שאלה דוד הדר באמשטרדם מכר לגוי אחד בי"ג בניסן עשרים קופות מלאות בישקויטו שהיו לו מופקדים ביד יהונתן חבירו הדר ברוטרדס וקודם לכן שנים או שלשה ימים כתב ליהונתן שהוא ישתדל למכור חמצו קודם שיגיע זמן איסורו ומיד אחר המכירה יודיעהו וכן עשה שמיד אחר מכירתו הודיעו בכתב ידו ענין המכירה והכתב ההוא שלחו עם הבורנית שמושכין אותה בהמות תמכא מכאן לשם מידי יום יום לעתות ידועות וציוהו למסור הקופות הנ"ל ביד גוי אחד שנקרא בשם טצשר שהוא פקידו של הגוי הלוקח והנה נתעכב הבורנית הנ"ל בדרך על איזה מאורע שאירע לה באופן שלא הגיעה לרוטרדס בעת אשר דרכה להגיע שמה כל ימות השנה כולה ויונתן הנפקד היה עומד ומצפה דרך יד השער לראות אם יבא דוד או יגיע דברו מה לעשות בקופות הנ"ל כי היה לבו ירא וחרד על חמצו של חבירו פן תאכלהו אש לא שלא כשיגיע תור איסורו בין כך ובין כך עיכב החמץ בידו עד השעה החמישית מיום ארבעה עשר וכראות שלא בא דוד לא הוא ולא כתבו נמלך ומכר החמץ אחד קודם שיגיע זמן איסורו משום החזרת אבידה לבעלים כי אם יהיה בידו בסוף השעה השישית יתחייב לשורפו או לפררו ולזורקו לים ונמצא זה מפסיד את מקחו ומפני זה לא חשש למכרו פחות מעט מהשער היוצא אחר כך לעת ערב הגיעה ובורנית הנ"ל לרוטרדס והביאו ליהונתן כתבו של דוד אשר מתוכה ידע שאותן הקופות הנזכרות כבר מכרם דוד לגוי אחד בעירו ובבא בלטצשר פקידו של הגוי הלוקח לקבל החמץ מיד יהונתן השיב לו שאין כל מאומה בידו מאשר שדוד ושאותן הקופות ר מכרם מפני שהשעה דחקו לכך ולא היה יכול לעכבם בידו יותר והשתא דוד עומד ומצווח שממכרו ממכר מפני שמכרם בעת הראוי ובזמן הראוי וגם הודיע מכירתו ליהונתן ומה היה לו לעשות אם אירעו אונס עיכוב הבורנית ויהונתן טוען שמה שהוא עשה עשוי כיון שלא ידע במכירתו ועתה אהובי וידידי הורני נא הדין עם מי ועל מי מוטל לבטל המקח אפילו על ידי חסרון כיס ומי שהפיל קמן והוריד לנו את המן יגן עליך בכל עת וזמן ובצל כנפיך תחסה ותתלונן אכי"ר:
תשובה ריש מילין אציעה ואמינא מהאי מעשה דאיתא בפסחים פרק ראשון דף י"ג וז"ל מעשה באדם אחד שהפקיד דיסקיא מלאה חמץ אצל יוחנן חקוקא ונקבוה עכברים והיה חמץ מבצבץ ויוצא ובא לפני רבי שעה ראשונה אמר לו המתן שניה א"ל המתן שלישית א"ל המתן רביעית א"ל המתן חמישית א"ל צא ומוכרה בשוק מאי לאו לגוים כרבי יהודא אמר רב יוסף לא לישראל כרבי מאיר א"ל אביי אי לישראל נשקליה לנפשיה משום חשדא וכו' ופי' רשי ז"ל ונקבוה עכברים והיה נחסר וארבעה עשר בניסן היה וחמץ בזול ובא לפני ר' לידע אם ימכרנהו מפני חסרונו של מפקיד: המתן שמא יבא ויאכל בעליו: חמישית דמהשתא תו לא אכיל ליה: א"ל צא ומוכרה בשוק בעוד שהוא מותר בהנאה עכ"ל: הא קמן שאין הנפקד יכול לשלוח יד בפיקדון שהופקד אבלו אלא דוקא היכא דאזיל לאיבוד לגמרי משום השב אבידה לבעליו דאי לא תימא הכי כשבא יוחנן חקוקא לפני ר' לשאול ממנו מה יעשה מהדסקיא שהיה מבצבץ ויוצא ואזיל לאיבוד למה א"ל המתן עד שעה חמישית מיד כשבא לפניו הוה ליה למימר ליוחנן צא ומוכרה בשוק דכל זמן שימתין מלמוכרה היא נפסדת ונאבדת ושמא בשעה חמישית לא יהיה לו מה להשיב אלא משמע דהנפקד לית ליה רשות לשלוח יד בפיקדון שהופקד אצלו אלא דוקא בשעה חמישית שהוא סמוך לזמן איסורו וכן כל כיוצא בזה משום דקיימא לן שב ואל תעשה שאני אם כן בנדון דידן כיון שדוד כתב ליהונתן פקידו הדר ברוטרדס ג' ימים קודם זמן איסורו שהוא ישתדל למכור חמצו קודם שיגיע זמן איסורו לית ליה רשות ליהונתן בשום פנים לשלוח יד בפיקדון למוכרו דמשום הכי כתב לו כל כך זמן קודם זמן איסורו שהוא ישתדל למוכרו שרצה להפקיע אחריות חמצו מעליו וזה שכתב בכתבו שמיד אחר המכירה יודיעהו אינו סותר לשון ראשון אלא ר"ל שיודיעהו למי ימסור חמצו שמכר שטן הוא דרך התגרים שצריכים לכתוב לפקידיהם למי ימסרו ממונם הנמכרת לכן נ"ל דדוד הדין עמו וממכרו ממכר ואין טענת יהונתן פקידו טענה כמו שאבאר עוד לקמן בע"ה מטעמי טובא:
וכן נראה נמי ממה שכתב הטור ז"ל הלכך ישראל שהיה בידו חמץ של חבירו בפיקדון והגיע הפסח יעכבנו עד שעה חמישית ואם לא באו בעליו ימכרנו לגוי ואם לא מכרו בריך לבערו בזמן איסורו אפילו אם אינו חייב באחריותו עכ"ל וכתב הר"ר יוסף קארו ז"ל דבפ"ק דפסחים אמרינן שכך הורה ר' ליוחנן חקוקא ומ"ש הטור ואם לא מכרו בריך לבערו בזמן איסורו אפילו אינו חייב באחריות והכי משמע מההוא עובדא דיוחנן חקוקא ע"כ: מכאן נראה בביאור דהנפקד לית ליה רשות למוכרו אלא היכא דלא באו בעליו קודם זמן איסורו אבל אם באו בעליו קודם זמן איסורו ברשות בעליו הוא וכ"ש וק"ו אם באו בעליו שלשה ימים קודם י"ד כנדון דידן שדוד השתדל לכתוב כתב ליהונתן פקידו שהוא ישתדל למוכרו דברשות בעליו הוא ובאו בעליו מקרי משום דלא רצה דוד שיהונתן ימכרנהו בשעה חמישית שאז החמץ נמכר בזול כיון שאינו יכול למוכרו קודם זמן זה ולפיכך כתב לו שהוא ישתדל שר"ל שישתדל למוכרו בשוויו או קרוב אליו לפי שהוא יכול למוכרו בכל עת ובכל זמן דממונו הוא ולפיכך כתב לו ג' ימים קודם י"ד נמצא שבענין כיוצא בזה לא מקרי משיב אבידה ואינו חייב להשיבה אלא דוקא כשהמפקיד לא כתב לו שום דבר לנפקד על פקדונו בשעה חמישית אז חייב למוכרה ולא קודם שמא יבואו בעליו אף על פי שבשעה חמישית לא יהיה לו מה להשיב ממילא משמע מכאן דאין טענת יהונתן טענה דהכתב ששלח לו דוד ג' ימים קודם ארבעה עשר באו בעליו הוא ולית ליה רשות ולא שום חייוב למוכרו להשיב אבידה דאבידה אין כאן:
וכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות שאלה ופיקדון וז"ל המפקיד פירות אבל חבירו הרי זה לא יגע בהן ואף על פי שהן חוסרים ומתמעטים והולכים בד"א כשחסרו חסרון הראוי להם בכל שנה אבל אם חסרו יותר מכדי חסרונן מוכרן בבית דין מפני שהוא משיב אבידה לבעלים וכשהוא מוכרן ימכור לכהנים בדמי תרומה שמא עשו אותן הבעלים תרומה וכו' וכתבו הפוסקים דהיינו דוקא בזמן דאיכא למיחש לזו אבל בזמן דליכא תרומה יכול למוכרן לכל אדם: וכתב עוד המפקיד אצל חבירו פירות והרקיבו דבש ונפסד יין והחמיץ עושה תקנה לבעל הפיקדון ומוכרן בב"ד אע"פי שעמדו בהפסדן ואין הההפסד פושה בהן הרי הקנקנים והסלים מוסיפים הפסד ע"כ א"כ ראה גם ראה דהנפקד אינו רשאי למכור פקדונו אלא כשחסרו יותר מכדי חסרונן ומוכרו בב"ד מפני שהוא משיב אבידה לבעליו ואם איתא למה ימתין כ"נ להשיב אבידה לבעליו אלא ודאי שב ואל תעשה עדיף כל כמה דלא נפסד לגמרי וכל זה לא איירי אלא כשהמפקיד לא דבר שום דבר לנפקד או אם הוא בעיר אחרת לא כתב לו שום דבר חידוש על פקדונו דאי לא תימא הכי לא הוה שתיק הרמב"ם ז"ל מניה ומדלא פירש כן לא הוא ז"ל ולא שום פוסק שמע מינה דהכי הוא אבל כשהמפקיד דבר עם הנפקד דבר מה על פקדונו או כתב לו כתב כנ"ד אין לו שום חייוב להשיב אבידה כיון שבכתבו ששלח לו סילק אחריותו מעליו ולית ליה רשות למוכרו כנזכר לעיל:
ואחר כן כתב עוד הרמב"ם ז"ל בפירוש וז"ל המפקיד חמץ אצל חבירו והגיעה הפסח הרי זה לא יגע בו עד שעה חמישית מיום י"ד מנאן ואילך יוצא ומוכרו בשוק לשעתו משום השב אבידה לבעלים והוא הדין לשאר פקדונות שלא יגע בהן אע"פי שהוא יודע בודאי שיוזלו בזמן פלוני או יאנוס אותם המלך שמא יבא בעליהן מקודם ויטלו ממונם עכ"ל וכתב הרב המגיד זה למד הרב ז"ל מזו דפ"ק דפסחי' וכ"ש הוא שהרי בחמץ ההפסד ברור ע"כ אם כן הענין מבואר בעצמו שהנפקד לית ליה רשות ליגע בפיקדון אלא אם כן לא באו בעליהן כלל ועיקר ודוקא בהפסד ברור כגון חמץ בשעה חמישית וה"ה שאר פקדונות כמ"ש הרמב"ם זל וכ"ש הוא כמ"ש הרב המגיד ז"ל אבל אם באו בעליהן לא דון מינה ואוקי באתרין דהכתב ששלח לו דוד ליהונתן ג' ימים קודם י"ד שהוא ישתדל למכור חמצו באו בעליו הוא דמה לי שידבר עמו פנים אל פנים או שישלח לו כתבו ועוד נ"ל דהכתב עדיף יותר מהדיבור ומדיבורו פעמים אדם חוזר ואינו עומד בדיבורו ומה שכתב וחתם בכתבו אינו יכול לחזור דאי לא תימא הכי למה כתב לו שום כתב היה לו להניחו ברשותו והוא יעשה מה שחייב לעשות כפי הדין אלא נראה שהטעם שכתב לו ג' ימים קודם י"ד הוא לסלק אחריות חמצו מעליו מפני שיודע שבשעה חמישית ימכרהו בזול או שמא לא ימצא מי שיקנהו ויוליכהו לים המלח אבל ג' ימים קודם שעת איסורו יש לו זמן למוכרו או בשוויו או בזול דבעליו הוא ומה תאמר שכתב ג"כ בכתב ושיכתוב לו ויודיעהו וכו' כבר הוכחתי לעיל דזה לא מעלה ומוריד לענינינו אלא הוי כדי שידע פקידו למי ימסור פקדונו כי כן דרך התגרים ועוד אבאר יותר לקמן בע"ה:
וכן כתב ג"כ הטור ז"ל וז"ל הופקד אתו חמץ והגיע זמן הפסח לא ימכור עד שעה חמישית וכן כתב הרמב"ם והוא הדין בשאר פקדונות אע"פי שיודע בודאי שיוזלו במקום פלוני או יאנוס אותם המלך שמא יבא בעליהן קודם ויטלו שלהן קודם וכתב הר' ב"י על זה מעשה בפ"ק דפסחים וכתבו הרי"ף בפ' המפקיד ואמרינן התם דאע"פי שנקבוה עכברים לדסקיא שהחמץ בתוכה והיה חמץ מבצבץ ויוצא לא הרשו למפקיד למוכרו עד שיגיע שעה חמישית וכו' יעוין שם וכן פסק הרב בית יוסף שלחנו הערוך סימן רצ"ב המפקיד חמץ אצל חבירו והגיע הפסח הרי זה לא יגע בו עד שעה חמישית דיום י"ד מכאן ואילך יוצא ומוכרו בשוק לשעתו מפני השבת אבידה לבעלים עכ"ל: נמצינו למדין הענין מבואר כמו שאמרנו לעיל:
ואעפ"י דלית דין צריך בשש אפי' הכי אמינא דאי טענת יהונתן טענה שמה שהוא עשה עשוי כיון שלא ידע במכירתו משום דאם תמצא לומר דכיון שלא קבל כתבו ביום י"ד חשש זא לא מכר דוד חמצו אע"פי דחששא רחוקה היא השכל ומשום הכי רצה למוכרו קודם זמן איסורו כדי להשיב אבידה עם כל זה היה לו תקנה אחרת לא למכרו מכירה חלוטה בלי שום תנאי דהוה ליה החנות עם הגוי שמכרו לו אני מוכרו לך על תנאי שדוד הדר באמטרדם שהפקיד זה הקופות אצלי לא מכרם כבר בעירו דאי מכרו ממכרו בטילה מכל וכל והוא לא עשה כן ולבו לא כן חשב:
ועוד דהיה לו לחזור אחר גוי המכירו כמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות חמץ ומצה אומר ישראל לגוי בשעה חמישית או קודם עד שאתה לוקח חמץ במנה קח במאתים שמא אצטרך ואקחנו ממך אחר הפסח אבל לא ימכור ולא יתן לו על תנאי ואם עשה כן הרי זה עובר בבל יראה ובל ימצא עכ"ל וכן פסק הר"ר יוסף קארו ז"ל בשולחנו סי' תמ"ח וכל זה איירי אפילו בחמצו שנשתייר ממנו שהקילו חכמים כדי שלא יפסיד ממונו ולא יעבור ג"כ בשני לאווין שיכול למכור אותו אפילו לגוי המכירו כמו שכתב הב"י בשם ת"ה סי' ק"ך מי שיש בידו עניני חמץ ורוצה לתתם לגוי חוץ לבית במתנה גמורה ואותו גוי הישראל מכירו ויודע בו שלא יגע בו הגוי כלל אלא ישמרם לו עד לאחר הפסח ויחזור ויתנם לו יראה דשרי רק שיתנם לו מתנה גמורה בלי שום תנאי או שימכרם לו מכירה בדבר מועט אבל מתנה על מנת להחזיר לא מהני משום חומרא דחמץ וכו' אם כן ראה גם ראה שאם בחמץ שלו יכול להערים ליתנו במתנה גמורה או במכירה בדבר מועט לגוי המכירו ויודע שלא יגע בו אלא ישמרהו לו עד אחר הפסח שכיון שמכר לו בדבר מועט והגוי מכירו יבין הגוי הדבר בעצמו ואפילו הכי מותר כיון שלא התנה במכירתו שישמרנו לו כ"ש וק"ו הכא בנדון זה שאם היה ליהונתן בית מיחוש שדוד אוהבו לא ימצא קונה חמצו דהוי חששא רחוקה כיון שכבר כתב לו שישתדל למוכרו וקרוב אדם אצל ממונו דמקימו על רגליו ומלתה דלא שכיח הוא שלא ימכרנו בשוויו או בזול דהיה לו ליהונתן להשתדל ולבקש למוכרו לגוי המכירו ולומר לו שמא אצטרך ואקחנו ממך וכו' דהא לא ידע מאומה מדוד אוהבו אם מכרם או לא ובזה האופן לא היה מביא תרעומת ולא דין ודברים עליו וכיון שלא דקדק לעשות שום אחד מהדרכים הנ"ל איהו אפסיד אנפשיה ומכירתו של דוד מכירה גמורה:
ולי נראה דמ"ש הרמב"ם ז"ל בהלכות שאלה ופיקדון שהבאתי לעיל יוצא ומוכרו בשוק לשעתו לדיוקא אתא דהא האי לשעתו שפת יתר הוא דכבר כתב הרי זה לא יגע בו עד שעה חמישית וממילא משתמע דהוי לשעתו ולמה כתבו לא הוה ליה לכתוב ולומר אלא מכאן ואילך יובא ומוכרו בשוק כי הענין מובן מעצמו אלא כתב לשעתו משום דאיכא צד שהמכר יהיה לשעתו דהיינו לימי הפסח כגון שימכרהו לאוהבו גוי בדבר מועט דאפילו יודע בו שישמרנו עד אחר הפסח מותר ובלבד שלא יהיה תנאי בדבר כמו שכתב הוא ז"ל בהלכות חמץ ומצה אומר ישראל לגוי וכו' יעויין שם דאי לא תימא הכי דהרמב"ם יסבור כן היה לו לפרש ולומר דוקא לגוי שאינו מכירו ומדלא פירש כן שמע מינה דהוא הדין לגוי המכירו דהא כתב אומר ישראל לגוי וכיון דכתב סתם ה"ה לגוי המכירו ומשום הכי נ"ל דכתב לשעתו לכלול ולבאר מ"ש בחלק ראשון דאומר ישראל לגוי וכו':
וכן מוכיח נמי ממה שכתב הר"ר מגן אברהם על זה הדין ונ"ל דאם הוא דבר שלא ימצא בריוח קונים בשעה חמישית מותר למוכרו קודם לכן מיהו אם הוא במקום דיכול למוכרו לעכ"ום שיודע שיחזיר לו אחר הפסח אסור למוכרו מכירה  חלוטה וכו' ועוד כתב אע"ג דהוא אינו עובר עליו מ"מ יבערו שלא יעבור עליו המפקיד ואע"ג שהמפקיד אפשר שמכרו לגוי בענין שלא יעבור עליו מ"מ אין ספק מוציא מידי ודאי ושמא לא מכרו לפיכך חייב לבערו עכ"ל: הרי קמן דכיון שהמפקיד לא הודיע כלום לנפקד דבהא סלקינן ובהא נחתינן משום הכי חייב לבערו שמא לא מכרו דאין ספק מוציא מידי ודאי אבל כשהמפקיד הקדים זמן שלשה ימים או יותר כנ"ד שהודיעו בכתבו שהוא ישתדל למוכרו האי טעמא ליתא דאדרבא לגבי מפקיד הוי ודאי שמכרו והנפקד הוא דאית ליה ספק ועליה אני דן דאין ספק מוציא מידי ודאי דכיון שהודיעו שימכרהו ודאי שמכרו דקרוב אדם אצל ממונו:
וראיתי להרב בית חדש שכתב וז"ל עלמה שכתב הטור והלכך ישראל שהיה בידו חמץ וכו' פ"ק דפסחים וכו' ומ"ש ואם לא מכרו צריך לבערו בזמן איסורו ואפילו אם אינו חייב באחריותו זה אינו מפורש לשם וגם קשה למה צריך לבערו,, ומ"ש מהא דתניא בפ"ק בגוי שהפקיד חמצו אבל ישראל דאינו חייב לבערו אם לא קבל עליו אחריות כדלעיל סי' ת"מ ועוד נתבאר לעיל בסי' קמ"א דדוקא המלוה על המשכון אמרינן דישראל מישראל קונה וצריך לבערו אבל פיקדון בעלמא לא ונראה בעיני דהא דכתב רבינו דבריך לבערו לא משום שיהא שום איסור על הנפקד אם לא ביערו דהא ודאי ליתא אלא כדי להציל למפקיד שלא יעבור עליו דאף על פי דאפשר שנזהר מזה למוכרו לגוי בקנין גמור בענין שלא יעבור עליו מ"מ אין ספק מוציא מידי ודאי ושמא לא נזכר עליו או לא נזדמן לידו שימכרנו בענין שלא יעבור עליו הלכך צריך הנפקד לבערו ולמד רבינו דין זה מדחזינן ליוחנן חקוקא שהטריחו רבי למוכרו בשוק בשעה חמישית כדי שלא יעבור עליו המפקיד א"כ ה"ה דצריך לטרוח לבערו אם לא מכרו וק"ל עכ"ל:. אבל לא ראי זה כראי זה ואין בהם צד השוה דמאי דכתב הרב ז"ל דכדי להציל למפקיד שלא יעבור עליו צריך לבערו אם לא מכרו קודם זמן ביעורו אינו אלא כשלא הודיע המפקיד שום דבר לנפקד דמשום הכי אית ליה לספוקי שמא לא נזכר עליו וכו' הלכך צריך הנפקד למוכרו קודם שעה חמישית ואם לא מכרו יבערנו אבל בנדון זה נזכר עליו דהא כתב לו שישתדל למוכרו כמו שביארתי:
ועוד נראה לי ליישב א"ת שהיה לבו נקט על יהונתן לומר דהוה ליה בית מיחוש כיון שלא קבל כתב ממכר דוד כמו שהודיעו במכתב הראשון ומשום הכי מכרו שמא לא נזדמן לדוד שום קונהו ואם כן טענתו טענה שמה שעשה עשוי כיון שלא ידע במכירתו אמינא עוד טעמא אחרינא דמסתבר דאין לו שום טענה ולא טעם בדבריו וצריך לבטל מקחו אפילו על ידי חסרון כיס מפני שאע"פי שהבורנית לא הגיעה לנמל בעת אשר דרכה להגיע שמה כל ימות השנה אפילו הכי כל הדרכים בחזקת סכנה ואפשר שיארע שום מאורע אע"פי שדרכה להגיע בכל יום לעתות ידועות עם כל זה לא היה לו להחליט הדבר לומר שלא מכח דוד בעירו כיון שהבורנית לא הגיע עדיין דמנא ידע האי והוה לי' לחשוב ולומר דילמא כתב מכירתו של דוד בבורנית היא וכל זמן שלא הגיעה עדין אין לו שום ראוה להחזיק טענתו שלא ידע במכירתו כיון שלא כתב לו כתב אחר הפך מכתב הראשון וזה שאירע שלא הגיע כדרכה אע"פ דמלתא דלא שכיח הוא אינו נמנע שבאקראי אפשר שיארע שום מאורע מפני הרוח או רעש או כיוצא בזה שלא תבא בזמנה הראויה להגיע מידי יום יום תדע שבערב הגיעה לרוטרדס עם כתב מכירתו של דוד א"כ דבר פשוט וברור הוא דהדין עס דוד ומכירתו מכירה ואין טענת יהונתן טענה דאין כאן משיב אבידה כמו שאמרתי לעיל וחייב לבטל מקחו אפילו על ידי חסרון כיס ולמסור העשרים קופות מלאות בישקויטו לבלטצשר פקידו של הגוי שקנה הקופות מדוד באמשטרדם וזה שהארכתי בראיות כ"כ משום דהוי דבר דשכיח ומשום חומרא דחמץ כן נראה לי הדין והטעם ע"כ:
בשנת ובסדר ואת מצותי תשמרו וגו' לפ"ק:
הצעיר אברהם דא קושטא אבגדנא יצו"א: