שאלה מעשה באשה אחת שהיו לפניה שתי הקדרות של חלב ובאחת מהן נתבשל באותו היום חלב ולקחה אחת מהן באין מבין ובשלה בה בשר וכשנודע לה הטעות בעוד שהלכה לבדוק ולחקור באחרת לידע איזו היא בת יומא נמצאת שנשברה והושלכו חרסיה ביאור והשתא מספקא לן מה דינו של התבשיל כיון דידעינן כבר שאין ס בקדירה מי גמרינן לאסור דספקא דאורייתא היא ולחומרא א"ד כיון דסתם כלים קי"ל דאינן בני יומן ורובא נינהו נימא זאת הקדירה מהרוב היית ופגמה התבשיל והוא מותר אתה חכם הרזים משיב כענין הודענו נא דבריך היקרים יושב בשב' תחכמונים של מדרש עץ חיים למען תחיה אכי"ר:
תשובה קי"ל שאין מסרבין לגדול וכ"ש לרב מאחז פני כסא כבוד מרום מראשון יורש חכמות רמות לא יערכים גביש וראמות חוג שמים יתהלך כאשר ידאה הנשר לדרוש ולתור בחכמה ופרוש כנפיו לתימן למשוך משך חכמ' מפנינ' מעמיק שאלה ברוב בינתו יורד לעומקה של הלכה דולה מן המעיין ושואב מן הבריכה להשקות לתלמידיו יאריך ימים על ממלכתו אכי"ר:
כדי לעמוד על נד"ד לדעת אם הוא ספקא דאורייתא או דרבנן צריכין אנו להביא מקור כל אלו הדיני' מים התלמוד שממנו תצא ההוראה גרסינן במסכת פסחי' בפרק אלו עוברין ד' מד' א"ר אבהו א' רי' כל איסורין שבתור' אין התי' מצטרף לאיסו' חוץ מאיסורי נזיר שהרי א' תורה משרת וכו' ופריך והא משרת להכי הוא דאתא האי מבעי ליה לכדתניא משרת ליתן טעם כעיקר שאם שרה ענבים במים ויש בהם טעם יין חייב ומכאן אתה דן לכל התורה כולה ומה נזיר שאין איסורו איסור עולם ויש היתר לאיסורו וכו' עשה בו טעם כעיקר שאר איסורין שאיסורן איסור עולם וכו' אינו דין שיעשה טעם כעיקר וכו' הא מני רבנן היא ור' יוחנן דא' כר"ע היא ר"ע היא אילימא ר"ע דמתני' וכו' אלא ר"ע דבריית' דתניא רע"א נזיר ששרה פתו ביין ואכל כזית מפת ומיין חייב וכו ור"ע טעם כעיק' מנא ליה יליף ליה מבש' בחלב לאו טעמ' בעלמ' הוא ואסור ה"נ ל"ש ורבנן מבשר בחלב לא גמרינן דחידוש הוא וכו' ור"ע בשר בחלב נמי חידוש הוא אלא יליף מגעולי נכרים געולי נכרים לאו טעמא בעלמא הוא ואסור הכא נמי ל"ש ורבנן געולי נכרים נמי חידוש הוא דהא נותן טעם לפגם מותר דגמרינן מנבילה והכא אסור ור"ע כרב חייא בריה דרב הונא דא' לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא הילכך לאו נ"ט לפגם הוא ורבנן קדירה בת יומא נמי לח אפשר דלא פגמה פורתא ע"כ:
ופי' רש"י ז"ל אי היתר מצטרף לאיסור אכל חצי זית חלב וחצי זית בשר בבת אחת אין היתר משלם את שיעור האיסור לחייבו חוץ מאיסורי נזיר שאם אכל חצי זית ענבים וחצי זית לחם בבת אחת חייב שהרי א' תורה משרת לחייב על שריית פתו ביין ואי איכא מיין לחודיה כזיית למה לי קרא וכו' האי מבעי ליה ליתן טעם כעיקר לעשות טעמו של איסור כעיקרו וממשו שאם שרה ענבים במים ויש בהם טעם יין חייב בכזית מהם והאי לאו משום דהיתר מצטרף לאיסור הוא אלא משום דאיתעביד ליה כוליה איסור אבל היתר מצטרף לאיסו' לא ילפינן מינה ומכאן אתה דן לכל התורה כולה שיהא טעמו של איסו' כממשו וכו' הא מני דאפקתיה להאי קרא לטעם כעיקר רבנן דפליגי אדר"ע בהיתר מצטרף לאיסור וכו' היא ר"ע מהי מילתא דר"ע שמעינן דהיתר מצטרף לאיסור וכו' ור"ע כיון דמפיק להאי משרת להיתר מצטרף לאיסור טעם כעיקר היכא דליכא מידי עיקר אלא טעם כגון שרה ענבים במים מנא ליה וכו' אלא יליף מגעולו נכרים וכו' קדירה שבשל בה נכרי וכשחוזר ישראל ומבשל בה היא מגעלת בליעתה לתוך של ישראל והתורה אסרתו במעשה מדיין כל דבר אשר יבא באש וכו' ורבנן געולי נכרים חידוש הוא וכו' דגמרינן מנבילה שכל הראויה לגר קרויה נבילה וכו והכא אסור דהאי נמי לפגם הוא דאותה בליעה מששהתה בדופנו של כלי לילה אחת הופג טעמו ונתקלקל ותו לא משבחת לאוכל שהיא נפלטת לתוכו וכו' ור"ע כדרב חייא בר אבא וכו' שלא אסרה תורק אלא קדירה בת יומא שבשל בה נכרי בו ביום ורבנן קדירה בת יומא נמי לא אפשר דלא פגמה פורתא מטעם הכלי נפגמה הבליעה ע"כ:
וכתבו התוספות ורבנן קדירה בת יומא א"א דלא פגמה פורתא ואפ"ה אסר הכתוב א"כ ליכא לפלוגי בין בת יומא לשאין בת יומא וכולהו אסור ור"ע סבר קדירה בת יומא לא פגמה כלל אבל שאין בת יומא דפגמה שרי דנ"ט לפגם שרי דגמר מנבילה וה"נ סבר ר"ש בפרק בתרא דע"ז ד' סז' ור"מ פליג עליה התם וסבר נ"ט לפגם אסור דגמר מגעולי נכרים דאסר הכתוב אע"ג דנותן טעם לפגם הוא דאפי' קדירה בת יומא א א דלא פגמה פורתא וגעולי נכרים לאו חידוש הוא ומה שהתיר הכתוב נבילה מוקי לה בסרוח מעיקרא ולר"מ מני למילף נמי מגיעולי נכרים לטעם כעיקר כיון דלאו חידוש הוא ואיכא השתא ג' מחלוקות בדבר עכ"ד:
נמצינו למידין מסוגיא זו שטעם האיסור כעיקרו אליבא דכ"ע אלא דרבנן ילפי' ליה ממשרת ור"ע יליף ליה מגיעולי גויים אבל הדין דין אמת אלא דאכתי פש גבן להוכוחי אי הוי דאורייתא כדמשמע מפשט סוגיא זו או דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא ולהכי צריך לאייתוי נמי מאי דאתמר על נדון זה במסכת חולין ד' צ"ח:
דאיתא התם א"ר חייא בר אבא א"ר יהושע בן לוי משום בר קפרא כל איסורין שבתורה בס' א' לפניו ר' שמואל בר רב יצחק ר' אתה אומר כן הכי א"ר אסי א ריב"ל משום בר קפרא כל איסורין שבתורה בק' ושניהם לא למדוה אלא מזרוע בשלה וכו' מאן דא' בס' קסבר בשר ועצמות בהדי בשר ועצמות משערינן הוה ליה בס' ומ"ד בק' קסבר בשר בהדי בשר משערינן והוה ליה בקו' וכו' ופריך ומי ילפינן מיניה והתניא זהו היתר הבא מכלל איסור למעוטי מאי לאו למעוטי שאר איסורין שבתורה וכו' א' אביי לא נצרכא אלא לר' יהודה דא' מין במינו לא בטיל קמ"ל דהכא בטיל וכו' ורבא א' לא נצרכה אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסיר קמ"ל דהכא שרי ע"כ:
ופי' רש"י זרוע של איל נזיר הוא המורם ממנו ומניפין אותו וניתן לכהן ואסור לזרים וכו' דלכולי עלמא בהדי איל מבשל ליה דאין מקרא יוצא מידי פשוטו ומקרא משמע שעם האיל מבשלו מ"ד בס' קסבר בשר ועצם דזרוע עם בשר ועצמות דאיל משערינן וקים ליהו לרז"ל דס' איכא ושריה רחמנא: ומ"ד בק' סבר עצם לא בעינן לשעוריה דהא לא פליט טעמא מיניה וכי משערת בשר דזרוע בהדי בשר דאיל איכא ק': זהו היתר הניתר מכלל איסור שהרי בלע איל מן הזרוע והתירו לך הכתוב למעוטי שאר איסורין דלא ילפינן מיניה וכו' לא נצרכ' האי זהו אלא לר' יהודה דא' במנחות בד' כב' מין במינו לא בטיל ובהאי איל בטיל להכי א' זהו דלא ילפינן מיניה דלבטיל מין במינו אבל מין בשאינו מינו ילפינן מיניה לק' וס' למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה רבא א' לא נצרכא אלא לטעם כעיקר וכו' נ"ט קי"ל דאסור בקדשים כעיקר ממשו של איסור שנ' כל אשר יגע בבשרה יקדש וגו' ולהאי מילתא הוא דקתני זהו למעוטי שאר קדשים אבל חולין שפיר גמרינן מיניה לק' וס' דהא קים לן מאחרי רבים להטות דבטלי ברובא וילפינן מהכא להחמיר דלא לבטיל אלא בק' ורבא לית ליה טעם כעיקר בחולין כדמפרש ואזיל דמאוריית' ברובא בטיל אלא מדרבנן והכי נמי שמעינן ליה לר' יוחנן במסכת ע"ז ד' סז' כל שטעמו ולא ממשו אין לוקין עליו והא דילפינן ליה בפסחים ד' מד' מדאמר בנזיר משרת ליתן טעם כעיקר ס"ל לאמוראי בתראי דאסמכת' בעלמא הוא ולאו מילף הוא דהוו ליהו נזיר וגיעולי גויים שני כתובים הבאים כא' ואין מלמדין א"נ געולי נכרים חידוש הוא כדאמרינן התם ומשרת להיתר מצטרף לאיסור ע"כ:
הרי לך שלדעת רש"י ז"ל דהאי סוגיא דהכא ודפרק אלו עוברין סבירא ליהו שטעם כעיקר אינו אסור אלא מדרבנן וקראי אסמכתא בעלמא דמדאורייתא בטיל ברוב וכו' ונפקא מינה לדידיה שהולכין בספקו להקל היכא דידעינן דרובו הית' כנד"ד ואע"פ שאין בו ס וכו' לפי שאינו אסו' מן התורה אלא כשהאיסור בעין ולא נמוח אלא שנתערב ולא ניכר וכו' כמו שפירש הוא ז"ל במסכת ע"ז ד' סז' על הא דגרסינן התם:
א"ר אבהו אר"י כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי אכילת פרס טעמו ולא ממש אסור ואין לוקין עליו ואם ריבא טעם לפגם מותר ולימא מר ואם נתן טעם לפגם מותר הקמ"ל דאע"ג דאיכא מילי אחרנית' דפגמה בהדיה וכו' א' רב כהנא מדברי כולם נלמוד נ"ט לפגם מותר א"ל אביי בשלמא מכולהו לחיי אמרו קאמר וליה לא ס"ל מכלל דאיכא למ"ד נ"ט לפגם אסור אין והתניא א' נותן טעם לפגם וא' נ"ט לשבח אסור דר"מ ר' ש"א לשבח אסור לפגם מותר מ"ט דר"מ גמר מגעולי גויים וכו' לאו לפגם הוא ואסר רחמנא ה"נ ל"ש ואידך כדרב הונא בריה דרב חייא דא' לא אסרה תורה אלא קדירה בת יומא דלאו לפגם הוא ואידך קדירה ב"י נמי א א דלא פגמא מ"ט דתניא לא תוכלו כל נבילה לנר אשר בשעריך וגו' הראויה לגר קרויה נבילה שאין ראויה לגר אינה קרויה נבילה ור"מ ההו' למעוטי סרוחה מעיקרא אידך סרוח' מעיקרא לא צריכא מיעוטא עפרא בעלמא הוא ע"כ:
ופי' רש"י טעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכא"פ ועל כגון זה נאמר שיעור כזית בכא"פ הלכה למשה מסיני שאם יש בשיעור פרס של תבשיל היתר כזית מן האיסור לוקין עליו אע"פ שאין כזית של איסור נאכל בבת אחת כיון דאינו שוהה באכילתו משהתחיל חיל לאוכלו על שגמרו אלא כדי א"פ מצטרפא אכילתו ולוקי אבל אם אין בכדי א"פ של תבשיל ההיתר כזית מן האיסור הואיל והוא שוהה באכילת כזית מן האיסור יותר מכדי א"פ הוו להו כשתי אכילות של ב' ימים ואין לוקין דקים להו לרבנן דאכילת פרס הוי שיעור שהיית אכילה ופרס הוא חצי כבר של ערו תחומין וכו' וכו' והוא ד' ביצים: טעמו ולא ממשו כגון חלב שנפל לקדירה או חלב שנפל ונמוח שאין ממשו בעין ואם ריבא טעם לפגם וכו' הא ריבה קולא משמע שאע"פ שנפגם מחמת ד"א אם הועי' איסור זה לרבות את הפגם מותר וכו' יליף מגעולי נכרים דרחמנא אסרינהו בכלי מדיין דכתיב כל דבר וכו' דמשמע הואיל ונשתמש נכרי בכלי חמין צריך להרתיחו כדי שיפלוט גיעול דבלע: לאו נ"ט לפגם הוא בתמיהא דהא פשיטא לן כל תבשיל שלן לילה א' נפגם טעמו ועובר צורתו: בת יומא שבישל בה נכרי היום דלא נפגם: ואידך א"א דלא פגמה פורתא בתבשיל הבא אחריו ואפ"ה אסר רחמנא: שאינה ראויה לגר שהסריחה אלמא מדאפגים בטיל איסורא: סרוחה מעיקרא מוכת שחין מחיים דהואיל ואפגמא מקודם שבאה לידי נבלה לא חל שם נבלה עליה אבל היכ' דאית' ס' מעיקר' תו לא פקע איסו' משום פגם ע"כ:
הרי לך שלדעת רש"י ז"ל דאינו אסור מן התורה אלא כשהאיסור בעין שלא נמוח ואז אם יש בו כזית בכדי אכילת פרס לוקין כשאכל כשיעור אבל אם אין בתערובת כזית בכדי א"פ אסור כדין חצי שיעור ואין לוקין עליו אבל אם נמוח לגמרי אינו אסור אלא מדרבנן וכל זה הוא במין בשאינו מינו אבל במין במינו סבירא ליה ז"ל כר' יהודה דא' במנחות ד' כב' דלא בטיל וכמו שפסק הוא בפ' ק"ה ד' כ"ט גבי הא דתניא טפת חלב שנפלה על החתיכה כיון שנתנה טעם בחתיכה החתיכה עצמה נעשת נבלה ואוסרת כל החתיכו' דבריר יהודה מפני שהן מינה וחכמים אומרים עד שתתן טעם ברוטב ובקיפה ובתתיכות וא"ר נראין דברי ר' יהודה בשלא ניער ושלא כסה ודברי חכמים בשניער וכסה וכו':
ופסק הו' ז"ל דכה דר"י קי"ל דמין במינו לא בטיל דהא קם ליה ר' בשטתיה ורב ושמואל נמי בשיטתיה קיימי דרב ושמואל דאמרי תרוייהו כל איסורין שבתורה במינן במשהו ותניא כותיהו במסכת ע"ז ד' סו' ואע"ג דאפליגו עלייהו ר' יוחנן ור"ל התם ותניא נמי כוותיהו הא שמעינן לאביי ורבא דבתראי הוו דקמו כרב ושמואל דאיתמר חלא לגו חמרא וכו' במסכת ע"ו ובפסחים ד"ל נמי פסק רבא הילכת' כרב דמין במינו במשהו וכו יע"ש ואע"פ שבלשון רש"י שבמסכת עז ד' סו' כתוב וכל מין במינו במשהו לקמ' פסקינן דלאו הלכתא הכי אלא אפי מין במינו בנ"ט חוץ מטבל ויין נסך וכו' דע שלשון זה כתב תחילה ואח"כ חזר בו ופסק בכל שהוא וכן כ' הגהות אשירי שרש"י חזר בו וכו' יע"ש:
והתוספות בפ' ג"ה ד' צ"ז סתרו דברי רש'י ז"ל ופסקו שמין במינו נמי בטיל בס' ושם בד' צח' ג"כ חלקו עליו על מה שא' שבחולין טעם כעיקר אינו מן התורה ודחו דבריו והעלו דבחולין נמי אסור טעם גמור כמו בקדשים דטעם כעיקר דאורייתא והא דא' ר' יוחנן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו היינו במינו דבדאורייתא ברובא בטיל וטעמו וממשו דלוקין כגון שהאיסור בעין ומכירו א"כ איירי שלא במינו והיכא דאיכא כזית בכדי א"פ קרי ליה טעמו וממשו והיכא דליכא כזית בכדי א"פ קרי ליה טעמו ולא ממשו עכ"ל יע"ש:
והר"אש כ' פי' הראשון ע"ש רבינו תם ופי' השני ע"ש רבינו חיים וכו והטור כ' בס' צ"ח ומיהו פירש דמין במינו כיון שאינו נ"ט מן התורה בטל ברוב אלא שרז"ל הצריכו ס' ושלא במינו אסור מן התורה עד ס' אלא שאין לוקין עליו עד שיהא בו כ"כ מן הא סור עד שיהא בתוך כל ד' בצים מן ההיתר כזית מן האיסו' ואז חייב על כל זית וזית ממנו ונ"מ אם נתערב מין במינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו אם נתבאר שהיה רובו היתר מותר דספקא דרבנן אזלינן להקל ואם נתערב בשאינו מינו ונשפך אסור דספקא דאורייתא לחומרא ע"כ משמע מדבריו ז"ל דפירוש שני הוא דברי ר"ת שהוא סתם תוספות וכו':
ודע שרוב הפוסקים פסקו כר"ת והרי לך דברי הרשב"א הראב"ד ול ס"ל כר"ת דטעם כעיקר דאוריית' במין בשאינו מינו ושכן דעת הרב בעל ההלכות וכו' ובסוף כל דבריו כ' ולעניין פסק הלכה אנו על מי נסמוך בואו ונסמוך על דברי ר"ת ור"י ובעל ההלכות והראב"ד וכו' שרבים הם ואמרו להחמיר בשל תורה עכ"ד בת"ה הא' ובת"ה הקצר כ' מין בשאינו מינו אם יש כזית מן האיסור בכדי אכילת פרס אסור ולוקין עליו וזהו שקראו רז"ל טעמו וממשו וכו פחות מכאן אסור דבר תורה ולזה קראו טעמו ולא ממשו ע"כ הרי שרובם ככולם פסקו כר"ת וכן פסק הרב ב"י וסתם לנו כן בש"ע י"ד בסי' צ"ח שבספק מין במינו הולכים בו להקל אבל בספק מן בשאינו מינו הולכים בו לחומרא שאם נערב מין באינו ונשפך בענין שאי יכולין לעמוד עליו לשערו אם נודע שהיה רובו היתר מותר וכו' אבל אם נתערב בשאינו מינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו אפי' נודע שהיה רובו היתר אסור וכו' ע"כ הרי שפסק כרבנו תם:
אבל הרמב"ם ז"ל דעת אחרת עמו שסוב' שהכל תלוי בכזי' בכדי א"פ וסב' כר"ת במן בשאינו מינו שהוא אסור מן התורה ולוקין עליו כשיש כזית מן האיסו' בכדי א"פ דהוי לדידיה ג' בצי ובהא פליג עליה דלר"ת דא לוקי על כל זית וזית שנעשה הכל איסור וכו' ולדידיה ז"ל אינו לוקי עד שיאכל כל הג' בצים שאז אוכל כזית מן האיסור בתוכם וכו' וגם במה שא' אע"פ שנמוח ס"ל כוותיה וכו' ופליג על רש"י ל שא' שאינו אסור מן התורה אלא כשהוא בעין שלא נמוח וכו' אבל אם אין כזית של איסור מעורב בתוך כדי א"פ ס"ל ז"ל שאינו אסור מן התורה אלא מדרבנן ודלא כר"ת:
אלא כרש"י שהרי א' אפי' יש כזית בכדי א"פ אלא שנמוח ואינו בעין שהוא דרבנן וכ"ש הא שהוא נמוח ואין כאן שיעור שאינו אלא איסור דרבנן:
והרי לך דברי הרמב"ם בפ' ט"ו מה' מ"א דבר איסור שנתערב בדבר המותר מן בשאינו מינו בנותן טעם ומין במינו שא א לעמוד על טעמו יבטל ברוב כיבד חלב הכליות שנפל לתוך הגריסין ונימוח הכל טועמין את הגריסין אם לא נמצא בהם טעם חלב הרי אלו מותרין ואם נמצא בהם טעם חלב והיה בהם ממשו הרי אלו אסורין מן התורה נמצא בהם טעמו ולא היה בהם ממשו הרי אילו אסורין מד"ס כיצד הוא ממשו כגון שהיה מן החלב כזית בכל ג' בצים מן התערובת אם אכל מן הגריסין האלו כג' ביצים הואיל ויש בהם כזית מן החלב לוקי שהרי טעם האיסור וממשו קיים אכל פחות מג' ביצים מכין אותו מכת מרדות מדבריהם וכן אם לא היה בתערוב' כזית בכל ג' ביצי אע"פ שיש בהם טעם תלב ואכל כל הקדירה אינו לוקי אלא מכת מרדות וכו' נפל חלב הכליו' לחלב האליה וכו' אם חלב האליה כב' בחלב הכליות הרי הכל מותר מן התורה אבל מד"ס הכל אסור עד שיאבד דבר האסור מעוצ' מיעוטו וכו' ובכמה יתערב דבר האסור ויאבד בעוצם מיעוטו כשיעור שנתנו בו רז"ל ע"כ מכאן יראה כל מעין בדברי הרמב"ם שבודאי דבריו מבוארי' כמו שכתבתי יע"ש:
ובמחילה מכבוד תורתו של הר"בי ז"ל שכ' על דברי הרמ"בם בסי' צ"ח אלו הדברים ונר' דלא אתי כר"ת דהא אע"פ שאין בו כזית בכדי א"פ מיתסר לר"ת מדאורייתא כל זמן שאין בו ס וביש בו כזית בכדי א"פ נמי לר"ת מתחייב על אכילת כזית ולהרמב"ם לא מחייב עד שיאכל כג' ביצים אבל כרש"י אתי שפיר דאע"ג דסבר רש"י דלית ליה לרבא טעם כעיקר בחולין ה"מ כשאין שם אלא טעמו של איסור בלבד ולא ממשו אבל כשיש שם טעמו וממשו דהיינו כי אית ביה כזית בכדי א"פ פשיטא דמאוריית' אסו' ומילקא נמי לקי עליה כדא"ר יוחנן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי א"פ ומינה נשמע דטעמו ולא ממשו דאין לוקין היינו אין בו כזית בכדי א פ ובההוא קא' דלית ליה לרבא טעם כעיקר בחולין מדאורייתא ואפילו נתערב שם גופו של איסור אבל הר"ן כ' בפג"ה מן בשאינו מינו כל שנתער' גופו ויהיב טעמא אפי' באלף אסור מדאורייתא כדא' רבא וכו' ואי איכא כזית בכדי א"פ לוקי ואי ליכא כזית בכדי א"פ אסור מדאורייתא מיהו אין לוקין עליו ואי לא יהיב טעמא שיעורו בס' והיכא שנתערב בדבר טעמו ולא ממשו היינו טעם כעיקר שלפי שטת רבינו תם הוא מדאורייתא ולפי שטת רש"י הוא מדרבנן: עכ"ד
ודברי רש"י ז"ל ברור מללו דס"ל שאינו אסור מן התורה אלא כשהאיסור בעין שלא שלא נמוח אבל אי נמוח אפי' יהיה בו כזית בכדי אכיל' פרס אינו אסור מן התורה אלא מדברי סופרים כמו שהוכחתי לעיל וכבר חלקו עליו בזה וכו':
ובזה נבא לנד"ד לקדרה זו של חלב שנתבשל בה בשר אלא שנסתפקנו אם נתבש' באותה שהיא בת יומא וכו' בזה אמינא שבודאי הלכתא כר"ת כמו שפסקו רוב הפוסקים שטעמו ולא ממשו אסור מן התורה אפי אם לא היה האיסור בעין ונמוח ודלא כרש וכו ואף אם לא היה בו כזית בכדי א"פ ודלא כהרמ"בם וכו' אלא כל שאין ס' נגד האיסור במין בשאינו מינו כנד"ד אסור מן התורה ואזלינון בספקו להחמיר כמו שפסק הרב בש"ע י"ד בסי' צח דאם נתערב מין בשא' מינו אזלינן בספקו להחמי' וכו' כדעת ד"ת ואפי' יהיה רובו הית' עד שנדע שיש ס' בהית' נגד האיסור וכו' ובנד"ד אין כאן ס' של היתר נגד האיסור וכפי זה אין לנו להתיר זה התבשיל מן הצד השני שכ' רבינו א"ד כיון דסתם כלים קי"ל שאינן בני יומן ורובא נינהו נימא זאת הקדירה מהרוב הייתה ופגמה התבשיל והוא מותר וכו' שהן אמת שבעלמא הקדרות הם רובא אבל בבית זה אינ' רובא כ"א אחת נגד אחת ואיך יהיה לה בטול שלא מצאנו בטול כזה אפי' מן התורה שהרי נא' אחרי רבים וכו' ולמיעוט ב' נגד אחת בעינן וכו' וכ"ש מדרבנן וא"כ: איך נתלה להקל  בנדון כזה שאין כאן אלא אחת נגד אחת שאם נתבש' בשל בת יומא אסור גמור מן התורה כיון שאין כאן ס' נגד האיסור שגם מלישנא דגמר' נמי משמע הכי שא' קדירה בת יומא אמר רחמנא וכו' וקרוב לנד' זה פסק הרב בש"ע י"ד בסי' קי"א ב' קדרות א' של היתר ואחת של איסור ולפניו ב' חתיכות אחת של היתר וא' של איסור אם החתיכה היא מאיסור דרבנן תלינן להקל ואפילו אם ההיתר שבקדירה אינו רבה וכו' היה האיסור של תורה אין תולין להקל לומר לתוך האיסו' נפל עד שיהא ההיתר רבא על האיסור כדי שיתבטל בתוכו מן התורה וכו' כיצד ב' קדירות א' של בשר שחוטה וא' של בשר נבילה ונפלה חתיכת נבילה לתוך א' מהן אם ההיתר שבקדירת ההיתר רבה קצת על חתיכ' הנבילה תולין להקל לפי שדבר תורה מין במינו בטל ברוב לא שחכמי הצריכו ס' היו ב' הקדירות ממין אחר אין תולין להקל עד שירבה ההיתר ס' על האיסור וכו' ובב"י כ' שכל דברי זה הסימן הם דברי הרש"בא בספר תורת הבית וכו' יע"ש:
והרי זה הדין האחרון הוא דומה לנדון שאנו בו שהבשיל שנתבשל בקדירה בת יומא של חלב הוא מין בשאינו מינו ואין ס' בבשר נגד החלב ואיך נתלה שנתבשל בשאינה בת יומא דהוי לפגם כדי להתירו כיון שאין כאן אלא ספק א' ואנן קי"ל ספקא דאורייתא לחומרא וכו' וא כ לא יוצדק בנד"ד הצד הב' דהא דקי"ל סתם כלים אינן בני יומן הוא בלוקוח מן הגוי שבשל בו בדיעבד כמו שכתב הטוב בי"ד בסי' קכ"ב ופירש לנו הרא"ש ז"ל הטעם משום דהוה ליה ס"ס ספק אם נשתמשו בו היום ואפילו את ל נשתמשו בו היום שמא לא נשתמשו בו בדבר הפוגם בעין וכיון דספק ספק' הוא תלינן להקל וכו' ובנדון דידן אין כאן אלא ספק א' אם נתבשל בבת יומא או בשאינה בת יומא אבל כאן לא היה פגום כשהיה בעין אלא דאסתפק לן אם נפגם אח"כ בקדירה שאינה בת יומא שזהו הספק הראשון שאין לנו עוד אחר וכו':
ועל מה שפסק הרב"י בי"ד בסי' ק"ב סעי' ג' כלי שנאסר בבליעת איסור שנתערב באחרים ואינו ניכר בטל ברוב ואין דנין אותו בדבר שיש לו מתירין לפי שצריך להוציא עליו הוצאות להגעילו וכו' שדין זה הוא של הרש"בא דע שחלק עליו מהר"יל בתשובה בסי' קצד' כיון דבהוצאה מועטי' יכול להגעילו וכו' יע"ש ומהר של בפ' כ"ה כ' דלא היה צריך לזה הטע' כי בלאו הכי נמי כיון דלא בא ההיתר ממילא מכח ומן לא חשיב דשל"מ וכו' והר' בעל פ"ח האריך בזה יע"ש וכו שמהר"ד בן לב בתשובה ח"א ד' קלא' כ שדין זה של הרש בא הוא דוקא בכלי של נבלה שנתערב כלים אחרים של בשר שחוט דהוי מין במינו דאפילו מדרבנן חד בתרי בטיל אבל קערה חולבת שנתערבה בקערות של בשר אפי בס' קערות לא בטלה משום דאפש' דאתי לידי איסורא דאורייתא דדילמא ישתמש' באותם כלים בהיותם ב"י ואתי לידי טעמא דהוי איסורא דאורייתא א וכו' אמנם אם אמרה הרב ז"ל נמי בקערה חולבת איני מכנים עצמי בכך אבל בעיקר הדין יפה כיון הר"ד ב"ל ז"ל וטעמא רבה איכא לחלק בינייהו דבשלמא בכלי של נבלה שנתערב בכלים אחרים כשרים איכא למימר דכי היכי דגוף האיסור עצמו יבש ביבש מבטיל ברובא ואפילו מדרבנן כ"ש לפעם הבלוע בכלים שבדין הוא שיתבטל אבל בקערה חולבת שנתערבה בקערות של בשר הא מצי' למיקם אטעמא למטעמיה לקפילא ארמאה והו"ל ממש כאיסור הניכר שאין לו ביטול ואפי' באלף קערות אין לה ביטול וזה אין לו ענין עם חתיכות של איסור יבש ביבש מן בשאינו מינו דהתם ליכא למיקם אטעמא של איסור דהא לא ידיע הימינייהו הוי איסור אבל הכא ע"י טעמא ידיע ואפשר שיפגע בקערה חולבת עצמה ויטעום וירגיש ממש איסור בשר בחלב בפיו והב"ח והש"ך חלקו על הרב הנו בדין זה של קערה חולבת ולא כיונו יפה שדין זה הוא אמיתי והסברא שכתבתי היא סברא ישרה למי שיש לו לב להבין הדברים על בוריין ע"כ והאריך בראיות יע"ש:
וכפי זה איך נסמוך על הצד השני ונהיה מיקל בדבר שהוא דאורייתא ואם לא היתרו בטול קערה חולבת אפי' בס' קערות של בשר כ"ש א' בא' שאין כאן דין בטול וזה ברור:
ולמה לא נעשה לתבשיל זה מה שא' רז"ל בגמרה ואז נתרנו דגרסינן במסכת ע"ז ד' ע"ג רב ושמואל דא' תרוויהו כל איסורין שבתורה במינן במשהו שלא במינן בנ"ט ור"י ור"ל דאמרי תרוויהו בין במינן ובין שלא במינן בנ"ט חוץ מטבל ויין נסך וכו וקי"ל שהלכה כר"י וכו':
וא"ת למי ניתן לטעום האיסור כיון שאין בן ברית יכול לטועמו ואיך נסמוך על הגוי וכו' דע שהיינו בעיית רבא בפ' ג"ה:
דאיתא התם א' רבא מעיקרא הוה קשיא לי קא דתניא קדירה שבשל בה בשר לא ובשל בה חלב ואם בשל בנ"ט תרומה לא יבשל בה חולין ואם בשל בנ"ט בשלמא תרומה טעים לה כהן אלא בשר בחלב מאן טעים ליה השתא דאמר ר' יוחנן סמכינן אקפילא ארמאה ה"נ סמכינן אקפילא דא' רבא אמור רבנן בטעמא ואמור רבנן בקפילא ואמור רבנן בס' הילכך מין בשאינו מינו דהתירא בטעמא ודאיסורא בקפילא ומין במינו דליכא למיקם אטעמא א"כ מין בשאינו מינו דאיסורא וליכא קפילא בס' ע"כ
ופי' רש"י אמור רבנן בטעמא בכמה מקומות שנינו בנ"ט וא' רבנן בקפילא כר' יוחנן וא' רבנן בס' בפ' בתרא דע"ז ד' ס"ט פסקינן הילכתא בכל איסורן שבתורה בס' בין בשר בחלב ובין שאר איסורין הילכך מין בשאינו מינו שאדם יכול להבחין טעמו ושניהם של היתר שיכול בין ברית לטועמו כגון תרומה וחולין יטעמנו כהן אם לא נתנה התרומה טעם בחולין יאכל התבשיל אף לזרים ודאיסורא כגון בשר בחלב שאין בן ברית יכול לטועמו סמכינן אקפילא מס ואילך אבל אי לית ביה ס' אסור ולא ולא סמכינן אקפילא ע"כ:
ומה שכ' רשיי שאין סומכין אקפילא אלא מס' ואילך דע שלא פסקו כן הפוסקי הרמב"ם וסיעתו ז"ל אלא אפי בפחות סמכינן עליה אי איתיה אבל אי ליתיה אז מסערינן בס' וכמו שפסק הר בש"ע י"ד בס' צח' איסור שנתערב בהתיר מין בשאינו מינו כגון חלב שנתערב בבשר יטעמנו גוי אם אומר לנו שאין בו טעם חלב או שאומ' שיש בו טעם חלב לא שהוא פגום מותר וכו' וצריך שלא ידע שסומכין עליו ואם אין שם גוי לטועמו משערינן בס' וכן אם הוא מין במינו כיון דליכא למיקם אטעמא משערים בס' ואע"פ שבעל ההגאה כ' שאין נוהגין לסמוך האידנא אגוי וכו אנו למה נאבד ממון ישראל בחנ' כיון שאין לתבשיל זה שום צד היתר אלא זה דהיינו שיטעמנו הגוי בלי שידע שאנו סומכין עליו כדי לאוכלו על פיו וכו':
ואעפ"י שבמה שאמרינן ספיקא דאורייתא לחומרא יש סברות רבות אם התורה אסרתו אורז"ל מ"מ ספק שיוכל להתבר' הוא ואסו' מן התורה וכמו שהאריך הרב בעל פ"ח בכללי ס"ס שלו אחר שהאריך לבאר אי האי דאמרינן ספיקא דאורייתא לחומרא אי ר"ל רבנן החמירו בו ואסרוהו לנו אבל מדאורייתא כל ספיקא רחמנא שרייה א"ד מדאורייתא אסור וכו' והעלה שלדעת הרמב"ם והראב"ד מאי דאמרינן בספיקא דאורייתא אינו אלא מדרבנן דכל ספק רחמנה שרייה ולדעת רש"י והתוספות והרשב"א והר"ן והרא"ה מן התורה אנו מוזהרי' לפרוש מכל איסורי ספיקו' וכו' מ"מ דעתו ז"ל נוטה לדעת הרמ"בם ומיהו אע"ג דכל ספקא רחמנה שרייה ה"מ כי לא מני מתבריר אבל אי בידיה לברורי בכה"ג לא שרי רחמנא ומחוייב מן התורה לברורי ולבדוק ולא להכנס עצמו לספק איסור עכ"ד ע"ש:
ולכן בנד"ד אע"פ שאין ס' בתבשיל של בשר נגד האיסור שר"ל נגד כל הקדיר' שהרי בכולה משערינן דבמאי דנפק מינה לא ידעינן כמה הוי מ"מ נגד הבלוע בה אפשר שיהיה ס' וא"כ לכ"ע נוכל לסמוך אטעימת גוי וכמו שכ' הרב"י בסי' צ"ו על מ"ש הטור קדירה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בה בתוך מעת לעת אסור וכו' שכ' על זה ומ"ש רבינו דאם בשל בה בתוך מע"ל אסור כך היא מסקנ' הרא"ש ז"ל דכל תוך מע"ל מקרי בת יומה ויתבאר בסי' ק"ג בס"ד ומ"מ דברי רבינו סתומים במ"ש אם בשל בה בתוך מע"ל אסור דמשמע דלא משכחת לה בד היתר והא ליתא דנהי שהסכימו הפוסקים דבכולה קדירה משערינן כמו שכתב בסי' בח' ואין במה שבתוך הכלי ס' כנגד כל הכלי כדמשמע מדברי הרח"ש שכ' רבי' בטור א"ח סוף סי' תנב' מ"מ הוה ליה לפרושי דאינו אלא בנ"ט וכמו שכ' רבינו בסי' צח' שהוא דעת הרא"ש והרמב"ן נמי אע"ג דסבר דהיכא דליכא ס' לא סמכינן אקפילא ה"ק דהיינו כשנתערב גוף האיסור אבל כשאין שם חלא טעמו כי הכא שרי בנ"ט ואע"פ שאין ס' בו וכמו שכ' בס' צח' וכן פסק הרשב"א וז"ל כל היכא דלא ידעינן מאי דנפיק מיניה אי איכא קפילא וטעמיה וליכא טעמא אע"ג דלית ס' בדידיה מותר דכיון דליכא טעמא מידע ידעינן דלא נפק מיניה טפי מא' מס' בהיתר והוא שלא נמח' שם גופו של איסור וכמו שאני עתיד לכתוב באיסו' שבטל בס' אבל היכ' דליכא קפילא בכולה קדירה משערינן דבמאי דנפק מינה לא ידעינן עכ"ל בת"ה הארוך בתחילת הבית הד' ובהדיא תניא בפ' ג"ה קדירה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בנ"ט ופסקה הרמב"ם בפ"ט מה' מ"א ע"כ וכנ"פ בש"ע בסי' נ"ג קדירה שבשל בה בשר לא יבשל בה חלב ואם בשל בה בתוך מע"ל אסור בנ"ט אבל אם שהה מע"ל וכו' נ"ט לפגם הוא ומותר התבשיל אבל הקדירה אסורה וכו' וכן בנד"ד וכל זה ברור כשמ':
אבל אם בנ"ד לא נמצא קפילא לטעום לנו התבשיל ולומר לנו שאין בו טעם חלב או שיש בו טעם חלב והוא פגו' אז התבשיל אסו' וכ"נ אם נמצא וטעמו וא' לנו שיש בו טעם חלב אלא שאינו מבחין אם הוא פגום או לא דהוה ליה כמאן דליתי כדין הרופ' ביום הכפורי' דכשאינו מכיר החולי כמאן דליתיה דמי וה"ה בנדון זה והקדירה אסורא מ"מ דאף את"ל שאינה בת יומא הא אמרינן בגמרא גזרה שאינה בת יומא אטו בת יומא ופסקו כן כל הפוסקים זהו מה שנרא' לע"ד:
אם בעיני מורה צדק יראה נשלם וניגמר בסדר ובשנת אלה המצות והמשפטים אשר צוה ה' ביד משה וגו':
נאם עבד ה' שמואל די שלמה הקטן סי"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: