שאלה כו שתי כיתי עדים שהכחישו זה את זה בבית דין ואחר זמן זה נמצאו ביד ראובן שני שטרות על שמעון אחד מאלף זהובים והיו חתומים עליו כת ראשונה ואחד מאלפים זהובים והיו חתומים עליו כת השנייה וזמן שני השטרות אחר שאירע ההכחשה בבית דין. והלך ראובן ותבע אלפים זהובים משמעון וכשבאו לדין השיב שמעון ואמר מתיירא אני שמא יש לבעל דיני שטר אחר חתום בכת השנייה ואחר כך יוציא ממני השטר השנייה וממה נפשך כת אחת פסולה. ולכן רצוני שישבע לי שאין לו עלי שטר אחר חתום בכת השנייה. וכשמוע ראובן דבריו השיב אמת הוא שיש לי עדיין בידי שטר אחר אבל אין בדעתי להוציא בו שום דבר. ולראיית האמת הרי הוא בידכם לשורפו באש או למוסרו ביד בעל דיני. וכראות שמעון השטר השני ביד בית דין טען שאינו רוצה לשלם כי אם אלף זהובים כיון ששני השטרות עתה ביד בית דין וממה נפשך כת אחת פסולה ויד בעל השטר על התחתונה. וראובן טוען שהוא לא הוציא השטר השני לתבוע משמעון שום דבר אלא מסרו ביד הדיינים לשורפו באש ונחלקו הדיינים בדבר אחד מזכה לשמעון. ואחד מזכה לראובן. והשלישי מסתפק בדבר ואמר איני יודע יורינו הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה ראה ראינו המחלוקת שנפלה בין הדיינים על נושא שאלתינו. שאחד מזכה לשמעון ואחד מזכה לראובן והשלישי מסתפק בדבר ואמר איני יודע. והנה גברא חזינא טעמא לא חזינא שלא פורש הטעם למה זה מזכה לשמעון והאחר מזכה לראובן והשלישי למה מסתפק. ולכן צריכין אנו לחקור ולדרוש בים התלמוד ובאמתחות ספרי הפוסקים ז"ל להיכן הדין נוטה ואחר העיון והחקירה הראוייה מצאנו שהדין עם שמעון כמו שנבאר כפי דעת הדיין שמזכה לשמעון. ואיפשר שעל זה סמך הדיין הזה כיון שהוא דבר הגון ומתיישב על השכל ואם לאו אנו נכתוב מה שנראה לענ"ד. ומהעוזר האמיתי נשאל יהיה בעזרנו. וזה החילנו בעזרת צורינו וגואלנו:
עיקרא דהאי מילתא איתא במסכת שבועות פרק כל הנשבעין (דף מ"ז ע"ב) איתמר שתי כיתי עדים המכחישות זו את זו אמר רב הונא זו באה בפני עצמה ומעידה וזו באה בפני עצמה ומעידה רב חסדא אמר בהדי סהדי שקרי למה לי שני מלווין ושני לווין ושני שטרות היינו פלוגתייהו מלוה ולוה ושני שטרו' יד בעל השטר על התחתונה שני מלווין ולוה אחד ושני שטרות היינו מתניתין שני לווין ומלוה אחד ושני שטרו' מאי תיקו:
ופירש רש"י ז"ל המכחישות זו את זו. שנים אומרים הרג ושנים אומרים לא הרג: זו באה בפני עצמה ומעידה. בעדות אחרת וכן זו ואף על פי שהאחת פסולה אין לך לפסול לא זו ולא זו הואיל ואינך יודע איזה מהן פסולה אבל אחד מכת זו ואחד מכת זו אין נאמנין בעדות אחת דממה נפשך אחד מהן פסול והיינו דנקט ביה האי לישנא באה בפני עצמה ומעידה: בהדי סהדי שקרי למה לי הואיל והאחת פסולה אין אחת מהן נאמנת לשום עדות: הכי גרסי' שני מלווין ושני לווין ושני שטרות היינו פלוגתייתו ולא גרסי' דכולי עלמא: שני מלוין ושני לווין ושני שטרות. ואחת משתי כיתות הללו חתומה על זה והשנייה חתומה על זה דלרב הונא שניהן השטרות כשרין ולרב חסדא שניהן פסולין: מלוה ולוה ושני שטרות. שיש לו לאדם אחד שני שטרות על שני הלוואות על חבירו ואחת מהן חתומה על זה ואחת על זה יד בעל השטר על התחתונה בין לרב הונא בין לרב חסדא אין חולקין בזו שהרי זה בא עליו מכח שתי כיתות אחת כשירה ואחת פסולה אין אתה יכול לפסול את שתיהן ולא להכשיר את שתיהן הילכך קטן שבה' גובה הימנו והגדול יפסיד לפי שאומר לו זו היא הפסולה דמספיקא לא מפקינן ממונה מיניה אבל הקטן גובה דיש בכלל מאתים מנה: שני מלווים ולוה אחד היינו מתניתין. שני מלוין הוציאו איש שטרו על לוה אחד ואחת משתי כיתות הללו חתומה בזה ואחת בזה לא קמיבעיא לן מאי קאמר רב הונא בה דהיינו מתניתין דקתני נשבעין ונוטלין מבטל הבית ואף על פי שאנו יודעים שאחד מהן שקר אין אנו יכולין להפסיד את אחד מהן נזקקין להן בית דין להגבותן והכי נמי לרב הונא דאית ליה גבי שני מלווין ושני לווין זו באה ומעידה וזו באה ומעיד' הוא הדין לשני מלווין ולוה אחד ואף על פי שחמה נפשך הלוה העני הזה לוקה באחד מן השטרות הללו על ידי עדות פסולה אי אתה יכול להפסיד את אחד מן המלווין שאינך יודע איזה הפסולה: שני לווין ומלוה אחד. הוציא מלוה זה שני שטרות זו חתומה בזה וזו חתומה בזה: מאי אמר רב הונא בזה מי אמרינן כיון דחד גברא הוא דמייתי להו לקמן לא מזדקקינן ליה דממה נפשך בשטר פסול זה דוחה אצל זה וזה אצל זה ויפסיד או דילמא כיון דעל שני לווין הוא מוציא זו באה ומעידה וזו באה ומעידה לרב חסדא לא מיבעיא לה דהא אפילו בשני מלווין ושני לווין ושני שטרות פסול וכל שכן בשני לווין ומלוה אחד:
ונראה לנו דנושא שאלתינו היא החלוקה של מלוה ולוה ושני שטרות של מאמרינו הקודם דיד בעל השטר על התחתונה ולא יגבה אלא הקטן בין לרב הונא בין לרב חסדא. שהרי בא עליו מכח שתי כיתות אחת כשירה ואחת פסולה. הילכך מפסיד הגדול דמספיקא לא מפקינן ממונא אבל ממה נפשך גובה הקטן דבכלל מאתים מנה. וכן פסקו כל עמודי ההוראה ז"ל:
הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל על האי מימרא שקדמנו זכרה זה לשונו מלוה ולוה ושני שטרות שטר אחד במאה ושטר שני במאתים יד בעל השטר על התחתונה שכיון שכת אחת מהן שקרנית ואין אנו יודעים איזו היא ידו על התחתונה ונוטל שטר של מאה ונשבע על זה המאתי' ונפטר וכתב רבינו ניסים ז"ל על זה זה לשונו ומה שכתב הרי"ף ז"ל ונשבע על זה המאתים נראה לי דשבועת היסת קאמר דליכא למימר דשבועת התורה הוא מפני שזה תובעו מאתים וזה אי איפשר לכפור לו מנה דהא כיון שיש עליו שטר שהוא שיעבוד קרקעות הוה ליה כטוענו כלים וקרקעות והודה בקרקעות וכפר בכלים דפטור ומהאי טעמא אמרינן לעיל בפרק הפקדון דכופר בממון שיש עליו שטר פטור ע"כ:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק שנים ועשרים מהלכות עדות הלכה ב' ז"ל ראובן שהוציא על שמעון שני שטרות אחד במנה ואחד במאתים וכפר שמעון בשני השטרות ועדי שטר זה כת אחד מאותן השנים שהכחישו זו את זו ועדי השטר השני הכת השנייה. הרי שמעון משלם מנה שיד בעל השטר על התחתונ' וישבע על השאר. יראה לי ששבועה זו שישבע על השאר בנקיטת חפץ כדין מודה במקצת. שהרי עליו שני עדים כשרים מעידין במקצת הממון שכפר בכולו. ולא תהא הודאת פיו גדולה מהעדאת עדים כמו שבארנו ע"כ: הרב בעל כסף משנה ז"ל האריך על עניין זאת השבועה שכתב רבינו ז"ל שהיא בנקיטת חפץ. ובין סברת הר"ן והראב"ד שכתבו שהיא שבועת היסת. והליץ בעד רבינו ז"ל ודחה ראיות הראב"ד והר"ן ז"ל יעויין שם:
רבינו אשר ז"ל גם הוא כן פסק בפסקיו זה לשונו מלוה ולוה ושני שטרות אחד במנה ואחד במאתים יד בעל השטר על התחתונה שכיון שכת אחת שקרנית ואי אנו יודעין איזו היא ידו על התחתונה ונוטל שטר של מאה ונשבע זה על המאתים:
גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור חשן משפט סימן ל"א ס' ב' ז"ל מלוה שיש לו על לוה אחד שני שטרות מאלו שתי הכיתות אם הוציאו כאחד אחד ממנה ואחד ממאתים לא יגבה אלא של מנה ומוציאין אותו של מאתים מידו ושורפין אותו שהאחד מהם פסול ויד בעל השטר על התחתונה וישבע על השני ויפטר וכתב הרמב"ם שצריך לישבע בנקיטת חפץ כדין מודה במקצת שהרי יש עליו שני עדים במקצת הממון שכפר בכולו וכן כתר א"א הרא"ש ז"ל ואם הוא פקח יוציא השטר הגדול לבדו בבית דין אחד ויוציא השני בב"ד אחר ויגב' בו וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל עיין עליו. וגם בשלחנו הטהור בסימן הנזכר ס' ב':
העולה לנו מכל האמור שמי שיש לו על חבירו שני שטרי חוב אחד ממאה ואחד ממאתים. ואחד חתומה כת אחת משתי כיתות המכחישות זו את זו. והאחר חתומה עליו כת השנייה. ובא לגבות שני השטרות כאחד. לא יגבה אלא הקטן דממה נפשך אחת מהן פסולה. ויד בעל השטר על התחתונה אבל אם בא לגבות כל אחד בפני עצמו. הוי כל עדות לעצמה וגובה שניהן:
אבל עדיין לא יצאנו ידי חובתינו כראוי. על מה שנסתפק ה"ה בראובן שלא הוציא אלא השטר של אלפים זהובים על שמעון בפני בית דין. ושמעון שמתיירא שמא יוציא עליו שטר אחר בעדות כת השנייה ויגבה ממנו פעם אחרת וממה נפשך אחת מהן פסולה. ומשום הכי רוצה להשביעו שאין לו שטר אחר חתום בכת השנייה וראובן השיב שהאמת אתו שיש לו שטר אחר מאלף זהובים חתים מהכת השנייה. אבל שאין בדעתו להוציא בו שום דבר ולראיית האמת שנותנו ביד בית דין לשורפו באש או למוסרו ביד שמעון בעל דינו. ומתוך כך רבתה הקטטה ביניהם. שמעון טוען דכיון דשני השטרות ביד הבית דין הוה ליה כמוציא שני השטרות כאחד. וממה נפשך כת אחת פסולה. ואינו רוצה לשלם כי אם הקטן דידו על התחתונה. וראובן טוען שהוא לא הוציא השטר לגבות בו אלא ליתנו בידם לשורפו. ולא בא לגבות אלא באחד מהן והוא השטר שהוציא בראשונה מאלפים זהובים. ולא מצינו בגמרא שדברו על עניין זה כלל. וצריכים אנו לחפש ולחקור בספרי הפוסקים ז"ל עד היכן שידינו יד כהה מגעת למצוא מרגוע לנפשנו. ונשאל מהעוזר האמיתי יהיה בעזרנו:
אחר החיפוש מצאנו ראינו שכתב הרא"ש ש ז"ל בפסקיו והביאו הרב בית יוסף ז"ל בחשן משפט סימן ל"א זה לשונו וכתב הרא"ש הא דאמרינן יד בעל השטר על התחתונה מיירי שהוציא שניהם כאחד בפני בית דין אז מגבין לו הקטן ומוציאין מידו הגדול ושורפין אותו אבל לרב הונא יכול הוא להוציא הגדול ולומר אין לי שטר אחר ובפני בית דין יוציא השטר האחר ויגבה בו ובהאי איכא לאסתפוקי אם יוכל להשביעו שאין לו שטר אחר שחתום בו כת אחרת מאותן שתי כיתות ואפילו ללשון שני דרב נחמן דשמא לא חשיב הכא דררא דממונא או אם כבר גבה באחד מן השטרות ובא לגבות גם בשני אם יכול להשביעו שלא גבה כבר באחת מן הכיתות וממה נפשך אם רוצה לשרוף את הקטן קודם שיבוא לבית דין גובה את (הכל) (נ"ל שצריך לומר הגדול דמאי הכל דהרי אינו גובה אלא מאתים וכן הוא בדפוס פרופס ובבית יוסף דפוס ויניציאי ולית דין צריך בשש) ותמה עליו הרב בית יוסף ז"ל למה אין כופין אותו להראותו לבית דין כיון שיש לשמעון זכות בו ולא ישלם לראובן אלא השטר הפחות שבשניהם דהיינו אותו של אלף זהובים. ואף על פי שדברי הרא"ש סתומים שנסתפק אם יכול להשביעו. ברורים ומפורשים הם במקום אחר. שאם טוען זכות יש לי בו ונותן אמתלא לדבריו שכופין אותו להראותו. שכתב בתשובותיו כלל ס"ח סימן כ"ה ז"ל ומה ששאלת האומר לחבירו שטר שיש בידך זכות יש לי בו שהורו הגאונים שכופין אותו להוציא אם צריך שיאמר התובע שיש לו בשטר מפורש אם לאו: הוראה זו של הגאונים לא פשטה בארצנו ואין כופין לשום אדם להראות שטרו בשביל טענת אחד שאומר שיש לו זכות בו אם לא שאמר בבית דין דברים שיש בהם אמתלא בעיני הדיינים אז מראה השטר לדיינים ויראו אם ימצאו בשטר הזכות שטוען בעניין זה. בעניין אחר אין כופין לאדם להראות שטרו: ואפשר שגם הוראת הגאונים כך הייתה דלא מסתבר כלל דבדברים בעלמא יכוף האדם את חבירו להראות את שטרותיו דאין אדם רוצה להשביע את עצמו שידעו העולם עשרו וממונו עכ"ל הרי לנו בהדיא דאפילו לדעתו ז"ל דאין כופין. היינו בעניין שאין אמתלא לדבריו או שיש לתובע הפסד שידעו העול' עושרו וממונו. אבל בנדון דידן שיש לשמעון אמתלא חזקה שטוען שירא שמא יש לו שטר אחר שחתומים בו כת השניים ויוציאו בבית דין אחר ויגבה בו. אין לך זכות גדול כזה ודאי דיודה הרא"ש ז"ל דמחייבין ליה להראותו לבית דין ומכיון שבא השטר ליד בית דין יהיה באופן שיהיה הוה ליה שני שטרות הבאים כאחד משתי כיתות המכחישות וממה נפשך אחד מהם פסול ולא יגבה אלא הגרוע מהם והוא של אלף זהובים:
גם הרמב"ם ז"ל כתב כן בפירוש בפרק חמישי מהלכות טוען ונטען הלכה ז' וח' ז"ל האומר לחבירו שטר שיש בידך זכות יש לי בו וזה אומר איני מוצא שטרי או איני יודע אם יש לך בו ראיה או לא כופין אותו להוציאו: טען שאבד השטר מחרימין אותו חרם סתם. יטען זה שהוא יודע בודאי שהשטר שיש לו בו זכות אצלו. הרי זה נשבע הסת שאינו אצלו ושאבד ממנו וכזה הורו רבותי: וכתב הרב המגיד ז"ל זה דבר ברור וכל חלקי דין זה פשוטים לפי מה שכבר נתבאר ויש בפרק גט פשוט סמך בגמרא שכופין מי שיש בו זכות לאחר להוציאו ע"כ:
נמצינו למדין מזה במכל שכן בנדון דידן. ומה אם כשהנטען טוען שיש לו זכות בשטר שביד הטוען מחייבין אותו בית דין להוציאו. ואם יאמר שנאבד מחרימין אותו חרם סתם. בנושא שאלתינו ששמעון טוען שמתיירא שמא יש לו שטר אחר חתום בכת השנייה המוכחשת שאפילו הוה ראובן אומר שנאבד היו מחרימין עליו חרם סתם כדי לבקש כל טצדקי להוציאו לזכות לשמעון. ומה גם שהוא בעצמו הוציאו ונתנו ביד בית דין דמחוייבין הבית דין לזכות לשמעון. מטעם דממה נפשך כת אחת מהן פסולה. ואין מגבין לראובן אלא השטר היותר גרוע דהיינו אותו של אלף זהובים דידו על התחתונה. ודוקא כשהטוען תובע טופס השטר להתחכם ולראות ומודה שהשטר כשר ואין לו טענת מזוייף. אין מחייבין אותו ליתנו בידו. דיאמר לולא בטינא דתהוי טענותי גבי טענתך דדמית עלי כאריה ארבא. אבל בלתי טענה זו מחייבין אותו בית דין להוציאו משום זייוף. ואין לך זייוף גדול מזה דנדון דידן דממה נפשך אחד פסול. ואם כן הדין עם שמעון:
עוד מצאנו ראייה לדברינו ממה שכתב הרא"ש ז"ל בתשובותיו בכלל ס"ח סימן כ"ד שהשיב לשואל ששאל ממנו אם היה נוהג כשורה למי שהיה בא לפניו לדון ושטר בידו לתבוע מחבירו והנתבע היה תובע הטפסת השטר. שהיה מצוה ליתנו לו. שהרבה פעמים מפני נתינת השטר היה נפסד השטר מעיקרו מפני זייוף שנמצא בואו משום גרר או מחק או בשינוי השמות. ושהיה סומך על תשובת הרמב"ם שמצא בלשון הגרי. ושהיו מערערין עליו מתשוב' הרשב"א שכתב בסי' תקפ"ט דאין נותנין הטפסת השטר לנתבע. דמצי למימר ליה דמית עלי כאריה ארבא ואיני רוצה שתהיה טופס השטר מונח אצלך כדי שלא תתחכם להערים ולמצוא עלה לפסול את שטרי וכו'. ושלא היה רוצה לשנות מנהג מקומו בעבור אותו פסק עד הכרעתו. והשיב הרא"ש ז"ל שיחזיק במנהג כיון שיש חשש זייוף. דדין צדק הוא לחקור ולבדוק ולפשפש. ולמי יאה זאת אלא לבטל השטר עכ"ל הרא"ש ז"ל. וז"ל תשובת הרמב"ם ז"ל בלשון הגרי שזכר השואל. אבל לא העתקנו ממנו אלא מה שצריך לעניינינו. והוא ששטר המלו' אעפ"י שכתוב בו בלא טפיסת טופס מזה השטר אין טענה לראובן להמנע מנתינת הטופס ממנו ואפי' התנה זה על טופסו בביאור מפני שזה העניין אינו שהיית הפרעון אלא לאחר בירור ההפסד והזויוף שבשטרו א"כ כל זמן שיראה מן הדין לפי טענת בעלי דינין שיתן לו הטופס בלא זה התנאי שלא יועיל זה התנאי לעכב נתינת זה הטופס ע"כ בקיצור:
אם כן לפי תשובת הרא"ש ותשובת הרמב"ם ז"ל זכינו לדין בנ"ד שאפי' אם היה תנאי ביניהם שלא להוציאו היו ב"ד כופין אותו להוציאו משום דממ"נ אחד מהם פסול דהוי כמזוייף. כ"ש שהוא בעצמו הוציאו ונתנו ביד ב"ד. דמחוייבין ב"ד לדונו באשר הוא שם. כשני שטרות הבאים כאחד משתי כיתות המכחישות זו את זו ולא יגבה ראובן אלא הקטן ואם יאמר אומר דאם היה מוציאו בב"ד אחר היה גובה בו א"כ אינו כמזוייף. אף אנו נאמר לו שהדין דין אמת כל זמן שאינו מפורסם לב"ד ולא לנתבע ואחר שגבה באחד מהם מוציא השטר האחר בב"ד אחר מפני שכל כת מה יכולה להעיד בפני עצמה כמו שכתבנו בתחילת דברינו אבל בנ"ד שהנטען טוען שמתיירא שמא יש לו שטר אחר שחתומה עליו כת השנייה ורוצה להשביעו מחייבין אותו להוציאו. ומאחר שבא ליד ב"ד אין יכולין להעלים עיניהם וצריכין לדונו כדין שני שטרות משתי כיתות המכחישות הבאים כאחד. וכ"ש שהוא בעצמו נתנו ביד ב"ד. ומה שאומר ראובן שאינו רוצה לגבות בו והראייה שנותנו ביד ב"ד לשורפו הם דברים בטלים. שכיון שבא ליד ב"ד לאו כל כמיניה לשורפו. דדוקא קודם בואו לב"ד מהני ליה שריפת השטר. משום דיכול לקבל עליו השבועה באמת דאין לו שטר אחר אבל אחר שבא ליד ב"ד לא ואפי' היה טוען שנאבד או נשרף היו מחרימין עליו חרם סתם שאינו מזוייף ושאין לשמעו זכות באותו שטר. כ"ש עתה שהזכות שיש לשמעון הוא דבר הנראה לדיינים שמחוייבין לדון כפי ראות עיניהם:
ולסיומא דמילתא אמינא דאף לדעת הרשב"א ז"ל שכתב שאין נותנין הטפסת השטר לשום אדם. יודה דמחייבין אותו להראותו דב"ד כמו שכתב הר"ן בפ' ג"פ וז"ל כתב הריטב"א ז"ל דעת מורי הרב החכם ומורי הרשב"א ז"ל שהטוען לחבירו שיתן לו טופס משטרו שמוציא כ"ט מודו שיכול לומר בטל השטר אתה רוצה לבקש עקיפין של שקר על שטר שלו כדי שתפסידני וזו טענה גדולה היא אבל מראהו לו בב"ד לקרותו ולראותו בב"ד וכן דנתי לתני רבותי פעמים הרבה עכ"ל. ומכאן ראייה לנ"ד. ששמעון אינו תובע הטפסת השטר אלא שרוצה להשביעו שאין לו שטר אחר חתום בכת השנייה. שאם היו משביעין אותו או מחרימין עליו חרם סתם לא היה יכול לקבל עליו השבועה או החרם משום שהשטר בידו ולא היה יכול לכפור דלאו ברשיעי עסיקינן ואז היו מחייבין אותו ב"ד להראותו להם. וכיון שהיה השטר בא לידם הזכות בא לשמעון ממילא וחייבין ב"ד לדונו כדהשתא דממ"נ אחד מהם פסול ויד בעל השטר על התחתונה. ומה שראובן אומר שאינו רוצה לגבות בו ושב"ד ישרפו אותו. אחר שבא ליד ב"ד לא מהני שריפה. כמו שכתב הרב ב"י ז"ל בשם הרא"ש ז"ל ז"ל ומ"מ אם רוצה לשרוף את הקטן קודם שיבוא לב"ד גובה את הגדול ע"כ. הרי בהדיא דלא מהני שריפת השטר אלא קודם בואו לפני ב"ד ובלתי ראיית השטר לפניהם. אבל כשהשטרות באים לפני ב"ד אפי' אם הוא צווח ככרוכיא דאינו רוצה לגבות בו לא משגחינן ביה דאיהו דאפסיד אנפשיה וגם מדוייק כן בדברי הטור ז"ל שכתב דברי אביו ז"ל ז"ל ומיהו כשבא לגבו' הגדול ישביענו הלוה שאין בידו שטר אחר שאחת מאלו הכיתות חתומין עליו לפיכך טוב לו שישרוף הקטן ויגבה הגדול ע"כ. ובודאי שלא ישרוף אותו בפני ב"ד. דאם על הסתם משביעין אותו כ"ש כשמראה השטר לב"ד שידונו אותו כדין שני שטרות הבאים כאחד ולא יגבה אלא הקטן:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שיצא שמעון זכאי בדינו ולא ישלם לראובן אלא השטר הקטן של אלף זהובים מהטעמים שקדמנו זכרם. הן מטעם שהיה שמעון יכול להשביע את ראובן שאין לו שטר אחר וכו'. או מטעם הזכות שיש לו באותו שטר שמחוייב להראותו לב"ד. ומאחר שבא לידם חייבים לדונו כשני שטרות הבאים כאחד חתומים משתי כיתות המכחישות זו את זו. דודאי אחת מהן פסולה. ולא יגבה אלא הקטן דיד בעל השטר על התחתונה כמו שביארנו ושריפת השטר לא מהני ליה אלא קודם בואו לפני ב"ד כמו שהוכחנו מדברי הרא"ש והטור והרב בית יוסף זכרונם לברכה: זה מה שנראה לענ"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שיחיה כסאו יהיה נכון עד כי יבוא ינון ויזכה הוא ובניו לשרת בשם ה' בבית מקדשינו שיבנה במהרה בימינו אכי"ר:
נשלם ונגמר ח"י לחדש תמוז בשנת ובסדר והיתה לבני ישראל לחקת משפט כאשר צוה ה' את משה ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמהור"ר דוד פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס