שאלה ראובן ושמעון היו אוהבים זה לזה כאהבת דוד ויהונתן ויהי היום נטה ראובן למות ועשה צוואה והניח שמעון אפוטרופוס לבניו שהיו קטנים ואחר צוואת ש"מ ויאסוף רגליו אל המטה ויגוע וחל"יש אחר זמן מה הלך שמעון לבית ראובן לדעת מה יעשה ומצא כתוב על פנקסו שלוי חייב לוה אלפים פרחים בתורת הלואה וגם כתוב שם שהיה במעמד שמעון וגם שמעון זוכר מזה כדת וכראוי ולוי טוען לא היו דברים מעולם איבעיא לן השתא מי אמרינן הואיל ושמעון הוא אפוטרופוס לבני ראובן הוי ליה כנוגע בעדות ואינו יכול לחייב ללוי שבועת התורה אחר שהוא כופר וגם שהוא נאמן הואיל ויכול לטעון שלמתי החוב או דילמא אין אדם חוטא ולא לו יורה צדק לנו:
תשובה קודם עמדנו על פרק התשובה ראינו להקדים ולדבר על מה שטעו רבים וחשבו כי כל מה שכתוב בפנקס הוא דבר אמיתי וגובין בו ולפי מה שאחשוב יבא להם דבר זה ממה שאמרו בפרק כל הנשבעין שהחנוני נאמן על פנקסו ואין משם ראיה כי שם לא נאמר אלא בזמן שרגלים לדבר שמה שכתוב שם הוא אמת שהרי אמרו שם במשנה והחנוני על פנקסו כיצד לא שיאמר לו כתוב בפנקסי שאתה חייב לי מאתים זוז אלא אמר לו תן לבני סאתים חטים תן לפועלי בסלע מעות הוא אומר נתתי והם אומרים לא נטלנו הוא נשבע ונוטל והם נשבעים ונוטלין וכ"ו: ופירש רש"י לא שיאמר לו כתוב על פנקסי וכו' אלא בזמן שרגלים לדבר שבעל הבית מודה שאמר לו תן וכו' עכ"ל לעניננו: הנה המובן אצלנו בכוונת המשנה הזאת הוא שאין לנו לסמוך על מה שכתוב בפנקס בהחלט אלא אם כן הוא בענין שיש רגלים לדבר שמה שכתוב שם הוא אמת דרך משל אם אמר החנוני לבעל הבית כתוב בפנקסי שאתה חייב לי כך וכך אם קדם בזה שום מאמר מבעל הבית לחנוני אז דנין כפי הפנקס אמנם אם לא קדם שם שום מאמר אז אין לסמוך עליו וישבע בעל הבית הסת ויפטר וכן כתב הרמ"בם ז"ל בפרק י"ו מהלכות מלוה ולוה וז"ל החנוני אומר אתה אמרת לי לתן לזה מנה או צוית ואמרת לי אם יבוא פלוני חן לו ובעל הבית אומר לא אמרתי לך הרי בעל הבית נשבע הסת ונפטר והחנוני עושה דין עם זה שנתן לו וכן אם אמר החנוני לבעל הבית המקיפו כתוב בפנקסי שיש לי אצלך מנה ובעל הבית אומר איני יודע נשבע בעל הבית הסת שאינו יודע ונפטר כדין כל טוען על חברו לכל דבר ואין בזה תקנת חכמים עכ"ל:
וגדולה מזאת כתב הר"אש בכלל ק"ג סי"ג וז"ל ראובן שהיה אפוטרופוס של יתומים ונשבע לשאת ולתת בשלהם באמונה ונתן לו רשות כשאר האפוטרופוסים להוציא עליהם ועל נכסיהם ולפרוע המס שלהם והם סמוכים על שולחנו לימים נפטר ראובן והוציאו בניו פנקסו ומצאו שהוציא בפרנסת היתומים ובמזונותיהם ובנכסיהם ובחסם ותבעו היתומים אחר שהגדילו והשיב הוא ז"ל יראה לי שאין להוציא מן היתומים בטענת הפנקס דשמא נתפרע ולא נמחק וכיוצא בזה בירושלמי דמעשר שני פרק ד' ר' יונה ור' יוסי הוו שותפין בגרבא דחמרא כד דמך ר' יונה אמר ר' מנא לר' יוסי כל גרבא דכתיב ביה ר' יונה דידי הוא אמר ליה אישתקד הוו דידך והשתא דידי פירוש אע"גב שכתוב עליו ר' יונה אישתקד היה שלו ובשנה זו לא נמחק שמו מן החבית והנראה בעיני כתבתי עכ"ל:. והנה בנדון זה של הר"אש ז"ל היתה שם מקצת הוכחה שמה שכתוב שם הוא דבר אמיתי שהרי הוא היה עושה כל צרכיהם ועל פיו יצאו ועל פיו יבואו ועם כל זה גזר שאין להוציא מן היתומים בטענת הפנקס:
ויותר על כן כתב הרש"בא בתשובה ראובן שמת ונמצא בפנקסו כתוב בכתב ידו שהוא חייב לשמעון מנה היורשים פטורים דמלוה על פה אפילו בעדים אינו גובה מהיורשים אלא אם כן היא בתוך הזמן ואם תאמ' ואם פרע מפני מה לא צוה ואמר כן בשעת מיתה או מפני מה לא מחק הכתב דילמא מלאך המות אנסיה וגדולה מזו אמרו בסוף פרק המוכר את הבית (בתרא דף ע' ע"ב) גבי שטר כיס היוצא על היתומים ומר סבר מלאך המות הוא דאנסיה הא התם דאף על גב דאיכא שטר וה"ל למימר ואפילו הכי לא גבי מיתמי מהאי טעמא כל שכן בכתב שעל הפנקס וכן כתבו הגאונים בתשובה בסי' קמ"ד הכה למדנו מהדברים האלה שאפילו מי שמתחייב עצמו בפנקסו שקרוב לודאי שהאמת כן הוא אפילו הכי כתבו החכמים השלמים האלה שאין לסמוך על הפנקס ומזה יתבאר לך אמיתת מה שכתבנו:
ואחרי אשר כבר בארנו שאין לסמוך על הפנקס כי אם במקום שיש שם רגלים לדבר נבוא לנדון אשר נשאלנו עליו אמרו בפרק חזקת הבתים (בתרא דף מ"ב ע"ב) אמר שמואל השותפין מחזיקין זה על זה ומעידין וה על זה והקשו אמאי נוגעין בעדותן הן ותירצו הכא במאי עסיקנן דכתב ליה דין ודברים אין לי על שדה זו והקשו וכי כתב לו מאי הוי והתניא האומר לחבירו דין ודברים אין לי על שדה זו ואין לי עסק בה וידי מסולקות הימנה לא אמר כלום ותירצו הכא במאי עסיקנן כשקנו מידו עכ"לה לעניננו: ופי' רש"בם מחזיקין זה לזה אם האחד מחזיק בחלקו ובחלק חבירו ג' שנים הויא חזקה: ומעידין זה על חלקו של של זה להעמידה בידו אם בא אחד מן השוק לערער עליו ולא הוי נוגע בעדות כדמפרש לקמן:. אמאי מעידין זה על זה נוגעין בעדותן הן דכל זמן שלא חלקו לגמרי אם יטול שום מערער כלום מן השדה יפסידו שניהם ונמצא דלעצמו מעיד: דכתב ליה. האי מעיד להאי מחזיק דין ודברים אין לי עמך בכל השדה ואפילו על חלקו שהכל שלך והכי משמע דין ודברים לא יהא לי על שדה זו ולשון חכמים הוא לומר אין לי במקום לא יהא לי והילכך כיון שנתן לו חלקו מעיד עליה דלא נוגע בעדות הוא והכי נמי הוה מצי לתרוצי כשהקנה לו חלקו אלא רבותא נקט לאשמועינן דבכי האי גוונא הוי לשון מתנה: מאי הוי הרי אינו לשון מתנה ואכתי נוגע בעדות הוא האומר לחברו שותף: ואין לי עסק בה כלומר לא יהא לי עסק בה ומכלל אתה שומע אלא הכל יהא שלך אלא שלא הוציא הדבר בפירוש מפיו: וידי מסולקות לא אמר כלום דכיון דכבר יש לו חלק בשדה והוא אומר לא יהא לי חלק בו אין זה לשון מתנה לחברו אלא לשון תפלה הוא הלואי שלא יהא לי חלק זו וכל זמן שלא אמר יהי נתון לך שדה זו לא יצא עדיין מרשותו ואין תופש לשון זה אלא בדבר שעדיין לא זכה בו והוא מתנה עליו שלא יהא שלו כשיבוא הזמן שעתיד לזכות באותו דבר דאין אדם זוכה בדבר בעל כרחו כדלקמן בפירקין ובכתובות דנחל הבאה לו לאחר מכאן מתנה עליה שלא יירשנה אכל מכיון שכבר הדבר שלו הוא והוא אומר לא יהא שלו לא אמר כלום דבעל כרחו יהא שלו כל זמן שלא יתננה לאחרים כן נראה בעיני ועיקר והכי מוכח לקמן בפירקין וי"מ דמשום הכי לא אמר כלום דקאמר אין לי דין ודברים ולא קאמר לא יהא ונמצא שהוא מכזב שהרי יש לו חלק בו והוא אומר אין לי ושיבוש הוא דאין זה לשון הגמרא לומר בשום מקום לא יהא והכי מוכח לקמן דקמשני הכא במאי עסיקנן בשקנו מידו ולא קא מתרץ באומר לא יהא עכ"ל:
הנה למדנו מן הסוגיא הזאת שני דברים עיקריים הצריכין לנושא שאלתנו הראשון שכל מי שיש לו חלק בדבר מן הדברים אשר עליו נקרא להעיד או שבא לו מזה איזה הנאה הרי זה כמעיד על עצמו ופסול לעדות זו השני הוא שאף אם יש לו חלק בדבר ההוא והרי הוא שותף עם מי שנקרא להעיד עליו אם קנו מידו בקנין גמור וסילק עצמו מחלקו המגיע לו ונתנה לחברו הרי זה כשר להעיד שכיון שסילק עצמו מחלקו הראוי לו הרי אין לו הנאה בעדות זו:
עוד אמרו שם (דף מ"ז ע"ב) שלח ליה רב נחמן בר רב חסדא לרב נחמן בר יעקב ילמדנו רבינו אריס מעיד או אינו מעיד הוה יתיב רב יוסף קמיה אמר ליה הכי אמר שמואל אריס מעיד והקשו והתניא אינו מעיד ותירצו לא קשיא הא דאיכא פירא בארעא והא דליכא פירא בארעא ופי' רש"בם אריס שהורידהו ראובן ובא שמעון לערער עליו מי מצי אריס להעיד לו לראובן להעמיד בידו מי הוי נוגע בעדות משום דנהנה מן פירות השדה או לא: א"ל רב יוסף דיתיב קמיה הכי אמר שמואל כ"ו: הא דאיכא פירי בארעא. שעדיין לא נטל האריס חלקו אינו מעיד דניחא ליה דתיקו ביד ראובן דאי שקיל ליה שמעון יטול גם הפירות כדין נגזל: דליכא פירי בארעא. וגם לא טרח בה האריס כלום בשנה זו מצי להעיד דלא מרווח מידי בהאי עדות ואי משום שאם נשאר הקרקע ביד ראובן היה מורידו באריסות הרבה ימצא שדה באריסות וגם מי יודע אם יעשנו אריס שלו אם ירבה יעשה ואם ירבה יחדל עכ"ל: הנה מבואר מכאן שהאריס מעיד להעמיד השדה ביד הבעלים אם הוא בענין שאין מגיע לו בעדותו שום הנאה וכן פסקו הרי"ף והר"אש ז"ל וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק ט"ו מהלכות עדות ז"ל כל עדות שתבוא הנאה לאדם ממנה אינו מעיר בה שזה הוא כמעיד על עצמו וכ"ו קרקע שבין שני שותפין שבא מערער להוציאה מתחת יד השותף אינו מעיד לשותפו עליה אלא אם כן סילק עצמו ממנה וקנו מידו שנתנה לשותף ושאם בא בעל חוב שלו וטרפה מיד השותף משלם לו דמיה ואח"כ מעיד לו עליה וכן כל כיוצ' בזה: העורר על השדה אם יש בה פירות אין האריס מעיד לו עליה שהרי רובה האריס להעמידה ביד בעליה כדי שיטול חלקו בפירות ואם אין בה פירות מעיד עכ"ל: וכן פסקו הטור והר"בי בסי' ל"ז:
ומעתה בנקל תבין שהאפוטרופוס מותר לו להעיד אמנם כיון שיש הפרש והבדל בין האפוטרופוסים שיש מהם שנוטלים שכר בשביל טרחם ועמלם ויש מהם שאינם נוטלים שום דבר ראינו לבאר הדבר בתכלית הבאור למען ירוץ קורא כו הנה כפי מה ששמענו וראינו במדינותינו הוא שיש מיני אפוטרופוסים המין הא הוא שנוטל מכל הנכסים לפי חשבון ב' או ג' למאה בשכר טרחו ועמלו המין השני הוא שנוטל איזה דבר קצוב שהניח לו אביהן של יתומים כדי שישתדל בעבורם וישגיח בענינם עליו אין להוסיף וממנו אין לגרוע המין הג' הוא שאינו נוטל שום דבר משל יתומים ומשגיח בשלהם לשם שמים בלבד והנה אם האפוטרופוס שאנו עסוקים בדינו הוא מהמין הא הנוטל כפי המעות הרי הוא נוגע בדבר ופסול לעדות זו שאם יזכה בדין הכה הוא נוטל גם מזה הסך חלקו המגיע לו והרי הוא כמעיד על עצמו ואין לו תקנה להעיד זולת אם יפסיד חלקו ויסלק עצמו מן הראוי לו מזה הסך וקנו על זה מידו בקנין גמור אבל אם הוא מהמין השני שאינו נוטל אלא דבר קצוב בלבד ולא כפי הממון וכל שכן אם הוא מהמין השלישי שאינו נוטל שום דבר הרי זה כשר להעיד שהרי אינו מרויח כלום ואין מגיע לו בעדותו שום הנאה אף אם יזכה בדין וראינו להרב בעל העיטור שכתב סתם אפוטרופוס מעיד ואין ספק אצלנו שלא נתכוון אלא על האפוטרופוס מהמין השני והשלישי שכבר בארנו משפטם אבל אם הוא מהמין הראשון ודאי שלא יכחיש הרב שפסול להעיד שהרי זה נוגע בעדות כאשר כבר בארנו ומבואר מזה כתב הר"אש ז"ל בפסקיו כלל פ"ז סי' ג' בתשובת שאלה ששאלו ממנו על יתומים שהיה להם שטר על ראובן ונכתב השטר בשם שמעון לחזוק ומפורש בו שהוא של יתמי פלוני אם שמעון יכול לדון בשטר זה להיות דיין לכוף לראובן לפרוע ובעל העיטור כתב שאפוטרופא מעיד והשיב גם התוספות הסכימו שהאפוטרופוס מעיד ומלתא דפשיטא דמעיד כשאינו מקבל פרס שאינו נוגע בדבר עכ"ל הנה מפורש בדבריו שאין האפוטרופוס מעיד אם הוא מקבל פרס וזה מסכים למה שבארנו בדברי הרב בעל העיטור ותשובה זו של הר"אש ז"ל הועתקה בטור ח"מ סי' ר"ץ ופסק כן הרב"י בשולחנו סי' ל"ו: ואין לאומר שיאמר שמתשובה זו של הר"אש יש לדקדק הפך מה שכתבנו ר"ל שאנו בארנו וגזרנו שהאפוטרופוס מהמין השני והוא הנוטל שכר קצוב שכשר להעיד ומדברי הר"אש נראה שכל שנוטל פרס פסול להעיד אמנם אם נדקדק היטב בדבריו נראה שאינו כן שהרי כתב שאינו מקבל פרס שאינו נוגע בדבר וכאלו רצה בזה שאינו נקרא מקבל פרס אלא אם כן נוגע בדבר דהיינו שהוא מרויח בעדות זו ומלבד כל זה הרי כל עצמו של דין זה אינו אלא מפני שנוגע בעדות והאפוטרופוס הזה אינו נוגע בענין כלל שאף אם יפסידו היתומים הוא אינו מפסיד שום דבר ואם ירויחו אין לו אלא חלקו הקצוב לו מאביהן של יתומים ולכן אני אומר שהוא כשר להעיד והוא דבר פשוט ומקובל אצל כל בעל שכל והרוצה לחלוק יחלוק:
אך מה שצדד החכם השואל נר"ו באמרו שלוי נאמן הואיל ויכול לטעון שלמתי החוב דבר ברור הוא שאין טענה זאת טענה לא מיבעיא בנדון שאנו בו שהרי אף אם היה טוען פרעתי חובי אינו פוטר עצמו בטענה זו בהחלט אצא על כל פנים היה מחוייב לישבע שבועת הסת ולא מיבעיא בהעדאת עד אחד אלא אף אם לא היתה שס עדות כלל וכפר בכל או שהודה ואמר אמת הוא שלויתי אבל פרעתי חובי איננו נפטר כי אם בשבועת הסת כמבואר בדברי הרמ"בם ז"ל בפרק א מהלכות טוען ונטען אלא אף אם היה פיטר עצמו לגמרי אלו טען טענה זו אינו נאמן והואיל כזה אינו מועיל והטעם כיון שהוא כופר ואומר לא היו דברים מעולם ועד אחד מכחישו שאינו אומר אמת אין אומרים בענין כזה מה לו לשקר והראיה על זה מה שאמרו בפרק השוכר את האומנין (מציעא דף פ"א ע"ב) והובא גם כן בפרק האשה שנתארמלה (כתובות דף כ"ז ע"ב) ההוא גברא דאגר ליה חמרא לחבריה אמר ליה לא תיזיל באורתא דנהר פקוד דאיכא מיא זיל באורחא דנרש דליכא מיא ואזל איהו באורחא דנהר פקוד ומית חמרא אתא לקמיה דרבא אמר ליה אין באורחא דנהר פקוד אזלי מיהו לא הוו מיא אמר רבא מה לי לשקר אי בעי אמר ליה באורחא דנרש אזלי ואמר ליה אביי מה לי לשקר במקום עדים לא אמרינן ע"כ ופסק הרי"ף ז"ל בהלכותי' כאביי וכן פסק הרמ"בם ז"ל בפרק ד' מהלכות שכירות ז"ל מעשה באחד שהשכיר חמור לחבירו ואמר לו לא תלך בו בדרך נהר פקוד שהמים מצויים שם אלא בדרך נרש שאין בה מים הלך בדרך נהר פקוד ומת החמור ולא היו שם עדים שמעידים באיזה דרך הלך אלא הוא מעצמו אמר בנהר פקוד הלכתי ולא היו שם מים ומחמת עצמו מת ואמרו חכמים הואיל ויש עדים שהמים בנהר פקוד מצויים חייב לשלם שהרי שינה על דעת הבעלים ואין אומרים מה לי לשקר במקום עדים עכ"ל הנה למדנו מכאן שכל הטוען דבר והעדים מכחישים אותו שהיה יכול לטעון מפנים אחרים ולפטור עצמו מכל וכל אין אומרים ודאי שהאמת אתו והעדים מעידים בשקר שאלו היה רוצה לשקר היה פוטר עצמו בטענה אחרת ואין שם מי שיכחישהו אלא כל הטוען דבר והעדים מעידים עליו ששקר בפיו אינו נאמן כלל וחייב לשלם וכיון שכן ה"ה גם כן בנושא שאלתנו שאינו נאמן וחייב לישבע שבועת התורה וזה למדנו מן הכלל אשר הורונו רז"ל בכמה מקומות בתלמוד והובא בפרק שבועת הדיינין (שבועות דף מ') לא יקום עד אחד באיש לכל עון ולכל חטאת לכל עון ולכל חטאת הוא דאינו קם אבל קם הוא לשבועה ותניא כל מקום ששנים מחייבין אותו ממון עד אחד מחייבו שבועה ע"כ וכיון ששנים מחייבין אותו לשלם כאשר כבר הוכחנו עד אחד מחייבו לישבע שבועת התורה וזה מבואר בנפשו והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מדברינו שהאפוטרופוס הזה כשר להעיד זולת אם הוא מהמין הראשון שאז אינו כשר להעיד כי אם אחר שקנו מידו וסילק עצמו מחלקו הראוי לו מזה הסך שהוא מעיד עליו ולוי חייב לשלם או ישבע שבועת התורה זהו הנראה לנו כפי קוצר שכלנו ומהעוזר האמיתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכ"יר נשלם ונגמר ביום א' כ"א לחדש אדר ראשון בשנת ובסדר והמלאכה היתה דים לכל המלאכה לעשות אותה לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן יצ"ו:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: