שאלה ראובן היה נושא ונותן באמונה והצליח בקנייניו ובראותו עצמו בן נ' שנה ובן אין לו רצה לצוות על ביתו בהיותו בריא ועשה צואתו כדת וכהלכה וז"ל הנני ממנה למשה ושמואל אפוטרופסי' על כל אשר לי ומיד אחר פטירתי ימכרו כל אשר ימצא תחת ידי ויקנו מן הכל שטרי חוב מן השררה הנותנים ד' למאה לשנה וכל הימים אשר ר' שלמה חי על האדמה ואכל כל הפירות והקרן יהיה קיים ואחר פטירת הרב הנ"ל ינתן חצי עזבוני ליהודה בן דודי אברהם והחצי הנשאר ינתן ליעקב בן דודי יצחק כי באלה חפצתי שיירשו ממוני ובמיתה הקודמת לאחד מהם או לשניהם בניהם הקמים תחתיה' יהיו תחת אבותיהם ואחר שנתי'  ים נפטר ראובן וחלי"ש ואחר פטירת ראובן שנה וחצי כמו שנה קודם פטירת הרב נפטר יהודה בלא בנים ונפלה קטטה גדולה בין קרובי ראובן אחר פטירת הרב ז"ל יעקב טוען שחלקו של יהודה הרי הוא שלו כיון שלא הזכיר ראובן מכל קרוביו ליורשיו אלא ליעקב ויהודה והנה יהודה נפטר בחיי הרב ולא הניח זרע נמצא שלא החזיק יהודה חלקו בחייו והרי הכל שלו ושאר הקרובים שהם גם כן בני דודי ראובן טוענים שחלקו של יהודה חלק בין כולם כדין תור' כיון שלא הזכיר ראובן בצוואתו מי יירש אחריהם אם ימותו יהודה ויעקב בלי זרע הרי  כולם שוים בחלק הזה ואחיות יהודה טוענות שכיון שאחיהן חיה אחר ראובן המוריש הרי זכה בחלקו אעפ"י שלא החזיק בו ומעתה הן באות לירש חלק אחיהן ואחר שנערה ביניהם אש המחלוקת נמנו וגמרו להשבית המריבה ולהקריב משפטם לפני אחד מן המיוחדים והמצוייני' בהלכה להורות להם הדין עם מי כפי משפט התורה ומה"ת מ"ש:
תשובה עם היות שהיה מקום להאריך בנדון זה בהיות השאלה עצמה מתהפכת לתרי או לתלת אנפין אשר על כן ימים רבים עמדתי מרעיד משתאה מחריש לדעת מפי סופרים או מפי ספרים כדי לעמוד על נכון בעיקר הדין ובהצטרף לזה טרדות הזמן אשר לא יחנוני השב רוחי עם כל זה לא מנעתי עצמי  מלהשים לילות כימים כדי להוציא לאור הדין לאמתו ובפרטות בנדון כי האי אשר בתחיל' העיון קשה להולמו
על זאת אשיב אל לבי בכל צדדי השאלה אחת לאחת וזה החלי בטענ' הראשונה במה שטוען יעקב הנ"ל שחלקו של יהודה הרי הוא שלו ולו משפט הירושה גם כן בחצי העזבון הנשאר מאחר שלא הזכיר ראובן מכל קרוביו ליורשיו אלא ליעקב ויהודה וכו' והנה טענה זאת לע"ד נראה פשוט שאין בה ממש וגם אין שום כח בתביעה הזאת ולא שום ראיה וזכות ליעקב הנ"ל באלו הנכסים דהא כשנדקדק היטב בלשון הצוואה עצמה יבואר בתכלית הביאור שראובן הנ"ל סילק את יעקב בהחלט מחצי העזבון הנשאר ביד האפטרופסים ומוכרח הוא כפי הסברה הנכונה ושיקול הדעת משום דאי לא תימא הכי יש לתמוה הרבה איך שתיק מיניה ראובן הנ"ל הרי העיקר חסר מן הספר ודבר זר מאד שלא ישית לבו לזאת באותה שעה עצמה שהיה עסוק וטרוד בעניין צוואתו ובנקל היה יכול לפר' דבריו וכשם שצוה שיהודה ויעקב יירשו ממונו וחלק כחלק יאכלו אחר פטירת הרב הנ"ל וגילה דעתו עוד באמרו ובמיתה הקודמת לאחד מהם או לשניהם בניה' הקמים תחתיהם יהיו תחת אבותיהם הכי נמי הוי ליה לאסוקי אדעתיה ולהוסיף בצוואתו זאת בתוספ' מרובה על העיקר שכוונתו ורצונו הגמור הוא גם כן בזה האופן והוא שאם ימות אחד מהם קודם חבירו היורש האחר הנשאר בחיים יקום תחתיו לנחלה ויירש כל ממונו אלא האמת יורה דרכו מדשתיק מדבוריה יחוייב לנו לומר על כרחין שעל האופן הנזכר בשאלה בלבד קפיד ראובן הנ"ל שיתחלק נכסיו בין היורשים הנזכרים ולא שיירש אחד לחבירו כמדובר ובהיו' שנתאמת לנו דעת המוריש על נכון גזרנו אומר דלא צייתינן ליה ליעקב הנ"ל במאי דטעין ולאו כל כמיניה לאעבוריה אחסנתא באומדנות וטענות חלושות בלי ראיה זולתי קול דברים אשר ישאם הרוח ולדעתי החלושה לית דין צריך בשש דזיל קרי בי רב הוא:
השתא דאתית להכי נראה לכאור' דהאי סברא שייך נמי לבטל טענת אחיות יהודה ז"ל ולסלקן מתורת ירוש' והוא מפיאת הסיבה עצמה הנזכר' ומבוארת בשאלה באמרו שבניהם הקמים תחתיה' יהיו תחת אבותיהם ופירוש דברים אלו מובן מעצמו דלבניהן קאמר המוריש לאפוקי יורשיהם כגון האחיות שה' יורשי יהודה ואל תשיבני דמ"מ צדקו האחיות בטענתן משו' שאין מחשבתן וכוונתן לירד בנחלה זו מכח ראובן הנ"ל דדבר זה נודע להן בבירור שאין טענתן טענה כלל ועיקר והראיה שראובן כבר גילה דעתו בצוואה באופן שלא יש מקום לפקפק בדברי המוריש שכוונתו הוא דוקא שיהודה ויעקב או בניהם הקמים תחתיהם בלבד צוה שירשו נכסיו בהיות לו עמה' איזה קירוב דעת יותר ממה שיש לו עם שאר הקרובים ואין להסתפק דמצד זה פקע אותן מן הירושה אמנה מה שנרא' לאחיות שהדין עמהן הוא שבאות ותובעות חצי העזבון הנשאר מכח אחיהן וטוענות שאחיהן זכה בחלקו מאחר שחיה אחר ראובן המוריש ונראה לפום ריהטא דהאי טעמא לא מכרעה כלל ועיקר מדגרסינן בפ' יש נוחלין דף קל"ז וז"ל תני' האומר נכסי לך ואחריך לפלוני ואחריך לפלוני מת ראשון קנה שני מת שני קנה שלישי מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי ראשון ופירש רשב"ם יחזרו נכסים ליורשי ראשון כלומר כשימות ראשון יורשיו יורשים מכחו שהרי לא זיכה לשלישי אלא מכח הב' דהא לא קאמר לראשון נכסי לך ואחריך לפלוני ואם אין פלוני יחנו לפלוני הג' וכיון דשני לא זכה שלישי נמי לא יקנה אלא יורשי ראשון יירשו להני נכסים ע"כ והנמשך לנו מפי' רשב"ם מבואר בעצמו דמסתברא לן להשוות העניינים וכמו שבאותו נדון לא יתכן לומר שיזכה הג' מכח הב' כשמת הב' בחיי ראשון הוא הדין בנ"ד ותרוייהו כהדדי נינהו ואמרינן מפאת סבה זו דראובן הנ"ל כל שהוא אדון ובעל הממון וראוי להיות לו רשות לצוות כרצונו ראוי הוא להיות דבריו קיימי' במה שלא נתרצה ולא עלה על לבו לזכות ליהודה ויעקב בנכסיו אלא מכח מקבל הפירות וכיון שיהודה איננו ונפטר אחר פטירת ראובן ונמצא שעדין לא באו אלו הנכסים בגבול נחלתו בעודו בחיים משום הכי הוה סבירא לי כפי המובן משטחיות לשון השאלה שאין כח וזכות בטענת האחיות הנ"ל כלל ועיקר גם ממאי דגרסינן בפ' י"נ דף קכ"ה בעובדא דההיא סבתא יש להוכיח דין זה וז"ל שם ההוא דאמר להו נכסי לסבתא ובתרא לירתאי הויה לי' ברתא דהות נסיב' שכיבא בחיי בעל ובחיי סבתא בתר דשכיבא סבתא אתא בעל קא תבע אמר רב הונא לירתאי ואפילו לירתי ירתאי ורב ענן אמר לירתאי ולא לירתי ירתאי שלחו מתם הלכתא כוותיה דרב ענן ולא מטעמיה הלכתא כוותיה דרב ענן דבעל לא ירית ולא מטעמיה דאילו רב ענן סבר אע"ג דהוה ליה ברא לברתיה לא ירית ולא היא דאילו הוה ליה ברא לברתיה ודאי ירית ובעל היינו טעמא דלא ירית משום דהוה ליה ראוי ואין הבעל נוטל בראוי כבמוחזק מכלל דרב הונא סבר בעל נוטל בראוי כבמוחזק וכו' ע"כ ובהיות שיש קצת שתוף והדמות לנוש' שאלתנו הוכרחתי להציע לפניך זה המעש' רב ואגב אורחין יתבא' לנו המכוון במה שביא' לנו רשב"ם שם וז"ל שם במסקנא דמילת' שכתב וז"ל ולא היא דאילו הוה ליה ברא ודאי ירית הואיל והוא ראוי לירש את זה הנותן שהרי הבת וכל יוצאי יריכה במקום שאין בן קודמים לכל יורשי האיש דירתאי קרינא ביה הואיל והוא קודם לכל יורשיו ואע"פ שבא מכח כחו ומעיקרא כי אמר לירתאי לירתא שיהא לי במות הזקינה קאמר ובן בתו יורש אותו וקודם לאביו ולאחיו ולאחיותיו ואע"פי שהן קרויין ירתאי והבן ההוא קרי ירתי ירתאי א"ה קודם דליורשיו הראויין ליורשו מן התורה רגיל לקרות ירתאי וטעמ' דבעל לא ירית לא משום דהוי ירתי ירתאי דאילו היה ראוי לירת ירושה זו מן התורה ירתאי הוה קרינ' ביה אלא משום דאינו ראוי ליורשה דהוה ליה האי ממון ראוי לאשה ולא מוחזק שעדין לא נפל בידה ובעל אינו נוטל בראוי אבל אי איכא בן דחזי למירתא ודאי ירית דבן ירית בראוי עכ"ל:
הרי מבואר מתוך פי' רשב"ם דדוקא לגביה בנים הקמים תחת אבותיהם אף שהם באים לירש מכח כחו לא שני לן לענין דין זה ומעיקרא כי קאמר המוריש ובניהם הקמים תחתיהם לאלו נתכוון ג"כ שירשו ממונו לבדם ולא זולתם והסיבה לזה מפני שהם יוצאי יריכו של יהודה ולא שירשו יורשין שלהם כגון האחיות וזאת ההוכחה מבואר לנו מדקדוק לשון הטור שכתב בח"המ סימן רמ"ח וז"ל ואם אמר ואחריך ליורשי והיה לו בת ומתה בחיי המקבל והניחה זרע זרעה עומד' במקומה ליטול כשימות המקבל אבל אם אין לה לה זרע אין שאר יורשיה כגון אחי אביה או בני אחי אביה עומדים במקומה ליטול וכן בעלה אינו עומד במקומה ליטול אחרי מות המקבל דהוה ליה ראוי ואין הבעל יורש בראוי ע"כ:
ועתה הט אזנך ושמע שהדבר מוכרע בעצמו ומדוקדק הדק היטב בדברי הטור ההבדל שיש בין יורשי הבת דהיינו הבאים אחריה בקו היושר ומכחה שהם הבנים ובין שאר יורשיה ואתא לאשמועינן דדוקא אם הניחה זרע זרעה עומדת במקומה ליטול וכפי זאת ההנחה השוברת וסותרת טענת האחיות יתבאר בהחלט ההקש והדמיון שיש בנושא שלנו לההיא עובדא דבפ' י"נ שנראה שהם שוים בתכלית השיווי דכי היכי דהתם אמרינן דזרעה בלבד עומדת במקומה ליטול הנכסים ולא שאר יורשיה כמדובר הוא הדין והוא הטעם בנ"ד ובאמת כי סברה זו נראית נכונה וכל מעיין יחייב אותה בשכלו שכוונת ראובן הנ"ל בפירוש דבריו שהוסיף בצוואה ובמיתה הקודמת וכו' ודאי נראה באומדנא דמוכח שכוונתו הוא לסלק האחיות מהירושה וזה לא יתיישב אלא כאשר הוכחנו דמשמעות הלשון מורה דדוקא בניהם יקומו לנחלה אם ימותו אביהם בחיי ראובן או בחיי הרב הנ"ל ולא שאר יורשים כגון האחיות הבאות עכשיו מכח יהודה בטענות חלושות להחזיק באלו הנכסים ולרווחא דמלתא איכא סברא למימר דנ"ד אתיא במכ"ש מההיא דהת' משום דבאותו מעשה דפ' י"נ הוה סליק אדעתין דאחי אביה או בני אחי אביה יוכללו במאי דקאמר ובתרא לירתאי משום שגם הם יורשי דידיה נינהו ואפי' הכי למדנו מדברי הטור דלא היה זה כוונת דעת הנותן אלא דוקא בת ובן הבת ולא שאר יורשים הרחוקים קאמר שיירשו נכסיו דהוי רבותא טפי ומכ"ש בנ"ד שפירש המוריש כוונתו במאי דקאמר ובמיתה הקודמת וכו' ופשוט הוא דאין הראיות נכללות במה שצוה המוריש וממילא שמעינן דאין בטענתן שום כח וראיה מספקת לזכות באלו הנכסים מכח אחיהן דדוקא לגבי בנים הוא דאמרינן הכי כמו שהוכחנו משם הטור בפירוש ההיא עובד' והרב ב"י סימן רמ"ח כתב שאין במשמעות לשון הגמר' הכרח להוציא מן הכלל שאר היורשים וז"ל שם מיהו מה שאמר רבינו אבל אם אין זרע אין שאר יורשים כגון אחי אביה או בני אחי אביה עומדים במקומה ליטול יש לתמוה עליו כיון דנותן אמר ובתרא לירתאי כי לית לברתיה זרע מאי הוי הרי אחיו ובני אחיו ירתי דידיה ויחזרו להם הנכסים וצ"ע. ואחרי המחילה כבוד הרב במקומו מונח לדעתי החלושה נראה שתשובתו בצדו ולא קשיא מידי והיינו דלעולם אזלינן בתר דעת הנותן ורוב בני אדם רצונם מן הסתם כשקוראים ליורשיהם יורשי אינם נכללים בדיבורם אלא אותם הקודמים בנחלה כגון הבנים בלבד ומשום הכי כשאמר הנותן ובתרא לירתאי והיה לו בת מסתברא דלגבי הבת שייך דבורו במאי דקאמר יורשי ואם אין בת בחיי המקבל והניחה בן גם הבן מאחר שהוא כח כחו נכלל בדבור יורשי אמנם היורשים הרחוקים אין סברא לומר שיכנסו בתוך כלל זה ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקים מצאתי בביאור חילוק זה בהרב ב"ח באותו סימן הנזכר ע"ש ומדקדוק לשון הרמב"ם הכריע הרב ז"ל שהסכי' לדעת אד שכתב בפ' י"ב מהלכות זכייה ומתנה בהך עובדא דסבתא דאין הבעל יורש נכסים אלו מפני שהם ראויים וכו' אבל אם הניח הבת בן או בת היו יורשים הנכסים שמשמע יורשים ואפילו יורשי יורשים ואם איתא דסבירא ליה אפי' אחי אביה או בני אחי אביה לאיזה צורך כתב ואם הניח הבת זרע דיורשים משמע אפילו יורשי יורשי' אפי' לא הניח זרע נמי והוה ליה למכתב סתם דאין הבעל יורש נכסים וכו' אלא יורשי הבת יורשים אותו וכתב עוד שאע"ג שיש לדחות ולומר דהרמב"ם נקט לשון הגמרא כדרכו מ"מ נראה לע"ד עיקר כדפרישית והכי נקטינן כדברי רבינו המפורשין ע"כ:
אחרי הודיע אלקי' אותנו את כל זאת היה נרא' ברור לכאורה דאין לאחיות יהודה הנ"ל שום טענה לזכות בעבורה באלו הנכסים והיינו מתרי טעמיה חדא דראובן הנ"ל סילק את האחיות מן הנכסי' האלו בהחלט דאי לא תימא הכי יש להקשות למה הוצרך לומר ובמיתה הקודמת וכו' אטו בר קשה דמתא לירות מי יירשנו אלא בניו לא לישנא יתירא לטפויי אתא דהוי כאילו התנה בפירוש שלהם או לבניהם אחריהם בלבד מניח נכסיו ולא ליורשיהם כגון האחיות ועוד דכבר מת אחיהן בחיי המקבל וכבר הוכחנו בשם הטור דאין היורשים הרחוקים יכולים להחזיק בנכסים כשהיורש היותר קרוב מת בחיי המקבל בזולת יוצאי יריכו כמדוב' ואגב אורחין צריכין אנו לדחוקי נפשין ללמד זכו' לשאר קרובי ראובן הנ"ל ושלא להשיב פניהם ריקם וממילא תשמע שטענתם היא נראת היותר צודקת אלא דמכל מקום עדיין לא נחה ושקטה דעתי על עיקר דין זה ולפום קושטא דמלתא אחר אשר נתיישבתי בדב' ראיתי שאינו כן כמו שהיה נראה לנו בתחילת המחשבה אלא דאיכא לפלוגי טובא ולומר דשאני ההיא דנכסי לך משום דהתם מיירי דאקני הנותן נכסיו לראשון בין הגוף ובין הפירות ומפאת סיבה זו אפסיקא הלכתא דאין לשני אלא מה ששייר ראשון וכמו שפסק הרמב"ם ז"ל בפ' י"ב מהלכות זכייה ומתנה שכתב ואם עבר הראשון ומכר ונתן במתנה אין השני מוציא מיד הלקוחות שאין לשני לא מן הגוף ולא מן הפירות אלא הנשאר עכ"ל: וגם אין להשוות ולהדמות נ"ד לההיא עובדא דסבתא מפאת הסבה עצמה אשר היא מבוארת במסקנ' דמלת' שם דגרסינן התם אמר ר' אלעזר דבר זה נפתח בגדולים ונסתיים בקטנים כל האומר אחריך כאומר מעכשיו דמי אמר רבא מסתברא טעמא דבני מערבא דאי קדים סבתא וזבנא זבינה זביני ע"כ ופיר' רשב"ם מסתברא דבני מערבא דחשביה ליה ראוי לגבי בת ולא מוחזק דליכא למימר כאומר מעכשיו דמי דהא אם קדמה הזקנה בחייה ומכרן לאחרים זבינה זביני וכשתמות הזקנה אפילו אם תהיה הבת קיימת לא תטול כלום:
כל היוצא מכלל דבריהם ז"ל הוא דאין לשני אלא מה ששייר ראשון מן הטעם שנתברר לנו והוא כשאקני לראשון גוף ופירות ופשוט הוא לפי זאת הסבר' דכשמת שני בחיי ראשון הדין הוא שיחזרו נכסים ליורשי ראשון והיינו טעמא מפני שלא זיכה לשלישי אלא מכח השני אך אמנם בנושא שלנו שראובן המצוה מחמת מידה טובה ורוח נדיבה נתכוון בתחילת הכל לכבד את ה' מהונו במתן דמים להרב הנ"ל כל ימי חייו כי כן יבורך חבר וחכם ירא אלקים וסר מרע לאכול מפירות נכסיו ולשבוע מטובה אף שלעניין הקרן שהוא העיקר צוה שינתן בתורת ירושה ליהודה ויעקב בני דודיו לכל אחד וא' חצי העזבון או לבניהם אחריהם הקמים תחתיהם נראה ודאי שיש להתיישב בדבר ולחוש לטענת אחיות יהודה באומרן שכיון שאחיהן חיה אחר ראובן המוריש מוכחא מילתא שאותו קרן נתייחד להן כבר ותכף ומיד באותו רגע שנפטר ראובן הנ"ל נראה שאלו הנכסים חלו תחת שעבוד יהודה ויעקב כי להם לבדם או לבניה' אם ימותו האבות בחיי המוריש גלי דעתיה מפאת איזה קירוב דעת שיש לו עמהם דניחא ליה שיירשו נכסיו כמו שגזר אומר כי באלה חפצתי שיירשו ממוני וכפי ההוכח' הזאת יש מקום להליץ בעד האחיות ולומר אגב אורחין דאין שום הבדל בנושא שאלתינו לבין מת יהודה הנ"ל קודם החכם או לאחר פטירתו דלא קפידי ראובן על כך אלא שגמ' בדעתו שהקרן יהיה קיים ושלא יוכלו היורשי' ליהנות בשום פנים לח מן הקרן ולא מן הפירות עד לאחר פטירת הרב הנ"ל וכפי זה נמצינו למדין שאלו היורשים תכף אחר פטירת המוריש זכו בקרן מעותיו אלא דמחוסר גוביינא בלבד:
וזולת כל האמור עדין צריכין אנו למודעי על עיקר דין זה דאיכא לספוקי טובא על עסקי הפירות דאקני המוריש להרב הנ"ל אי חשבינן להו כקניין הגוף או לאו וקודם שאבוא לתכלית המכוון צריך להודיע תחילה מה שהוא מחלוקת שנויה שם בדף קל"ז גבי הכותב נכסיו לבנו דגרסי' התם אתמר מכר הבן בחיי האב ומת הבן בחיי האב אמר ר' יוחנן לא קנה לוקח וריש לקיש אמר קנה לוקח ר' יוחנן אמר לא קכה לוקח קניין פירות כקניין הגוף דמי ור"ל אמר קנה לוקח קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי ע"כ והשת' כפי זאת הפלוגתא יתבאר כוונתינו אלא שבאמצעות הדמיון וההתייחסות שיש בין נ"ד לזאת המחלוק' יחוייב לנו לומר שיתחלף הדין בנושא שלנו מן הקצה אל הקצה ופשוט הוא דלדעת ריש לקיש דאמר קניין פירות לאו כקניין הגוף דמי צדקו טענת האחיות ומינה שמעינן דלדעת ר' יוחנן יסבב בהכרח חילופו ואם כן כיון שנ"ד  מיוסד על קוטב דין זה יען צוה ראובן שיתנו כל פירות נכסיו לר' שלמה הנ"ל ושיאכל אותם כל ימי חיי היה מקום לדחו' ולבטל טענת האחיות אי מוקמינן הלכה כר' יוחנן דאמר קניין פירות כקניין הגוף דמי והוה אתי שפיר מאי דהוה סליק אדעתין מעיקרא דאין שום כח וזכיה בטענת אחיות יהודה כלל ועיקר משו' דמסתבר' לן דכי אקני המוריש אלו הפירות להרב הנ"ל דיינינן להו כאילו הקנה לו גם כן הקרן ונמצ' כפי זה מה שטוענות שהן באות ליטול חלק אחיהן הוא כחרס הנשבר מאחר שקדמה לו המיתה ועכשיו אינו בחיים כדי שיוכל לקבל מן הרב הנ"ל לא קרן ולא פירות וא"כ כפי זאת הסברה הדרא קושיא לדוכתין איך יעלה על דעתן לירד בנחלה זאת מכח יהודה אחיהן והא ליתא בעולם דלירשו ממנו אמנם לפום קושטא דמלתא דאפסיקא הלכתא כר"ל וכמו שפסק הרמב"ם בסוף פ' י"ב מהלכות זכיה ומתנה שכתב הכות' נכסיו לבנו ולאחר מותו הגוף של בן מזמן השטר והפירות של אב עד שימות וכו' מכר הבן בחיי האב ומת הבן ואחר כך מת האב כשימות האב קנה הלוקח שאין לאב אלא פירות וקניין פירות אינו כקניין הגוף וגם הרי"ף והרא"ש הסכימו לדעת זה ופסקו ההלכה דקניין פירות לאו כקניין הגוף אם כן מוכרחים אנו לומר שכבר חל שעבוד נכסים האלו על יהודה ויעקב יורשי ראובן משעת פטירת המוריש ולדעתי אין להבין ולפרש דברי השאלה באופן יותר נאות ומתקבל אלא כמדובר ומלשון השאלה עצמה יש להוכיח כן שהרי כתב ה"ה בשאלה וכל הימים אשר רבי שלמה חי על האדמה יאכל כל הפירות והקרן יהי' קיים שכוונ' המוריש  הוא בלי ספק ברצון מוחלט על האופן הזה והיינו שאלו הנכסים יהיו מיוחדים ומוחזקים ליורשיו בני דודיו לחלקם ונחלתם משעת פטירתו מן העולם ויש אומדנא דמוכח דלהכי נתכוון ראובן והיינו מדהוסיף לצוות בסוף דבריו כי באלה חפצתי שירשו ממוני דהוי ידים מוכיחות דכך היה דעתו וניכרים הדברים דהוי כאילו התנה בפירוש שאלו הנכסים יתקיימו מוחזקים ביד האפוטרופסים לחלקם ונחלתם מאותה שעה שנפטר מן העולם וכי תימא דאכתי יהודה הנ"ל כיון שנפטר מן העולם קודם פטירת הרב הנ"ל לא מקרי מוחזק ולא זכה בחלקו מפיאת הסיבה הנזכרת בשאלה שלא החזיק יהודה חלקו בחייו ואם כן אין להפוך בזכות האחיות אי משום הא לא ארייא דעל כל פנים טענת האחיות היא היותר צודקת ביתר שאת והראיה ממה שכתב הרב ב"י שם משם הרי"ף על הא דאמר ר' אלעזר כל האומר אחריך כאומר מעכשיו וכתב הרב ז"ל דדייקינן מינה טעמא דאמר אחריך הוא דהוי ראוי הא אמר מעכשיו מוחזק הוי וירית לה בעל וכן כתב הרא"ש וכך הם דברי הרמב"ם ז"ל ובשלחנו הטהור בסימן רמ"ח כתב אין כל הדברים הללו אמורים אלא באומר ואחריך לפלוני ולא אמר מהיום אבל אם אמר ליה ואחריך מהיום לפלוני ומכר הראשון הב' מוציא מיד הלקוחות וכן אם מת שני בחיי ראשון יחזרו נכסים ליורשי שני הרי דכשפירש הנותן דבריו ואמר לשני מעכשיו יהא שלך ומכר הראשון השני מוציא מיד הלקוחות והסיבה בזה הוא מכח ההבדל הנמצא מבואר בעניינים האלו בספרי הפוסקים והיינו כשנתן המוריש לראשון הפירות לבדם כנושא שלנו או כשהשליטו לראשון על כל נכסיו וכשקדמה המיתה לשני בחיי ראשון לא שני לן לענין דין זה דכל זמן שאמ' ואחריך לפלוני מהיו' ומת שני בחיי ראשון יורשיו עומדי' במקומו ליטול והשתא איכא למשדי ביה נרגא אם איתא דלא מקרי מוחזק אלא עד שיבואו הנכסי' לגבול נחלת היורש איך כתב הטור והרבב"י לפסק הלכה דאע"פי שמת השני בחיי הראשון יורשיו עומדי' במקומו ליטול והלא השני לא נשאר בחיים כדי לקבל מן הראשון אלא מאי אית לך למימר דכשאמר המוריש נכסי לך ואחריך מהיו' לפלוני חשבינן ליה כאילו כבר החזיק בנכסים ה"ה בנ"ד דאמ' ראובן והקרן יהיה קיים איכ' למימר הכי דהוה ליה כאילו הקנה בפירוש שמשעת פטירתו מן העולם ישתעבדו הנכסים ליורשיו אלא דמחוסר גוביינ' בלבד ומה שהוסיף עוד ראובן לצוות ובמיתה הקודמת דבר ברור הוא דליפוי כח בלבד צוה כך והיינו דמשום אקרובי דעתא ניחא ליה למוריש שיקומו בניהם תחת אבותיהם אם ימותו האבות בחיי המוריש דוקא הם בלבד ולא שאר הקרובים וזה אינו צריכא לפנים דפשוט הוא:
כללא דמלתא דמה שטוען יעקב הנ"ל שלו משפט חצי העזבון הנשא' כיון שלא הזכיר ראובן מכל קרוביו ליורשיו אלא ליעקב ויהודה לא משגיחינן ולא צייתינן לי' מדשתיק מיניה המוריש כאמור ושאר הקרובים נמי אין ממש בטענותיהם משום דלאו כל כמינייהו דכל אחד ואחד משאר קרובי ראובן דאתי מרחיק ולהיות מפיק ומפסיק מן האחיות הירושה דאין לה הפסק דממשמשת והולכת כפי מדרגות תורתינו הקדוש' אשר ע"כ לדעתי החלוש' טענ' האחיו' היא היות' צודקת זה הוא מה שראיתי בחולשת דעתי ומה שעלתה מצודתי הקצרה בזה הענין להלכה ולא למעשה: עד שיראה וירצה בעיני מורי ורבותי היושבים על כסא ההוראה:
בסדר ובשנת ויקח ויתן את העדת אל הארן לפ"ק
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו אכי"ר: