתו מחילה כיון דבטעות היתה ובנ"ד כמי איכא רגלים לדבר דלא ידע ואם כן אין מחילתו מחילה בר ממוכר פירות דקל לחבירו דאף על גב דאיכא רגלים לדבר דלא הויא מחילה בטעות מטעם דניחא ליה דליקום בהימנותיה וכמו כתבנו:
עוד מצאנו ראיה לדברינו בתשובות מהרי"ט ז"ל (שאלה ק"ב) וז"ל על דבר היתומה בת איש חיל רב פעלים הגביר כהרר יצחק פאסי נוחו עדן שאחותה הגדולה נשאת לאיש ושוב חלקו בנכסים מטלטלים ונכסים וכתבו שטר בין האחיות והודת הקטנה איך קבלה כל חלקה משלם ולא נשאר אבל אחותה כלום וכתבו זו לזו מחילה כנהוג ושוב נודע שהיו שם נכסים אחרים שהעלימה אחותה ולא הכירה הקטנה ע"כ ואחר שהאריך הרב הנ"ל בראיות כמו שיוכל כל אחד לראות במקומו כתב בסוף דבריו וז"ל ולפי דרכינו למדנו שכל שהיה מוטעה במחילה ויש לומר שעל דעת כן לא היתה כוונתו למחול את שלו מחילה בטעות כזו אינה מחילה כלל והכי כתב הרמב"ם ז"ל בפרק שפי מהלכות סנהדרין דיין שטעה וחייב שבועה למי שאינו חייב בה ועשה פשרה עם בעל דינו כדי שלא ישבע אינו כלום שלא קב עליו ליתן או למחול אלא כדי להפטר מהשבועה שחייבו זה הטועה וכל קנין בטעות חוזר וכן כל כיוצא בזה וכן ההיא העיטור מתשובת הרי"ף ז"ל הביאה הבית יוסף בהלכות דיינים ע"כ:
עוד הביא הרב הנ"ל ז"ל ראיה לדבריו מתשובת הרשב"א ז"ל וז"ל והרשב"א ז"ל כתב בתשובה הביזה הרב בית יוסף בסי' י"ב על ראובן שחייב לשמעון מנה והיה כופר ראובן בכל ונתפשר עמו בחמשים זוז ועשה לו מחילת שמים ומחילת בריות השיב הרשב"א ז"ל דאנוס היה וכו' עד ולגבי מחילת שמים הנה בשמים עדי וסהדי שלא מחל אלא באונס ואפילו לא נאנס כלל וסבור שאין לו בידו יותר ונמצא שיש לו מחילתו בטעות דכל דלא ידע לא מצי מחיל ואף על פי שהוא כותב לו הריני מוחל לך בדלא שגוי בדלא אנוס כדרך שנהגו כותבי טופסי שטרות אין בדבריו כלום עד שיאמר מרצוני בלא שום אונס יודע אני שיש לי בידך יותר וכדתניא מוכר שאמר ללוקח חפץ זה שאני מוכר לך במאתים יודע אני שאינו שוה אלא מנה על מנת שאין לך עלי הונאה עכ"ל ע"כ:
למדנו לדעת הרב הנ"ל ז"ל דכל מחילה שנוכל לומר שעל דעת כן לא היתה כוונתו למחול את שלו לפי שהיה מוטעה דמחילה בטעות כזו אינה מחילה כלל וכיון שהביא ראיה לדבריו מדברי הרמב"ם ז"ל פרק ששי מהלכות סנהדרין אם כן כראה בבירור שהבין דבריו כמו שכבר כתבנו למעלה:
אלא שכבר מצאנו תשובה אחרת להרשב"א ז"ל הביאה הרב בית יוסף ז"ל ח"מ סי' רמ"א וז"ל כתב הרשב"א בתשובה מה שנסתפק לך במוחל לחבירו מה שיטול מנכסיו אם מחילתו מחילה. בודאי המוחל לחבירו כל מה שיטול מנכסיו יכול הוא לחזור בו קודם שיטול אבל לאחר שנטל מה שנטל נטל וכו' ואפילו בהקנאה כן הדברים כמו שאמרתי דהא מוכר פירות דקל לחבירו וכו' ואפילו הניחו אוכל מפני שהיה טועה בהקנאתו וכו' אפילו הכי זכה משום דמחילה בטעו' הויא מחילה כדאיתא בפרק איזהו זהו נשך עכ"ל נראה ששתי תשובות אלו סותרות זו את זו ואיך לא הרגיש בזה מהרי"ט ז"ל וכל שכן הרב בית יוסף כיון שהביא שתי התשובות בספרו:
אמנם אם נדקדק היטב בדברי הרשב"א ז"ל נראה דאין בדבריו סתירה כלל דמה שכתב בתשובת סי' רמ"א דמחילה בטעות הויא מחילה משום דנדון דידיה דמיא לההוא דמוכר פירות דקל לחבירו כיון שמשם הביא ראיה לדבריו וכיון שכן אמרינן דדוקא גבי מוכר פירות דקל ודכוותיה הויא מחילה משום דידע אלא שטעה שלא היה יודע שיכול לחזור אבל מה שכתב בתשובת סי' י"ב דמחילה בטעות לא הויא מחילה משום דבאותו נדון לא היה יודע שיש לו יותר וכיון שנמצא שיש לו יותר משום הכי הויא מחילתו בטעות ואינה מחילה וכמו שכתב הוא ז"ל דכל דלא ידע לא מצי מחיל ובזה עלו דברי הרשב"א ז"ל כהוגן ואין בדבריו סתירה כלל וזה החילוק בין היכא דידע להיכא דלא ידע כבר תרצנו בסתירת שתי הסוגיות בשם ר"י הרא"ש והר"ן ז"ל כמו שכתבנו למעלה:
ואחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא להשיב טל נדון דידן אשר נשאלנו עליו ונאמר דכיון דכל הני רבוותא סברי דבעלמא מחילה בטעות לא הויא מחילה שזכו בעלי החובות בטענתם וראובן חייב לשלה העשרת אלפים פרחי' שארית החוב כיון שהמחילה שעשו היתה על דעת שלא היה לו יותר וכמו שכתב ראובן בכתב ידו ברשימה שנתו להם הא לכם רשימה מכל מה שיש לי ביד אחרים וכיון שהחביא אותו החוב של הגוי אם כן המחילה שעשו לו בעלי חובותיו היתה בטעות ולא הויא מחילה מלבד רש"י ז"ל דסובר דבכל מקום אמרינן דמחילה בטעות הויא מחילה בר מהלואה משום דכרבית קצוצה דמי וכיון דדעת רש"י ז"ל הם דברי יחיד אין ראובן המוחזק יכול לומר קים לי כרש"י דכבר כתב מהר"י קולון ז"ל בשורש קמט' דאין לומר קים לי כדברי היחיד היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו וכיון שכן זכו הבעלי חובות בטענתם וכמו שכתבנו:
ועדיין היינו יכולים להליץ בעד ראובן משום שכבר מצאנו חבר לרש"י ז"ל והוא בעל הגהות אשירי שכתב בפרק איזהו נשך אחר שהביא פירוש ר"ת ופירוש רש"י והקשה עליהם וז"ל לכך נראה לי דודאי גם רב נחמן סבר דמחילה בטעות הוי מחילה אף על גב דקניין טעות חוזר בדין שיכול לחזור בו כיון שהממון עדיין הוא בידו יש כח בידו לחזור כיון דבטעות הקנהו והקדש נמי לא חייל בטעות כיון דבעינן שיגמור בלבו ואין זה גמר כיון דטעה וכן ההיא דחזקת הבתים דהדר גודא בארעא דלאו דיליה דלא הוי מחילה לא דמיין כלל דהא לא מחל ולא מידי ולא הפקיד מידי אלא דסבור שאין שלו ונמצא שלו ע"כ ואם כן כיון דאיכא תרי דסברי דמחילה בטעות הויא מחילה בנדון דידן נמי נימא דהוי מחילה ויאמר ראובן קים לי כהני דסברי דהוי מחילה. אבל נראה לעניות דעתנו דכל זה לא יוכל להועיל לראובן דנדון דידן מתלת טעמי:
הטעם הראשון דמי יאמר לנו שזה הכלל הוא מוסכם מכל הפוסקים דבדאיכא תרי יוכל המוחזק לומר קים לי כהני היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו דאפשר לומר דאפילו בדאיכ' תרי לא מצי המוחזק לומר קים לי כהני היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו כיון דהוי מיעוטא דמיעוטא כמו שכתב מהריב"ל ז"ל ח ב בתשובה פ"ב וז"ל ואפילו שהיו מוחזקים לא היה לנו לחוש לדברי הראב"ן ורבינו שמואל בר ברוך וכו' ועוד דחשיבי כיחידאי לגבי כל חכמי ישראל ע"כ:
עוד מצאנו להרב הנ"ל ז"ל שכתב ח"ג בתשובה נ"ה וז"ל ואף על גב דהלכה רווחת היא דמצי המוחזק לומר קים לי כהני רבוותא ואף על גב דרובא דרבוותא פליגי עלייהו מכל מקום היכא דהוו מיעוטא דמיעוטא כעין נדון דידן אפשר לומר דלא מצי המוחזק למימר קים לי כהני ע"כ הרי לנו לדעת הרב הנ"ל דאין לומר קים לו כהני אפילו בדאיכא תרי היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו כיון דהוי מיעוטא דמיעוטא:
גם הרדב"ז ז"ל כתב על זה הענין בתשובה קי"ו וז"ל עוד אני אומר דלא אמרינן דמצי למימר קים לי כפלוני פוסק אלא היכא שהם אחד כנגד אחד או שנים כנגד שנים אלא ש דיין אשר בא לפניו המעשה סובר כחד מינייהו אז מצי אידך למימר תביא ראיה שאין הלכה כפלוני ותוציא ממני אבל כשיחיד חולק טל רבים אורבים כנגד מרובים לא אמרה אדם מעולם דאם כן בטלת מה שכתוב בתורה אחרי רבים להטות וכו' ואלו דברי' של טעם הם אינם צריכים ראיה וכו' ומה שדקדק החכם הפוסק מלשונו של מהרר"י קולון שכתב ופשיטא דבכה"ג לא הוה מצי למימר קים לי כדברי היחיד ולא ככל חכמי ישראל וכו' משמע דאי לא הוי יחיד מצי למימר קים לי כי הני אף על גב רבים כנגדם ע"כ נראה ליכי זו שגגה היא דמה לי אחד כנגד רבים ומה לי שנים כנגד עשרה זה ודאי הלכתא בלא טעמא ומה שכתב מהרר"י קולון ז"ל הוא מפני שרצה ללמוד הדין מכל שכן והמעשה כך היה יחיד כנגד כל חכמי ישראל ולפיכך כתב כן אבל לא למידק מדבריו כאשר דקדק זה החכם ודבדים פשוטים הם לא היה כדאי לכותבן ולא להשיב עליהן פ"כ לשון הרדב"ז ז"ל:
עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל באותה תשובה וז"ל
ומפני שראיתי בעל הפסק הזה סמך על מהרר"י קולון ז"ל טרחתי למצוא לבטל דבריו ממקו' שבא וז"ל בשורש קפ"ג ואף על גב שכתב ר' אשר שרבינו אפרים ז"ל דחה הראיה וגם גאון אחר שהבי' הוא ואפשר שחולקים גם על עיקר הדין יהיה כן סמינהו מקמי כולהו רברבי קמאי ובתראי שהבאתי לעיל וכל דיינא דלא דאין כהאי דינא לאו דיינא הוא וזה פשוט שאם אין וכו' וכדכתיבנא לעיל ע"כ ולדעת הפוסק הזה אמאי יפרע וכו' לימא קים לי כרבינו אפרים וכאותו גאון עוד כתב ונחזור לעקר הדין דאם יש נכסים וכו' אין להוציא חלק המגיע לכמר"ר שלמה מכמה"ר אברהם מאחר שרבו גם הפוסקים שאמרו וכו' וגם מהאחרונים כגון רבינו מאיר לספר האגודה וכו' מכל הני טעמי נלע"ד שראוי שלא לחייב לכמה"ר אברהם בחלק המגיע לאחיו כמה"ר שלמה אם יש לכה"ר שלמה ממה לפרוע עכ"ל ולדעת הפוסק הזה אמאי איצטרכינן לכל הלין טעמי תיפוק לי דמצי למימר קים לי כהנך רבני אלא ודאי לא אמרינן הכי היכא דהם מועטים במקום רבים וכל שכן אם הם מפורסמים יותר ופשוט הוא ע"כ לשון הרדב"ז ז"ל:
הרי לך בפירוש דאף לדעת הרב הנ"ל ז"ל דאין לומר קים לי אפילו בדאיכא תרי היכא דהחולקים הם מרובים ואפילו לדעת מהר"י קולון ז"ל שכתב דלא אמרינן קים לי כדברי היחיד אין לדקדק מדבריו כמו שדקדק אותו החכם הפוסק דאם הם תרי אמרינן אפילו היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו דהא כבר הוכיח הרב הנ"ל ז"ל דאין זה כוונתו של מהרר"י קולון ז"ל כמו שהביא ראיה מדבריו משורש קפ"ג ואם כן ראובן דנדון דידן אינו יכול לומר קים לי כרשי ובעל ההגהה ז"ל דסברי דמחילה בטעות הויא מחילה אף על פי שהם תרי כיון דכל חכמי ישראל חלוקים עליהם וכמו שכתבנו זהו הטעם הראשון:
הטעם השני שאף שנאמר ש וכל המוחזק לומר קים לי בדאיכא תרי אפילו היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליהם כיון דכלל זה הוא מוסכם מכמה פוסקים אפילו הכי בנדון דידן אי ראובן יכול לפטור את עצמו מלשלם בטענה זו שהרי בעל ההגהה כתב וז"ל אלא דסבור שאין שלו ונמצא שלו ע"כ ואם כן נראה דדעת הרב ז"ל לומר דהיכא דהיה סבור שאינו שלו ונמצא שלו דלא הויא מחילה ובנדון דידן נמי כיון שבעלי חובותיו היו סבורים שלא היה לו יותר ונמצא בידו יותר לא הויא מחילה אפילו לדעת בטל ההגהה וכיון שכן אין ראובן יכול לומר קים לי כרש"י ז"ל כיון דהם דברי יחיד כמו שכתבנו:
וקרוב לזה החילוק מצאנו שכתב הרשד"ם ז"ל ח"ד בתשובה שכ"א וז"ל ואף על גב דנראה הגהה באשירי פרק איזהו נשך דיש חולקים טל ההיא דפירות דקל וז"ל אחר שהביא פירוש ר"ת כתב ורש"י פירש הכא הלואה והוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינים ומחילה בטעות הוי מחילה כי ליכא רבית קצובה כגון דרך זביני ההיא דפירות דקל וכו' עד לכך נראה דודאי גם רב נחמן סבר דמחילה בטעות הויא תחילה אף על גב דקניין בטעות חוזר בדין הוא וכו' ע"כ אם כן יאמר האומר שמכאן ראיה דבנדון דידן אף על גב דהוי בטעות לדעת רש"י ז"ל ולדעת בעל ההגהה מחילה בטעות הוי מחילה ובנדון דידן נמי נימא דהוי מחילה ויאמר האפוטרופוס קים לי כהני דסברי דהוי מחילה נראה לעניות דעתי דאין מכאן זכות לאפוטרופוס חדא שהיינו יכולים לומר דכיון דרוב הפוסקים קמאי ובתראי סברי דמחילה בטעות אינה מחילה זה האפוטרופוס וכו' אמנם בלאו הכי נראה בעיני שהדין בנדון דידן כמו שאמרתי שהרי כתב דהיכא דסבור דאינו שלו ונמצא שלו דלא הוי מחילה אם כן הכי נמי בנ"ד וכו' ע"כ יעויין שם נמצא דדעת הרב ז"ל דאין ראיה מבעל ההגהה דסבר דמחילה בטעות הוי מחילה בכל מקום שכבר דקדק מדבריו שכתב דהיכא דסבור וכו' לנדון דידיה דלא הוי מחילה ובנדון דידן נמי אמרינן הכי וכמו שכתבנו זהו הטעם השני:
הטעם השלישי שאף שנאמר שדעת בעל ההגהה דבכל מקום מחילה בטעות הוו מחילה וכמו שכתב בתחילת דבריו אפילו הכי בנדון דידן אין ראובן יכול לומר קים לי כהני דעד כאן לא אמרו רש"י ובעל ההגהה ז"ל דמחילה בטעות הויא מחילה אלא כשבא הטעות מצד המוחל דומיא לההיא דמוכר פירות דקל כיון שעל אותה מימרא פירשו דבריהם אבל בנדון דידן שהטעות שטעו בעלי חובות בא מצד ראובן שהטעה אותם נראה דכולי עלמא מודו דלא הוי מחילה ומצאנו לזה הטעם סמוכות ממהר"י קולון ז"ל בשורש קי"א וז"ל טל אודות אחד מן האחין שנתפשר עם שאר אחיו לפטור חלקו מירושת אביו בעבור סך מה כאשר היה סבור שלא היו הנכסים חרובים כאשר היו וכן אמרו לו אחיו שלא היו הנכסים מרובים ועל זה סמך ופטר את חלקו לאחיו בשביל דבר מועט לפי המגיע לחלקו ושוב נודע שהיו הנכסים מרובים ושהיה מגיע נחלקו כמעט כפלים ממה שנתפשר עם אחיו. נראה לעניות דעתי דבר פשוט שאין באותה פשרה ממש שהרי הלכה רווחת היא בישראל דכל קנין וכל מחילה בטעות חוזרים כדמוכח בפרק ח"ה גבי רב ענן וכו' ולא מבעיא אם יתברר שאחיו הטעוהו בסך הנכסים אלא אפילו מן הסתם רגלים לדבר איכא דבטעות הים שהרי אין דרך למחול מאתים במנה ואין לתלות דשפיר הוה ידע ואפילו הכי מוחל אלא יש לומר דטועה ומשום הכי חשבינן אונאה מחילה בטעות כדאיתא בפרק הרבית ולא אמרינן דשפיר ידע המוכר שהחפץ שוה יותר או איפכא ומחיל אלא אומר דלא ידע ומחיל דאין אדם מוותר ממונו חנם כל שכן אם יתברר שהטעוהו בפירוש דדבר פשוט שאין לך מחילה בטעות גדולה מזו ע"כ נראה בבירור מדברי הרב הנ"ל שכתב שאין לך מחילה בטעות גדולה מזו דרוצה לומר דמחילה כזו שטעה מחמת שהטעוהו אחיו דבזה מודו כולי עלמא דלא הויא מחילה דודאי לא נעלם מעיני הרב הנ"ל דעת רש"י ובעל ההגהה ז"ל דסברי דמחילה בטעות הויא מחילה ואם כן היאך פסק נגד מה שנראה מכללו דבדאיכא תרי יכול המוחזק לומר קים לי כהני אפילו היכא דכל חכמי ישראל חלוקים עליו אלא ודאי נראה לעניות דעתנו דדעת הרב ז"ל דבנדון דידיה כולי עלמא מודו דלא הוי מחילה כיון שהטעוהו אחיו ובנדון דידן אתיא במכל שכן דאם בנדון דידיה באח עם אחיו דהיה אפשר לומר דסבר וקביל וגמר בלבו ומחל דבשרם הם ואפילו הכי פסק דהויא תחילה בטעות כיון שאחיו הטעוהו כל שכן בנדון דידן דראובן הוא זר להם דודאי לא מחלו לו כיון שהטעה אותם וכחו שכתב הרשד"ם ז"ל בתשובה שמת' וז"ל האמת כי דבר ברור הוא ומלתא דלא צריכה לפנים כי כל דבר הנעשה בטעות ה"ל כאלו לא נעשה באופן שקנין בטעות ושומא בטעות והקדש בטעות ומחילה בטעות בכל אלה הדברי' חוזר בו המוטעה וכו' אמנם נדון כזה ממש מביא מהרי"ק ז"ל שורש קי"א וז"נ על אודות וכו' ועדיף נדון דידן טובה דבאחנים אחיו אפשר היה לומר דסבר וקביל וגמר בלבו למחול כי אחיהם בשרם הם ואינם מקפידים כל כך זה על זה אמנם נדון דידן שהיא נכרית אצלו אין הדעת סובל שאם היה יודע זה היורש שהיו לה נכסים שיניח כה כדי שתלך ותנשא לאיש וישמחו שניהם בנכסי דודו פשיטא ופשיטא שכל מה שמחל הכל היה בטעות ובסטלם גמור שהעלימו ממנו הנכסים אין צורך להאריך בזה עכ"ל וכתב עוד הרב ז"ל דאפילו אם נכתב המחילה בשטר דיכול לחזור בו כיון דבטעות נכתב כמו שיוכל המעיין לראות במקומו:
עוד נראה לנו להביא ראיה לדברינו ממה שכתב מהרי"ט ז"ל בתשובה ק"ב שכבר הבאנו דבריו למעלה וז"ל ולפי דרכינו למדנו שכל שהיא מוטעה וכו' מח לה בטעות כזו אינה מחילה כלל ע"כ דמדכתב מחילה בטעות כזו רוצה לומר דמחילה כנדון דידיה דאחותה העלימה הנכסים ודאי דכולי עלמא מודו דלא הוי מחילה כלל וכחו שכתבנו זהו הטעם השלישי ואם כן מכל אלו הטעמים שכתבנו נראה לנו שזכו בטלי חובותיו בטענתם וחייב ראובן לשלם להם העשרת אלפים פרחים שארית החוב:
אלא שעדיין יש מקום לבעל הדין לחלוק ולומר שאין מכל אלו ההוכחות ראיה לנדון דידן משום שכל מה שאמרנו הוא בענין שהיה מוטעה במחילה וכמו שכתבנו ולפיכך לא הוי מחילה אבל בנדון דידן שראובן טוען שבעת כתיבת הרשימה לא היה שוה אותו החוב אפילו פרוטה לפי שבאותו זמן היה הגוי עני ומדולדל ומשום הכי לא כתבו ברשימה אם כן כשמחלו לו בעת שנתן להם כל מה שהיה לו ונתפשרו עמו לא הטעה אותם כיון שלא נשאר בידו כלום וכיון שכן המחילה הויא מחילה גמורה:
לזה נשיב ונאמר דכיון שלא כתב ראובן אותו החוב ברשימה איכא ידים מוכיחות דחיה סבור דבאיזה זמן היה יכול לגבותו שכן דרך העולם שהסוחרים פעמים יורדים ופעמים עולים ואם כן לא צדק ראובן במה שאמר שלא היה שוה אפילו פרוטה דאם האחת כדבריו אדרבה היה לו לכותבו ברשימה דמה הנאה יש לו מאותו החוב כדי להטמינו כיון שלא היה שוה כלום ובזה היה נפטר מכל בעלי חובותיו והיה עומד בחזקתו לאדם נאמן אלא ודאי נראה דהטעם שלא כתבו ברשימה שאם יפרע הגוי באיזה זמן שיוכל להפטר בטענה זו וכיון שכן נמצא שראובן הטעה לבעלי חובותיו והמחילה שעשו לו אינה מחילה כיון שהטעה אותם וכמו שכתבנו:
עוד נוכל להשיב שאף שנאמר שלא היה דעתו כך אלא דהיה סבור שלא היה שוה כלום כמו שטען ושכבר נתיאש מאותו החוב ולכך לא כתבו ברשימה אפילו הכי כיון דסוף סוף גבה חובו הוברר הדבר למפרע שטעה בדעתו וכיון שעל טעותו עשו לו בטלי חובותיו המחילה הויא מחילה בטעות ואינה מחילה ודומה למה שאמרו בסוגיא אשר קדמנו זכרה בההוא מעשה דרב ענן בפרק ח"ה דאמר ליה רב נחמן כי היכי דאת לא ידעת הוא נמי לא הוה ידע דרב ענן כשבנה הכותל טעה בדעתו דהיה סבור שבונה בתוך שלו ובא חבירו וסייעו ואחר שהוברר הדבר שרב ענן טעה בדעתו גם המחילה שעשה לו חבירו אינה מחילה כיון שסמך על דעת רב ענן ומצאנו לזה סיוע ממה שכתב מהר"י קולון ז"ל בשורש קי"א שכבר הבאנו דבריו למעלה וז"ל וגם כי מוכיח מתוך הטענות שגם אחיו לא היה יודע שהיו הנכסים מרובים כל כך איכא למימר דכי היכי דאחיו לא הוה ידע איהו נמי לא הוי ידיע ע"כ ובסוף דבריו כתב וז"ל אבל בנדון דידן שסמך על דברי אחיו והוטעה בסך עזבון אביו פשיטא ופשיטא דהויא מחילה בטעות ולא הויא מחילה ע"כ למדנו ממה שכתב הרב ז"ל וגם כי מוכיח וכו' דכי היכי דאחיו לא הוה ידע איהו נמי לא הוה ידיע דכיון דהמחילה שעשה היתה על דעת אחיו והם טעו בעזבון אביהם דאינ' מחילה וכמו שכתב בסוף דבריו דהויא מחילה בטעות מטעם שסמך על דברי אחיו והוטעה ולפיכך אינה מחילה ואם כן בנדון דידן נמי אף על פי שנאמ' שטעה ראובן בדעתו כיון שבעלי חובותיו סמכו על דעתו מחילתם היתה בטעות ואינה מחילה וכמו שכתבנו וכיון שעתה יש לו מטות בידו כדי לפרוט חייב לשלם דפריעת בעל חוב מצוה:
ועתה נבוא להשיב על מה שטוענים עוד בעלי חובותיו של ראובן שכיון שזכו בזה החוב שהיה לו על הגוי שגם כל הריוח שבא מחמת אותו רחוב שלהם הוא לזה נאמר דנראה לנו דטענה זו טענה גרועה הוא וכדבר שאין בו ממש דמה שגזרנו וחייבנו לראובן לשלם הוא מכל הטעמים שכבר כתבנו לא משום שזכו באותו החוב של הגוי דאין אדם יכול להקנות חובו לחבירו אלא במעמד שלשתן וכיון דבנדון דידן לא היה מעמד שלשתן אם כן לא זכו בזה החוב וטענתן אינה טענה:
וראיה לזה מה שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות מכירה פרק ששי (הלכה ז') וז"ל היו עומדין שלשתן ואמר לו מה שיש לי בידך בין פקדון בין מלוה תנהו לזה קנה לוי ואין אחד משלשתן יכול לחזור בו ע"כ וכתב הרב המגיד וז"ל ואין אחד משלשתן וכו' פירוש אין אחד משלשתן כגון ראובן שהיה חייב ללוי מנה ושמעון היה חייב לראובן מנה והמחה ראובן את לוי אצל שמעון אין אחד משלשתן יכול לחזור בו וכן כתוב בהלכות במציעא בהמקבל בביאור ע"כ נראה בבירור דאין אדם יכול להקנות חובו לחבירו אלא במעמד שלשתן ואם כן בנדון דידן זכה ראובן ברווח שבא מחמת אותו החוב וטענת בעלי חובותיו אינה טענה כיון שראובן לא הקנה להם אותו החוב ובמעמד שלשתן ומעתה כיון שהוכחנו שבעלי חובותיו של ראובן לא זכו באותו חוב נרא' לנו דאפי' איסור רבית יש בדבר אם היו נוטלים הריוח דכיון שהם אינם גובים מראובן מכח אותו חוב אלא מטעם מה שכתבנו למעלה נראה דבשביל ביטול מעותיו נוטלים הריוח וזה ודאי אסור והרי לך הראיה:
כתב הרא"ש ז"ל (כלל פ"ח שאלה ז) וז"ל ילמדנו רבינו ראובן נתן מנה לשמעון לעסוק בסחורה ויחלקו ביניהם הריוח וההפסד ועשה שמעון שטר חוב גמור עליו בכל המנה ולא עשה שטר שותפות לימים תבע ראובן לשמעון שיתן לו חלקו מהריוח השיב שמעון אמת כי נתת לי המנה להתעסק בו למתנות שכר והרוחתי אך לא אתן לך כלום מהריוח לפי לך שיש לך שטר חוב גמור עלי בכל הקרן והנך קרוב לשכר ורחוק להפסד והוי רבית אם תקבל הריוח וראובן אומר תנאי גמור בתורת עסק בריוח והפסד היה בינינו ואלו היה שם הפסד לא היית משלם הכל ואין השטר פוגם. תשובה נ"ל שהדין עם שמעון מאחר שכתב כל המנה בשטר חוב ולא פירש בו דין עיסקא נמצא שכל האחריות היה על שמעון ואסור לראובן שיקח שום ריוח ע"כ עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל באותה תשובה וז"ל ובנדון זה שכתבו הממון בשטר חוב וכל האחריות על שמעון לא יטול ראובן מן הריוח כלום אף על פי שהתנו ביניהם שיחלקו ביניהם הריוח והפסד מכל מקום כיון שלא נכתב התנאי בשטר ויכול ראובן לגבות כל הממון בשטרו אף אם יפסיד כולו אסור לו ליקח מן הריוח כלום דבתר שטרא אזלינן ולא בתר דברים שבטל פה ע"כ הרי בהדיא שהרב ז"ל פסק בנדון דידיה שאסור לראובן ליקח שום דבר מהריוח כיון שהמנה שחייב שמעון הוא מחמת חוב ואם כן הוא הדין והוא הטעם נמי בנדון דידן שבעלי החוב אסורים ליקח שום דבר מהריוח כיון שמה שהם באים לגבות מראובן הוא גם כן מחמת חב:
וגדולה מזו נראה לנו לומר דבנדון דידן אפילו אם הקנה ראובן חובו לבעלי חובותיו במעמד אותו הגוי אפילו הכי לא זכו בזה החוב משום דלא אמרינן דבמעמד שלשתן קנה אלא כשהוא מישראל לישראל אבל כשהוא מגוי לישראל לא קנה ואפילו במעמד שלשתן וכיון שלא קנו אסור להם ליקח מן הריוח כלום והראיה לזה מה שכתב מהר"ם בר ברוך בתשובות השייכות לספר משפטים סי' ס"ח וז"ל ראובן טען על שמעון היות חיוב לי עשרה זקוקים ותבעתים ממך לפרוע לי ונתת לי חוב שהיה לך על ההגמון בשביל אותם עשרה זקוקים וצויתני ליטול מאותו יום קרן ורבית ועתה אני תובע ממך שתתן לי רחוב ההוא הקר והפרי כי עדיין לא פרע לך ושמעון משיב קרן אפרע לך ולא הרבית כי לא אתן לך רבית ופשרו הדיינים ביניהם שינכה לי דבר מועט מן הרבית ויתן לוכל החוב וכתב מו' רבינו זצ"ל וז"ל נראה לי שהפשרנים והעדים עברו משום בל תשימון עליו נשך והמלוה עבר כמה לאוין דבמאי ליקני ראובן חובו של שמעון שהוא הלוה כבר לגוי וזקף עמו והלא אני רגיל לומר שאין יכיל להקנות חובו לחבירו ואפילו בקנין ואפילו אגב קרקע דאמרינן פרק מי שמת שכיב מרע שאמר הלואתי לפלוני הלואתו לפלוני מה שאין כן בבריא אלא במעמד שלשתן אלמא אין בריא יכול להקנות חובו לאחר אלא במעמד שלשת מה שאין כן בגוי דישראל לא מצי לאקנויי לחבריה חובו שחייב לו גוי במעמד שלשתן דמעמד שלשתן שוינהו ובנן מהנך מילי דהלכתא בלא טעמא דלא לוסיף כמו שפר"ת דדוקא הלואה דישראל מקניא במעמד שלשתן אבל מלוה ופקדון שיש לישראל ביד גוי אשר פיהם דבר שוא לא מקניא במעמד שלשתן ואין תקנה להקנות חובו שביד גוי לחבירו אלא ז שילך הישראל אצל אצל בעל חובו הגוי וערביו ויאמר להם החוב ב שאתם חייבים לי תדרו לזה חברי וכשתדרו לו תפטרו ממני ובענין אחר לא מקני וזה שלא עשה כן נמצא שכל הרבית של שמעון ואיהו שמעון יהיב רבית לרבית ע"כ:
הרי לנו בהדיא לדעת הרב ז"ל דאי אדם יכול להקנות חובו שחייב לו גוי לחבירו אפילו מעמד שלשתן ומשום הכי פסק שכל הרבית שבא מאותו חוב של הגוי זכה בו שמעון ואם יטול ראובן איזה דבר מאותו רבית הוי רבית של תורה וכמו שכתב דהמלוה עבר על כמה לאוין שבתורה ואם כן בנדון דידן נמי כיון שלא זכו בטלי חובותיו באותו זוב ואפילו אם הקנהו להם במעמד שלשתן כמו שכתבנו נמצא שאם יטלו הם הריוח שבא מאותו זוב הוי רבית של תורה וכל שכן דבנדון דידן לא הקנה להם אותו חוב אפילו בינו לבינם דודאי לא זכו באותו חוב ואם כן אסור להם ליקח מן הריוח כלום משום דהוי רבית של תורה אלא כל הריוח היא של ראובן וזה נראה לנו פשוט ואין להאריך עוד:
ודע שכל מה שכתבנו עד הנה בענין העשרת אלפים פרחים שארית החוב וחייבנו ראובן לשלם לבעלי חובותיו הוא כשאין מנהג ידוע בעיר בין הסוחרים או צריך להעמיד הדין כפי תורתנו הקדושה כמו שכתבנו והוכחנו מן התלמוד והפוסקים ז"ל אבל אם יש מנהג קבוע בעיר בין הסוחרים שמיד כשמתפשרים מוחלים ללוה השאר ואין להם עוד תביעה עליו ואף על פי שימצאו לו בידו אחר כך נכסים או מטות שנשאר לו בעת שנתפשרו אינם מקפידים אז הולכים אחר המנהג הקבוע כמו שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק כ"ו מהלכות מכירה (הלכה ח') וז"ל וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג וכו' עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו אבל מה שכתבנו בענין הריוח וגמרנו שזכה בו ראובן ואם יטלוהו בעלי חובותיו שעוברים על כמה לאוין שבתורה נראה לעניות דעתנו שבזה אין לילך אחר המנהג הקבוע כיון שהתורה גלתה לנו איסור הרבית בפירוש בכמה מקומות וכמו שכתב מהריב"ל ז"ל (בענין יישוב שתי חשובות ממהר"י קולון ז"ל שנראה לכאורה שסותרות זו את זו) בחלק א' (תשובה סא') וז"ל וסבירא ליה לרב ז"נ דאפילו דאזלינן בתר מנהגא נגד ההלכה ואפילו לענין איסור כההיא דחליצת הסנדל וסתימת פרשיות אפילו הכי לענין הבכורה כיון שהתורה גלתה בהדיא ואמר לא יוכל לבכר אין כח לשום מנהג לעקור הבכורה וצדקו דבריו ז"ל ע"כ:
הכלל בעולה מכל מה שכתבנו שטענת בטלי חובותיו של ראובן שטוענים שהתחילה שעשו היתה בטעות היא טענה חזקה וכיון שכן חייב ראובן לפרוע להם העשרת אלפים פרחים שארית החוב מטעם דמחילה בטעות אינה מחילה כמו שהוכחנו מן התלמוד ומכל הפוסקים ראשונים ואחרונים אבל מה שטוענים עוד שגם כל הריוח שבא מאותו החוב של הגוי שלהם הוא כיון שזכו באותו חיב משעת כתיבת השטר היא טענה גרועה דודאי כל הריוח ש' ראובן כיון שלא זכו באותו חוב וכחו שהוכחנו ואפילו איסור רבית של תורה יש בדבר אם היו נוטלים אפילו מקצת מן הריוח זהו מה שנראה לעניות דעתנו להלכה ולא למעשה אלא אם יסכים עמנו מורינו הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות ונש"ל מאל עליון שמזכותו יכון עד כי יבוא ינון אכי"ר בסדר ובשנת אשר הנחני בדרך אמת לפ"ק:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל