שאלה ראובן היה חייב לשמעון מנה ץ ונשבע לו לפורעו בזמן פלוני וכשהגיע זמן הפרעון ולא מצא ידו מה עשה ראובן נתן ביד שמעון משכון והרשה אותו שאם ירצה ימכרנו ויפרע ממעותיו מבעייא לן השתא אם נפטר ראובן משבועתו או לא מי אמרינן נתינת המשכון אינו פרעון אלא הבטחה בעלמא דלפרעון היה צריך שומא או דילמא כיון שנותן לו רשות למוכרו בכל שומא שימצא הרי הוא כנותנו לו בתורת פרעון דתו לא צריך שומא ונפטר בכך משבועתו ע הכל יורנו המורה ומ"ה תמ"ש:
תשובה טרם כל דבר צריכי' אנו לחקור ולדרוש אם המשכון שנתן ראובן לשמעון אם נשוה אותו לכסף כדי שלא יהיה בריך שומא שנוכל לומר תכף ומיד שהגיע ביד שמעון בתורת פירעון בא לידו ובזה יהיה נפטר משבועתו או דילמא לא יהיה נחשב ככסף ויהיה בריך שומא ולא נפטר משבועתו והנה מצאנו ראינו דגרסינן בבבא קמא דף י"ד אמר מר שוה כסף מלמד שאין בית דין נזקקין אלא לנכסים שיש להן אחריות מאי משמע אמר רבה בר עולא דבר השוה כל כסף מאי ניהו דבר שאין לו אונאה עבדים ושטרות נמי אין להם אונאה אלא אמר רבה בר עולא דבר הנקנה בכסף עבדים ושטרות נמי נקנין בכסף אלא אמ' רב אשי שוה כסף ולא כסף והני כולה כסף נינהו רמי ליה בר יהוד' בר חנינא לרב הונח בריה דרב יהושע תנא שוה כסף מלמד שאין בית דין נזקקין אלא לנכסים שוש להן אחריות והתניא ישיב לרבות שוה כסף ואפילו סובין הכא במאי עסקינן ביתמי אי ביתמי אימא סיפא אם קדם ניזק ותפס מטלטלין בית דין גובין לו מהן אי ביתמי אמאי בית דין גובין לו מהן כדאמר רבא אמר רב נחמן שתפס מחיים הכא נמי שתפס מחיים ע"כ:
ופירש ר"י ז"ל שוה כסף כלומר שוה כסף יפרע לו: מלמד שאין בית דין נזקקין ליפרע מן המזיק אלא אם כן יש לו קרקע דהיינו שוה כסף דמתניתין ולקמן מפרש מאי משמע: דבר השוה כל כסף שנותנין עליו וקפריך מאי ניהו דאין להן אונאה מאי כל כסף דקאמרת דאין להן אונאה שאפילו קנאן ביותר מדמיהן שתות אין מוכר חייב להחזיר לו כדאמר בפרק הזהב העבדים השטרות וקרקעות אין להן אונאה אפילו קנאן ביותר מדמיהן: שטרות אם מכר שטרות לחבירו אין יכול לוקח לתבוע ממנו אונאה: דבר הנקנה בכסף בלא משיכה דקרקע נקנה בכסף בפרק קמא דקדושין עבד נמי נקנה בכסף כדתני בקדושין: שטרות דנקנות בכסף לא איתפרש היכא אלא אחר רב אשי שוה כסף דהיינו קרקעות והכי משמע שוה כסף ישלם ולא כסף עצמו והני כולהו מטלטלין עבדים ושטרות כסף נינהו דמני לאמטויינהו ממתא למתא ומזדבני: שוה כסף. אפי' סובין אלמא דמטלטלין נמי גבינן לנזקין: ביתמי קאמר דאי שבק להו אבוהון המזיק מקרקעי גבינן מנייהו אבל מטלטלי לא דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב דאיכא למימר לאחר מיתת אביהן קנאום: כדאמר רבא אחר רב נחמן במסכת כתובות בפרק הכותב שתפס מחיים דאבוהון: ע"כ:
וכן כתב הרי"ף ז"ל דרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע פליג אדרב הונא דהכא וסברי דכל חילי מיטב הוא ואפילו סובין ופסק כרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע דאינון בתראי ע"כ:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק שמיני מהלכות נזקי ממון וז"ל כשבית דין נזקקין לגבות הניזק מנכסי המזיק גובין ן המטלטלין תחלה ואם לא היו לו מטלטלין כלל כנגד כל הנזק גובין השאר מן הקרקע המעולה שבנכסי המזיק וכל זמן שימצאו מטלטלין ואפילו סובין אין נזקקין לקרקע עכ"ד וגם הרב בית יוסף ז"ל בשלחנו הטהו' סימן תי"ט הסכים בזה:
הרי למדנו מהסוגיא הזאת ומכל הני רבוותא דשוה כסף ככסף אלא ההפרש שיש בין כסף לשוה כסף דכשהוא כסף ממש אז אינו צריך שומא וכשהוא שו' כסף אם אינו נותנו לו בתורת פרעון אלא להבטחה בעלמא הרי הוא אינו נחשב ככסף ממש שלא להצריכו שומא אלא הרי הוא כחו שוה כסף שנותן לו זה המשכון בתורת שומא דהיינו שאם יבא לפרוע ממנו והיה חייב לשומא אבל כשנותן לו המשכון כהאי דנידון דידן שנותן לו רשות למוכרו בכל שומא שירצה הרי הוא כנותנו לו בתורת פרעון ואינו צריך שומא:
וכן נראה מחה שכתבו האחרונים ז"ל גבי הילך דאי יהיב ליה משכון במאי דאודי ליה לא הוי הילך ונתנו טעם לדבר חפני שצריך גביית בית דין:
וכתב הרי"בש ז"ל בסימן שצ"ה משם מן האחרונים בלשון זה ומיהו ודאי לאו הילך הוא וטעמא משום דלא חקרי הילך אלא תה שהוא פרעון גמור אבל משכון דעדיף צריך שומת בית דין וגוביינא ומכירה לא ומיהו אפשר דאם נתן לו רשות למכור המשכון ושיפרע ממנו חובו בלא רשות בית דין ואדם בעולם הוי הילך עכ"ל:
נמצינו למדין דנתינת רשות למכור המשכון מועיל כחו פרעון ממש והוא הדין בנדון דידן כיון שהרשה אותו שאם ירב ימכרנו ויפרע ממעותיו חשיב כמו פרעון ונפטר ראובן מידי שבועתו:
וכן נרא' מדברי הרב בעל בית חדש שכת' וז"ל שאלה לאדוני אבי הרא"ש ז"ל ראובן נשבע לשמעון ליתן לו מנה בז' בניסן ואירע בניסן באותה שנה בשבת ואומר ראובן כיון שנשבע ליתן לו ביום ידוע ואירע אותו יום בשבת שהוא פטור מן השבועה וטוען שמעון כי אין הכונה דוקא לפרוע באותו יום אלא שלא יאחר מאותו יום ויפרע קודם הזמן ויפטר משבועתו רואה אני דברי שמעון כי כוונת שניהם היה שיהא שמעון פרוע בז' בניסן ולא שיפרענו דוקא באותו יום ועוד אני אומר אם לא פרעו ראובן קודם ז' בניסן בריך ליתן לשמעון משכון שוה מנה ביום השבת לקיים שבועתו דשוה כסף ככסף וחפצי שמים הוא שיקיים שבועתו כתב בית יוסף דכיון דנתנו לפרעון צריך שומא ולפיכך הוצרך לבקש היתר לשומם בשבת משום דחפצי שמים הוא ושכך כתב הרמ"בן בפירוש וכך היא דעת הרא"ש וכן פסק בש"ע אבל לפענ"ד כיון דלא הזכיר הרא"ש בפירוש דצריך שומא דעתו דלא בעינן שומא ואף על פי כן הוי פרעון גמור אם יאמר לו הרי אני מקנה לך בגוף המשכון כך וכך וזה ודאי אסור בשבת ולא התירו אלא משום דחפצי שמים שיקיים שבועתו וכן כתב התוספות והרא"ש בפ"ק דקידושין גבי מנה אין כאן משכון אין כאן דכשמקנה לו בגוף המשכון כך וכך קנה ואם כן פרעון הוא אלא דהרמב"ן חולק דאפילו בכה"ג לא קנה אלא בעינן שומא כמו שכתב הר"ן לשם משמו ומשם הרש"בא דאפילו אחר לו קני משכון בשעבוד מנה לא קנה דהמשכון אינו אלא להבטחת השעבוד מיהו אפשר דבקידושין החמירו אבל בשאר קניינים מודו היכא דהקנה לו בגוף המשכון כך וכך דקנה והכי עיקר וזה גם כן דעת בעל מישרים הביאו בית יוסף דכתב דאפילו נשבע לפרעו במעות ולא במשכון יתן לו משכון של כסף ולא יעבור על שבועתו דשוה כסף ככסף עד כאן לשונו דהיינו לומר דמקנה לו בגוף המשכון של כסף כך וכך דחשיב כאלו נתן לו מעות מה שאין כן שאר משכון שאינו של כסף דאפילו הקנה לו כך וכך לא יצא ידי שבועתו כיון שהתנה עמו במעות ולא במשכון כל תנאי שבממון קיים ואמדינן דעתיה דלא נתכון אלא להוציא משכון שאינו של כסף אבל אם לא נתן לו המשכון של כסף אלא להבטחה בעלמא כדרך סתם משכון שאחד נותן לחבירו פשיטא דאף בעל משרים מודה דאינו יוצא בזה ידי שבועתו כלל כן נראה לי עוד כתב בית יוסף דהרא"ש דהוצרך לבקש היתר משום דחפצי שמים משום דשמו אותו ונתנו לו בתורת פרעון דאלו אינו נותן בתורת פרעון משנה שלמה היא פרק השואל ואם אינו מאמינו מניח טליתו אבלו נמי אסור דהוו עובדי דחול ולא התירוהו גם כן אלא כדי שלא נמנע משמחת יום טוב דאל"כ התרת כל משא ומתן ביום טוב ובשבת על ידי משכונות והא פשיטא דאסור אלא משום שמחת יום טוב התירוהו ולעולם כדי שיהא יוצא ידי שבועתו סגי במקני לו בגוף המשכון כך וכך ואין צריך שומא ולפי זה אסור לשומו בשבת כיון דאין בו צורך חפצי שמים כן נראה לי דעת הרא"ש והת' והמשרים עכ"ד:
הכלל העולה מכל הני מילי דנפקין מפומי דרבוואתא בנדון שלפנינו שראובן הרשה לשמעון בפירוש נמכור משכונו ליפרע חובו דחשיב כמו פרעון ממש ונפטר מידי שבועתו והוא נקי מה' מישראל זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכימו עמי בעלי ההוראה ה' עליהם יחיו נ"ס ו' אכי"ר:
בשנת ובסדר ויקרב משה את משפטן לפני ה' לפ"ג:
נאם יצחק בלא"א יעקב אינריקיץ פארו יצו"א