שאלה שרח בת אשר אשה אלמנה גבתה אחר מות בעלה נדונייתה ורצתה להיות נזונת מנכסי היתומים בשביל הכתובה שעדיין היא קיימת והיתומים רנו ליתן לה כתובתה לפטור את עצמם מההזנה יורנו המורה מי יזכה בדינו האם נאמר שהדין עם היתומים מאחר דק"ל בנפרעה מקצת הכתובה שיכולים היתומים לסלק לה מההזנה בפרוע לה שאר הכתובה הכא נמי לא שנא או נאמר שהיא תזכה בדינה דכיון דהעלו מקצת אחרונים ואחריהם נמשך הרב הגאון מהר"רי קארו בשולחנו שמי שתבע' נדונייתה ונפרעה ממנה שלא תפסיד המזונות נראה שאינם יכולים היתומים לסלק עצמם מהזנתה כיון דמזוני בתר עיקר כתובה גרירי:
תשובה ראה ראיתי בדברי האחרונים דעות שונות ומתחלפות בענין המבוקש הזה זה אומר בכה וזה אומר בכה וכל אחד לדרכו כונה גם אני לא אחשך מחוות דעי ואדרוך קסתי כאוהב האמת שהוא לבדו התכלית המכוון בזה הדרוש ולכן לא אעכב עצמי לתור ולדרוש בדברי החכמים האלה האמת אתם אם לא כי אין וה החיוב המוטל עלינו רק אלכה לי אל הגדולים חכמי האמת הם חכמי התלמוד באמונה ודעת וכפי מה שיחשבו בזה בגדולי הפוסקים אשר מימיהם אנו שותים:
תנן בכתובו' פרק אלמנה נזונת מכרה כתובתה או מקצתה משכנה כתובתה או מקצתה נתנה כתובתה לאחר או מקצתה לא תמכור את השאר אלא בבית דין וחכמים אומרים מוכרת היא אפילו ארבעה וחמשה פעמים ומוכרת למזונות שלא בבית דין וכותבת למזונות מכרתי וגרושה לא תמכור אלא בבית דין ובגמרא מתניתין מני ר' שמעון היא דתניא מכרה כתובתה משכנה כתובתה עשתה אפותיקי לאחר אין לה מזונות דברי ר"מ ר' שמעון אומר אע"פי שלא מכרה ולא משכנה כתובתה אלא מחציתה אבדה מזונותיה למימרא דר שמעון סבר דלא אמרינן מקצת כסף ככל כסף ורבנן סברו אמרינן מקבת כסף ככל כסף הא איפכא שמעינן להו דתניא והוא אשה בבתוליה פרט לבוגרת שכלו בתוליה דברי ר' ר' אלעזר ור' שמעון מכשירין בבוגרת התם בקראי פליגי ר"מ סבר בתולה אפילו מקצת בתולים בתוליה עד דאיכא כלהו בתולים בבתוליה בכדרכה אין שלא כדרכה לא ר"א ור"ש סברי בתולה שלימה משמע בתוליה אפילו מקצת בתולים בבתוליה שיהו כל בתוליה קיימין בין בכדרכה בין שלא כדרכה ההיא אתתא דתפסא כסא דכספא בכתובתה קתבעה מזוני אתאי לקמיה דרבא אמר להו ליתמי זילו הבו לה מזונות לית דחש להא דר' שמעון דאמר לא אמרינן מקצת כסף ככל כסף ופר"שי ז"ל לא תמכור את השאר כו' ר"ש קאמר לה דאמר אין מוכרת שלא בב"ד אלא למזונות וזו מכיון שגבתה מקצתה אין לה מזונות והכי מוקי לה בגמרא כר"ש וחכ"א מוכרת היא לכתובתה אפילו לפרקים ואע"פ פן מוכרת בנתים למזונות שלא בב"ד וכותבת בשטר המכירה למזונות מכרתי' משום עצה טובה כדאמר לעיל וגרושה לא תמכור לכתובתה:. אלא בב"ד למ"ד טעמא משום אינו רוצה שתתבזה כו הא לא איכפת ליה וד"ה היא ולמאן דאוקי טעמא משום חינא האר"ש היא: מתניתי' מני ת"ק דמתני' מכרה כתובתה כו' אין לה מזונות דברי ר"מ אבל מפרה מקצת יש לה מזונות לא אמרינן מקצת כסף מוהר הבתולות שיש לה עדיין עליהם הרי הוא ככולו ויתן לה מזונות: פרט לבוגרת ולא אמרינן מקצת בתולים ככל הבתולים: בתולה אי הוה כתיב והוא אשה בתולה יקח: בבתוליה במקום בתולות הקפיד הכתו' אבל נבעלה שלא כדרכה והיא נערה כשרה לכ"ג: בתוליה קיימין לענין בעילה שלא נבעלה אפילו שלא כדרכה: דתפס כסא דכספא ולא היה בו שיעור כתובתה עכ"ל והתוספות על ההיא דקאמרה המשנה מכרה כתובתה כתבו וז"ל כראה לי לפרש דהיינו מנה ומאתים והשתא אתי שפיר דקאמר לא תמכור השאר אלא בב"ד דהיינו תוספת עכ"ל:
והנה אין ספק לכל מביני מדע התלמוד דכתובה הנאמרת בזאת הסוגיא היינו לבד עיקר הכתובה שהוא מנה ומאתים וכמו שביארו התוספות ולפי זה לדעת ר"מ שהלכה כמותו שסובר שאם מכרה הכתובה כולה דווקא הוא דאין לה מזונות אבל אם מקצתה מכרה יש לה מזונות אין הנדוניא בכלל אלא אם מכרה עיקר הכתובה אף ששיירה הנדוניא אבדה מזונותיה ואם גבתה נדונייתה ושיירה העיקר לא הפסידה מזונותיה לפי שאין המזונות שייכי כלל לענין הנדוניא כאשר יתבאר במה שיבא ואף התוספת לא היתה נכללת תחת גדר כתובה לולי שמצינו בפרק אף על פי בביאור שהתוספת ככתובה עצמה דאיתא התם בגמרא על ההי' דקאמרה המשנה אף על פי שאמרו בתולה גובה מאתים ואלמנה מנה אם רצה להוסיף אפי' מאה מנה יוסיף רבה לכתוב לה לא קתני אלא רצה להוסיף מסייע ליה לר' איבו אמר ר' ינאי דא"ר איבו א"ר ינאי תנאי כתובה ככתובה דמי נפקא מינה למוכרת ולמוחלת וכו' ופי' רש"י רצה לכתוב לא קתני אי תנא לכתוב לא הוה שמעינן מינה שיהיה התוספת קרוי כתובה אלא במתנה מדעתו ואין שם כתובה עליו השתא דתנן להוסיף משמע נוסף על הכתובה שתיקנו חכמים ושם כתובה עליו גם הוא מסייע ליה כו': תנאי כתובה תוספת שהוא מתנה להוסיף לה וכן מזונות וכל הנך דתנן בפרק דלעיל: ונ"מ למוכרת ולמוחלת מוכרת כתובת' או מוחלת כתובת' מכרה או מחלה את הכל לפי שהכל קרוי כתובה ולא אמרינן דלא מיקרי אלא מנה ומאתים עכ"ל הרי לך בביאור שהתוספת בשביל שהיא תנאי כתובה ככתובה דמי לענין ההלכות המפורשות שם ואי לאו האי דר' איבו לא תהיה נכללת תחת שם כתובה:
ואגב אורחין למדנו מהאי דר' איבו שאין הנדוניא בכלל כתובה דאם לא כן היה לו להשמיענו יותר חידוש באמרו שהנדוניא תהיה ככתובה ובמ'"כש התוספת אלא ודאי שסובר שהתוספ' היא ככתובה מפני שהיא נוספת על תקנת חכמים שתקנו כתובה לאשה אבל הנדוניא היא כחוב כאשר נבאר בגזרת האל עוד לפנים ואין להקשות ממה שנראה מפי' רש"י שמלבד התוספת יש דברים אחרים שנכללים במאמר ר' איבו כגון המזונות ושאר תנאי כתובה ואם כן נוכל לומר שגם הנדוניא בכלל שהרי כוונת רש"י מבוארת שאין דעתו לומר שכל הדברים האלה נקראים בעצם כתובה אלא היינו לומר שהדינין שלהן ככתובה וכמו שפירש הר"ן ז"ל דבריו יע"ש אבל התוספת נקראת בעצם ועל הכוונה ראשונה כתובה וכן דעת הר"אש ז"ל שכתב וז"ל פירש רש"י תוספת שהו' נותן לה וכן מזונות וכו' ונדוניא נמי דמיקריא כתובה כדאמר לעיל קבורתה תחת כתובת אין דינה ככתובה רצה בזה שאין שם כתובה מורה בעצם על הנדוניא ולזה תמצא שאף שבקצת המקומות נקראת כתובה כיון שאין זה שמו העצמי אשר יקראו לה אין דינ' ככתובה ובסוף פרק הנושא כתב עלה דר' איבו דתנאי כתובה ככתובה מיהו דווקא תוספת אבל נדוניא מסתבר שהיא כחוב מורה בבירור שסובר שדעת ר' איבו באמרו תנאי כתובה ככתובה אינו כולל הנדוניא מפני שלא דבר כי אם במה שנקרא כתובה בעצם שהוא מנה מאתים גם מדברי התוספות יש לדקדק כן שכתבו שם וז"ל ולתובעת פי' בקונט' שאם תבעה תוספת שאין לה מזונות ולא יתכן פירושו אליבא דרבנן דאמרי לקחן בפ' אלמנה משכנה או נתנה מקצת כתובתה יש לה מזונות אלא יש לפרש ולתובעת שאם תבעה מנה מאתים ושייר' תוספת דיש לה מזונות כיון דתנאי כתובה ככתובה הרי לא תבעה כי אם מקצת כתובה עכ"ל ומדלא פירשו האי ולתובעת במי שתבעה מנה מאתים ותוספת ושיירה הנדוניא דיש לה מזונות נראה שדעתם ז"ל שאין הנדוניא בכלל כתובה ושכוונת המאמר של ר' איבו הוא דווקא תוספת ולפיכך כתבו שכשיירה תוספת דיש לה מזונות מהטעם שלא תבעה כי אם מקצת כתובה וכאילו העירה בזה שאם תבעה מנה מאתים עם התוספת שאז תבעה כולה אף ששיירה הנדוניא אין לה מזונות וכן דעת הרמב"ם ז"ל שכתב בפרק ששה עשר מהלכות אישות הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע בין מטלטלין בין עבדים אע"פי שהן נכתבים בשטר הכתובה אין נקראים כתובה אלא נדוניא שמם ואם קבל הבעל אחריות הנדוניא עליו ונעשית ברשותו אם פחתה פחתה לו ואם הות ירה הותירה לו הרי זו נקראת נכסי באן ברזל ואם לא קבל אחריות הנדוניא עליו אלא הרי היא ברשות האשה אם פחתה פחתה לה ואם הותירה הותירה לה הרי זו נקראת נכסי מלוג וכן כל נכסים שיש לאשה שלא הכניסה אותה לבעלה ולא כתבו אותם בכתובה אלא נשארו לעצמה או נפלו לה בירושה אחר שנתארסה או נתנו לה במתנה הכל נקראין נכסי מלוג שכולן ברשותה הן ואין נקראין כתובה אלא עיקר כתובה שהוא מאה או מאתים עם התוספת בלבד וכתב הרב המגיד מה שכתב רבינו שאין הנדוניא בכלל כתובה יש לו עיקר בהרבה מקומות בגמרא שחלקו בביאור בין כתובה לנכסי צאן ברזל ואין צריך לומר לנכסי מלוג וכו' כאן נראה בהרבה מקומות בגמרא שאין הנדוניא בכלל כתובה אע"פי שלא חלקו בפירוש וכו' והנראה אלי מדברי רבינו שהוא סובר שאין הנדוניא בכלל כתובה לשום דבר אלא לדברים שבאר רבינו בפירוש שהיא ככתובה אבל בכל מה שסתם הוא ז"ל דין הנדוניא כדין החוב וכו' וכו כתב הרב רבינו שלמה בן אדרת ז"ל בתשובת שאלה שדעת רבינו הוא שהנדוניא כחוב בעלמא וכו' ודע שאין דעת רבינו מוסכם בזה מכל המפרשים ז"ל כי כי יש מי שנחלק ואמר שנכסי כאן ברזל בכלל כתובה כל מקים וכו' וזה דעת הרמב"ן וכו ועיק' ראיותיו ממה שהזכירו חכמים בכמה מקומות נדוניא בכלל כתובה כמו שאמרו בפרק אע"פי גובה כתובתה בבית אביה ואמרו קבורתה תחת כתובתה וכו' והרב רבינו שלמה בן אדרת הטיל פשרה והכריע בדברים ואמר דודאי הנדוניא בכלל לשון הכתובה ונפקא מינה למוכרת ולמוחלת דמשים לישנא אתינן לה כלומר שבכלל מה שאמרה כתובתי מכורה לך מחולה לך היא אפילו הנדוניא שהכל נקרא כתובה והלשון כולל אותם אבל לדיניהם בכל מה שאין הלשון גורם אין הנדוניא בכלל העיקר וכו' עד כאן דבריו ז"ל:
הנה אתה המעיין ראה גם ראה איך דברי הרמב"ם ז"ל על אדני פז הגמרא הטבעו ואע"פי שהרמב"ן ז"ל חולק עליו בעבור שבמקצת מקומות מצאנו שהנדוניא נכללת תחת הכתובה עד שגזר אומר שדין הנדוניא כדין הכתובה גם הרשב"א בפשרתו שעשה הודה לו במקצת באמרו שהנדוניא נכללת בשם כתובה ולזה נראה שהסכים הר"ן בפרק אף על פי חוץ מכבודם אינו כן כי נודע הוא לכל יודעי בינה והשכל ששמות הדברים יש מהם על העצם ויש מהם על המקרה ושגדר שנעש' במהות הדבר הוא יותר נבחר ואמיתי מאותו שנעשה במקריו כאשר נתבאר במלאכת ההגיון ובלי ספק שם כתובה מורה בעצם וראשונה על מנה מאתים ולא על הנדוניא כי כן תמצאנו ברוב המקומות בתלמוד ואף שבקצתם נמצא כתוב על הנדוניא הוא במקרה ועל דרך הרחבת הלשון מהטעם שנכתבה בכתובה ולכן חל עלינו חובת הביאור בכל מקום שנמצא כתוב סתם על מנה מאתים עם התוספת לבד שהוא הגדר המורה בעצמות אם לא במקומות שהכרח הענין תביאנו לבארו על הנדוניא כההיא דאמרינן וקבורתה תחת כתובת וכן ההיא דהבו לה ארבע מאות זוזי בכתובתה וכדומה לזה ואם כן מה שכתב בפרק שמונה עשר מהלכות אישות וז"ל אלמנה נזונת מנכסי יורשין כל זמן אלמנותה עד שתטול כתובתה ומשתתב' כתובתה בב"ד אין לה מזונות וכן אם מכרה כתובתה כולה או משכנה כתובתה או עשתה כתובתה אפותיקי לאחר והוא שתאמר פה תגבה חובך בין שעשתה דברים אלו בבית דין מומחין בין שלא בב"ד בין שעשתה בחיי בעלה בין שעשתה לאחר מיתת בעלה אין לה מזונות מן היורשים אבל אם מכרה מקצתה יש לה מזונות ומשתתארס האלמנה אבדה מזונותיה עכ"ל הוא בלי ספק על מנה מאתים ולא על הנדוניא שאין הנדוניא מעלה ומוריד לענין מזונות ויותר מבואר הוא בדבריו ז"ל בסוף פי"ח מהלכות אישות וז"ל דין תוספת כתובה כדין העיקר לפיכך אלמנה שתבעה או מכרה או מחלה או משכנה תוספת כתובה עם העיקר אין לה מזונות ואם תבעה מקצת והניחה מקצת הרי זו כמי שתבעה מקצת העיקר והניחה מקצתו וכל המוכרת או המוחלת סתם מכרה תוספת עם העיקר ששניהם כתובה שמם בכל מקים הרי שדבריו ברור מללו שההזנה תלויה לבד בעיקר הכתובה שהוא מנה מאתים עם התוספת ובאר הטעם לזה ששניהם כתוב' שמם בכל מקים וכאילו העיר בזה להיתר ספק מה שיוכל המעיין להסתפק לענין הנדוניא למה לא תהיה האשה נזונת בשביל הנדוניא כיון שמצאנו בתלמוד בקצת מקומות שתקרא כתובה ולזה אמר ששניהם כתובה בכל מקום רל ששם כתובה הנאמר על מנה ומאתי' עם התוספת הוא שם עצמי ועיקרי להם כי כן נמצא ברוב המקומות ולכן צריך שנבאר בכל מקום שמה לעני ההלכות הנאמרות עליה כפי הביאור המורה על עצמותו ומהותו מה שאין כן בנדוניא שבקצתם מורה שם כתובה עליה במקרה ועל דרך הרחבת הלשון וכן נמצא בבירור בתשובות הר"ש בן הרשב"ץ כמו שהביא הרב בית יוסף בטור אבן העזר סי' צ"ג וז"ל כתב הרב ר' שלמה בן הר"ש בר צמח אם תבעה הנדוניא ואפי' נפרעת ממנה אינה מפסדת מזונות ותהא נזונת משום מנה מאתים ותוספת משום דמזוני בתר עיקר כתובה גרירי כ"כ המפ' בשם הרשב"א וכ"נ בפ"יח מה"א עכ"ל ודקדק הוא ז"ל מדבריו שאע"פי שנדונייתה מאה מנה ולא תבעתם כיון שתבעה עיקר ותוספת שוב אין לה מזונות דנדוניא הרי כחו' בעלמא ואינה ענין למזונות ושכ"נ מדברי הריטב"א וכן העלהו בשולחנו בסי' הנזכר:
ואין ספק שאמריו אמרות טהורות ואמיתיות אין בהם נפתל ועקש אלא שאני תמה עליו שבדבר כזה אשר מבואר אמתתו מדברי שלומי אמוני ישראל הם הרמב"ם והר"אש וכפי מה שיורה פשט יושר דברי התלמוד כאשר הוכחנו יביא לבד למשענת דברי ר"ש בן הרשב"ץ בחלוקה הראשונה שהיא כשתבעה הנדוניא והניחה העיקר ובחלוקה השנית והיא כשתבעה ונפרעה מן העיקר והניחה הנדוניא הביא ראיה מהרב הנזכר ומדברי הריט"בא כאלו שורש זה הדעת היו החכמים האלה ואם היה הדבר כן היה באמת מקום לחלוק על פסקו מתשובת הרשב"א שהוא עצמו הביא שם ז"ל כתב הרשב"א בתשובה קרוב הדבר שכל שלא מחלה כל מ"ש בכתובתה לא מחלה מזונותיה ואין אומרים שהמזונות תלויים בעיקר הכתובה בלבד שהם מנה וק"ק וכל שמחצה מנה וק"ק אבדה מזונותיה שהרי אפילו לא מחלה מה שהוסיף לה יותר על מנה וק"ק לא אבדה מזונותיה ואע"פי שאין התוספת מעיקר תקנת חכמים אף אנו נאמר כן בנדוניא ואי נפשכם לומר דשאני תוספת דא"ר ינאי תוספת כתובה ככתובה י"ל דאף נדוניא בכלל דברי ר' ינאי וכן פי' קצת מפרשים וע"כ יש לנו להודות להם במקצת מה שאמר ר ינאי דהא אמרינן נ"מ למוכרת ולמוחלת וע"כ אם מחלה כתובתה סתם או מכרה סתם גם הנדוני' בכלל דאם כן י"ל דמאי דאמר רבין בן חנינא מוחלת כתובתה לבעלה אבדה מזונותיה כל מ"ש בכתובתה קאמר והבו דלא לוסיף עלה דהא אמר רב חסדא אי לאו דאמרת לה משמיה דגברא רבה וכו' ועוד שכל שמחלה סתם מקבת כתובתה אני אומר מהנדוניא מחלה שא"ת כדברי הטוען שכל שלא טרחה בו כגון מנה וק"ק או תוספת מחלה אדרבא בא ונאמר שכל של' תפסיד בה מזונות מחלה ולא מחלה מה שתפסיד בו מזונות וכו' עכ"ל למדנו מדבריו שהנדוניא בכלל הכתובה לענין מזונות ואם מחלה העיקר והתוספת והניחה הנדוניא לא אבדה מזונותיה וזה הפך דעת הר"ש והריט"בא ואם כן יש לתמוה עליו איך רחק מדרך הרשב"א שהוא שר וגדול בישראל ונטה אחר החכמים הנזכרים אמנם אם היה חוקר ודורש בדברי הרמב"ם והר"אש כאשר היה ראוי לאיש אשר כמוהו מורה ולבבו יבין שהחכמים האלה היו הצור אשר ממנו חוצבה הדעת הזה ושה"רש והריט"בא שתו מימיו הנאמנים לא היה מקום לזאת התלונה כי טעמו ונימוקו עמו לפסוק כמותם ולא כהרש"בא כפי מה שהשריש בהקדמתו ועוד יש לתמוה עליו איך לא השגיח במה שכתב הר"ש לאמת דעתו שכ"כ המפרשים בשם הרשב"א והנה מתשובה אשר קדם זכרה נראה בלי ספק שאין כן דעת הרשב"א אלא שבזה וכדומה לזה נאמר מקום הניחו לנו אבותינו להתגדר בו:
והעולה מדברינו אלה שדעת הרמב"ם והרא"ש היא הצודקת כי הוסדה על שרשי התלמוד והסברה הנכונה ר"ל ששם כתובה נאמר בעצמות לבד על העיקר והתוספת אמנם הנדוניא אינה נכנסת תחת גדרה כי אם במקרה על דרך הרחבת הלשון ובזה נשענו דברי הר"ש בן הרשב"ץ והריט"בא ונמצא שפסק מה"ררי קארו בזה הוא אמת ויציב:
ומעתה צריך לתת לב על מה שנסתפק החכם השואל באשה זאת שגבתה נדונייתה ורצתה להיות נזונת בשביל העיקר והתוספת שעדיין קיימים אם יכולים היתומים לסלק לה מהמזונות ועם היות שלדעתי הדבר פשוט מכל מה שכתבו למעלה שאין היתומים יכולים לפטור עצמם מההזנה נתתי אל לבי לחקור בזה הענין ולהרחיב בו הדיבור בעבור שראיתי שקוטב זאת השאלה סובב על מונח הסילוק כשנפרעה מקצת הכתובה שקיימו וקבלו אותו כל האחרונים ואני לא כן אדמ' ולבבי לא כן יחשוב ואומר שמתי יצאו הדברים דברי הסילוק הוא הר"אש ז"ל שכתב בפרק אלמנה נזונ' גבי ההיא אתתא דתפסא כסא דכספא וכו' וז"ל וראיתי לגדולים שפירשו שאע"פי שחייבים לזונה אם רצו היורשים פורעין לה מותר כתובתה ומסלקין אותה אפילו לאנשי גליל ודברים של טעם הם דאל"כ כל אשה תמכור כתובתה עד תשלום דינר ותתפרנס כל ימיה בחסרון דינר והרמב"ן כתב גם כן בסימן קי"ח וז"ל עי"ל שאחת מן הנשים לפי מה ששמעתי שקבלה מקצת כתובה ואם רצו היורשים להשלים לה כתובתה אין לה מזונות דמה שאמרו רז"ל מקצת כסף ככל כסף והיא נזונת בשביל מה שנשאר דווקא כל זמן שלא ירצו היתומים להשלים לה הנשאר מהכתובה אבל אם ירצו היתומים לפרוע לה הנשאר אינה ניזונת ואינה מתפרנסת כיון שקבלה קצת וזה החילוק בין אלמנה שקבלה קצת כתובתה ובין אלמנה שלא קבלה כלל מכתובתה עכ"ד ואחריהם נמשך מה"ררי קארו בשולחנו באבן העזר ס' צ"ג:
ובאמת שזה בעיני הפלא ופלא וכמו זר נחשב איך החכמים השלמים האלה נטו אחרי דעתם אשר שקלו אותו לבד במאזני שכלם מבלי משים על דברי הגמרא אשר הם מקור מים חיים שמהם נוזלים שרשי ודיני תורתינו הקדושה כי אין ראוי לנו לבדות טעמים מלבנו נגד מה שיורה פשט דבריהם וחיי נפשי שזה ענין רע שאני רואה בספרי האחרונים אשר על הרוב במשענת קנה רצוץ של איזה טעם שבודים מלבם מוציאים הלכות ודינים לא זה הדרך ולא זו העיר אשר דרכו בה הראשונים בני האלקים אשר מעולם אנשי שם הם הרי"ף והרמ"בם אשר לא סרו ימין ושמאל מנתיב האמת והיוש' של חכמי התלמוד עד שברוב המקומות כתבו דבריהם ז"ל בלי שינוי ותמורה וזה באמת הטוב והישר בעיני אלקים ואדם כי אם ינתן לנו הבחירה ללכת באשר וחר דעתינו תעשה תורה כאלפי תורות ובעונותינו שרבו זאת היתה נסיבה שנתקיים בנו מאמר האלקי ר' שמעון בן יוחי שלא ימצאו הלכה ברורה ומשנה ברורה במקום אחד כמו שמבואר בשבת פרק חולין לכן פן נלכד גם אנחנו ברשת זו ראינו ונתון אל לבנו לתור ולדרוש בדרוש הסילוק כמי מה שיורה אמתת דברי התלמוד ודעת הפוסקים המפורס' ולא נביט בזה אל פסק מה"ררי קארו אשר נטה אחר דברי האחרונים ולא שת לבו לדברי הראשונים:
תנן בפרק נערה שנתפתתה לא כתב לה כו' את תהא יתבא בביתי ומיתזנא מנכסי כל ימי מגר אלמנותיך בביתי חייב שהוא תנאי בית דין כך היו אנשי ירושלים כותבי' אנשי גליל היו כותבין כאנשי ירושלים אנשי יהודה היו כותבין עד שירבו היורשים ליתן ליך כחובתיך לפיכך אם רצו יורשים נותנין לה כתובתה ופוטרין אותה ובגמרא איתמר רב אמר הלכה כאנשי יהודה ושמואל אמר הלכה כאנשי גליל בבל וכל פרוודהא נהוג כרב נהרדעא וכל פרוודהי נהוג כשמואל ופסקו הרי"ף הרמב"ם והר"אש כשמואל ואין ספק אצלינו שאנשי יהודה היו כותבין עד שירבו היורשים ליתן ליך כתובתיך בעבור שהיה להם לזרא שיהיו היורשים חייבין לזון את אשתו לעולם מבלי יוכלו לשלם לה את הכתובה ויהיו בזה פטורים מההזנה ועם היות שסברא נכונה היא מ"מ פסקו אלו הפוסקים הלכה כאנשי גליל משום דהלכתא כשמואל בדיני ואין לחוש לסברא כלל נגד מה שהשרישו לנו חכמי התלמוד במחלוק' רב ושמואל שלעולם הלכה כשמואל בדיני ומעתה כיון דכבר כתבנו שבפרק אלמנה ניזונת הם ז"ל גזרו אומר דמקצת כסף ככל כסף נראה ברור שהם שוים בדינם וכשם שבכל כסף אין יכולים היתומים לסלק עצמם מההזנה בפרוע לה הכתובה כך במקצת כסף אין יכולים היורשים לסלק לה מהמזונות בפרוע לה שארית הכתובה ואם נחקור עוד במעט השתכלות באותו מעשה הנזכר שם בההיא אתתא דתפסא כסא דכספא בכתובתה ולא היה בו שיעורה וגזר רבא ליורשים שיתנו לה מזונות נמצא שדעתם ז"ל בלי ספק הוא בשלילת הסילוק שהרי אם אמת היה הדבר שיכולים היורשים לסלק לה למה גזר רבא במאמר מוחלט שיתנו לה מזונות היה לו לומר להם אם שיתנו לה מזונות אם שיפטרו מזה בפרוע לה מותר הכתובה שלא נפרעה ממנו ומדהחליט הדבר ואמר הבו לה מזוני מוכיח שדעתו היה שאין היורשים יכולים לסלק עצמם מההזנה ובזה יבא על נכון אמרו רבא בתת הסבה על דבר המשפט אשר עשה לית דחש להא דר"ש דאמר לא אמרינן מקצת כסף ככל כסף דלכאורא זה הלשון נראה זר מאד ולא נמצא כן בתלמוד ברוב המקומות ולכן יש להקשות למה שינה את טעמו בזה המקום והיה מן הראוי שיאמר או בשלילה אין הלכה כר"ש או בדרך חיוב והוא היותר טוב הלכה כחכמים אלא שרבה בזה להעיר שאף שמדר' הסברא היה נראה לחוש לדברי ר"ש מהטעם שכתב הר"אש שכל אשה תתפרנס כל ימיה בחסרון דינר לית דחש להא דר"ש באיזה טעם שיהיה ואם הם ז"ל שדעתם רחבה מדעתינו ולא נעלם מהם בודאי זה הטעם לא חששו לו למה נהיה אנחנו חכמים בעינינו ונחוש למה שהם לא חששו וכן דעת הרי"ף והרמ"בם שכתבו סתם דברי הגמרא גם הר"ן והרב המגיד החרישו מכל זה עם היות שדרכם להביא דעת הרמב"ן ולעלותו על ספר אלא שנראה להם שלא בדקו דבריו אם כן מאחר שלדעתי דין הסילוק עבר ובטל מן העולם בנפרעה מקצת כתובה שהוא מנה וק"ק במכ"ש בנ"ד שאשה זאת לא גבתה שום דבר מעיקר הכתובה שאף שגבתה הנדוניא שאין היורשים יכולים לסלק לה מההזנה:
אמנם בעבור שדברי החכם השואל יוסדו על דעת הר"אש והרמב"ן מפני שראה שמה"ררי קארו הסכים על ידם נאמר לו שאף שנודה מונח הסילוק באשה שגבתה מקצת עיקר כתובה בנ"ד שלא גבתה שום דב' מהכתובה כי אם הנדוניא נראה ברור כשמש שאין כאן סילוק שאם לא תאמר כן יקשה מאד למה לא השמיענו הר"אש ז"ל יותר חידוש שאף שלא נפרעה כלום מהכתובה כי אם הנדוניא לבד שיכולים היתומים לפטור עצמם מההזנה ומכ"ש כשנפרעה קצת הכתובה ואין לאומר שיאמר שבאמת דעת הר"אש כן הוא אלא שסובר שתחת שם כתובה המובא בתלמוד באותו מעשה נכללת גם כן הנדוניא ואם כן אף שדבריו מוסבים על נפרעה מקצת כתובה כוונתם הוא על הנדוניא ר"ל שלא נפרעה כי אם הנדוניא וזה נקראת מקצת כתובה שהרי כבר הוכחנו למעלה שדעתו כדעת הרמב"ם שאין הנדוניא נגדרת תחת שם כתובה ושדינה כדין חוב בעלמא מלבד שפשט אותה סוגיא שולל זה ועוד שהוא ז"ל נתן הסבה בזה שכל אשה תמכור כתובתה עד תשלום דינר ותתפרנס כל ימיה בחסרון דינר וזה הטעם לא שייך בנפרעה לבד הנדוניא ועדיין עיקר הכתובה קיים גם ממה שהעלה מה"ררי קארו בשולחנו שאם תבעה עיקר ותוספת אף שנדונייתה מאה מנה ולא תבעתם שהפסידה מזונותיה והוא דעת הרמב"ם והר"אש כמו שבארנו יש ראיה גמורה שבנ"ד אין יכולים היתומים לסלק שהרי אין טעם לזה הסילוק אם לא בשנחשיב הנדוניא חלק מהכתובה כדי שיהיה דינה שוה לנפרעה מקצת כתובה לענין הסילוק וכיון דהעלינו שאם תבעה עיקר ותוספת אף שנדונייתה מאה מנה ולא נפרעה ממנה שאבדה מזונותיה נמצא ששולל היות הנדוניא חלק ממנה שאם היה כן תהיה נזונת בשבילה כשם שנזונת בשביל התוספת לבד בעבור שהיא חלק מהכתובה ולא זה בלבד אלא אף שגבתה כל העיקר ומקצת תוספת נזונת בשביל המקצת מהתוספת שלא גבתה כמו שכת' הרמב"ם ז"ל בבירור בסוף פי"ז מהלכות אישות והבאנו דבריו למעלה ומאחר שהשאר' הנדוניא לא תכריח אותנו לזון את האשה מהטעם שההזנה תלויה לבד בעיקר כתובה שהוא מנה מאתים עם התוספת ושאין הנדוניא נכללת בגדר כתובה וכמו שבארנו נראה פשוט שבנ"ד שאשה זאת גבתה הנדוניא לבד ושיירה עיקר כתובה עם התוספת שאין יכולים היורשים לסלק לה מהמזונות שהרי לא גבתה שום חלק מהכתובה אשר בו תלויה ההזנה וזה מבואר בנפשו ואין צורך להאריך עוד בסדר ובשנת ויבא יעקב שלם לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בן לא"א כמה"רר יעקב די מיזה: