שאלה ראובן קבל סחורה ממדינת הים ודרכה להתיבש ולהקל ממשקלה ושמעון בא אליו לקנות כל הסחורה אמנם לוי אחיו שאל ממנו שישאיר בביתו מאתים ליטרין ושהוא יקבלם ממנו כפי הערך אשר ימכור לשמעון ונתרצה ראובן בדבר והוציא מן הסחורה ד׳ ליטרין ושקלם בפני שני פועלים ויחד להם מקום בביתו לכשיבא לוי אחיו ליתנם לו ומכר כל הנותר לשמעון ויהי אחר עבור ט"ו יום בא לוי לקבל סחורתו ורצה שישקלוה בפניו ומצא שהקל ממשקלה ג' למאה ועל זה נפלה קטטה בחלה בין האחין לוי טוען שדרך התגרים לשקול הסחורות בעת המסירה וכיון שנפחתה ממשקלה רוצה לנכות ממנו אלו הששה ליטרין וראובן טוען שחסד גדול עשה עמו בתתו לו הר' ליטרין כפי הערך אשר מכר כל סחורתו ולולי הוא כבר היה שמעון לוקח הכל ולכן התחכם ששקל לו הר' ליטרין בפני עדים ויחד להם מקום ומהעת ההיא הם ברשותו ולכן תובע תשלומי כל הר' ליטרין או יעכבם אצלו ואינו רוצה למוסרם ביד אחיו ולהשבית המחלוקת נמנו וגמרו ביניהם לשעבד עצמם לדין תורה ולעשות בכל אשר יורו להם לכן המורה לצדקה יטיל שלום בין האחין האלה ומה"ת מ"ש:
תשובה הן אמת שהמשיב תשובה בענין דיני ממונות צריך שיהא לו שעת הכושר ורוחב לב להעמיק ולעיין כפי חומר הנושא גם כי הדבר אין בי מפאת טרדות הזמן והן הנה היו גר"מא דעצי״ראה מעשות תשובה בנדון הלז מ"מ לא אוכל להתעלם מצאת ידי חובתי בדבר תורה מא"ד חונות בתי הנפש והנני בא בדרך קצרה ותחילת כל דבר יראה לכאורה דטענות ראובן ולוי הנ"ל שניהם נכוחים הם וכל אחד טוען דברים הראוים לטעון אמנם כדי שנוציא לאור הדין לאמתו ואיש על מכונו יבא בשלום נחלץ חושים לישא וליתן על יסודי השאלה ועל מה אדניה הוטבעו כי ה"ה לא ספק צרכנו במד״בר יען כי לא נתבאר בשאלה על איזה אופן נתרצו בזה המקח כי אפשר כפי המובן משטחיות לשונו שלא נגמר המקח בתחילת העסק באחד מדרכי ההקניה אלא בקנין דברים בעלמא ואי נ"ד מיירי בהכי נראה פשוט לפום ריהטא דצדקו דברי לוי דהא השתא בעת המסירה גילה דעתו דלא ניחא ליה לקנות הסחורה עד גמר הקנין דהיינו בעת המסירה וכיון דהשתא הוא שמצא גירעון במשקל מהיכא תיתי שיחוייב לוי לשלם מה שנפחת בתוך אלו הט״ו יום ואף שנתרצה ראובן בדבר ותכף ומיד הוציא מן הסחורה ר' ליטרין ועשה מעשה רב ששקלם בפני שני פועלים ויחד להם מקום בביתו דמורה קצת שנגמר המקח בהכי מ"מ כפי שורת הדין לא סגי להחליט הסחור׳ לרשות הלוקח משעה ראשונה שנתרצו ויחד להם מקום מפני שזאת המעשה היא מופשטת מכל תנאי הקנין כמו שאבאר לקמן וברור הוא דכל זמן שלא עשה דבר המועיל בדרכי ההקניה אית לן סברא למימר דאדעתא דהכי לא סבר וקביל הלוקח משום דבדבורא בעלמא קי"ל דלא נגמר המקח כדגרסינן בבתרא דף ג' השותפין שרצו לעשות מחיצה ופרכינן כי רצו מאי הוי נהדרו בהו ומשני כשקנו מידו והדר פריך וכי קנו מידו מאי הוי קנין דברים בעלמא הוא וכו' הרי קמן שאף שנתרצו לא מהני מידי ואפילו קנו מידו יכולים לחזור בהם ומכ"ש בנ"ד דסתם קאמר שנתרצו דמשמע בלא שום קנין וכבר העלה הרמ"בם ז"ל בהלכות מכירה פרק ראשון וז"ל המקח אינו נקנה בדברים ואפילו העידו עליהם עדים כיצד בית זה אני מוכר לך יין זה אני מוכר לך עבד זה אני מוכר לך ופסקו הדמים ורצה הלוקח ואמר קניתי ורצה המוכר ואמר מכרתי ואמרו לעדים שמכר זה ולקח זה הרי זה אינו כלום וכאילו לא היו ביניהם דברים מעולם וכן בנותן מתנה ומקבלה ע"כ וזאת ההלכה היא מוסכמת בכל ספרי הפוסקים שאין המקח מתקיים בקנין דברים ודכוותה בנ"ד אף שפסקו הדמים ונתרצו בזה המקח מה בכך וכפי האי מונח אין לחייב ללוי על תשלום הפחת מפאת הטענה שטוען ראובן הנ"ל דמהעת ההיא הם ברשותו דדוקא במציאות קנין המועיל הוא דאמרינן הכי ולא בהעדר פועל הקנין:
אמנם עדין לא נתקדרה דעתי עם כל האמור מצד המעשה רב שעשה ראובן ליחד מקום בביתו לזאת הסחורה דיש להתישב טובא אי חשבינן ליה כאילו נגמר המקח באחד מדרכי ההקניה או לא ובחפשי אמתחות שיחות ספרי הפוסקים וגאוני עולם אשר מימיהם אנו שותים מצאתי סברות מחולפות וכדי לעמוד על בוריין של דברים אציע לפניך מאי דגרסינן בפרק הספינה דף פ"ה וז"ל ד' מדות במוכרין עד שלא נתמלאת המדה למוכר משנתמלאת המדה ללוקח בד"א במדה שאינה של שניהם אבל אם היתה המדה של א' מהם ראשון ראשון קנה בד"א ברשות הרבים ובחצר שאינה של שניהם אבל ברשות מוכר לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו ברשות לוקח כיון שקבל עליו מוכר קנה לוקח ברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו או עד שישכור את מקומו ע"כ ובפירושא דהאי שמעתתא נתחבטו רבני עולם וכל אחד אזיל לשיטתיה כפי הגרסא שנזדמנה להם בתלמוד רש"בם היה גורס כגרסת הנמצא בתלמודנו והיינו ברשות הלה המופקדין אבלו לא קנה עד שיקבל עליו ואף שלפי זאת הנסחא נתברר ההבדל שיש בין כשהפירות ברשות מוכר לבין כשהם ברשות נפקד לענין עיקר הקנין דברשות מוכר בעי קנין חשוב ומועיל דהיינו הגבהה או שיוציאנה מרשותו וכשהפירות הם ברשות נפקד קאמר עד שיקבל עליו או עד שישכיר את מקומו דמשמע דבדבורא בלבד סגי מ"מ לא ניחא ליה לרש"בם לחלק ביניהם מן הטעם שכתב שם בפירוש אותה בריתא וז"ל ברשות המופקדין אצלו שהפקיד שם מוכר פירותיו ומסתמא הקנה לו נפקד למפקיד את רשותו לצורך פירותיו למכור ולמדוד פירותיו כדרך כל הנפקדים עד שיקבל עליו נפקד במצות מפקיד ליחד לו רשותו ללוקח לקנות הפירות באשר הוא שם או שישכיר וה"ה נמי גביה מוכר שייך קבלה והכא נמי שייך הגבהה והוצאה אלא תנא אורחא דמלתא קתני דסתם מוכר רוצה הוא לפנות את ביתו הלכך קתני התם הגבהה והוצאה דאינו חפץ להשאיל ולא להשכיר רשותו וגביה נפקד שייך קבלה ושכירות דכי היכי שהיה נפקד של ראשון הכי נמי ישמור פקדונו של שני וכו׳:
הרי ביאר לנו הרב בתכלית הביאור זאת הבריתא אשר ממנה מקור דין זה נובע ולמדנו מדבריו דאם נגמר המקח בדבורא בעלמא והוסיף להשתדל במעשה המועיל דהיינו ליחד מקום בביתו דהוי כאילו השאילו המקום ללוקח סגי בהכי לדעת רש"בם דהא בהדיא כתב וה"ה נמי גביה מוכר שייך קבלה דהיינו יחוד מקום בביתו ואף שזה הפירוש הוא קצת דחוק מפאת משמעות לשון הבריתא מ"מ סבירא ליה דלאו דוקא קאמר וניחא ליה טפי להשוות המדות מלחלק ביניהם מן הטעם שכתב אלא תנא אורחא דמלתא קתני ואגב אורחין יש לישב מה שהקשו בעלי התוספות לרש"בם דלערבינהו וליתנינהו ברשות מוכר וברשות נפקד לא קנה עד שיקבל עליו או יגביהנה או יוציאנה מרשותו או ישכיר את מקומו ועם מה שחדש לנו רש"בם יתורץ הקושיא דתנא דבריתא לא כללינהו בחדא מחתא משום דניחא ליה לאשמועינן מה שהוא אורחא דמלתא והיינו דסתם מוכר רוצה הוא לפנות את ביתו ולא ניחא ליה להשאיל רשותו לאחרים וזה הוא המכוון במאי דקתני תנא דבריתא גביה מוכר לא קנה עד שיגביהנה או עד שיוציאנה מרשותו אמנם לפום קושטא דמלתא דינייהו שוה וכפי זאת ההנחה השוברת וסותרת טענת לוי הנ"ל יש להוכיח לענין שאלתנו דשפיר מצינן למימר דמההיא שעתא שהתחכם ראובן לשקול הסחורה ובחריצות גדול השתדל ליחד מקום בביתו לאלו הר' ליטרין חל המקח על הלוקח ומינה אם אירע שהקל מן המשקל בתוך אלו ט"ו יום שנתעכב מי לבא לקבל סחורתו מזליה גרם ופסידא דידיה הוא דהא ברשותו נפחת וכבר הוסיף שאת ויתרון ראובן הנ״ל בשתים שהם הר"בה האחד במאי דטעין שחסד גדול עשה עמו לו בתתו הר' ליטרין כפי אשר מכר כל סחורתו ולולי הוא כבר היה שמעון לוקח הכל וזו היא הטבה מפורסמת אשר הטיב לראות לי הנ"ל טוב לבבו ועוצם חשקו לבקש לו התועלת הטוב לו כי יעסו"ק לגבות מן הדמים כשיעור הפחת אדרבה אפריין נמטייה על כי רב חסד הוא אמנם לא מפני זה נאמר שההטבה היתה כל כך גדולה עד שיעלה על עצמו אחריות הסחורה ושני״ות מדברי סופרים דהיינו ההשתדלות נמרץ שבקש ראובן ליחד מקום לזאת הסחורה אשר נתבאר מכללות כוונתו ומעשיו הניכרים היותו נמשך לדעת רש"בם כמו שכבר הוכחנו וכיון שלפי סברתו נקנה המקח ללוקח כל זמן שקבל עליו המוכר כקנין גמור משוינן ליה ולא איכפת לן שתהיה זאת הסחורה מונחת בבית מוכר דבכל מקום דאיתיה ברשות מאריה איתיה לכל מילי לענין יוקרא וזולא ופחת הכל מוטל על הלוקח כאילו משך הסחורה לרשותו ולרווחא דמלתא יש להביא ראיה ממה שפסק הרב רבינו האיי גאון בהלכות מקח וממכר שער מ"ט וז"ל כל היכא שמשך הלוקח אותה סחורה מיד המוכר ואירע בה שום הפסד לית דין ולית דיין דודאי וברור דאותו הפסד ללוקח בין שנגזל ממנו בין שנאנס בין שאירע בו הפסד אין לו שום חזרה על המוכר אלא אם היה באותה סחורה טעות או אונאה ע"כ והשתא אל תשיבני דהתם שאני משום שכבר משך הלוקח הסחורה ונסתלק המוכר מכל האחריות ומשום הכי על צד היושר איכא למימר דההפסד מוטל על הלוקח אמנם בנ"ד דעדין לא משך הלוקח הסחורה מהיכא תיתי שיחויב לוי במה שפחת אי משום הא לא אריא דכפי אשר נתבאר לנו פירוש הבריתא לדעת רש"בם יש לנו הוכחה דכל אופני ההקניות שנזכרו שם כולם ישיגו התכלית הנמשך להם בשווי לענין היותם ברשות לוקח בהחלט כמדובר ומעתה אין לחרחר ריב על מה שהקל מן המשקל בתוך אלו ט"ו יום כלל ועיקר דכיון דגזרנו אומר לדעת רש"בם שמועיל המעשה רב להקנות הסחורה ללוקח פשיטא דאחריות הפחת עליה דידיה רמיא וכאילו עשה משיכה חשבינן ליה לכל מיל' כאמור ואף אם נניח שדרך התגרים לשקול הסחורות בעת המסירה לא יוכרח משום הכי להעלות על המוכר מה שפחת מן המשקל ואם כוונתו הוא לחייבו מדין אונאה או טעות דקי"ל הלכה רווחת דחוזר לעולם אפילו בכל שהוא במדה ובמשקל ובמנין כמו שהוא מוסכם בכל ספרי הפוסקים הב"ל הביא גם הוא בזה הערעור דהא מלבד דלא מחזיקינן אינשי ברשיעי ניכרים הדברים בנ״ד דלוי הנ״ל על אמונת ראובן בטח כששאל ממנו שישאיר בביתו מאתים ליטרין וכדי להציל עצמו מן החשד עשה לפנים משורת הדין שטרח לשקול הסחורה בלב שלם ובנפש חפיצה לפני שני פועלים נאמנים וא"כ מוכחא מלתא דטעות אין כאן ולא אונאה ובר מן דין איהו דאפסיד אנפשיה דלא הוה ליה להתאחר ט"ו יום אחר שנגמר המקח לבא לבקש סחורתו דמצי אמר ליה מוכר ללוקח לא איבעי לך לשהויי סוף דבר מה שכתבנו תספיק לדעת רש"בם להעמיד הסחורה ברשות לוי הנ"ל משעה ראשונה שנתרצו בזה המכר אמנם לדעת הרא"ש דחולקין עליו יש להוכיח הפך מה שהנחנו משום דסבירא להו בהדיא דאין אדם מקנה רשותו לאחרים על ידי עצמו והביאו ראיה מפרק חלון לענין עירוב דקתני התם ומזכה להם על ידו בנו ובתו הגדולים אבל לא על ידי בנו ובתו הקטנים מפני שידם כידו וגם הראש הסכים לדעתם ובאר לנו באר היטב ההבדל שיש לבין כשהפירות ברשות נפקד לבין כשהם ברשות מוכר דדוקא כשהפירות מופקדים ברשות נפקד מהני שיקבל עליו הנפקד ברשות המפקיד ליחד לו מקום לאלו הפירות לזכותם ללוקח אבל אם מונחים ברשות מוכר לא מהני והרב נ"י בפירוש התוספתא שהבאתי לעיל נתן טעם לשבח לדבר שכתב ז"ל ומיהו יש חילוק ביניהם לענין קבלה שאם המוכר קבל עליו להקנות ואמר לו תזכה בפירות אלו שהם בביתי לא קנה לוקח משום דחצירו כידו ובודאי אם היה כלי בידו של מוכר ואמר ללוקח תזכה בכלי זה לא זכה בו לוקח בעי' שהוא בידו של מוכר דא"כ בטלת הגבהה ומשיכה וכו':
ועוד הוכיח הרב הנזכר בראיות ברורות והכרחיות אשר כולם סובבים ונמשכים לדעת הראש יבוקש שם בדף קצ"ז נמצינו למדין בנושא שלנו דאף שהתחכם ראובן ליחד מקום לאלו הסחורות לא הועיל כלום מן הטעם שהשרישונו שאין אדם מקנה רשותו לאחרים על ידי עצמו וכפי האי מונח לית אנן צריכין לדחוקי נפשין לפירוש רשב"ם שביאר התוספתא בתכלית השויי דהא מלבד דמפשיטות הסוגיא שמעינן בטולו תתחייב נמי הקושיא שזכרנו לעיל משם בעלי התוספות שאם כדבריו הוה ליה לתנא למכללינהו בחדא מחתא והוא המכוון נמי בסיום דברי הרא"ש שם שכתב אלמא בקבלה לחודה זכתה חצירו ללוקח וברשות מוכר לא מהני קבלה מדלא עירב רשות מוכר ורשות המופקדים וליתנינהו כחד משום דמוכר לא מצי אקנויי חצירו ללוקח לזכות לו ברשות המוכר אם לא בשכירות או בקנין וכו' ופסיק ותני שצריך שיגביה או ישכיר המקום ובאופן אחר לא יועיל והנפקותא לענין עיקרא דדינא היא מבוארת בעצמה שלא יתכן בשום צד בנ"ד להתקיים המקח בזה האופן הנזכר בשאלה אלא אדרבה הדרא קושיא לדוכתיה דמהיכא תיסק אדעתין שייחויב לוי הנ"ל לשלם מה שהקל מן המשקל כל זמן שעדין לא נמסר בידו זאת הסחורה ופשיטא דכפי זה היסוד האמור זה המכר הוא משולל מדרכי ההקניה ובר מן דין דכפי טבע לשון השאלה משמע דאפילו מקנין דין תורה הוא משולל דהא קי"ל בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים דבר תורה מעות קונות וכפי משמעות לשון השאלה מעות מזומנים אין כאן ומאחר דלא מקניא האי סחורה ללוקח אפילו בקנין דין תורה דהיינו נתינת המעות ונתברר לנו נמי דלא עביד מעשה המועיל בדרכי ההקניה נראה פשוט לדעת הני אשלי רברבי דלא יועיל השתדלות ראובן במה שטרח להוציא מן הסחורה הר' ליטרין ושקלם במאזני צדק וכ"ש דלא יועיל להקנות הסחורה ללוקח בזה האופן לדעת הרמ"בם שהצריך קנין חשוב אף כשהפירות בבית נפקד שכתב בפ' ד' מהלכות מכירה וז"ל היה מוכר מודד לתוך כליו של לוקח לא קנה שאין כליו של לוקח קונה לו ברשות הרבים היו הפירות ברשות הלוקח כיון שקבל עליו המוכר למכור קנה לוקח ואע"פי שעדין לא מדד היו ברשות המוכר או ברשות המופקדין אצלו לא קנה הלוקח עד שיגביה הפירות או עד שיוציאם מרשותו בשכירות מקומן וכיוצא בו כמו שבארנו עכ"ל הרי השמיענו הרמ"בם רבותא טפי דאף ברשות נפקד לא קנה לוקח אם לא באחד מדרכי ההקניה וזה הפך פירוש רש"בם מן הקצה אל הקצה אמנם אי אפשר להיות בלתי שנאמר בהכרח שנזדמנה להרמ"בם גרסא אחרת בזאת התוספתא ומאן גברא רבא מסהיד עליה דהכי הוא מהריקא' בחה"מ סימן ר' שכתב וז"ל נראה שהיה גורס כגירסת הרי"ף ולא פירש כפירוש הרמ״בן לחלק בין הוצאה מרשות מוכר להוצאה מרשות המופקדין אבלו דאתרוויהו בעינן שיוציאם מרשותו ממש ומשמע לדעתו דברשות המופקדין אצלו אע"פי שקבל עליו לא קנה ע"כ ובזה הדין שלמדנו הרמ"בם יש לדקדק דכיון דרשות מוכר ורשות נפקד שוין בענינים אלו כפי זאת הגרסא למה האריך בצחות לשונו וכתב או עד שיוציאם מרשותו בשכירות מקומן היה לו לקצר ולומר לא קנה עד שיגביהם או עד שיוציאם מרשותו כמו שהוזכר בתוספת' ומדכתב או עד שיוציאם מרשותו בשכירות מקומן הוא להשמיענו דדוקא בהכי מהני הקנין דהיינו באופן שהלוקח יגביה פירות אלו או שיוציאם מרשותו בשכירות מקומן כלומר דאם שכר את מקומו הוציאם מרשותו ולא סגי אם יחד המוכר פירות ללוקח דבזה המעשה לא הוציאם מרשותו לאפוקי סברת רש"בם דסבירא ליה דסגי על פי כל הדברים האלה הוברר הדבר שדברי הגמרא ודברי רוב הפוסקים שהם רב אלפס הרמ"בם והרא"ש ובעלי התוספות ונ"י כולם מתנבאים בסגנון א' ושפה אחת לכולם דאין הסחור' מקניא ללוקח כשהיא בבית מוכר אלא באחד מדרכי ההקניה וכמו שפסק הרב ב"י בשולחנו הטהור ע"ש ואף אם תמצא לומר דרש"בם חולק על זה וקאמר דמטעם זכיה קנה הלוקח הוה ליה יחיד במקום רבים וא"כ כיון דכל הני רבוותא אשר מפיהם אנו חיים מסכימים לדעת א' פשוט הוא כפי שורת הדין דלא חל אחריות המקח על הלוקח להתחייב במה שפחת ואף שזה מוסכם עם כל אלה עדין לא שקטה תלונת ראובן הנ"ל נגד לוי שבעבורו נתרחק מן התועלת ונתקרב אל הנזק שלא יוכל עכשיו להשתכר ולמכור כל סחורתו לשמעון וכפי זה לוי הנ"ל עדין לא פדה נפשו מיד שאו"ל לו מה יענה על דבר הנזק אשר גרם לראובן אשר לפום ריהטא דמיא לדינא דגרמי דקי"ל דחייב לשלם ונמשכים הדברים למה שפסק הטור בחה"מ סימן שפ"ו וז"ל יש צד במזיק ממון חבירו ואינו עושה שום מעשה אלא שבגרמתו בא הנזק לחבירו וקי"ל כר"מ דדאין דינא דגרמי לפיכך כתב הרמ"בם הדוחף מטבע של חבירו עד שנפל לים חייב לשלמו אע"פי שלא הגביהו ודקדק הרב ב"י על דברי הטור שכתב אע"פי שלא הגביהו כלומר שאילו הגביהו בלא דינא דגרמי היה חייב לשלומי ע"כ וכפי זה כיון שנמשך איזה נזק לראובן בסיבתו של לוי שהוא גרם שלא יוכל למכור כל הסחורה לשמעון אף שאין להתחייב לוי באחריות הפחת מפאת העדר הקנין מ"מ תיפוק ליה מידי דהוה אמזיק ממומן חבירו דקי"ל דחייב לשלם וי"ל דאי משום הא נמי ליכא למיחש דכשתבחן בכור השכל אין לזה שום דמיון ולא התיחסות כלל דכבר נודע לנו התנאי' הצריכים לחיובי מדינא דגרמי ודין גרמא בנזיקין דאסור אבל פטור מלשלם החילוק הא' דכל היכא דהמזיק בעצמו עושה הנזק לממון חבירו ובריא הזיקא כה"ג קרי דינא דגרמי וחייב כגון מוכר ש"ח של חבירו וחזר ומחלו ושורף שטרותיו של חבירו ומראה דינר לשולחני ונמצא רע שהוא בעצמו עשה ובריא הזיקא אבל שיסה בו את הכלב ואת הנחש לא ברי הזיקא ושמא לא ישוך הנחש והכלב החילוק השני היכא דהנזק עושה מיד בשעת מעשה קרינן דינא דגרמי ואי לא הויא הכי קרינן גרמא בנזיקין ע"ש בפרק לא יחפור בדף כ"ב בתוספות והטור מח"מ סימן שפ"ו והרא"ש בפסקיו בהגוזל קמא דכולם מסכימי' לדעת א׳ והשתא דאתית להכי לפי שני החילוקים אין סברא לחייב ללוי בזה הפחת מטעם דינא דגרמי ולא אפילו גרמא בנזיקין דעד כאן לא קאמרי הני אשלי רברבי דחייב לשלם משום דינא דגרמי אלא כשהוא עצמו עושה הזיק לממון חבירו ונתכוון להזיק דזה הוא העיקר באלו הענינים דומיא דכל הני דמייתי סתמא דתלמודא אשר מיראת האריכות לא הרחבתי הדבור בו מרוב פשיטותו אבל בנושא שלנו לוי הנ"ל לא עשה שום מעשה כדי להזיק לממון חבירו ואנן סהדי דלא נתכוון להזיק דלא מחזיקינ׳ אינשי ברשיעי ואף שבעבורו לא מכר כל הסחורה לשמעון לאו משום הכי נאמר דהויא כמו דינא דגרמי אלא אדרבה אפשר שישיגהו תועלת כמו שמעשים בכל יום בגבינות שכל זמן שמתיבשים ומקילים במשקל הסוחרים מעלים אתם בשכר ונמכרים ביוקר וא"כ הגע עצמך דבהא סלקינן ובהא נחתינן והסחורה שבא לראובן ממדינת הים היו גבינות לא יתכן בשום צד להכריחו שישלם הלוקח מה שפחת מן המשקל בתוך אלו הימים ואף אם תמצא לומר תינח בגבינות שדרכם להתייקר כשמקילים מן המשקל ויצא שכרו בהפסדו אמנם בשאר וסחורות שמא יגרום איזה נזק למוכר אם לא יקבל הסחורה כפי מה שנתרצו בתחילה ובנ"ד לא גילה דעתו ה"ה באיזה מן סחורה מיירי הא כמי לא אכפת לן דמ"מ והיה כמו שיהיה אין לחייבו משום הכי ואף שיבא הפסד למוכר לא ברי הזיקא וגם מטעם החילוק השני דאינו חייב אלא א"כ ההזיק נעשה מיד הדבר מובן מעצמו שכל הנזקין אשר כפי שורת הדין יענשו עליהן צריך שיתכוון המזיק להזיק ויתחייב א"כ מזה שבדברים שלא יפול בהם ערך ודמיון כענין נושא שלנו לא נחייבהו ללוקח מחמת טענה זו דרחוקה היא כמדובר:
אמנם כד מעיינין שפיר אף שאין לחייב ללוי מפאת טענה זו וגם מחמת העדר הקנין מ"מ אפשר לדונו על פי מנהג הסוחרים שעיקר גדול בדיני ממונות המנהג שנוהגי׳ התגרים ובהיות זאת ההקדמה מבוארת בעצמה וביארוה רבים מן הפוסקים הלא היא מבוארת במציעא דף ע"ד וז"ל אמר רב פפא משמיה דעולא האי סיטומתא קניא למאי הלכתא רב חביבא אמר למקניא ממש רבנן אמרי לקבולי עליה מי שפרע ובאתרא דנהיגי למקני ממש קני ופרש"י וז"ל סיטומתא חותם שרושמין החנוונים על החביות של יין שלוקחים הרבה ביחד ורושמין אותם לדעת שכל הרשומות נמכרו' ובאתרא דלמקני שרגילין לרשום על מנת שדבר זה תהא קנוייה לו כאילו משך קני ע"כ ושמעינן מהאי מימרא דכפי המנהג במעשה קל שיעשה הקונה דהיינו רשימה נקנה המקח ודכוותה כתב הרמ"בם בפ"ז מהלכות מכירה שאע"ג שהמוכר לא הקנה הסחורה ללוקח אלא בדברים בלבד אם מנהג המדינה הוא לרשום הסחורה בעת המכר אין א' מהם יכול לחזור בו וגם הטור הסכים לדעת זו וגדולה מזו כתב בשם ר"ח דאף בתקיעת כף לחודה נקנה המקח ללוקח ומשם אביו הרא"ש כתב באיזה דבר שנוהגין לגמור המקח כגון במקום שנותן הלוקח פשוט א למוכר ובזה נגמר המקח עכ"ל ובעל ההגהות בפ"ז מהלכות מכירה כתבן וז"ל ובזמן הזה שנוהגים הסוחרים שמוסרים לקונה המפתח וסוגרים בו הסחורה קונה כענין שכירות בית וכו' וכל הני מנהגי העלם הרב ב"י בשולחנו הטהור לפסק הלכה ככל הני רבוותא:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת דאזלינן בתר מנהג הסוחרים וגם המוכר והלוקח שעבדו עצמם לכל מה שיורו להם נראה לע"ד בנדון זה כדי להוציא הדין לאמיתו דשיילינן להו היכי הוה עובדא ואם נודע לנו בבירור שנתרצו בזה המקח כפי המנהג כההיא דסיטומתא וכיוצא פשיטא אפילו לדרדקי דבי רב דיד לוי על התחתונה ומה שטוען ראובן הנ"ל דמהעת ההיא שיחד מקום לזאת הסחורה הם ברשות לוקח ולכן תובע תשלומי כל הר' ליטרין הדין עמו ובתנאי שנגמר המקח כמו שנוהגים הסוחרים רובא דרובא שתוקעים כפיהם זה לזה או בנתינת פרוטה או בא' מכל הני גווני שכבר הוכחנו משום דכיון שהלוקח גמר בדעתו לקנות זאת הסחורה באיזה מעשה קל אשתכח דמההיא שעתא קמו ליה ברשותיה ולאו כל דמיניה השתא לבתר שנתעכב ט"ו יום לבא לבקש סחורתו וראה הפחת בסחורה לחשוב מחשבות ולבקש תואנת כא׳ מפי"ר קטטה מסה ומריבה אחר שכבר נתרצו שניהם בזה המכר כפי המנהג שנהגו התגרים אמנם אם בנ"ד לא נגמר המקח אלא בדברים בלבד ובדרך העברה שאל ממנו הלוקח שישאיר בביתו מאתים ליטרין נראה דצדקו דבריו דהא השתא בעת המסירה גילה דעתו דלא נתכוון כלל ועיקר שיהיו קנויות לו אלו הר' ליטרין עד שעת המסירה וכיון שהסוחרים צריך שיבארו דבריהם א המקח נקנה ברמיזות ולא באומד הדעת לא כייפינן ליה ללוי שישלם מה שפחת מן המשקל דהא לא נכנסו ברשותו אלו הר' ליטרין עד שעת המסירה אלא דעל כל פנים אם כנים הדברים כאשר נתאמת לנו שהיו גבינות מה שמכר ראובן ללוי הוא דבר שינגדהו השכל שיהיו מקפידים על דבר שלא ישיגהו הפסד אף אם דרכם להתיבש ומקילין מן המשקל מתיקרים אחר זמן כאשר עינינו רואות מעשים בכל יום והחוש לא יוכחש ושמא משום הכי ה"ה בכונה מכוונת סתם השאלה ולא פירש לנו באיזה מן סחורה מיירי משום שאפשר לבא לידי הפסד בסיבת הגירעון בשאר מיני סחורות וכבר כתבתי מה שנלע"ד להלכה ולא למעשה עד שיראה וירצה בעיני מורי ורבותי העומדים על כסא ההוראה:
בשנת ובסדר שם שם לו חק ומשפט ושם נסהו לפ"ק:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו: