שאלה כתב מרן הרב בית יוסף בשלחנו הטהור סימן מ"ב סעיף ב' וזה לשונו נטולה ביד או חסרה טרפה אם חסרה המרה קורע הכבד שתי וערב וטועמו בלשונו אם יטעום טעם מר כשרה ואם לא טעם טעם מר יצלנו בגחלים ויטעום אם יש בו טעם מר כשרה ואם לא טרפה ע"כ ומספקא לי אם אירע שבא כלב חתול ואכל את הכבד קודם קריעה או צליה מה דינו מי אמרינן דכשרה דהוי דומיא למה שכתב הרב ב"י בסימן ל"ט וזה לשונו מי שקרע בטן הבהמה וקודם שתבדוק הריאה בא כלב ונטלה והלך לו הרי זו מותרת וכו' הכא נמי שאכלו הכבד הכלב קודם בדיקה הרי זו מותרת או דילמא דשאני התם שלא היה ריעותא בבהמה קודם בדיקת הריאה משום הכי כשבא כלב ונטלה מותרת דמוקמינן לה אחזקתיה אבל הכא יש רעותא דחסרה המרה קודם בדיקת הכבד ואיתרע חזקתיה והואיל ונאבד הכבד קודם טעימה ולא נוכל לידע הדבר על בידיו אזלינן לחומרא וטרפה על הכל יורנו המורה לצדקה ומהת"מש אכ"יר:
תשובה נראה לעניות דעתי לפום ריהטא דהאי שאלתא דהאי צורבא דרבנן לא בעיא שקלא וטריא כולי האי להתיר האי תרנגולא מטעמי חדא זזוה בפרקא קמא דחולין אמר רב הונא בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע לך במה נשחטה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה ומתוך כן כתבו הפוסקים ז"ל דאין צריך לבדוק אחר שום טרפות מטרפיות שמנו חכמים "ל בעוף ובבהמה דסמכינן אחזקה דרוב בעלי חיים בריאים וכשרים הם זולת בדיקת הריאה שצריך לבדוק לפי שהיא עלולה שצויין בה סירכות כמו שכתב הטור ז"ל בארוכה בסימן ט"ל ושאר הפוסקים ז"ל אבל כל שאר טרפיות לא שכיחי ואם כן אין אנו צרכים לבדוק אחריהם וכתב הר"ן ז"ל בפ"ק דחולין דאפי בדיקת הריא' שהסירכות מצויות בה אינו אלא מדבריהם אבל בשאר טרפיות אפי' לכתחילה אינו צריך לבדוק ולפי זה מן הראוי היה להתיר האי תרנגולת דנ"ד הואיל והטרפות והכשרות תלוי בבדיקת הכבד כל זמן דליתא קמן למיבדקיה תלינן לקולא מאחר שבדיקת הטרפיות מדרבנן כמוזכר:
ועוד ראיה להתיר מהרב ש"ך בסימן מ"ב ממה שהקשה על טעימת הכבד דלא הותרה טעימה על דבר שאפשר שיהיה אסור כגון בשר בחלב וכדומה ותירץ אפשר דהכא קים להו לגאונים ז"ל דמילתא דלא שכיחא הוא שתהא המרה נטולה לגמרי והרגילות הוא שנבלעה במקומה וקרוב הדבר שיטעום טעם מרה עכ"ל וא"כ לפי דעתו ז"ל נתיר בנ"ד הואיל ועל כרוב נמצא מרירות בכבד דאזלינן בתר רובא:
ועוד מעשה רב מהרב בעל כנה"ג סימן מ"ב אות כ"ו שבא לידו מעשה דומיא דנ"ד והתיר מכמה טעמי כמו שהאריך ז"ל כמו ש ראה המעיין שם והראיה העיקרית שיש לו היא מחמת ספק ספיקא דהיינו ספק אם היה כאן הכבד היו טועמים בו טעם מר ואת"ל שאין בו טעם מר שמא הלכה כמאן דאמר דחסרה המרה כשרה כמו שהביאו המרדכי ואגודה ושערי דורא סברתם והכריח הוא ז"ל מחמת המנגדים שאומרים שיש ס"ס לחומרא ושבנ"ד מתהפך הספק הוא דהיינו ספק אם היו טועמים אותו היה בו טעם מר ואת"ל שלא היה בו טעם מר שמא הלכה כמאן דאמר דחסרה המרה כשרה או טרפה ואת"ל טרפה שמא אם היה הכבד לפנינו היו טועמים בו טעם מר ולכן מותרת וכו':
אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה אין הדבר כמו שעלה על דעתינו עד עתה אלא דעתי הקלושה והחלושה היא לאסור אסר בהאי תרנגולתא דנ"ד וקודם שנביא ראיות ראויות לדעתינו אביא התנצלות מהדעות הקודמות:
אם מהדעת הראשונה שהיא מהגמרא והטור והפוסקים ז"ל דאזלינן בחר רובא זה, אינו צודק בנ"ד שזה שאמרו ז"ל אזלינן בתר רובא ולא בדקינן הוא מן הסתם דלא אתיליד בהו רעותא וכל מה שכתבו בפ"ק דחולין לא אתיליד בהו רעותא אלא על הסתם סמכינן על הרובא כגון עולה ושבירת עצם בפסח ואליה דסלקא לגבוה ועגלה ערופה ופרה אדומה ומכה אביו ואמו והורג את הנפש ושעיר המשתלח ועדים זוממים דכל הני דלא אתיליד בהו רעותא אלא מן הסתם סמכינן על הרובא אבל הכא בנ"ד אתיליד רעותא שראינו שחסרה המרה לא אמרינן זיל בתר רובא ומצרכינן בדיקת הכבד והואיל וליתא קמן אזלינן לחומרא כמו שנוכיח לקמן בס"ד:
ואם לדעת הרב שפתי כהן ז"ל שגזר אומר שרוב חסרות המרה מרה נבלעת בכבד ומהאי טעמא הוה לן למישרי דע לך אחי ה"ה שמלבד מה שהשיג עליו הרב בטל פר"ח ז"ל שאע"פ שנפטר מאיסור טרפה מאיסור דם לא נפטר והשיב הוא ז"ל דשאני התם שצריך טעימה ממשית מה שאין כן הכא דסגי בלחיכה בעלמא עכ"ל: אלא אפי' להרב בנו של הרב עבודת הגרשוני שהעלה הלכה למעשה בנדון דידן והורה להתיר כבר דחה אביו ז"ל ההוראה בשתי ידים וז"ל בסימן י"ו והנה לדינא אען ואומר אם היו דברי ש"ך מיוסדים על אדני האמת ודאי יפה כוונת ודין אמת דנת אבל לענ"ד נראה במחילה מכבודו של הש"ך לא כיון יפה והחוש יכחישו כי אני מורה ובא קרוב לארבעים שנה ובאו לפני כמה פעמים כבדות שלא נראה בהם מרה וציויתי לטעמם ועל הרוב לא נטעם בהם טעם מרה וכו' ממילא אם היסוד נופל א לבנין קיום וכו' ואע"פ שהראה הוא ז"ל פנים להתיר זהו לדעת הרב בעל ש"ך כמו שיעויין שם:
ולי אני הצעיר נראה דליכא למיתפש על הרב ש"ך ז"ל לא לדחות דבריו ולא לעשות מהם יסוד לבנות עליו הלכה למעשה דאיהו ז"ל לא גזר אומר במוחלט אלא בדרך אפשרות אבל לא במוחלט ואנא אמינא ולא מיסתפינא ומתריצנא מילתא וז"ל וזכורני שהרב ז"ל היה חולק על זה דכל אפיא שויין בה דהכא שאני שהמרירות הוא נרגש בקל ואין החיך נהנה ממנו מה שאין כן בשאר איסורין שהחיך נהנה ממנו ותו לא מידי: ואם לדעת הרב בעל כנסת הגד לה ז"ל שהאריך למעניתו והביא ראיות להתיר ולהורות הלכה למעשה בני האי גוונא דנ"ד המעיין יראה מחולשת הראיות שהביא הוא ז"ל ולפי שאין לזמן גבול לא עשיתי לדבריו פלפול והראיה החזק שהוא מעיד עליה בעצמו היא הספק ספקא המתהפך וז"ל ואפי' תאמר שאין זה חילוק יש לסמוך טל הטעם משום דהוי ס"ס וכדכתיבנא לעיל דהיינו ס"ס המתהפך ואחר שאלת המחילה מכ"ת אנן לא נקטינן האי כללא בנ"ד דכללא דידן הוא דהיכא דאשכחנא תרי עמודי ההוראה דהיינו הרמב"ם והרא"ש ז"ל מסכימי' לדעת א' נקטינן כוותייהו ואע"פ שהרי"ף ז"ל נגד סברתם כמו שכתב המרדכי והשערי דורא בשמו דחסרה המרה כשרה הנה הרבה מאחרונים ז"ל נמשכו אחר סברת הני תרי עמודי ההוראה הנז' וכ"ש הסכמת הרב ב"י ז"ל שכן פסק בשלחנו הטהור סימן מ"ב אם כן ליכא ספקא מחמת גברי דלא אמינא ספיקא בגברי אלא היכא דאיכא חד לגבי חד או תרי לגבי תרי אבל הכא איכא רובא אם כן דל מהכא ס"ס המתהפך ולא נשאר כי אם ספק אחד לסברתו ז"ל דהיינו להתיר' ולהאי צד הנה הוא בעצמו הביא סברות רבות המחמירים:
ועוד הרי רבו ז"ל חולק עליו כמו שהביא הוא בעצמו בסוף דברו ואסר התרנגולת ואיני זוכר מאיזה טעם אסרו וכל זה בשראינו קודם שנאבד הכבד שלא היה בו מרה כלל אבל נאבד הכבד קודם שראינו שלא היה בו מרה לכולי עלמא כשרה ולא מחמרינן לומר שמא לא היה לו מרה וכו' אם כן לע"ד זכינו לדין לנ"ד דהאי תרנגולת אסורה דהא קודם שנאבד הכבד בדקו ולא מצאו מרה ודברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים והכל שריר וקיים:
ואחרי שכתבנו ההתנצלות מהסברות הנגדיים נבקש מאל שוכן מעונים לפתוח לנו לב ועינים להביא ראיות ברורות לבטל המרורות ולהסיר המכשולות ולהרחיק את בני עמנו מן הטרפיות והש"י יגן על עמו משמי ערבות:
גרסינן בפ' אלו טרפות דף מ"ח ע"ב איתמר מחט שנמצאת בריאה ו' יוחנן ור' אלעזר ור' חנינא מכשרי ור' שמעון בן לקיש ור' מני בר פטיש ור' שמעון בן אליקים טרפי וכו' עוד שם האי מחטא ואשתכח בחיתוכא דריאה אייתוה לקמיה דו אחי וטרפה אמרי ליה והא רבנן מכשרי אזו להם הן הכשירו שיודעים מאיזה טעם הכשירו אנן מאי זה טעם נכשיר דילמא אי הוה ריאה קמן מינקבה: ופרש"י ז"ל בחיתוכא .לאחר שנחתכה נמצאת באחד מהתיכות וכו': והא רבנן. רבנן דלעיל מכשרי ר' יוחנן ר' אלעזר ור' חנינא: שיודעים מאיזה טעם הכשירו שהרי באת כל הריאה לפניהם וראוה שלימה הילכך על כרחיך דרך הקנה נכנס עכ"ל:
והרי"ף ז"ל פסקה להאי מימרא בטוב טעם ודעת ממה שיתבאר ברש"י ז"ל וז"ל איתמר מחט שנמצאת בריאה ר' יוחנן ר' אלעזר ור' חנינא מכשירין והלכתא כוותייהו והני מילי היכא דאיתא לריאה כשהיא שלימתא קמן דנפחינן להאי ליכא בה נוקבא כשרה דאמרינן האי מחטא דרך סימפונא נקט ואתאי אבל ליתא לריאה שלימתא קמן לא מכשרינן לה דחיישינן לה ד למא נקובי נקב ואתאי עכ"ל:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ז מהלכות שחיטה הלכה י"ד מחט שנמצאת בריאה נופחין אותה אם לא יצא ממנה הרוח בידוע שזאת המחט דרך סמפונות נכנסה ולא ניקבה ואם נחתכה הריאה קודם הנפיחה ונמצאת בה מחט הרי זו אסורה שהדבר קרוב שניקבה כשנכנסה עכ"ל
וכן פסק הרא"ש ז"ל וז"ל איתמר מחט שנמצאת בריאה וכו' והילכתא כרבנן דמכשרי וכו' כיון שהובאה הריאה שלימה לפנינו ונפחינן לה ולא חזינן בה רעותא תלינן ודאי דסמפונא נקט ואתא וכו' אבל אי ליתא לריאה שלימה לקמן טרפה דדילמא אי איתא לריאה קמן הוה מינקבה:
וכן פסק הרב המאסף לכל המחנות בי"ד סימן ל"ו:
הא קמן מילתא פשיטתא יותר מביעתא בכותחא דכל מילתא דבעיא בדיקה לברורי מילתא ולא אשתכח קמן לברורי מטרפינן לה מספק דהא האי ריאה הנז' כל הפוסקים כלם כאחד פסקו לאיסורא הואיל ואין אנו יכולים למיקם עלה דמילתא כיון דהיא חתוכה ולא יכלינן למנפחא אסרינן לה מספיקא ואם כן הוא הדין והוא הטעם בנ"ד הוא ל והכבד נאבד דביה תליא מילתא למיבדק ולא אשתכח משום דאי הוה מישתכח אפשר דלא אשתכח ביה מרירותא דומיא דנקב דריאה דלעיל הכי נקיטינן:
ואף על גב דאיכא רבוואתא דמיקילין בחסרה המרה כנ"ל וכל שכן בספקא דידיה כבר הוכחנו לעיל בתחלת דברינו מה שיספיק לדעתינו הקצרה ועוד נראה לי דעיקרא דהאי מילתא מהפסיקתא זוטרתי בפרשת שמיני הוא ומבעל הלכות גדולות ז ל דמינייהו נפק האי קולא למיבדק בהאי כבדא וא"כ הבו דלא לוסיף עלייהו והיכא דמצינן למבדקא שפיר ואי לא לא מקילינן דאילו להרמב"ם ז"ל וסיעתו לא אשכחנא בדיקת הכבד כשחסרה המרה אלא השריש לנו שורש גדול דכל אבר שאמרו חכמים בו שאם ניקב במשהו טרפה כך ים ניטל כולו טרפה בין שניטל מחולי או ביד בין שנברא חסר טרפה כמו שכתב בפ"ו דשחיטה דלשיטתו ושיטת סיעתו דהיינו התוספות והרא"ש והר"ן כיון שחסרה המרה מטריפינן לה בלתי בדיקה דהא נקובת המרה איתא במשנה אלו טרפות. אם כן עלה בידינו דכל היכא דאיכא רעותא ולא מצינן למיבדקא טרפינן לה ולפי זה הואיל ואיכא רעותא בהאי תרנגולתא צריכה בדיקא מדאורייתא דהכי סבירא ליה להר"ן בפרקא קמא דחולין וז"ל שאם תאמר שנולד רעותא בבהמה הא אין ראיה זו מדבריהם אלא מדאורייתא וכן כתב הריב"ש ז"ל בתשובותיו סי' תצ"ט כדי להוכיח שראיית הריאה בלתי אתייליד בה רעותא היא מדרבנן וזה לשונו ובודאי בספק טרפות הריאה קאמר דאי בשאר טרפיות היכא דלא אתייליד רעותא אין צריך לראות ולבדוק אפי' מדבריהם ואי דאתייליד רעותא מדאורייתא הוא אלא ודאי בבדיקת הריאה היא דבעיא בדיקא מדבריהם על הספק אע"ג דלא אית בה רעותא עכ"ל:
הרי לך שכתבו ז"ל דאפי' בשאר טרפיות היכא דאיכא רעותא בריכה בדיקה מדאורייתא וא"כ לנ"ד הואיל וחסרה המרה דלית לך רעותא גדולה מזו צריכה בדיקה מדאורייתא והואיל וליתיה לכבד לקמן למיבדקיה הוי ליה ספקא דאוריית' ולחומר':
ואל תשיבני מהא דתולין דף נ"ג לענין דרוסה ספק כלבא ספק שונרא אימר כלבא דנראה בדאיכא רעותא תלינן לקולא דע לך שכבר תירץ הרשב"א ז"ל התם הטעם משום דלא שכיח דדריס שונרא דהא מעשה בכל יום דשכיח שונרא בין התרנגולי' ואינן דורסות אלמא טעמא דמלתא דמשום דמסתבר טפי למיתלי בהיתרא להכי שרינן וכתב עוד הרב הנז' ואי קשיא לך הא דתלינן לקולא בזאב שנטלה הריאה והחזירה כשהיא מנוקבת דאע"ג דאיכא רעותא כדמוכח בגמרא ואפי' הכי פסקינן לקולא ולא חיישינן שמא במקום נקב נקב כבר תירץ הרב ז"ל לפי שיש דבר לפנינו לתלות בו להיתר ואין דבר לפנינו לתלות בו לאיסור וכן השיב מוהרי"ק ז"ל שורש ל"ה וז"ל אפי' היה ספק בטריפות אחר שאין תלוי בשחיטה עצמה כגון הגף שבורה ואין ידוע אם קודם שחיטה אם לאו לא היה לתלות לקולא בכיוצא בזה ואע"ג דתלינן בזאב ובמשמשא ידא דטבחא שאני התם דאיכא רגלים לדבר וכמו שפסקו הלכות גדולות ומביאו הסמ"ק לפסק הלכה דכל ספק טרפה לחומרא הרי לך בהדיא לדעת הני רבוואתא ז"ל דהיכא דאתייליד רעותא והספק שקול וליכא למיתלי בשום דבר אזלינן לחומרא והוא הדין לנ"ד שאין הדבר ברור שימצא המרירות בכבד בודאי כמו שהוכחנו מהרב הגרשוני ז"ל:
ולסיומא דהאי מלתא עוד נ"ל להביא ראיה מהסכמת הרב ב"י ז"ל רצוני לומר שכל דבר שהוא שקול ותלוי בספק כנ"ד פסקינן לחומרא על פי שנים עדים יקום דבר הא' בסוף סי' נ"א וז"ל הלעיטה דבר שנוקב בני מעיה כגון קורט של חלתית וכיוצא בו טרפה ואם הוא דבר שספק אם נוקב טרפה מספק. והב' מה שכתב בסוף סי' נ"ב בשם הר"ן ז"ל וז"ל נפל לאור ואין ידוע אם נחמרו בני מעיה צריכה בדיקה ואי ליתא קמן למבדקה אסורה עכ"ל והדבר ברור שאלו הב' דינים הם דמיון גמור לנ"ד דנפלה לאור היינו ריעותא דומיא לחסרת המרה וכתב הרב ז"ל שצריכה בדיקה ואם אינה לפנינו אסורה מספק וכן אם הלעיטה דבר דמספקא לו אם נוקב אם לאו טרפה מספק א"כ יראה לי שאף בנ"ר יגזור הרב ז"ל לחומרא כי מאי שנא ולית דין צריך בשש:
הכלל העולה מכל מה דכתיבנא מהני סוגיות דגמרא והוכחות והוראות הפוסקים הראשונים והאחרונים ז"ל נראה לעניות דעתי שהדבר ברור יותר מביעתא דכותחא שהתרנגולת של נ"ד אסורה מן הדין הואיל וליכא למיקם עלה דמלתא מחמת אבידת הכבד הוי ספקא דאורייתא כדמוכח לעיל. זהו מה שהורוני מן השמים אם ייטב בעיני בעלי תריסין ויסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה ולו יאה להורות הלכה למעשה ובכן אשאל מהשי"ת יאריך ימים על ממלכתו ובזכות האבו' ובזכותו יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו ויטע בלבנו אהבתו ויראתו לעשות רצונו ולעבדו בלבב שלם אנחנו וצאצאנו וצאצאי צאצאנו וכל יוצאי ירכנו עד ביאת גואלנו במהרה בימינו אכ"יר: