שאלה לו בית שבנאוהו מתחלה לאלילים והכניסום לתוכה ונפל לאחר זמן ויש מאבניו ועציו עומדים להמכר וקצתם הניחו להפקר. השתא מיבעייא לן אם יש לחוש בהם לאסור הנאה. ואם תמצי לומר סתם בית אלילים אין הבית נעבד עדיין חדעי לך אי שייך בהו דין תקרובת או לא על הכל יבא דברו הטוב ושכמ"ה:
תשובה לבא אל שערי תשובה להשיב אל ה"ה דבר דבור על אופניו על שאלתו הרמה יש לי להקדים ישוב שלש דינים ואלו הן א'. איך משפט בית המזוחזת ובנויה מתחלה לשים בתוכה ע"ז לראות אם לבית כזאת יש לה דין משמשי ע"ז או נדון אותו כתקרובת ע"ז הדין השני אם בטול ע"ז עצמה צריך להיות דוקא בידים או אפילו שנתבטלה מאליה תקרא בטול המועיל להיות מותרת בהנאה לישראל. והחקירה האחרונה היא שאם ת"ל שע"ז שנשברה מאליה אינה בטילה בכך יש לשאול אם השברים הללו יהיו מושלכים להפקר או שמוכרים אותם לכל אדם יהיו עכשו מותרים לישראל בהנאה ואפילו לקנות אותם או נאמר שגם כך צריכים בטול על ידי הגוי עצמו שיפסלם מלעבוד אותם קודם שיפקרם או קודם שימכור אותם עד כאן החקירות. ואחר שיהא גלוי לנו סברא מוסכמת בהם נבוא בנקל לתשובת נ"ד אם יגזור השם עלינו לטובה:
הנה לחקור הדין הראשון צריך לדעת איך תקרא בית המזומנת להכניס לתוכה ע"ז אם יש לה שם תקרובת או שם משמש והא לך לשון המשנה המדברת בחילוקי בתי ע"ז תנן בפרק כל הצלמים ד' מ"ז ע"ב שלש בתים הם בית שבנוי מתחילה לט"ז הרי זה אסור סיידו וכיירו לע"ז וחידש נוטל מה שחידש הכניס לתוכה ע"ז והוציאה הרי זו מותר עכ"ל המשנה ופרש"י ז"ל שלש בתים הם. לענין בטול ע"ז בית שתחלת בנינו לע"ז והיו עובדים את הבית עצמו: הרי זה אסור דכל הבית הוי ע"ז ואם הנכרי בנאו אסור עד שיבטלינו שיתוץ ממנו קצת ואם של ישראל הוא אסור עולמית אבניו ועפריו: סיידו וכיירו: שהיה הבית בנוי לדירת אדם והקצהו לע"ז וטחו בסיד ועשה בו ציורים לע"ז: הכניס לתוכה ע"ז. ואת הבית עצמו לא נתכוין לעבוד ולא הקצהו לתשמיש ע"ז אלא לפי שטה הכניס לתוכו ע"ז: עכ"ל רש"י ז"ל בפי' המשנה:
והנה בעלי תוספות הסכימו למה שפיר"שי ז"ל בבית הראשונה של משנתינו שאינו מדבר בבית שבנו אותה לשום ע"ז בתוכה אלא בבית שהיא עצמה נעבדת כאשר תראה עיני המעיין שם.
ובאמת שכפי לשון הגמרא שם צדקו הם בפירושם דכך הוא לשון הגמרא אמר רב המשתחוה לבית אסרו אלמא קסבר תלוש ולבסוף חברו כתלוש דמי והאנן בנאו תנן בנאו אע"פ שלא השתחוה לו השתחוה אע"פ שלא בנאו אי הכי הני שלשה ארבעה הוו כיון דלענין בטול בנה והשתחוה חד קא חשיב ליה. עכ"ל: הנה מכאן ברור שהבית עצמה היא נעבדת דאם אינה נעבדת למה שייך כל הכתוב לעיל בגמרא וגם כן הבין הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהל' ע"ז ה"ד עיין עליו ותמצא שכך פסק:
גם כן נראה מן החלוקה האחרונ' ממתניתין שפירש"י עליה שלא נתכוון לעבוד את הבית עצמו ולא הקצהו לתשמיש ע"ז אלא לפי שטה ואמר התנא שאז אין צריך בטול לבית עצמה אלא בהוצאת ע"ז מתוכה כבר נתרת הבית מאיסורה נפקא מינה אם כן שאם הקצה לבית מתחלה לע"ז או לשום ע"ז בתוכה אינו די להתיר הבית בהוצאת ע"ז לבד אלא צריך בטול אחר לבית עצמה כך משמט דיוק דברי רש"י ז"ל:
אולם הפוסקים סבירא להו שאם הגוי הוציאה בכוונה מכוונת שלא להכניס אותה שם עוד אז אפילו היתה הבית מזומנת לה מתחלה כיון שהוציאה משם אין בטול גדול מזה להיות הבית מותרת בהנאה:
והר"ן ז"ל לא כך סובר שכתב וז"ל הכניס לתוכה ע"ז ואת הבית עצמו לא נתכוון לעבוד ולא הקצהו לתשמיש ע"ז אלא לפי שעה שהכניסו לתוכו והוציאה ישראל הרי בית זה מותר כך פי' רש"י ז"ל וטעמא דמילתא דכיון שלא נעשה אלא לתשמיש עראי אינו נאסר משום משמשי ע"ז ומיהו כל שע"ז בתוכו מיתסר מדרבנן והא דתניא בספרי לא חדש אלא הכניס לתוכה ע"ז והוציאוה מותר שנאמר ואבדתם את שמם מן המקום דמשמע דמדאורייתא צריך להוציא ההיא אסמכתא בעלמא ומכל מקום אם הכניס שם ע"ז דרך קבע אפילו אם הוציאה ישראל אסור דנעשה בית זה משמש לע"ז וליכא למימר דבית זה אינו נאסר משום משמשי ע"ז לפי שגופו אינו משמש לט"ז אלא כקרקע עולם בעלמא הוא דהא בפירקא קמא בגמרא ד' י"ט גבי הא דתנן הגיע לכיפה שמעמידין בה ע"ז וכו' אמרינן עלה אם בנה שכרו מותר ומקשינן פשיטא משמשי ט"ז הוא ומשמשי ט"ז אינן אסורין עד שנעבדו אלמא בית כמשמשי ע"ז הוא ואחרים פירשו דהאי הכניס לתוכו ע"ז אפילו בקבע קאמר וכי תנן והוציאה הרי זה מותר הני מילי כשהוציאה גוי שכיון שסלקה משם ואין דעתו להחזירה בטל משמשיה והיינו דומיא דאידך דאילנות דקתני העמיד תחתיה ע"ז ובטלה הרי זה מותר אלמא צריכה בטול אלא שהמבטל ע"ז בטל משמשיה: עכ"ל הר"ן ז"ל. ועיין בלחם סתרים ד' נ"ט מה שכתב על פירש"י ז"ל ופירוש הר"ן ז"ל:
והרב בית יוסף גם כן כתב שלא תועיל לבית שהוקצה לשום ע"ז בתוכה להיות נתרת בהנאה אלא שיבטל לע"ז עצמה שאז ממילא נתבטלו משמשיה אבל במה שהוא גומר שלא להכניס אותם שם אינו מועיל לבית עד שיעשה לה בטול אחר עיין עליו בדיני ע"ז סימן קמ"ה:
אבל אחר נשיקת רגליו ואחר המחילה כמדומה לי אחר העיון שלבית הזאת אין צריף לה בטול אחר אלא די במה שלא יכניסו אותו שם עוד דאז מצינו שמבטלת מקומה שאף שהדין הוא שמשמשי ט"ז הרי הם כמוה לא מצאתי שיהיו חמורים ממנה ודין פשוט הוא שע"ז שהניחו אותה עובדיה בשעת שלום און בטול גדול מזה ואם כן אם תועיל בכך לע"ז עצמה כ"ש שאם ביטל משמשיה שלא לעבוד אותה בהם עוד פשיטא שתועיל להם להתירם בהנאה בלא בטול אחר:
והנה מכל מה שכתבתי יצא לנו ברור שאין דין תקרובת לעולם בבית ע"ז דהא בדין הבתים השנויים במשנה לא יש כי אם השלשה חילוקים הנזכרים ושם לא נזכר שום בית שיהיה לה דין תקרובת אלא או שתהיה לה דין ע"ז עצמה וזו היא דווקא כשהיא נעבדת או שתהיה לה דין משמשי ע"ז וזה הוא כשאינה עשויה להיות היא עצמה נעבדת:
גם בפוסקים לא נזכר דין תקרובת בבית ואף דבר שנרמז כך ממנו לא מצאתי דהא הרי לך מה שכתוב בהם במה שנקרא תקרובת. הנה הרב בית יוסף ז"ל פסק בשולחנו הטהור סי' קל"ט סעי' ג' מה הם הדברים שנקראים בשם תקרובת וז"ל איזהו נוי ואיזהו תקרובת נוי כגון שמדליק לפניה נרות או שטח לפניה בגדים וכלים נאים לנוי ותקרובת כל שכיוצא בו קרב על גבי המזבח כמו כל מאכל כגון בשר שמנים וסלתות מים ומלח אם הניחו לפניה לשם תקרוב' נאסר מיד אבל דבר שאין מקריבין ממנו בפנים אינו נאסר אלא אם כן עשה ממנו כעין זביחה או כעין זריקה והוא דרך לעובדם באותו דבר אע"פ שאין דרך לעובדה בזה הענין כיצד אלילים שעובדין אותה שמקשקשים שקשים לפניה במקל ושיבר המקל לפניה נאסר מפני ששבירת המקל דומה לזביחה אבל אם אין עובדים אותה במקל כלל ושיבר מקל לפניה אינו חייב ולא נאסר ואם עובדה בקשקוש מקלו והוא דרך עבודתה חייב ולא נאסר וכן בכל דבר וכו' ואינו כעין פנים חייב ולא נאסר אבל וכו' עד סוף הדין שם:
וגם כן הוא לשון הטור שם:
גם הרמב"ם ז"ל במה שכתב בהלכות ע"ז פרק ו' הלכה ט' יהיה ברור לנו שדוקא מה שהוא כעין פנים יקרא תקרובת ואם לא לא וכך משמע ממה שכתב בפרק ג' הלכה ד' עיין שם שכתב לעניין להתחייב משום עבודה זה הלשון ע"ז שעובדים אותו במקל שבר מקל בפניה חייב ונאסרת זרק מקל לפניה חייב ואינה נאסרת עכ"ד. ראה אם כן הוא שהחילוק הזה תלוי שלהיות נאסרת משום תקרובת צריך גם כן להיות עשויה כעין זביחה ולכך כששיבר המקל שדומה קצת לזביחה נאסרת המקל משום תקרובת אבל בזריקת מקל לבד אף שישראל העושה כן לע"ז שעבודתה בכך חייב אין למקל הזה דין תקרובת ואינה נאסרת ואם כן ראה שהבאתי הדברים הנכתבים לעיל מלה במלה כדי שכל חכם לב יראה בעין שכלו שאין לפוסקים הללו שום רמז בדבריהם להשוות שום בית בעולם לדין תקרובת ע"ז. על כן נסתלקה החקירה הראשונה שלנו ונגזור מכאן והלאה שכל בית שאינה נעבדת בעצמה אין לה כי אם שם משמשי ע"ז:
נלך עתה אל החקירה השנית והיא למצוא דין בטול ע"ז אם צריך להיות דוקא בידי עובדיהן או אם תועיל גם כן כשנשתברה מאליה. והנה איתא בפרק כל הצלמים ד' מ"א ע"ב איתמר ע"ז שנשתברה מאליה ר"י אמר אסורה ור"ל אמר מותרת ר"י אמר אסורה דהא לא ביטלה ר"ל אמר מותרת מסתמא בטילא מבטיל ליה מימר אמר איהי נפשה לא אצלח לההוא גברא מצלח ליה:
והנה הרי"ף ז"ל פסק דקיימא לן כר"י דע"ז שנשתברה מאליה אסורה בהנאה וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפרק ח' מהלכות ע"ז הלכה י"א וז"ל ע"ז שנשתברה מאליה שבריה אסורין בהנאה עד שיבטלוה: גם הרב בית יוסף כך פסק שם בשולחנו הטהור בסימן קמ"ו סעי' י"א: וכן רוב הפוסקים כך הסכימו נמצינו למדים שבטול ע"ז צריך להיות על ידי אדם ואם הבטול בא מאליה לא מקרי בטול דהא קיימא לן ר"ל ורבי יוחנן הלכה כר"ל וא"כ בטרחא מועטת יצא לנו מבוארת החקירה השנית הנז' לעיל:
עת בא עתה אל החקירה השלישית והיא לידע אם שברי ע"ז שנשתברה מאליה שאינה מבוטלת משום כך כדאמרינן מה דינם אם יהיו מונחים להפקר במקום שיהיו מצויים שם עובדי ע"ז או שמוכרים קצת מהם לכל אדם תקרא זאת בטול המועיל להם או נאמר שדוקא מה שהפקירו יהיה מותר אבל מה שמוכרים עדיין הוא באיסורם ולבא אל תכלית המכוון הא לך לשון המשנה בפרק ר' ישמעאל דף נ"ג ע"א כיצד מבטל' קטע ראש אזנה ראש חוטמה ראש אצבעה פחסה אע"פ שלא חסרה בטלה. רק בפניה השתין בפניה גררה זרק בה את הצואה הרי זו אינה בטילה. מכרה ומשכנה רבי אומר ביטל וחכמים אומרים לא ביטל עכ"ל המשנה. ובגמרא זעירי אמר ר' יוחנן ור' ירמיה ברבי אבא אמר רב חד אמר מחלוקת בצורף נכרי אבל בצורף ישראל דברי הכל ביטל וחד אמר בצורף ישראל מחלוקת. איבעייא להו בצורף ישראל מחלוקת אבל צורף נכרי דברי הכל לא ביטל או דלמא בין בזה בין בזה מחלוקת ת"ש דאמר רבי נראין דברי כשמכרה לחבלה ודברי חביריי כשמכרה לעובדה ושואל הגמ' מאי לחבלה ומאי לעובדא אילימא לחבלה לחבלה ממש לעובדה לעובדה ממש מ"ט למאן דאמר ביטל ומ"ט למאן דאמר לא ביטל אלא לאו לחבלה למי שעתיד לחבלה ומנו צורף ישראל לעובדה למי שעתיד לעובדה ומנו צורף נכרי ושמע מינה בין בזה בין בזה מחלוקת לא הכי קאמר אמר רבי נראין דברי לחביריי כשמכרה לחבלה ומנו צורף ישראל שאף חביריי לא נחלקו טלי אלא כשמכרה לעובדה אבל לחבלה מודים לי. ומקשה הגמרא מתיבי הלוקח גרוטאות מן הנכרים ומצא בהן ע"ז אם עד שלא נתן מעות משך יחזיר ואם משנתן מעות משך יוליך הנאה לים המלח א"א בשלמא בצורף ישראל מחלוקת ה"מ רבנן היא אלא א"א בצורף נכרי מחלוקת אבל בצורף ישראל ד"ה ביטל ה"מ ומשיב הגמ' שאני התם דאדעתא דגרוטאות זכין אדעתא דע"ז לא זבין עכ"ל הגמ':
והא לך קצת מפירוש רש"י ז"ל בסוגייא הנ' זעירי אר"י וכו'. פליגי בטעמא דמתניתין וסתם לוקחי מתכת צורפים הם: בצורף נכרי. שמכרה נכרי לצורף חבירו התם קאמרי רבנן דלא בטילה דסבר המוכר כיון שלוקח זה נכרי הוא פלח לה ולא תבר לה אבל בצורף ישראל שמכרה הנכרי לצורף ישראל מסתמא בטלה מדעתיה דמידע ידע דהא תבר לה: נראין דברי כשמכרה לחבלה דביטל: ודברי חביריי דלא ביטל כשמכרה לעובדה ומדקתני נראין דברי בהא אבל דברי חביריי אין נראין בה מכלל דחביריי נמי בלחבלה פליגי ומדקאמר נראין דברי חביריי בלעובד' אבל דבריי אין נראין בה מכלל דאיהו נמי עלה פליג וה"ק אני שמעתי בשתיהן ביטל והם שמעו בשתיהן לא ביטל ונראה שמועתי משמוטת חביריי בלחבלה ושמוטת חביריי משמועתי בלעובדא וכו': לחבלה ממש. שנתנה על מנת לחבלה: ומנו צורף ישראל. והא סתמא זבין ליה ודקאמרי רבנן דלא ביטל מימר אמר האי צורף ישראל הדר מזבין ליה לגבו ופלח לה ורבי סבר כיון דצורף ישראל הוא מידע ידע האי נכרי דסתמא חבולי מחביל לה ומתיכה בכור: לא לעולם בצורף ישראל אפילו לרבנן ביטל והאי דקאמר רבי נראין דברי כשמכרה לחבלה לאו דפליגי רבנן עלה דנימא נראין דברי לשומעי מחלוקתינו מדברי חביריי אלא רבי לפרושי פלוגתייהו אתא ולאשמועינן דבצורף נכרי הוא דפליגי וה"ק נראין דברי לחביריי ומודים הם לי כשמכרה למי שעתיד לחבלה שדברי חביריי הם כשמכרה לעובדה ולישנא דמילתא דייקא הכי מדלא קתני ונראין דברי חביריי אלא ודברי חביריי מכלל דנראין דרשא לחביריו קאמר דנראין הלכך אי הוה תני סיפא ונראין הוה משמע ונראין דברי חביריי לי בלעובדה וא"כ במאי פליגי: גרוטאות שברי כספים. משך יחזיר לנכרי דיבטלנה ואחר בך אם ירצה יקחנה ממנה ואע"ג דמשך לא אמרינן עבודת אלילים של ישראל היא ואינה בטילה דהא משיכה בטעות הואי ולא ידע שיש בהן ע"ז: יוליך לים המלח ואין רשאי להחזירה לנכרי וליטול מעותיו ואע"ג דמשיכה בטעות הואי כיון דיהיב דמי כי הדר שקלינהו מחזי כמאן דמזבן אלמא אע"ג דזבן נכרי לישראל קתני אסורה דלא בטילה: בצורף ישראל ד"ה בטילה הא מתניתין דישראל הוי לוקח וקתני יוליך לים המלח מני: שאני התם. דהאי נכרי אדעתא דע"ז לא זבין שלא ידע שיש שם ע"ז אבל היכא דזבין ע"ז לבדה לצורף ישראל ד"ה בטילה מדעתו: ע"כ פירש"י בסוגייא:
ויש שסוברים בפירוש רש"י במה שכתב למעלה שסתם לוקחי מתכת צורפים הם שכוונתו ז"ל לומר דהא דנקט לשון המשנה צורף בישראל אינו דוקא דהוא הדין לישראל אחר ונקט כך משום שרובם לוקחי מתכת הם צורפים ע"כ אבל זה הפירוש בהבנת לשון רש"י אינו מוסכם:
ברם בעלי תוספות פירשו על האי פיסקא אבל בצורף ישראל ד"ה ביטל דלאו דוקא צורף דאפילו שאינו צורף נמי דכל ישראל לגבי ע"ז כצורפים הם והכריחו הדבר מדמותיב הגמ' מהלוקח גרוטאות ואי כשאינו צורף אסור מאי קא פריך דלמא בשאינו צורף איירי אלא איידי דנקט צורף נכרי נקט נמי צורף ישראל זהו דעת התוספות אבל מפרשיו כבר דחו זאת הראיה והסכימו שלעולם דוקא בצורף ישראל מתוקמא דברי רבי ועיין בהם ותמצא:
עכשו פקח עיניך וראה שלא לחנם הצגתי לפניך כל הסוגייא הזאת עם פירש"י ז"ל וקצת דברי התוספות ז"ל אלא כדי שתבין בהם בעין שכלך ואז תמצא איך צדקו בה דברי רש"י ז"ל ובעלי התוספות ויצא לך כפי סברתם ז"ל שע"ז שמכרה נכרי לצורף ישראל כולם מסכימים דמבוטלת בכך ברם רבינו אשר ז"ל לא כך סובר שהרי כתב מחלוקת זעירי ור' ירמיה ופסק דקיימא לן לחומרא עיין עליו בפרק הנ"ל:
והנה כן נראה שסובר הרי"ף ז"ל דהא לא הביא על סוף לשון המשנה הזאת שום דבר ממחלוקת הנ"ל השנוי בגמרא ומכך משמע דפוסק לחומרא כסתמיות דברי חכמים הנזכרים במשנה:
גם בעל הטורים סובר כאביו ז"ל. שהרי כתב מכרה ומשכנה אפילו לצורף ישראל לא בטילה ומכ"ש אם מכרה לצורף גוי או לישראל אחר שאינו צורף ע"כ דברי הטור: והרב בית יוסף גם כן סובר כך כאשר תראה שם בסי' קמ"ו: אך שבשולחנו הטהור מביא בסוף דבריו שם ויש מתירים בצורף ישראל:
והנה היא סברת הרמב"ם ז"ל בפי' המשנה הנ"ל שכתב ז"ל ומחלוקת רבי וחכמים הוא כשמכרה לנכרי אבל כשמכרה לצורף ישראל ד"ה בטילה והלכה כחכמים עכ"ד בפירושו וגם כן פסק בחיבורו שם פרק ח' הלכה יו"ד שכתב ז"ל או שמכרה לצורף ישראל הרי זו בטילה אבל אם משכנה או מכרה לגוי או לישראל שאינו צורף אינה בטילה עכ"ד. וראיתי סוברים ומדקדקים בדברי הרב ז"ל כאן שהוא סובר דלא מבעייא אם מכרה לצורף ישראל שסובר הוא ז"ל שהיא בטילה אלא אפילו משכנה לצורף ישראל אפילו הכי היא בטילה: ובאמת שהדקדוק הזה אינו ישר בעיני והרבה פוסקים ג"כ דחו אותו ואין לי להאריך בזה שלא מעלה ולא מוריד לענין נדון שלי כאשר תראה וא"כ מי שרוצה לעמוד בזה על בוריו יעיין במפרשי דברי הרמב"ם ז"ל בחיבורו:
והנה הרב בית יוסף בכסף משנה שלו נתן הטעם למה פסקו הרא"ש והרי"ף ז"ל לחומרא ואמר שהוא משום שכיון שספיקא דסברא הוא נקטינן לחומרא וכתב שאין כן דעת רבינו ז"ל:
אבל מצאתי להר"ן ז"ל שאף שבתחלת דבריו נראה שסובר גם הוא לפסוק הדין לחומרא כסברת הרי"ף והרא"ש ז"ל אך בסוף דבריו מסכים עם רבינו משה ז"ל ואכתוב דבריו כדי שיהיו נקראים אף למי שאין בידו הספר שלו ואלו הם ולענין הלכה מסתברא דכיון דפלוגתא דאמוראי היא אי בצורף ישראל ד"ה בטל או דלמא אפילו בצורף ישראל מחלוקת ולא ידעינן מאן אמר הא ומאן אמר הא נקיטינן לחומרא כרבנן דאמרי לא בטל דרבים נינהו באליבא דמאן דאמר דאפילו בצורף ישראל מחלוקת דספיקא דאורייתא הוא ולחומרא וכן נראה דעת הרב אלפסי ז"ל שהביא משנתינו בצורתה והשמיט הך שקלא וטריא דצורף גוי וצורף ישראל דאלמא ס"ל דלרבנן בכל ענין לא בטיל אבל ראיתי לרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ח מהל' ע"ז או שמכרה לצורף ישראל הרי זו בטילה אבל אם משכנה או מכרה לגוי או לישראל שאינו צורף הרי זו אינה בטילה ונראה לי שהרב ז"ל סמך בהא דאמרינן בגמ' ת"ר לוה עליה או שנפלה עליה מפולת וכו' אינה בטילה ואמרינן טלה וצריכא דאי תנא לוה מדלא זבנה זבוני לא בטלה ובודאי משמע דסתמא דשקלא וטריא בגמ' סלקא כרבנן דלא כרבי וכיון שכן סוגיין כמ"ד בצורף ישראל ד"ה בטל והכי קאמר אי תנא לוה עליה הוה אמינא התם הוא דאפי' לוה עליה מצורף ישראל לא בטיל דכיון דלא זבנה זבוניה לא בטלה מכלל דאי זבנה בטלה אבל למאן דאמר דאפי' בצורף ישראל מחלוקת היכי אמרינן סתמא מדלא זבנה זבוני לא בטלה והא לרבנן אפילו זבנה לא בטלה אלא כדאמרן. ונראה שלזה כיון רש"י ז"ל שכתב לוה עליה גוי אפי' מצורף ישראל הלכך כיון דפלוגתא דאמורי היא אי בצורף ישראל מחלוקת או לאו סוגיין כמאן דאמר דבצורף ישראל ד"ה בטל נקיטינן כוותיה וכדברי הרמב"ם ז"ל ומ"מ הרי אתה למד מדבריו שדעתו ז"ל דבצורף דוקא ולא כדברי רש"י ז"ל ע"כ דברי הר"ן ז"ל. והעולה ממה שכתבתי דברי הר"ן ז"ל כבר נודע בשערים שדעתו נוטה כדעת הרמב"ם ז"ל בהבנת דברי התלמוד ולא כפי מה שפירש"י ז"ל בהן. ובא וראה שהרב לח"מ ז"ל לא תמה על רבינו על שלא פסק לחומרא אלא לקולא וזה הוא נגד הרי"ף והרא"ש ז"ל ולא עוד אלא שחוץ מן הטעם שכתב הר"ן ז"ל לקיים דברי רבינו גם הוא ז"ל נתן טעמא אחרינא וז"ל ורבינו פסק לקולא ונתן הר"ן טעם לדברי רבינו ז"ל ולי נראה טעם אחר משום דאפילו למאן דאמר בצורף ישראל מחלוקת איכא ספיקא אחרינא דדילמא בין בזו ובין בזו מחלוקת והרי אמר רבי נראין דברי כשמכרה לחבלה וכו' שפירושו דנראים דבריו לשומעי מחלוקתם כשמכרה לחבלה דהיינו צורף ישראל וכיון דנראין דבריו לשומעי מחלוקתם ודאי דהלכה כותיה וא"כ חזר הדבר להיות ספק ספיקא ולקולא ספק אי כמאן דאחר בצורף ישראל מחלוקת ספק אי כמאן דאמר בצורף עכו"ם מחלוקת ואת"ל בצורף ישראל מחלוקת ספק אי בין בזו ובין בזו מחלוקת ורבי אמר שנראין דבריו לשומעי מחלוקתם וא"כ הוי מותר לצורף ישראל ולכך פסק רבינו לקולא. עכ"ד:
עוד יש ראיה גדולה לקיים דברי רבינו שהרי לא מצינו שחיטט אחריו בפסק דין הזה בר פלוגתיה הגדול הראב"ד ז"ל שבהיפתר דבריו ז"ל נראה שגם הוא מבין לשון התלמוד כמו שרבינו ז"ל מפרשם ושגם כן מסכים כמותו לפסיק הדין: אבל מה אעשה שהנה רוב הפוסקים שראיתי פסקו הדין הזה לחומרא ואפי' מן הפוסקים שראו דברי הרב ז"ל וסיעתו פסקו נגד דבריהם לכן מוכרח אני לילך עמהם ולפסוק הדין הלז לחומרא. בעוד שלא נמצא כח ואל להחליש דברי המנגדים סברת רבינו הקדוש: ולכן נלמוד עכשו בחקירה השלישית הנ"ל שגם אם תמכור שברי ע"ז שנשתברה מאליה אפילו יהיה לצורף ישראל עדיין הם אסורים בהנאה ואין להם בטול בכך דהא כיון שהיא לא נתבטלה ע"י אדם עדיין הוא באיסורה עומדת כדהוכחנו לעיל ונפקא מינה ששיברותי' כמוה דהא מכוחה הם באין ומשום הכי נדונים כמוה:
אבל עדיין החקירה עומדת במקצת דעד כאן לא שמענו אלא במי שמוכר אותם דאז כפי האמור שוה דינם למוכר ט"ז שלימה כיון שבאיסורם עומדות ברם איך דינם של השברים הללו אם הם מושלכים במקו' הפקר הפקרם יהיה בטולם או נאמר שלא די בזה כיון שאיסור ע"ז כל כך חמור הוא ולבוא אל המבוקש אשים לפני הקורא לשון המשנה בפרק כל הצלמים ד' מ"א וז"ל המוציא שברי צלמים הרי אלו מותרים מצא תבנית יד או תבנית רגל הרי אלו אסורים מפני שכיוצא בהן נעבד עכ"ל המשנה. ובגמ' אמר שמואל אפי' שברי ע"ז ומקשה הגמ' והאנן תנן שברי צלמים ומשיב הוא הדין אפילו שברי ע"ז והא דקתני שברי צלמים משום דקבעי למתני סיפא מצא תבנית יד וכו' עוד מקשה חנן מצא תבנית יד וכו' אמאי והא שברים נינהו תרגמא שמואל בעומדים על בסיסן עכ"ל הגמרא:
והנה הרי"ף והרא"ש הביאו הך מימרא דשמואל וא"כ נראה דפסקו כמותו. גם הרב בעל הטורים בנו כך פסק בסימן קמ"א ז"ל המוצא שברי אלילים מושלכים או בתוך שברי נחושת או אפילו שברי אלילים עצמה מותרים אבל מצא תבנית יד או רגל והוא עומד על בסיסו אסור שבזה ניכר שתחלתו נעשה כך לעבדו עכ"ד. וכך פסק הרב ב"י בשולחנו שם סעי' ב':
אבל הרמב"ם ז"ל לא פסק כן אלא דדוקא מצא שברי צלמים מותרים אבל שברי ע"ז אסורים יהיה יד או רגל או אחד משאר אברים כיון שהם שברי ט"ז שלא נתבטלה הרי הם אסורים דהא כתב שם בפרק ז' ובפ"ח זה הלשון בפ"ז הלכה ז' כתב צלמי ע"ז הנמצאים מושלכים בשווקי' או בתוך גרוטאות הרי אלו מותרים ואין צריך לומר שברי צלמיהם אבל המוצא יד מצורת כוכב או מזל או רגלו או אבר מאיבריה מושלך הרי זה אסור בהנאה הואיל וידע בודאי שזה האבר מן צורת ע"ז הנעבדת הרי היא באיסורא עד שיוודע לו שהגוים עובדיה במלוה עכ"ד שם ובפ"ח הלכה י"א כתב ע"ז שנשברה מאליה שבריה אסורים בהנאה עד שיבטלוה לפיכך המוצא שברי ע"ז הרי אלו אסורים בהנאה שמא לא בטלוה הגוים ואם היתה של פרקים והדיוט יכול להחזירם צריך שיבטל כל פרק ופרק מפרקיה ואם אינו יכול להחזיר כיון שביטל אבר אחד ממנה בטלו כל השברים עכ"ד:
והנה מצינו שרבינו ז"ל פסק נגד שמואל ואסר כל שברי ע"ז הנמצאים וזהו נגד שאר הפוסקים הנ"ל. והרב לח"מ בפרק ז' הלכה ז' כתב על דברי הרמב"ם ז"ל צלמי ע"ז הנמצאים וכו' משנה שם דף מ"א המוצא וכו'. והר"ן ז"ל האריך בריש פ' כל הצלמים לבאר דברי רבינו ובדרך כלל אמר דרבינו פסק דלא כשמואל דאמר שברי ט"ז מותרים מפני שהמחלוקת תלוי בע"ז שנשתברה מאליה והוא סבור כר"ל דמותרת ואנן קיימא לן דאסורא כר' יוחנן וכמ"ש הר"ן ומשום הכי מתניתין תבנית יד או רגל לא אוקמינן בעומדין על בסיסן דר"ל מוקי לה דהוא סבור כשמואל אבל ר' יוחנן לא ומתניתין דאמרה שברי צלמים הוא הדין דצלמים מותרין דמתניתין כרבנן ומאי דנקט שברי צלמים לאפוקי שברי ע"ז דאסורין דלא כשמואל ועל זה הדרך יתבארו דברי רבינו ז"ל עכ"ל הלח"מ ז"ל:
ואני הצעיר אומר שצדקו אמרותיו אלו בהבנת דברי רבינו ז"ל ואף שיש שפירשו דבריו בסגנון אחר אני בעמדי אעמודה כדעת הלח"מ ז"ל. וגם מי שיעיין בדברי רבינו בפי' המשניות ראה יראה שכך כוונת דבריו בחבורו דהא שם כתב החלוקה של תבנית יד או רגל וז"ל תבנית יד ורגל. אינו יד צלם שנשבר לפי שזה שברי צלמים הוא אבל מתחלת עשייתו נעשה צורת יד לבד או צורת רגל בלבד וכן צורת איזה אבר שיעשה ומעשהו יתבאר אם מתחלת עשייתו נעשית נפרד או אם נשבר מצורה שלימה עכ"ד שם. ומלשונו שם נראה שבא ללמוד לנו שכיון שהוא סובר נגד סברת שמואל דהא הוא אוסר שברי ע"ז א"כ אין לפרש תבנית יד ורגל השנוי במשנה דקאי איד ורגל של צלמים דא"כ תחת שברי צלמים נכללים ומותרים. גם אין לומר שמדבר ביד ורגל של ע"ז דהא אפילו שאר איברים באיסורן הם כשנמצאים אלא דוקא מדבר התנא באיברים שיש במינם שכך הם נעבדים דאז כיון דלא ידענו אם מבוטלים הם אם לאו נעמיד הדבר לחומרא. כך נראה לי לפרש דבריו שם ואף שלפום ריהטא מי שיעיין שם בדבריו יגזור אותם שהם נגד מה שכתב בחבורו אם יבינם על מכונתם כמו שאני הצעיר הבנתי אותם או יהיה בסגנון אחר שישא חן בעיניו יטלו דברי רבינו ז"ל בפירושו ובחבורו לדבור אחד דוק ותשכח.
ברם גם שראינו שרבינו פסק לחומרא אך הנה הפוסקי' האחרים כולם מסכימים דשברי ע"ז הנמצאים מושלכים או בתוך גרוטאות שהם מותרים דתלינן שהגוי שיברם לבטלם ושדוקא כשהוא שבר חשוב שמשום חשיבות מקום מושבו ניכר שהוא נעבד אז אותו אבר אסור ואם לא לא ואע"פ שמצינו עוד פוסקים שפסקו הדין כרבינו ז"ל הנה כיחיד הם חשובים לגבי רבים שחולקים עליהם וא"כ נקיטנן לקולא:
אבל עדיין צריך תלמוד מהיכן יצא להם לחלוק על רבינו וסיעתו בדין זה. משום דלפום ריהטא הם הולכים להקל נגד הכללים שהרי ר"י ור"ל נחלקו בדבר והכלל הוא שהלכה כר"י. גם כפי פירושם שזה הדין תלוי בדין ט"ז שנשתברה מאליה שמשום הכי פירשו דשמואל סבירא ליה כר"ל דע"ז שנשברה מאליה היא מותרת ומשום הכי מתיר שמואל בשברי ע"ז הנמצאים א"כ לא מבעייא דשמואל הוא נגד ר' יוחנן אבל גם הוא נגד רב דהא נראה דבכך נחלקו בגמר' שם ד' מ"ט ע"ב לשון המימרא כך היא איתמר ע"ז שנשתברה רב אמר צריך לבטל כל קיסם וקיסם ושמואל אמר ע"א אינה בטילה אלא דרך גדילתה אדרבה דרך גדילתה מי מבטלה אלא ה"ק אין ע"א צריכה לבטל אלא דרך גדילתה לימא בהא קא מיפלגי דמ"ס עובדין לשברים ומ"ס אין עובדין לשברים לא דכ"ע עובדין לשברים והכא בשברי שברים קמיפלגי מ"ס שברי שברים אסורין ומ"ס שברי שברים מותרים ואבע"א דכ"ע שברי שברים מותרים והכא בע"א של חליות ובהדיוט שיכול להחזירה קמיפלגי מ"ס כיון דהדיוט יכול להחזירה לא בטלה ומ"ס אין ע"א בטילה אלא דרך גדילתה דהיינו אורחיה הא לאו גדילתה היא ואין צריכה לבטל עכ"ל הגמ': וא"כ כפי המימרא הזאת הפוסקים שפסקו הדין הנ"ל כסברת שמואל הלכו נגד שתי הכללים מוסכמים שהם ר"ל ור"י הלכה כר"י ורב ושמואל הלכה כרב באיסורי דהא אנן קיימינן באסור ע"ז שהיא באיסורי דאורייתא וא"כ איך פסקו להתיר שלא כדין:
ובקושטא שאם הפוסקים הנ"ל מפרשים דברי שמואל בגמ' ד' מ"א שטעמו הוא מפני שסבור כר"ל בדין ע"ז שנשתברה מאליה וכמו שכתבו בעלי התוס' וגם מפרשים סוגיית של דף מ"ט כפי' רש"י ז"ל ודאי שהקושיא הנ"ל יהיה להם כהר תבור ברם הם דעת אחרת להם בטעם דברי שמואל שם ומשום הכי פסקו כמותו:
וראיה לדברי דהא הרב ב"י ז"ל שמתיר מפרש דברי שמואל בסגנון אחר עיין עליו בסימן הנ"ל. גם הר"ן ז"ל רוצה לפרש דר"י ושמואל אמרו דבר א' ושמואל דמתיר איירי במוצא ור"י דאוסר בנשתברה לפנינו אבל במוצא שברי ע"ז מותרים וכדשמואל עיין עליו שם: והנה הרב בעל כנה"ג בסי' קמ"א בב"י אות ט"ז מקשה עליו עיין שם ובסוף דבריו כתב זה הלשון והנכון דשלש מחלוקות בדבר רשב"ל סובר דאפי' נשתברה מאליה מותרת וכ"ש מצא שברי ע"ז ור"י אמר דאפי' מצא שברי ע"ז אסורין וכ"ש בנשתברה מאליה ושמואל סובר במוצא שברי ט"ז מותרין ובנשתברה אסורין ולגבי נשתברה קיימא לן כר"י לגבי רשב"ל ועוד דקאי שמואל כוותיה ולגבי מצא קי"ל כשמואל דקאי רשב"ל כוותיה דאע"ג דהלכה כר"י לגבי רב ושמואל ה"מ לגבי רב או שמואל אבל לגבי שניהם בהדי הדדי לא וכמ"ש הרב ז"ל בספר כללי התלמוד בשם הרשב"א וכיון דלית הלכתא כר"י לגבי רב ושמואל שניהם כאחד משום דרבים נינהו ה"ה דלית הילכתא כוותיה לגבי שמואל ורשב"ל דרבים נינהו ועיין מ"ש בספר הכללים המהדורא ב' בכללי התלמוד בכלל זה עכ"ד:
עוד יש מפרשים דברי שמואל הנ"ל בסגנון אחר ועיין בשיטה ריח שדה עלמ' ע"ז דף ט"ו ע"ב:
גם אני קטן הכמות והאיכות מתוך שראיתי מינים ממינים שונים בפירוש הני שתי מימרות דשמואל לא אחשוך אנכי לתת בהם פי' מסכים לפסק דין המתירים והנה הוא זה נ"ל דהני פוסקים ס"ל בדין ע"ז שנשתברה מאליה כר"י דאמר שאינה מבוטלת. אך ס"ל שלאסור משום הך חששא במקום שיש לתלות שהנכרי שיברה וגם שעינינו רואות שהם מושלכים בביזוי כמו בשווקים שהרי הן הפקר כגלל או שהן בתוך שברי נחושת שנראה מתוך כך שבכוונה שברו אותה לא אסרינן שגם שיש לחוש שנשתברה מאליה כיון ששברותיה מושלכים בביזוי יש לנו לומר שבטלו אותם השברים מלעובדם עוד ומשום הכי הם מותרים. דדוקא הא דחיישינן לשברותי' שלא נתבטלו הוא כשהם בחשיבות כגון שעומדים על איזה בסיס דאז יש לחוש לאוסרם אבל בלאו הכי לא ומשום הכי שמואל מתיר אותם אף שהוא סובר כר"י: ויש לי ראיה לדברי דהא כל הפוסקים שמתירים שברי ע"ז שנמצאו מושלכים בשווקים או בשברי נחשת פוסקים כרב בע"ז שנשתברה מאליה שצריכים בטול להנות משברותיה. אך שמשום השקלא וטריא שעושה התלמוד בדף מ"ט שם ומסיק שלדעת רב יש חילוק בין כשהדיוט יכול להחזירם לכשאין הדיוט יכול להחזירם משום הכי פסקו הם שאם נשתברה במציאות שהדיוט יכול להחזירם צריך לבטל כל פרק ופרק אבל כשהיא שבורה כל כך שאין הדיוט יכול להחזירה די בבטול פרק אחד דאז רגלים לדבר שהגוי לא יכבדנה עוד והרי היא בטילה. אך לפי דקי"ל כר' יוחנן שהלכה כמותו והוא אמר סתם שע"ז שנשתברה מאליה אסורה ולא חילק משום הכי כשאנו רואים בודאי שנשתברה מאליה כיון שאין אנו יודעים בוודאי שהגוי בטלה משום הכי אף ששברותיה ש"ש צריך בטול קצת דהיינו בפרק אחד ואז נתבטלו כולם:
אולם כבר אזני שומעות שאומרים שפירושי הנ"ל שהוא קול ושוברו עמו דהא הרמב"ן והרב ב"י והטור כולם מסכימים לאסור במוצא שברי ע"ז משום דע"ז שנשברה מאליה שברותיה אסורים בהנאה עד שיבטלוה ואומרים שבטול השברים הוא למי שמוצאם לבטל כל פרק ופרק אם היא של חוליות שהדיוט יכול להחזירה ואם אין הדיוט יכול להחזירה די בבטול פרק אחד וא"כ יצא לי סתירה על מה שאמרתי וכתבתי למעלה שהמתירין בשברי ט"ז שנמצאו מושלכים שהם מודים בע"ז שנשתברה מאליה ששברותיה אסורין כסברת ר"י ושגם כן שמואל סובר כר"י ומשום הכי פסקו כמותו. והא המימרא הזאת שחולקים רב ושמואל בדף מ"ט מורה ששמואל סובר שע"ז שנשתברה מאליה אינה צריכה בטול דהא כך לשון המימרא בדף הנ"ל כמו שהבאתיה לעיל וכדפיר"שי עלי':
ואיברא שאם נפרש אותה מימרא כפירוש רש"י ז"ל נפל הדרוש שלי. ברם  דעתי דעת אחרת עליה שאני מפרש אותה שאינה מדברת בענין בטול ע"ז עצמה שאז נאמר שרב סובר שצריכה בטול ושמואל סובר שאינה צריכה בטול אבל לבי אומר שלא באו לחלוק טל זה אלא בין רב בין שמואל כולם מסכימים לדעת ר"י שע"ז שנשתברה מאליה צריכה בטול. אך כאן נחלקו איך בטולה שרב סובר שכל קיסם וקיסם צריך בטול ושמואל חולק עליו ואומר שבטול ע"ז שנשתברה לא יהיה חמור מדרך גדילתה ופירוש גדילתה אני מפרש שרוצה לומר כדרך שהיא מבוטלת כשהיא בנויה שהרי מצינו משנה שלימה ששואל כיצד בטולה והכל מסכימין כשקטע ראש אזנה או ראש חוטמה וכו' שהרי היא כולה מבוטלת וא"כ למה נחמיר כשנשתברה מאליה שצריך לבטל כל קיסם וקיסם ולזה טורח הגמ' לבקש מציאות לדברי רב עד שמסכים שאין להעמיד דברי רב אלא כשהדיוט יכול להחזירם שאז משום דחשבינן כל פרק ופרק כע"ז בפני עצמה משום הא צריך לבטל כל קיסם וקיסם אבל שמואל חולק עליו ואומר שדי בבטול פרק אחד דהא אין דרך גדילתה בכך כלומר כיון שכשעבדו אותה היתה בנויה מכל הפרקים הללו אין כל אחד ואחד חשוב בפני עצמו ומשום הכי די לה בבטול פרק אחד אבל ודאי דגם הוא סובר שבלא בטול אין להתיר אותם ודוק בעיון בסוף דברי הגמ' ותראה שכך מדייק שהרי אומר ומ"ס אין ע"א בטילה אלא דרך גדילתה דהיינו אורחיה הא לאו גדילתה היא ואין צריכה לבטל ע"כ:
דוק שאינו אומר ואין צריכה עוד בטול גם אין אומר אין צריכה בטול אלא כתב ואין צריכה לבטל שר"ל לבטל כל קיסם וקיסם כמו שאמר רב דוק ותשכח:
גם בפירוש הזה אני מציל סתירה גדולה שיש בלא זה הפירוש בדברי הרב בית יוסף והמסכימים עמו שהרי בסי' קמ"א כתבו שהמוצא שברי צלמים או שברי ע"ז מושלכים או בתוך שברי נחשת הרי אלו מותרים. ובסי' קמ"ו סעי' י"א פסקו שהרי אלו אסורים דכתבו ע"ז שנשברה מאליה שבריה אסורים בהנאה וכו' לפיכך המוצא שברי אלילים הרי אלו אסורים בהנאה שמא לא ביטלה הגוי וזה סותר למה שכתבו למעלה אבל אם נפרש כמו שפרשתי יבאו דבריהם לשלום שהנה שני דינים הם הראשון מדבר בשברי ע"ז שאינה במקומה כי אם מושלכים בדרך או בתוך גרוטאות שאז מותרים מן הטעם שכתבתי לעיל דאין אנו הולכים בהם אחר החששא וכדכתבתי. ומוצא הדין הוא מהמימרא של שמואל בדף מ"א אבל מ"ש בסימן קמ"ו אינם מדברים בשברי ע"ז שנמצאו מושלכים בבזיון ואין אנו יודעים איך נשתברו אבל דוקא מדברים בדין בטול ע"ז שנשתברה מאליה איך בטולה. ומ"ש בלשון מוצא לפיכך המוצא שברי אלילים וכו' הוא על דרך שכתבנו לפי שכולם מסכימים ואפילו בדעת שמואל שע"ז שנשתברה מאליה אסורה בהנאה עד שיבטלוה. ומ"ש המוצא אותם שברים ר"ל שמוצא אותם מושלכים שם במקום עמידתה ודוק שכאן לא כתבו המוצא אותם בשווקים או בתוך גרוטאות אלא סתם המוצא דנראה שמצאו אותם שם במקומם ובאו ללמוד הדין בביטולם ומשום הכי פסקו לחומרא כרב לקיים הכלל שרב ושמואל הלכה כרב באיסורי עכ"ד:
וכבר אני שומע קול תרועה שווע למרחוק מי שמך לאיש שר ושופט לפרש המימרא הנ"ל בפי' חדש אבל זאת הקול נשברת באמרי שלא נתעלמו עיני לעיין כפי יכולתי בכל מ"ש בענין הזה ברוב הפוסקי' שנמצאו בידי ואחר עיון רב בהם לא מצאתי מנוח אפי' לכף רגלי מרוב החלוקים שמצאתי ביניהם. ברם מתוך דבריהם בחרתי הפי' הנ"ל במימרות הנ"ל וראיתי כפי עין שכלי הקל שהוא מדוייק בדברי הגמ' הנ"ל ומצאתי בו חן דהא עכשו במ"ש יעלו דברי הרב ב"י וכל פוסקים שכתבו כמותו שני דינים הללו שלפום ריהטא מנגדים זה לזה כולם יבאו על נכון שהרי כפי סברתי שני דינים חלוקים במוצאותיהם הם ולא ראי זה כראי זה וכולם מכוונים בדרכי היושר ראוים ליד שכתבם:
והנה הקו הישר היוצא לנו מן הטורח שטרחתי היא זאת שמצינו שלדברי הנ"ל ע"ז שיוודע בוודאי שלא נתבטלו כי אם בשנשברה מאליה ודאי שבאיסורה עומדת אפי' ששברותי' מופקרים וא"כ יצא לנו ברור שהחקירה השלישית שכתבנו למעלה נגמור אותה כולה לחומרא מן הטעמים שכתבנו:
נבוא עכשו להשיב לה"ה על שאלתו ונאמר שהנה תשובת נ"ד מבוארת דהא אין הבית הזאת של נ"ד נוכל להעמיד אותה בדין תקרובת דהא לכל הפוסקים שבאו לידי אין נמצא בהם שום בית בשם תקרובת. וגם לא נמצא שום בית נזכרת בשם הזה לא במשנה ולא בגמר' כדכתבתי: ואם הבית של נ"ד יהיה לה דין ע"ז מפני שעובדין אותה א"כ כבר כתבתי שע"ז שנשתברה מאליה כל הפוסקי' שוים שצריך לנו גילוי דעת שהגוים מבטלים אותה משום שנשתברה ואי לאו הכי הרי שברותיה אסורים וא"כ י"ל שבהפקר שם במקומה לבד או במכירת שברותיה לא תקרא בטול המועיל להתירם כיון שהיא ראויה להבנות אם כן נגמר בנ"ד שמ"ע נלך לחומרא ולחוש בהם לאוסר' בהנאה:
ובאמת שעדיין יש לנו לחקור אם יש הפרש בנ"ד כיון שהשברים הם עצים ואבנים שהיא ע"ז שאינה של חוליות ואינה ראויה להבנות ט"י הדיוט אלא אף ע"י אומן צריך מלאכה רבה ואומנין הרבה וא"כ יכולים אנו לומר שתעלה להם הפקרם ומיכרם דמימר אמרינן דמשום טרחא יתירא שיש להם לבנות אותה ודאי כעסו עליה ובטלו אותה והפקרם מוכיח ביטולה:
ברם אף שבעלמא בבית ע"ז שנפלו אבניה ועציה מופקרים נאמר מהאי טעמא כדכתבנו שהיא מבוטלת אפילו הכי בנ"ד אין לומר כן. דהכא מצינו שלא הפקירו כל אבניה ועציה רק קצת מהם דנראה דדוקא מה שלא היה ראוי עוד לשום בנין הפקירו אותם ובטלום אבל מה שהיה עדיין ראוי לבנין לא בטלו אותם ואע"פ שראינו שמוכרים אותם אין לומר דמשום הכי מבטלים אותם מחשיבותם אלא הא דמוכרים הוא כדי לקנות מדמיהם עצים ואבנים יותר טובים לבנות אותה מחדש וא"כ עדיין באיסורם קיימים ודוקא אותם שאינם ראוים שהפקירו יהיו מותרים בהנאה כיון דביזה אותם משום שאין בהם שום תועלת אבל האחרות שהם מוכרי' לא תועיל להם זה הביטול דאף שכתבנו למעלה דע"ז שנשתבר' מאליה ושברותיה אינם ראוים להחזיר ע"י הדיוט שבביטול פרק א' מהם יתבטלו כולם אע"פ שהם מופקרים במקום הנחתה היינו משני טעמים או משום שהביטול הנ"ל היא לפנינו ע"י גוי או מפני ששם אין הגוי עושה שום הפרש בין אבר לאבר אלא כולם מושלכים בשוה החשובים ושאינם חשובים כולם ביחד ומש"ה אמרינן דכיון שביטל אחד מהם בטלו כולם אבל הכא שעוש' הפרש בין החשובים לשאינם חשובים ודאי שכל אחד מעציו ואבניו נדון כע"ז מעצמו ומש"ה צריך בטול כל אחד מהם וכפי סברת רב דהלכתא כוותיה באיסורי. וכבר כתבנו שע"ז אין לה בטול כפי רוב הפוסקי' במכירה לבד וא"כ זכינו לדין שאם נ"ד מדבר בבית שהיא עצמה ט"ז ודאי שאם נפלה אסור להנות לישראל מאותם עצים ואבנים המכורים עד שהגוי יעשה להם בטול אחר שיהיה מוסכם לביטול לרוב הפוסקים:
עוד צריך לנו מודעי איך הדין נותן אם נושא נ"ד היא בית שאינה נעבדת כי אם שהיא עשויה להכניס ע"ז בתוכה ונפלה הבית הזאת שאף הע"ז אינה עכשו בתוכה וגם היא אינה ראויה לה עוד לכן אך שכפי מ"ש לעיל תהיה מבוטלת דהא כתבנו שאפילו הבית לא נפל ועובדי אותה ט"ז הסכימו שלא להכניס שם ע"ז עוד שאז הבית מבוטלת אפילו הכי אין לומר כאן כך לפי שאנחנו רואים שעדיין נותנים לה חשיבות כיון שמוכרים קצת מאבניו וכו' וכדכתבנו וא"כ יש לנו לומר שאף שהבית הוא משמשת לע"ז ואינה ע"ז עצמה אפילו הכי מכירת אבניה ועציה לא תקרא בטול דהא מצינו שמשמשי ע"ז הרי הה כמוה וכיון שהמכירה לא תעלה לה לשם ביטול כך לא תעלה למשמשיה:
והנה הלכתי לחפש על החקירה הזאת באמתחות הפוסקים וכל מה שמצאתי ואשר ראיתי הנה הוא זה הרב בעל ד"מ בהגהותיו בסי' קמ"ו סעי' ח' כתב שמשמשי ע"ז אם משכנו או מכרה אותם דהוי בטול וכתב שכן משמע בטור סימן קל"ט ושכן כתב הבית יוסף עיין שם: והרב בעל שלטי הגבורים כתב בשם רבינו יונה דאותם כלי מחתה שמקטירים בהם אסורים משום משמשים ט"ז וצריכים בטול משום שמקטרים בהם לע"ז ומכירתם לאו היינו בטולם דקי"ל כרבנן דפליגי ארבי במתניתין דמכרה וכו' ואמרי דלא בטל והוא הדין למשמשי ע"ז שאינן בעלים בכך וכן כל כלי גוי של ע"ז וכן פסק רבינו שמואל בשם רש"י ז"ל אבל הרמב"ן כתב אע"ג שע"ז גופה לא בטילה במכירה נויה ומשמשיה בטלים במכירה ובמשכון ע"כ דבר הרב שלטי הגבורים בדף שנ"ד ע"ב סוף אות א' בספר רב אלפס ד' אמשטרדם:
גם מצאתי בשאלות הרב לוי אבן חביב סי' כ"ב שמתוך דבריו נראה שהוא סובר שאף שבע"ז עצמה לא סגי לנו במכירה או משכון משום בטול אלא שצריך בטול אחר אפילו הכי במשמשיה די בבטול זה של מכירה או משכון עיין שם: והנה דבר פשוט הוא שכפי סברת הרמב"ם ז"ל אם מכר משמשיה לצורף ישראל הנה זה הוא ביטולה ודבר מוסכם הוא שלא היה גדול המשמש מן הע"ז עצמה ע"כ מה שמצאתי. ואפילו הכי אין לי קורת רוח בכל הנ"ל להתיר בנ"ד במכירה לבד שהרי עושה אני הפרש גדול בין משמשי ט"ז שהם של מתכות למשמשי ע"ז שהם אבנים ועצים דאף שבמתכות אמרו שבמכירתם לצורף ישראל הם מבוטלים טעמא היא דודאי מימר אמר הגוי שהצורף ישליכם לכור ומש"ה אמרינן דכיון דלא חייש להם ש"מ דביטלם מחשיבותם אבל בנ"ד שהאבנים והעצים עדיין כאשר הם עכשו ראוים הם לעשות מהם בית אחר יש לנו לומר שהנה כוונת עובדיה היא למכור אותם כדי לקנות מדמיהם יותר טובים ואף באותם שמוכרים חושבים להנות בהם לעובדי ע"ז העניים שיקנו אותם לעשו' בנקל בית תפלות להם. ואף שראינו שמוכרי' אותם לכל אדם שיקנה אף למי שאינו עובד ע"ז אפילו הכי יש לומר שכוונתם היא שאותם שיקנו מהם ימכרו אותן לגוים עובדי ע"ז דאז ירויחו בהנה ויש להן יותר חשיבות כיון שהן באין מכוחה דע"ז ולפי זה דעתי נוטה גם במציאות של נ"ד אם הוא שהבית הנ"ל תהיה לה דין משמשי ע"ז הנה אני גוזר שאפילו הכי לא תקרא בטול מכירת עציו וכו' ודוקא ההיא קצת מהם שהפקירו אותן אם אנו רואים שאינן ראוים לשום בנין כי אם לשחוק אותם לעפר אז יהיו מבוטלים ומותרים בהנאה אבל בלאו הכי לא אלא עדין חיישינן להם שהם באיסורן:
ע"כ מה שהעלתה קולמסי לתרץ נ"ד למי שביקש דעתי בו והרב היושב על כסא הוראה הי' יגזור למעשה כפי רצונו הטוב והשם יצילנו משגיאות אכי"ר:
תם ונשלם היום יום חמישי כ"ח לחדש מנחם בסדר ובשנת כי תעשה הטוב והישר בעיני ה' אלהיך לפרט קטן
כ"ד הצעיר יוסף ן' לא"א מ"ו משה אלואריש נ"ע:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ וצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט