שאלה טז ראובן נולד לו בן בכור ופדה אותו ביום שלשים ללידתו מפני שהיה סבור שהיתה בעצם היום הראוי לפדיון וגם הנמצאים שם לא היו בני תורה ולא השגיחו בדבר ואחר עבור זמן מה נודע הדבר ויש מחלוקת אם צריך לפדותו פעם אחרת או לא. וגם נודע שלא היה שום תנאי בעת הפדיון. המשיב בתבונתו יוציאם מן המבוכה הזאת ומהתמ"ש:
תשובה בפרק יש בכור (בכורות דף מ"ט ע"א) איתמר הפודה את בנו בתוך שלשים יום רב אמר בנו פדוי ושמואל אמר אין בנו פדוי דכולי עלמא מעכשיו אין בנו פדוי לאחר שלשים יום ואיתנהו למעות ודאי בנו פדוי. כי פליגי לאחר שלשים יום ונתעכלו המעות רב אמר בנו פדוי מידי דהוה אקדושי אשה התם לאו אף על גב דנתעכלו המעות הוו קדושין הכא נמי לא שנא ושמואל אמר לך התם בידו לקדשה מעכשיו הכא אין בידו לפדותו מעכשיו ואף על על גב דקיימא לן דכל היכא דפליגי רב ושמואל הלכתא כרב באיסורו וכשמואל בדיני הכא הלכתא כותיה דשמואל תנן מת בתוך שלשים יום אף על פי שנתן לכהן יחזיר לו חמש סלעים טעמו ודמה הא לאמת בנו פדוי הכא במאי עסקינן דאיתנהו למעות תא שמע בחזקת שלא נפדה עד שיאמרו לו שנפדה התם נמי דאיתנהו למעות בעינייהו תני תנא קמיה דרב יהודה הפודה את בנו בתוך שלשים יום בנו פדוי אמר ליה שמואל אמר אין  בנו פדוי ואת אמרת בנוי פדוי? ואף על גב דקיימא לן כרב באיסורי וכשמואל בדיני הכא הלכתא כותיה דשמואל: עד כאן בגמרא:
ופירש רש"י דכולי עלמא אי אמר ליה מעכשיו. והא בנו פדוי לאו פדיון הוא אלא מתנה בעלמא דהא בתוך שלשים לא שייכא פדייה ואי אמר בתוך שלשים הרי לך המעות ולאחר שלשים יחול פדיון בני ואיתנהו מעות ביד כהן בעין לאחר שלשים ודאי בנו פדוי כמאן דיהיב ניהליה השתא נתעכלו. שאינן בעין. אקדושי אשה. דאי יהיב ליה השתא מידי ואמר לה התקדשי לאחר שלשים יום הוי מקודשת כדאמרינן במסכת קדושין תא שמע. ממתניתין מת האב בתוך שלשים בחזקת שלא נפדה וכו' עד שיביא ראיה גרסינן ואי מייתי ראיה הוי פדוי וקשיא לשמואל עכ"ל:
והנה ראינו לראשונים ז"ל שפסקו כרב הפך פסק הגמרא הרמב"ם ז"ל בפרק אחד עשר מהלכות בכורים פסק כרב ואף על פי שנתעכלו המעות כבר בנו פדוי. וזה לשונו מי שפדה בנו בתוך שלשים יום אם אמר לו מעכשיו אין בנו פדוי ואם אמר לו לאחר שלשים יום בנו  פדוי ואף על פי שאין המעות קיימין לאחר שלשים יום: וכן מצאתי להרא"ש ז"ל בפסקיו וז"ל ונראה שהלכה כרב דהך ברייתא מסייעא ליה ועוד דהלכתא כרב באיסורי ואף על גב דלכאורה רב יהודה כשמואל. סבירא ליה מדמשבש לברייתא לאוקומה כשמואל מכל מקום כיון דקיימא לן הלכתא כרב באיסורי לא שבקינן האי כללא אף אי רב יהודה תלמידו פליג עליה וסבר כשמואל. ומיהו תימא למה היה רב יהודה משבש האי תנא אם היה שונה כרב: הלכך נראה לפרש דהאי תנא סתמא תנא בנו פדוי ולא פירש אם אמר מעכשיו או אם אמר לאחר שלשים יום ואמר ליה רב יהודה. שמואל אמר אין בנו פדוי אף לאחר שלשים יום אם נתעכלו המעות וגם לרב מעכשיו אין בנו פדוי ואת תני סתמא בנוי פדוי: מוטב שתשנה אין בנו פדוי ואתיא ככולי עלמא לרב בדאמר מעכשיו ולשמואל אף לאחר שלשים יום אם נתעכלו המעות ולא יטעו בדבריך להקל עכ"ל: וכן פסק הטור נמי בי דסימן ש"ה: ודבר תימא הוא כי כפי פסק הגמרא הלכתא כותיה דשמואל ואם פדה בתוך שלשים יום ואמר לו שלא יחול הפדיון אלא לאחר שלשים יום אם המעות בעין הרי בנו פדוי. ואם כבר נתעכלו המעות ואינם בעין אין בנו פדוי ואיך פסקו כל הני רבוותא כרב נגד פסקא דתלמודא ובודאי דהאי קושיא קושיא עצומה היא ולית נגר דיפריקיניה אם לא שנאמר כמו שכתב הרב כסף משנה שאין ספק שלא היה בנסחת גמרא שלהם פסק הלכה בהדיח כשמואל כמו שהוא בנסחא שלנו ע"כ:
ואין לתמוה על האי תירוצא שכבר מצאנו ראינו דוגמת האי קושיא ותירוצא על ההיא דתנינן בריש פסחים בית שמאי אומרים שתי שורות על פני כל המרתף ובית הלל אומרים שתי שורות החיצונות שהן העליונות: ובגמרא אמר רב עליונה ושלמטה הימינה ושמואל אמר עליונה ושלפנים הימינה וכולי רבי חייא תני כותיה דרב וכולהו תנאי תנו כותיה דשמואל והלכתא כותיה דשמואל ע"כ: ומצאנו ראינו שגם שה פסק הרמב"ם כותיה דרב הפך פסק הגמרא שכן כתב בפרק ב' מהלכו' חמץ ומצה וז"ל וכשבודק המרתף בודק ממנו שתי שורות החיצונות שהם העליונה ושלמטה ממנה עכ"ל וכתב שם הרב כסף משנה וז"ל כתב הרא"ש בפסקיו יש מן הגאונים שפסקו כותיה דשמואל כיון דכולהו תנאי תנו כותיה והרמב"ם ז"ל פסק כרב וכן הרב רבנו יונה ז"ל דכל ברייתא דלא מתניא בי רבי חייא ובי רבי אושעיא לאו בר סמכא הוא וכיון דרבי חייא תני כרב אין לחוש לאידך ברייתות דתנו כשמואל. ואפילו תימא דרבי אושעיא היה בכללם. מכל מקום הוה ליה רבי חייא ורבי אושעיא חד לגבי חד והדרינן לכללין דרב ושמואל הלכה כרב באיסורי ואין ספק שלא היה בנסחתם בגמרא והלכתא כשמואל כמו שהוא בנסחאות שלנו שאם כן לא היו חולקים על פסק הגמרא עכ"ל:
ובאמת דלפי עניות דעתי האי תירוצא מוכרחת היא ומדיוק לשון הרא"ש עצמו נראה כן שכתב יש מן הגאונים שפסקו וכו'. ואם נסחתו היה כנסח תנו איך תלה הדבר בגאונים הלא גמרא ערוכה היא שא ודאי שהאמת יראה את דרכו דרך הרב כסף משנה שטעות נפל בספרונו כמו שפעמים רבות תקראנה כאלה מפני שגגת המדפיסים כי ראו על הגליון איזה פסק הלכה שפסק החכם ההוא בעל הספר והם טעו והבינו שהיא הגהה והכניסו דבריו בתוך הספר:
ובמה שכתבתי בשם הרב כסף משנה נסתלקה ממני התמיהה הגדולה שתמה הטורי זהב על מה שכתב הרב בבית יוסף יורה דעה סימן ש"ה וז"ל ותימא רבא על הבית יוסף שכתב דהטור פסק כשמואל דאיפסיקא הלכתא כותיה וכמדומה שלא עיין אז בגמרא ע"כ: ואני אומר שאילו עיין הוא בדבריו בכסף משנה לא היה כותב כן וטעות נפל בספר בית יוסף וכבר תקנו הרב בהדיא בספרו בדק הבית וז"ל ובנסחא דידן איפסיקא הלכתא כשמואל והרא"ש והרמב"ם פסקו כרב ונראה שלא היה בנסחתם שום פסק וצריך להעביר הקולמוס מן ואפסיקא עד הכי ע"כ:
ומעתה נבוא להשיב על השאלה אשר שאל החכם השואל על פדיון הבן שנעשה ביום שלשים ללידת הילד ויש מחלוקת אם צריך לפדותו פעם אחרת או לא. ונודע שלא היה שום תנאי בעת הפדיון אשיב ואומר שנראה לכאורה כי הפודה בתוך שלשים יום בסתם מהני כמו במתנה שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום דאמרינן מסתמא דעתיה הוה שלא לפדותו עד עבור שלשים יום כדיניה ואף כי לאו כולי עלמא דינא גמירי מכל מקום אמרינן דדעתיה הוה לפדותו כראוי באיזה יום שיהיה הראוי לכך כפי משפט התורה ונראה להביא ראיה ממה שהקשו ממתניתין לשמואל דאמר דהפודה בתוך שלשים לאחר שלשים ונתעכלו המעות דאין בנו פדוי. תנן מת בתוך שלשים יום אף על פי שנתן לכהן יחזיר לו חמש סלעים טעמא דמת הא לא מת בנו פדוי ותרצו הכא במאי עסיקינן דאיתנהו למעות והא משנה זו נשנית בסתם ואין כתוב בה שום תנאי ונראה מכאן כי הפודה בסתם בנו פדוי דאם איתא דסבירא ליה למקשה דאיירי במפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום אם כן מאי מקשה לשמואל כי היכי דאוקימתא למתניתין במפרש כן נוכל לפרש דאיירי באיתנהו ולא קשה מידי לשמואל אלא ודאי דתלמודא סבר דמתניתין בסתם איירי ולפיכך הקשה לשמואל ושמואל מכח קושיא אוקמה באיתנהו אבל רב יפרש אפילו בליתנהו כפשטא דמתניתין ולפי זה הפודה בסתם בנו פדוי אף אם נתעכלו המעות והא דלא קאמר רב אפילו בסתם משום דרבא הוא דאוקי פלוגתייהו אפילו במפרש ובליתנהו להודיע כוחו דשמואל. ועוד מצאתי בשם מוהר"י קולון שרצה להוכיח דמתניתין איירי בסתם דאי סלקא דעתך דאיירי במפרש אם כן פשיטא דהיכא דמת בתוך שלשים יום דיחזיר הכהן החמשה סלעים שקבל דהא אין כאן פדיון שהרי התנה שלא יחול הפדיון עד אחר שלשים יום והרי מת הבן תוך שלשים יום קודם שיחול הפדיון אלא ודאי בסתם איירי ולמדנו מזה שהפודה בסתם בנו פדוי:
עוד נראה להביא ראיה ממה שכתב הרא"ש דברי בעל הלכות גדולות ופירש דבריו וז"ל ומה שכתב בעל הלכות גדולות בסתם היכא שפדה את בנו בתוך שלשים יום אינו פדוי צריך להעמיד דבריו בדאמר ליה מעכשיו ע"כ והנה נראה מדהעמיד דברי בעל הלכות גדולות בדאמר ליה מעכשיו ולא רצה לפרש דבריו אלא בסתם דהיינו שלא אמר לא מעכשיו ולא לאחר שלשים יום כיון שדברי בעל הלכות גדולות בסתם נאמרו נראה דסבירא ליה להרא"ש ז"ל דאין חילוק בין האומר לכהן בסתם ובין המפרש לאחר שלשים  יום:
אמנם מדברי הרמב"ם בפרק י"א מהלכות  בכורים אינו נראה כן שהרי כתב מי שפדה בנו בתוך שלשים יום אם אמר לו מעכשיו אין בנו פדוי ואם אמר לו לאחר שלשים יום בנו פדוי ע"כ ונראה דלא אשכח שיהא פדוי אלא במפרש לאחר שלשים יום דאם איתא דבסתם נמי סבירא ליה שיהא פדוי עדיפא מינה הוה ליה למנקט ולימא הכי ואם לא אמר לו מעכשיו ובנו פדוי וכל שכן במפרש לאחר שלשים יום אלא ודאי נראה דבסתם הוה ליה כאומר מעכשיו ואין בנו פדוי איברא דיש לדחות ולדקדק מתחלת דבריו בהפך דלא אשכח שלא יהא פדוי אלא באומר מעכשיו דאם איתא דסבירא ליה דאף בסתם אין בנו פדוי עדיפא מינה הוה ליה למנקט ולימא הכי מי שפדה בנו תוך שלשים יום אינו פדוי וכו' וכל שכן אם אמר מעכשיו דאינו פדוי אלא ודאי נראה כי הפודה בסתם הוה ליה כמפרש לאחר שלשים יום ובנו פדוי ואם כן קשיא דיוקא אדיוקא ואין להביא שום ראיה מדבריו וכן אין לדקדק גם כן מדברי הטור כי משמעות לשונו הוא כמשמעות דברי הרמב"ם ז"ל:
ברם בתר דנא לאינא טובא ואשכחנא ונגלו אלי דברי פי חכם חן בספר סמ"ק וז"ל (בדף קי"ט ע"ב סימן רמ"ד) לפדות בכור אדם דכתיב וכל בכור אדם בבניך תפדה וצריך לפדותו ביום שלשים ואחד ואם פדאו ביום שלשים או קודם אינו פדוי. אך אם אמר לאחר שלשים יום יהי הפדיון שלך הוא פדוי ואפילו נתעכלו המעות עד כאן לשונו: הסתכל איך נשמר ושנה לשונו מלשון שאר הפוסקים שכתב סתם ואם פדאו ביום שלשים או קודם אינו פדוי ולא כתב אם אמר לו מעכשיו להודיענו שאף בסתם אינו פדוי וכל שכן אם פירש דבריו ואמר מעכשיו ולא אשכח לשון המועיל אלא אם פירש, דבריו ואמר לו לאחר שלשים יום יהי הפדיון שלך והגיד לנו בזה דדוקא בכי האי גוונא הוי בנו פדוי אבל בענין אחר לא. ובאמת שאם נדקדק היטב בלשון הגמרא נראה שבסתם הוה ליה כאומר מעכשיו דאי לא תימא הכי לא שבסתם הוה ליה כמפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום. למה ליה לרבא לאוקומי פלוגתייהו במפרש להודיענו כוחו דשמואל דאפילו בכי האי גוונא דוקא אם לא נתעכלו המעות. אדרבא הוה ליה לאוקומי פלוגתייהו בסתם ולהודיענו כוחו דרב דאפילו בכי האי גוונא פדוי ואפילו נתעכלו המעות כי בכל דוכתא אמרינן כחא דהיתרא עדיפא וחידוש גדול כזה הוה להו לפוסקים לפ"ש ולא לסתום כמנהגן הטוב אלא ודאי נראה כי בסתם הוה ליה כאומר מעכשיו:
וקושית המקשן שהקשה על שמואל ממשנתנו שכתבתי לעיל דבסתם איתנייא יש לתרץ שאין כאן שום הוכחה כי כמה פעמים מקשה הגמרא לאמוראים אף על פי שתשובתן בצידן כי כן דרך הגמרא בכל מקום: גם הוכחת מוהר"י קולון שכתבתי לעיל אינה מכרחת כי יש לתרץ קושיתו דסלקא דעתך אמינא כיון דכבר נתן החמשה שקלים ביד הכהן כבר סלק עצמו מהם וגמר והקנם לו ואף אם מת הבן לא יחזיר שום דבר כי כבר זכה בהן קא משמע לן דכיון שלא נתנן לו מתחלה אלא לפדות בהן את בנו ומת הבן בתוך שלשים כבר נפטר מן הפדיון וחייב הכהן להחזירם לו: גם מה שהבאתי לעיל סיוע מדברי הרא"ש שפירש דברי בעל הלכות גדולות והעמידן בדאמר מעכשיו. גם בזה אומר אני דלאו סייעתא הוא דהוא הדין למי דהוה מצי הרב להעמידן בסתם לא דמלתא פסיקתא נקט ונמשך אחר לשון הגמרא ואמר במעכשיו לאפוקי דלא איירי במפרש לאחר שלשים יום. ואם כן זכינו לדין שאין הפדיון מועיל תוך שלשים יום. אלא במפרש שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום. אבל הפודה בסתם הוה ליה כאומר מעכשיו שאין הפדיון מועיל לו וצריך לפדותו פעם שנית:
והנה אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת עדין אנו צריכין למודעי אי האי ינוקא איתיליד בתחלת הלילה שאז ביום שלשים אחר שעברו איזה שעות מן היום כבר הוא בן חדש שלם דהיינו חדשה של לבנה שהוא כ"ט יום י"ב שעות תשצ"ג חלקים אם נפדה כראוי אם לא שהרי מצאנו ראינו להרב בית חדש ואחריו החזיק הרב שפתי כהן דסבירא להו שאם חל יום ל"א בשבת ונולד התינוק בתחלת ליל חמישי באופן שבערב שבת שהוא יום שלשים ללידתו אחר עבור קצת שעות מן היום כבר הוא בן כ"ט יום י"ב שעות תשצ"ג חלקים שפודין אותו קודם השבת ולפי זה אם הילד הזה דנדון דידן נולד בתחלת הלילה מסתמא ביום שלשים כבר הוא בן כ"ט י"ב תשצ"ג ונפדה כראוי על זה אשיב ואומר שכיון שהחכם השואל לא הזכיר דבר זה בשאלתו לא אאריך בזה ובקצור אומר דהן אמת דהני רבוותא בית חדש ושפתי כהן סבירא  להו הכי אמנם הרב בעל תרומת הדשן בסימן רס"ט נשאל על בכור שחל יום שלשים ואחד שלו ביום שבת קדש אם צריך להמתין עד יום ל"ב או אם מותר לפדותו בשבת על ידי שוה כסף וצדד כל צדדי צדדין ולא עלה ובידו לעשות הפדיון אלא באחד בשבת ולא עלה על דעתו חלוק זה של כ"ט י"ב תשצ"ג דנראה שלא הסכים לדברי הבית חדש וגם מדברי הסמ"ק שסתם דבריו וכתב וצריך לפדותו ביום ל"א ואם פדאו ביום שלשים או קודם אינו פדוי נראה דלא סבירא ליה האין חלוקא אלא כל דהוי קודם ל"א לאו פדיון הוא וגם כל הפוסקים סתמו דבריהם וכתבו בפירוש שאין ראוי לפדיון עד שיעברו עליו שלשים יום ודבר תימא הוא מהני רבוותא שהרי קולא זו נראה נגד מה שהשרישו לנו הקדמונים ימים אתה מונה לחדשים ואין אתה מונה שעות לחדשים שנאמר עד חדש ימים ולענין פדיון הבן נאמר מבן חדש תפדה וקבלו החכמים שהוא מבן חדש ומעלה כמו שכתוב גבי לוים מבן חדש ומעלה ועוד דדבר זה הוי קולא דאתי לידי חומרא שהרי אם נולד התינוק דרך משל ביום שבת קדש בזמן הקיץ שהימים ארוכים מעט קודם שקיעת החמה הנה ביום שלשים ואחד שלו אחר הנץ החמה עדין אינו בן כ"ט י"ב תשצ"ג ולפי זה צריך להמתין עד שישלימו לו אלו השעות ואם לא המתינו נראה שאינו פדוי דעדין אינו מבן חדש ודבר זה לא שמענו ולא ראינו מעולם מי שפקפק שזה לשיאמר שיום שלשים ואחד אחר הנץ החמה עדין אינו ראוי לפדיון עד שיעברו עליו קצת שעות מן היום ולא אישטמית שום פוסק שיגיד לנו חדוש גדול כזה ומעשים בכל יום ראינו שאם חל יום שלשים ואחד בשבת שפודין אחר השבת ואין פוצה פה לומר מדוע לא נעשה ערב שבת כי אנו אין לנו אלא דברי הרב בית יוסף שהסכים לסברת הרב תרומת הדשן שכן כתב בשלחנו הטהור בסימן ש"ה סעיף י"א ז"ל אין הבכור ראוי לפדיון עד שיעברו עליו שלשים יום ואחר שלשים יום יפדנו מיד שלא ישהא המצוה ואם חל יום שלשים ואחד בשבת אין פודין אותו בשבת אלא ימתין עד יום ראשון עכ"ל: ועיין עוד בספר פרח מטה אהרן חלק ב' סי' פ"א שהאריך בזה:
הכלל העולה מדברינו הוא שאין הפודה בתוך זמנו מועיל אלא במפרש ומתנה שלא יחול הפדיון עד לאחר שלשים יום אבל הפודה בסתם ר"ל שלא אמר לא מעכשיו ולא לאחר שלשים יום הוה ליה כאומר מעכשיו ואין בנו פדוי וצריך לפדותו פעם אחרת בזמנו:
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה ה' יאריך ימיו ושנותיו בנעימים אכי"ר:
תם ונשלם כ"ד חשון שנת פדה תפדה ליצירה
הצעיר מרדכי בשן ס"ט