שאלה ראובן חלה את חוליו ונפל למשכב וכראות כי בא יומו ועת פקודתו קרא אח בניו וצוה אותם שמהמובחר שבנכסיו ינתן חמשת אלפים פלורינס לנישואי יתומה אחת שהשעה דחוקה לה שתהיה קרובתו אם תזדמן בתוך עשר שנים ואם לא תזדמן קרובה רבוני שתנתן הסך הנזכר לבתולה נצרכת לצורך נישואיה אמרו לו בניו ואין אתה זוכר, מדינה בת שמעון אחיך שהיא בתולה ונצרכת והשיב להם שלדינה בת שמעון אחיו נ"ע יש לה אחים שמרויחים הרבה ועוד כי דינה גדלה בשנים ולא תנשא אמרו ומי ידע אם ירצה ה' שתנשא אז צוה ראובן מחמת מיתה וז"ל אני מניח אלף פלורינס לסיוע נשואי דינה בת שמעון אחי ז"ל ואם לא תנשא יהיו לנשואי לאה אחות' בת המנוח שמעון אחי וכאשר כלה ראובן לצוות את בניו ויגוע ויאסף אל עמיו וחל"יש ויהי היום והנה דינה בת שמעון נ"ע אחי ראובן המצוה נכנסה לחופה ובני ראובן המצוה קיימו מצות אביהם הזקן ונתנו לה לדינה האלף פלורינס אשר צוה להם ודינה תובעת גם כן החמש אלפים פלורינס באומרה שראובן המצוה היה דודה ושהיא זוכה מכח צוואתו שאמר יתומה אחת קרובתי ובני ראובן טוענים שכיון שהניח לה אביהם אלף פלורינס סילקה בפירוש מהחמשת אלפים פלורינס יורנו הדין עם מי ואם תמצא לומר שהדין עם בני המנוח ראובן המצוה עדין מספקא לי אם תבוא לאה אחות דינה בת שמעון אחי המצוה נ"ע לידי נישואין בתוך העשר שנים שהיגביל המצוה נ"ע מי יכולה לתבוע החמשת אלפים פלורינס שהניח דודה המצוה נ"ע לנישואי יתומה קרובתו ואין לו קרובה יותר ממנה או דילמא לא זכתה בהם כיון שהמצוה אמר בפירוש ואם לא תנשא דינה יהיו לנשואי לאה אחותה בת המנוח שמעון אחיו נמצא שסילק גם כן לליאה יורנו כדת מה לעשות ומה"ת מ"ש אכ"יר:
תשובה תניא בפ' י"נ דף קלח ש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלוני בני בכור כראוי לו נוטלן ונוטל את בכורתו אם אמר בבכורתו ידו על העליונה רצה נוטלן רצה נוטל בכורתו וש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלונית אשתי כראוי לה נוטלת ונוטלת את כתובתה אם אמר בכתובתה ידה על העליונה רצה נוטלתן רצה נוטלת כתובתה וש"מ שאמר תנו מאתים זוז לפלוני בעל חוב כראוי לו נוטלן ונוטל את חובו ואם אמר בחובו נוטלן בחובו משום דאמר כראוי לו נוטלן ונוטל את חובו ודילמא כראוי בחובו קאמר אמר רב נחמן אמר לי הונא הא מני רבי עקיבא היא דדייק לישנא יתרא דתנן ולא את הבור ולא את הדות וכו' ופירש רשב"ם לפלוני בכורי כראוי לו אמרינן לקמן דהאי כראוי לו לישנא יתירה הוא ליפוי כח שנתן הני מאתים זוז לבד בכורתו הילכך נוטלן ונוטל את בכורתו ואי לא הוה אמר כראוי לו היה נוטלן בבכורתו רצה בכורתו נוטל רצה מאתים זוז נוטל דידו על העליונה כדאמרינן נמי לקמן גבי היכא דאמר בבכורתו בהדיא: רצה בכורתו נוטל אם היה יותר ממאתים שהרי אינו יכול לגרוע מבכורתו אפילו לרבי יוחנן בן ברוקא כדנפקא לן בפירקין לעיל מולא יוכל לבכר: רבה מאתים נוטל אם בכורתו פחות ממאתים זוז והוא הדין אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני סתמא ולא אמר בבכורתו דידו על העליונה כדפרכינן לקמן ודילמא כראוי לו בחובו קאמר ומשני רבי עקיבא היא דדייק לישנא יתירה הא אם לא אמר כראוי לו הוה אמרינן דבחובו או בבכורתו קאמר דיטול מאתים והאי דנקט הכא בבכורתו אתא לאשמועינן דאע"גב דפריש בהדיא בבכורתו אפילו הכי יטול את בכורתו אם היא יותר ממאתים זוז דידו על העליונה עכ"ל:
נימצינו לימדין לדעת רשב"ם שני דברים האחד דכשאמר תנו מאתים זוז לפלוני בני בבכורתו דידו על העליונה דווקא בבכור אמרינן משום דאינו יכול לגרוע מבכורתו אפילו לרבי יוחנן בן ברוקא דאמר ריבה לאחד ומיעט לאחד דבריו קיימין בבכור שאני משום דכתיב לא יוכל לבכר וגם הכתובה והחוב משום דאינו יכול לגרוע מהם אבל אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו אין לו אלא מאתים זוז שהרי יכול לגרוע מירושתו כמו שאמר רבי יוחנן בן ברוקא ואיפסיקא הלכה כוותיה בפרק יש נוחלין ואם כן כיון שפירש דבריו ואמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו אין לו אלא מאתים זוז וכן כתב הטור ח"ה בס' רנ"ג: והשני שאם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני ולא הזכיר בבכורתו מכל מקום לא יטול אלא אחד מהם וידו על העליונה ובדין הזה נחלק עליו הר"אש וכתב שאם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני או לפלוני' אשתי ולא הזכיר בכורה או כתובה שמתנה נתן להם מלבד הבכורה וכתובה והרב בית יוסף הביא דברי הרב המגיד שכתב שדעת הרשב"א כדעת רשב"ם דשכן עיקר ושגם ר"ש כתב כן ושכן פסק מהרי"ק בשורש וכן פסק הוא ז"ל בש"ע ח"ה ס' רנ"ג ואף שהביא גם כן סברת הר"אש מ"מ לעיקר הדין הביא דברי רשב"ם והכי נקטינן:
והשתא נבוא לנ"ד ונימא דלכאורה נראה שהדין עם בני ראובן המצוה מאחר שהניח ללינה האלף פלורינס סילקה מהחמשת אלפים דדוקא בבכור ובכתובה אמרינן דידן על העליונה מפני שאינו יכול לגרוע מהם אבל בנ"ד דהחמשת אלפים פלורינס שהניח ראובן ליתומה אחת שתהיה קרובתו ולא פירש למי יהיו שהיתה גם כן דינה נכללת בכלל הצוואה יכול להוציאה מן הכלל ודמי לאותו הדין שכתב הטור שאם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו שאין לו אלה מאתים זוז מכ"ש הכא שראובן הראה מדבריו שעיקר צוואתו כשהניח החמשת אלפים פלורינס לא היתה על דינה שהרי אמר שהיו לה אחים שמרוויחם הרבה ועוד שהיא גדלה בשנים שמשמע מדבריו שלא היה רוצה שדינה תיקח החמשת אלפים פלורינס ואפילו האלף פלורינס לא היה מניח לה חם לא לעשות נחת רוח לבניו זהו הנראה לי לכאורה:
אמנם לפי האמת נראה שהדין עם דינה בחמשת אלפים פלורינס שהניח ראובן דודה לצורך נשואי יתומה אחת קרובתו דגרסינן בפ' מי שמת דף קמ"ו גבי מתניתין דקתני שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים וכו' מאן חנא דאזלינן בחר אומדנא אמר רב נחמן ר' שמעון בן מנסיא היא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואח"כ בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מחנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבו ואמר רב נחמן הלכה כר שמעון בן מנסיא ופסקוה כל הפוסקי' ז"ל להלכה הא קמן דאזלינן בתר דעת הניתן אע"פ שלא פירש וגם כן בנ"ד אמדינן דעת ראובן שודאי לא היה דעתו להוציא את דינה מכלל הצוואה של חמשת אלפים פלורינס שהרי הוא פירש דבריו שאמר שממה שמובחר שבנכסיו שיתנו חמשת אלפים פלורינס ליתומה אחת שתהיה קרובתו ואין לו קרובה יותר מדינה שהיא בת אחיו ואם כן אין סברא לומר שהיה רוצה להוציא את דינה מכלל צוואת החמשת אלפים פלורינס כדי שתיטלם אחרת שלא תהיה קרובתו כל כך או שמא לא תיזדמן קרובה בתוך העש' שנים שהיגביל המצוה ותיטלים נוכריה ואם היה דעתו להוציאה מכלל הצוואה למה לא פירש דבריו בתחלת הצוואה והמתין עד ששאלו בניו ואין אתה זוכר מדינה בת שמעון אחיך אלא ודאי שלא היה דעתו להוציאה מכלל הצוואה הראשונה ובלי ספק שאם היה יודע שדינה תבוא לידי נישואין ושתהא נצרכת שהיה מניח לה בפירוש החמשת אלפים פלורינס אלא שהיה סבור שדינה לא תבוא לידי נישואין שכבר גדלה בשנים ואת ל שתבוא לידי נישואין שמא לא תהיה נצרכת שאחיה יתנו לה כל הצריך לנדוניתה אבל אם היה יודע שתבוא לידי נישואין ושאחיה לא יתנו לה כל הצריך לנדוניתה ודאי שהיה מניח לה בפירוש כל החמשה אלפים פלורינס כיון שהיא קרובתו כל כך:
והשתא אין להקשו' מאותו דין שהביאתי לעיל ץ לדעת רשב"ם והטור שאם אמר אדם נו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו שאין לו אלא מאחים זוז אפילו היה ירושתו יותר לפי שבמאתים זוז שהניח לו הוציאו מכלל הירושה וכיון שיש בידו להרבות ולמעט דבריו קיימין כמו שכתבתי לעיל ואם כן בנ"ד גם כן כשהניח לדינה האלף פלורינס הוציאה מכלל המחנה של חמשת אלפים פלורינס דשאני התם שפירש שמשום הירוש' היה מניח לו המאתים זוז כמו שאמר בפירוש בירושתו דמשמע שבשביל ירושה היה מניח לו המאתים זוז אבל בנ"ד שלא הוציא את דינה מכלל הצוואה של חמשת אלפים פלורינס שהרי לא אמר שהיה מניח לה האלף פלרינס בשביל הזכות שהיה לה בחמשת אלפים פלורינס כמו ההיא דהטור שאמר מאתים זוז לפלוני בני בירושתו שמשמע שבשביל הירושה היה מניח לו המאתים זוז ואדרבא בנ"ד הראה בדבריו שהיה רוצה שדינה תיטול החמשת אלפים פלורינס אם תהיה נצרכת ותבוא לידי נישואיו שהרי הוא נתן טעם לבניו למה לא הנח לדינה החמשת אלפים מפני שאחיה מרווחים הרבה ומפני שגדלה בשנים ולא תינשא הא אם לא היו לה אחים שמרוחים הרבה והיה בדעתו שתנשא היה מניח לה הכל בפירוש ואם כן כיון שבא לידי נישואין וגם כן היא נצרכת ודאי שזכתה בחמשת אלפים פלורינס: ומה שהניח לה האלף פלורינס הוא שאם תבוא לידי נישואין ולא תהיה נצרכת שאחיה יתנו לה כל צורכה אפילו הכי הוא נותן לה האלף פלורינס כדי שתוכל לקנות יותר תכשיטין לפי כבודה אבל לא להוציאה מכלל החמשת אלפים פלורינס דייקא נמי דקאמר אני מניח אלף פלורינס לסיוע נישואי דינה דמשמע שמלבד שיתנו לה אחיה הוא נותן לה האלף פלורינס לסיוע נישואיה ועוד שלא הזכיר מילת נצרכת בצוואת האלף פלורינס כמו שהזכיר בצואת החמשת אלפים דמשמע שאפילו לא תהא נצרכת הוא מניח לה המתנה הזאת כדי שיהיה לה כל צורכה בריוח אבל לא להוציאה מכלל הצוואה של החמשת אלפים פלורינס:
אבל אכתי איכא לאקשויי ממה שכתבתי למעלה לדעת רשב"ם דאמר ההא דתניא דאם אמר בבכורתו ידו על העליונה וה"ה אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני סתמא ולא אמר בבכורתו דידו על העליונה וכו' וכן הסכימו רוב הפוסקים כמו שכתבתי ואם כן כמו שמילת בבכורתו לא מעלה ולא מוריד גם כן מילת בירושתו לא מעלה ולא מוריד ואם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט אפילו לא אמר בירושתו אין לו אלא מאתים זוז ואם כן בנ"ד כי קאמר אני מניח אלף פלורינס לסיוע נישואי דינה אע"פ שלא אמר שהוא מניח לה אלף פלורינס בשביל הזכות שיש לה בחמשת אלפים הוי כמו שאמר ואין לה אלא האלף פלורינס לאו מילתא היא דשאני החם כשאמר תנו מאתים זוז לפלוני בני ולא הזכיר בבכורתו דידו על העליונה שהרי אין בידו לגרוע מבכורתו ואם כן לא מעלה ולא מוריד אם אמר מילת בבכורתו או לא אמר שאף שמילת בבכורתו משמע שיתנו לו המאתים זוז בבכורתו ולא יותר מ"מ כיון אינו יכול לגרוע מבכורתו אין בדבריו כלום אם בכורתו יותר מהמאתים זוז אבל אם אמר על בנו הפשוט שהוא נותן לו מאתים זוז אם אמר בירושתו אין לו אלא מאתים זוז שהרי יכול למעט ירושתו אבל אם לא אמר שהוא בירושתו ידו על העליונה אם מאתים זוז יותר מירושתו נוטל מחתים זוז ואם ירושתו יותר נוטל את ירושתו שהרי לא הוציאו בפירוש מירושתו ואי לא תימא הכי למה לא נקט הטור שאם אמר תנו מאתים זוז לבני שהוא פשוט שאין לו אלא מאתים זוז אפילו לא אמר מילת בירושתו דהוי ריבותא טפי אלא ודאי כדאמרן דהכל תלוי במילת בירושתו וכן משמע מדברי רשב"ם שכתב והאי דנקט תכא בבכורתו אתא לאשמועינן דאע"גב דפריש בהדיא בבכורתו אפילו הכי יטול את בכורתו אם היא יותר ממאתים זוז דידו על העליונה דמשמע דבמילת בבכורתו הוא מוציאו מכלל הירושה אלא שאינו יכול להוציאו מפני שאין בידו למעט את הבכור ואם כן בנ"ד שלא פירש שהאלף פלורינס שמניח לדינה הוא בשביל הזכות שהיה לה בחמשת אלפים פלורינס לא איבד את זכותה:
אמנם אחר כותבי כל זאת מצאתי תשובה להרשב"א הביאה הרב בית יוסף בח"ה ס' רנ"ג דלפום ריהטא נראה שדבריו תמוהים כפי מה שכתבתי וז"ל כתב הרשב"א שנשאל על ראובן שיש לו שני בנים אחד גדול ואחד קטן וכתב שהוא נותן לגדול מאתים זוז לאחר פטירתו מחמת ירושה ומת ובא הגדול ליטול המאתים זוז ולחלוק עם אחיו בשאר נכסים והשיב מסתברא שאין לזה אלא או מאתים זוז או חלק ירושתו שאם רצה האב ליתנם לו יותר על חלקו למה כתב לו מחמת ירושה והרי זה כאותה שאמרו תנו לבכורי מאתים זוז בבכורתו ונעמיד הפוטרופוס לקטן כההיא דיתומים שבאו לחלוק בנכסי אביהם עכ"ל וקשה על דבריו שהרי בפירוש אמרו בפ' י"נ דהלכה כר' יוחנן בן ברוקא שאמר שבבן בין הבנים יכול להרבות ולמעט למי שירבה ואפילו בלשון ירושה ואם כן היאך כתב שראובן זה שאמר שהוא נותן לבנו הגדול מאתים זוז מחמת ירושה שידו על העליונה כיון שהוא אמר בפירוש שמחמת ירושה היה נותן לו המאתים זוז וגם כן יש בידו למעט חלקו ולפי זה לא היה לו ליטול אלא המאתים זוז שאמר אביו ולא יותר ולא דמי לאומר תנו מאתים זוז לפלוני בני בבכורתו שידו על העליונה דהתם אינו יכול למעט לו מחלק בכורתו אפילו לר' יוחנן בן ברוקא מולא יוכל לבכר כמו שכתבתי למעלה ואם היה כמו שכתב הרשב"א דה"ה אם אמר על בנו הפשוט שהוא נותן לו מאתים זוז בירושתו דידו על העליונה אם כן למה נקט הגמרא בבכור דנראה דדווקא בבכור אמרינן משום דאינו יכול למעט חלקו ריבותא הזה ליה לאשמועינן דאפילו בפשוט דיכול למעט חלקו אם אמר בירושתו דידו על העליונה אלא ודאי דדווקא בבכור אמרינן שידו על העליונה מפני שאינו יכול למעט חלקו דומיא דכתובה ובעל חוב אבל בבנו הפשוט אם אמר שהוא נותן לו מאתי' זוז בירושתו נראה שדבריו קיימין:. וליישב דעת הרשב"א צריך לומר שדעתו ז"ל שכשאמר ר' יוחנן בן ברוקא שאם אמר על מי שראוי ליורשו שדבריו קיימין אפילו ריבה לאחד היינו כשחלק כל נכסיו והוריש לאחד הרבה ולאחר מעט או שהוריש כל נכסיו לאחד דממילא לא ירשו האחרים כלום אבל אם אמר על אחד מבניו שהוא נותן לו מאתים זוז ולא חילק שאר נכסיו לאחרים כיון שמגרע לו מירושתו הוי כאילו אמר פלוני בני לא ירשני שאין דבריו קיימין דהוי מתנה על מה שכתוב בתורה והאי שאלה שנשאל להרשב"א היינו בשלא בתן ראובן שאר נכסיו לבנו הקטן לפיכך כשאמר שיתנו לן מאתים זוז לבנו הגדול מחמת ירושה ידו על העליונה דהוי כמו הבכור כיון שלא הוריש השאר לבנו הקטן והאי דנקט הגמרא דווקא בבכור משום שלא רצה לחלק בין חילק שאר נכסיו ללא חילק שבבכור בכל עניין אינו יכול למעט חלקו בלשון ירושה ודבר פשוט נקט ולפי זה אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני שהוא פשוט בירושתו ידו על העליונה אם חילק שאר נכסיו לאחרים ובזה העלו דברי הרשב"א כהוגן: מ"מ לעניין נדון שלפנינו ודאי שדינה זכתה בחמשת אלפים פלורינס שהניח ראובן שהרי לא פירש שהוציאה מכלל הצוואה כמו שכתבתי:
עוד מצאתי ראיה בדברי הפוסקים להפוך בזכות דינה שכתב הרב ב"י בח"מ ס' רנ"ג אחר שהביא דעת רשב"ם שאמר שאם אחר תנו מאתים זוז לפלוני בני ולא אמר בבכורתו שידו על העליונה ושהר"אש חולק עליו ואמר שאם אמר תנו מאתים זוז לפלוני בני או לפלונית אשתי ולא הזכיר בכור ולא כחוב שמתנה נתן להם לבד הבכור' והכתוב' כתב וז"ל ודעת הרשב"א כדעת רשב"ם וכתב הריב"ש בס' ת"פ שהסכימו הרמב"ן והרשב"א דדוקא באומר תנו מנה לפלוני בעל חובי או לאשתי הוא דאמרינן רצה נוטלן רצה נוטל חובו אבל אם אמר בפירוש אני נותן במתנה לאשתי מנה או לבעל חובי נוטלן ונוטל את חובו עכ"ל: ואם כן בנ"ד מדשינה לשונו בצואת האלף פלוריניס ואמר אני מניח אלף פלורינס לסיוע נישואי דינה ולא אמר ינתן כמו שאמר בתחלת דבריו בצוואת החמשת אלפים פלורינס משמע שמלבד החמשת אלפים פלורינס הוא נותן לה האלף שלשון ינתן הוא כמו תנו ולשון אני מניח הוי כמו אני נותן במתנה שהרי כתב בתשובותיו כלל פ"ג שלשון אני מניח הוי לשון מתנה בש"מ ולדעת הרשב"א יש חילוק בין אם אמר תנו לאם אמר אני נותן שאם אמר תנו מאתים זוז לבני ולא הזכיר בבכורתו אין לו אלא אחד מהם או המאתים או חלק הבכורה אבל אם אמר אני נותן מאתים זוז לבני ולא הזכיר בבכורתו יש לו מאתים זוז וחלק בכורתו וזה מוכח לדעת הרשב"א דאי לא תימא הכי תקשי דידיה הדידיה שכתב בתשובה שהבאתי למעלה גבי ראובן שכתב שהוא נותן לבנו הגדול מאתים זוז מחמת ירושה ומת ובא הגדול ליטול המאתים זוז ולחלוק עם אחיו והשיב מסתברא שאין לזה אלא המאתים זוז או חלק ירושתו שאם רצה האב ליתנם לו יותר על חלקו למה כתב לו מחמת ירושה משמע מדבריו שאם לא היה כותב מחמת ירושה היה נוטלן לבד מירושתו וזה סותר למה שכתב הוא ז"ל גבי האומר תנו מאתים זוז לפלוני בני ולא הזכיר בבכורתו שאין לו אלא אחד מהם אלא ודאי שהוא כמו שכתבתי שכשאמר תנו אין לו אלא החד מהם וכשאמר אני נותן יש לו שתיהן ובלשון הצוואה היה כתוב שהוא היה נותן כנראה מדברי השאלה לפיכך כתב שבשביל שאמר מחמת ירושה אינו נוטל אלא אחד מהם הא אם לא כתב מחמת ירושה היה נוטל שתיהן ואם כן בנ"ד שאמר אני מניח שהוא כמו אני נותן כמו שכתבתי לדעת הר"אש וגם כן לא אמר שהיה בשביל הזכות שהיה לדינה בחמשת אלפים פלורינס מסתברא שיטול את שניהם כמו שכתב הרשב"א:
ואם יאמר אומר שחמשת אלפים פלורינס שהניח ראובן הם בחזקת היורשים ואם כן ידוע שלהוצי' ממון צריך ראיה ברורה נאמר שהחמשת אלפים פלורינס הללו מעולם לא נכנסו בחזקת היורשים מפני שכיון שמת ראובן זכתה בהם אזו יתומה שתהיה קרובת ראובן שתבוא לידי נישואין כמו שצוה ואף אם לא תיזדמן קרובה בתוך עשר שנים שהגביל מ"מ לא יהיו ליורשי ראובן ואם כן לא יש ליורשים שום זכות עליהם ואף אם נודה שהם בחזקת היורשים מ"מ אלימא אומדנא להוציא ממון שהרי מצאנו ראינו שר' בנאה הוציא ממון מחזקתו מכח אומדנא כדאיתא בפ' ח"ה דף כ"ח ההוא דשמעא לדביתהו דקאמרת לברתה אמאי לא צניעת באיסורא הך איתתא עשרה בני אית לה ולית ליה מאבוך אלא חד כי שכיב אמר להו כל נכסי לחד ברא לא ידעי להי מנייהו אתו לקמיה דר' בנאה אמר להו זילו חביטו קיבורא דאבוכון עד דקאי ומגלי לכו להי מנייכו שבקא אזלי כולהו ההוא דבריה הוה לא אזל אמר להו כלהו נכסי דהאי וכו' הרי שר' בנאה הוציא ממון מכח אומדנא ואם כן בנ"ד דאיכא אמדנא דמוכח ודאי שדינה יכולה להוציא החמשת אלפים פלורינס שהניח דודה מכח היורשים
ולענין מה ששאל ה הש' אם תמצא לומר שהדין אם יורשי ראובן אם תבוא לאה לידי נישואין וכו' לפי דברינו כראה שאין ללאה כלום כיון שהדין עם דינה וזכתה בחמשת אלפים וגם באלף פלורינס שהניח ראובן דודה כנלע"ד:
בשנת ובסדר הנה אנכי ניצב על עין המים:
נאם הצעיר מנשה דילנאדו יצ"ו:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים במקדם כל מיני ספרים: