שאלה נג שמעון ולוי אחים היו ולשמעון היתה לו בת אחת וללוי אחיו היה לו בן אחד קטן פחות מבן י"ג שנה ועשו שידוכין זה עם זה ויהי כאשר הגדיל בן לוי אמר לאביו שלא היה חפץ בבת דודו כי לא ישרה בעיניו. ויהי כשמוע אביו את שמע בנו בקש ממנו כתב ידו שלא היה רוצה לישא אותה וכן עשה בנו כמו ששאל אביו ממנו ואחר כך הלך לוי אל שמעון אחיו בערמה ומצאו יושב לבטח ובתו יושבת אצלו ואחר דרישת שלומו הוציא לוי טבעת בפני שני עדים ואמר לשמעון אחיו סתם הילך קידושין לבתך ולא פירש למי קידשה. ואחר שפירשו משם שאל אחד מהעדים למי קדשת אותה ויען ויאמר לעצמי קידשתיה. ומיד הראה לעדים כתב יד בנו שלא היה חפץ בה לכונסה ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפט הנערה הזאת אם הקידושין תופסין בה. ששמעון טוען שהוא לא הבין ערמת אחיו ולא היתה כוונתו כשקבל הקידושין אלא לבנו שהיתה משודכת לו ולא לאחיו שהוא זקן בא בימים ואת"ל דקידושין תופסין בה לפחות מספק עדיין מספקא לן אם יכול שמעון לכוף ללוי אחיו ליתן לה גט בעל כרחו או לא. על הכל יבוא דברך הטוב וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה גרסינן בקידושין (דף ה' ע"ב) אמר שמואל בקידושין נתן לה כסף ושוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת הרי את מאורסת הרי את לאנתו הרי זו מקודשת הריני אישך הריני בעליך הריני ארוסיך אין כאן בית מיחוש. וכן בגירושין וכו'. א"ל רב פפא לאביי למימרא דסבר שמואל ידים שאין מוכיחות הויין ידים והתנן האומר אהא הרי זה נזיר והוינן בה ודילמא אהא בתענית קאמר ואמר שמואל והוא שהיה נזיר עובר לפניו טעמא דנזיר עובר לפניו הא לאו הכי לא. הכא במאי עסיקינן דאמר לי אי הכי מאי קמ"ל הני לישני בתראי קמ"ל. הכא כתיב כי יקח ולא שיקח את עצמו והכא כתיב ושלחה ולא שישלח את עצמו ע"כ. ופירש הרי את מקודשת. ולא גרסינן לי: אין כאן בית מיחוש. אין כאן אפילו ספק קידושין דכי יקח כתיב ולא שיקח עצמו לה ודגירושין אין כאן בית מיחוש אף לפוסלה לכהונה: ידים שאין מוכיחות. בית יד אחיזת הדבר אע"פ שאינו מוכיח אחיזת לשון גמור כי הכא דקאמר הרי את מקודשת ולא קאמר למאן הויין ידים ואמר דלדידיה קידשה: אהא אהיה: שהיה נזיר עובר לפניו דודאי אהיה אף אני כזה קאמר אלמא בעינן הוכחה לישני בתראי דקאמר בהו אין כאן בית מיחוש בין דקידושין בין דגירושין עכ"ל:
הנה למדנו מהאי סוגיא דסבר שמואל דבקידושין בעינן ידים מוכיחות וא"כ צריך שיאמר לה הרי את מקודשת לי אבל אם אמר לה הרי את מקודשת ולא אמר לי הויין ידים שאין מוכיחות ואינה מקודשת וכסוגיא זו פסקו הרי"ף והרמ"בם והרא"ש ז"ל. דהא הרי"ף ז"ל הביא דברי שמואל שאמר נתן לה כסף או שוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לי וכו' הרי זו מקודשת משמע דאם לא אמר לי אינה מקודשת דהא אית ליה דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים. גם הרמ"בם כתב בפ' ג' מהלכות אישות (הלכה א') שצריך שיאמר הרי את מקודשת לי משמט דאי לא אמר לי אינה מקודשת. גם הרא"ש כתב בפסקיו דבעינן ידים מוכיחות כשמואל דסבירא ליה הכי וכתב עוד ואפי' לאביו דאית ליה בנדרים ידים שאין מוכיחות הויין ידים מודה הוא בקידושין שאם אמר הרי את מקודשת ולא אמר לי דלא הויין קידושין משום דלא הויה הוכחה כלל והשתא ניחא דכי אמר ליה רב פפא לאביי לימא דסבר שמואל ידים שאין מוכיחות הויין ידים ושני ליה אביי דאחר לי ואמאי נדחק אביי לשבושי מילתיה דשמואל ולהגיה דבריו ולאוקומה שמואל דלא כוותיה וכי לא ניחא ליה טפי להעמיד דברי שמואל כהוייתו ויסבור שמואל כוותיה אלא ודאי משום דמודו כ"ט בקידושין אי לא אמר לי דלא הוי יד כלל לפיכך הוצרך להגיה דבריו בדאמר לי ובלאו הכי הילכת' כההיא סוגיא דנדרי' ידים שאין מוכיחות לא הויין ידים דשקיל וטרי גמרא טובא במילתיה דשמואל עד דמסיק ליה הכי ועוד דפליגי בה אביי ורבא בריש נדרים דאיתמר ידים שאין מוכיחות אביי אמר הויין ידים ורבא אמר לא הויין ידים וקי"ל הילכתא כרבא ע"כ וכן כתב הרב המגיד בשם הרמ"בן והרש"בא והרבה מהמפרשים שכן כתב בפ' ג' מהל' אישות וז"ל ולשון הקידושין מבואר בגמרא ואם אמר לה הרי את מקודשת ולא אמר לי כתבו הרמ"בן והרש"בא ז"ל והרבה מן המפרשים שאינה מקודש' והוכיחו כן מן הסוגיא משום דידים שאינן מוכיחו' לא הויין ידים ע"כ. וכן פסק הטור בא"ה סי' כ"ז וז"ל אמר לה הרי את מקודשת ולא אמר לי אינו כלום ע"כ. ואע"פ שדרכו להביא סברות הרבה בנדון זה לא חש להביא שום סברא אלא כתב הדין בפשיטות בלי שום חולק נראה מזה דס"ל דהכי נקיטינן. וכתב הרב"י טל דברי הטור וז"ל אמר לה וכו' שם (דף ה') אמר שמואל וכו' הב"ע דאמר לי. ובתשובה להרמ"בן סי' ק"ל משמע דספוקי מספקא ליה היכא דלא אמר לי אם היא מקודשת ואותה תשובה מצאתיה בתשוב' הרש"בא (סי' תשע"ד ואלף רל"ד) וכו' והר"ן כתב שיש לא שאומר דאע"ג דקי"ל דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים אפ"ה לענין גיטין וקידושין אזלינן לחומרא וה"ל ספק מקודשת והוא ז"ל דחה דבריו והעלה דאי לא אמר לי אף גיטא לא בעיא וכן כתב הרב המגיד בפ' ג' וז"ל ואם אמר הרי את מקודשת ולא אמר לי כתבו הרמ"בן והרש"בא ז"ל והרבה מן המפרשים שאינה מקודשת ע"כ. וכתב רבינו ירוחם בנכ"ב ח"ה שכן נראה עיקר וכן נראה שהוא דעת הרי"ף והרמ"בם שסתמו וכתבו שאומ' הרי את מקודשת לי משמע דכל דלא אמר הכי אין חוששין ע"כ לשון הרב ב"י. וכן פסקו בשולחנו הטהור שם בסי' הנז"ל ע"ש. והרי"בש ג"כ כתב בסי' רס"ו שדעת הרמ"בן והרש"בא שאם לא אמר לי אינה מקודשת ע"ש: הרי בהדיא דכולהו הני רבוותא סבירא להו דאם אמר הרי את מקודשת ולא אמר לי דאינה מקודשת כלל כשמואל דס"ל הכי וכדכתיבנא:
אמנם קודם שנבוא להשיב בנ"ד איכא למידק במה שכתבו הרב המגיד והרי"בש שדעת הרמ"בן והרש"בא שאם אמר הרי את מקודשת ולא אמר לי שאינה מקודשת לפי שמצאנו כתוב בתשובות הרמ"בן סי' ק"ל ובתשובות הרש"בא סי' תשע"ד ואלף רל"ד דנראה דספוקי מספקא להו שכן כתוב בתשובות הרמ"בן בסי' הנז' וזה לשון השאלה ראובן נתן ללאה כסף ואמר הריני נותן לך זה לקידושין ולא היו מדברים על עסק קידושין והוא לא אמר לה הרי את מקודשת לי כיון דבעינן ידים מוכיחות מי נימא דאינה מקודשת או נאמר שהיא מקודשת כיון שקבלה אותה לשם קידושין. תשובה. אע"פי שקבלה אותה לשם קידושין לשמואל דאמר דבעינן ידים מוכיחות אין זו מקודשת ואפילו אמרו שניהם להתקדש נתכוונו אינה מקודשת דמ"מ בשעת נתינה לא היו שם ידים מוכיחו ועוד שהמקדש בלא בעדים אפילו שניהם מודים אינה מקודשת וכל שאין כאן ידים מוכיחות אין כאן עדות למאן דס"ל דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים הרי זה כאילו אין כאן עדים שנתקדשה לו אלא מפיהם שהם אומרים שלכך נתכוונו. ומיהו יש לחוש להחמיר שמא בקידושין בכענין זה לא בעיא ידים מוכיחות וצריכה גט ואם קבלה קידושין מאחר וכו' ע"כ. ובסיגנון זה כתובה בסימנין הנז' בתשובות הרש"בא ע"ש. ואם כן איך כתבו הרב המגיד והרי"בש שדעת הרמב"ן והרש"בא שאם לא אמר לי שאינה מקודשת גם על הרב"י יש לתמוה איך כתב דברי הרב המגיד והזכיר ג"כ אלו התשובות. אלא שכבר הרגיש בזה הרב"י שכתב שם בבדק הבית דאותה תשובה הכתובה בשם הרש"בא והרמ"בן לאו דסמכא היא והוכיח כן מתשובת הרי"בש הנז' ע"ש ומצאנו ראיה להרב ב"י ממ"ש הרמ"בן בחידושיו פ"ק דנדרים וז"ל מוכחא מילתא להילכתא דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים וקי"ל כרבא אלא מיהו יש לומר צריכה גט דעד כאן לא קאמר לא הויין ידים אלא שאינה מקודשת גמורה אבל מיחש חיישינן. לישנא אחרינא כל היכא דלא הוו מוכיחות אינם כלום בין בגיטין בין בקידושין וכו' וזה הלשון הוא הגון ועיקר ע"כ. גם הרש"בא בחידושיו כתב שני הסברות אבל לא הכריע ביניהם כמו שהכריע הרמ"בן ז"ל ואם כן יש לומר לדעת הרב המגיד והרי"בש דס"ל שכשם שדעת הרמ"בן ז"ל שלשון האחרון הוא עיקר והגון ואין חוששין לאותן קידושין כלל שגם הרש"בא ז"ל ס"ל הכי. עוד נראה לומר בדרך אחרת והוא שאף שנאמר שאותה תשובה בר סרכא היא שעם כל זה אין סתירה ממנה למה שכתבו הרב המגיד והרי"בש. והטעם מפני שמצאנו כתוב באותה תשובה שמא בקידושין בכענין זה וכו' דנראה דר"ל דדוקא בכענין זה שאמר הריני אף דלא אמר לי צריכה גט משום דלא מקרי ידים אלא דיבור שלם שכיון שאמר שהוא הנותן לה בתורת קידושין נראה מלשונו שהוא המקדש וכן כתב הריב"ש בתשובה ה ז"ל ע"ש אבל כשאמר הרי את מקודשת ולא אמר לי אפילו הרמב"ן והרשב"א יודו דליכא למיחש כלל ובזה ניחא מה שכתבו הרב המגיד והריב"ש בדעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל:
ובחפשי בספרי הפוסקים ז"ל מצאתי ראיה למה שכתבתי בתשובות מהריב"ל ח"א כלל ג' סי' י"ח בספק שני שכתב וז"ל וזאת הסברא כתבה הרמב"ן בחידושיו וז"ל בנדרים פ"ק מוכחא מילתא וכו' אלא מיהו יש לומר צריכה גט וכו' ואחר שכתב זאת הסברא כתב ל"א דכל היכא דלא הוו מוכיחות אינם כלום נין בגיטין בין בקידושין וכו' ובסוף דבריו כתב וזה הלשון הוא הגון ועיקר והרשב"א ז"ל כתב כסברא הראשונה וז"ל ומיהו וכו' ואחר כך כתב ויש אומרים וכו' ולא הכריח בין הלשונות כמו שהכריח הרמב"ן ז"ל ומצאתי תשובה להרשב"א וז"ל בראובן שנתן ללאה כסף וכו' ובסוף זאת התשובה כתב וז"ל ומיהו יש לחוש וכו' ויש להסתפק בזאת התשובה טובא אם נאמר שהרשב"א ז"ל בזאת התשובה נטה לסברא הראשונה והחמיר בקידושין מספק ואם כן הוא ראוי לחוש לדבריו ולהחמיר בדלא אמר לי להצריכה גט מספק שלא בשטת הדחק אעפ"י שכל הפוסקים כתבו דאין להחמיר ולחוש כלל בדלא אמר לי מ"מ המחמיר לא הפסיד אם זאת היא סברת הרשב"א אלא שהלשון הוא מגומגם ורחוק במ"ש בקידושין בכענין זה שנראה מדבריו ולא פסיקא ליה מילתא אלא דוקא בכענין זה שאמר הריני נותן לך זה לקידושין ומהכרח זה הלשון היה נראה לפרש דבריו דס"ל להרשב"א מ"ש הרב ריב"ש בתשובת שאלה על מי שאמר הריני נותן וכו' שהיה נראה שהיו קידושי ודאי ומשמע דקאמר אני הוא הנותן ואני הוא המקדש ובסוף התשובה כתב ז"ל ואפילו תימא דהוי יד הוי יד מוכיח וצריכה גט מספק ט"כ וגם זה קשה להולמו איך סתם הדברים הרשב"א ולא פירש דכגון האי ודאי צריך לאודועי אם לא שנאמר שאלו התשובות אי זה חכם מהאחרונים כתבם בקיצור שכך מצאתי זאת התשובה בתוך התשובות הקצרות זולת זה קשה לי טובא בזה הפירוש שהיה לו לומר שמא בכענין זה הויין ידים מוכיחות שכך כתב הריב"ש דאפילו תימא וכו' ואלו השני פירושים בזאת התשובה היו שקולים בעיני ולא ידעתי להכריע עד שזכרתי מ"ש המגיד משנה פרק שלשה אם אמר לה הרי אח מקודשת ולא אמר לי כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל והרבה מן המפרשים שאינה מקודשת וכו' ע"כ נראה מדבריו שהרמב"ן והרשב"א ז"ל דרך אחד להם וכמו שהרמב"ן ז"ל ס"ל שהלשון האחרון הוא הגון ועיקר ואין חוששין לאותן קידושין כלל גם הרשב"א ז"ל סבירא ליה כוותיה ואם כן הוא שהרשב"א באותה התשובה לא איירי אלא בשאמר הריני ומטעם הריני החמיר והצריכה גט מספק נפקא מינה שאם המקדש ואמר הרי את מקודשת בלא לי ובלא הריני דכל אפין שוין ואפילו הרשב"א דאין בה מיחוש כלל וכשיאמר הריני הוייה ספק מקודשת ולא מקודשת גמורה דהרי הריב"ש ל בסוף התשובה כתב ואפילו תימא וכו' עכ"ל:
ואחר שכתבנו והוכחנו דכולהו הני רבוותא סבירא להו דאם אמר הרי את מקודשת ולא אמר לי דאינה מקודשת כלל. רבוא להשיב לנ"ד על מה שנסתפק החכם השואל מה יהיה משפט הנערה הזאת שקיבל אביה קידושין בעדה בפניה מלוי שאמר לו הילך קידושין לבתך ולא פירש למי קידשה אלא לאחר שפירשו משם שאל לו אחד מהעדים למי קידשת אותה ואמר לעצמי קידשתיה. אם נאמר דאין כאן קידושין כיון ששמעון אבי הנערה טוען שלא הבין ערמת לוי אחיו ולא היתה דעתו כשקבל הקידושין מלוי שלעצמו קידשה אלא לבנו שהיתה בתו משודכת לו ולא ללוי אחיו שהיה זקן בא בימים או נאמר שכיון שלוי הוציא כתב יד בנו שלא היה חפץ בה הרי גילה דעתו בזה שלא קידשה לבנו אלא לעצמו וכמו שהשיב לחי ששאל לו למי קידשת אותה. ונשיב ונאמר שכיון שכולהו הני רבוותא סבירא להו שאם אחר הרי את מקודשת ולא אמר לו שאינה מקודשת כלל מטעם דבקידושין ידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים משום דלא ידעינן למי קידשה. ואף על פי שאמר בלשון שתקנו חז"ל אלא דגייז מילת לי אינה מקודשת. כל שכן בנ"ד שאמר הילך קידושין לבתך דלא מצינו כמוהו בלשון חז"ל דאין כאן קידושין כלל דלישנא דגריע טובא הוי טפי מהרי את מקודשת ולא אמר לי כמו שיתבאר לקמן:
ומצאנו ראיה לנ"ד בתשובות הרא"ש ז"ל כלל ל"ה סי' ד' קרוב לעניננו וז"ל ראובן היו לו שתי בנות רחל ולאה וקדש את רחל לבן אחיו שהיה קטן פחות מבן י"ג שנה ושידך את לחה לכהן אחד ולא נשא הכהן בעיני ראובן חן והסכים בדעתו לקדש את לאה לאחר לפוסלה על הכהן ובא אחי ראובן אבי הקטן שקדש את רחל למקום שהיה מבוי ראובן אחיו ובתו לאה אבלו. והוציא בפני עדים טורניזייש כסף ואמר לראובן הילך קידושין לבתך ולא פירש אי זו מן הבנות הוא מקדש וגם לא פירש למי קידשה ולא דברו בענין הקידושין כלום בפני העדים קודם המעשה אלא אחר שפירשו משם שאל אחד מן העדים למקדש למי קידשת אותה והשיב לו לעצמי קדשתיה ע"כ לשון השאלה ואחר שהאריך בהאי סוגיא שכתבנו למעלה אי ידים שאינן מוכיחות הויין ידים לענין קידושין או לא כתב בסוף דבריו וז"ל הרי כתבתי לכם כל דברי הגדולים אשר דעת כולם מסכמת דבקדושין היכא דלא אמר לי דלא הוו קידושין וכן הביא הרי"ף ז"ל דברי שמואל נתן לה כסף או שוה כסף ואמר לה הרי את מקודשת לו הרי את מאורסת לי הרי זו מקודשת משמט הא לא אמר לי אין כאן בית מיחוש הילכך בנדון זה שלא דברו בפני עדים על עסקי קידושין אלא אמר בסתם הילך קידושין לבתך ולא פירש למי קידש אין כאן בית מיחוש ואינה צריכה גט. וראיתי מה שכתבתם דברי החולקים ואומרים שצריכה גט ואיני רואה ממש ועיקר שיהא כדאי להשיב עליהם עכ"ד הרי בהדיא שהעלה הרא"ש באותו נדון לפסק הלכה שדומה ממש לנ"ד שאמר הילך קידושין לבתך שכיון שלא פירש למי קידשה דליכא למיחש למידי ואינה בריכה גט ולא חש להשיב על החולקים ואומרים שצריכה גט לפי שלא ראה בדבריהם ממש ולא עיקר:
ואם יאמר האומר ולמה לא נחוש לסברת הפוסקים שהחמירו שאף שלא אמר לי דלא ידעינן מי הוא המקדש אפילו הכי מידי ספק לא יצאנו וצריכה גט מספק משום חומר אשת איש וכמו שכתב הרשד"ם בחלק א"ה בכמה מתשובותיו ע"ש ואם כן ניחוש נמי בנ"ד שאמר הילך קידושין לבתך דאף דלא ידעינן מי הוא המקדש משום חומר אשת איש הוה לן למיחש לפחות להצריכה גט מספק. אף אתה אמור לו דאלו הפוסקים שהחמירו בדלא אמר לי לא החמירו אלא בדאיכא שידוכין דמסתמא כשמקדש אדם אשה והיא משודכת לו לעצמו קידשה משום דשארית ישראל לא יעשו עולה כמו שכתב מהריב"ל בח"א סי' י"ח ובח"ג סי' י"ב ע"ש אבל בנ"ד שלא היתה משודכת ללוי כ"ט מודו דליכא למיחש למידי ואינה צריכה ממנו גט כיון דלא אחר לי וכל זה הוא אם נאמר שלשון הילך קידושין לבתך הוא כמו הרי את מקודשת בלא לי שבשניהם לא ידענו מי הוא המקדש אבל לע"ד נראה דגריע טובא מהרי את מקודשת ולא אמר לי והטעם משום דהרי את מקודשת בלא לי אף דלא ידעינן מי הוא המקדש מ"מ אמר דברים שהאשה מתקדשת בהם אבל כשאמר הילך קידושין לבתך מלבד דלא ידעינן חי הוא המקדש גם לא אמר דברים שהאשה מתקדשת בהם וראיה לזה מה שכתב הרב"י בא"ה סי' כ"ו וז"ל כתב מורי הר"י בי רב ז"ל שכתב ה"ר דוראן בתשובה קח טבעת זו קידושין על בתך שאינו כלום שאינו מוכיח בדברים אלו שהאשה הוא מקדש וכתב עוד בתשובה דבעינן שיאמר לשון שיוכיח להבא וכו' והכא שאמר קידושין הן ולא אחר קידושין יהו או הן קידושין אינו כלום ע"כ. ותשובה זו הרי היא בספר התשב"ץ ח"א סי' כ"ג וז"ל בתוך התשובה והשלישי מפני שלא אמר בשעת הקידושין דברים שהאשה מתקדשת בהם שכשאמר לו קדושין על בתך אינו מוכיח בדברים אלו שהאשה הוא מקדש וכו' ועוד דבעינן שיאחר לשון המוכיח להבא וכו' והכא נמי שאמר קדושין הן לא אמר כלום כיון שלא אמר קדושין יהו או הרי הן קידושין ע"כ. וכן כתב הר"ש בנו של הרשב"ץ בפי ת"ק ובסי' תקפ"ג ע"ש. הרי מבואר שלשון זה גריע טובא מהרי את מקודשת ולא אמר לי וא"כ נראה פשוט שבנ"ד ליכא למיחש למידי מכל הני טעמי דכתיבנא ועוד דאביה וגם העדים לא הבינו שלעצמו קידשה כיון ששאלו לו למי קידשה וא"כ הוה ליה כמקדש בלא עדים ואין כאן קידושין כלל ואעפ"י ששניהם היו מודים בדבר וזה פשוט ואין להאריך עוד:
אמנם מה שיש להסתפק בנ"ד הוא מפאת בנו של לוי שהיתה הנערה משודכת לו מקודם דבדאיכא שידוכין ראוי להחמיר כמו שכתב מהריב"ל וכמו שכבר כתבנו למעלה ולפחות להצריכה גט מספק. ואעפ"י שכבר כתבנו דלשון זה גרוע טובא מטעם דלשון זה אינו מוכיח שהאשה מתקדשת בו כמו שהוכחנו מתשובת הרשב"ץ מ"מ נוכל לומר דהיינו דוקא בדליכא שידוכין אבל בדאיכא שידוכין לא איכפת לן אי הלשון הוא גריע וא"כ בנ"ד שזאת הנערה היא משודכת לבן לוי נימא דלבנו הוא שקידשה וכמו שאביה וגם העדים היו סבורים ואף שאמר אחר כך שלעצמו הוא שקידשה מ"מ אמרינן דהשתא הוא דהדר ביה ומעיקרא ארצוייה ארצייה הבן קמיה אביו ונעשה אביו שלוחו ואף שהבן כתב בכתב ידו שלא היה חפץ בבת דודו ומסרו לאביו מ"מ דברים אלו שכתב ומסר לאביו מילי נינהו ולבא לפומא לא גלי וכיון דמשודכת היא לו מקודם לא אתי דיבורא גרידא ומבטל מעשה השידוכין ואף דליכא סהדותא בנ"ד דשוייה שליח או דארצוייה ארצייה קמיה מ"מ למיחש חיישינן ולפחות מידי ספקא לא יצאנו ומשום חומר אשת איש צריכה גט מספק:
אמנם נלע"ד דכד דייקינן שפיר דליכא למיחש למידי מפאת הבן אף דאיכא שידוכין והטעם משום שכבר כתבנו שלשון הילך קידושין גריע טובא דלא ידעינן מי הוא המקדש וגם אינו מוכיח בדברים אלו שהאשה הוא מקדש וכיון דמזה הטעם הוא מה לי שדיך מה לי לא שדיך דאנן בעינן שיאמר לשון שהאשה מתקדשת וא"כ כיון דאיכא תרי גריעותי חדא דגייז מילת לי וגם גריעותא אחרינא מפאת הלשון נוכל לצרף טעם גריעות הלשון לגריעותא דלא אמר לי שהוא היסוד והעיקר שהסכימו הפוסקים דידים שאינן מוכיחות לא הויין ידים ולהיות לו לסניף גדול כדי שלא לחוש לאלו הקידושין מצד הבן אף דשדיך. וראיה לזה מצאתי בתשובות מהרח"ש סי' ל"א דף קנ"ז ע"ג וז"ל עוד יראה דהוא סניף גדול למ"ש שהביא מוהריב"ל מכמה גדולים ורבני פרובינצא וצרפת שעשו מעשה להתיר אף באומר הריני נותן לך בקידושין דס"ל דלית בית מיחוש דבעינן לשון שהאשה מתקדשת כמו הרי את מקודשת אבל קידושין הוא שם דבר כמו הקדש והוא ג"כ מדברי הר' ישעיה מטראני ויראה בעיני דבזה אין חילוק בין שדיך ללא שדיך דבשלמא כשהריעותא משום שאינו מוכח מי המקדש כגון הרי את מקודשת ולא אמר לי איכא למימר דאי שדיך מסתמא לא קדשה אלא לעצמו דאין אדם מקדש משודכתו לאחר אבל הכא שהריעותא משום דבעינן שיאמר לשון שהאשה מתקדשת כמו הרי את מקודשת אבל בקדושין הוא שם דבר מה לי שדיך מה לי לא שדיך דלעולם בעינן שיאמר לשון שהאשה מתקדשת. ויש לי ראיה על זה מתוך הלשון שהביא הרב מוהריב"ל מהר' ישעיה מטראני וז"ל אבל בקידושי הכסף שהוא נותן לה אינו כתוב בו שום דבר הילכך צריך שיאמר לה בפה הרי את מקודשת לי ואם אמר לה הרי זה קדושיך אינו כלום כיון שאינו כתוב בו דבר דקידושין לשון הקדש ומה דבור הוא שאומר לה זה יהיה ההקדש שלך הילכך צריך שיאמר הרי את מקודשת לי בזה אך אם קדשה בשטר וכתוב בתוכו הרי את מקודשת לי אומר לה בפה הרי זה קדושיך כמו הרי זה גיטך. יראה מתוך לשון זה שבא לחלק בין קדושין לגט דאע"ג דבגט באומר לה הרי זה גיטך סגי משום דכתוב בתוך הגט לשון שהאשה מתגרשת בו כגון ופטרית ותרוכי' יתיכי למאך להתנסב' וכו' והרי את מותרת וכו' להכי בשעת נתינת הגט בידה סגי כשיאמר הרי זה גיטך וכן קדושי שטר דכתוב בתוכו הרי את מקודשת לי ונתן בידה באומר לה הרי זה קדושיך סגי אבל כשמקדש בכסף שאינו כתוב בו דבר צריך שיאמר לה בפה הרי את מקודשת שהוא לשון שהאשה מתקדשת ואם אחר לה הרי זה קדושיך לאו כלום הוא שהוא שם דבר ומשמע דאפילו בגט אם לא היה כתוב בו אלא הרי זה גיטך לא מהניא אע"ג דלענין הוכחה יש הוכחה גדולה יותר מבקדושין גבי משודכת דבגט אין אדם עשוי כלל לגרש אשת חבירו ואפ"ה לא מהניא מטעמא דבעינן לשון שהאשה מתגרשת אבל הרי זה גיטך הוא שם דבר וכ"ש הכא גבי קדושין דאף בשדיך צריך שיאמר דבר שהאשה מתקדשת וזה יראה בעיני ראיה נכונה. וגדולה מזו אני מבין מתוך דברי הר' ישעיה דאף שיאמר הרי זה קיד שיך לי לא מהניא מהך טעמא דלעולם בעינן שיאמר לשון שהאשה מתקדשת אבל הרי זה קדושיך הוא שם דבר עכ"ד:
למדנו ממה שכתבנו דהיכא דאמר לשון שאין האשה מתקדשת כגון הריני נותן לך בקדושין שהוא סניף גדול להיכא דלא אמר לי דלא ידעינן חי הוא המקדש שלא לחוש כלל בין שדיך בין לא שדיך. וא"כ בנ"ד נמי ליכא למיחש למידי אף דשדיך. ונראה דנ"ד אתיא במכ"ש דהא התם אמר הריני וזה ממלא מקום לי כמ"ש בשם הריב"ש ואפ"ה כתב הרב חיים שבתי דליכא למיחש למידי אף בדשדיך כיון דבעינן לשון שהאשה מתקדשת מכ"ש בנ"ד שלא אחר לא הריני ולא לי דליכא למיחש אף דשדיך. ועוד נראה דבנ"ד איכא עוד גריעותא אחרינא והוא דכל מה שכתבנו עד הנה איירי שהמשודך בעצמו הוא הנותן והמקדש והוה מצינן למימ' דאיך שיאמר באיזה לשון שיהיה שיש לחוש מטעם דאין אדם מקדש משודכתו לאחר ואפ"ה אמרינן דליכא למיחש למידי מהטעם שכתבנו אמור מעתה דכ"ש בנ"ד שהמשודך לא קדשה אלא אביו הוא שקדשה ואמר דלעצמו הוא שקדשה דליכא למיחש למידי וכדכתיבנא: אלא שעדיין יש לחוש למה שכתבנו למעלה דשמא מעיקרא ארצוייה ארצייה בן קמיה אביו ונעשה לו שלוחו וזכין לאדם שלא בפניו ולבתר הכי הוא דהדר ביה האב וגם הבן אף שכתב בכתב ידו וכו' שמא אחר כך הדר ביה וארצוייה ארצייה קמיה אביו. ואף דזה לא בריר לן ח"מ אית לן למימר דלפחות למיחש חיישינן. אמנם גם לזה נשיב ונאמר דליכא למיחש למידי אלא שנביא תחילה הסוגיא כדי לעמוד על עיקרן של דברים שממנה יוצאה הוראה:
גרסינן בקדושין (דף מ"ה) הנהו בי תרי דהוו קא שתו חמרא תותי ציפי בבבל (פירוש תחת אילני צפצפה שהוא מין ערבה לשון אחר מחצלות נתונות על גבי זיזין הבולטין בר"ה לשבת תחתיהן מפני החמה) שקל חד מינייהו כסא דחמרא והב ליה ל לבריה אמר מיקדשא ברתך לברי (בתך לבני) אמר רבינא אפילו למ"ד (דבת שנתקדשה שלא לדעת אביה) חיישינן שמא נתרצה האב שמא נתרצה הבן (בקדושין שקידש לו האב שלא מדעתו) לא אמרינן (דאב בקידושי בתו בכל דהוא ניחא ליה דטב למיתב טן דו אבל גברא דייק ונסיב ובן אינו ברשות אביו לקדש לו אשה שלא בשליחותו) אמרי ליה רבנן לרבינא ודילמא שליח שויה לא חציף איניש לשויי לאבוה שליח ודילמא ארצויי ארצייה (בן) קמיה (אביו וגילה לו דעתו שהוא חפץ בה והאב נעשה לו שליח מאליו וזכין לאדם שלא בפניו) אמר להו רבה בפירוש (שמעתי ממנו) אמר מר (רבינא) דלא סבר להא דרב ושמואל (דאמרי חוששין שמא נתרצה האב וכ"ש לשמא עשאו הבן שליח אלא אם כן שמענו ודקאמר אפילו למ"ד כו לרווחא דמילתא כי היכי דלקבליה מיניה קאמר הכי) ע"כ לשון הגמרא ופירוש רש"י:
נמצינו למדין מסוגיא זו דרבינא לא ס"ל להא דרב ושמואל שם (דף מ"ד ע"ב) גבי קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה דאמרי דחיישינן שמא נתרצה האב אלא כעולא דאמר דלא חיישינן להכי ואפילו שידכו ואע"ג דמתמה גמרא אע"ג דשידכו איכא למימר דמאיכא דאמרי ואילך אית ליה סברא אחרת ומסתמא זו היא אפילו בשידכו וכן פירש רש"י שם דסתמא קאמר עולא בין שידכו ובין לא שידכו ע"ש. ואע"ג דגבי ההוא עובדא דהנהו בי חרי אמר רבינא ואפילו למ"ד דחיישינן וכו' לאו משום דס"ל הכי אלא לרווחא דמילתא קאמר הכי כי היכי דלקבליה מיניה וכמו שפירש רש"י. וכן כתבו התוספות דף מ"ה ע"ב) בד"ה בפירוש אמר מר וכו' ע"ש. וכן כתב הרי"ף וז"ל מדאשכחן לרבינא דהוא בתראה דלא סבר להא דרב ושמואל שמעינן דלית הילכתא כרב ושמואל וכולהו רבוותא קמאי ובתראי הכי פסקו נגון רב אחא משבחא ובטל הלכות פסוקות ובעל הלכות גדולות ורב האיי גאון בתשוב' הני כולהו פסקו הילכתא כרבינא ודחו להא דרב ושמואל בין בקטנה בין בנערה וכו' ואיכא מאן דחש לה להא דרב ושמואל וכו' ואנן לא סבירא לן הכי וכו' ועוד אפילו תימא דהא דאביי ורבא כרב ושמואל שייכא הא רבינא דהוא בתראה לא ס"ל דרב ושמואל והילכתא כבתראי הילכך לא חיישינן ע"כ וכן כתב הרא"ש אות באות מלה במלה ע"ש: אלא שהוסיף בסוף דבריו וז"ל והא דרב ושמואל אפילו אי שדיך וכן כתב בה"ג ע"כ. וכן פסק הרמב"ם גבי קטנה או נערה שנתקדשה שלא לדעת אביה כרבינא ודנא כרב ושמואל בפ"ג מהל' אישות (ה' י"ג) נקיטינן מן האמור דלרבינא דהילכתא כוותיה דלא חייש גבי קטנה וכו' ואפילו שידכו כ"ש אבי הבן דלא חייש שמא נתרצה הבן ואפילו שידכו ה ליכא למיחש למאי דמקשה הש"ס ודילמא שליח שוייה או לארצוייה ארצייה קמיה משים דכולהו הני בידכי הוו למאי דס"ד מעיקרא דרבינא הוה ס"ל כרב ושמואל גבי קטנה וכו אבל לבתר דמתרץ הש"ס ורבינא ל"ס ליה הא דרב ושמואל לית לן למיחש למידי לא לשליח שוייה דלא חציף וכו' ולא לארצוייה ארצייה אלא א"כ נודע לנו שקודם לכן גילה הבן דעתו לאביו שהוא חפץ בה וכן כתב מוהריק"א בהל' קדושין בתשובה ז' ב' די"ג ע"ב וז"ל ואהא אזו רבינא אפילו למ"ד שמא נתרצה וכו' כתב הרא"ש כלומר דאפילו נתרצה הבן אחר כך אינו מועיל וכו' ואהא דאמרינן ודילמא ארצוייה ארצי קמיה ושתק כתב כלומר גילה הבן דעתו לאב שהיה חפץ בה וכיון שחפץ בה וזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו וזכיה הוי מטעם שליחות והוי כאילו עשה את האב שליח לקדשה לו ע"כ. ובתר הכי ד שם ע"ד וז"ל מיהו אם נודע לנו שקודם לכן גילה הבן דעתו לאב שהיה חפץ בה חיישינן לה כמו שנתבאר בדברי הרא"ש ע"כ. וודאי דדברי דדברי מהריק"א הם אפילו בדשדיך כמו שיוכל המעיין לראות שם וכן כתוב בס' יד אהרן בא"ה סי' ל"ה בהגהת הטור אות י"ט וז"ל אבל אם לא אחר לו לשדכה לו וכו' נ"ב ולא אמרינן שמא נתרצה בקדושין אפילו אי שדיך מקודם הרב מהרי בתשוב' סי' ז ההראנ"ח ז"ל בתחילת ח"א וכל שכן אם הבן אז לא שידך אלא אביו הוא ששידך הרב מהר"י ז"ל בס' בית דוד חא"ה פי' כ"ט ע"כ וכן כתב הר"ן בפירוש סביב להלכות וז"ל שמא נתרצה לא אמרינן שמא נתרצה הבן בקדושין שקדש לו לא אמרינן הואיל והוא שלא מדעתו דאב בקדושי בתו בכל דהו ניחא ליה דטב למיתב טן דו מלמיתב ארמילו אבל ברא דייק ונסיב ובן אינו ברשות אב לקדש כו אשה שלא ברשותו. ואפילו בדשדיך קאמר דלא חיישינן דמאן דאמר שמא לא נתרצה האב בדשדיך הוא דקאמר והיינו דאמרינן ודילמא שליחא שוייה דכיון דשדיך אית לן למיחש לכל מאי דאפשר ודילמא ארצוייה ארצייה הבן קמיה האב וגילה לו דעתו שהוא חפץ בה והאב נעשה לו שליח מאליו וכו' ע"כ:
ואחרי הודיע אלהים לנו את כל זאת דרבינא ס"ל דלא חיישינן גבי קטנה וכו וכ"ש גבי הבן דלא חיישינן וזה הוא אפילו בדשדיך כחו שהוכחנו מזה שכתבנו נבוא להשיב לנ"ד ולומר דליכא למיחש מפאת הבן מאלו הקדושין שקדש אביו לבת שמעון לא לשמא שליח שוייה ולא לשמא ארצוייה ארצייה קמיה ואף דאיכא שידוכין בינייהו כיון דאין ידוע לנו דהבו גילה דעתו לאב שהוא חפץ בה ואדרבה כתב ידו מוכיח שאינו חפץ בה וראיה לזה מצאנו במהריק"א שם בסי' הנז' על אודות קדושין שנתן האב על בנו ופסק דליכא למיחש למידי מהטעמים שזכרנו וזה לשון השאלה. שנים שהיו יושבים ואחד מהם יש לו בן וחבירו יש לו בת קטנה ואמר אבי הבן לאבי הבת הרי בתך מקודשת לבני בטבעת זו או בכוס יין זה וקבל אבי הבת הטבעת או הכוס ע"כ ואף דבאותו נדון לא היו שם שידוכין מ"מ לרבינא דלא סבירא ליה להא דרב ושמואל אין הפרש בין שדיך ללא שדיך וכמו שכתבנו אלא דהרב הנ"ל כתב דבנדון דידיה ליכא למיחש אפילו לרב ושמואל שכתב וז"ל (שם בדף י"ד ע"א) ונדון דידן כיון דצא שידכו אפילו לרב ושמואל לא חיישינן אפילו בבת שנתקדשה שלא לדעת אביה וכ"ש במקדש לבנו ע"כ א"כ בנ"ד נמי ליכא למיחש למידי אף דשדיך מהא דכתב הרי"ף דכולהו רבוותא קמאי ובתראי פסקו הילכתא כרבינא ודחו להא דרב ושמואל ולרבינא לא חיישינן למידי בין שדיך לאין שדיך וכמו שכתבנו ונראה לע"ד דנ"ד אתיא לכ"ע דהא בין בההוא עובדא דמייתי הש"ס ובין בההוא נדון דמוהריק"א איירי דהאב קדשה בלישנא מעליא דבההוא עובדא אמר האב מיקדשא ברתך לברי ובנדון מוהריק"א נמי אמר הרי בתך מקודש לבני וכו' ואפילו הכי לרבינא דהילכתא כוותיה ליכא למיחש למידי אף דשדיך כל שכן בנ"ד שאמר האב הילך קדושין לבתך דגריע טובא דלא ידעינן מי הוא המקדש ועוד דבעינן לשון שהאשה מתקדשת כחו הרי את מקודשת אבל קדושין הוא שם דבר כמו הקדש דכ"ע יודו דליכא למיחש למידי בין שדיך בין לא שדיך וכמו שכתב הרשב"ץ ובנו הר"ש ומהרח"ש כמו שכתבנו למעלה. ועוד דשידוכין הללו דנ"ד גריעי טובא דאפילו אם היו השידוכין בזמן שהבן היה גדול לא חיישינן למידי כיון שהוא לא שידך את עצמו אלא אביו הוא ששידכו וכמו שכתב בעל יד אהרן וכמו שכתבנו למעלה כל שכן שהשידוכין היו בזמן שהבן היה קטן כמו שנראה מפשט לשון השאלה דליכא למיחש למידי דמאן לימא לן דניחא ליה באותן שידוכין ואדרבה נראה דלא ניחא ליה שהרי כשהגדיל גילה דעתו שלא היה חפץ בה בכתב ידו שמסר לאביו וגם אביו אמר שלעצמו קדשה ולא לבנו כמו שכתוב בפירוש בתוך השאלה. וא"כ נראה כי בהצטרפות כל הטעמים הללו דליכא למיחש למידי אליבא דכ"ע וזה נראה פשוט:
ועם היות שדברים אלו נראה לע"ד מבוארים בעצמם שאין לחוש מצד הבן מן כל הטעמים שכתבנו. הוצרכנו להרחיב בהם הדיבור אף שהחכם השואל לא נסתפק אלא מצד האב מפני שראינו בספר משאת משה ח"א בא"ה סי' ה' שאלה זו כדמותה כצלמה וכתב בשם חכם אחד שהורה שאין לחוש מפאת האב ולא נסתפק כלל מפאת הבן דודאי אין לחוש כלל וכתב עליו וז"ל וזה החלי ראותי את השאלה ואת אשר נגזר עניה מהחכם המרומם מאוד נטלה שמואל בקוראי שמו הי"א ואולם תם אני לא אדע דכי היכי דמעייל נפשיה בספיקא מפאת האב אי חיילי קדושין אם אין איבעי ליה לספוקי נמי מכח הבן ולצדד בגוויה אי חיילי בה קדושין מחמתיה. וחזיתיה לדעתיה א' בכתב וא' בע"פ לא עלה ונסתפק כי אם לאב גרידא בנותן טעם דברא לגבי אבא בנ"ד משנה שאינה צריכה כמו שיתבאר בס"ד וכשאני לעצמי נ"ל בעניותי דבנ"ד יפה כח הבן למיחש בה מחמתיה טפי מיניה דאב ולפחות לענין הבן מידי ספיקא מיהא לא נפקא ואין לה מתירין דודאי חוששנו לה וצריכה הימנו גט מספק ע"כ. ובגמר דבריו זו הלכה העלה דאף דאין לחוש מפאת האב מ"מ מצד הבן יש לחוש כיון דמשודכת היא לו דכי היכי דלא עביד איניש דמקדש משודכתו לאחר ה"נ לא עביד דמקדש משודכת בנו לאחר ע"ש. והנה אף שאיני כדאי להכריע וכ"ש לסתור את דבריו כי מי אנכי יתוש קטן כמוני לבוא אחרי הפיל לחלוק עליו כי ירא אנכי שמא ירוץ את גולגלתי אבל מה אעשה שאבי שבשמים גזר לא תגורו מפני איש ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות על פי הדין ודעתו נותן ולכן גזרתי בנ"ד שאין לחוש מפאת הבן מכל אלו הטעמים שכתבתי מפי ספרים ומפי סופרים ולא מצאתי מי שהחמיר בקדושין כיוצא דנ"ד דגריעי טובא דליכא הוכחא מי הוא המקדש ועוד שיש סניף גדול ממ"ש מהריב"ל בסי' הנ"ל שמצא בחפשו אמתחות תשובות במדרשו של החכם דון מאיר בנבנשת דרבני פרובינצא וכמה רבנים מופלגים בחכמה ובזקנה שהיו בזמנו של הרשב"א והיה אחד מהם רב גדול שהיה מכבדו ומנשאו הרשב"א בתשובותיו ומתוך שאלותיו היה ניכר שהיה רב גדול ומעשה היה בימיהם שאחד שאמר הריני נותן לך זה לשם קדושין והשיב הרב הנז' דגרע מהרי את מקודשת בלא לי וגם רבנים אחרים ועמהם הסכימו רבני צרפת והתירוה לינשא בלא גט גם רב אחד שהיה גדול בצרפת שהיה מתחלה מחזיר אחר האיסור חזר בו בלשון זה דברים שאמרתי בפניכם טעות הם בידי וגם הביא מהר' ישעיה מטראני דבעינן שיאמר דברים שהאשה מתקדשת כמו הרי את מקודשת אבל קדושין הוא שם דבר כחו הקדש ובזה אין חילוק בין שדיך בין לא שדיך כמו שכתב מהרח"ש פעמים שלש בסי' י"ט ול"א כמו שהבאתי לשונו למעלה ועוד כתב הרב הנז' בסי' הנז' וז"ל וודאי שמהרשד"ם לא ראה סברא הנהו רבוותא שהביא הרב מוהריב"ל שלא היו בידו אותם החידושים והתשובות מאותן הרבנים שאילו היו בידו היה מזכירם ואין ספק אצלי שאילו ראה אותם היה כותב בפשיטות להתיר בלי פקפוק ע"כ. וכל זה הוא בדאמר לה המשודך בעצמו כ"ש בנ"ד שהמשודך לא דבר אתה מאומה אלא אביו הוא שאמר לה דאין לחוש כלל כמו שהוכחנו מההוא עובדא דש"ס ומתשובת מוהריק"א דאף דאמר האב בלישנא מעליא בפירוש שקדשה לבנו דאין לחוש כ"ש בנ"ד דאיכא גריעותי טובא כמו שכתבנו דליכא למיחש למידי אליבא דכ"ע והרב בעל ספר משאת משה הוכיח מההוא עובדא דש"ס שיש לחוש מפאת הבן להצריכה גט מספק ולא הבינותי דבריו כי כל מעיין ישפוט בצדק מה שכתבנו בההוא עובדא מפי ספרים ומפי סופרים דליכא למיחש למידי אף דאמר בלישנא מעליא ומה מאוד נפלאתי מחכמתו הנפלאה איך לא חש להשים על לבו על אלו הקדושין דגריעי טובא דלא ידעינן מי הוא המקדש וגם שאינו לשון שהאשה מתקדשת אלא שם דבר כחו הקדש שהוא סניף גדול לגריעותא אחרינא שעל זה כתב מהרח"ש שכל הפוסקים מסכימים דליכא למיחש למידי. ואין לומר טל הרב הנז' מ"ש מהרח"ש על מהרשד"ם שלא ראה סברת הנהו רבוותא וכו' שאילו ראה אותם התשובות והחידושים היה כותב בפשיטות להתיר בלי פקפוק. מפני שכבר מצאתי בספרו חא"ה סי' ב' דף ק"ב ע"ג בבבא המתחלת עוד הביא וכו' שהודה לדברי מהרח"ש והביא אותם סיוע לדבריו שכן כתב וז"ל מיהו היינו דנפיש חיליה דמשודך קודם לכן לענין דאי קדיש בתר הכי בלישנא מעליא כל שיש בו משמעות קדושין להדיא אע"ג דלא פירש למי הנערה מתקדשא ואתיא דתהוי ס' מקודשת דהשידוכין הקודמים להוייות הוו הוכחא דהוו לעצמו מיהו לא שנפריז על המדה ונימא נמי דהשידוכין הקודמים אהנו נמי דאפילו אמר לה לישנא דלא משמע קדושין ממש שתהא זקוקה לו אמטול שידוכין דקדמו דמסתיין דנימא דאהני שדיך לגלויי דעתא למי הדברים מגיעים וכו' ועם שהדברים פשוטים לע"ד מתוך סברא הנכנסת עם בעליה למרחץ זאת מצאתי סעד לדברי להרב מוהרח"ש בתשובה סי' ל"א דף קנ"ו ע"ג וז"ל עוד יראה סניף גדול וכו דבעינן לשון שהיא מתקדשת בו כגון הרי את מקודשת אבל קדושין הוא וכו' ויראה בעיני דבהא אין חילוק בין שדיך ללא שדיך דבשלמא כשהריעותא משום שאינו מוכיח מי הוא המקדש דלא אמר לי אי שדיך מסתמא הוי לעצמו אבל הכא שהריעותא משום דבעינן לשון וכו' וקדושין הוא שם דבר מה לי שדיך מה לי לא שדיך והביא ראיה לדבריו כמו שיע"ש עכ"ל. הא קמן דאפילו במשודך עצמו כתב הרב הנז' דאם אמר בלשון שאין האשה מתקדשת דאין לחוש בין שדיך ובין לא שדיך וא"כ נראה דכ"ש הוא כשהמשודך לא אמר לה כלום אלא אביו הוא דאמר לה הכי ולפחות לא יהא אלא הוא הדין וא"כ ש התימה הוא על הרב הנז' איך לא הרגיש מזה כלום בסי' ה' ודבריו צריכין לי עיון:
סוף דבר בהא סלקינן ובהא נחתינן דליכא למיחש למידי בנ"ד לא מפאת האב ולא מפאת הבן מטעם דאיכא גריעותי טובא באלו הקדושין גריעותא דאינו מוכיח מי הוא המקדש וגם דאינו לשון שהאשה מתקדשת ועוד גריעותי טובא שכבר כתבנו למעלה ואף שנאמר דבכל אחד מן הטעמים הנזכרים אינו מספיק כדי שלא לחוש מ"מ נראה דבהצטרפות כולם יחד דליכא למיחש למידי וזאת הנערה מותרת להנשא לכל מי שתרצה בלא גט כלל זהו מה שנלע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות והאל ברחמיו יכתבהו ויחתמהו בספר חיים טובים עם כל בני ביתו ומלכותו יכון עד שיבוא ינון אכי"ר והאל יצילנו משגיאה כי דעת ממנו פליאה:
תם ונשלם ביום ב' ח' לח דש תשרי בשנת ובסדר כי שם ה' אקרא הבו גודל לאלהינו לפ"ג:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל: