שאלה ראובן שהיו לו סך מה משטרי חובות המלכו' של גורלות כל אחד מסך מאתים פלוריניס שקנאם כדי להתפרנס מפירותיהם שלשה פלוריניס למאה בכל שנה ובא אבלו שמעון חבירו ובקש ממנו בתורת חסד שילוה לו עשרה מהם והוא יחזיר לו כהם לזמן פלוני והשיב למה לא יעשה לו חסד כזה כיון שזה כהנה וזה אינו חסר רק שלא יהיה בזה צד רבית שהוא אינו רוצה לא למוכרם עתה ולא לעשותם דמים שאע"פ שאינם שוים השתא כ"כ לזמן מה אפשר שיעלו ועוד אפילו ישארו כך הוא לא איכפת ליה ובאו לשאול כדת מה לעשות ומבעיא לן השתא כיון שאינו מרויח בכך שרי ואין לו לדקדק בכך אם שמעון מוכרם השתא או לאו דאפשר שאינו רוצה אלא להתראות בהם א"ד כיון שאינו מתחייב להחזירם בעצמם מסתמא למוכרם הוא רוצה ומפני דוחקו הוא מחייב עצמו להחזיר כהם אף אם יתיקרו ואסור עד שיעשם דמים יוציא לאור משפטם ומה' תמ"ש:
תשובה שנינו במשנה במציעא פרק איזהו נשך (עלה ע"ה) לא יאמר אדם לחבירו הלוני כור חטים ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח והלל אוסר וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר לחברתה עד שתעשנה דמים שמא יוקרו חטין נמצאו באות לידי ריבית ובגמרא אמר רב הונא יש לו סאה לוה סאה סאתים לוה סאתים רבי יצחק אומר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין תני רבי חייא לסיועיה לרבי יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין: והלל אוסר אמר רב נחמן אמר שמואל הלכה כדברי הלל ולית הלכתא כוותיה: וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה: אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעין סתם ע"כ וביאר רש"י אבל אומר הלוני עד שיבא בני דכיון דיש לו שפיר דמי דהא סאה בסאה דרבנן הוא דלאו נשך דאורייתא וכי יש לו לא גזור:. כמה כורין דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתיה שהרי אינה קנוייה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה ונמצאת אותה שלוה נזקקת על פירות שבשוק וזו פנויה ללוות עליה וכשלוה כל אחת ואחת לוה בהיתר דהא אלו לוה סאה אחת ואכלה ואכל גם הראשונה הואיל כשלוה בהיתר לוה ישלם חטין הכא נמי כשלוה בהיתר לוה כל סאה סאה שהרי זו עומדת: לוין ככרות סתם בלא קציצת דמים שלא החמירו לדקדק באיסו' בסא' כל כך עכ"ל:
והנה יש לדקדק בדברי המשנה למה האריך במקום שהיה לו לקצר וזה שאם טעם ההיתר באמרו הלוני עד שיבא בני הוא כפי ביאור רש"י והוא האמת בעצמו עבור שיש לו היה מן הראוי שיכתוב בעל המשנה לא יאמר אדם לחבירו הלוני כור חיטים אלא אם כן יש לו:
גם יש להעיר בתלמוד במה שאמר רב יהודה בשם שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעין סתם כי מה בא ללמדנו והנה דברי המשנה ברורים שזו דעת הלל ושהוא חולק על דעת חכמים ואולם היתר הספק הראשון איננו ממה שיקשה שמן הסתם אין אדם לוה מחבירו דבר מה אם יש לו ולזה אמרה המשנה ואני אתן לך לגורן כאלו רצתה לומר שהוצרך ללות מחבירו חטים בעבור שלא היו לו עד שעת הגורן וכן כתב הרא"ש בביאוריו וז"ל לא יאמ' אדם לחבירו אורחא דמלתא קאמר שאז חיטים מצויין לו לפרוט וה"ה בסתמא בלא קביעו' זמן נמי אסו' דלא שרי אלא היכ' דיש לו עכ"ד גם אפש' לומ' דרצ' מחבר המשנ"ל השמיענו כח ההית' בחלוקה השני' והיא אומרה אבל אומר לו הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח שעם היות שהעדר המפתח או שהבן אננו בבית מונעהו לשלם לחבירו שיעור החיטים שלוה ממנו ואולי באותו הזמן יתיקרו החיטים עם כל זה מותר ללות ממנו כיון שהחטים נמצאים עתה ברשותו והוא מן הרחוק שבזמן קרוב כזה ישתנה שער החיטים ובדבר שאיסורו מדבריהם הקלו בו:
והנה על הדקדוק השני יש להשיב כפי מה שביאר רש"י שמאמר רב יהודה מוסב על הככרות הנזכרות במשנה וזה שבא ללמדנו חידוש מה שאף שהחכמים בעלי המשנה אינם מתירי' ההלואה כי אם בשיש לו מאותו המין שמץ מנהו ומן הסת' אשה שלו' מחבירת' ככר אין לה ממנו כלו' ולפי זה היה לנו לחשוב ולומ' שאף הם ז"ל יודו לדבר הלל שלא תלוה אשה ככר מחבירתה בזולת קציצה עם כל זה דעתם הוא להתיר בעבור היות הככר דבר מועט או שהוא דבר שאין בני אדם מקפידים בו ולזה לא רצו להחמיר כל כך באיסור סאה בסא' שהוא מדבריהם ואמנם אין ביאור רש"י נאות אצלנו כי לפי מה שיורה משפט הלשון נראה שלווים סתם ופורעי' סתם הוא דבר כללי הנאמר בהחלט על כל דבר הנלוה ולא על הככרות לבד וכן נרא' דעת הרב האלפסי שכת' על מאמר רב יהוד' ודווקא על שער שבשוק כדרב הונא אי נמי היכא דאית ליה מההוא מינא כדתני רבי חייא לסיועיה לרבי יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין ואמרינן נמי בפרק הזהב רב אוזיף דינרי מברתיה דרבי חייא ואייקר אתא לקמיה דרבי חייא א"ל זיל הב לה דינרין טבין ותקלים א"א בשלמא דהבא טיבעא הוי שפיר אלא אי אמרת פירי הוי הוה ליה סאה בסאה ואסיר ופרקינן רב דינרין הוו ליה וכיון דאית ליה נעשה כאומר לו הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח עכ"ל והנה מאחר שהגביל המאמר בשער שבשוק או בשיש לו שהם תנאים כוללים בכל דבר הלואה הניתרת יהיה באיזה מין שיהיה נראה ברור שסובר נגד דעת רש"י שמאמר רב יהודה אינו בככרות לבד ויותר מבואר זה בדבריו במה שכתב אחר מאמר רב הונא דף ק"ה יע"ש:
גם דעת הרמב"ם מסכים בצד הזה לדעת האלפסי אלא שרוח אחרת עמו בכוונת המאמר ההוא וז"ל בפרק עשירי מהלכות מלוה ולוה כשם שמותר למוכר לפסוק על שער שבשוק כך מותר ללוות הפירות סתם ופורעין סתם בלא קביעת זמן על שער שבשוק כיצד היה השער קבוע וידוע לשניהם לוה מחבירו עשר סאין חייב להחזיר לו עשר סאין אף על פי שהוקרו החיטים שהרי כשלוה ממנו היה השער ידוע ואילו רצה היה קונה ומחזיר לו שהרי לא קבע לו זמן היה לו מאותו המין שלוה הרי זה מותר ללות סתם בלא קביעת זמן ופורע סתם אף על פי שעדיין לא יצא השער ואפילו היתה לו סאה בלבד לוה עליה כמה סאין היתה לו טיפה אחת של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי יין ושמן לא היתה לו מאותו המין כלום ולא נקבע שער השוק עדיין או שלא ידעו שער השוק הרי זה אסור ללות סאה בסאה וכן בשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשה אותן דמים ואם לוה ולא עשה אותן והוזלו מחזיר לו פירות כמדה שלוה או כמשקל ואם הוקר נוטל דמים שהיו שוין בשעת הלואה. אף על פי שיש לו מאותו המין או שהוה השער קבוע בשוק הרי זה אסור ללות פירות בפירות עד זמן קבוע אלא לוה סתם ופורע באיזה זמן שיפרע: לא ואמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני מחזיר לך כור גורן אלא אומר לו הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח עכ"ד הנה עיניך רואות שהרב ז"ל ביאר מאמר רב יהודה לווין סתם ופורעין סתם באופן אחר אשר לא ביארו רש"י ולא הרב האלפסי שהרי השני החכמים האלה שלמים הם אתם בהבנת מילת סתם שהוא בלא קציצה אלא שרש"י סובר שרב יהודה בככרות לבד דבר ולדעת האלפסי הם דברים כוללים כל דבר הלואה ואולם דעת הרמב"ם הוא שהבנת סתם יפורש בלא קביעות זמן וישתנה הדין לאסור ההלואה עם היות שיהיה השער קבוע ויש ללוה מאותו המין אם קבע זמן ההלואה ולדעת החכמים הקודמים אין הבדל בין קבע זמן ללא קבע והנה לדעת הרב ז"ל ימצא בנקל היתר הספק או דקדוק השני שדקדקנו וזה שרב יהודה גלה לנו חדוש גדול אשר לא נשמע כמוהו לפי הנראה משטת דברי המשנה באומרו שלדעת חכמים מלבד התנאי הנזכר במשנה שהוא ביש לו מאותו המין צריך תנאי אחר והוא שלא יקבע לו זמן אלא צריך שילוה סתם:
אמנם כבוד הרב במקומו מונח אין ביאורו ישר בעינינו כי כל מעיין ישפוט בצדק כי דברי רב יהודה סובבים על דברי הלל שאסר הלואת הככרות בלא קציצה ועל זה בא רב יהודה ואמר שלדברי חכמים לוים סתם ופורעים סתם וזה יורה בתכלית הבירור שבא או לחלוק על דבר הככרות כדעת רש"י או שבא להוסיף שאין הפרש בין ככרות לשאר פירות בתנאי שיהיה שער קבוע או שיש לו מאותו המין כדעת האלפסי והוא הנכון אצלנו ואולם בקביעות זמן הוא דבר שלא נזכר שמן מנהו לא במשנה ולא בתלמוד והוא בלתי נכון שיבארו דברי רב יהודה שהוא מתייחס אל הקודם בעניין אשר לא נזכר שמו מקודם כלל והנה הרב המגיד האריך להליץ בעדו וז"ל אף על פי שיש לו מאותו המין וכו' זה פירוש רבינו ז"ל למה שאמרו בגמרא לוין סתם ופורעין סתם שמלת סתם באה להמעיט כשקובעים זמן וכן מוכחת המשנה לדעתו ז"ל שאמרה לא יאמר אדם לחבירו הלוני כור חטין לגורן פי' ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח ודעת הרב דרישא שאוסרת בקובע זמן לגורן היא אפילו בשיש לו דמיא דהתיר דסופא דעד שיבא בני שהיא בשיש לו ואם היה כדברי המפרשים ז"ל דכל שיש לו מותר אף בקביעות זמן והכל תלוי אם יש לו היה לה למשנה לומר כך לא יאמר אדם לחבירו הלוני כור חטים אא"כ יש לו אבל עתה נראה שאוסרת אפילו בשיש לו בשקובע זמן זה דעת הרב ז"ל והטעם אפשר שהוא שכל שזה קובע זמן למה שהוא מתייקר ומוזיל נראה שדעתו שלאותו זמן יתייקר וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו ומפני כך אסור עכ"ל והנה לפי מה שביארנו בתחלת דברינו בדברי המשנה אין הכרח כלל ולא שום ראיה משם לדעת הרמ"בם ולא עוד אלא שנראה מדבריו שהבאנו למעל' שהוא לא כן ידמה ולבבו לא כן יחשוב בדברי המשנה שהרי אחר שכתב בהלכה השנית של הפרק אשר קדם זכרו דין קביעת הזמן הביא דברי המשנה ואם כדברי המגיד הוא מלא דבר העלותם על ספ' שכיון שכבר למדנו איסור הלואת פירות בפירות עד זמן קבוע וזה יצא ז"ל כפי דעת המגיד מדברי המשנ' אך למותר מה שהביא אחר זה דבריה ואם נאמר שרצה להביא המשנה כצורתה כמשפטו בשאר מקומות היה לו להביא דבריה ולבארם באופן שילמדנו איסור קביעת הזמן ר"ל שהיה מן הראוי שיכתוב לא יאמר אדם לחבירו הלוני כור חטים ואני מחזיר לך כור גורן מפני שקבע לו זמן ולזה נראה לנו בלה שאין ספק בו שדין קביעת הזמן יצא לו לבד ממלת סתם שבאה במאמר רב יהוד' ודעתו בדברי המשנה הוא כפי מה שביארנו אנחנו במה שקדם לדעת רש"י ולזה אחר שכתב בהלכה הקודמת איסור הלואת סאה בסאה אם אין לו הביא דברי המשנה בהלכה הנמשכת לזה משום סוף אותה המשנה והוא אלא אומר לו הלוני עד שיב' בני או עד שאמצא המפתח ללמדנו שהעדר המפתח או שבנו אינו שם אינו נקר' אין לו כיון שנמצ' ברשותו ואמנ' כבר כתבנו שאין דברי רב יהודה במלת סתם מוכיחים פירושו ושהביאור הנכון אצלנו הוא דעת רב אלפס ולפי ביאורו גם כן הותר הספק השני וכמו שכבר הערנו בזה במה שקדם וזה שבזולת מאמר רב יהודה היינו חושבים שדעת חכמי המשנה היה להבדיל בן דבר מועט למרובה שבכור חיטים וכדומה לזה שהוא שיעור רב היה דעתם לאסור ההלואה אם אין לו אבל בככר שלוה אשה מחברת' שהוא דבר מועט אף שאין לה כלום היינו מתירי' הלואתה ולפי זה היינו סוברים שהחכמים יחלוקו על דבר הלל הקל בב' דברים ר"ל אם רב בשיש לו ואם מעט כככר וכדומה לזה אף בשאין לו לזה בא רב יהוד' ואמר זו דברי הלל אבל חכמי' אומרי' לוים סתם ופורעים סתם כאילו רצה בזה אין הפרש לדעת חכמים בין רב למעט אלא בכל השיעור שיהיה מהלואה אינו צריך עשיית דמים והוא מה שביאר במלת סתם בתנאי שיש לו כדברי המשנה או שיהיה שער קבוע כמאמר רב הונא בגמרא עלה ע"ב ואמרו זו דברי הלל כוונתו שהלל הצריך קציצה בכל אף כדבר מועט כמו הככר וחכמי' חולקים עליו שאף בדבר מרובה כמו כור חטים ההלואה מותרת בזולת עשיית דמים אם הוא בתנאי שיש לו ובזה יבואו דברי רב יהודה על נכון והותר הספק השני:
והעולה מכל מה שכתבנו שחכמים אסרו לוות סאה בסאה וכן כל דבר שתזדמן בו ההתייקרות כי אף שהמלוה אינו מרויח בזה כיון שמחמת ההלואה באה הפסד ללוה בהיותו צריך להוסיף דמים בסבת ההתייקרות נראה כמו רבית שנותן למלו' יותר מה שלוה ממנו וכן הוא מבואר בתלמוד פרק הזהב עלה מ"ד שבכל דבר אסרו ההלואה אם יש בו אפשרות ההתייקרות שנאמר שם דרב אוזיף דנרי מברתיה דרבי חייא לסוף איקור דינרי אתא לקמיה דרבי חייא א"ל זיל שלים לה טבין ותקולין אי אמרת בשלמא דהבא טיבעא הוי שפיר אלא אי אי אמרת פירא הוי הוה ליה סאה בסאה ואסיר רב דינרי הוה ליה וכיון דהוו ליה דינרי נעשה כאומר ליה הלוני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח הרי לך בבירור שלא לבד אסרו סאה בסאה אלא כל דבר זולת המטבע שאינו של זהב ויוצא בהוצאה וכמו שכתב הטו"ר ביורה דעה סי קס"ב ולפי זה יגזור ההיקש בשטרי חובות שהוא הנושא אשר נשאלנו עליו שיהיה אסור ללותם כי הדבר ידוע בין הסוחרים שהם אפשרי ההתייקרו' והשתנות ערכם במשך הזמן ונמצא ששמעון שמן הסתם לום מראובן למוכרם או לעשות בהם סחורה אם יקחם מאחר להשיבם לראובן בהגיע הזמן שהתנו ביניהם אולי נוסף ערכם ויעלו ליותר דמיהם ומאחר שהמלוה יודע זה תהיה גם האשמה עליו אם ילום לשמעון אם לא שנתברר לו בלי שום ספק שמגמת שמעון הוא להתראות בהם וחייב עצמו להחזירם בעינם ואולם עבור שזה דבר לא יארע כי אם באחד מני אלף הדבר פשוט שהוא אסור ללות שטרי חובות המלכות אם לא שהוא בעניין שיש לשמעון שטר חוב א' משלו וברשותו:
ואולם נראה לנו שזה התנאי לבד יועיל להתיר בנושא שלנו אבל קביעות ערכם ושערם שהוא התנאי האחר שמתיר סאה בסאה אינו מספיק להתיר ללוותם מפני שאף שיקרה שאחר זמן מה יהיה ערך השטרי חובות שוה למה שהיה בזמן ההלואה צריך ששמעון יתן לזה שיקנם ממנו למען השיבם לראובן יותר על ערכם הקצוב בעבור העדפת ריוח פירותיהם ששיעורה מתייחס' אל הזמן שעבר מחלוקתו שאם ד"מ עברו ד' חדשים מזמן החלוקה צריך שיוסיף על ערכם פלורינו א' שהוא שליש הריוח שמתייחס אל שליש השנה שעבר וזה דבר נהוג בסחורה ההיא ולזה נראה בתכלית הבירור שאין היתר בהלואת שטרי חובות זולת שיש ללוה אחד מהם ובתנאי שיהיה ברשותו ואמנם אם אחרים חייבים לו זה השטר חוב נראה מהתלמוד באיזהו נשך עלה ס"ג שאסור לוות על סמך זה בעבור שהוא נעדר הגבוי אמר רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלי ד' ד' ואמר ליה יהיבנא לך ה' ה' איתנהו גביה שרי ליתנהו גביה אסיר פשיטא לא צריכא דאית אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי במתא בעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"ל כיון דמחסרי גוביינא כמאן דליתנהו דמי ע"כ ואפשר שבשאר סחורות יהיה הדין כן בעבור שלפעמים יעבור זמן מה טרם גבותם אבל בשטרי חובות הם נגבים מיד אחר מכירתם והרי הם כאלו ברשותו סוף דבר את  האלקים ירא שלא ללות שטרי חובות המלכות בזולת התנאי שיש לך:
בסדר ובשנת ואשר הוא עושה ה' מצליח לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א מוהר"ר יעקב די מיזה מ"כ: