שאלה ס בבית עני אירע שבערב ש"ק הביא בשר לביתו ושם אותה בכלי שמדיחים שם הבשר ואותו כלי היה עומד בחצרו והיה יום גשמים ותקף הלך למלאכתו והיו לו שתי בנות שהיו עושים לו עניני ביתו שרה ורבקה ולא היו בבית שאביהם הביא אותו הבשר וא"כ בא שרה לביתה וראה הבשר באותו כלי מלוחלחת במים חשבה שאחותה הדיח אותה ותקף מלחה אותה כדין ובישלה התבשילין לשבת כנהוג ורבקה לא באת לביתה עד קרוב לעת שבת ובתוך הדברים שדברו שתיהן העיר השם בלבה לשאול לה אם היא הדיחה הבשר והשיב לה שלא ראתה את הבשר אשר על כן רעדה אחותה לשרה ובאו לשאול איך הדין נוטה במאורע כזה שאין להם תבשיל אחר לשבת וגם אין פנאי לבשל שום תבשיל אחר שכבר בא השמש יורה המורה הדין ותשמ"ה:
תשובה יש לחקור בעייון רב במעשה הנ"ל לפי שמצינו כמה הקפידה התורה הקדושה על ממונם שלי ישראל ואפילו על דברים קלים וכמו שמצינו בבית המנוגעת שצותה התורה שקודם שהכהן יראה אותה יפנו את הבית ואז"ל על מה חסה התורה ע הא לא חסה התורה אלא על פח חרס והנה יעקב אבינו שם עצמו בסכנה גז להציל פכים קטנים לפי מאמר רבותינו ז"ל הילכך נביא לפני הקורא תחילה מאין יוצא הדין של ההדחה ראשונה הנעשת בבשר והנה מקור הדין הוא בגמרא חולין דף קי"ג אמר שמואל אין הבשר יוצא מידי דמו אלא א"כ מלחו יפה יפה ומדיחו יפה יפה אתמר רב הונה אמר מולח ומדיח במתניתין תנא מדיח ומולח ומדיח ולא פליגי הא דחללי בי טבחא הא דלא חללי בי טבחא עכ"ד הגמרא:
והנה מהנ של רב הונא עם דברי הבריית' וכפי דברי התלמוד שדבר אחד אמרו ולא פליגי וגו' הסכימו כל הפוסקים לפסוק הדין להצריך הדחה קודם המליחה  אך בטעם ההדחה הזאת יש מחלוקת גדול ביניהם הרי הר"ן ז"ל פרש טעם ההדחה הזאת בשם הרא"ה שהיא להעביר הדם שנתייבש על שטח הבשר שאין המלח מפליט בחומו אלא דם שבתוך הבשר שהוא לח הילכך אם לא ידיחו אותו בתחילה יש לחוש שמא לאחר שינוח הבשר מלפלוט דם וציר יהא ניתך אותו דם שמבחוץ ויבלעהו: עוד כתב מדעת עצמו שטעם זאת ההדחה היא כדי שיתרכך הבשר ויצא דמו על ידי מליחה שאם יהא נקרש על פניו לא יהא כח במלח להוציא דמו וטעמא דמדיחין אחר מליחה כדי להדיח לחלוחית הדם שעל פני הבשר הבא שם בשטעתו: כך ראיתי דברי הר"ן כתובים בב"י ז"ל אבל אחר כך בא לידי פירושו בס' הרי"ף ושם ראיתי מה הכריחו לכתוב הפירוש השני הנ"ל וכך לשונו שם אחר שכתב לשון הרא"ה הנ"ל ולפי זה לא אתי שפיר מה שכתבתי למעלה בשם הרב רבי יונה ז"ל שצריך להזהר שלא להניח הבשר במלחו בכדי שיפלוט כל דמו וצירו וכיון שמסלקין אותו קודם לכן ומדיחין אותו אחר מליחה למה צריך להדיח קודם מליחה מן הטעם שכתבנו לפיכך נ"ל דהיינו טעמא דמדיח בתחילה וכו' וכו' וכנ"ל: וכך הם דברי רבי יונה שכתב הר"ן לעול והרב ר"י ז"ל היה אומר דאפילו בשר שנמלח ועומד עם מלחו לאחר פליטת דם וציר אסור לפי שיש על פניו טיחת דם שנפלט וכן המלח מלוכלך בדם הפליטה וחוזר הוא ובולע מחמת חום המלח לפיכך צריך להזהר להדיח הבשר קודם גמר פליטת ציר עכ"ד: כתבתי דברי הנ"ל כדי שתבינו היטב חזרת הר"ן מסברת הרא"ה ז"ל הנ"ל והמבין יבין:
הרב מרדכי ז"ל כתב על הא דלא חללי בי טבחא פירוש אז מדיח ומולח ומליח' והדחה הראשונה להעבר לכלוך הדם שעל החתיכה שאם לא כן המלח נתמלא ממנו ושוב לא יוציא המלח הדם שבחתיכה והיכא שחתכו הטבח לנתחים גדולים אפילו חללינהו ושוב חתכה כל נתח לב' או לג' קודם מליחה צריך לחזור להדיחו דהני אמרינן לעיל פ"ק אפילו למ"ד בית השחיטה צונן אגב דוחקא דסכינ' מבלע בלע כי הכי דמבליע הכי נמי פולט אגב דוחקא דסכינה ויש אומרים שהדחה ראשונה היא ללחלח הבשר שיצא הדם ע"י מליחה ואינו דאדרבא מטרשי ומצמצמי לה כדאמרינן גבי ריאה ראב"יה עד כאן דברי הרב הנ"ל:
והנה הפוסקים מסכימים גם כן לדעת אחד שיהיה טעמא דהדחה ראשונה כמר או כמר אין הבשר נכשרת לקדרה אם חסר לה ההדחה הראשונה קודם המליחה וכן פסק הרמב"ם והטור והב"י בשולחנו י"ד סימן ס"ט:
פוק חזו עד היכן הוא חמרא דהאי הדחה דהא במחלוקת שנויה אם יש לה תקנתא אף קודם בישול בשר שנמלח ולא הודח מקודם דהא כך הוא לשון הטור בסימן הנ"ל ואם מלח ולא הדיחו  תחלה י"א שאין לו תקנה עוד אף אם ידיחנו פעם אחרת ויש מתירין ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל והרב בית יוסף שם כתב דהאוסר הוא סמ"ק וטעמא מפני שהמלח מבליעו ואין מפליט דם שהוא בעין וז"ל הרא"ש בפ' כל הבשר אם מלח בלא הדחה י"א שאין תקנה לבשר אף אם ידיחנו וכו' לפי שע"י מליחה א' פירש מקצת הדם ולא היה כח במלח להפליט כל הדם מאחר שלא הודח הבשר ואותו הדם עצמו שפירש חוזר ונבלע בבשר דלא שריך כיון דלא ימלח כהוגן ואין מלח שנית מפליטו כיון שכבר פירש לתוכו ולפי מה שכתב בס"ה דבשר שנימלח שנתנוהו ע"ב שלא נמלח שיש לו תקנה במלחה ויפלוט דם שבלע עם דמו כ"ש הכא דשרי כיון שפולט דם שקיבל מעלמ' וכ"ש דמו וכן מסתבר עכ"ל וכן כתב בשערי דורא שראה להר"מ שהתיר בדיעבד והביא ראייה מכבד' ע"ג בישרא דבדיעבד ש"ד משום דדמא שרק שריק בצלייה וה"ה במליחה אבל בהגהה כתבו דלא דמו דכל ע"ג בישרא הוי כמו דם פליטה ושייך ביה מישרק שריק אבל בשר שלא הודח הוי דם שע"ג כמו דם בעין שנפל ע"ג בשר רותח ואסור דלא שייך ביה מישרק שריק ולא כבולעו כך פולטו והר"ם אגב חורפיה לא עיין ואי הוה שמע הוה הדר ביה עכ"ל ולענין הלכה אע"פ שסמק אוסר אם הוא במקום שיש הפסד מרובה או שהוא בערב שבת וא"א להכין אחר כדאי הם הר"ם והרא"ש לסמוך עליהם: ע"כ לשון הרב  ב"י ביאות באות:
והנה כפי לשון הרב כ"הג הרב א"ז כתב ג"כ שטעם ההדחה הא' היא כדי שיתרכך ויהיה כח לפלוט דמו ע"י המלח וידיח יפה באותן המים עצמן אחר השריה וא"כ יניחוהו שעה קטנה על הדף קודם שימלח כדי שיטפטפו המים מן הבשר זהרב ת"ח כלל ט"ו אות כתבן לדעת הא"ז בהדחה מועטת שרי ולטעם האומרים שהיא ואפילו בדיעבד ובתורת חטאת כתוב דטעם רבינו המחבר ז"ל נראה כטעם הר"ן ז"ל וסיים שם ולפי זה לכתחילה צריך להדיחו היטב וכן כתב בא"זה דלכתחילה ישהא הבשר יותר מחני שעה אבל בדיעבד אפי' בהדחה מועטת בלא שום שריה סגי עד כאן לשונו:
היוצא מן כל הכתוב הוא שאין לנו כח לפטור אפילו בדיעבד בשר שלא הודח בתחילה לבשל בה איזה תבשיל דהא אפילו בצלי יש סוברים דצריך הדחה ראשונה וא"כ לא מצאנו עד הנה מקום לעשות נ"ד לנערה הנ"ל להתיר אותה הבשר אם נחזיק אותה שלא הודחה כלל:
נלך עתה לחקור אם מטעם הפסד מרובה שיש בנ"ד יש רפואה לנערה הנ"ל במה שאירע לה והנה גם בזה אני מפקפק להתיר בנ"ד לפי שדבר מבוארת ומוסכמת היא כפי הפוסקים רובם ככולם שכל דבר שאסרו רבותינו ומוסכם  אותו דבר מכל הפוסקים אין הפרש בין הפסד מרובה להפסד מועט בכ"מ אסור וראייה לדבר ממה שאמרו בפרק כל כתבי דף קכ"א דתנן התם כרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתי עלינו ודבר ידוע הוא שאמירה לגוי משום שבות נגזרה וכדכתב הרמב"ם והרב ב"י וכן הסכימו הפוסקים ז"ל והא הכא יש הפסד מרובה וכמעט כל ממונו שיש לו יכול להפסיד אם נשרף הבית עם כל מה שבתוכה ואע"פ שהאמירה לגוי אינה אלא מדבריהם אע"פ כן לא התירו בפירוש לומר כבה גם מצינו שבמקום שיש בו מחלוקת בין בעלי המשנה או בגמרא ונפסק ההלכה כדברי האוסרים שרוב הפוסקים לא חשו לדברי המתירים אפילו בשעת הדחק או בהפסד מרובה ויש לנו להביא ראייה על זה מהא דאיתא בגמר דנידה גבי פלוגתא דר"א וחכמים דאמרינן התם ת"ר מעשה ועשה רבי כר"א לאחר שנזכר אמר כדי הוא ר"א ליסמוך עליו בשעת הדחק והוינן בה מאי לאחר שנזכר אילימא לאחר שנזכר דאין הלכה כר"א אלא כרבנן בשעת הדחק היכי עביד כותיה אלא (לאו) דלא איתמר הילכתא לא כמר ולא כמר וכיון שנזכר דלאו יחיד פליג עליה אלא רבים פליגי עליה אמר כדי הוא ר"א לסמוך עליו בשעת הדחק ע"כ בגמרא: ופירש רש"י ז"ל לאחר שנזכר שלא יפה הורה:
ראו מכאן שאם היתה נפסקה ההלכה כרבנן דפליגו על ר"א אף בשעת הדחק אין סומכין על סברת יחיד לגבי רבים ומי שיעיין בספרי הפוסקים תמצא שרוב הראשונים הלכו על דרך זה:
אך בדבר שיש מחלוקת בין הפוסקים הראשונים והאחרונים שזה מתיר וזה אוסר אף שמחמירים לכתחילה בדיעבד או במקום הפסד מרובה חשו לדעת המתירים אף שהם מועטים כנגד הרוב וכדמצינו במחלוקת שיש בין כ"הג וסמ"ק והמרדכי ובין הרמב"ם והרי"ף לפי פירוש הר"ן ז"ל דלדעת הראשונים שיעור שהייה לעוף הוי כדי שחיטת רוב סימן אחד בלי הגבהה ורבצה דלדעת האחרונים כדי שיגביה בהמה דקה וירביצנה וישחוט וכתב הרב ז"ל דלענין הלכה יש להחמיר כדעת הראשונים אלא אם כן הוא שעת הדחק או הפסד מרובה שאז יש לסמוך על סברת האחרונים ולהחזיק זאת הסברא נביא לפני הקורא קצת מדברי הרב ת"הד בסימן קנ"ט על ענין ששאלו לו במעשה שאירע בסעודת ברית מילה מלחו בשר הרבה מבקר ומצאן בכלי מנוקב אחד ומלחו גם כן בכלי אחר אווזות ואחר ששהו הכל שיעור מליחה ויותר  כמו חצי יום לקחו המלוחות ושמו אותם על הבשר המלוח והפכו כל הבשר עם האווזות מלמעלה למטה ומלמטה למעלה עד שנגעו הכל זה בזה ונמצא א"כ שאווזא אחת טריפה היתה ואין ששים בכל הבשר אפילו כנגד אווז אחת יש שום צד להתיר בכי האי גוונא או לאו ע"כ דברי השואל והשיב הרב ז"ל תשובה יראה דבכי האי גוונא לעת הצורך לסעודה מצוה המקיל לא הפסיד כמו שכתבו התוספות פרק כל הבשר וכן האשירי שם כתבו לחד שינוי' דהא דקיימא לן דמלוח הרי הוא כרותח היינו בזמן שיעור מליחה אבל לאחר זמן שיעור מליחה סבר כבר פסק כוחו ש"מ דאינו חשוב עוד כרותח וכן כתב סמ"ג הך שינוי' וכו' וכו'. עיין שם עוד כתב דהני גאוני לא סבירא להו ההוא שינויא כתוספות וסמ"ג ואשירי דלעיל וכו' וכו' עד שכתב לקמן ולכך נראה דאין למחות ביד המקל בכי האי גוונא לצורך סעודת מצוה ובדאיכא גם כן הפסד תרומה כנ"ד ואף על גב דסמ"ג וכן התוספות כתבו דאין להקל מטעם זה שכבר נהגו העם לאסור נראה דלא קאי אלא לבשר שנמצא בתוך הציר לאחר ששהה שיעור מליחה בכלי אחד כההיא מעשה שאירע בביתו של רש"י וכן דקדק סמ"ג בהדיא בלשונו וכו' וכו'. עיין שם בס' ת"ה ז"ל ובסוף דבריו כתב אפס אי קשה לן הא קשה לן דבסמ"ג גופיה כתב וז"ל ובשר וגבינה שנוגעים זה לזה כשהם לחים אם שניהם מלוחים שניהם אסורים משמע בפשיטות אפילו לאחר שיעור מליחה איירי מדלא מסיק אלא שהן יבשים הא קמן דסמ"ג גופיה לא ס"ל דאותו טעם הגון הוא לכך אין נראה כלל להקל בענין זה אלא לצורך גדול כדפרשינן דקשה גם כן מאוד לשבר דברי אור זרוע דכתב בהדיא דחשיב כרותח אפילו יש זמן מרובה קצת שנמלחה ע"כ דת"ה ז"ל: והרב ב"י העתיק והביא דברי הרב ת"הד הנ"ל הך לא כך בדקדוק כמו שאני העתקתיו:
והרב כה"ג עשה דקדוק במילי הת"הד הנ"ל במה שכתב לצורך מצוה ובהפסד מרובה אם צריך להתיר הני תרי טעמי או די באחד מהן ר"ל או סעודת מנוה או הפסד מרובה ולפרש הואו הנ"ל כמו וא' דומקלל אביו ואמו לדעת רבי יאשיה וכתב לדעת הרב המפה צריך לשתיהן ושכן סובר הרב ט"ז והרב ל"ח וכתב עוד ז"ל אבל מדברי הב"ח יראה דמפרש דבחד מינייהו סגי דיש להקל אם לא נפרש דמ"ש הב"ח ואף בדאיכא הפסד מרובה אסור הגופא דעובדא סמיך דהוה גם כן סעודת מנוה ועיין שם מה שפלפל בד"ת ה"ד והעלה דדווקא לגביה איסור דם מקילים התוס' היכא ששהה איסור מליחה אבל באיסור נבלה לא ואפילו בהפסד מרובה אין התר ועיין בש"ך ועיין בד"א וגם בטורי זהב פלפל בד' ת"ה הנ"ל והעלה דיש לסמוך עליו וכמ"א במקום מצוה והפסד גדול כמ"ש שם: ואני הצעיר אומר שסוף דבריו של הת"הד הנ"ל מורים באצבע דתרתי בעינן מדסיים אין נראה כלל להקל בעניין זה אלא לצורך גדול ודו"ק:
ראו א"כ איך אפילו לעניין טריפה שעושים אותו חמור מן איסור דם ואפילו הכי כשיש מחלוקת בין הפוסקים חוששים לסברת המתירים בעת צורך גדול ונ"ל שאין צורך גדול כענין נ"ד למי שמדייק בו דהא וקראת לשבת עונג וגם עניים הם ואין פנאי לבשל:
ברם לבו ומא בקרבי להתיר נ"ד מן הנ"ל לבד לפי שאיסור דם הוא כל כך חמור שיש בו כרת מה שאין בטרפה שאינו כ"א איסור לאו וגם מן התורה אינה נקראת טרפה אלא שטרפה אותה חית היער כגון ארי ונמר וכיוצא בהו והיא נוטה למות וכו' וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות מ"א וכן כתב בפ"ב מה"ש ושאר הטרפיות הן הל"מ מסיני הלכך צ"א לבקש עוד ראיות מיניה וביה באיסור דם כדי להתיר ל"ד והנה מצינו בטעם ההדחה הראשונה שמצריכים בבשר שאינה אלא אליבא דמן כי אם משום חששא דהא מי שאינו סובר שהיא לרכך הבשר כדי שהמלח יפליט הדם מן החתיכה אינה מצריכה אלא משום שמא יעכב הדם שעל החתיכה כח המלח לפעול מלאכתו בתתיכה אשר ע"כ לפי האי סברה די אם הטבח הדיח הבשר בבי טבחייא אף שהבשר עכשיו יבש הוא כחרס ובאמת שלפי תירוץ הגמרא הנ"ל לתרץ ששמואל ורב הונא לא יבאו נגד הברייתא הנ"ל נראה פשוט דאינו מטעם ריכוך הבשר אלא מן טעם הדם שעליו ודוק ששמואל כמה שצריך הדחה אחרונה שיהיה יפה יפה ולא דיבר בראשונה כילום אף שבבריית' הנ"ל הוזכרו שתיהן בלא הפרש גם רב הונא לא היזכיר ההדחה הא' והדרבא לשון התלמוד שמביא דבריו אחר דברי שמואל הנ"ל נראה שכוונתם ללמוד שגם המליחה וההדחה האחרונה אינה צריכה להיות כ"כ יפה יפה כדברי שמואל והנה מי יודע שמטעם זה ג"כ לא חשש הרב הגדול ומפורסם בדורו מהר"ם מרוטנבורק שכ"כ פשוט היה להתיר במעשה שאירע בימיו בבשר שלא הודח ונמלחה ונתבשל ואסרו אותה והוא כתב על זה ז"ל ואת הבשר שלא הדיח ונמלח ונתבשל ואסרתם אינו כן דהא דמצריך תלמודא הדחה ברישא אין זה אלא לכתחילה כמו כבדא עילוה בישרא דלכתחילה לא יאכל ובדיעבד שפיר דדמא מישרק שריק בצלייה ה"ה במליחה כמו שפירש התוספות שאל"כ יהא אסור למלוח חתיכות יחד, ואפילו חתיכה גדולה בפני עצמה ואין להאריך וחתם שמו עכ"ד: [ומה שאני הצעיר כותב שחתם שמו הוא שפעם אחרת ולא קיימתי דבריו בנדון אחר ונתתי הטעם שלא חשתי לדבריו לפי ששמו לא היה חתום באותו ענין חוץ מן פעמים אחרים שנתתי שלא יצא אותו דבר שם מפי הרב הנ"ל אלא מן אחד תלמיד שלו ומי שיש בידו הפסקים אינו מפקפק שיסכים עמו]: ובעיקר חיוב ה בפרק הקומץ רבה דמביא התם תלמודא גבי אם דם למזבח בעי מילחא ז"ל אלא טעמא דמעטיה קרא הל"ה הוה אמינא דם ליבעי מלת ומקשה כיון דמלחיה נפק ליה מתורת דם דאמר זעירי אמר ר"ח דם שבישלו אינו עובר עליו ורב יהודה אמר זעירי דם שמלחו אינו עובר עליו וכו' גופא אמר זעירי אמר ר"ח דם שבשלו אונו עובר עליו יתיב רבא ואמר לה להא שמעתא איתיביה אביי בקרא את הדם ואכלו או שהמחה את החלב חייב לא קשיא כאן באור כאן שהקפה בחמה באור לא הדר בחמה הדר חמה נמי לימא הואיל ונדחה נדחה הא בעיא מיניה ר' מני מר"י דם שקרש ואכלו מהו אמר ליה הואיל ונדחה ידחה אישתיק וכו' וכו' ופירט רש"י ז"ל דם שבישלו בין דחולין בין דקדשים ואכלו אינו עובר עליו דהא לא חייביה תורה אלא על דם הראוי לכפרה ודם קדשים משביטלו לא חזי למלתיה ונפק מתורת דם ומליח הרי הוא כרותיח קפה באור ואכלו אינו חייב משום דם או חלב:  בחמה: הדרי לכמות שהו צלולה לכך חייב ע"כ: והתוספות בפ' העור והרוטב כתבו דדווקא כדאמרינן דדם שקפה חייבים עליה היינו בחמה אבל באור לא דדם שבישלו אינו עובר עליו עכ"ד שם:
גם יש בפרק כל הבשר לשון התוספות וזה הוא דם דאורייתא. אע"ג דאמרינן בהקומץ רבה דם שבישלו אינו עובר עליו מ כשנפלט עד שלא נתבשל היא מדאורייתא אבל חלב שחוטה הוא מדרבנן ומיהו קשה וכו' עיין עליו שם וה כ"כ הלכו להקל מהאי טעמא:
ראו שיש ללמוד מכל הנ"ל שאף שנחזיק הבשר שלא הודחה שפולט דם החתיכה הבלוע' בו באותו תבשיל הנה האוכל אותו הדם אף שיהיה בה כזית ר"כ מן דם בשולה והו אכלו בודאי שאינו עבר אפילו ומשום לאו ומכ"ש כשנתערב עם המרק והבשר ומכ"ש למו שסובר דכשיש ששים חתיכה עצמה מותרת:
אף חוץ מן הני טעמי יש לי עוד להתיר בנ"ד דהא הבשר הנ"ל הודחה ע"י הגשמים שנפלו עליה דהא אין צריך דוקא שההדחה הזאת תהיה ביד האדם דהא מצינו בפ' השוחט על המשנה השוחט בהמה חיה ועוף ולא יצא מהם דם כשרים ונאכלין בידים מסואבות וכו' ופירשו התוספות דהיינו לצלי דלא בעי הדחה א"נ לקדרה והודחו במי פירות עכ"ד: והר"ן ז"ל נתן טעם אחר שהודחו על ידי גשמים שלא מדעת דכיון דלא החשבינהו לא מכשרי ונראה לי דלא רנה הר"ן לתת טעם התוספות משום דסבירא ליה דמי פירות מטרשי ליה איברא דהאי טעמא לא שייך לא למי שסובר שטעם הדחה ראשונה היא לרכך הבשר ודו"ק:
הכלל העולה שבנ"ד יש לנו להתיר מכל הצדדים א' דהנערה הנ"ל יראת שמים היתה כדמוכח מן השאלה שעשתה לאחותה ואין לפקפק בה אלא בודאי שראתה הבשר הנ"ל נקייה מן דם בשעת שמלחה ועוד דאפילו שלא היה הבשר כ"כ נקייה אלא שנשאר בה לחלוח דם הנה אין הפסד גדול כנ"ד גם אין סעודת מצוה יותר גדולה כסעודת שבת הילכך ראוים הם הני רבנים הנ"ל שהיקלו בעניין הצורך אף שבודאי לא הודחה הבשר לסמוך עליהם דהא גם הרב בא"ח כתב דאירע מעשה בערב שבת בבשר שנתבשל בלא מליחה כלל והתירוה משום דוחק השעה הילכך דעתי נוטה להתיר בנ"ד:
אך כל האמור הוא להלכה אך לא למעשה כי אם בהסכמת חכמי הדור הראוים לפסוק דין כדת משה וישראל:
היום מ"א למספר בני ישראל שנת ותוציאנו לרויה לפ"ק
הצעיר יוסף ן' למורי כמהור"ר משה אלואריס זצ"ל
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עז זיבנטי הויז פון דיא נייא גאס