שאלה ראובן ושמעון שקנו סחורה אחד בשותפות ושכרו ספינה א' ושלחו ה הסחורה ליד זבולון שבמדינת הים שימכרנה קנה להם סחורה אחרת משם וכן עשה והחזיר להם פינה מלאה מסחורה הנקראת כאכ"או ובהגיעה כאן היה השוה ח פרוטות לכל ליטרא ואם היו מוכרים אותה אז היו מפסידים מן הקרן לפי שבאו באותו הרבה ספינות מזאת הסחורה מה עשו שכרו אוצר והניחו בה הסחורה עד שיראו אולי תתייקר וסגרו אוצר ולקחו כל אחד מהם מפתח א' לפי שהיו לו ב' הפתחות והם לא היו חושדים זה בזה לפי שהיו אוהבי' ומאמיני' זה את זה אחר זמן מה באו על שמעון שטרי ליפין הנקראים ליטר"אש די קמב"ייו ולא היו לו מעות מזומנות כדי לשלם מה עשה מתוך צרתו ופתח האוצר ומכר כל הסחורה בהפסד כמו שהייתה אז ושלם חובותיו וכל זה עשה בלי ידיעת ראובן לפי שנתיירא הגיד לו שמא לא יניחנו למכור כי אם חלקו המגיע ובזה לא היה מספיק לו כדי לשלם והיה מפסיד כל אמונתו והניח האוצר סגור לפי שהיה סבור היום ומחר יבואו לי מעותי ואקנה הסחורה עצמה ואתננה באוצר קודם ידיעת חברי וכשנזדמנו לו מעות הלך לקנותם ומצאה שנתייקרה והייתה שוה עשר פרוטות כל ליטרא ולא קנה שסבר אולי תרד ובכל יום הייתה מתייקרת יותר ולא אסתייעא מילתא כשבא ראובן אוצר ומצאו רק חרה לו עד מות ונתקוטט עם שמעון כבר הייתה שוה באותה שעה ט"ו פרוטות ונכנסו אנשים חשובים לעשות פשרה בניהם ולא יכולו עד שעמדו לדין וכבר עלתה לסך גדול כ"ד פרוטות לכל ליטרא וטען ראובן שהוא רוצה עכשיו חלקו מן הסחורה עצמה שאין לשום אדם רשות לשלוח יד בשלו שמעון טוען שכיון שהטעם שלא מכרו הסחורה בזמן ההוא היה בשביל שלא להפסיד בה הוא ישלם לו ההפסד השתא מבעיא לן כיבד ישלם שמעון אם לטענתו כיון שזה היה דעתם או יותר ואת"ל יותר עדיין מספקא לן אם כשעה שידע שהרי אם היה משלם לו אז היה מקבל ממנו או דילמ' כשעת העמדה בדין שהוא לא תבע תחילה כי אם סחורה יורנו מורינו ויוציא לאור משפטם ומ"ה חמ"ש:
קול שאון מעיר קול אומר קרא בגרון האי שמעתא דפרק כל הגט הפוך בה והפוך בה הלא תמצא מנוח להשיב לשואלך ולא שקטתי ולא נחתי עד דדלינא חספא ואשכחנא מרגניתא תותה להשיב להאי שאלה אשר עליה תיטוף מילתי וזה החלי גרסינן התם ד' ל"א ע"ב תניא ר' יהודה אומר בשלשה פרקים מוכרין את התבואה לפני הזרע ובשעת הזרע ובפרוס הפסח ובשלשה פרקים מוכרין את היין בפרוס הפסח ובפרוס עצרת ובפרוס החג ושמן מעצרת ואילך למאי הלכתא אמר רבא ואיתמא רב פפא לשותפין מכאן ואילך מאי אמר רבא כל יומא פרקיה הוא ופרש"י לשותפין שאין האחד יכול למכור שלא מדעת חבירו חוץ לפרקים הללו אבל בפרקין הללו אין צריך לימלך ואם מכר ונתייקר השער לאחר זמן אין עליו כלום פרקיה זמנו למכור ע"כ משמע בהדיא דקודם הפרקים הנזכרים בברייתא אם מכר אחד מהשותפין בלי דעת חבירו כפי השער של אותה שעה ואח כ נתייקר השער דחייב לשלם כיוקרא דלקמיה מדאמר דבפרקים אלו אם נתייקר הסחורה אין לו עליו כלום וכן פרשו הר"ן ושאר מפרשים נקטינן מהכא דכל שיש זמן קבוע למכירת איזה סחורה כגון אותם השנויים בברייתא אם מכר אחד מהשותפים בלי ידיעת חבירו כשער הזול ונתייקר אח"כך שמשלם כיוקרא דלקמיה ואם אין זמן קצוב למכירתה אם מכרה בלי דעת השותף האחר ונתייקר אין לו עליו כלום אלא משלם כשעת המכירה כיון דכל יומא זמניה הוא דהא אפילו אותם פירות דזמנם קבוע כגון ייו ושמן ותבואה דאית להו זמנים טובא כגון לפני הזרע וכו' מסיק בגמרא דעבר זמנו אין לו עליו כלום וטעמא דכל יום ופרקיה הוא ואין צריך להודיעו כ"ש אותם שאין להם זמן מיוחד לעולם דדינא הכי וכן מסקנת עמודי ההוראה הלא המה הרי"ף הרמ"בם בפרק ה' מהלכות שילוחין ושותפין הלכה ה' והטור ח"מ ס' קע"ו ומהרי"קא בשם רבי' ירוחם ובעל העיטור והביאו בשלחנו באותו פרק ובאותו מקום ס' י"ד כל אלה הנבאים מתנבאים בסגנון א' שכשהגיע הזמן למכור יכול כל אחד למכור ואין חבירו יכיל לעכב עליו ואם מכר בלא דעת חבירו ונתייקר אח"כך אין לחבירו עליו כלום אבל אם מכרה קודם זמנה הוי פשיעה וחייב לשלם לחבירו חלקו כפי שער של עכשיו:
והשתא כפי הצעה של משינה זו נסתלק הספק הראשון שנסתפק ה' השואל דטענת שמעון במה שטען שאינו רוצה לשלם אלא ההפסד כפי מה שהיה שוה בתחילה אינה טענה וחייב לשלם כיוקרא דלקמיה דאע"גב דסחורה זו דנ"ד אין לה זמן קבוע למכירתה כנודע בין התגרים ומעשים בכל יום דאינה נמכרת אלא כפי צורך התגרים או כפי היוקר או הזול וא"כ כל יומא זמניה הוא וכפי זה לא היה לו לשלם אלא ההפסד כפי שעת הזול מ"מ כיון ששמו הסחורה באוצר להמתין אם תתייקר ולא יפסידו מן הקרן וזאת עשו בדעת שניהם הוה ליה כאילו יש זמן קבוע למכירת אותה סחורה וכאילו התנו בפירוש שלא יכלו למכור כי אם בדעת שניהם וק"ל דהכל לפי תנאם ולפי זה זמן הקבוע למכירת אותה הסחורה הוא כששניהם יסכימו למכרה וזה שמכרה בלי דעת שותפו מכרה קודם זמנה וחייב לשלם שמעון כיוקרא דלקמיה ודין הוא דההיא דכל הגט איירי שנשתתפו סתם בלי שום תנאי ואפי' הכי קודם אותם זמנים אינם יכולים למכור זה בלא זה ואם מכרו בלי ידיעת כל השותפין חייבים לשלם כפי היוקר שלפניו דהא ק"ל דאף המשתתף עם חבירו סתם בלי שום תנאי לא ישנה ממנהג המדינה באותה סחורה ואם שינה או עשה איזה דבר שמחמתו בא הפסד לסחורה ההיא חיוב לשלם כל הפחת שבא מחמת שעבר על דעת חבירו כ"ש כשהתנו בפירוש או גילו דעתם לבד דהוי כתנאי שחייב לשלם הפחת שהפסידו:
ואי תימא דההוא דכל הגט איירי לעניין שאין עליו אלא תרעומת ולא שישלם לו בשעת היוקר אלא כשעת המכירה ובנ"ד נמי ליכא אלא תרעומת ואמאי פסקינן דישלם כיוקרא דלקמיה דנ"ד דמיא לההיא דכל הגט דמה התם זמן הקבוע למכירתה היא פרוס הפסח וכיוצא הכא נמי ומן הקבוע היא כשיסכימו שניהם והיא השעה היותר נאותה להם שלא יפסידו מן הקרן ומה התם אם מכר אחד בלי דעת שותפו קודם הזמן המוגבל ונתייקר אין לו עליו אלא תרעומת הכא בנ"ד נמי אע"גב דמכר שמעון בלי דעת ראובן קודם אותו זמן המוקבע לפי דעתם אין לו עליו אלא תרעומת ונמצא דדמיא נ"ד לההיא דכל הגט בכל צדדיו:
אל יעלה על מזבח השכל מחשבה זו שלא ירצה לקרבן כי חוץ למקומה היא דגנבתו ורוח קדים חרישית וליתא להאי פירושא דמוכח מדוכתא אחרינא דדינא הכי שישלם כיוקרא דלקמיה ולאו לעניין תרעומת אתמר דגרסינן בהשואל ד' ב"ט ע"ב אמר רבא הני שקולאי (פירוש נושאי משאוי) דחברו חביתא דחמרא לחנוואה ביומא דשוקא מזדבנא בה בשאר יומי מזדבנא בד' אהדרו ליה ביומא דשוקא מהדרו ליה חביתא דחמרא בשאר יומי מהדרו ליה חמשה וכו' ונראה מפרוש רש"י דמיירי שהשבירה היתה קודם יום השוק והחזרה נמי קודם יום השוק כדי שיכול למכרה ביום השוק הבא ראשון והשתא נידון ונימא אם ההיא דשקולאי דלא עשו הנזק בידים אלא נשבר החבית ממילא מתחת ידם מחמת המשאוי אפילו הכי משלם כיומא דשוקא שהם חמשה אע"גב דבשעת הנזק לא היתה שוה כי אם ארבעה כ"ש בההוא דכל הגט דשותף שמכר בלי ידיעת חבירו דעשה מעשה בידים והזיק ברצונו למכרו בשעת הזול דפשיטא דישלם כשער היוקר א"כ מוכח דלא לעניין תרעומת אתמר אלא חייב לשלם כיוקרא דלקמיה בנ"ד נמי שמכר הסחורה והפסידו בידים כדי לשלם חובותיו במה שאינו שלו בודאי הגמור שישלם כיוקרא דלקמיה:
איברא דבפירושא דההיא עובדא דשקולאי נחלקו הפוסקים דהנה הרי"ף והרמב"ם ס"ל דשברו את החבית קודם יום השוק ילפינן מינה שפיר דמשלם כיוקרא דלקמיה דביום שנשבר ונדכא היתה שוה ג' זוזי וביום השוק שוה ד' ומשלם ד אם החזירו ביום השוק דכן כתב הרב זל בפרק ב' מהלכות שכירות הלכה ג' הסבל ששבר חבית של יין לחנווני ונתחייב לשלם והרי היא שוה ביום השוק ארבעה ובשאר הימים שלשה אם החזירו ביום השוק חייבין להחזיר חבית של יין או ישלמו ד' וכו הא קמן דס"ל להרמב"ם דהשבירה היתה קודם יום השוק והראיה דהכי הוא דכתב והחזירו ביום השוק דנראה דהחזרה היתה ביום השוק ולא השבירה הרי לך דחייב לשלם כיוקרא דלקמיה ומכ"ש שותף שמכר קודם זמן המכירה דמשלם כשער השוה ביום השוק כדכתיבנא:
ברם הראב"ד והרשב"א והר"אש רוח אחרת עימהם דההיא סוגיא כמו שכתב ה"ה והביאו מרן מהרי"קא מס ש"ד דס"ל דהשביר' היתה ביום השוק דאי בשאר יומו לא משלמי אלא ארבעה שכך הייתה שוה ביום השבירה ש"מ דלא משלמי כיוקרא דלקמיה וא"כ חזר הדין ונימא דההיא  ושותפי נמי לעניין תרעומת אתמר ולא ישלמו כי אם בשעת המכירה ולא כשעת יום הידוע למכירתו ולפיכך אליבא דאלו גאוני עילם בנ"ד נמי נימא הכי:
אמנם כד מעיינינן שפיר נראה דנ"ד אתייא כב"ע ולכן אמינא דלא מבעייא אליבייהו דהרי"ף והרמב"ם דפרשו ההיא דשקולאי דנעשה הנזק קודם יום השוק וחייבים לשלם כיוקרא דלקמיה ואתו שותפין מינה בק"ו כדכתיבנא לעיל אלא אפילו אליבא דהראב"ד וסיעתיה דס"ל דההיא דשקולאי איירי כשנעשה הנזק ביום השוק עצמו וכפי הנחה זו אין משם ראיה לשותפי ואדרבא מה התם לא משלמי אלא כש גת הנזק שותפין נמי דינא הכי ואין עליו אלא תרעומת ודלא כפרש"י והר"ן מ"מ רחש לבי דבר טוב אומר דגם אלו הגדולים יודו דשותפין שאנו משקולאי דהתם דוקא דלא עשו הנזק בידים אלא שנשבר תחת ידם ממילא דין הוא שלא יתחייבו אלא כשעת הנזק ולא יותר אבל בשותפין דהפשיעה היא שעברו ומכרו הסחורה שלא בזמנה ועשו הנזק בידים דין הוא שיפרע הפסד הפשיעה כפי הערך הנמכר לזמן הקצוב למכירת אותה הסחורה ותו דבשלמא התם גבי שקולאי כבר נפסדים דמשלמים נזק הנעשה בחבית כפי העת שנעשה אבל בשותפין אם לא ישלמו מה שהפסידו למכור הסחורה שלא בזמנה מה הפסידו בפשיעתה אדרבא מצינו חוטא נשכר אלא ודאי דבשותפי כ"ע מודו דחייבים לשלם כיוקרא דלקמיה ואע"גב דלא הוה צריכנא לאפושי טירחא כי האי כיון דהרב בית יוסף כלל לנו כלל גדול דכל היכא דאיכא פלוגתא דרברוותא כיון דהרי"ף והרמב"ם מסכימים לדעת אחד הכי נקטינן ונוסף גם הוא שמהרי'"קא בכבודו ובעצמו פסק בפירוש כהרמב"ם דבסי' ש"ד בשולחנו הטהור הביא האי לישנא דהרמב"ם אות באות אפילו הכי כיון דנפק מפומיהו דהני רבנן קשישאי דרב גוברייהו חל עלינו חובת הביאור כדי שיצא הדין לאמיתו אליבא דכ"ע זכינו לדין דשמעון חייב לשלם כשעת היוקר מהאי טעמא דכתיבנא:
ועוד דשמעון הוי שולח יד בסחורה של חבירו שלא מדעתו הוי ליה גזלן כי השולח יד בפיקדון ק"ל דהוי גזלן שכן מסקנת הפוסקים ומלכם בראשם הרמב"ם ז"ל בפרק ג' מהלכות גולה הלכה י"א השולח יד בפיקדון בין ששלח יד עצמו או על ידי בנו וכו' הרי זה גזלן ונתחייב באונסיו ונעשת הגזלה ברשותו כדין כל הגזלינין וכו' ומהרי"קא בשולחנו סי' רצ"ב פסק דשולח יד בפיקדון משלם כדין כל הגזלנין הא קמן דבנ"ד ששלח שמעון ידו בסחורת חבירו שלא מדעתו ומכרו בזול לפרוע חובותיו בממון חבירו אין לך שולח יד בפיקדון גדול מזה וגזלן מקרי ולפיכך ישלם ההפסד כיוקרא דלקמיה ויכתוב על פנקס דין עסק ביש ומזלו וגרם לו:
וכי תאוה נפשך לשאול אם דיו השותפין שוה לגזלן איך ישלם כיוקרא דלקמיה דיו לבא מן הדין להיות כנדון ומה התם כשעת הגזילה הכא נמי כשעת שמכר הסחורה והוציאה מן האוצר דאז הוי שעת הגזילה וא"כ לא ישלם אלא ח' פרוטות לליטרא דזהו היה אז שיוויו דהכי גרסינן בפרק המפקיד ד' מ"ג אמר רבא האי מאן דגזל חביתא דחמרא מחבריה מעיקר שויה זוזא השתא שויא ארבעה תברא או שתיא משלם ארבע איתבר ממילא משלם זוזא מ"ט כיון דאי איתא הדרא בעינה למרה האי שעתא דקא שתי לה או דקא תבר לה קא גזל מיניה ותנן כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה אתבר ממילא משלם זוזא מ"ט השתא לא עביד לה ולא מידי אמאי קח מחייבינן ליה ההיא שעתא דגזילה האי שעתא זוזא הוא דשויא והנה הובאה שמועה זו על מתניתין דהשולח יד בפיקדון דהוי ליה גזלן כדמוכח מאותה סוגייא והתם מיירי לעניין יוקרא וזולא כדמוכח במרובה ד' ס"ה דמביא האי ממרא דרבא גופא נראה בעליל דלא מחייבינן ליה לשלם כיוקרא דלקמיה אלא כשעת הגזילה שהוא שעת שבירה או שתייה יהי מה הן זוז הן ארבעה ובההיא דכל הגט כשמכר השותף בלא דעת חבירו כתבנו דחייב לשלם כשעת היוקר ואמאי דיהא שולח יד בפיקדון ישלם כשעת המכירה דבאיתה שעה קא גזל מיניה וק"ל כל הגזלנין משלמים כשעת הגזילה:
אכן פקח עין שכלך וראה כי לא קשה מידי דע כי עיקרן של דברים כך היא ק"ל הגוזל או הגונב חפץ מחבירו ונתייאשו הבעלים ממנו ולא נשתנה הגנבה בגופה שינוי שאינו חוזר לברייתו לא קנה וצריך להחזירה בעצמה כי יאוש לבד לא קנה ושינוי רשות לחוד נמי לא קנה כן פסקא דדינא הביאו מהרי"קא בח"מ ס' שנ"ו אבל יאוש ושינוי רשות גם יחד קנו כן פסק בסימן שנ"ג ושס"א וכפי הצעה זו פרחה קושיותין כי נחזי אנן ההיא עובדא דתביתא היכי הוה כפי מסקנת הפוסקים היה ביאוש בעלים ושינוי רשות כמו שכתב הרמב"ם סוף פרק ב' ותחילת פרק ג' מהלכות גזילה ז"ל גזילה שלא נשתינת והוקרה אע"פי שנתייאשו הבעלים מימנה הרי זו חוזרת לבעלים וכו' הגוזל את החבית של יין וחבירו והרי היא שוה דינר בשעת הגזילה והוקרה אצלו ועמדה בארבעה אם שבר החבית או שתה אותה או מכרה או נתנה במתנה אחר שהוקרה משלם ארבעה כשעת הוצאה מן העולם שאילו הניחה היתה חוזרת בעצמה ע"כ פירוש דיאוש לבד לא קנה והביא מרן בית יוסף בשולחנו ס' שס"ב שני אלו הדינים גם יחד בסעיף אחד לומר דסיפא איירי ביאוש כמו ברישא אלא דברישא יאוש לחוד ולכך לא קנה ובסיפא יאוש ושינוי רשות דשברה או מכרה ולפיכך די לנו שישלם כשעת הגזילה או כשעת הוצאה מן העולם אמנם בנ"ד דלא היה אלא שינוי רשות שמכרה אבל לא יאוש דהרי עומד וצווח ככרוכיא א כ דינא הוא שישלם כיוקרא דלקמיה כיון דאילו היתה בעין היה מחזירה בעצמה:
ואל תהרהר אחרי ביום ראותך פני הנשר הגדול הרי"ף ז"ל דמפרש ההיא דכל הגט דאוקמה תלמודא לשותפי מפרשה הוא ז"ל בעניין שני שותפין שהתנו בניהם שיעמדו זמן קצוב בשותפותם כל אחד מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן ולפיכך בשלשה פרקים אלו אינם יכולים לעכב אבל קודם זמנים הללו יכולים לעכב זה על זה ולפי זה הביא האי מימרא דרבא דאוקמי בשותפי בפרק המקבל גבי ההוא עובדא דתרי דעבדי עיסקא וכו' בבא מציעא ד' ק"ה וכן פרשו התספות בפרק כל הגט בשם ר"ח ור"ת הא קמן דכפי האי פירושא משמע דליכא ראיה לנ"ד דמהא ליכא למשמע מינה דהאי איירי לעניין חלוקת השותפות לא לעניין מכירה בלי ידיעת חבירו אמנא דאדרבא מטונך דהני פירושין לא פליגי אהדדי מתרי טעמי חדא דהר"אש דאזל לשיטת הרי"ף בפירוש האי סוגיא הביא שני הפיר שים גם יחד מבלי פנות אל אחת יותר מאחרת משמע דהא והא איתא ואדרבא כ"ש הוא אם השותפין אנס יכולים לחלוק בלי ידיעת שניהם קודם זמנים הקבועי' כ"ש שלא יכולו למכור זה בלא זה לפני הזמנים האלו דאיכא פסידא במכירתו ועדיין שותפין הם ועוד מה לי לאפוכי מטרתא כיון דבעינינו אנו רואים האי אריה דבי אלעי הרמב"ם ז"ל מביא שני דינים הללו וכתב מרן כסף משנה דשנהם ממקור אחד יצאו דבפרק ד' מהלכות שותפין כתב היה זמן קבוע למכירת אותה סחורה וכו ובפרק ה כתב אחד מן השותפין שבא לישן את הפירות וכו ועל שניהם כתב דמוצא הדינים אלו מההיא ברייתא דכל הגט דאוקמא רבא לשותפי נמצא דההיא סוגיא תסבול שני הפירושים ומסתמא הרי"ף נמי אמרה כיון דתלמידו נאמן ביתו סובר הכי דעל הרוב גריר בתריה דהרי וכן פסק מהרי"קא בס' ש"ד מכל הני טעמי דכתיבנא וידים דמוכיחות דדינא הוא דשמעון ישלם כיוקרא דלקמיה:
ברם איכא לספוקי האי יוקרא היכי דמי אי א כיוקרא דשעת ידיעת הדבר או כשעת העמדה בדין כי זהו הספק השני שנסתפק ההשה אם ישלם ט"ו פרוטות לליטרא שהוא שיוויו כשעת שנודע הדבר או כ"ד פרוטות כשעה שעמד בדין:
לפום ריהטא מחזי דשמעון ישלם כ"ד פרוטות כשעת העמדה בדין כיון דהוכחנו לעיל דהוי כגזלן וק"ל השולח יד בפיקדון נעשה עליו גזלן בשליחות יד אפילו אינו מכוון לגוזלו אלא להשתמש בו קם ליה ברשותיה וחיוב באונסים אע"פי שעדין לא נשתמש בו וטעמא דשליחות יד אינה צריכה חסרון ליהיות חייב אלא כיון שהגביהו להשתמש בו בתשמיש שמחסרו חייב משעת הגבהה כאילו חסרו כן פסקו הרי"ף והרמב"ם בהלכות גזילה ואבדה פרק ג' הלכה י"א וכן הוא פסקא דדינא וא"כ בנ"ד הוי ליה שמעון שולח יד בחלק חב רו שלא מדעתו דהוי פיקדון גביה ואפילו בלי חסרון בשליחות יד לבד היה חייב אם היה מגביהו להשתמש בו כ"ש שהגביהו והוציאו מרשות בעליו בלי רשות ומכרו לפרוע חובותיו ממה שאינו שלו דאין לך חסרון גדול מזה ונעשה עליו גזלן וכפי זה חייב לשלם כשעת העמדה בדין דדמיא נ"ד להא מילתא דאמור רבנן במרובה דם הגופח אמר רב קרן כעין שגנב תשלומי כפל ותשלומי ד' וה' כשעת העמדה בדין וכו ומסיק בגמרא דההיא דרב מיירי לעניין יוקרא וזולא וכגון דמעיקרא שוה ארבעה זוזי ולבסוף שוה זווא קרן כעין שגנב שהם ארבעה זוזי תשלומי כפל כהעמדה בדין שהן שנים ובין קרנא וכפלא ששה וכן נמי תשלומי ד' ו' וה' אבל אם מעיקרא שוה זוזא ולבסוף שוה ארבעה בהא לא קאמר רב הכי אלא קרן וכפל גם שניהם משלם כשעת העמדה בדין ומוכיח בההיא סוגיא כן כי היכי דלא לפלוג רב אדרבא דאמר רבא האי מאן דגזל חביתא דחמרא מחבריה מעיקרא קרא שוה זוזא ולבסוף שוה ד תבריה או שתיה משלם ארבעה וכו' וההיא ממרא דרבא הלכת הוא ואם איתא דרב איירי כעניין אותה דרבא שמתחילה שוה זוז ולבסוף שוה ד' זוזי ובההיא קאמר קרן כעין שגנב וכפל כשעת העמדה בדין א"כ קשיא הלכתא אהלכתא דרב נמי הלכה הוא אלא ודאי כדכתיבנא דכשנתייקר בין קרן ובין כפל משלם כשעת העמדה בדין כן פסק הרמ"בם בהלכות גניבה פרק א' הלכה י"ד כתב הכי גנב בהמה או כלי וכו' ובשעת הגניבה היה שוה ארבעה ועכשיו בשעת העמדה בדין שוה שנים משלם קרן כשעת הגניבה ותשלומי כפל וכו' כשעת העמדה בדין וכו' הא קמן דבההיא בבא דרישא פליג בין קרן לכפל ובסיפא קתני היה שוה בשעת הגניבה שנים ובשעת העמדה בדין ארבעה וכו' משלם תשלומי כפל וכו' כשעת העמדה בדין משמע נמי דהקרן כעין שגנב וא כ מאי אתא לאשמועינן בסיפא רישא נמי הכי קתני ועוד דהיה לו לזמר וכן כיון דשוים הם בדינם אלא ודאי דבסיפא אשמועינן דקרן וכפל שוים בכה"ג ומשלם בשעת העמדה בדין ונקט כפל ולא קרן משום סיפא דסיפא דאם מתה הבהמה וכו' דאז גם הכפל משלם כשעת הגניבה וכן רשום בכתב אמת בדברי ה"ה כתב זה מבואר שם בסוגיא ובכה"ג הקרן והכפל שוים וכדמוכח החם וכו כחוב בהלכות וכו' ובאומרו מוכח התם ר"ל ההכרח שכתבתי לעיל בפירושא דההיא סוגיא וכן כתב הטור בפירוש שאם במחילה שוה זוז ולבסוף ד' זוזי משלם הכל קרן וכפל כשעת העמדה בדין והשתא נידון ונימא בעובדא דילן נמי דשמעון ישלם כשעת העמדה בדין שהם כ"ד פרוטות כמו בההיא עובדא דחביתא דניתייקר בשעת העמדה בדין:
אמנם ראה ראיתי בשתי ראיות בהפלגת חיקור דין זה וזאת אשיב אל ליבי דלא דמי נ"ד לההיא ממרא דרב כי עיקרן של דברים כך היא דק"ל כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה ומשום הכי שקיל וטרי תלמודא לאוקומי ההיא עובדא דחביתא דהיא ממרא דרבא כההיא ממרא דרב ולא לפליג רב אדרבא כדכתבתי לעיל וטעמא דבחבית אם היתה שוה דינר בשעת הגזילה ואח' כך הוקרה אצלו ועמדה בד ושברה או מכרה לאחר משלם כשעת הוצאתו מן העולם דבאותה שעה הוא גוזלה והיא נקראת שעת הגזילה שאילו הניחה היתה חוזרת בעצמה ואם נשברה מאליה משלם דינר כשעת הגזילה ר"ל כשעה שהוציאו מרשות הבעלים והטעם שלח עשה מעשה בשעת יציאתה מן העולם ודינינן ליה כשעת הגזילה דמעיקרא וכן אם היתה שוה ד' דינרים בשעת הגזילה כאותה שעה משלם אפילו נשברה מאליה אח"כ דדיינינן כשעה ראשונה ומהאי טעמא ההיא ממרא דרב מוקמינן דווקא בכה"ג דמתחילה שוה ד' ולבסוף שוה זז דקרן כעין שגנב דגניבה וגזילה חדא נינהו דמשלם כשעת הגניבה וכפל כשעת העמדה בדין וטעמא דכפל משונה בדין זה משום דכפל אילו היה מודה פטור דק"ל מודה בקנס פטור ודווקא כשהודה בב"ד כמו שכתב הרמב"ם בפ"ג מהלכות גניבה וכתבו הטור בח"מ ס' שמ"ח וכתב עוד דמשום הכי האידנה שאין לכו ב"ד לדון דיני קנסות אין מועיל שום הודאה ליפטר משום קנס ובגלל הדבר הזה יחוייב לשלם הכפל כשעת העמדה בדין דבמקום פיטורו חיובו וכההיא שעתא משלם ואם נשבר הכלי מאליו משלם ד' דינרים כשעת הגניבה שהיא שעת יציאתו מבית בעלים דבשעת יציאתו מן העולם לא עביד מידי כיון דנשבר מאליו אבל הכפל כשעת העמדה בדין אבל אם היתה שוה בשעת הגניבה זוז ובשעת העמדה בדין ד' זוזים ושבר את החבית או גם את הקרן ישלם כשעת הגזילה דהיא שעת יציאתו מן העולם ובההיא שעתא גזל וגנב ואם נשבר מאליו משלם גם את הכפל כשעת הגניבה אע"גב דהיה דינו כשעת העמדה בדין והטעם כיון דשבר מאליו לאו מידי עבד בההיא שעתא לפיכך מוקמנן אדיניה דקרן דדווקא היכא דעבד מעשה בשעת יציאתו מן העולם דיינינן הכי ואי לא לא זכינו לדין דאזלינן גם אחר יציאת הגניבה מן העולם ולפי זה כי עשה מעשה והוציאו מן העולם כגון ששברו או מכרו משוינן הקרן לכפל ומשלם כשעת העמד' בדין אבל בנ"ד דלא מידי עבד בין ידיעת הדבר לחבירו שהוא שעח תביעה כדמוכח מהכחת השאלה שנתקוטט עמו בגלל הדבר ההוא ושהוא רוצה עכשיו חלקו מן הסחורה ההיא וכו' ואותה שעת נקראת יציאתו מן העולם כיון ששמעון לא מבא חותה סחורה כיון שנתייקרה הוי ליה כאילו אז יצא מן העולם ובאותה שעה גנב וגזל אזי ישלם כאותה שעה שהם ט"ו פרוטות אבל לא כשעת העמדה בדין דאז לאו מידי עבד אדרבא ראובן גרם שלא רצה לקבל כפי הפשרנים הוא דאפסיד אנפשיה והא לא דמיא אלא להא דכתב הטור והביאו מהרי"קא בשם הר"אש דאם הוקר הכלי בין שבירה או מכירה להעמדה בדין לעולם אזלינן בתר שבירת או מכירת הדבר ההוא יהי מה נ"ד נמי דנתייקרה אותה סחורה בין יציאתה מן העולם שהיא אותה שעה שלא מצאה לקנות ואותה שעה תבעו חבירו אע"גב שניתייקרה עד כ"ד פרוטות כשעמדו לדין משלם כשעת היציאה מן העולם שהיא שעת השבירה בנ"ד:
ותו מילתא דסברא היא דלא ישלם אלא כשעת ידיעת הדבר שהם ט"ו פרוטות דבההיא שעתא אילו הוה בעין הייתה מחזירה בעצמה ואפילו הוזלה ממה שהיתה בתחילה ולא היתה שוה אל ד' או ה' פרוטות כמות שהיתה היה מחזירה דאומר לו הרי שלך לפניך דומיא לההיא דכתב הרמב"ם בהלכות גזילה פרק ג' הלכה ד' הגוזל מטבע ונפסל במדינה זו והרי הוא יוצא במדינה אחרת אומר לו הרי שלך לפניך כיון דיוצא במקום אחר לא הפסידו לגמרי כ"ש האי סחורה דנ"ד דאע"ג דהוזל לא נפסד ואף אם אינו יוצא לימכר במקום זה אלא בזול במקום אחר אפשר ימכר ביוקר כי מעשים בכל יום בסחורות שבמדינה אחת אינם נימכרים אלא בזול ובמקום אחר ביוקר כפי הזמן או כפי איכות הסחורה אם רעה היא אם טובה ואף במקום אחד נמי זמנין דהתגרים מוכרים ביוקר או בזול כפי ריבוי הסחורה או מיעוטה סוף דבר לא נפסד והשתא כיון שבאותה שעה שהיא שעת התביעה כשנודע הדבר לחבירו אינו בעין דכבר מכרה לפרוע חובותיו ואינו יכול להחזירה בעינה משלם כשעת הגזלה כלומר כשעת ידיעת הדבר דהרי כתב הרמב"ם בההיא דמטבע במה דברים  אמורים כשהחזיר הגזילה אבל אם נשרפה או אבדה וכו' חייב להחזיר לו דמיה כשעת הגזילה ושעת הגזילה ר"ל כצאתו מרשות בעלים ואין צ"ל כצאתו מן העולם אבל לא כפי מה שנתייקר אחר כך כשעמד בדין דהאי שעתא לא קא גזיל מיניה מידי וא"כ אם היתה בעין היה מחזירה כמות שהיא ויהי מה ביוקר או בזול עתה שאינו בעין ישלם כאותה שעה ועוד דלא מצינו בשום מקום דלישתחיט שום תנא או חמורה דיעשה חילוק זה בין שעת הגזילה ובין שעת העמדה בדין חלא בכפל כדכתיבנא לעיל והיינו דוקא כששברו בידים אבל נשבר מאליו דלאו מידי עבר אף הכפל ישלם כשעת הגניבה:
ובר מן דין ומן דין אביא ראיה כראי מוצק להוכיח דשמעון אינו חייב לשלם אלא כשעת התביעה הראשונה כשנודע לו הדבר שהוא ט"ו פרוסות אבל לא כשעת העמדה בדין דע דבהמפקיד ד' מ"ג משנה שלימה שנינו השולח יד בפיקדון ב"ש אומרים ילקה בחסר וביתר וקס"ד דביוקרא וזולא עסקינן היינו חסר ויתר דחסר פירושו הוזלה וישלם דמיה כשעה ששלח בה יד שהיא שעת הגזלה וגם אינה בעין דאו היה אומר לו הרי שלך לפניך וביחר ר"ל דבין שליחות יד לשעת הובאה נתייקרה ישלם ביתר דמיה כשעת הובאה וב"ה אומר כשעת הובאה האי בבא הוה ס"ד מעיקרא למימר שהוא כשעת הובאה מן העולם וממה נפשך אי אפשר להעמידה דאי פליג ב"ה אחסר קשיא דליכא מאן דאמר דישלם כההיא שעתא דהא תנן משנה סתמית כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה ואי איחר פליג היינו ב"ש דהוא נמי סבר כשעת הוצאה משלם אלא ודאי כשעת הוצאה מבעלים וב"ש כהוצאה מן העולם ס"ל וב"ה מבית בעלים דהיא שעת הגזילה ופריך א"כ רבא דאמר בחביתא ישלם ד' זוזי כשעת הוצאתו מן העולם דהיינו כששברה לימא דכב"ש ס"ל ודוחק הוא דנימא רבא דלא כהלכתא ומסיק דמתניתין לאו לעניין יוקרא וזולא קמפלגי דכ"ע מודו דישלם כשעת הוצאה מן העולם כההיא עובדא דחביתא אמנם מתניתין איירי בשבח גזילה פליגי וחסר ר"ל דחסרה גיזות ביתר שנתעברה דב"ש ס"ל ישלם הכל פירוש אם גזל רחל גזזה וילדה משלם אותה ואת גיזותיה ואת ולדותיה כר"מ דס"ל הכין ובית הלל כר' יהודה ס"ל דישלם כשעת הובאה מבית בעלים דאמר גזילה חוזרת בעינה ר"ל אם רקנית רקנית ואם מלאה מלאה ודייק בגמרא דבכה"ג פליגי מדלא קתני ינקה ביוקר ובזול אלא בחסר וביתר דהאי לישנא דחסר ויתר לא שייך אלא בגוף הדבר הנגזל דהיינו שבח גזילה ובהא פליגי אם שבח הגזילה דגזלן הוי אי דנגזל ור"ע ס"ל כשעת התביעה ישלם כדיליף מיתננה ביום אשמתו שר"ל יום שנתבע לב"ד ופסק שמואל כר"ע ורבא כב"ה ופסקו הפוסקים כרבא דבתרא הוא שאם שלח ידו ברחל רקנית וטענה או נתעברה אצלו וגזזה או ילדה אינו משלם אלא כמות שהוא ואפילו היתה מעוברת או טעונה בשעת גזילה וגזזה או ילדה אינו משלם אלא כמו שהיא עתה דשבח דגזילה דגזלן הוי כדפסיק רבא אליבא דב"ה אמנם לעניין יוקרא וזולא אליבא דכ"ע משלם כשעת הוצאתו מן העולם אם אני ובעין דשוים הם שליחות יד בפיקדון כמו שאר גזלן ואע"גב דרבא בגזילה איירי ה"ה בפיקדון כדמוכח מההיא סוגייא הא קמן דאינו משלם כשעת העמדה בדין דלא ק"ל כר"ע אלא ישלם כשעת יציאתו מן העולם א כבנ"ד נמי ישלם ט"ו פרוטות דהיינו כשעת שנודע לראובן דאז מקרי שעת הוצאה מן העולם דקודם היה סבור שמעון לקנות מאותה הסחורה ובאותה שעה כחי שהיה בעולם חשבינן ליה וכיון שראובן בא להתגולל עליו בטענה ששלח ידו במה שאינו שלו וא"כ רובה שישלם לו ההפסד ושמעון אין יכול להשיב אליו כי קשה להשיב גזל הנאכל הוי ליה אז יציאתו מן העולם וכאותה שעה ישלם שהם ט"ו פרועות לליטרא:
אכן יראה ורעד יבוא בי כי נהירנא מתשובת אחת להר"אש דנראה דסותרת כל הבניין עד היסוד בה דהנה כתב בכלל פ"ח ס' ד על ראובן שנתן מעות לשמעון לקנות בהם חיטה לסחורה ויהא לראובן ג חומשין בריוח ובהפסד ולשמעון שני חומשין התנה ראובן עם שמעון שלא ימכור החיטה בלא דעתו וקנה שמעון את החיטה ושם אותה בעלייותו ולסוף זמן נתרועע כתל העלייה ששם החטה והוצרך שמעון להסיד החיטה וליתנה במקום אחר עד שיבנה הכתל ובין כך ובין כך לקתה החטה והתליעה והראה שמעון את החיטה לאחרים ואמרו לו שאם לא ימכרנה שתאבד מכל וכל ומכר שמעון את החיטה בלא דעת ראובן והיתה באותה שעה בזול שלא היתה שוה שני שלישי הקרן וכו' והשיב הרב ז"ל כיון דעבר שמעון על דבר רא בן שציוהו שנא למכור את החיטה בלי ידיעתו והוא עשה שלא כהוגן ששלח יד בממון של ראובן שלא ברשות נעשה עליו גזלן ומשלם כשעת הוצאתו מן העולם כמו שהיתה שוה באותה שעה שמכרה אבל במה שניתייקרה אחר כן אינו משלם דמשעה שגזלה נתחייב בדמי החיטה שהיתה שוה באותה שעה יכו' והשתא ניקום ונידון ומה התם בעובדא דהר"אש לא חייבו לשלם כשעת היוקר בנ"ד נמי לא ישלם אפילו כיוקרא דשעת ידיעת הדבר אלא כשעת הגזילה שהיתה שוה שמנה פרוטות דק"ל כל הגזלנין משלמין כשעת הגזילה שהוא לו שעת הוצאתו מן האוצר:
על זאת אענה חלקי ואחוה דעי ואומר דלא עלי תלונת דבר זה כי אם על הר"אש כי מההיא סוגיא דכל הגט הוכחתי דשותף שמכר בלי דעת חבירו קודם הזמנים המוגבלים למכור איזה סחורה יהי מה ואח כך נתייקר דחייב לשלם כיוקרא דלקמיה וכן מסקנת הפוסקים וכן מוכרח היות זה הפירוש כמו שהוכחתי מעובדא דשקולאי ונוסף גם הוא דהר"אש עצמו הביא פירוש רש"י בפסקיו כמסכים עימו וכמו כן הביא פירוש ר"ח וא"כ איך פסק בהאי עובדא דחיטה דשותפין נינהו כדמוכח מהנחת השאלה ההיא ביהיות לראובן ג' חומשין ולשמעון שני חומשין  בריוח והפסד דלא ישלם כיוקרא דלקמיה אלא מאי אית לך למימר דשאני ההיא עובדא דשאלו מאיתו מההיא דינא דשותפי דכל הגט דהתם בנדון של הר"אש דין הוא שישלם כשעת הגזילה ולא יותר מכמה טעמי חדא דהוצרך מחמת אונס שנתרועע הכתל להסירו משם ועוד שלקתה מעצמה החיטה שהתליעה ואם לא היה מוכר החיטה היתה נפסדת לגמרי כי תאכלנו התולעת עד בלתי השאיר שריד ופליט כאשר אמרו לו התגרים שראו את החיטה בעניין שלא היתה שוה שני שלישי הקרן ואם היה ממתין עד שיודיעהו לחבירו בודאי שתיפסד כל החיטה עד כלה ונמצא דכונתו של שמעון לטובתו של ראובן דהוי השבת. אבידה לבעלים ומהאי טעמא לא חייבו לשלם כיוקרא. דלקמיה ומ"מ כיון שהיה בעיר שהיה לו להודיעו ישלם כשעת הגזילה ברם שותפין דכל הגט שמכר אחד בלא דעת שותפו מבלי היות שם הפסד אם ימתינו לרוחו זמן המוגבל למכירת אותה הסחורה אדרבא היה ריוח כי לכך הוקבעו זמנים הללו לפני הזרע ואחריו ובפרוס הפסח לעניין תבואה דבאותם פרקים נמכרים ביוקר ולפיכך כיון שהפסידו במה שמכרו קודם זמנו חייב כיוקרא דלקמיה בנ"ד נמי שמכר שמעון לטובתו ולהנאת עצמו לפרוע חובותיו דין הוא שישלם ט"ו פרוטות לליטרא שהוא יוקרא דלקמיה דהוי פושע ונעשה גזלן כדין שולח יד בפיקדון של חבירו:
כללא דמילתא דשמעון ישלם ההפסד כיון ששלח יד במה שאינו שלו אמנם לא יותר כי אם ט"ו פרוטות כשעת ידיעת הדבר דאז הוי שעת הגזילה ונתחייב בדמי אותה סחורה דאם הייתה בעין היה מחזירה בעינה כפי שער של אותה שעה כשנתגלה הדבר ואז היה שוה ט"ו פרוטות לליטרא אבל לא כשעת העמדה בדין דאז לא עבד מידי דכבר נעשה ההזק מקודם והשתא הוי גרמא בנזיקין דק"ל דפטור זהו מה שהעלה מצודתי היום מים התלמוד והפוסקים כפי מה שטיפחתי וריבתי בשכל הדל השם יצילנו משגיאה אכ"ר:
נחתם ונגמר ביום כ"ד לחודש סיון בסדר ובשנת והשבתי מעלי את תלונות בני ישראל לפ"ק:
אברהם בן לא"א כמה"רר יעקב די שלמה די מיזה נר"ו: