שאלה מד ראובן ושמעון. סוחרים נשתתפו יחד והטילו לכיס סך מה לעסוק בפרקמטיא והריווח וההפסד יהיה לאמצע וראובן היה נושא ונותן בעירו ושמעון היה משאו ומתנו במקום אחר והיה הולך ובא אל מקום ראובן ומדי עברו יסור אל ביתו לעשות חשבון שניהם יחדו והיה מוליך עמו סחורות למכרם במקומו וירבו הימים וסוחר טוב אמיד בנכסי שבמקום שמעון ע"י המשא ומתן אשר בינו ובין שמעון בראותו ששמעון הולך בדרכי יושר אהבת נפשו אהבו וכשחלה חליו אשר ימות בו צוה שיתנו לאחר מותו ג' אלפים פרחים לשמעון אהובו וכאשר מת הסוחר הנז' קבל שמעון הסך הנז' מיורשיו וכשוב שמעון אל ראובן נתן שמעון חשבון מדוקדק ממה שנוגע לשותפות וראובן תבע משמעון חצי מתנת הסוחר הנז' באומרו כי מי גרם לשמעון אהבתו עם הסוחר הנז' הוי אומר משא ומתן שעשה עמו מחמת השותפות של שניהם. ושמעון מאן לתת לו אפי' ש"פ באומרו כי זה לא שייך לשותפות כלל. ורבה הקטטה ביניהם ויחדו למשפט נקרבו לדעת הדין עם מי יורה המורה ומהתמ"ש:
תשובה להשיב לשואלי דבר עלה בדעתי ללמוד נ"ד מדין שליחות ולראות איך הדין נותן בשליח שנשתלח לקנות איזה סחורה במעות בעה"ב והוסיפו לו במנין אותו דבר למי נוגע אותה הוספה גם להדמות נ"ד לשליח שנשתלח לגבות מעות מן סוחר גוי וטעה הסוחר ההוא ופרע יותר מחשבון החוב כמי נוגע ריוח הטעו' ההוא אה לשליח או לשולחו ומאחר שמי שיעיין בפוסקים יראה בהם ברור כשמש שהרבה פעמים מצאו צדדים להשוות דיני שותף לדיני שליחות הנה אנחנו רואים כאשר יעלה המשפט שם נדון גם כן בנ"ד ולבא אל המכוון נביא הך סוגיא דפ' אלמנה נזונת בדף צ"ח:
איתא במתניתין אלמנה שהיתה כתובתה מאתים ומכרה שוה מנה במאתים או שוה מאתים במנה נתקבלה כתובתה:
גמרא מ"ש שוה מאתים במנה דאמרי לה את אפסדת שוה מנה במאתים נמי נימא אנא ארווחנא אחר ר"נ אמר רבה בר אבוה כאן שנה רבי הכל לבטל המטות כדתניא הוסיפו לו אחת יתירה הכל לשליח דברי ר' יהודא ר"י אומר חולקין והתניא ר"י אומר הכל לבטל המעו' אמר רמי בר חמי לא קשיא כאן בדבר שיש לו קצבה כאן בדבר שאין לו קצבה אמר ר"פ הלכתא דבר שיש לו קצבה חולקין דבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות מאי קא משמע לן שינוייא דשנינן שינויא הוא: פירש"י כאן שנה רבי במשנתינו למדנו רבי: הכל לבעל המעות השולח שלוחו לשוק לסחורה ונקח בזול הכל לבעל המעות ולא מצי למימר אנא ארווחי: כדתניא דאיכא פלוגתא דתנאי בהא מלתא ומסקנא שמעינן דבדבר שאין לו קצבה אית ליה לר' יוסי הכל לבעל המעות וסתם לן ר' במתניתין דהכא כר' יוסי דמתניתין נמי דבר שאין לו קצבה הוא דכל קרקע נמכר באומד זה בפחות וזה ביוקר: הוסיפו לו אחת יתירה בתוספתא ד"מ דמאי הוא: שיש לו קצבה כגון קטנית הנמכר בחנות במדה מלא כלי בפרוטא אם הוסיפו אחת יתירה חולקין דמתנה הוא יש לומר לשליח ניתנה ויש לומר לבעל מעות ניתנה: דבר שאין לו קצבה כגון טלית וחלוק וירק הנמכרים באומד פעמים מוותר למכור בזול ופעמים בצמצום הכל לבעל מעות שאין כאן מתנה אלא מכר: ע"כ: תוספות ד"ה כאן שנה רני הכל לבעל המעות. נראה לרבינו תם דבמתניתין מודו בין ר' יהודה בין ר' יוסי דבדבר שאין לו קצבה נמי לא אפליגו דר' יוסי סבר הכל לבטל המעות ור' יהודא סבר הכל לשליח אלא בכי האי גוונא שניתן לו מחמת תוספת דקאמר ליה קח זה עבור מקחך ועוד אני מוסיף לך זה משלי אבל אם מכר לו בזול מחמת מעות כעין משנתינו שוה מנה במאתים אפי' ר' יהודה מודה דהכל לבעל המעות דאי לא תימא הכי קשיא דר' יהודא אדר"י דלקמן תניא וכו' וכו' והא דקאמר כדתניא כלומר דאיכא מילתא אחריתי דאמרי' הכל לבטל המעות ואפי' מאן דפליג החם הכא מודה רבינו תם: עכ"ד:
הנה מן הסוגייא הנ"ל יצא לנו פשוט כפי הכלל שהלכה כר' יוסי שבדבר שיש לו קצבה אם הוסיפו לשליח חולק עם בעל המעות והטעם כפי פירש"י משום דלא ידעינן אי האי מתנה ניתן לשליח או למשלחו הילכך יחלקו הריווח ההוא בין שניהם וכפי זה נראה שאם נתן ההוספה הזאת לשליח בפירוש שאמר לו בשטת נתינה ההוספה הזאת אני נותן לך נראה כפי סברת רש"י שאז ודאי הכל לשליח ואין לבעל המעות כלום משום שאז אין ספק בדבר כיון שנתגלה דעתו של נותן:
אבל כפי דברי התוספות שפי' בדבור הנ"ל דברי ר' יהודא כשאמר ליה מוכר לשליח טול זה בשביל מעותיך ועוד אני מוסיף לך זה משלי שאז סובר הוא ז"ל דאפי' בדבר שאין לו קצבה אומר ר' יהודא שהכל לשליח ובזה חולק ר' יוסי אף כשאמר לו בפירוש ואומר שהכל לבטל המעות משום שהוא דבר שאין לו קצבה א"כ נראה מדבריו שכשאמר ר' יוסי שחולקין בדבר שיש לו קצבה כך הוא הדין אף כשהמוכר גילה דעתו שנתנו לשליח בפירוש וא"כ רש"י ז"ל חולק על פי' התוספות ודוק:
והרי"ף ז"ל פירש טעם שחולקין בדבר שיש לו קצבה בפירוש אחר שכך כתוב בפרק הנ"ל אמר ר"פ הלכך בדבר שיש לו קצבה חולקין ובדבר שאין לו קצבה הכל לבעל המעות פירוש דבר שיש לו קצבה כגון פירות שנמכרים במנין ידוע או משקל ידוע או מיד הידוע בכך וכך אם נתן לו המוכר אותו הדבר הידוע והוסיף לו אחת יתירה חולקין ולמה חולק השליח עם בטל המעות הואיל ובאתה לשליח הנאה ע"י ב"ה חולק עמו עכ"ד: נראה שהוא ז"ל אינו מחלק בין גילה דעתו המוכר או לא גילה דעתו מ"מ חולקין דהא בין כך ובין כך בעל המעות הוא גורם וכך הבין דבריו הר"ן ז"ל עיין בו בד"ה חולקין:
גם הרא"ש ז"ל סובר שהטעם שחולקין הוא לפי שבא ההנאה לשליח ע"י ב"ה:
והרמב"ם ז"ל כתב בהל' שלוחין ושותפין פ"א הלכה ה' היה השטר קצוב וידוע והוסיפו לשליח במנין וכו' כל שהוסיפו לו המוכרים הרי הוא של שניהם וחולק התוספת השליח עם ב"ה ואם היה הדבר שאין לו קצבה הכל לב"ה:
והנה הרב כסף ז"ל כתב שדברי רבינו נוטים כדברי הרי"ף ז"ל דחולקים אף כשהמוכר פירש שנתנם לשליח וכו': ואני הצעיר איני מוצא הטייה הזאת אם לא שנאמר דהיא ביתרון תיבת לשליח ותי' כל שכתב הרב ז"ל ולומר שאם אין דעתו כדעת הרי"ף ז"ל הנה שתי תי' אלו מיותרים הם ודוק:
והרב ב"י ז"ל פסק בשולחנו הטהור ח"מ סי' קפ"ג סעי' ו' שאם ההוספה היתה בדבר שיש לו קצבה יחלוקו ואם הוא בדבר שאין לו קצבה הכל לב"ה ט"כ תמצית דבריו. מיהו הרב ד"מ מביא שם בהגהה שאם אמר המוכר בפי' שנותן לשליח הכל של שליח עכ"ד הביאם משם הר"ן בפרק אלמנה נזונת ותשובת הרמב"ן סי' סמ"ך:
והנה אם דברי הרב בעל המפה ז"ל יוצאים מן המקור הנ"ל ראה יראה המעיין בהר"ן ז"ל שאינו מדבר בפרטות על הענין אלא מביא טעם רש"י ז"ל למה חולקין בדבר שיש לו קצבה לפי שמתנה הואי וכו' ואח"כ כתב אבל מדברי הרי"ף נראה שאף שיתן לשליח בפי' יחלוק עם ב"ה עכ"ד:
ואם היה דעתו לקיים דברי רש"י ז"ל דטעם שחולקין הוא לפי שהחלק הנ"ל נדון אותו כמתנה ולא הוברר לנו אם כוונת נותן הוא לשליח או למשלחו שלפי זה חולקין ונמצא שאם פירש הנותן שנותנו לשליח הכל יהיה לשליח א"כ לא היה להר"ן ז"ל להביא משמטות דברי הרי"ף בלשון אבל שהוא לשון קושיא למה שקדם אלא או לא היה מזכיר אותו משמטות כלל כיון שהריף לא כתב הדבר בפי' או היה מביאו כלשון הזה וממשמעות לשון הרי"ף נראה וכו'. אבל עכשו שהר"ן ז"ל מביא משמטות דברי הרי"ף בלשון אבל שהוא לשון קושיא למה שכתב בשם רש"י ולא יצא אח"כ לקיים דברי רש"י א"כ נראה להיפך בסברת הר"ן דאדרבה נראה שהוא סובר כדעת הרי"ף ז"ל. ולפי זה נראה לענ"ד שאינו יכול להיות יסוד דברי הרב בעל המפה פי' הר"ן שם. אך מה שכתוב בשולחן הנ"ל בשם הרמב"ן זה כפי ראות עיני ראיה גמורה היא דשם ראיתי בעיון ומצאתי רשום שהוא ז"ל סובר כפיר"שי ז"ל עיין עליו בתשובה הנ"ל וא"כ צריך להגיה המורה מקום של ההג"ה הנ"ל ולהביא אותה דוקא בשם תשובת הרמב"ן סימן סמ"ך:
מיהו הרב בעל העיטור כתב שהטעם שחולקין הוא לפי שבא הנאה לב"ה על ידו שליח וכענין שאמרו בירושלמי פ' הגוזל קמא אם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע אמר ר' קסא בשעה שלא קיים שליחותו לא נתכוון לזכות אלא ללוקח ולמה חולקי עמו הואיל ובא לו הנאה מתוך ידו אף הוא חולק עמו וכן הלכתא עכ"ד:
והגאון רבינו האי ז"ל כתב טעם שחולקין בדבר שיש לו קצבה לפי שכל חפץ שדמיו קצובין כשמוסיף עליו המוכר מרצון נפשו מוסיף ואז יש לומר שהוא כאילו נתנו לשליח בפני עצמו. גם יש לומר שלא הוסיף אלא מחמת שלקח ממנו זה החפץ ונמצא שלב"ה נוגע זאת ההוספה לפיכך חולקין ע"כ תמצית דבריו תמצאם בספר משא ומתן שלו בשטר וי"ו:
מכל הא דכתבנו בשם הפוסקים הנ"ל טל פי' האי שינויא דרמי בר חמא הנ"ל מצינו שיש מחלוקת לענין דינא בפי' דבריו וכדכתבנו. והנה אחר חיפוש גדול שעשיתי בדבריהם ז"ל כדי לבחור היותר מכוון לי כפי קוצר שכלי לא עלה בידי טעם נכון להשיב אחור לשום אחד מן הפירושים הנ"ל דהנה דברי רמי בר חמא הנ"ל סובלות בשוה כל הפירושים הנ"ל. לכן לבא לענין דינא אלך אחר הרוב ואומר שכיון שכפי מה שזכרתי יש שבעה מהם שסוברים שדברי רמי בר חמא שאמר שחולקין בדבר שיש לו קצבה הנה הן אפי' כשהנותן מפרש שנותנו לשליח הכי נקיטנן כפי דעתי ואף שמדיוק דברי רש"י ז"ל משמע שכשמפרש לשליח שאז הוא זוכה לבדו ואין לב"ה כלום וכך ג"כ כתבו רבינו האי ז"ל ורמב"ן ז"ל והרב דרכי משה בהגהותיו ז"ל אפי' הכי כיון שהם המיעוט במנין נגד השבעה הנ"ל אלך אחר הרוב:
עתה נלמוד לנ"ד ונאמר שג"כ השותפין הנ"ל יחלוקו בהאי מתנתא ויש ממשו' בדברי ראובן שטוען שאף שבשטר הצוואה כתובה המתנה בשם שמעון הנה כיון שבשביל המו"מ בא לו המחנה הזאת גם לו נוגע חלק ממנה דהא לא מבעיא עכשו שכפי תנאם בריוח והפסד לאמצע במו"מ נוגע לו גם ממנה החלק אבל אף אם היה לבד שלוחו לקנות סחורה של דבר קצוב והיו מוסיפין דבר לו בפי' דכפי הנראה אינו נוגע לב"ה כלום אפ"ה רוב הפוסקים הסכימו שצריך לחלוק עם ב"ה משום שהוא הגורם. וא"כ מכ"ש בנ"ד דהא יש שתים להיטיב דהא יש גורם בשל ראובן וגם יש תנאי לחלוק בריווח שירויח השותפות וכפי זה לכאורה הדין נותן שצריך שמעון של נ"ד לתת חצי המתנה הנ"ל לראובן שותפו מהטעמים שכתבנו:
ברם עדיין יש לבעל דין לחלוק על מה שגמרנו בזכות ראובן של נ"ד והוא כי לפי מ"ש עשינו הרב והמלמד של נ"ד דין מי שעשה שליח לקנות לו דבר שיש לו קצבה ואמרנו שכמו ששם הדין נותן שיחלוקו ג"כ גמרנו שיחלוק שמעון שנ"ד עם שותפו. אבל יש נגד זה דהא מצינו שהרב ב"י בסי' הנ"ל סעי' ז' פסק כך שלח שלוחו לקבל מעות מן הגוי וטעה הגוי ונתן לו יותר הכל לשליח ע"כ:
והנה הדבר קשה דהא כאן במה שטעה הגוי היה יותר ראוי להיות כל הטעות נוגע למשלח יותר מלשליח דהא לא מצינו שכתב שעשה השליח שום דבר להטעות לגוי אלא הוא מעצמו טעה וכדמשמע לשון וטעה הגוי ולא כתב והטעה את הגוי דאז היה מקום לנו לומר שכיון שבשבילו בא הטעות הכל יהיה לו אבל עכשו שהטעות נפל מצד הגוי עצמו יותר ראוי היה לנו לומר שכיון שבשביל החוב ההוא בא לו הטעות יהיה נוגע ממון הטעות דוקא למשלח שהוא ב"ה. ואם נאמר שמשטה שהשלים הגוי סכום מעות החוב יש למותר דין אחר דהא פנים חדשות באו לכאן אפי' נאמר כן עדין היה לנו להדמות דין שליח זה לדין שליח בהוספה הנ"ל. ואף שאין לו דמיון כפי פיר"שי ודעמיה לפי שכאן היתרון היה בטעות ומש"ה אין כאן פקפוק ברצון סברת הנותן או המוסיף אכן כפי סברת השבעה כוכבי לכת הפסקנים הנ"ל שסוברים שטעם שחולקים בדבר שיש לו קצבה היא לבד לפי שבא ההנאה הזאת בשביל ב"ה ולכך אף שבעיני השכל היה נראה שלשליח לבדו משפט חלק ההוספה גמרו הני רברבי שצריך לתת חצי חלקו לב"ה וכדכתבנו הנה לפ"ז ג"כ בדין טעות הגוי הנ"ל היה לנו לומר שכיון שבא הטעות בשביל מעות החוב אין לשליח כי אם החצי ממעות הטעות והחצי האחר נוגע ב"ה אשר בשבילו בא הריווח ההוא וא"כ תימה גדולה יש לי על הרב ב"י ז"ל איך פסק כאן להיפך ממה שפסק בדין הקודם שהוא דין שליח בהוספה הנ"ל: והנה כיון שבא לידינו הדין הזה גם ידי תהיה בו לחפש אחר סברת רבותינו במה שכתבו עליו:
הנה בדבור של התוס' בפרק הנ"ל ד' צ"ח ע"ב ד"ה אר"פ וכו' מביא שם שאלה ששאל ר' יעקב ישראל את ר"ת והשיב לו ואשר שאלת על ראובן ששלח לשמעון לקבל מעותיו מן הנכרי וטעה בחשבון נראה לי שחולקין בין שניהם דהוו המעו' כדבר שיש לו קצבה דאמרינן הוסיפו לו אחת יתירה ר' יוסי אומר חולקים ומוקמינן לה בדבר שיש לו קצבה אבל שאין לו קצבה הכל לב"ה וטעמא דחולקין לפי שב"ה כיון שקיבל קצבתו מה לו בטעותו של שליח אלא אמרינן הואיל וע"י מעותיו נשתכר יהיב ליה פלגא ה"נ גבי טעות חשבון דהא שוה מנה במאתים טעות הוה ומוקי לה בהש"ס ירושלמי כגון שקיבל עליו הלוקח וטעמא דהכל לבעל המעות משום דאין לו קצבה דזוזי דאיניש עבידו ליה זולא הא בדבר שיש לו קצבה חולקין אפילו בטעות חשבון אע"ג דאיכא למימר טעמא אחריני גבי חולקין האי טעמא דפרישית הוא עיקר דמוחזק ידו על העליונה וחולקין ואפי' אם היה שכיר שלו כיון שהשכירות שלנו אינו שכיר יום אין בעליהן מקפידין על הגבהת מציאתו עם מלאכתו והוי כמגביה מציאה עם מלאכתו תדע דאם מצא ארנקי בשוק לא זכה בו משכיר ועוד דמיהדר קא הדר ביה שהרי אמר אני זכיתי מכלל דהדר ופועל יוכל לחזור בו עכ"ל ושוב חזר בו דכל טעות בין ע"י מקח בין שהטעה במנין הכל לב"ש ולרבי נראה שהכל לשליח שאם גנב וגזל והטעה את הנכרי מה טיבו של ב"ה ואפי' חולקין אין שייך לומר משום דע"י מעותיו נשתכר דלא דמי לשאר טעות שנותן הכל בשביל המעות שסבור שהמעות שוות כל מה שנתן לו אבל הכא טעות בעלמא הוא ודבר בפני עצמו הוא תדע דהא סברא הוא שאם היה רוצה הוה מחזיר לנכרי כל מה שהטעהו דזהו תימה למימר שלא היה יכול להודיעו ולהחזיר לו. ע"כ:
והנה הרא"ש ז"ל מסכים לסברת ר"י וכתב שהכל לשליח וכדכתוב בקיצור פסקיו בפרק הנז' אות ט"ו:
והמרדכי בפ' הנ"ל מביא לשון התוס' הנ"ל וכתב עוד שאם הגוי היה נזכר לא היה חוזר כי אם על המקבל לפיכך הכל לשליח ושכן פי' הרשב"ם לפני רש"י ז"ל. עוד שם ובשם ריב"א מצאתי נתכוון השליח לזכות הכל לשליח אבל אם לא הכיר בטעות ונתנם לב"ה הרי הם לב"ה ע"כ דברי המרדכי ז"ל:
והרב רבינו ירוחם בספר מישרים חלק ראשון נתיב כ"ב כתב כל הסברות של הפוסקים בטעות הגוי הנ"ל כאשר תחזינה עיניך והאחרון חביב סברת ר"י ושכן כתב הרא"ש ז"ל ועיקר:
הרי עיניך רואות שמה שפסק הרב ב"י בטעות הגוי הנ"ל הוא מוסכם לרוב הפוסקים לכן יש לנו לומר דאינו סותר למה שפסק בדין ההוספה כשהשליח הולך במעות ב"ה לקנות סחורות והוסיפו לו בדבר שיש לו קצבה שכתב הוא ז"ל שחולקין דהא כדיניה והא כדיניה ומן הטעמים הנ"ל. ודע שכך הוא האמת דהא הרב בעל ש"כ כתב בפירושו על ש"ע בסימן הנ"ל סעי' הנ"ל בזה הלשון הכל לשליח ודין זה אתיא אפי' להרי"ף וסיעתו שהבאתי לעיל אם גנב או גזל או הטעה מה טיבו של ב"ה בזה וכן כתב הרב ב"י וכן מוכרח דהא הרא"ש כתב כהריף וסיעתו וס"ל הכא דהכל לשליח ודלא כמ"ש בכ"מ עיין בתשוב' מהר"ם אלשיך סי' א' ובתשו' הרשד"ם סי' כ"ו וכ"ז ע"כ דברי הש"כ ז"ל. ראה א"כ שיש סמך גדול לחלק בין דין שליח בהוספה לדין שליח בטעות הגוי וא"כ נחזור לקיים זכות ראובן של נ"ד מן הטעמים הנ"ל כיון שאין לנו סתירה מן דין שליח בטעות הגוי כאשר עלה בדעתינו בתחילה וכדכתבנו:
איברא שדבר גדול מצאתי בהרב אדרב"י ז"ל שנראה כמזכה דבריו לבי תרי דהא בסי' שפ"ג בתשובותיו פסק כסברת ר"ת בחזרתו שאמר דהכל למשלח וכתב הרב הנ"ל שם על דברי ר"י שסברא רחוקה היא מה שפי שם: והנה בסימן קי"א כתב הוא עצמו שהכל לשליח וגם כתב הוא ז"ל בפי' בסי' קל"ט דנראה שהלכה כר"י: וא"כ התימה עליו איך פסק בסי' שפ"ג כר"ת וצ"ע:
ואחר כותבי זה ראיתי להרב כנה"ג בסי' הנ"ל בהגהת הטור אות מ"ג שכתב בשם מהר"י אדר"בי בסי' קפ"ג שהכל למשלח וכתב בשם המאסף ובסי' קי"ג פסק דהכל לשליח ועיין שם בסי' קפ"ט עכ"ל: והנה ראיתי שם בספר אדר"בי בסי' קי"ג וקפ"ג ואינו מדבר שם בענין כזה. לכן צריך להגיה שם בכנסת ולכתוב הסימנים של הרב אדרבי כאשר ציינתים אני לעיל ושם אז תראה דלפום ריהטא נראה הוא ז"ל כסותר דבריו אבל נלע"ד שאם נעיין היטיב בקו הישר כל דבריו הטובים אלא שהוא ז"ל עושה חילוק גדול בין כשהגוי טעה מעצמו לכשהטעה אותו המקבל ולכך בסי' קי"א כתב שהכל לשליח משום ששם הוא הענין בשליח שגרם להנצל מן המכס וכדכתב שם ז"ל וגם מה שטען ר' שמואל דבמה שהסתיר קצת מאותן נכסים מהמכס שזכה לעצמו ודאי שהדין עמו וכמו שכתבו בתוס' בפ' אלמנה נזונת וכו' וכן פסק הרא"ש בפסקיו וכן הביאו הטור סי' קפ"ג וכן כתב המרדכי וכתב עוד ועוד אם הכותי היה מכר לא היה חוזר אלא על המקבל וכו' וכו' עיין שם:
גם בסי' קפ"ט כתב שהכל לשליח דהא גם שם אתה מוצא מלשונו שראובן ושמעון של נדון שלו השתדלו עם התוגר שימחוק החוב של מוסא מספריו ולכן שם פסק הרב ג"כ כר' יצחק בעל התוס' שיהיו חולקין ביניהם בשוה אותו חוב ולא יהיו צריכים לתת חלק ממנו לאיש השלישי ב"ה מוסא שמו כיון שמה שהרויחו היה בהשתדלותם ובעוצם ידם לכן אין לב"ה שום דבר. ואפשר שאף ר"ת מודה בנדון כזה דע"כ לא אמר ר"ת התם אלא משום דהוי טעות שכן כתב שכל טעות שע"י מקח בין ע"י שטעה במנין בין בחשבון הכל לב"ה אבל כאן הם השתדלו עם הכותי שירויח להם הסך ההוא וא"כ זכו כיון שכיוונו לזכות לעצמם: ועיין עוד שם בסי' הנ"ל ותמצא שיש הפרש גדול בין שתי עניינים הנ"ל לנדון של סי' שפ"ג דהא בסי' שפ"ג כך היא טענת ראובן עם שמעון שותפו ידעתי מפי מגידי אמת כי לקחת לעצמך ממון הרבה מטעות חשבון הכותים שהיו טועים בשעת הפרעון ואותו ממון אתה חייב ליתנו לשותפות שכך הוא תנאי בינינו דאפי' נחלוק במציאה כדכתבנו לעיל. וע"ז כתב הרב הנ"ל שם תשובתו שעיקר ושורש דין זה הוא בכתובות פ' אלמנה נזונת והביא כל הסוגייא ואח"כ כתב וכיון שכן בנ"ד שהטעות לא בא אלא מעסק המו"מ הדין נותן שהכל לב"ה ע"כ שם:
ראה מלשון זה ברור דמשום ששמעון של נדון הזה לא טרח וגרם בטעיו' ההם אלא שטעו הכותים מעצמם פסק הוא שם כר"ת בחזרתו שכתב שהכל לב"ה ולפ"ז גם הוא פסק ששמעון יתן הכל לכיס של שותפות דהא אף אם לא היה שותף עם ראובן אלא שלוחו בענין כזה שהטעות בא מצד הכותים מעצמם לא היה לו זכות באותו ממון אלא היה נוגע לראובן מכ"ש עכשו שהם עשו תנאי בשותפותם שכל ריוח שבא להם אפי' מציאה שיחלוקו הנה הדין נותן שיתן כל הטעיות לכיס השותפות:
הנה למראה עיניך שזכינו לכוון הרב בפסקיו ואין סתירה לאמרי פיו ואף שבזה הסי' עצמו תמצא שכתב הרב לדחות טעם ר"י בעל התוס' דכתב עליו נלע"ד שסברא זו רחוקה דאדרבה תימא הוא לומר שיכול להודיעו ולהחזירו וכו' כאשר תראה שם לא משום זה נאמר שסותר הרב דבריו על מה שפסק כר"י בסימנים אחרים הנ"ל דהא כדיניה והא כדיניה פי' במה שפסק ר"י בנדון שאלת ר' ישראל ובכדומה לו שהטעות נפל בגוי מצד עצמו פסק עליו אדרבי כר"ת והיינו הפסק דין של סי' שפ"ג ברם במה שכתב ר"י ז"ל בגזל וגנב והטעה את הגוי מה לו לב"ה ואפי' חולקין אין שייך לומר וכו' גם הרב הנ"ל פסק כמותו אבל לא מטעמי' שנתן ר"י לפי שאם היה השליח רוצה להחזיר לכותי היה מחזיר שהנה הטעם הזה הוא נגד סברת הרב אדרבי. ופשוט לפי דעתי שלא יתכן לו לפי מה שכבר כתבתי שכפי ר' יצחק אין חילוק בין טעות הגוי לכשהטעה אותו השליח דמ"מ כיון שביד השליח להחזירו הוא לבדו זוכה בו ולפ"ז מהר"י אדרבי שמחלק בין כשטעה הגוי לכשהטעו אותו וכמ"ש בסי' קי"א וסי' קפ"ט שהכל לשליח מוכרח הוא א"כ לדחות האי טעמא של ר"י ולכך תראה שבסימנים הנ"ל הביא ז"ל כל הטעמים שנתנו פוסקים האחרים אשר כבר כתבתים לעיל זה הוא הנרא' לקוצר דעתי להליץ בעד מהר"י אדרבי ממה שהבין בדבריו הרב המאס' וגם אני בתחלת עיוני בהם:
הנה כפי החילוק הזה ששמתי בסברת מהר"י אדרבי להליץ בעדו מן הסתיר' שלכאורה היתה עולה מחשבתינו כמ"ש יצא לנו הרב הנ"ל מנגד למה שפסקנו למעלה בזכות ראובן של נ"ד דהא אף שאמרנו שיש לחלק בין דין שליח בטעות הגוי לדין שליח בהוספה הנה עכשו כפי סברת הרב אדרבי גם שם גם כאן הדבר תלוי אם השליח גורם הדבר שאז הריוח שלו ואם בא הריוח ממילא יהיה לב"ה: והנה בנ"ד ששמעון הוא הגורם שהנה משום הליכתו בדרכי היושר גרם האהבה בינו לבין הסוחר אשר היא היתה גרמא של המתנה ההיא ואפ"ה פסקנו שיחלוק עם ראובן שותפו ולפי סברת הרב אדרבי כל מעות המתנה הנ"ל יהיו דוקא לשמעון לכן ראוי לי לטרוח ולפסוק בנ"ד כסברת הרב הנ"ל כיון שנכנסתי בעובי הקורה למעלה לפרש דבריו שלא יהיו סותרים מניה וביה ולפיכך כדי לבקש מחדש זכות שמעון של נ"ד הנה אלך לדון המתנה הזאת כדין אם היה לו מציאה שהזמין לו הקב"ה שודאי אינו נוגע לעסק השותפות וכדי לבא אל האמת יבוא נא משפט המציאה כשנמצא לאחד מן השותפים וממנה נלמד לנ"ד:
איתא בב"ב ד' נ"ב אתמר א' מן האחין שהיה נושא ונותן בתוך הבית והיו אונות ושטרות יוצאים על שמו ואמר שלי הם שנפלו לי מבית אבי אימא א"ר עליו להביא ראיה ושמואל אמר על האחין להביא ראיה וכו' וכו' אמר ר"ח לא שנו פי' הא דקאמר רב עליו להביא ראיה אלא דאין חלוקים בעיסתן פי' בשום דבר בעולם אפי' בעיסתן הלכך אין לו כלום בלא אחיו אבל חלוקים בעיסתן אימור מעיסתו קימץ פי' עכרן ביותר ולכך נתעשר והיה לו ממון לבדו ומהממון ההוא לוה לאחרים ולקח קרקעות ולפ"ז יש לו אונות ושטרות ואז על האחין להביא ראיה:
והנה הרמב"ם ז"ל בפ"ט מה' נחלות פסק כרב אף שהוא נגד הכלל וכדכתב הרב המגיד שכן פסק ההלכות ועיין בהריף ז"ל ולכך כתוב בהגהות מיימוניות שם אות ו' ז"ל כרב ודלא כשמואל דאמר על האחין להביא ראיה וכן פסקו כל רבותינו דהא ר"נ סבר כוותיה דאמר אנא מתניתין ידענא ע"כ:
וכן פסק ג"כ הרב ב"י בשולחנו ח"מ סי' ס"ב אלא שבין הרמב"ם ובין הרב ב"י שניהם הוסיפו על דברי התלמוד הנ"ל שתי חלוקות אחרות ואלו הן או מציאה מצאתי או מתנה ניתנה לי עליו להביא ראיה וכו' וכאשר יראה המעיין שהשתי בבות הללו אין נזכרים במימרא:
גם מצאתי בשולחן רשום בתי' מציאה אות יו"ד ששייך למ"ש הבאר היטיב בשם הש"כ וז"ל כתב הש"כ דמכאן משמע דאחין או שותפין שמצא א' מהן מציאה הוא לעצמו ודלא כמי שפסק הלכה למעשה דחולקין וכפ"ז קשה על הרמ"א דפסק בסי' קט"ו סעי' י"ב בהגה"ה דשותף שגנב או גזל צריך לחלוק עם חבירו והא בירושלמי מדמה להו להדדי עכ"ל:
ואני הצעיר תמיה לי מאד איך הרב בעל ש"כ לא ביקש אסותא למהרמ"א ולפרש הירושלמי שלא יצא נגדו דהא אציג לפניך הלשון ההוא ותראה שיש לנו לומר שמהרמ"א ז"ל אינו מדמה נדון שלו לנדון הירושלמי דהנה כך הוא לשון הירושלמי הנ"ל אמר ר' אימי בן שנראה חלוק בחיי אביו מה שסיגל סיגל לעצמו כהדא חד בר נש אתעביד ספר בעא אחוי מפלג עימיה אתא עובדא קומי ר' אמי אמר כך אנו אומרים אדם שמצא מציאה אחיו חולקין עמו חד בר נש נפק לשליחותא בעא אחוי מפלג עמיה אתא עובדא קומי ר' אמי אמר כך אנו אומרים אדם שיצא לליסטייא אחיו חולקין עמו ע"כ:
והנה הלשון הזה יש שפירשו אותו בתמיה ויש שפירשו אותו בניחותא עתה פקח עיניך וראה שיש לנו לפרש בכל החלוקות הנז' בירושלמי הנ"ל. שוש בכל א' מהן טעם המפסיק שותפותם ולכך בכל הבבות הללו אין האחין חולקין עמו. הראשון נעשה ספר והשני נעשה שליח והג' נעש' ליסטים ר"ל שבכל הבבות הללו בא להן הריווח משום אומנות ומש"ה אף שעדין לא חלקו תפיסת הבית אינן נקראים שותפים לענין הנאת האומנות שכל א' בחר לעצמו ולכך הפוסקים רובם ככולם מפרשים הירושלמי הנ"ל בלשון תמיה להוציא ממנו נפקותא שאין דין חלוקה עם האחין בעניינים הנ"ל. אבל לעולם שעוד יש לנו לומר דבעלמא בשותף שבאקראי ולא משום אומנות גנב או גזל שיתן חלק לחבירו וזה משלש טעמים ראשונה דסתם שותפים מתנין שכל מה שירויחו יהיה איך שיהי' צריכים לחלק ביניהם ועוד שיש לנו לומר שבשעה שאותו השותף נתעסק בגזלנותו או בגנבתו נתרשל בעסק השותפות שנתבטל ממנו באותה השעה זאת ועוד אחרת דמי יימר שאף מ"ש בד"מ וכן אם גנב השותף או גזל היינו נמי מדבר כשגזל או גנב דבר הראוי לאותו שותפות עצמו וזה בשני דרכים או שגנב דבר מאחרים מדברים השייכים לסחורתם או שהטעה וגנב ממון מן הסוחרים הלוקחים סחורתם לכן פסק הרב מהרמ"א דכיון שגזל דבר הנוגע ושייך לסחורתם גם לשותפו יש לו חלק באותו גזל לכן מכל הני טעמי יש לנו לומר שמהרמ"א ז"ל לא פסק כאן כירושלמי הנ"ל לפי שאין דומה לנדון שלו:
הלכך נ"ל שדוקא מטענות אחרות שכתב הרב ש"כ ז"ל הוא דיש להשיג על פסק דין זה של הרב בעל הגהה הנ"ל אבל משום הירושלמי לבדו גם יתורץ לדעת הרמ"א ז"ל וכדכתבתי:
ברם דבר גדול הוא למפרשים הירושלמי הנ"ל בניחותא אם הירושלמי שמביא ר"ח הוא בנמצא דע"כ לא מצאתיו שאז אם לא נפרש הירושלמי הנמצא הכתוב למעלה בניחותא הנה הני תרי לשונות ירושלמיות סתרי אהדדי. ואיברא שודאי סתרי אהדדי דהא אין דרך לקרות הירושלמי הנמצא בידינו אלא בלשון תמיה שאם לא יקרא כן מביא ר' אמי מעשה לסתור דהא מביאו על אומרו שבן הנראה חלוק מנכסי אביו שמה שסיגל סיגל לעצמו ועל הא כתב כהדא וכו':
הנה היוצא לנו מכל האמור הוא שכפי המוסכם בהני רברבי מן הירושלמי הנ"ל הוא שכולם פוסקים שמציאת השותף הוא לעצמו ואין חלק בה לחבירו וא"כ אם נלמוד בנ"ד מדין מציאה ודאי שלפי הני אצילי שמעון של נ"ד יצא זכאי ואין טענת ראובן טענה:
אך עדיין צריכין אנחנו לחזק הענין עם הא דבנושא של נ"ד לא נזכר שום תנאי לא בענין מציאה ולא בדבר אחר כי אם לחלק בריוח מו"מ. וא"כ יש לנו לחקור אם בשותפות כזה גם הפוסקים שבעלמא סוברי' שיחלקו השותפים אפי' במציאה יהיה זה דוקא מכח תנאם אבל בלאו הכי אין דין חלוקה במציאת השותף וא"כ גם לא תהיה חלק לראובן במתנת שמעון של נ"ד כיון ששותפותם היתה סתם בלא תנאי בדברים האלה. לכן אשים לפני הקורא לשון א' מביאו הרב העיטור בספרו ז"ל באות שיתוף וז"ל והיכא שהטילו לכיס זה מנה וזה מנה והתנו ביניהם שיתוף עד זמן פלוני בכל מה שיזדמן להם השי"ת בין במציאה בין בכל דבר איכא פלוגתא ביני רברבתא איכא מ"ד דלא מהני תנאה במציאה וכיוצא בה משום דדבר שלא בא לעולם הוא ואיכא מ"ד דמהני וכתב הרב החסיד טעמא דכל חד וחד נעשה שכיר ופועל לחבירו ודמיא להא דאמר ששכרו ללקט מציאות ומסתברא טעמא דרבינו משולם בר קלונימוס מלוקא שהשיב לבית דין שבארלדי על שלשה אחים שהתנו זה לזה בקניין על נכסי אחותם שנתן לה בעלה שכל מי שיקבל מתנה מאחותם יחלקו שלשתם בשוה ולימים נתנה מתנה לאחד מהם והשיב אע"ג דאין אדם מקנה דש"בל בההוא הנאה דקא סמכי להדדי כדאמר באחין שחלקו בההוא הנאה דקא צייתי להדדי גמרי ואקנו. ובפסקא אמרינן בההוא הנאה דקא מיחתנו אהדדי גמור ומקנו: וגבי שומר אמרי נמי בההיא הנאה דקא סמיך עלויה ומהימן ליה גמור ומשעבד הלכך כל תנאה מהני בשיתוף בין במציאה בין בדורון משום האי טעמא דקא משתתפו אהדדי גמרי ומקנו עכ"ל העיטו':
הרי כפי מ"ש הרב הנ"ל יש מחלוקת אף כשיש תנאי ברור במציאה שיש סוברים דמטעם שהוא דבר שאינו בעולם לא מהני תנאה ואין חולקין בה. ולפ"ז כ"ש בנ"ד שאין שום תנאי בזה שאין חולקין במתנתא דא כיון שאפי' אם היו מתנין בפי' שיהיו חולקין גם במתנות שיתנו להם לא היה מועיל תנאם מן הטעם שהוא דבר שב"ל וכדאמרנו: אך כפי סברת הרב העיטור לעצמו מועיל תנאם מן הטעם שכתב הוא ז"ל כנ"ז. והנה מהר"ש אבן חסון סי' נ"ט פסק שאין נתינת ממון לכיס מועיל להחזיק בדבר שב"ל וכן כתב מהר"י בוטון בסי' ס"ו ונאמן שמואל בסי' כ"ב:
והרב מהרי באסן בסי' ס"ח כתב בנדון שלו שראובן שמצא מציאה יכול לומר קים לי כהרמב"ם וסיעתו דס"ל דאין השותפות מתקיימת בדבר שאינו בעולם וכו' וה"ה והוא הטעם במציאה וסרסרות וכדומה להם ואף אם נשתתפו כאחד בממון שהטילו לכיס וגם במציאה אין זה אלא כמקנה לחבירו דבר שהוא בעין עם דבר שאינו בעולם דלסברת הפוסקים המפורסמים מה שהוא בעין קנה ומה של"בל לא קנה וכו' וכו' כלל הדברים שאין ראובן חייב לחלוק עם ראובן לא במציאה ולא בסרסרות ובכל ריוח שאינו מסיבת השותפות ולא ע"י מו"מ אלא דברים שהרויח בגופו בלבד או בדבורו בלבד ואין צ"ל מציאה ממש זהו הנלענ"ד עכ"ד מהר"י באסן ז"ל:
אבל מהר"י קולון ז"ל בשורש קפ"צ כתב שאף שהרמב"ם וסיעתו כתבו שאין מועיל תנאי בדבר שב"ל אפי' הכי כיון דכל הני רברבתא דהיינו ר"ת ר' קלונימוס הרב בעל העיטור וגם ר' מאיר דבתרא הוא סוברים דמועיל התנאי ראוי הוא לנהוג ואם דכמו שאנו אומרים דמאביי ורבא ואילך קיי"ל הלכה כבתראי וטעמא משום דבתראי ידעו טעמא דקדמאי טפי מינן ואפי' הכי נחלקו עליהם גם אנו אין לנו לומר אלא כדברי האחרון ומהאי טעמא כתב הרב אלפסי ז"ל דהלכתא כתלמודא דידן נגד תלמוד ירושלמי משום דתלמודא דידן בתראה טפי וידע טעמא דבני מערבא יותר מינן ואע"ג דפשיטא א' מבני מערבי עדיף כתרי בבלא. כדאי' בכתובות פ' המדיר מ"מ קבע הלכ' כתלמוד בבלי משום דבתרא הוא כדפירשנו: ה"נ יש לנו להלוך מאותו טעם עצמו אחר הפוסקים האחרונים כפי הנלע"נד וכן מנהגינו בכל מקום וכ"ש הכא דרוב הפוסקים חולקים על ר' משה דיש להלוך הכא רוב הפוסקים עכ"ד מהרי"ק ז"ל:
גם הרב מהר"י הלוי ז"ל בסי' ט' מספרו כתב ופסק כן דבמתנה בפ' על המציאה מועיל התנאי ל"מ בשותף אלא אף בשליח לחלוק בה עם ב"ה:
וכן מצאתי במשמעות דברי הרב ר' אברהם הלוי בן הרב בעל דרכי נועם בספר שני שלו כלל ג' סי' ג' מספר ח"מ שהוא ג"כ פוסק כמהרי"ק משום דבתרא הוא:
גם הרב רדב"ז פסק דאם התנו בהדיא אפי' מציאה בדרך הכל לפי תנאם וכופין לשותף לחלוק עם חבירו עיין בספרו חלק א' שאלה רצ"ח:
גם מצאתי בספר כנה"ג סי' קע"ו בהגהת הטור אות ח"י ז"ל אפי' לדעת הרמב"ם אם נשתתפו במעות שעיקרו הוא דבר שבא לעולם אפי' התנו בתוך תנאי השותפות גם על דשב"ל מהני אפי' בדבור בעלמא בשם מהרש"ך חלק א' סי' קצה: וטעות הוא וצ"ל קפ"ה. וכתב עוד שם וכן נלענ"ד מתוך תשו' הרשב"א חלק א' סי' אלף ומהרש הלוי חלק ח"מ סי' זיי"ן וכן נראה מדברי הרשד"ם חלק ח"מ סי' קע"ח כמו שדקדק שם מהרש הלוי מדבריו וכן הסכים מהר"א יצחק הלוי בתשו' בנו סי' ט' אלא שחילק שם בין מציאה לאותו מעשה של מהרש"ך או עסק אחר שהשותף מתעסק בגופו לממון אחר  דאיכא למימר דעל ממון זה נשתעבד ולא על ממון  אחר לדעת הרמב"ם ז"ל עכ"ד: ובאותו סי' אות  ר"ג כתב בשם מהרש"ך דאם עשו תנאי שכל ריוח  וכו' ואפי' מציאה מועיל תנאם לכלול בו אף מה שגנב השותף מן הטעות שטעה הגוי לפרוע  יותר מחובם וכו' עיי"ש: ועיין באותו סי'  בהגהת ב"י אות ל"ו:
ומי שידו מגעת לראות ספר הנ"ל של מוהר"ש  הלוי מתוק מדבש לחיך יהיו לו דבריו ז"ל  אשר כתב בארוכה בענין למי נוגע מציאת השותף  עיין בו ותמצאהו: נמצינו למדים מכל מה דכתבנא דאף שיש פוסקים סוברים שאין תנאי  מועיל במציאה כיון שהיא דשב"ל הנה רובם  מסכימים שהתנאי הזאת גם תחול אלא שמר  כדאית ליה ומר כדא"ל וכדכתבנו וכיון שכן  ודאי שאם היה בנ"ד התנאי הזה היינו פוסקים.  בו בזכות ראובן. גם בהאי מהדורא בתרא  אבל עכשו שמצינו שיש גאוני עולם שמסכימים שתנאי כזאת אינו מועיל להיות במציאה דין  חלוקה כיון שהיא דשב"ל דבר ברור הוא בנ"ד  שכפי הנראה לא עשו שום תנאי שאין לראובן שום חלק בהאי מתנה שניתן לשמעון וזאת ועוד  דאנן סהדי שלא עלה בדעת ראובן שישא ויתן שמעון באיש סוחר שימות בימיו. וגם שיהיה  כ"כ נדיב שיסיר מיורשיו סך גדול כזה לתת אות'  לשמעון וזה בלתי מועיל לו שום תועלת דהא  לא נתנה עד אחר מותו ולכך פשיטא שאין לראובן הנ"ל חלק באותה מתנה:
ומה שטוען ראובן שמחמת השותפות בא לו  זאת האהבה וגם המתנה נ"ל שטענה שאינה ראויה היא זאת דאי לת"ה על מה נכנסו הני  רברבי גאוני עולם הנ"ל במחלוקת כ"כ גדול אי  נופל תנאי במציאה אי לא בענין שותפות מה  מועיל ומה יזיק התנאי אם נאמר ששותף שמצא  מציאה יכול חבירו לתבוע חלק ממנו באומרו  שעסק השותפות גרם לו שמצא מציאה והנה  בנדון של הפוסקים הנ"ל בכולם משום עסק  השותפות באו למצוא המציאה לפיכך צריכים  אנו לומר דכיון דבעניינים הנ"ל תלו הני גדולי  ישראל המחלוקת דוקא אם חל תנאי על המציאה  הרי אני מבטל טענת ראובן של נ"ד מ"מ והריני דן שאינו טענה:
ולאהבת החיזוק אבי לפני הקורא לשון הירושלמי בסוף פ' הכונס צאן  לדיר ז"ל ר' יוחנן בעא מהו שיטענו לו דבר שאין ראויין לו נשמעינה מן הדא דאריסא דבר זיזא אפקד גבי חד בר נש ליטרא דדהבא מית בר זיזא ומית אריסיה דבר זיזא אתא עובדא קומי ר' ישמעאל בר' יוסי אמר מאן הוא דלא ידע דכל מאי דאית לאריסיה דבר זיזא לבר זיזא אינון יתיהבון לבעי דבר זיזא הוו לבר זיזא בנין רברבין  ובנין דקיקין אמר יסבון רברביא פלגא וכד רבו דקיקיא יסבון פלגא דמך ר' ישמעאל ב"ר יוסי אתא עובדא קומי ר' חייא אמר אין מן הדא לית ש"מ כלום יתיהבון לבני דאריסא א"ל מארי' דפקדונא כבר יהבית פלגא א"ל מה שנתת ע"פ ב"ד נתת ומה שאתה נותן ע"פ ב"ד אתה נותן. מהו דיימרון בנוי דאריסיה דבר זיזא לבנוי דבר  זיזא יבון לון מה דנסתון יכולין מימר ע"פ ב"ד נעשה מהו דמיירון דקיקיא לרברביא נפליג עמכון יכלין מימר לון מציאה מצאנו אר"ילית בין  רברביא לדקיקיא אלא כמי שניתן להם מתנה:
הנה פשוט עד מאד כפי הירושלמי הנ"ל  שאם נותנים מתנה בפי' ל"א מהשותפים אין לשני חלק בה דהא האחין הנז' שם הם עדין כשותפין כל זמן שלא חלקו ובודאי שבזמן שניתן להם המתנה הזאת בהוראת ר'  ישמעאל עדיין לא חלקו דהא יש קטנים ביניהם וכדמוכח מן המעשה ואם לחשך לומר שיש בירושלמי הנ"ל גירסא אחרת והיא גירסא הריף  בדברי ר' יצחק הנ"ל שגורסים בדבריו במקום כמי שניתן להם במתנה גורסין וכמי שניתן לו במתנה וכפי גירסא זאת יהיה פי' דברי ר' יצחק שבא לחלוק עם ח"ק ולומר שאין הדין כמציאה אלא כמתנה שניתן לאב כלומר ולא זכו הגדולים בחלק שניתן להם כפי הוראת ר' ישמעאל דכיון שלא חלקו נחשוב אותם כאלו האב קיים וזכו הקטנים גם בחלק שכבר ניתן להם וא"כ תחסר הראיה שאני מביא מן הירושלמי הנ"ל לנ"ד נשיב לו שהנה הגירסא הזאת לא תקום כפי רוב המפרשים תמצאם המעיין בהם וגם כל הלשון מוכיח דהגירסא האמיתית היא הכתובה בספרי' הנדפסים מחדש עם פי' הירושלמי והיא הנז' למעלה וכן היא עיקר:
וסוף דבר הא לך לשון הרב כנה"ג בסי' קע"ח בהגהת הטור אות ג' וז"ל שותף שלקח מגוי אחד מאה פרחים בהלוואה לצורך השותפות ואח"כ מחלם לו אין לשותפו חלק בהם ואפי' שהשני השותפים היו לוקחים המעות הנ"ל מן הגוי ולמען האהבה שהיה לו עם אחד מהשותפים מחלם לו אין לשני חלק עמו דהרי הוא כמי שנתן מתנה לאחד מהשותפות שאין א לשותפו חלק בה וכו' עיין שם:
הלא כפי זה נחזור מחדש לקיום גזרתינו בנ"ד ונאמר שיזכה שמעון במתנה הנ"ל ויהיה לו כולה ועוד דהא כיון דכתוב בנ"ד ששמעון קיבל המעות קודם בואו אצל ראובן והחזיק לעצמו יש לו כח בחזקתו כיון שכל הני גאוני עולם מסייעים בזכותו והנה אף שימצא ראובן מי שמסייעו לו הנה הוא נקרא מוציא והמוציא מחבירו עליו הראיה נגד הך פסק דין שלי המוסכמת מהני טעמי דכתבתי בשם הגדולי' הנז' לכן זאת היא גמר הדבר בנ"ד שיזכה שמעון בכל המתנה ויתמיד ללכת בדרכי היושר דאף דלא יזיק מועיל עד הנה הגיע קולמסי ללכת בדרך קצרה גרוס מרוב הטרדות אשר עלי ואף שעלה בדעתי להאריך עוד בנ"ד רבות מחשבות בלב איש ועצת ה' היא ת'ק'ו'ם' ומי שיש לו היד בהוראה למעשה יגזור על נ"ד כפי רצונו הטוב נכתב ונשלם ביום א' ה' ב' ה' למב"י שנת תקום לפ"ק:
יוסף ן' לא"א כמהר"ר משה אלואריש מ"כ:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט