שאלה ראובן חלה ולפי דברי הרופאים הוא חולה שאין בו סכנה והשקוהו תרופות וסמנים אמנם לב יודע מרת נפשו וראובן צועק וצווח שגברה עליו חלישות הראש ורפיון אברים ולכן קרא לאיזה רופאים ושל מהם שישקוהו חלב אתון ובזה דעתו יחזור לאיתנו הראשון והרופאים אומרים שאינו צריך תרופה זו אבל שלא יזיק לו אלא אדרבה שגם יתן לו כח ובריאות מבעיא לן השתא אם יכולים להשקותו חלב אתון או לא. מצד אחד נראה שמותר יען דין פשוט הוא ביום הכפורים שאם החולה אומר צריך אני לאכול והרופא אומר אינו צריך שמאכילין אותו דון מינה ואוקי באתרין השתא באיסור כרת אזלינן בתר דעת החולה נגד דברי הרופאים בחצי שיעור מבעיא ומצד אחר נראה לאסור יען ביום הכפורים העדר המאכל הוא דבר גדול לחולה ויש פנים להקל בזה מצד שהחולה מרגיש חלישותו ואפשר שהרופאים לא יוכלו להבין במישוש הדפק כמה גברה עליו החלישות אבל בנדון דידן הרופאים אומרי' שישקוהו סם אחר מועיל מאד והוי כמו שאם יש היתר מצוי שאין מאכילין איסור: ובהיותי מסופק הדין עם מי אמרתי אעלה אל בית מדרשו של שם שמשם תצא תורה אל אחד המיוחד שעלה לימנות עם בני עליה הוא אחי וריעי ה"ה כהר"ר יעקב בן איש חי רב פעלים מקבצ"אל מורינו אבינו ועטרת ראשנו כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ שפתותיו דובבות בקבר ואומ' בני אם חכם לבך ישמח לבו גם אני שבחיך לא אספר פן יחשדני שומע אלא אשאל מאל עליון יטה עליך חסדו שתוציא דין זה לאמיתו ואורו ומהת"מש:
הן כל יקר ראתה עיני וישמח לבי חד מן קמייא דשאיל שאלתה בדעתו הצלולה והרחבה הלא הוא אח"י ורא"ש ה"ה כמוהר"ר אברהם בן לאותו חסיד מורינו אבינו ועטרת ראשנו כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל. ולא אגיד תהלותיו ושבחיו לבלתי גורעם וגם למען לא אהיה לחוכא ואיטלולא בפני שומעם כי בין אחים כמונו הם בלתי צריכים אך אחלה פני אל יאריך ימיו בטוב ושנותיו בנעימים אכי"ר וכדי למלאות תאוותו ורצונו ולצאת ידי חובתי טל התשובה שבקש ממני לשאלתו אחווה לו דעי כפי קוצר שכלי וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תשובה גרסינן בפרק כ"ש (פסחים דף כ"ה) אמר ר' יעקב אמר ר' יוחנן בכל מתרפאים חוץ מעצי אשירה ה"ד אי נימא דאיכ' סכנה אפילו עצי אשירה נמי ואי דליכא סכנה אפילו כל איסורין שבתורה נמי לא לעולם דאיכא סכנה ואפילו הכי עצי אשירה לא דתניא ר' אליעזר אומר אם נאמר בכל נפשך למה נאמר בכל מאודך וכו' עוד שם (ע"ב) מר בר רב אשי אשכחיה לרבינא דשייף ליה לברתיה בגוהרקיה דערלה אמר ליה אימור דאמור רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמור אמר ליה האי אישתא צמירתא נמי כשעת הסכנה דמיא איכא דאמרי אמר ליה מידי דרך הנאה קא עבידנא ע"כ:
ופירש רש"י בכל מתרפאין אפילו באיסורי הנאה: למה נאמר בכל מאודך. יאמר בכל החביב משניהם ודיו ומפרש לפי שפעמי' שזה חביב ופעמים שזה חביב לכך הוצרכו שניהם לומר אהוב את בוראך יות' מן החביב עליך והמתרפ' בעצי אשירה נראה כמודה בה: שייף. מושח: גיהרקי דערלה. בוסר זתים קטנים משום רפואה דקסבר מותר להתרפאות באיסורי הנאה: אישתא צמירתא. חולי שקורין מלויי צמירתא חם כמו דצמרה צמורי בבבא קמא: דרך הנאתו. לאחר שיתבשלו ויוצא שמנן בבית הבד עכ"ל:
נמצינו למדין מזאת הסוגיא דללישנא קמא אינו חותר להתרפאות באיסורי תורה אפילו במקום סכנה אלא שלא כדרך הנאתו דרב אשי היה סבור דרבינא הוה שייף לברתיה בגוהרקיה דערלה שלא במקום סכנה וכמו דאקשי ליה אימור דאמור רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמור ורבינא השיבו דהיתה לבתו אישתא צמירתא דהוי כסכנה ולכך היה מושחה בהאי גוהרקיה דערלה כיון דהוי שלא כדרך הנאתו וללישנא בתרא מותר שלא כדרך הנאתו אפילו שלא במקום סכנה דרבינא היה מודה לרב אשי שבתו לא היתה בסכנה ואפילו הכי הוה שייף לברתיה כיון דשלא כדרך הנאתו הוא ולכך השיב לו מידי דרך הנאה קא עבידנא כך נראה לי שטחיות לשון הגמרא:
הרי לך דללישנא בתרא דהלכתא כוותה מותר להתרפאות באיסורי תורה שלא כדרך הנאתן אף שלא במקום סכנה אבל כדרך הנאתן ודאי אסור ושמעינן חינה דבמקום סכנה מותר אפילו כדרך הנאתו דכלל גדול בידינו ספק נפשות להקל:
וכן פסק הרמ"במזל בפ' ה' מהלכות יסודי התורה (הלכה ו') ומתרפאין בכל איסורין שבתורה במקום סכנה חוץ מעכו"ם וגילוי עריות ושפיכות דמים שאפילו במקום סכנה אין מתרפאי' בהם עוד שם (הלכה ח') במה דברים אמורים שאין מתרפאין בשאר איסורים אלא במקום סכנה בזמן שהן דרך הנאתן כגון שאכילין את החולה שקצים ורמשים או חמץ בפסח או שמאכילין אותו ביום הכפורים אבל שלא דרך הנאתן כגון שעושין לו רטיה או מלוגמא מחמץ או מערלה או שמשקין אותו דברים שיש בהן מר מעורב עם אסורי מאכל שהרי אין בהם הנאה לחיך הרי זה מותר ואפילו במקום סכנה חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב שהן אסורים אפי' שלא דרך הנאתן. לפיכך אין מתרפאין מהן אפי' שלא דרך הנאתן אלא במקום סכנה עכ"ל:
והנה ראיתי להרב כסף משנה שכתב טל דברי רבינו וז"ל במה דברים אמורים שאין מתרפאין בשאר איסורין וכו' פסחים שם (דף כ"ה ע"ב) מר בר רב אשי אשכחיה לרבינא דקא שייף לברתיה בגוהרקיה דערלה פירוש בוסר זיתים קטנים א"ל אימור דאמר רבנן בשעת הסכנה שלא בשעת הסכנה מי אמיר א"ל האי אישתא צמירתא כשעת הסכנה דמיא ואיכא דאמרי ה"ק ליה מידי דרך הנאה הא עבידנא כלומר שכיון שאינו דרך הנאתן לא מיתסר מדאורייתא ופוסק רבינו כשתי הלשונות דלענין דינא תרווייהו איתנהו עכ"ל:
ואחר המחילה רבה מכבוד חכמתו הנפלאה נראה לעניות דעתי שדבריו תמוהים במה שכתב שרבינו פסק כשתי הלשונות דלענין דינא תרווייהו איתנהו דבשלמא מה שכתב שפסק כלישנא בתרא דשלא במקום סכנה מותר שלא בדרך הנאתו ניחא דכיון שהשיב לו רבינא מידי דרך הנאה עבידנא ודאי דמותר אפילו שלא במקום סכנה כיון שהיה עושה שלא כדרך הנאתו אבל מה שכתב שפסק גם כן כלישנא קמא לא הבנתי דבריו דאם ירצה לומר שפסק כלישנא קמא דבמקום סכנה מותר אפילו כדרך הנאתו לעניות דעתי נראה דאין הדעת סובלת זה הפירוש דהמעיין בסוגיא יראה דללישנא קמא אינו מותר אפילו במקום סכנה אלא שלא כדרך הנאתו דהא המשיחה שהיה עושה רבינא לבתו היה שלא כדרך הנאתו ולא מבעיא לדעת הרמ"בם ז"ל שפירש דכדרך הנאתו לא מקרי אלא דרך אכילה ושתיה דאיכא הנאה לחיך וכחו שכתב וז"ל ב"דא שאי מתרפאין בשאר איסורים אלא במקום סכנה בזה שהן דרך הנאתן כגון שמאכילין את החולה וכו' שמאכילין אותו ביום הכפורים וכו' ע"כ אלא אפילו לפירוש רש"י שפירש דכדרך הנאתו מקרי אף שלא בדרך אכילה ושתיה אפילו הכי המשיחה שרבינא היה עושה לבתו היה שלא כדרך הנאתו דע"כ לא קאמר רש"י ז"ל דאף שלא בדרך אכילה ושתיה אקרי כדרך הנאתו אלא המשיחה בשמן היוצא בבית הבד לאחר שיתבשלו הזיתים וכמו שכתב הרב ז"ל בד"ה דרך הנאתו לאחר שיתבשלו ויוצא שמנן בבית הבד עכ"ל אבל השמן של זיתים קטנים שהן עדיין בוסר וכמעשה דרבינא בגוהרקיה דערלה ודאי דהוי שלא כדרך הנאתו. הרי בבירור דללישנא קמא אינו מותר כי אם במקום סכנה ושלא כדרך הנאתו דוקא ואם כדברי מרן שכתב שרבינו פסק כשתי הלשונות צל"ע:
אחר כך מצאנו שכבר תמה על מרן הרב בעל פר"ח בביאורו לשונות הרמ"בם בפ' ה' מהלכות יסודי התורה וז"ל ודע שמ"ש הכ"מ שפוסק רבינו כשתי הלשונות הוא שלא בדקדוק אלא שהרב ז"ל פסק כלישנא בתרא ע"כ:
גם הרב בעל משנה למלך הקשה עליו וז"ל וראיתי למרן בכ"מ שכתב וז"ל ופוסק רבינו כשתי הלשונות דלענין דינא תרוייהו איתנהו ע"כ ולא הבינותי דבריו שאם כונתו הוא על מה שכתב רבינו דבמקום סכנה שרי אפילו שלא בדרך הנאתו ולזה הוא שכתב דפסק כלישנא קמא. וכי לדין זה אנו צריכים ללמוד אותו מלישנא קמא והלא תלמוד ערוך הוא בידינו שאין לך דבר שעומד בפני פיקוח נפש וקי"ל דבכל מתרפאים. ועוד דלפי מה שכתבנו ע"כ הני תרי לישני פליגי אהדדי דללישנא קמא אף שהוא שלא כדרך הנאתו לא שרי אלא במקום סכנה מדאיצטריך לטעמא דהאי אשתא צמירתא כשעת הסכנה דמיא ורבינו ז"ל פסק כלישנא בתרא לפי הכלל המסור בידינו דהלכתא כלישנא בתרא ותו קשה ע"ד מרן ממ"ש איהו גופיה בפ"יד מהמ"א כנזכר עכ"ד:
הרי לך לדעת הני רבוותא דסברי דפירוש הסוגיא הוא כמו שכתבנו דיש חילוק בין הני תרי לישני ורבינו ז"ל פסק כלישנא בתרא ולא כמו שהבין הרב כ"מ ז"ל מכל מקום יהיה איך שיהיה הדין דין אמת דבין למר ובין למר במקום סכנה שרי אפילו כדרך הנאתו ושלא במקום סכנה לא שרי אלא שלא כדרך הנאתו:
וכן פסק נמי הרב"י ז"ל בשולחנו הטהור י"ד סי' קנה' ס"ג וז"ל בשאר איסורים מתרפאי' במקום סכנה אפילו דרך הנאתן ושלא במקום סכנ' כדרך הנאתן אסור שלא כדרך הנאתן מותר חוץ מכלאי הכרם ובשר בחלב שאסורים אפילו שלא נדרך הנאתן אלא במקום סכנה עכ"ל:
ומעתה נבוא אל הנושא אשר נשאלנו עליו והוא על ענין החולה שלפי דבריו הוא בתכלית החליפות אף לאחר שהשקוהו הרופאי' איזה תרופות וסמנים ובקש מהם להשקותו חלב אתון ובזה לפי דעתו ימצא מנוח למחלתו ויחזור לאיתנו הראשון ולפי דברי הרופאים אין בו סכנה ואף שלא יזיק לו זאת התרופה ואדרבה שגם יתן לו כח וגבורה מכל מקום אינו צריך לה ונסתפק ה"ה למי שומעין אם לחולה משום דלב יודע מרת נפשו דומיא דיום הכפורים דמאכילין אותו על פי עצמו נגד דברי הרופאים ואף שהוא איסור כרת וכל שכן בנדון דידן שהוא כמו חבי שיעור ואין בו מלקות או לרופאים יען שיש הפרש בין התם להכא דהתם העדר המאכל הוא דבר גדול ויכול החולה להיות מרגיש חלישותו יותר מהרופאים אבל הכא הם אומרים שיתנו לו סם אחר מועיל מאד וכיון שכן לא שבקינן היתרא ומאכילינן איסורא:
לזה נשיב ונאמר שהצד השני שצדד ה"ה נראה לנו היותר אמיתי ואם כן לבקיאים צייתינן ואסור להשקותו חלב אתון לפי שלדבריהם חולה שאין בו סכנה הוא ואף על פי שאין בחלב הטמאים מלקות שהוא כמו חצי שיעור מכל מקום אסור הוא מן התורה ואף על פי שבי"ה מאכילין אותו על פי עצמו נגד הרופאים משום דלב יודע מרת נפשו שאני התם דהעדר המאכל הוא דבר גדול כמו שאמר ה"ה בצד השני ולפי זה כבר הוכחנו מסוגיא אשר קדמנו זכרה ומדברי הפוסקים שכולם עונים כאחד שחולה שאין בו סכנה אינו מותר להתרפאות באיסורי תורה אלא שלא כדרך הנאתו וכמעשה דרבינא בלישנא בתרא והשקאת חלב אתון הוא דרך הנאתו אף לדעת הרמ"בם ז"ל וכמו שכתבנו כל זה היה נראה לנו לכאורה לפום ריהטא דשמעתתא:
אמנם אחר העיון וההשקפה הנכונה בים התלמוד ובמימי הפוסקים חזרנו ממה שאמרנו וגזרנו חלופו יען הראיות שנביא והאל יצילנו משגיאה כי דעת ממנו פליאה:
גרסינן בפ' מפנין (שבת דף קכ"ט) אחרי נהרדעי חיה שלשה שבעה ושלשים שלשה בין אמרה צריכה אני ובין אמרה לא צריכה אני מחללין עליה את השבת שבעה אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת אמרה לא צריכה אני אין מחללין עליה את השבת שלשים אפילו אמרה צריכה אני אין מחללין עליה את השבת ע"כ לשון הגמרא לענינינו:
ופירש רש"י חיה ג' ימים וז' ימים ושלשים יום הוזכרו בה לחילוק הלכות חילול שבת שלשים מז עד השלמת שלשים וכן ז' מג' עד השלמת ז' עכ"ל:
ויש להקשות בזאת הסוגיא בבבא דאמצעיתא דיוקא אדיוקא דקתני רישא שבעה אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת הא סתמא אין מחללין אימא סיפא אמרה לא צריכה אני אין מחללין הא סתמא מחללין ומוכרחים אנו לתרצה באחד משני פנים או שנאמר דרישא דוקא קתני כשאמרה בפירוש צריכה אני מחללין הא סתמא נעשה כתי שאמרה לא צריכה אני ואין מחללין או שנאמר דסיפא דוק קתני כשאמרה לא צריכה אני אין מחללין הא סתמא נעשה כמי שאמרה לא צריכה אני ומחללין וכיון דספקא הוא לענין פיקוח נפש אזלינן לקולא ואמרינן דסיפא דוקא דכשאמרה בפירוש לא צריכה אני אין מחללין הא סתמא וכל שכן כשאמרה בפירוש צריכה אני מחללין דספק נפשות להקל וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל:
הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל (שבת פ' מפנין) וז"ל חיה שלשה שבעה ושלשים שלשה בין שאמרה צריכת אני ובין שאמרה איני צריכה מחללין עליה את השבת שבעה אמרה צריכה אני מחללין עניה את השבת אמרה איני צריכה אין מחללין עליה את השבת הא סתמא מחללין עכ"ל:
וכן פסק נמי הרמ"בם ז"ל בהלכות שבת (פ' ב' ה' י"ג) וז"ל חיה משיתחיל הדם להיות שותת עד שתלד ואחר שתלד עד שלשת ימים מחללין עליה את השבת ועושין לה כל צרכיה בין שאמרה צריכה אני בין שאמרה איני צריכה ומשלש עד שבע אם אמרה איני צריכה אין מחללין עליה את השבת ואם שתקה ואין צריך לומר אם אמרה צריכה אני שמחללין עניה את השבת עכ"ל:
גם הרב בעל הטורים באורח חיים סי' של' פסק כן וז"ל כל שבעת הימים הראשונים פי' מג' עד ז' אמרה אני צריכה אין מחללין עליה סתמא מחללין עכ"ד:
גם הרב ב"י פסק כן בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל סעיף ד' וז"ל כל שלשה ימים הראשונים אפילו אמרה אינה צריכה מחללין עליה את השבת משלשה ועד שבעה אמרה אינה צריכה אין מחללין ע"כ: ואף על פי שלא פירש הרב ז"ל אם שתקה מה יהא דינה כיון שכתב שאם אמרה אינה צריכה דאין מחללין מינה דאם שתקה דמחללין דאי לה תימא הכי עדיפא מינה הוה ליה למנקט דאפילו בסתמא אין מחללין אלא ודאי דעת הרב ז"ל כמו שאמרנו:
הרי לך בהדיא מכל הני רבוותא דכולהו מתנבאים בסיגנון אחד דבין כשאמרה צריכה אני בין כששתקה ולא אמרה כלום מחללין עליה את השבת:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על השאלה אשר נשאלנו עליה ונאמר דודאי יהא מותר לראובן להשקותו חלב אתון כיון שהוא אומר צריך אני מכל הני טעמי שנאמר אם התם באיסור סקילה כשאמרה היולדת צריכה אני שוחטין לה ומחללין עליה את השבת הכא באיסור לאו דאפילו מלקות אין בו לא כל שכן דלחולה שומטין כיון דאחר צריך אני:
זאת ועוד אחרת ומה התם אף על פי ששתקה ולא אמרה כלום אפילו הכי מחללין עליה את השבת הכא דאמר בפירוש צריך אני לא כל שכן דשומעין לחולה:
ועוד בה שלישיה ומה התם דלערב יכולים לעשות לה בהיתר כל מה שהיא צריכה ואפילו הכי מותר לחלל עליה את השבת הכא דבין היום ובין לאחר זמן האיסור במקומו עומד לא שכן דיהא מותר להשקותו האיסור כיון שהוא אומר צריך אם כן נראה לנו מכל הני טעמי דבנדון דידן יהא מותר וכמו שאמרנו:
ועדיין יש לבעל דין נחלוק ולומר דהתם איירי כשאין שם רופא ומשום הכי מחללין עליה את השבת דקים להו לרבנן דבאותן הימים איכא סכנה אבל כשיש שם רופא ואומר אינה צריכה אין מחללין וראיה לדבר שכן פירשה הרמ"בן ז"ל וכמו שכתב הר"ן ז"ל בפ' מפנין וז"ל וכתב הרמ"בן ז"ל דכשאין שם חכם ורופא עסקינן ולפי שהדברים שעושין לחיה בחול ידוע הן לכל אמרינן דתוך שלשה אף על פי שאמרה אין צריכה אני שיחללו עליה שבת ואי אנו ידועים אם יכולה זו להמתין עד הערב ולא תבוא לידי סכנה אפילו הכי כיון שידוע הוא שהדבר הזה עושין אותו לחיה וכל החיות צריכות לכך מחללין עלה מספק ואין שומעין לה דילמא תונבא הוא דנקיט לה ודוקא בשאין שם חכם ורופא אבל יש שם חכם ורופא ואומ' אינה צריכה שומעין לה ולהם ע"כ ואם כן בנדון דידן שיש רופא שמנגד דברי החולה ואומר שאינו צריך לזאת התרופה ודאי דלרופא שמעינן ולא לקולה:
לזה נשיב ונאמר שאין זו קושיא ואדרבה איפכא מסתברא דמה שכתב הר"ן ז"ל בדברי הרמ"בן ז"ל כך פירושו מה שאמרו בגמרא דעד שלשה אפילו כשאמרה איני צריכה מחללין דוקא בשאין שם רופא אבל יש שם רופא ואומר אינ' צריכה שומעין לה ולהם וחילוק הרב ז"ל בין יש שם רופא לאין שם רופא לא קאי לא להיכא דאמרה איני צריכ' ואפי' הכי כיון שאין שם רופא מחללין אבל כשאמרה צריכה אני אין חילוק בין אין שם רופא ליש שם רופא ואומר אינה צריכה דלעולם מחללין דדוקא כששניהם אומרים אינה צריכה הוא דאין מחללין וכמו שכתב שומעין לה ולהם אבל אם אחד מהם אומר ברוך אף על פי שהאחר אומר שאינו צריך מחללין ואם כן בנדון דידן כיון שהחולה אומר צריך אני אף טל פי שהרופא אומר אינו צריך לחולה שומעין ולא לרופא וכמו שאמרנו:
ואין לחלק ולומר דשאני הכא דהוי בתוך ג' ימים דאיכא סכנתא טפי ומשום הכי כיון דאמרה צריכה אני שומטין לה אף טל פי שהרופא אומר אינה צריכה אבל בשבעה או בשאר חולים אף על פי שאמרו צריכים אנו אין שומעין להם היכא דהרופא אומר שאינן צריכים כי לפי האמת אין הפרש והבדל בין שלשה לשבעה אלא היכא דאמרה אן צריכה אני אבל היכא דאמרה צריכה אני אין חילוק בין שלשה לשבעה וכמו שבא בפירוש בסוגיא שקדמנו זכרה ולענין שאר חולים נמי אמרינן דאין לחלק היכא דאמרי צריכים אנו וראיה לדבר מה שכתב הרמ"בן ז"ל בס' ת"ה וז"ל אבל שלשים אפילו אמרה צריכה אני כיון שאנו יודעים שאין לה חולי אזר וגם היא אינה אומרת כן הכל בקיאים דמשום לידה אין לה סכנה לאותם הדברים שהיתה רגילה בהם עכ"ל:
הרי לך ממה שכתב הרב ז"ל כיון שאנו יודעים שאין לה חולי אחר וגם היא אינה אומרת כן וכו' שמעינן מינה דאם אנו יודעים שיש לה חולי אחר או אם היא אומרת שיש לה חולי אחר אם אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת דכיון דיש בכולהו סכנת נפשות אין לנו לחלק בין יולדת לשאר חולים וכשם דיולדת אם אמרה צריכה אני אף על פי שיש שם רופא שמנגד דבריה לה שומעין וכמו שאמרנו הוא הדין והוא הטעם לשאר חולים דטעמא דלב יודע מרת נפשו שייך גם ביולדת גם בשאר חולים לענין חילול שבת:
גם מצאנו ראיה למה שאמרנו ממה שכתב ר"ת ז"ל והביא דבריו הרב בעל ב"ח בא"ח (סי' שכ"ח) וז"ל כתוב בהגהות מרדכי דשבת דפירש ו' בר שמואל בהא דאמר בפ' בתרא דיומא בחולה ואמר צריך ורופא אינו בריך דשומעין לחולה כל האי צריך פי' שנראה לו שימות אם לא יאכילוהו דסבור להסתכן כן בכך כו' ואם לא אמר החולה אסתכן בכך למות אם לא אוכל אסור להאכילו ודכוותא לענין חילול שבת תדע מדאמרינן גבי עין שמרדה מותר לכחלה בשבת ומפרש משום דשורייקי דעינא בליבא תליין אבל משום העין לא. ור"ת נחלק עליו והורה הלכה למעשה להיתר וז"ל וכי חולים נביאים או בקיאים הם אך כיון שיודע החולה או החיה שהוא שבת או יום הכפורים ואומר צריך ואינו יכול לסבול מחמת החולי מאכילין אותו ואפילו סבורים החולים שאינן מסוכנים ואף על פי שרוב החולים לחיים הקילו בפיקוחם מספק וכו' עד והכי נקיטינן כהוראת ר"ת הלכה למעשה להיתר דלא כרי והכי נהוג עכ"ל. הא קמן לדעת ר"ת ז"ל במה שאמר אך כיון שיודע החולה או החיה שהוא שבת או יום הכפורים וכו' להשוות שבת ליה"כ וודאי דלכל דבריו השוה אותם וכי היכי דביום הכפורים אם אמר החולה בריך אני אף על פי שמאה רופאים אומרים אינו צריך מאכילין אותו משום דלב יודע מרת נפשו הוא הדין נמי לענין חילול שבת:
עוד יש לנו להביא ראיה ממה שכתב הרב בעל ב"ח בא"ח (סי' ש"ל) וז"ל ונראה דבדאמרה צריכה אני אפילו חברותיה אומרות אינה צריכה ואפילו מאה רופאים אומרים אינה צריכה לה שומעין דלב יודע מרת נפשו כדאמר בפ' בתרא דיומא גבי חולה כשיש בו סכנה עכ"ל:
נמצינו למדים לדעת הני אשלי רברבי דטעמא דלב יודע מרת נפשו שייך בין ביום הכפורים בין לענין חילול שבת ואם כן זכינו לדין דבנדון דידן יהא מותר לראובן להשקותו חלב אתון כיון שאמר צריך אני אף על פי שהרופא אומר שאינו צריך מטעם דלב יודע מרת נפשו דאתיא במכל שכן וכמו שאמרנו:
אבל מצאנו וגם ראינו להרב בעל שלטי הגבורים שכתב וז"ל והרמ"בן כתב דהא דמחללין כל שלשה ימים היינו כשאין שם שום רופא אבל יש שם רופא שאומר אינה צריכה אין מחללין עליה השבת ומסופקני אם היא אומרת שצריך ורופא אומר שאינה צריכה אם מחללין עליה השבת לדברי הרמ"בן או לאו משום שהכא ליכא סברת לב יודע מרת נפשו שהרי לאו מחמת רעבון עסקינן וכן משלשה עד שבעה צריך עיון לדברי הרמ"בן אם היא אומרת צריכה ורופא אומר אינה צריכה או בהפך אם מחללין או לאו עכ"ל דנראה שזה סותר מה שפירשנו בדעת הרמ"בן ז"ל ואם כן אין ראיה מדברי הרב ז"ל לנדון דידן לזה נאמר דמכל מקום אין זה מספיק לסתור הראיות שהוכחנו הן מדברי ר"ת ז"ל דהשוה חילול שבת לדין חולה ביום הכפורים וכמו שכתב אך כיון שיודע החולה וכו' דודאי דלכל דבריהם השוה אותם וכמו שכתבנו הן מדברי הרב בעל ב"ח דדעת שפתיו ברור מללו במה שכתב דלה שומטין דלב יודע מרת נפשו כדאמר בפ' בתרא דיומא וכו' דנראה בבירור דלענין חילול שבת נמי כשאמרה צריכה אני איכא נמי טעמא דלב יודע מרת נפשו ואם כן כיון דלדעת הני רבוותא כולהו סבירא להו דבין ביום הכפורים בין לענין חילול שבת איכא טעמא דלב יודע מרת נפשו אם כן בנדון דידן נמי אמרינן האי טעמא דלב יודע מרת נפשו במכל שכן וכמו שכתבנו:
אמנם אחר שחקרנו וחפשנו חיפוש אחר חיפוש עד מקום שידינו יד כהה מגעת יגענו ומצאנו שאף דברי הרמ"בן ז"ל יהיה לנו סיוע לנדון שנשאלנו עליו והרי לך מה שכתב הרשב"א ז"ל בפ' מפנין בשבע שיטות שלו וז"ל וכתב הרמ"בן ז"ל דנראין הדברים כשאין שם רופא וחכמה אבל אם יש שם רופא וחכמה ואמרו אינה בריכה שומעין לה ולהם. ונראה דלעולם אמרה צריכה אני לה שומעין דלב יודע מרת נפשו וכיון דכולהו נשי סתמא מסוכנות הן אצל אותן דברים אבל לאחר שנסתם הקבר עד תשלום שבעה אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת ואף על גב דסתם נשי אינן מסוכנות לאותן דברים הצריכין לה תוך שבעה שומעין לה דלב יודע מרת נפשו ונראה דאפילו יש שם רופא ואומר אינה צריכה דאפשר וקרוב תוך שבעה שהיא צריכה ולבשל לה בכלל דבריהם אלו עכ"ל:
הרי לך שממה שכתב הרמ"בן ז"ל דכשיש שם רופא ואומר אינה צריכה שומעין לה ולהם דקדק הרש"בא ז"ל דתוך שבעה אם אמרה צריכה אני אף על פי שהרופא אומר אינה צריכה דלה שומעין מטעם דלב יודע מרת נפשו וכיון שכן יהיה לנו גם דעת הרמ"בן ז"ל לעזרנו וכמו שכתבנו ואפילו לדעת הרב בעל שלטי הגבורים שנסתפק בזה יכולים אנו לומר כיון שלא החליט הדבר להפכו אלא נשאר אצלו בספק הוה ליה ספק נפשות ואזלינן לקולא:
ועדיין יש לאומר שיאמר שאין הראיות וההוכחות שכתבנו ראיה לנדון שנשאלנו עליו דכיון שאמר החולה צריך אני לפיכך שומעין לו אבל בנדון דידן שלא ראינו בשאלה שהחולה אומר צריך אני אלא שבקש מהם שישקוהו חלב אתון מפני חלישותו אין שומעין לו דאף על פי דאין צריך שיאמר אסתכן בכך למות אם לא אוכל וכמו שהוכיח הרב בטל ב"ח ודחה סברת הרי"בן שמואל דאמר שצריך מכל מקום צריך שיאמר צריך אני וכמו שכתב הרב ז"ל בשם ר"ת ז"ל כמו שכתבנו:
לזה נשיב שאם נדקדק היטב נראה שאין הפרש כלל ועיקר בין התם לנדון דידן שכיון שראובן הנ"ל יודע שחלב אתון הוא דבר אסור מן התורה ודאי דאי לאו דצריך לא היה שואלו לשתותו דלאו בשופטני עסקינן ואם כן כמאן דאמר צריך אני דמי. ועוד כיון שה"ה דימה אותו בצד הראשון לדין חולה ביום הכפורים והתם ודאי כשאמר החולה בריך אני עסקינן הכא נמי כשאמר החולה צריך אני דאם לא כן אין הנדון דומה לראיה:
והשתא כיון שהוכחנו מכל הני מילי מעלייתא דכשאמר החולה צריך אני אף טל פי שהרופא אומר אינו צריך דשומעין לחולה אם כן לא יקשה עלינו מה שהוכחנו ממעשה דרבינא בלישנא בתרא דהוה שייף לברתיה וכו' וגזרנו אומר דבנדון דידן יהא אסור לראובן לשתות חלב אתון משום דמעיקרא הוה חשבינן ליה כחולה שאין בו סכנה וכפי דברי הרופאי' אבל אבל עתה שנתבאר לנו מכל מה שאמרנו דכחולה שיש בו סכנה חשבינן ליה כיון שאמר צריך אני אמרינן דמעשה דרבינא נמי יהא לנו לסיוע ולעזרה דבמקום סכנה מותר אפילו כדרך הנאתו ואם כן בנדון דידן נמי יהא מותר אפילו כדרך הנאתו כיון דחולה שיש בו סכנה הוא וזה דבר ברור ואין להאריך בו יותר כי האריכות בואך למותר:
ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקים מצאתי בתשובות הרד"בז ז"ל שנשאל על ענין דומה לנושא שאלתנו שאלה סו' וז"ל שאלת ממני ידיד נפשי על חולה שאחר צריך אני לתרופה פלונית שיש בה חילול שבת ורופא אומר אינו צריך והוא חולה שיש בו סכנה אלא שתרופה זו שאומר עליה אומר הרופא שאינו צריך לה ודמית לאותה שאמרו ביום הכפורים חולה שאמר צריכני לאכול אפילו מאה רופאים אומרים אינו צריך מאכילין אותו והכא נמי לא שנא דלב יודע מרת נפשו. ויש מקצת נבונים שאמרו דלא דמיא כלל בשלמא גבי אכילה שייך למימר שפיר לב יודע מרת נפשו אבל לגבי שאר תרופות אין החולים בקיאים בחולי שלהם ולבקיאים שומעין ולא לחולה אף על גב דקי"ל ספק נפשות להקל אין כאן אפילו ספק ולא מחללין וסייעו את סברתם זו ממה שלא נזכר דין זה בשבת אלא לגבי יום הכפורים משמע דלגבי ש"ר חלול אין הדין כן ורצית הודיעך דעתי בזה ע"כ לשון השאלה ואחר שהאריך הרב בתשובתו הרמתה כמו שיוכל המעיין לראות במקומו העלה בסוף דבריו וז"ל העולה מדברי אלה דטעמא דלב יודע מרת נפשו שייך בין באכילה בין בתרופה אלא שיש חלוק שאם אמר צריך אני לאכול אפילו שאמר הרופא שהמאכל יזיקהו שומעין לחולה דלב יודע מרת נפשו. אבל אם אמר צריך אני לרפואה פלונית ורופא אמר שאותה תרופה יזיקהו שומעין לרופא משום סכנת חולה ואפילו בחול. אבל אם אמר חולה צריך אני לרפואה פלונית ורופא אומר אינו צריך לה אבל לא יזיקהו שומעין לחולה דלב יודע מרת נפשו וכל שכן אם הרופא אומר אינו מסוכן אצל אותה תרופה אבל תועילהו דודאי מחללין ואפילו אם תמצא לומר דספקא הוי ספק נפשות להקל ואפילו ספק ספקא והנראה לעניות דעתי כתבתי ע"כ:
הרי לד בהדיא דדבר פשוט הוא לדעת הרד"בז ז"ל דטעמא דלב יודע מרת נפשו לא לענין חולה בי"ה בלבד הוא נאמר אלא אף לענין חלול שבת אלא שיש הפרש ביניהם דלענין יום הכפורים אף על פי שהרופא אומר שהמאכל יזיקהו שומעין לחולה דלב יודע מרת נפשו ולענין חלול שבת צריך הרופא שיאמר שלא יזיקהו וכל שכן כשאמר שתועילהו דשומעין לחולה מטעמא דלב יודע וכו' ואם כן זכינו לדין לדעת הרב ז"ל דראובן דנדון דידן שאמר בריך אני אף על פי שהרופא אומר אינו צריך כיון שלא אמר שיזיקהו ואדרבה אמר שגם תועילהו וכמו שבא בפירוש בדברי השאלה דודאי דהא מותר להשקותו חלב אתון מטעם דלב יודע מרת נפשו וזה פשוט:
ומלבד כל מה שכבר כתבנו יראה לנו טעם אחר להתיר בענין שאנו בו והוא משום ישוב דעת החולה כמו שמצינו ביולדת סומא דמותר להדליק לה את הנר כדי ליתוביה דעתם כדאיתא בפ' מפנין (דף קכח ע"ב) וכסוגיא זאת פסקו כל הפוסקים ונראה שאפילו ל אמרה כלום שרי לן להדליק לה את הנר כדי שלא תטרף דעתה וכמו שכתב הרב בעל ב"ח בא"ח סי' ש"ל והטעם דיותר יכולה להסתכן מפני הפחד והבהלה דסברה דשמא אין עושין לה יפה מה שהיא צריכה ממה שיסתכן החולה בהעדר המאכל וכמו שכתבו בעלי התוספות בפ' מפנין (שם) וז"ל קא משמט לן איתובי מיתבא דעתה אף על גב דבפ' בתרא דיומא (דף ס"ג) אמר חולה אין מאכילין אתו ביום הכפורים לא על פי מומחה והכא שריא משום יתובי דעתה היינו שיותר יכולה היולדת להסתכן ע"י פחד שתתפחד שמא אין עושה יפה מה שהיא צריכה ממה שיסתכן החולה ברעב ע"כ ואם כן בנדון דידן דאמר צריך אני ודאי דיהא מותר במכל שכן כדי שלא תטרף דעתו וימות בלא עתו וזה ברור:
עוד יראה לנו להתיר בנדון דידן מטעם אחר והוא משום דרפואה הנזכרת בשאלה היא רפואה ידועה וכבר מצאנו סעד לדברינו בתשובות מהר"מ בר ברוך (שאלה ק"ס) וז"ל שאלו לרבי על נכפ' אחד והיה רוצה גוי אחד לרפאתו ולהאכילו מאכל אחד לרפואה שנראין הדברים שיש בו שרץ העוף לפי הענין והשיב כי נכפה חולי גדול וכמכה של חלל דמי ופעמים שמסתכן כן ונופל באור או במים ומותר אם הרפואה ידועה ואם אין הרפוא' ידועה אין להתיר ע"כ ואם כן כיון דבנדון דידן כולי עלמא ידעי שהרפואה הנזכרת בשאלה היא רפואה ידועה ומפורסמת ודאי דמזה הטעם הטעם יותר לראובן הנ"ל שתית חלב אתון כדי לרפאותו ממחלתו:
הכלל העולה מדברינו הוא שמותר להשקות לראובן דנדון דידן חלב אתון אף על פי שהרופא אומר אינו צריך. הן מטעם דלב יודע מרת נפשו כיון שהוא אומר צריך אני כחו שהוכחנו שאף בשאר חולים נמי איכא האי טעמא הן מטעם ישוב דעת החולה כדי שלא תטרף דעתו כמו שפירשנו מדין יולדת סומא שמותר להדליק לה את הנר בשבת. הן מטעם דרפואה הנזכרת בשאלה היא רפואה ידועה גלויה ומפורסמת כמו שביררנו מתשובת מהר"מ בר ברוך שהשיב שאם הרפואה ידועה היא שמותר להאכילו לנכפה שיש בו שרץ העוף וכיון דבנדון דידן איכא כולהו הני טעמי ודאי דמותר זהו מה שהורונו מן השמים להלכה. ולא למעש' עד שיבוא לפני מלכי צדק מלך שלם מורינו ורבינו כי לו נאה להורות והוא ברחמיו יאריך ימיו ושנותיו ויעמידהו על במותי ההצלחות כסאו יהי נכון לדורי דורות ויאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אכי"ר:
תם ונשלם ביום חמישי טוב לחודש סיון בשנת ובסדר חקה אחת יהיה לכם ליצירה
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ד דוד פידאנקי זצ"ל: