שאלה בענין כלה שתבעוה לינשא דקי"ל שהיא צריכה לספור ז' נקיים וכו' אירע השתא ברחל שתבעה יעקב לינשא ובתוך ימי ספירתה הוצרך יעקב חתנה מסיבת מה ליסע מכאן ולשום לדרך פעמיו וצוה שרחל כלתו תלך אחריו למקום פלוני שכבר צוה ששם תמצא הכל מוכן לחופתה ליום שנתוועדו ובאתה רחל הנ"ל לבית מדרשו של שם לשאול כדת מה לעשות בענין טבילתה לפי שעדיין היא צריכ' לספור יום או יומים להשלים ספירת ושם במקום הנישואין אין להם מקוה טהר' אם תוכל עכשיו לטבול כאן קוד' הליכת' והיא תשמו' עצמה בטהרה ושלא תזדקק לחתנה עד עבור הז' נקיים ומבעיא לן השתא כיון שאינם כ"א מדבריה' ואיכא הפסד סעוד' ודחיית הנישואין המצריכה ז' נקיים אחרי' אם נוכל להתיר לה א"ד לא פלוג רבנן בתקנתם ובכל ענין לא תטבול עד שיעברו ז' נקיים סמוך לנישואיה יורה לה הדין אם יש לה צד היתר בדבר או לא ומה תמ"ש:
תשובה גרסינן בפרק תנוקת בנדה דף ס"ז אמר רבא תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה היא לישב שבעה נקיים רבינא איעסק לבריה בי רב חביבא א"ל סבר ליה מר למכתב לה כתובה לד' ימים לי כי מטה ליום ד' איעכב ד' אחרינא כי אתא א"ל מאי האי א"ל לא סבר לה מר להא דאמר רבא תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה לישב ז' נקיים א"ל אימר דאמר רבא גדולה דקא חזייא דמא אבל בקטנה דלא חזייא דמא מי אמר א"ל בפירוש אמר רבא ל"ש גדולה ול"ש קטנה גדולה לעמא מאי משום דמחמדא קטנה נמי חמודי מחמדא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל צריכה לישב ז' נקיים שמא מחמת חימוד ראתה דם איעכב ז' יומי בתר ההוא יומא שנתפייסה לינשא בו ע"כ: ולפי שרש"י ז"ל לא פירש או מי אמ' למי כפי מנהגו הטוב צריכין אנו לפרשה פי שתסבול אחד משני פירושים ואיכא נפקותא דדינא בינייהו הא' הוא אם נאמ' שרב חביב' אבי הכל' הוא שהתחיל לדבר ולומר לרבינא אבי החתן סבר לה מר למכתב כתובה וכו' שזה הוא הפירוש היותר נראה לפי שהדרך הוא שהחתן הוא הכותב כתוב' דסבר כיון שבתו היא עדיין קטנה שלא הגיע זמנה לראות אין לה חיוב לספירת ז' נקיים ותוכל להנשא משם לארבע ימים אבל רבינא שידע שבפירוש אמ' רבא דל"ש גדול ול"ש קטנ' וכו' איעכב ולא אתא עד עבור ז' חוץ מיום שנתפייסה בו ונוכל לומר שלא דקדק כפי זה רבינא בדברי רב חביבא כשא"ל לד' ימים דאל"כ מתחלה היל"ל דלא יכלה להנשא לד' ימים משום האי דרבא וכו' דסבר דכ"ע ידעי דינא דרבא ולכך כשבא ותמה עליו רב חביבא וא"ל מאי האי השיבו לא סבר לה מר להאי דרבא וכו' כלומר א"א שלא שמע מר דהוא מריה דתלמודא האי דרבא אלא אפשר דלא סבר לה ולכך קא מתמה עליה והשיב רב חביבא שמענא להאי דרבא וסברנא לה אלא אימר דאמר רבא בגדולה שהתחילה לראות דאיכא למימר השתא נמי חזייא מחמת חימוד ולאו אדעתה אבל בקטנה כיון שלא התחילה לראות מקודם לכן לח מחזקינן לה נמי השתא דחזייא מחמת חימוד ואו א"ל בפירוש אמר רבא ל"ש גדול' ול"ש קטנה שאע"פי שלא הגיע זמנה לראות מחמת חימוד אפשר שתראה ולאו אדעתה ונפקא מינה כפי פירוש זה שבת רב חביבא לא היתה צריכה לא הפסק בטהרה ולא בדיקה בתוך הז' שהרי אביה לא הזהירה משום דלא ידע לפי שעדיין קטנה היא ורבינא נמי לא הודיעו עד לאחר שכבר עברו כל הז' ואף שזה הפי' דחוק הוא בעצמו שאיך יקראו ז' נקיי' בשביל השהייה לבד ואיך לא נחוש לה שמחמת חימוד ראתה בתוך השבעה כמו בגדולה דהא שוות הן לרבא שאמר ל"ש גדול' ול"ש קטנה גדולה טעמא מאי משום דמחמדא קטנה נמי חמודי מחמדא כלומר חומדת ביום התביעה ומחמדת גם כן משם ואילך כל זמן שמתקרבת יותר לנישואין עכ"ז אם נפרש שרב חביבא אבי הכלה הוא שאמר סבר לה מר למכתב לה כתובה לד' ימים יש לפרש כן אבל אם נפרש פי' אחר שרבינא אבי החתן כשרא' שנתפייסה הכלה הוא אמר לאביה סבר לה מר למכתב לה כתובה לד' ימים דסבר כיון שעדיין קטנה היא כלתו אינה צריכ' לספירת ז' ואע"פ שדרך החתן הוא לכתוב כתובה מ"מ רצה משום כבוד רב חביבא שימצא עמהם גם כן לראות כמה כותבין לבתו ועוד כדי שיכין צורכי בתו לאותו יום שא"ל ורב חביבא הוא דלא דק בדברי רבינא כ"כ ומשו' שידע להא דרבא שאמר בפירוש ל"ש גדולה ול"ש קטנה צריכה ספירה איעכב והזהיר את בתו לישב ז' נקיים כדת וכהלכה וכשתמה עליו רבינא הודיעו הא דרבא שאמר בפירוש דל"ס וכו ואע"פ שגם זה הפירוש הוא דחוק נמי קצת שלשון סבר לה מר למכתב לה כתובה בעלמא יאמר למי שדרכו לכתוב מ"מ אין בו כ"כ מן הדוחקים הראשונים שכבר קדם לנו זכרם וכל זה הוא כפי גירסת התלמוד שלפנינו:
אבל לפי גרסת הרב בעל התרומות אין אנו צריכין לכל זה דגריס בסוף נדה רבינא איעסק לבריה בי רב חביבא כי מטא למכתב כתובה א"ל נינטר עד יום ד' אחרינא א"ל מ"ט א"ל לא סבר לה מר להא דאמר רבא וכו א"ל אימר דאמר רבא בגדולה דשכיחי בה דמי' וכו' א"ל בפי' א' רבא ל"ש גדולה וכו' דטעמא מאי משו' דמחמדא קטנה נמי חמודי מחמדא ע"כ וכפי זה ל"ק מידי דכיון שרב חביבא ידע בתוך הז' כבר הזהירה לבדוק בהם ואע"פ שלא פסקה בטהרה אין בכך כלום שראייה ראשונה של חימוד מועטת היא ופסקה לשעתה וכו' דאיכא נמי רבוותא דסברי הכי:
והרא"ש ז"ל כשכתב הא דרבא בסוף הלכות נדה דף פ"ד כתב יש מהגדולים שכ' שאינה צריכה לא הפסק בטהרה ולא בדיקה כלל בימי הספירה לא בתחילתן ולא בסופן אלא כל שהמתינה ז' נקיים בתר התביעה הרי היא טובלת וטהורה שהרי זו לא ראתה כלום אלא חשש ראיה בעלמא ולא הוחזק מעיינה פתוח להצריכ' בדיקה וסעדו דבריהם מעובדא דרבינא דאיעסק לבריה בי רב חביבא וא"ל ליום פלו' אכתוב כתובה ואיעכב ז' יומי בתר ההוא יומא וכד אתא א"ל מאי טעמא עבד מר הכי וכו' ורב חביבא לא צוה את בתו שהיה סבור דרבא לא אמר אלא בגדולה אבל בתו שעדיין היא קטנה לא צריכה לישב ז' נקיים וכו' ואינה ראיה כלל דמה תועלת יש בהמתנת ז' ימים כיון שרב חביבא היה סובר שבקטנה לא חיישינן לחימוד אלא ה"ג בספרים מדוייקים א"ל נכתוב כתובה א"ל לינטר מר עד ד' אחרינא א"ל אמאי א"ל לא סבר לה מר להא דרבא דאמר תבעוה לינשא ונתפייסה וכו' והודיעו שאין חילוק בין גדולה לקטנה ואז הפריש בתו כל שבעה קודם החופה ויש מהגדולים שכ' שאינה צריכה הפסק טהרה אבל בדיקה כל ז' היא צריכ' ולדעתם אני מסכים דחיישינן בכל יום שמא תראה דיותר שהיא קרובה לזמן החופה יותר לבה הומה ומשתאה ותדיר חיישינן שמא מחמת חימוד תראה ולכן הזכיר רבא בדבריו ז' נקיים לא מחמת הא דרבי זירא אלא אפילו קודם שנהגו חומרא דר' זירא דבימי רבא לא פשטה חומרא זו בכל מקום כדאמר ליה רבא לרב פפא כשהקשה לו על מה שאמר התם אין קישוי לנפלים מאי אירייא משום הא תיפוק ליה משום דרבי זירא וא"ל אמינא לך אנא איסורא ואת אמרת לי מינהגא היכא דאחמור אחמור והיכא דלא אחמור לא אחמור אלא ז' נקיים דאמר רבא צריך שיהיו נקיים בבדיקה דכל יום דחיישינן שמא מחמת חימוד תראה ע"כ נראה שגירסת אותם גדולים שא' שאינה צריכ' לא הפסק טהרה ולא בדיקה כל ז' היתה כגירסתנו והיו מפרשים אותה כפיר' ראשון שפירשנו אבל וגירסת הרא"ש היתה כגי' הרב בעל התרומות וכו':
ויש לדקדק בדברי הרא"ש ז"ל שתורה היא וללמוד אנו צריכין שמאחר שאמר שגרסתו היתה נכונה ושרב חביבא ידע קודם הנישואין שבתו היתה צריכה לישב ז' נקיים ובדיקה בתוך הז' למה כ' שהוא מסכים לדעת אותם גדולים שכתבו שאינה צריכה הפסק טהרה שכשם שתמה הוא ז"ל על אותם גדולים שא' שאינה צריכה לא הא ולא הא מה לנו בשהייה לבד כך יקשו לדבריו היכן הם ז' נקיים מאחר דלא מצריכינן לה הפסק טהרה ועוד כיון שהוא גורס בהא דרבא שמא תרא' טיפת דם כחרדל שכן נמי היא גירסת בנו הטור ז"ל והרב בש"ע בסימן קצ"ב משמע שעל מימרת ר' זירא שבנות ישראל החמירו על עצמן שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליו ז' נקיים נתקנה הא דרבא שאף בלא ראיה ודאית בכל' מחמת חימוד חיישינן לה וכו' אלא אי הא דרבא קדמה וכו' א"כ ממילא תו לא צריכנ' להא דר' זירא דהא אפי בלא ראיה ודאית החמיר רבא והצריך לכלה ז' נקיים משום שמא ראתה טיפת דם כחרדל וממילא כל אשה נשוא' נמי שראת' טיפת דם כחרדל צריכה לישב ז' נקיים דבשלמא אם היה גורס שמא ראתה טיפת דם סתם איכא למימ' יותר מכחרדל קאמר וכו וי"ל לדעתו ז"ל שעיקר גזירת רבא לא היתה משום ראיה ראשונ' של כלה לבד שאינה כ"א כחרדל אלא משו' דכל יומא ויומא שמתקרבת לחופתה לבה הומה ומשתאה עליה ורואה יותר מחמת ריבוי החמדה ומשום הכי ניחא נמי דמצריכה בדיקה בתוך הז' משום דכל יומא איכא יותר חמדה משא"כ ראיה ראשונה שהוא כ"כ מועטת לשעתה ומסתמא פסקה בטהרה דהא מיום המחרת היא מתחלת לספור ויש לנו נמי להביא עוד ראיה שמימרת רבא כבר נתפשטה בימי הראשונים שעל מ"ש ז"ל בפרק החולץ דרב כי הוה מקלע לדרדישיד א' מאן הויה ליומא וכו' ומקשה התם והא אמר רבא תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה לישב ז' נקיים ומשני התם הרבה שנויים יע"ש ומה מקשה לימא שרבא גזר אחר זמן רב וכו' אלא כדאמרן:
אבל הרמב"ם לא הזכיר מלת כחרדל שנראה שלא היתה בגירסתו שאפשר שתראה יותר שכ' בפ' י"א מהלכות א"ב יתר על זה כל בת שתבעוה לינשא ורצתה שוהה ז' נקיי מאחר שרצתה ואח"כ תהיה מותרת להבעל שמא מחמת חמדה לאיש ראתה דם טיפה אחת ולא הרגישה בה ובין שהיתה גדולה ובין שהיתה קטנה צריכה לישב שבעה נקיים מאחר שרצתה ואח"כ תטבול ותבעל וכל אלו הדברים וכו' מימי חכמי הגמרא ואין לסור ממנה לעולם לפיכך כל אשה שרצתה כשתבעוה לינשא לא תנשא עד שתספור ותטבול ע"כ:
וכתב ה"ה יתר על זה כל בת שתבעוה לינשא ורצתה וכו' יצא לו ז"ל מהאי מימרא דרבא שקדם לנו זכרה וכתב הרמב"ן ז"ל שצריכה ז' נקיים חוץ מיום התביעה וצריכה בדיק' תוך ז' וטבילה בליל ח' כשאר כל הרואות ואף על פי שלא בדקה ביום התביעה להפסיק בין טומאה לטהרה מונה מיום שלאחריו שאין ראיית חימוד אלא ראיה קטנה לשעתה וכו' והרשב"א כ' שיש לעיין מאימתי מונין לה וכי תבעוה לינשא לאחר ב' חדשים מונין לה משעת התביעה ומסתברא שלא א' אלא משעה שמכינים לצורכי החופה וכאותה שאמרו מכי רמו שערי באסיתא וכיוצא דכל שמשתדלין להכין לחופה נותנת דעתה ומחמדת ע"כ:
נמצינו למדים מכל האמור שז' נקיים של הכל' כבר נתפשט איסורם מימי חכמי הגמרא שאף דב דבעלמא תנא הוא ופליג הודה בזה והוצרך לתרץ שם לכן אין לסור מזה ולא לזלזל בהם ואף שראינו לקצת פוסקים שא' שאינם צריכים הפסק טהרה התם לאו משום זלזול הוא אלא משום שראייה ראשונה של חימוד היא כ"כ מועטת וממחרת יום התביעה הוא מתחלת לספור ומסתמא פסקה בטהרה אבל בדיקה כל ז' הכל מצריכים שכל כמה שהיא מתקרבת לינשא לבה הומה עליה ומחמדת ואפשר שתראה ולאו אדעתה ואין לה היתר עד שתספור ותטבול אח"כ:
ואף שכתב ההגהות בשם רביה שהיה צ"ל שמה שאנו אומרים שמא מחמת חימוד ראתה טיפת דם ולאו אדעתה וכו' ולפי זה אם היא אומרת בריא לי וגם בדקתי עצמי ביום התביעה ולא ראיתי דם לא היתה צריכה ז' נקיים אלא תבעל לאלתר וכו' הרי הרב בש"ע י"ד סימן קצ"ב פסק נגד סברא זו יע"ש ובב"י האריך בזה וכ' הנך רואה שסברא זו מחו לה אמוחא והיא דחוייה מכל הספוקים שהרי לא חלקו בכך והרא"ש כ' דחיישינן שמא תראה בכל יום מהז' דמשמע בהדיא דלא סגי בלא ז' נקיים והרשב"א כ' בהידיא שאפילו בדקה עצמה בשעת התביעה ומצאה עצמה טהורה צריכה לישב שבעה נקיים ולישנא דרבא הכי נמי משמע הילכך אין לסמוך על דברי רבי"ה בזה עכ"ד יע"ש:
ובזה נבא לידון שלפנינו להשיב על מה שנסתפק ה"ה בהאי רחל שהוצרך חתנה לילך בתוך ימי ספירתה ובאתה לשאול אם תוכל לטבול כאן קודם זמן המוגבל לה מחמת שאין שם במקום שהלך חתנה מקוה טעמי דאמרן נתיר לה והיא תשמור עצמה בטהרה עד זמן המוגבל לה וכו' מדברי רבא שאמר לשון צריכה לישב ז' נקיים דמשמע עיכובא לא סגי לה בלאו הכי הלא תראה דלא נקט כלישנא דרבי זירא שא' בנות ישראל החמירו על עצמן שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליו ז' נקיים אלא לשון דינא דגמרא נקט ואף שהוא מדבריהם כל דתקון ז"ל כעין דאורייתא תקון ואף מדברי הפוסקים משמע עיכובא ולא אפשר בלאו הכי הראשון שבקדושה הרמב"ם ז"ל שפסק בפרק י"א מהא"ב שדין זה הוא מימי חכמי הגמרא ואין לסור ממנו לעולם לפיכך כל אשה שרצתה כשתבעוה לינשא לא תנשא עד שתספור ותטבול וגומר. וגם מדברי הרא"ש ז"ל שא' שיש יותר ספק שתראה דם הכלה בסוף השבע' מבתחילתן דכל זמן שהיא קרובה לחופה לבה הומה עליה ותרבה חמדתה ולדעתו לכל מה שנוכל לקרב הטבילה לחופה ש"ד כדי להנצל מן הספק ומה שהיא אומרת שת שמור עצמה בטהרה שר"ל תבדוק עצמה וכו' כל זה הוא טוב קודם הטבילה אבל לאחר הטבילה איך תועיל לה הבדיקה מאחר שכבר נדחו דברי רבי"ה מכל הפוסקים שאמר שדי לה שתאמר בריא לי שבדקתי עצמי ולא ראיתי דם דלאו כל כמינה שמחמת החמדה תראה ולא תרגיש וכו' וכדי שלא יעלה על לב איש לחלק ולומ' דשאני הכא שכב' ספרה רובן ותהני לה הטביל' קודם לכן שהרי לך מה שפסק הרמב"ם שאף בדיעבד אם טבלה בהן דלא עלתה לה טבילה ואיך נתיר לה לטבול לכתחילה שסיים בסוף פ' י"א כל ז' נקיים שבזמן הזה אף על פי שהן ספק אם טבלה בהן כאלו לא טבלה ואם טבלה בז' אע"פ שאסור לעשות כן לכתחלה שמא יבא לבעול אחר הטבילה הואיל וטבלה בזמנה אפילו היתה זבה ודאית הרי זו עלתה לה טבילה ע"כ הרי שאף שבזמן הזה שהם מספק פסק שאם טבלה בהם דלא עלתה לה טבילה:
והטור בסי' קצ" כ' שאין האשה עולה מטומאתה עד שתטבול כראוי במקום הראוי ואחר עבור ימי ספירתה וכתב הרב ב"י ומ"ש ואחר ימי ספירתה מבואר הוא שקוד' ימי ספירת אפי' טבלה בכל מימו' שבעול' לא עלתה לה טבילה כלל דכיון שעדיין היא צריכה לספור ימים נקיים הוי כטובל ושרץ בידו: וכן פסק בש"ע והיכא דאיכא אונס כתב שיכולה לטבול בח' מבעוד יום אבל בז' לא תטבול מבעוד יום אע"ג דאיכ' אונס ואם עברה וטבלה בח' ביו' בלא אונס או בז' באונס עלת' לה טביל' מכלל שקוד' לכן לא עלתה לה טבילה אע"ג דאיכא אונס: ובסוף סימן זה הביא הרב בעל המפה שמהר"יל התיר לכלות הטובלות קודם החופה לטבול ביום מפני שאינם באין אצל החתן עד הלילה יע"ש: וטעם הפסד סעודה ג"כ לא מהני בנ"ד כיון שהחתן ששלח להכין הסעודה הוא עדיין קיים ת"ל הוא יכין לה סעוד' אחרת כדאמרי' בריש מסכת כתובות במי שהכין צורכי חופתו ומת אביו של חתן ואמה של כלה שמכניסין את המת לחדר ואת החתן והכלה לחופה ובועל בעילת מצוה ופורש וא' התם בגמרא דדוקא אביו של חתן שהוא המכין להם צורכי סעודה ואמה של כלה המכינה תכשיטי הכלה ואם לא יכנוס עכשיו אימתי אבל איפכ' לא ואיירי נמי התם שאינ' יכולים למכור מה שהכינו כמו שהוכיח הרא"ש בפרק א"מ דהיכא שאין להם פסידא שיכולים למכור מה שהכינו או אפילו אית להו פסידא ומתה אמו של חתן או אביה של כלה שנשאר להם מי שיכין לפעם אחרת לא התירו להם לדחות האבילות וגו' ג"כ בנ"ד אמרי' מי שהכין סעודה ראשונ' יכין אחרת אם תצטרך להם:
ומה שכתב הח"ה ג"כ שאם ידחו הנישואין תצטרך לנקיים אחרים כן פסק הרב בסימן קצ"ב שאם דחו הנישואין מחמת איזו סיבה אע"פ שישבה ז' נקיים צריכה לחזור ולישב ז' נקיים אחרים ולטבול כשיתפשרו לעשו' הנישואין ואע"פ שבדקה עצמה תמיד בימים שבנתיים לא מהני ע"כ ובב"י נתן טעם משום דכיון שנדחו הנישואין לא מסקה אדעתה מהנך ז' נקיים כלל לפי שיבו' לה חימוד מחדש וכת' מהרי"ק בשורש קנ"ט שבדבר זה נפל מחלוקת בין בעלי תריסין היכא דנדחו הנישואין יום או יומים אם צריכה לחזור ולספור ז' נקיים מיום אותה תביעה שהאוסרים אומרים דכל שנדחו הנישואין אין בדיקה מועלת כלל אפילו בדקה תמיד פעמים בכל יום דכיון שנדחו הנישואין אינה נזהרת יפה: והמתירים אומרים שהר"ם לא דבר אלא היכא שהניחה הבדיקה מחמת דיחוי הנישואין אבל אם לא הניחה מלבדוק תמיד פעמים ביום כמשפטה שאינה צריכה לחזור ולמנות ז' נקיים והוא ז"ל הכריע כדברי האוסרים ומצריכים לחזור ולמנות אף ע"פ שבדקה עצמה תמיד ע"כ ושם דחה מהרי"ק סברת חכם א' על מעשה שאירע בכלה שספרה ז' נקיים וטבלה כהלכתה וביום הנישואין נפלה קטטה ביניהם ונתפרדו והלכו כל אחד לביתו ואחר ב' או ג' שעות בו ביום נתפשרו ביניהם וחזרו להתפייס ונישאו ובלילה נתייחד החתן עם כלתו ובא מעשה זה לפני אותו חכם וקראו בועל נדה מאחר שלא המתין לה עד שתספור ז' נקיים אחרים מאחר שנידחו הנישואין וכו' והוא ז"ל הכריע נגדו וכ' שטעה בדברי הרב ז"ל שאמר שאם נדחו הנישואין שצריכה לספור אחרים דלא מקרי נדחו כיון שנתפשרו בו ביום עכ"ד יע"ש: ומינה לנ"ד ועיין בש"ות הרי"ט צהלון בסימן ס"ו:
כלל העולה בנ"ד שאין היתר לרחל לטבול קודם ז' נקיים כלל ואפילו תרצה לשמור עצמה בטהרה דבדיקה בלא טבילה אחריה לא מהניא לה וטבילה שבתוך הז' נמי כבר אמר הרב שהיא כטובל ושרץ בידו וטענת הפסד הסעודה נמי אינה כדאי כיון שלא מת המכינה כדאמרן אלא תמתין כאן עד שימלאו ימיה ותטבול סמוך לנישואיה כראוי או יעשו לה מקוה טהרה שם על ידי המשכה שבנקל יכולים לעשות מקוה טהרה בכל מקום ואם אינ' יודעי' יבקשו הבקי בכך ויודיעם כיצד יעשו וזהו תקונה ובפרט בזמן הזה שנתקלקלו הווסתות ואין אשה יודעת אם עומדת היא בימי נדתה או בימי זבתה שכמה פעמים תראה הבת זיבה ולא תספור ז' נקי' מאח' שאין צורך לה בזה השת' שאין לנו אוכל חולין בטהר' בזמן הזה וכולן ממתינות עד זמן חופתם וסופרות וטובלות סמוך לחופתם והילכך מוכרחים הם לה הז' נקיים מספק דאוריית' שסתם בנותינו בזמן הזה נישואות לאחר שהגיע זמנם לראות וכו' וראיה ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' מהלכות א"ב שהנדה כל ז' והזבה כל ימי זובה וספירתה הבא עליהם בכרת בד"א שהטומאה תלויה בימים כשטבלה במי מקוה אחר הימים הספורים אבל נדה וזבה ויולדת שלא טבלו במי מקוה הבא על אחד מהן אפילו אחר כמה שנים חייב כרת שבימים וטבילה תלה הכתוב ע"כ: וכל זה ברור בנפשו והאריכות בו אך למותר כפי מה שהורונו מן השמים:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת ויהי ערב ויהי בקר יום השישי ליצירה: נאם שמואל בכה"ר שלמה הקטן סי"ט: