שאלה ראובן היה איש בינוני לא עני ולא עשיר והיה לו בן יחיד ושמו יוסף בחור מורם מעם ירא שמים וכל מדות טובות ישבו ונדבה רוחו אותו ללכת למדינת הים בסחורה מאת מגרים גדולים ואחר שארכו הימים ועברו כמו עשרים שנה ולא יש תשובה ממנו ויש מחלוקת בדבר יש אומרים שמת וי"א שלא מת ובתוך זה הזמן הרויח ראובן הנ"ל ממון הרבה עם איש נאמן שהיה קאשי"רו שלו ושמו דור והיה נותן לראובן הנ"ל עצה הגונה לכל משא ומתן ובא עת הפקודה ליפטר מן העולם ועשה צוואת שכיב מרע וזה לשונה בעונותי הרבים אחר ששמעתי שמת בני יחידי שהיה ראוי לכל דבר שבקדושה רצוני הוא שהקאשי"רו שלי דוד יטול כל ממוני אחר שבאה לי ברכה על ידו והרוחתי ממון הרבה בעצתו והוא יירשני כדת וכראוי ואם באולי באיזה ומן יבוא בני יוסף יתן לו דוד הנ"ל מאה אף והשאר לקאשי"רו אחר מיתת אביו כשתי שנים בא יוסף הנ"ל ממדינת הים וכא לבית דין ותבע כל ממון אביו וטען תפוס לשון ראשון בצוואה שאמר אבין אחר ששמעתי שמת בני יחידי וכו' היינו מתני' מי שהלך בנו וכו' והקאשי"רו אמר תפוס לשון אחרון אני גרמתי לאביך להרויח כל החיל הזה וצוה אם תבוא אני נותן לך מאה אלף והשאר שלי והיו בית דין חולקים בדבר יורנו המורה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק מי שמת (בתרא דף קמ"ו ע"ב) שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת ובגמרא מאן תנא דאזלינן בתר אומדנא אמר רכ נחמן רבי שמעון בן מנסיא היא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן ע"כ בגמרא: ופירש רשב"ם שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים וה"ה אם חילק על פיו בלא כתיבה שאמר נכסי לפלוני כדתניא לקמן באמן של בני רוכל שמתה וקיימו חכמים את דבריה כגון שהיו עדים שהיה שכיב מרע כשכתב או נתן מתנה זו או שכתב בשטר כד קציר ודמי בערסיה כדאמרינן לקמן בגמרא: שייר קרקע כל שהוא. כשעור המפורש בגמרא: מתנתו מתנה. דמתנת שכיב מרע במקצת אם עמד מחליו אינו חוזר וכגון שכת בו קניה כדפסקינן לקמן בגמרא והילכתא מתנת שכיב מרע במקצת בעי קנין אע"ג דמית ומצוה מחמת מיתה במקצת לא בעי קנין והוא דמית אף על גב דעמד חוזר אע"ג דקנו מיניה הואיל ומדאגת מיתה צוה מתנה זו: מתנתו מתנה. הואיל ושייר לעצמו הרי היא כמתנת בריא הילכך בין עמד מחליו בין מת מתנתו קיימת דשלא מדאגת מיתה נתן: לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה ואם עמד חוזר אפילו קנו מידו שנראין הדברים שמחמת מיתה נתן וע"מ שאם לא ימות לא יתקיים המתנה דמדלא שייר מידי לאו אדעתא דהכי יהב ליה שאם יעמוד מחליו ימות ברעב ויצטרך לבריו' אבל אם מת מיהא מתנתו מתנה בין שייר בין לא שייר כדמוכח בגמרא אמר רב נחמן שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים רואים אם כמחלק מת קנו כולם כו' ואפילו לא קנו מידו קנו כל הנכסים לאתר מיתתו היכא דלא שייר מידי דדברי שכיב מרע ככתובין וכמסורין דמו וטעמא מפרש בגמרא ודווקא שכיב מרע שכתב כל נכסיו סתם ולא צוה מחמת מיתה ולא הזכיר דברי מיתה בשעת צוואה אבל מצוה מחמת מיתה אפילו שייר קרקע כל שהוא וקנו מיניה אין מתנתו מתנה אלא אם עמד חוזר כדפסקינן לקמן בגמרא וכדפרישית מאן תנא דס"ל דאזלינן בתר אומדנא דעתא דנותן מתנה אע"פי שלא פירש כמו שפירש דמי דקתני היכא דלא שייר קרקע כל שהוא אמדינן דעתיה שנתיאש מן החיים ולהכי לא שייר ואדעתא דהכי יהב שאם ימות יתקיים המתנה ואם יעמוד תחזור לו ולא יתקיי' המתנה. ועמד וכתב נכסיו לאחרים כששמע שמת בנו אך לא פירש שבשביל מיתת בנו הוא עושה כן אלא סתם נתן: מתנתו מתנה. אחרי שלא פירש ותלה במיתת בנו דלא אזלינן בתר אומדן דעתיה ומתניתין ר"ש בן מנסיא היא וקתני הכא לא שייר אין מתנתו מתנה דאמדינן דעתי' שאלו היה יודע שיעמוד מחולי זה לא היה נותן כל נכסיו עכ"ל: ובפרק יש נוחלין (שם דף קל"ב) פסק רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא:
הנה למדנו מן הסוגיא הזאת שאומדין דעת הנותן ואם מראים הדברים סוף דעתו עושין על פי האומד אעפ"י שלא פירש ולכן מי שכתב נכסיו לאחר בחשבו שכבר מת בנו ואחר כך חזר אותו הבן צוואת אביו בטלה והוא יירש כל נכסי אביו לפי שכל בעל שכל יגזור שאין מדרך שאנשים לעזוב לאחרי' ולהניח בניהם בעירום ובחוסר בל ולא כתב כל נכסיו לאחר אלא בשביל השמועה אשר שמע מפטירת כנו והיא אשר הטעתו ועוד למדנו מכאן שאם לא כתב כל נכסיו לאחר אלא שייר מקצת שצוואתו קיימת והבן ההוא אין לו אלא מה ששייר אביו וזה יתבאר לך מדברי הברייתא שאמרה ועמד וכתב כל נכסיו לאחר וכו' הא אם לא כתב כל נכסיו אלא ששייר מקצתן דבריו קיימים ועוד יש להביא ראיה ממשנתנו שבבאור אמרה ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת ואמרו בגמרא שמשנתנו ר' שמעון בן מנסיא היא דתניא וכו הנה השוו ביניהם וכמו שבדברי המשנה מבואר שאם שייר דבריו קיימי' כן בדברי הבריית' אם שייר דבריו קיימי' ואל תטעה בלשון המשנה שאמרה שייר קרקע כל שהוא שאין שיור אלא בקרקע אבל מטלטלין לא הוי שיור דקרקע לאו דוקא וככל מה ששייר אפילו מטלטלין הוי שיור שכן אמרו בפרק מי שמת (שם דף ק"נ ע"ב) אמר רבא אמר רב נחמן חמשה עד שיכתבו כל נכסיהם ואלו הן שכיב מרע עבדו אשתו ובניו מברחת שכיב מרע דתנן שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת עבדו דתנן הכותב כל נכסיו לעבדו יצא בן חורין שייר קרקע כל שהוא לא יצא בן חורין אשתו דאמר רב יהודה אמר שמואל הכותב כל נכסיו לאשתו לא עשאה אלא אפוטרופא בניו דתנן הכותב כל נכסיו לבניו וכתב לאשתו קרקע כל שהוא אבדה כתובתה מברחת דאמר מר מברחת צריכה שתכתוב כל נכסיה ובכולהו מטלטלי הוי שיור לבר מכתובה דאמקרקעי תקינו רבנן ממטלטלי לא תקון רבנן ע"כ ואע"פי שלא הוזכר כדברי רב נחמן דין מי שהלך בנו למדינת הים הנה הזכיר בדבריו דין משנתנו וכבר אמרנו שבגמרא השוו ביניהם הנה מפורש דקרקע לאו דוקא ואפילו מטלטלין הוי שיור וכן פסקו כל הפוסקים וז"ל הרמב"ם ז"ל בפרק ששי מהלכות וכו' ומתנ' לעולם אומדין דעת הנותן אם היו הדברים מראים סוף דעתו עושין על פי האומד אע"פ שלא פירש כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחר מתנה בלויה גמורה ואח"כ בא בנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחין שאלו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין מטלטלים מתנת קיימת עכ"ל וכן פסק הר"י בעל הטורים והרב בית יוסף כטור חושן המשפט סימן רמ"ו ואף על פי שלא באר הרב בעל הטורים דין השיור כתחלת הסימן הנה בארו אח"כ באותו סימן סעיף י"ב:
ובהיותי מעיין בהשאות דין משנתינו לדין המפורש בברייתא מצאתי להרא"ש ז"ל דברים ראוי לעיין עליהם כי כפי פשט דברי הגמר' ודברי רב נחמן שכבר כתבנו למעלה יראה שאין הפרש והבדל בין השיור האמור במשנה לדין האמור בברייתא ובכולם פירוש כל שהוא פשוטו כמשמעו והנה הרא"ש ז"ל חלק ביניהם וכדי לעמוד על עיקרן שב דברים הוצרכתי להעתיק דברי הגמרא ודברי הרי"ף ז"ל ואח"כ אכתוב דעת הרא"ש ז"ל אמרו בפרק הנ"ל (דף קמ"ט ע"ב) שיור קרקע כל שהוא מתנתו קיימת וכמה כל שהוא אמר רב יהודה אמר רכ כדי פרנסתו ורב ירמיה בר אבא אמר מטלטלין כדי פרנסתו אמר ר' זירא כמה מכוונן שמעתא דסבי קרקע טעמא מאי דאי קאי סמיך עליה מטלטלי נמי אי קאי סמיך עילויהו מתקיף לה רב יוסף ומאי כוונתא מאן דאמר מטלטלין קרקע תנן מאן דאמר כדי פרנסתו כל שהוא תנן א"ל אביי וכל היכא דתני קרקע קרקע דוק' והתנן הכותב כל נכסיו לעבדו יצא כן חורין וכו' ותירץ רב יוסף התם בדין הוא דלא ליתני קרקע ואיידי דתני רישא ר' עקיבא אומר קרקע וכו' משום הכי קתני קרקע וכל היכא דתני כל שהוא לית ליה שעורא והתנן וכו' וחכמים אומרים חמש רחלות גזוזות כל שהן ואמרינן וכמה כל שהן אמר רכ מנה ופרס ובלבד שהיו מחומשות ותירץ התם בדין הוא דלא ליתני כל שהוא ואיידי דקאמר תנא קמא שיעורא רבא אמר איהו נמי שעורא זוטר' קרי לה כל שהוא ע"כ בגמרא וכתב הרי"ף ז"ל וליתא לדרב יהודה מדרבא אמר רכ נחמן דאמר רבא אמר רב נחמן חמשה עד שיכתבו כל נכסיהם וכו' דשמעת מינה דשיור מידי בכולהו הוי שיור ולא בעינן כדי פרנסתו והא דאמר רב יהודה חדא מינייהו שכיב מרע וכו' וכתב על וה הרא"ש וז"ל ותמיהני על פיסקא הדין דלא אשכחן מאן דפליג אדרב יהודה ורב ירמיה כר אבא ור' וירא ששכח דבריהם אלא רב יוסף שתמה על ששיבח ר' זירא דבריהם ולא מלאו לבו לחלוק על דבריהם וגם אביי הקשה יפה לרב יוסף על שתמה על דבריהם ורב יוסף דחה דברי אביי בדברים שאין בהם ממש ומה שרצה רב אלפס להשוות כל חמשתן ביחד דשייר מידי בכולהו הוי שיור אין בראיה וו ממשות לדחות דברי אלקים חיים דלאו כולהו בחדא מחית מחתינהו דרב נחמן לא קאמר אלא הדין שאמרו חכמים באלו חמשה אין נוהגים במקצת נכסים ולאו דוקא שיהא שיור כולן שוה דלכולהו מטלטלין הוי שיור לבר מכתובה משום דכתוב' ממקרקעי תקינו רבנן וכן לענין שיור נמי מסתברה דשכיב מרע בעינן כדי פרנסתו דמידי הוא טעמא אלא משום אומדנא דלא יהיב איניש בל מה דאית ליה וימות ברעב אלא אדעתא דתית קא יהיב וההוא אומדנא לא בטל' אם לא ששייר כדי פרנסתו ומסתבר כי היכי דבטלא תמיהין דרב יוסף על קרקע הכי נמי איתבטלא על כל שהוא ושיעור כדי פרנסתו יראה אם הוא עובד אדמה שישייר לו קרקע כדי פרנסת בני ביתו וכן אם מתעסק בסחורה או בריבית ששייר כדי שיוכל להתפרנס מן הריוח עכ"ל ואני תמה על הדברים שכתב שלא מלאו לבו של רב יוסף לחלוק על דבריהם והלא הוא הקשה על ד' זירא ששיבח דבריהם באמרו שפשט המשנה סותרת דעתם ובודאי שבלי ספק חולק עליהם ומה שכתב עוד שרב יוסף דחה דברי אביי בדברים שאין בהם ממש אני תמה אם יצאו דברים אלה מפיו כי דבר מורגל הוא בכל התלמוד דנקט תנא סיפא אגב רישא ורישא אגב סיפא ודברים כאלו לא יאמר עליהם שהם דברים שאין בהם ממש ומה שכתב ומהשרצה הרי"ף להשוות חמשתן ביחד וכו' אני אומר שפשט דברי רב נחמן הכי משתמעי כיון שלא חלק ביניהם ומה שכתב עוד וכן לענין שיור מסתבר דשכיב מרע בעינן כדי פרנסתו וכו' יש לתמוה על דברים אלו כי במי שהלך בנו למדינת הים ושמע בו שמת וכתב נכסיו לאחרים ושייר כל שהוא ואח"כ בא בנו אמרו שדבריו קיימין וגם כן כאן יש להקשות והלא הטעם אינו משום אומד הדעת דלא יהיב אניש כל מה דאית ליה לאחריני ויניח לבניו מתים ברעב והאי אומדנא לא בטל אם לא ששייר כדי פרנסתם ואפילו הכי לא ראינו מי שפירש האי כל שהוא אלא כפשוטו ואפילו הרא"ש בעצמו לא חלק בזה ואם כן כמו שבמי שהלך בנו למדינת הים מוכרחים אנו לומר שבשיור כל שהוא בטלה האומד הדעת כן מוכרחים אנו לומר בשכיב מרע ועוד כי מהשוואת דין המשנה לדין הברייתא נראה שדינם שוה ואין חלוק ביניהם ומה שכתב עוד ומסתבר כי היכ' דבטילא תמיהין דרב יוסף על קרקע הכי נמי איתבטלא על כל שהוא חוץ מכבודו אני אומר דלא מסתבר כי לא נדחית תמיהתו של רב יוסף על קרקע אלא מכח מימרת רבא אמר רב נחמן ובמה שחלק עליו נדחית תמיהתו אבל בדין השיור שלא חלק עליו נשארה תמיהתו קיימת וכדעתו ראוי לפסוק ההלכה וסוף דבר דברים אלו תמוהים הם בעיני ודברי הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מלכות זכיה ומתנה מסכימים לדברי הרי"ף והרב בשולחנו בטור סי' ר"ן סעי' ד פסק כהרי"ף והרמב"ם ולא הזכיר סברת הרא"ש אפילו בשם יש אומרים ומפני שדבר זה לא מעל ולא מוריד לעניננו לארצינו להאריך יותר בזה אלא שעל כל פנים לא יכולנו להחשיך עצמנו מלהעיר למעיינים מידי עברנו בעיון הזה:
ואחרי הודיע אלקי' אותנו שמי שהלך בכו למדינ' הים וכתב כל נכסיו לאחרים בחשבו שכבר מת בנו ושייר מקצת שכל מה שעשה עשוי נבוא להשיב לשואלנו דבר על הענין אשר נשאלנו עליו והוא על ראובן שכתב כל נכסיו לדוד הפקיד על ביתו בחשבו שכבר מת בנו יוסף ושייר לו מאה אלף זהובים אם אולי יחזור לוה נשיב ונאמר שנראה דבר ברור שזכה דוד בכל הממון הגדול הזה והבן ההוא אין לו אלא מאה אלף זהובים והטעם הוא אשר כבר כתבנו כי אין המתנה חוזרת אלא בכותב כל נכסיו לאחרים מבלי שיור כלל שאומדן דעת הוא שאין אדם מנחיל נכסיו לאחרים ומניח את בניו בעוני ובדוחק אבל בנדון שאלתנו ששייר ראובן לבנו מתנה הראויה להתכבד הצוואה קיימת ואין לו אלא מה ששייר לו אביו:
אמנם אחר אשר התישבנו בדב' כראוי והתבונננו היטב בדברי' הצווא' חזרנו ממה שאמרנו וגזרנו חלופו וזה כי מצאנו סתירות בדברי הצוואה וסופה חולק על תחלתה כי בתחלה התחיל ראובן לספוד ולקונן על מיתת בנו באמרו בעונותי הרבים אחרי ששמעתי שמת בני יחידי שהיה ראוי לכל דבר שבקדושה הנה גלה דעתו שהיה מאמין אל השמועה אשר שמע ממיתת בנו ולפיכך עשה מה שעשה שאלו היה יודע שכנו קיים היה ראוי לכל הכבוד הזה ולו לבדו היה מוריש ממונו ובסוף דבריו כתב ואם באולי באיזה זמן יבוא בני יוסף יתן לו דוד הנ"ל מאה אלף והשאר לקאשי"רו הנה הראה בזה ששער שאפשר שעוד יוסף בנו חי ואע"פי כן לא הניח לוכל נכסיו אלא נתן רוב ממונו למשרתו ושייר לבנו מאה אף זהובים ומלכד הסתירה הזאת שבתחלה מראה שאלו היה בנו קיים היה מניח לו כל נכסיו ובסוף חוזר מזה ומוכיח שרצונו הוא שאף אם יבוא בנו שלא יטול כי אם מאה אלף זהובים עדיין מצאנו לו סתירה אחרת שבתחלה אמר רצוני הוא שדוד יטול כל ממוני שהוא לשון מתנה כמו שאמרו בפרק הנ"ל (שם דף קמ"ח ע"ב) אמר רב ששת יטול ויזכה ויחזיק ויקנה כולן לשון מתנה הן וכתבו הרמב"ם בפרק ט' מהלכות זכיה ומתנה והריב"ה והרב"י בטור ח"ה סי' רנ"ג ובסוף דבריו אמר בלשון ירושה והוא יירשני ועוד מהו זה שהוסיף כדת וכראוי ומה רצה בזה ועוד מה לו לראובן לומר וליתן טעם שדוד יטול ממונו אחר שבאה לו ברכה על ידו וכי הנותן מתנה לחבירו צריך לפרסם הטעם ומלבד כל זה אני תמה על ראובן איך עושה דכר נגד התורה ונגד השכל בתתו רוב ממונו לפקודו מבלי טעם שיכריחנו על זה ומן השקר שנא' שהטעם הוא מפני שהרויח הון רב בעצתו שאם כן היה לו להניח תשורה מה למשרתו כמנהג אבל רוב האנשים עם משרתיהם אשר ישרתום באמת ובכושר כל ולא לגרוע מבנו חוקו הראוי לו כפי משפט התורה וכל שכן בהיות בנו יחידו וירא שמים ובעל מדות טובות באמת שהוא דבר שאין הדעת סובלתו אשר על כן אחרי אשר חקרתי על כל האמור אמרתי שלא נפלו בצוואה הסתירות הללו במקרה ובודאי סיבה יש להן והיא אצלי שהתחכם ראובן לעשות צוואתו בערמה ובתחבולה יען שהוא היה מסופק אם בנו עדיין בחיים או לא כמו שהזכיר החכם השואל וחשב שאולי יש תקוה ממנו ויחזור וחשש שאם יצוה על נכסיו ויורישם לבנו כראוי לו הנה מיד אחר פטירתו יתקבצו כל בני ביתו לשלול שלל ולבוז בז כאריות לטרוף טרף כאשר יקרה במאורעות כאלה ויבוזו זרים יגיעו ולא יניחו לבנו אפילו שמינית ממונו ובפרט בביתו אשר רוב עשרו היו סחורות כי בעל משא ומתן היה ולארצה גם כן להניח כל ממונו לדוד משרתו מבלי שיור בהיות הדין הזה ידוע אפילו לנערים המתחילים (ר"ל דין מי שהלך בנו למדינת הים וכתב כל נכסיו לאחר ואח"כ בא כנו שהמתנה חוזרת) באופן שחשש כי מיד אחר פטירתו יבריח דוד רוב נכסיו מעט מעט מיראתו שמא יחזור בנו וישאר הוא נקי מכל הנכסים האלו אשר על כן התחכם לעשות צוואתו באופן המועיל ולמעט ההיזק כפי האפשר ולבחור הרע במעוטו והעלים כוונתו בשנותו את טעמו כדי שלא ירגישו בה אלא הדיינים המומחים ולכן בתחלה התחיל לבכות ולהתאונן על מיתת בנו באמרו בבאור שאלו היה עדיין חי לו לבדו יאות הממון הרב הזה ולהורות לנו שאפי' לאומדן דעת אין אנו צריכין אם עוד יוסף בנו חי כיון שתלה בפירוש במיתת בנו שזהו מה שלא יחלוק עליו אפילו תנא קמא דר' שמעון בן מנסיא ולחזק עוד את לב דוד שיהיה בטוח שהכל שלו כתב בתחלה יטול כל ממוני שהוא הלשון המועיל אפילו במקום בן ואח"כ כתב והוא יירשני שהוא לשון הכלתי מועיל לו להורות על העלם כוונתו ולכן הוסיף כדת וכראוי שאין לתוספת מילות אלו שייכות וקשר למתנת דוד על שיאמר עליהם כדת וכראוי אלא שרצה לרמוז בזה עשו כדת וכראוי ולכן סמך מילות אלו למילת יירשני לרמוז שעל הראוי ליורשו הוא אומר ולא חשש ראובן שירגיש דוד בזה בהיות מפורסם גם כן אפילו למתחילים שלשון ירוש' אינו מזיק למקבל מתנה כשיש עמו לשון מתנה בין בתחלה בין באמצע בין בסוף וכמבואר כדברי הרמב"ם ז"ל פרק ו' מהלכות כחלות ועוד כתב ונתן טעם למה הניח ממונו למשרתו להסתיר יותר כוונתו שלא ירגיש בה ולהבינו שהוא ראוי לכך מסיבת טוב השתדלותו ועוד רצה לשייר לבנו מתנה הראויה להתכבד כדי שלא יבין דוד סוף כוונתו ושיהיה לבו בטוח שזכה בכל נכסי ראובן ואם יארע שיבוא יוסף די לו והותר במה שהניח לו אביו זהו הנראה לנו בפירוש הצוואה הזאת ובזה נסתלקו כל התמיהות שתמהנו על צוואת ראובן וראינו שסדר מעשיו כאופן המועיל ובהשתדלות נפלא לשמור ולקיים רוב נכסיו לכשיבוא בנו ובאמת שידענו שכל זה איננו מוכרח אלא שעל כל פנים כך נראה לנו משקול הדעת והצוואה איננה סותרת דברינו אלא אדרבא כך יראה ממנה אחר העיון הטוב: ומלבד כל זה אני אומר שכל שלא נתאמת לנו בברור שדעתו של ראובן היתה על כל פנים לתת רוב ממונו לדוד אינו מן הראוי להעביר הנחלה מבנו ולתת לזרים יגיעו מסבר' מן הסתם יש לנו לומר שעשה כפי משפט התורה כיון שלא נתברר לנו הפכו:
דתנן בפרק יש נוחלין (בתרא דף קל"ג ע"כ) הכותב את נכסיו לאחרים והניח את בניו מה שעשה עשוי אלא אין רוח חכמים נוחה הימנו רבן שמעון בן גמליאל אומר אם לא היו בניו נוהגים כשורה זכור לטוב ובגמרא איבעיא להו מי פליגי רבנן עליה דרשב"ג או לא תא שמע וכו' מאי הוי עלה תא שמע דאמר ליה שמואל לרב יהודה שיננא לא תיהוי בי עבורי אחסנתא ואפי' מברא בישא לברא טבא וכל שכן מברא לברתא ע"כ ופירש רשב"ם מה שעשה עשוע מילתא דפשיטא הוא ומשום סיפא נקט לה דאסור לעשות כן: אין רוח חכמים נוחה הימנו אין לחכמים נחת רוח ממעשיו אלא חרון אף גורם להם שכועסין עליו דקא עקר נחלה דאורייתא רשב"ג בגמרא מפרש לה אי לפרושי אתא אי לפלוגי: מי פליגי כו' דאפילו אין בניו נוהגים כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו דדילמא נפקא מיניה זרעא מעלייא כדלקמן: תא שמע דא"ל שמואל וכו' אלמא דפליגי רבנן עליה מדקאמר שמואל הכי דאי לא תימא הכי שמואל דאמר כמאן והכי הילכתא כרבנן דקם שמואל כוותייהו ואף על גב דאמר רבי יוחנן הלכה כרשב"ג בכל מקום במשנתינו חוץ מערב וצידן וראיה אחרונה שמואל לית ליה האי כללא וגם רבא דקאמר במסכת ע"ו הלכה כרשב"ג בפרק רביעי לית נמי האי כללא הילכך כל כללות שבגמרא כגון הלכה כסתם משנה הלכה כר עקיבא מחבירו כרבי יוסי מחבירו כר"ש במשנתנו ר אליעזר ורבי יהושע הלכה כרבי יהושע ר' יהודה ורבי שמעון הלכה כרבי יהודה וכן רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה כולהו ק להכי בר מהיכא דמפרש גמדא דלית הילכתא הכי: בי עבורי אחסנתא. מקום שמעביר האב נחלה מן הראוי לה ואפילו להרבות לאחד ולמעט לאחד עכ"ל:
ופסקו כל הפוסקים כרבנן ולא כרשב"ג משום הא דשמואל ויראה לי דבעל הש"ס קים ליה הכי דלית הילכתא כרשב"ג דאי לאו הכי מאי קא בעי אי פליגי רבנן עליה דרשב"ג ומאי נפקא ליה מיניה אם הלכה כרשב"ג אלא ודאי דפשיטא ליה לש"ס דלית הילכתא כרש"בג כהא ועוד מצאתי בירושלמי הביאוהו הרי"ף והרא"ש ז"ל בפרק יש נוחלין אמר רבי אבא בר ממל הכותב נכסיו לאחרים והניח את בניו עליו הכתוב אומר ותהי עונותם על עצמותם ע"כ וז"ל הרמב"ם בפרק ו' מהלכות נחלות כל הנותן נכסיו לאחרים והניח היורשין אף על פי שאין היורשין נוהגין בו כשורה אין רוח חכמים נוחה הימנו וזכו האחרים בכל מה שנתן להם מדת חסידות היא שלא יעיד אדם חסיד בצוואה שמעבירין בו הירושה מן היורש אפילו מכן שאינו נוהג כשורה לאחיו חכם ונוהג כשורה עכ"ל:
הרי לך שאין לו לאדם להעביר הנחלה אפילו מבן רשע ולתתה לבן צדיק וכ"ש שאסור להעבירה מבן צדיק וירא שמים ולתתה לאחרים ולכן כיון שאין כאן ראיה ברורה ומופת חותך שעל כל פנים היתה דעת ראובן להנחיל ממונו לדוד נשפוטו ונגזר אומר מן הסתם שנתכוון להלכה להניח ממונו לבנו כראוי לו ועוד כי היורש הוא המוחזק בממון אביו והמוציא ממנו צריך ראיה:
הכלל העולה מדברינו הוא שזכה יוסף ככל  ממון אביו וחייב דוד להחזירו לו כי ראובן אביו בתחבולה עשה צוואתו לשמור ולקיים רוב נכסיו אם יחזור בנו זהו מה שנראה לנו כפי קוצר שכלנו ומעוט השגתנו ומהעוזר האמיתי נשאל יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו אכ"יר:
נשלם ונגמר ביום ה' כ"ג לחדש אדר שני בשנת ובסדר ולהורות את בני ישראל את כל החקים אשר דבר ה' אליהם ביד משה לפ"ק:
כ"ד הצעיר יעקב בן לא"א אברהם בשן ס"ט: