שאלה ראובן היה איש תם וישר ירא אלדים וסר מרע והיה לו בן ושמו שמעון שלא היה הולך בדרכיו והיה מוכיחו תמיד ולא רצה ללכת בדרכי ה' וכשראה אביו שאין תוחלת ממנו עמד ואסר עליו הנאתו ופי' בין בחייו ובין במותו בפני בית דין וכששמע שמעון ויחרד חרדה גדולה עד מאד והלך אבל הגזבר והקדיש כל נכסים שיפלו לו בירושה אחר מיתת אביו ולא הודיעו לגזבר שאביו אסר עליו נכסיו אחר זמן מת ראובן ובא הגזבר להוציא הנכסים מי אמרי' להוציאם כיון שהם של שמעון לענין לפרוע בהם חובו וכתובת אשתו א"ד הואיל ולא הודיעו לגזבר שהם אסורין עליו שאין יכול לפרוע בהם חובו אין כח ביד ההקדש לזכות בהם דהוי הקדש שמעון כאדם שמקדיש דבר שאינו שלו א"ד הקדש שאני על הכל יבא דברך וכבדנוך:
תשובה קודם עומדנו על פרק התשובה צריכין אנו לעמוד על עיקר דינא לידע אם כדי שישתלם בע"ח של שמעון מירושת אביו הנאסרת לו בידיעה תליא מילתא או לא כיון שאדני גד הראשון של נד"ד על זה הוטבעו דקא א ד הואיל ולא הודיעו לגזבר שהם אסורין עליו שאין יכול לפרוע בהם חובו אין כח ביד ההקדש לזכות בהם וגו' ועוד נדע אמתי צריך להודיע אם בשעת שהקדיש או בשעת גוביינא שנראה מלשון השאלה דבעי' הודעה בתחילה דקתני והקדיש וגו' ולא הודיעו לגזבר ואחר זמן מת ראובן ובא הגזבר א"ד כיון שלא הודיעו שאין יכול לפרוע בהם חובו וגו' והרי השתא מוכרח שידע הטעם למה אינם רוצים לשלם וגו' ובחוב נראה שדי לנו שידע בשעת הפרעון דתנן בפ' הגוזל (דף קח) האומר לבנו קונם אין אתה נהנה משלי אם מת ירשנו בחייו ובמותו אם מת לא ירשנו ויחזיר לאחיו או לבניו ואם אין לו לוה ובע' הח' באים ונפרעים:
ודע שבפירוש האי לבניו או לאחיו רבו הדעות רש"י ז"ל פי' לבניו של אביו או לאחיו של אביו ואם אין לו לוה ובע' הח' באים ונפרעי' מן הירושה את חלקו: ואע"פ שזה הפי' פירש בבבא הקודמת ע"כ ה"ה בהא דאל"כ היה לו לפרש:
ורבותינו בעלי התוספות פי' לבניו של בן כלומר בתחילה לבניו אם יש לו שהם קודמים לכל אדם בחלק המגיעו ונחשב כאילו הוא מת והרי בניו יורשים חלקו עם אחיו והם אין באים מכוחו אלא מכח אבוה דאבא כדאמר בסוף פ' מי שמת (דף קנט) תחת אבותיך יהיו בניך הילכך אע"פי שאין לאביהם בהם כלום אפ ה הם קודמים בחלקו מההוא טעמא דב"ב:
והרמ"בם בפ' המשנה פ' כפירו' התוספות והוסיף לנו שצריך לבאר למי שנתן לו אותו הממון ויאמר לו כי אביו נשבע עליו שלא יהנה מממונו ולפיכ' הוא להם נותנו להם כדי שלא יהנה גופו מאותו הממון שעזב אביו ואל יקשה בעיניך שהוא פורע את חובו מן הממון אשר נאסר ליהנות ממנו לפי שיתכן זה כמו שנתבאר בפ' ד' דנדרים ששם פרשנו עכ"ד: רצונו ז"ל לפרש בבא זו כבבת הגוזל את אביו ונשבע לו ואת הרי זה משלם קרן וחומש לבניו או לאחיו ואם אין לו לוה ובעלי החוב באים ונפרעי' וגו' שעל האי בבא הוא שא רז"ל בגמר' אמ' רב יוסף ואפי' לארנקי של צדקה ואמ' רב פפ' וצרי' שיאמר זה גזל אבי וכו' ורצה הוא ז"ל לדמותם להדדי כדי שלא לחלק בניה' ולומר דדוק' בגוזל אביו ונשב' לו ומת הוא דבעי ר"פ הודע כדי שלא יסברו שמשלו נתן להם ולא יצ' ידי השבת גזילה מש"כ באומר לבנו קונם שאין אתה נהנה דלא קפיד אלא שהוא לא יהנה הוא עצמו וכו' והשתא שהשוה אותם הרב ז"ל צריכין אנו לבטל דעתנו מפני דעתו ז"ל ובחבורו נמי פסק כן בפ' ה' מהלכות נדרים האומר לבנו הרי אתה אסור בהנייתי אם מת ירשנו שזה כאומר נכסי עליך אסורין אסר עליו הנייתו בין בחייו ובין במותו אם מת לא ירשנו שזה כאומר נכסים אלו אסורים עליך וזה הבן האסור בירושת אביו אם נתן ירושת אביו לאחיו או לבניו הרי זה מותר וכן אם פרעה בחובו או בכתובת אשתו וצריך שיודעים שאלו נכסי אבא שאסרם פלי שהנשבע שלא יהנה בו חבירו מותר לו לפרוע את חובו כמו שיתבאר ע"כ: והאי לבניו דקא הכא הוא כפירושו במשנה דאל"כ היה לו לפרש כדי שלא נטעה ועוד שקודם לזה כ' אסר בנו בהנייתו וא' אם יהיה בן בני יקנה בני זה נכסי כדי להקנותן לבנו הרי זה מותר ויהיה הבן אסור בנכסי האב ובן הבן מותר בהם אם יהיה ת"ח כמו שהתנה: והשיג עליו הרא"בד ומה צריך לתנאו והלא בלא תנאי אנו אומרים יתן לבניו ולא הוצרכו לומר אלא אם נאמר קני ע"מ להקנות קני או לא וגו' וכ' הר' כ"מ ואני אומר דברי הראב"ד דברי' פשוטים וצריך לדחוק ולומר שמ"ש רבינו אם יהיה ת"ח יזכה בהם כמו שהתנה לאו למימרא שאם לא יהי' ת"ח אסור בהם אלא לומר שאם יהיה ת"ח יזכה בהם הוא ולא יוכל אביו לתתם לאחיו או לבנים אחרים או לפורעם בחובו והוי כאילו א' ובן הבן זכה בהם אם יהיה ת"ח כמו שהתנה אלא דאיידי דנקט גבי בן אסור בהם נקט גבי בן הבן מותר בהם ולאו דוקא אלא הוי כאומר ובן הבן זוכה בהם ע"כ:
והטור ז"ל השיג על הרמ"בם במ"ש וזה הבן האסור בירושת אביו אם נתן ירושת אביו וכו' וכן אם פרעה בחובו וצריך להודיעם וגו' ואיני מבין דבריו היאך יהי מותר לו לפרוע חובו מנכסים האסורים עליו הרי הוא נהנה מהם שלא א' אלא ופורע לו את חובו פי שהמדיר פורע מעצמו וגו' וגם מ' נ"מ שמודיען שאלו נכסי אבי וכו' ע"כ: וכ' על זה הר' ב"י ומ"ש שזה הבן האסור בירושת אביו אם נתן ירושת אביו וגו' בפ' ה' דנדרים ומ"ש ואיני מבין דבריו היאך יהי מותר לו לפרוע חובו מנכסים האסורים לו וכו' לא על הרמ"בם תלונתו אלא על מתני' דהגוזל קמא דקתני הכי בהדיא ומשום דאישתמיטתיה לרבינו ההיא מתני' תמה על הרמ"בם וכבר נתבארו הדברי' יפה בסי' רי"ו בשם הר"ן יע"ש עכ"ד:
ויש לשאול פי חכם חן מי הכרחנו לבאר דברי הטור ז"ל והשגתו על הרמב"ם בענין שלא דאה משנת פ' הגוזל קמא ולמא לא נאמ' שראה המשנ' ומפרשה כפשוטה וה"ק ואם אין לבן לוה ובעלי החוב באים ונפרעים בע"כ בב"ד או יניח לפניהם ויראה להם מקום ויטלו מדין הפקר אבל לא שיתן להם הבן מעצמו ובידים וכו' ולכך השיג על הרמ"בם ז"ל שכ' וזה הבן האסור בירושת אביו אם נתן ירושת אביו לבניו וכו' וכן אם פרעה בחובו או בכתובת ה' ז' מות' בזא' הבב' השני' הוא שכ' שאינו מבין דבריו היאך יהי מותר לפרוע חובו מנכסים האסורים עליו הרי הוא נהנה מהם מאחר שהוא מעצמו פרע דבין משנת פרק הגוזל ובין משנת פ' ד' דנדרים דקתני המודר הנאה מחבירו שוקל את שקלו ופורע את חובו לא התירו כיוצא בזה שבמשנת נדרים אינו מתן ליד המודר כלום אלא מבריח אריא ממנו בעלמא הוא ומשנת הגוזל את אביו וכו' לא התירה שיפרע המודר בידיו ומעצמו מממון האסור לו וכו' כדאמר':
וגם במ"ש הרמ"בם וצריך שיודעם שאלו נכסי אבא שאסרם עלי השיג עליו מ' נ"מ שמודיען שאלו נכסי אבי שאסרם עלי: שאף אם לא יודעים נמי שרי רק שלא ישלם הוא בידים שאז נר' שנהנה מדבר האסו' לו ולא הבריך רב פפא שיודעים אלא בגוזל את אביו ונשבע לו ומת שאם לא יודעים יסברו שהם שלו ולא יצא ידי השבת גזילה מש"כ באב המדיר את בנו שהירושה מגעת לו כשאר יורשים ורק אריא הוא דרביע עלה די לנו שיוציאה מרשותו כדי שלא יהנה הוא בה ואע"פ שיהיו סוברים שהם שלו מה בכך וראיה נמי שידע הטור משנה דהגוזל קמא מדלא השיב על הרמ"בם במ"ש ואם נתן ירושת אביו לבנו או לאחיו מותר דאם לא ידע המשנה הי"ל להשיגו בהאי דינא נמי מניין לו אלא ע"כ כיון שא' הרמ"בם זאת החלוקה כלשון המשנ' דקתני ויחזר לבניו או לאחיו לזה לא השיג עליו בה מש"כ בפריעת בע"ח שהמשנה אמר ובע' הח' באין ונפרעים שאפשר לפרשה בכל ענין שיניח לפניהם ויראה להם מקום כדין הפקר או באים הם ונפרעי' בע"כ בבית דין לכן השיג עליו בה:
והרמ"בם ז"ל אפשר שיתרץ שהוא לא א אלא שאם הבן פרע ירושת אביו בחובו או בכתובת אשתו בדיעבד הרי זה מותר ואין מחייבין אותו לחזור וליטלם מהם דכיון שאם היה אביו קיים היה יכול לשלם בעד בנו אע"פ שהיה מודר ממנו הנאה דקי"ל המודר הנאה מחבירו שוקל את שקלו ופורע את חובו וכו' דמניעת התביעה אינה הנאה כדאמרן לעי כאן אע"פ שהבן בעצמו שלם מממון אביו בדיעבד שפיר דמי ומה שהבריך הרמ"בם שיודיעם שמ זה אסרו אביו עליו ואע"פ שרב פפא לא א' כן אלא בגוזל את אביו ונשבע לו ומת כדי שתבא גזילה מתחת ידו וכו' רצה הוא ז"ל לדמותם כדי שיחשב כאילו אבי קיים ומשלם בעדו ואמדינן דעת האב דלא אדריה אלא שלא יהנה הוא מנכסיו כדי לצערו על שלא נהג כשורה אבל לא שישארו עליו חובות ויתבזה כבודו וכבוד אביו דלא גרע אב מאינש דעלמא דתלו ביה פורע את חובו וא' בגמרא מ"ט אברוחי אריא בעלמא מנכסי חבירו הוא ושרי ופ' הוא ז"ל שאין מגיע לו בזה הנאה לפי שאין נותן לו שום דבר רק מנע ממנו הזק ואינו אסור על ראובן כשנדר שלא יהנה בו שמעון שימנע שלא יגיע הזק לשמעון וכ"נ פסק בחבורו בפ' מה' נדרים יע"ש מש"כ כשפורע מממון הנאסר עליו בלי שיודיעם שאביו אסרו עליו דנראה כנהנה מן האיסור וכו' אבל הטו"ר ז"ל רוצה שלא יבואו המעות האסורים עליו כלל מידו ליד בע"ח דזה מקרי הנאה ולא דמי להא דתנן פורע את חובו וכו' דהתם באים ב מיד המדיר ליד הבע"ח ודוק:
והר"ן ז"ל כ' בפ' ה' דנדרים והוי יודע דכי תנן אם מת לא יירשנו לאו למימרא דכיון דנכסים אסורים לו בהנאה לא יזכה בהם דהא קתני סיפא ויחן לבניו או לאחיו ואם אין לו לוה ובעלי החוב באים ונפרעים ואי לא זכי בגוף הנכסים היאך נותנם לבניו או לאחיו והיאך בע"ח באים ונפרעים אלא ודאי נכסים דידיה נינהו אלא שאינו רשאי ליהנו' מהם ואיידי דתנא רישא יירשנו לומר שמותר ליהנות מהם כשאר יורשים תנא סיפא נמי לא יירשנו ולאו דוקא וכ"ת היכי קתני נותנם לבניו או לאחיו דבשלמא לוה ובע' הח' באים ונפרעים שפיר דבע"ח לאו מדעתיה קא מפרעי דלהוי פורע חובו באיסורי הנאה דבכי האי גוונא ודאי אסור דניהי דאמרינן לעיל דמבריח ארי מנכסי חבירו הוא היינו כשאחר פורע שלא מדעתו אבל מדעתו ודאי אסור דהוי מוציאו מרשות לרשות ונמצא מועל אלא בע"כ ב"ד מגבין להם ואע"ג דאיהו ממילא מתהנה לא איכפת לן אבל נותן לבניו או לאחיו היכי שרי והלא מתהנה וכו' וי"ל דלאו למימרא שיתנם להם ממש אלא שמראה להם מקום ואומר להם נכסים אלו אסר עלי אבי ואיני יודע מה אעשה בהם טלו לעצמכם ועשו בהם מה שתרצו ובה"ג לאו מתהנה הוא אלא גוונא דהפקר וכ' הרמ"בם בפ' ה' שצריך להודיעם אלו נכסי אבי שאסר עלי עשאה הרמ"בם כההיא דתניא לעיל מיניה הגוזל את אביו ומת לוה ובע' הח' באים ונפרעים ואמרינן עלה בגמרא וצריך שיאמר זה גזל אבא ע"כ: ולע"ד נראה שאע"פי שיתנם להם ממש מותר דלא דמי לתורם משלו על של חבירו דקא מתהני מטובת הנאה דשאני התם שהוא מהנה את חבירו מממונו המותר לו ומפני כך יש בו טובת הנאה אבל הכא שהוא מודיעם שממון זה אסור לו ומפני כך נותנו להם והם ג"כ בניו ואחיו שיש להם שייכות בממון זה הילכך אין לו עליהם טובת הנאה ומ"ה שרי עכ"ד:
ודיני הבן האסור בירושת אביו אם פרעה בחובו ואם צרי' להודיעם וכו' תמצא בש"ע י"ד סי' רכ"ג וסי' רי"ו ע"ש העולה מכל האמור הוא שאף לדעת הרמ"בם וסיעתו המצריכים לבן להודיע שנכסים אלו אסרם עליו אביו עכ"ז די לו שיודעים בשעת הפרעון כמו שנתבאר מדברי' וכפי זה מאי נ"מ בנ"ד אם לא הודיע שמעון לגזב' בשע' שהקדיש ירושת אביו מ"מ הרי ידע השתא דמ"ש לדע' הח"ה שמשמע מדבריו שאם היה מודיעו מתחילה הוה פשיטא ליה שיש כח ביד הגזב' להוציאם מדקאמר מי אמרינן יכול להוציאם כיון שהם של שמעון וכו' א"ד הואיל ולא הודיעו לגזבר שהם אסורים עליו אין כח ביד ההקדש לזכות בהם וכו: שהרי ע"כ ידע הגזבר השתא כשיבא לב"ד לתבוע חלק שמעון מן הירושה ולא ירצה ליתן לו ועוד מ"מ תבעי ליה מאי דבעי בסוף דהוי הקדש שמעון כאד' שמקדיש דבר שאינו שלו וכו': וכשנדקדק בדברי השאלה ג"כ כראה שהיא גופה קשיא שתחילה אמר' שבנ"ד מיירי שלא הודיע לגזבר תחילה כשהקדיש שאביו אסר עליו נכסיו ועל זה המונח מיבעיא ליה מי אמרינן יכול להוציאם כיון שהם של שמעון לענין לפרוע בהם חובו וכתובת אשתו שמשמע שבענין זה עצמו הם ממונו לפרוע בהם חובו דמיירי שלא הודיעו תחילה והדר קאמר א"ד הואיל ולא הודיעו לגזבר שהם אסורי עליו ואין יכול לפרוע בהם חובו אין כח ביד ההקדש לזכות בהם וכו' ומ"מ כיון דלא נפקא לן מידי לעיקרא דדינא נחקור אל עיקר השאלה למאי דקאמר בסוף דהוי הקדש שמעון כאדם שמקדיש דבר שאינו שלו א"ד הקדש שאני וכו' ובשעת שהקדש שמעון חלקו מן הירושה עדיין היה אביו האוסר הנייתו עליו קיים וכו': ובודאי אם רצה שמעון עכשיו ליתן ליד הגזבר חלקו המגיעו מן הירושה אין ספק שיכול הוא וליכא מאן דפליג ויודענו השתא לדעת הרמ"בם שכשם שיכול ליתן לבניו וגו' כך יכול ליתן לגזבר רק מבעי לן אם שמעון אינו ר"ל בדבורו ורוצה ליתן חלקו השתא לבניו וכו' מה דינו השתא כיו' שטוען שבשעה שהקדיש היה דבר שאינו שלו וזה אף אם לא היה אביו אוסר הנייתו עליו הוה מבעיא לן שהרי פסק הרמ"בם ז"ל בפ"ו דערכין אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו וכו ולא דבר שאינו ברשותו כיצד היה לו פקדון ביד אחר וכו' ולא דבר שלא בא לעולם כיצד מה שתעלה מצודתי מן הים קודש מה שתוציא שדה זו מן הפירות חרם לא א' כלום ומוצא דין זה הוא מפרק אף על פי ד' נ"ט והביאו הרב בא"ה סי' פ"א ונ"ד ג"כ דבר שלא בא לעולם שעדיין היה אביו קיים והיה אפשר שיוציא הכל בחייו ולא יניח אחריו כלום וא"כ מזה נראה שאין כח ביד הגזבר להוציא כלום מירושה זורק צריכין אנו להבין מאי דאמרינן בגמרא בההו' שהקדיש בפני רב יוסף שהיה גבאי של בדקה דב' שעדיין לא היה בא לידו ורצ' לחזו' בו וחייבוהו ליתן לרב יוסף ונרא' אם משם תמצ' שום תבי' לגזב' או לא:
דגרסינן בפ' שור שנגח ד' ל"ו ההוא גברא דתקע לחבריה שלחיה רב טוביה בר מתנה לקמיה דרב יוסף סלע צורי תכן או סלע מדינה תנן וכו ופשטוה מהא דרב יהודה א' רב כל כסף האמור בתורה כסף צורי ושל דבריהם כסף מדינה א"ל ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא הוא לא בעינא נתביה לעניים הדר א' ליה נתביה ניהליה איזיל ואברי ביה נפשאי א"ל רב יוסף כבר זכו ביה עניים ואע"ג דליכא עניים הכא אנן יד עניים אנן וכו ופי' רש"י סלע מדינה הוא שמינית שבסלע צורי והוא חצי דינר וכל מקום ששנינו כסף מדינה בין סלע בין שקל הוי שמינית לצורי: הואיל ופלגא דזוזא הוא דמחייב לי ותו לא כסיפא לי מילתא למיסקליה נתביה לעניים אנן יד עניים אנן רב יוסף היה גבאי בשלהי החובל ע"כ:
שמעינן מינה מאחר שא' כן בפני הגבאי הוה לי' כאילו בא לידו ואינו יכול לחזו' בו שכיבר זכו בו עניים ונוכל ללמוד מינה לכאור' ג"כ לנ"ד שכיון שא' כן בפני הגזבר זכה בו ויש לו תביעה עליו וכו' ומ"מ נוכל לחלק דשאני התם שכיבר נתחייב לו המזיק ואח כ הקדיש במעמד שלשתם מש"כ בנדון זה שעדיין לא מת אביו וגם לא הקדיש במעמד שלשתם שלא היה כ"א הוא והגבאי: והראיה ממה שכ' על זה הרב בש"ע י"ד סי רנ"ח אם יש לו חוב על א' ואמ' יהיה להקדש או לצדקה אינו כלום וגו' ואם א' כן בפני בעל חוב ובפני הגבאי זכה בו הגבאי מדין מעמד שלשתן והרי הוא צדקה ואינו יכול לחזור בו ואסור לשנותו ע"כ הרי דדוקא במעמד שלשתם הוא דאמרינן הכי מש"כ בנ"ד ודוק:
אלא שעדיין מבעיא לן אם חייב שמעון לקיים דבורו לשמים כשתבא ירושת אביו לידו מטעם נדר או לא כיון שבשעה שא כן לא היה שלו דע שנוכל ללמוד זה מדברי הרמ"בם ז"ל ממה שכ' בפ' ו' מה' נדרי' הלכ' לא שלאחר שכ' שאין אד' הקדיש דבר שאינו שלו ולא דבר שאינו ברשותו ולא דבר שלא בא לעולם וכו' כ' יראה לי שאע"פ שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אם א' הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משו' בל תאחר ומשו' לא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו וכו' וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מיש יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונא' אשר נדרת לי שם נדר והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות דאע"פ שעדיין לא נדר בנזיר הואיל וא' שידור בנזיר חייב להנזר וזה כיוצא בו וכזה ראוי לידון ע"כ:
והרב כ"מ נראה שלא ידע מניין הוצי הרמ"בם ז"ל דין זה שכ' יראה לי וכו' כתב הראב"ד הראיה מיעקב ראיה היא אבל זו של נזיר אינה ראיה כלום וכו' שהרי בידו היא ועוד כי לא ידע מתי יפטר והרי הוא כאילו א הריני נזיר מיד עכ"ד ויש לומר שדברי הראב"ד הם טענה למה ינהוג הנזירות מיד ודברי רבינו הם טענה למה יתחייב בנזירו' כלל כיון דבשלא בא לעולם נדר הנזירות שהרי לא נדר בנזיר וזה פשוט בדברי רבינו עכ"ל יע"ש וכל זה הביאו ג"כ סמ"ג בעשין קל"ב יע"ש: וג"כ בנ"ד אם שמעון נתחייב בלשון כזה חייב להשלים נדרו ואם לאו עבר על כל הני שכ' רבינו ואם לא א שמעון בלשון נדר אלא בלשון יהיה להקדש עכ"ז חייב לצאת ידי שמים ולהשלים דבורו ואם לאו עובר על מ"ש הרמ"בם בפ' כ"ב מה' מכירה הלכ' ט"ו דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאילו א' אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אף ע"פ שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו שנא' ככל היוצא מפיו יעשה והואיל והדבר כן אם צוה אדם כשהוא ש"מ וא' כל מה שיוציא אילן זה לעניים או כל שכר בית זה לעניים זכו בהם העניים יש גאונים שחולקים על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין אלא בדברים שהדיוט קונה בהן ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנות והוא מצווה לקיים דבריו בצדקה ובהקדש כמו שהוא מצווה לקיים הנדר כמר שבארנו בערכין ע"כ:
והראב"ד השיג עליו א"א רואה אני כי הוא מוסיף אפי' על דברי הרב ז"ל כי הרב כ' במעשה דההוא גברא דתקע ליה לחבריה משום דלא היה סלע ברשותו לא מבי מקני ליה אלא במעמד שלשתן וזה החכם א' שאפילו לא בא לעולם קנו העניים ואני אומר שאם חייב עצמו בכך שא' אתן לעניים כך וכך כלומר מן הפירות שיצאו בכרם שלי וכן כל כיוצא בזה הרי זה חייב עצמו ויתן אבל א ינתן לעניים כך וכך מפירות שלא באו לעולם לא קנו עניים לדברי הרב ע"כ:
וכ' הר' כ"מ דין ההקדש וגו' עד סוף הפרק בהשגות א"א וכו' ובאמת דעת הרב אלפסי ז"ל בהלכות שם פ' שור שנגח דדבר שלא בא לעולם אינו מוקדש כלל וגם מוסכם הוא מכל המפרשים ומבואר בגמרא וגם דעת המחבר כן בביאור פו' מה ערכין אלא שכ' שאע"פ שאינו מוקדש הנודר חייב להקים דבריו מדין חיוב הנדר כמו שיתבאר שם בארוכה ואף שם הודה הראב"ד ז"ל ואף כאן הן הן דבריו והתימה מ"ש הרב רבינו חננאל ואני אומר שהחלק הראשון היא סברת המחבר אלא שהוא מוסיף שאף במתנת ש"ח אע"פ שאין הנודר קיים מצוה לקיים דברי המת כמו שהוא מחוייב אם היה קיים ועיקר והחלק הראשון כשהנודר קיים כן כתבו קצת מן המפרשים ז"ל ע"כ:
הרי לך לדעת הרמ"בם ז"ל שהוא חייב לקיי' דבורו ואם בלשון נדר א' חייב עצמו כנדר ועבר על הב' לווין ועשה שכ' רבינו ואם לא א' בלשון נדר כ"א בלשון נדבה אם לא יקיים דבריו עבר על כל היוצא מפיו יעשה וגו' שאף הראב"ד ז"ל מודה להרמ"בם אם א' אתן ולא פליג עליה אלא היכא דא' תנתן וכו' והר' ב"י בפ' ו' דערכין לא השיג על הרמ"בם ובפ' כ"ב ממכירה השיג עליו וכ' שדעת הרב אלפסי שדבר שלא בא לעולם אינו מוקדש כלל וגם מוסכם מכל המפרשי' ומבואר בגמר' וגו' שנר שכך ס"ל ובש"ע ח"ה סי' רי"ב פסק כמו שכ הרמ"בם בפ' כ"ב ממכירה הלכ' ז' וז"ל דין ההקדש ודין העניי' ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאילו א' אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אע"פ שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם ה"ז חייב לקיים דברו שנא ככל היוצא מפיו יעשה והואיל והדבר כן אם צוה אדם כשהוא ש"מ וא' כל מה שיוצא אילן זה לעניים או כל שכר בית זה לעניים זכו בהם העניים ע"כ הרי שהעתיק דברי הרמ"בם ז"ל מלה במלה ולא הביא שום חילק עליו מכלל שחזר ממה שא' בכ"מ על הרמ"בם וכ"נ פסק בש"ע ח"ה בסי' רי"ב יע"ש:
נמצא כפי פסקו ז"ל בש"ע חייב שיתן עתה כשתבא ירושת אביו ליחלק שיניח חלקו להקדש כדי לקיים נדרו משום שנא ככל היוצא מפיו יעשה ולא משום הקדש אלא משום נדר רק שיש לנו להתישב בדבר ולעמוד על דבריו שדין זה שכ' לעיל שתמו כדעת הרמ"בם ז"ל בלי חולק שמשמע שכך ס"ל ולקמן באותו סי' ג"כ כ' קנה קרקע אדעתא שיעשנו הקדש ולא הוציא בשפתיו כלום יש אומ' דכיון דגמר בלבו לתת לצדקה חייב ליתן ויש מי שא' דאע"ג דכתיב כל נדיב לב עולות חולין מקדשים לא ילפינן והאידנא כל הקדש יש לו דין חולין שאין הקדש עתה לבדק הבית ואינו אלא לצדקה הילכך כל שלא הוציא בשפתיו אינו כלום וכן אם א' קרקע זה לכשאקננו יהיה הקדש אינו כלום שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אבל אם אמר לכשאקחנו אקדישנו או אתננו להקדש הוי עליו נדר וצריך לקיים נדרו ע"כ ולא א' על דבר שלא בא לעולם שחייב לקיים דברו משום ככל היוצא מפיו יעשה כמו שא' לעיל וגו' אם לא שנא' דלא ס"ל הכי אלא לפי שהביא כאן סברת ויש מי שאומר שהיא כסברת הגאונים שהביא הרמ"בם כ' וכן אם א קרקע זה לכשאקחנו וגו' שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם אבל לסברא ראשונה שהיא סברת הרמ"בם לא אמרינן הכי' והרב בעל לחם משנה בערכין האריך כ"כ בזה והקשה עליו כמה קושי ובתוכם ג"כ הקש עליו ז ובסוף אמ' ואם תחלק בין דבר שלא בא לעולם גמור לבא לעולם קצת שהרי הבהמה היא בעולם אינו מספיק ועל הכל צ"ע ע"כד יע"ש:
דע שדין ירושה נמי היא כדבר שאינו ברשותו וכדבר שלא בא לעולם דאיתא במסכת מציעא ד' ט"ז תניא מה שאירש מאבא מכור לך לא א' כלום מה שתעלה מצודתי מכור לך לא א' כלום מה שאירש מאבא היום מכור לך מה שתעלה מצודתי היום מכור לך דבריו קיימים מ"ש רישא ומ"ש סיפא א"ר יוחנן סיפא משום כבוד אביו ומשום כדי חייו ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל ז"ל משום כבוד אביו כשהיה אביו גוסס וצריך מעות לקבורתו ולתכרכין וממהר שלא להשהותו בבזיון: מה שתעלה מצודתי היום תיקנו חכמים שיהיו דבריהם קיימין שמא הוא צריך למזונות ומוכר דבר מועט אבל מה שתעלה כל החדש או כל השנה אין כאן משום כדי חייו ע"כ הרי לך שדין הירושה כדין מה שתעלה מצודתי דבמכר לא קנה וגו' ובהקדש חייב לקיים דבורו משום נדר לדעת הרמ"בם שהרי הרב הביא דבר"ו בפי' רי"ב תחילה בלי חולק דמשמע דהכי ס"ל ודין הירושה שהיא כדבר שלא בא לעולם הביא הר' בח"מ סי' רי"א דבר שאינו ברשותו של מקנה אינו נקנה והרי הוא כדבר שלא בא לעולם וכו' כיצד מה שאירש מאבא מכור לך או מה שתעלה מצודתי חן הים מכור לך לא א' כלום וכן כל כיוצא בזה וכו' ע"כ:
כלל העולה מכל האמור ששמעון זה ששמע ץ שאביו אסר עליו הנאתו בין בחייו ובין במותו והלך לגזבר והקדיש כל נכסיו שיפלו לו בירושה אחר מיתת אביו וכו' מה שלא הודיעו לגזבר תחילה כשהקדיש אין זה מעלה ומוריד לענין דינא שדי לנו במה שיודע השתא שאף בבעל חוב וכתובת אשה די לנו במה שידעו השתא וכו' ובודאי ממונו היא לענין שיבואו בעלי חובות ויטרפוה השתא שאפי' מגלימא דעל כתפיה הם גובין והאי ממונו הוא כשימות אביו ויחלקו ירושתו אלא דאריא הוא דרביע עלה כדי שלא יהנה הוא עצמו ממנה וכו' וגם אם ירצה ליתנה השתא לבניו או לאחיו או להקדישה הרשות בידו ואין מי שיעכב עליו כמו שכתבתי לעיל בשם הר"ן ושאר פוסקים ז"ל אבל מה שהקדישה קודם שתבא לידו ותהיה שלו משום הקדש ודאי הוא דלא מחייב לדברי הכל ומשום נדר חייב הוא לקיים כל היוצא מפיו לדעת הרמ"בם וסיעתו אבל לדעת רב אלפסי ז"ל וסיעתו אף משום נדר לא מחייב אם לא שא' כשתבא צידי אקדיש וכו' ודעתי נוטה כדעת הרמב"ם ז"ל אם יסכימו עמי בעלי הוראה ואע"פ שהרב בכ"מ השיג עליו בפ' כ"ב מה' מכירה מ"מ בש"ע ח"מ בסי' רי"ב העתיק דברו מלה במלה בלי חולק משמע דהכי ס"ל ואע"פ שבמקומות אחרים העתיק סברת החולקים מ"מ זאת נראת לי עיקר הנרא' לע"ד כתבתי נשלם בסדר ובשנת לא יחל דברו ככל היצא מפיו יעשה לפ"ק:
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן יצ"ו:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: