שאלה נג ראובן ושמעון היו שותפין ונפטר ראובן לבית עולמו וחיי לרבנן וכל ישראל שבק ונשארו נכסי השותפות ביד שמעון ואח"כ נפטר ג"כ שמעון וחיי לרבנן וכו' וצוה בעת פטירתו ללוי אפוטרופוס שלו. איך היה בידו סך כך מנכסי ראובן ואחר שנפטר שמעון נתן לוי אותו סך הנזכר ליורש ראובן ואחר זמן שהלך לוי למקום אחר תבע ממנו ב"ח של ראובן בעד ערבות שהיה ערב לוי בעד ראובן בשטר חוב בתורת קבלן והוכרח לפרוט ומסרו לו השטר חוב בידו כדין. ועתה בא לוי אצל יורש של ראובן ותובע ממנו שיפרע לו מנכסי אביו בעד הפרעון שפרע בעדו באותו ש"ח שהוא יודע שהיה על אביו והיורש טוען שהוא תופס נכסיו של אביו בעד כתובת אמו וכעת לא נמצא כתובת אמו וגם היורש מודה שאון כתובה בעולם מבעיא לן אם יכול היורש לתפוס בעד כתובת אמו גם אם כבר הוציא היורש הנכסים מידו מה דינו על הכל יורנו המורה ושכרו כפול מן השמים:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במסכת כתובות פרק הכותב לאשתו (דף פ"ח ופ"ט) מתניתין הוציאה גט ואין עמו כתובתה גובה כתובתה ע"כ: ובגמרא שמט מינה כותבין שובר דאי אין כותבין שובר ליחוש דילמא מפקא לה לכתובתה וגביא בה אמר רב במקום שאין כותבין כתובה עסקינן ושמואל אמר אף במקום שכותבין כתובה ולשמואל כותבין שובר אמר רב ענן לדידי מיפרשא לי מיניה דמר שמואל במקום שאין כותבין ואמר כתבתי עליו להביא ראייה במקום שכותבין ואמרה לא כתב לי עליה להביא ראייה ואף רב הדר ביה דאמר רב בין במקום שכותבין בין במקום שאין כותבין גט גובה עיקר כתוב' גובה תוספת וכל הרוצה להשיב יבא וישיב:
ופרש"י ז"ל הוציאה גט ואין עמו כתובתה קס"ד באומרת אבד שטר כתובתי גובה כתובתה ואינו יכול לטעון פרעתיך והחזרת לי שטר כתובתיך וקרעתיו משום דתנאי כתובה מעשה בית דין הוא ומהכא נפקא לן בבבא מציעא הטוען אחר מעשה בית דין לא אחר כלום מאי טעמא כל מעשה בית דין כמאן דנקיט שטרא דמי. גמ': שמע מינה מדקתני גובה כתובת' בהוצאת גט ולא חייש לאיערומי מערמ' והדרא ומפקא כתובת' בבי דינא אחרינא ותגבי לאחר מיתתו בתורת אלמנה לומר לא נתגרשתי ולא נפרעתי דהא ודאי בתורת גרושה לא הדרא גביא דהא קרעינן לגיטא וכי הדרא מפקא לכתובתה בלא גט תנן מתני' הרי אלו לא יפרעו ומיהו הוה לן למיחש שלא תמתין עד שימות ותגבה בתורת אלמנה ומדלא חייש שמע מינה כותבין שובר טל כרחו של לוה ואינו יכול להשמיט עצמו לומר לא אפרע עד שתחזיר לי שטרי שמא תחזיר ותוציאנו אלא אומרים לו פרע והוא יכתוב לך שובר ופלוגתא היא בבבא בתרא וקיימא לן כמאן דאמר אין כותבין לפי שנמצא זה צריך לשמור שוברו מן העכברים: דילמא מפקא. לאחר מיתה: וגביא בתורת אלמנה במקום שאין כותבין כתובה אלא סומכין טל תנאי בית דין: ולשמואל כותבין שובר בתמיה: לדידי מיפרש' לי דלעולם אין כותבין שובר והיינו טעמא דגוב' כתובתה דאי מקום שאין כותבין הוא והוא אומר כתבתי וירא אני שמא תחזור ותוציאנו עליו להביא ראייה ואי מייתי ראייה עדים שכתב לא גביא ואי לא מייתי ראייה קתני מתני' גוב' כתובת ואינו נאמן לומר שיניתי מנהג העיר ואי מקום שכותבין הוא והיא אמרה לא כתב לי עליה להביא ראייה וכי קתני מתני' גובה כתובתה שהביאה ראייה שלא כתב לה: ואף רב דאוקי מתניתין במקום שאין כותבין לחודיה: הדר ביה ואוקי מתניתין בטעמא אחרינא ואמרי' בין במקום שכותבין ובין במקום שאין כותבין כי מפקא גט בלא כתובה גובה עיקר כתובת' דהיינו מנה מאתי' וגובה דקתני מתני' עיקר קאמר ולא תוספת וכי מפקא כתובה בלא גט גובה תוספת ולא עיקר חיישינן שמא גבאתו על פי הגט: וכל הרוצה להשיב יבא וישיב דאין לחוש מעתה לכלום:
נקיטינן מהאי סוגיא דלשמואל במקו' שכותבין כתובה אם אין שטר כתובתה בידה אינה גובה כלום אפי' עיקר וכן פסקו כל עמודי ההוראה הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל במקום הנזכר ז"ל הוציאה גט אוקמא שמואל במקום שאין כותבין כתובה והלכתא כותיה:
ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בפרק ששה עשר מהלכות אישות הלכה כ"א וכ"ב ז"ל אלמנה שהיה שער כתובה יוצא מתחת ידה נשבעת' וגובה כתובתה לעולם אפילו אחר מאה שנה בין שהיתה בבית בטלה בין שהיתה בבית אביה ואם אין שטר כתובה יוצא מתחת ידה אין לה כלום ואפילו עיקר כתובה ואפילו תבעה ביום מיתת בעלה וכן הגרושה אפילו עיקר כתובה אין לה עד שתוציא שטר כתובה: במה דברים אחורים במקום שדרכן לכתוב כתובה אבל במקום שאין דרכן לכתוב כתובה אלא סומכין על תנאי בית דין הרי זו גובה עיקר כתובה אף על פי שאין בידה שטר כתובה בין נתגרשה בין נתאלמנה בין שהיתה בבית בעלה בין שהיתה בבית אביה אבל תוספת אין לה בכל מקום אלא בראייה ברורה: עוד כתב הרמב"ם ז"ל בזה הפרק הלכה כ"ח ז"ל הוציאה גט ואין בידה שטר כתובה אם דרך אותו מקום שלא יכתבו כתובה גובה עיקר כתובתה בגט שבידה. ואם דרכן לכתוב כתובה אפילו עיקר אין לה עד שתוציא שטר כתובה כמו שבארנו ונשבע הבעל שבועת הסת על טענתה ונפטר:
גם רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל פסק כן בטור אבן העזר סימן ק' ז"ל ובמקום שכותבין כתובה אינה נגבית אלא אם כן יהיה שטר כתובה בידה אלא נשבע היסת ונפטר ובמקום שאין כותבין עיקר כתובה גובה בלא כתובה בתנאי בית דין וכו' וכן פסק הרב בית יוסף ז"ל בשולחנו הטהור בסימן הנזכר ס' ו' וי"ב:
ויש לדקדק בדברי הרי"ף ז"ל איך פסק כא כשמואל דאין כותבין שובר שהרי בבבא מציעא (דף י"ז ע"ב) אמר רבי יוחנן הטוען אחר אעשה בית דין לא אמר כלום דלפי זה בין במקום שכותבין כתובה בין במקום שאין כותבין אפילו אין שטר כתובה בידה גובה כתובתה דכותבין שובר כמו שמפורש שם בגמר' והוא ז"ל הביאה בהלכותיו: ואם כן קשיא דידיה אדידיה וכבר הרגיש בזה הרב בעל המאור הגדול ז"ל זה לשונו הוציאה גט ואין עמה כתובה גובה כתובתה אסקה הרי"ף כשמואל ואוקמא למתני' במקום שאין כותבין כתובה. ואנן קשה לן האי פסקא דהא בין לרב בין לשמואל ס"ל דאין כותבין שובר וליתא הלכתא כוותייהו אלא כרבי יוחנן וכריש לקיש דאמרי כותנין שובר דהכין אסיקנ' בדוכתה הילכך איתא למתני' אפילו במקום שכותבין כתובה ועלה אמר רבי יוחנן הטוען אחר מעשה בית דין לא אמר כלום וכבר פרישנה בדוכתה עכ"ל וגם על הרמב"ם ז"ל יש להקשות הקושיא הזאת דכאן פסק כשמואל ואין כותבין שובר כמו שכתבנו לשונו למעלה ובפרק כ"ג מהלכות מלוה ולוה הלכה ט"ו פסק דכותבין שובר והרב בית יוסף ז"ל גם כן פסק בטור חשן משפט סימן נ"ד דכותבין שובר וכאן פסק כשמואל ואין כותבין שובר:
והרמב"ן ז"ל הליץ בעד הרי"ף ז"ל בספר מלחמות ה' בבבא מציעא בפרק שנים אוחזין והאריך מאד ולזה לא נעתיק דבריו שלא להטריח על המעיין אלא נעתיק דברי הר"אש ז"ל בפסקיו במקום הנזכר שכתב תמצית דברי הרמב"ן ז"ל להקל על המעיין ז"ל אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן הטוען אחר מעשה בית דין לא אחר כלום מאי טעמא כל תנאי בית דין כמאן דנקיט שטרא בידיה דמי אמר ליה רבי חייא בר אבא לרבי יוחנן לאו מתני היא זו הוציאה גט ואין עמה כתובה גובה כתובתה אמר ליה אי לאו דדלאי לך חספא מי משכחת מרגניתא תותיה אמר אביי מאי מרגניתא דילמא במקום שאין כותבין כתובה דגט היינו כתובה אבל במקום שכותבין אי נקיטא כתובה גביא ואי לא לא גביא הדר אמר אביי לאו מילתא היא דאמרי וכו' אלא ודאי מתניתין איירי במקום שכותבין כתובה וגובה כתובתה מכח מעשה ב"ד ולא מצי למימר פרעתיך וקשיא מכאן למה שפסק רב אלפס ז"ל בכתובות על מתני' דהוציא' גט ואין עמה כתובה דהלכה כשמואל דאוקי מתני' דווקא במקום שאין כותבין אבל במקום שכותבין אינה גובה בלא כתובה וכן כתב הרמב"ם ז"ל שאשה שהוציאה גט ואין עמה כתובה אם דרך אותו מקום לכתוב כתובה הרי זה נשבע היסת שפרע ופטור דכיון דרבי יוחנן פליג אדשמואל הלכה כרבי יוחנן ועוד דאביי דהוה בתרא סבר כוותיה ועוד דרב אלפס הביא כאן דברי רבי יוחנן לפסק הלכה והתם פסק כשמואל ותירץ הרמב"ן ז"ל דרבי יוחנן לא פליג עליה דשמואל דבמקום שכותבין ריעא טענת (דידיה) (נ"ל שצ"ל דידה) ורגלים לדבר שנקרעה הכתובה בפריעת' ואביי מעיקר' כדהוה ס"ד דמצינו למימר דגט היינו כתובה הוה סבירא ליה דרבי יוחנן איירי אף במקום שכותבין מדמייתי ר' חייא בר אבא ראייה ממתני' וקבלה רבי יוחנן מיניה דבמקום שאין כותבין ליכא לאיתויי מיניה דאיכא למימר דלאו טעמא משום אחר מעשה בית דין אלא משום דגט היינו כתובה ולהכי תמה היאך מייתי מינה ראייה למקום שכותבין דילמא במקום שאין כותבין וכדעיין בה ואשכח דליכא למימר דגט היינו כתובה הדר ביה והודה לדרבי יוחנן דהטוען אחר מעשה בית דין לא אמר כלום ובמקום שאין כותבין דווקא דה"נ צריך טעמא דמעשה בית דין דלא ריעא טענתי' למימר דפרע מידי דהוה אשאר מלוה על פה ולא שייך למימר מה הועילו חכמים בתקנתן דמצי לאיתרויי ביה בשעת גרושין אל תפריעני אלא בפני פלוני ופלוני וגם צריך למעשה בית דין למקום שאין כותבין כתובה ויש עדים שכתב לה אפילו הכי לא מצי למימר פרעתיך דבהכי איירי מתני' אליבא דאביי כדפרי' לעיל ומסתבר הכי דבאותו מקום נהגו שלא לכתוב ולא מהימן לומר פרעתיך איהו דאפסיד אנפשיה שכתב לה ולא ישתנה הדין בכך והכי מסתברא טפי כי למה נאמר דפליגי רבי יוחנן ושמואל כיון שנוכל לפרש וליישב דלא פליגי זו היתה סברת רב אלפס עכ"ל: ועל זה הדרך עצמו נתרץ על הרמב"ם והרב בית יוסף וכרוכם לברכה שהם יפרשו הסוגיא כמו שפירשה הרמב"ן ז"ל כנזכר למעלה:
ובזה נבוא לפשוט החלק הראשון של נושא שאלתינו והוא שיורש ראובן רוצה לתפוש הממון שנתן לו לוי אפוטרופוס שמעון מהשותפות שהיה לו עם אביו בעד כתובת אמו ואינו רוצ' ליתנם ללוי בשביל הערבות שפרע לבעל חוב של אביו אף על פי שלא נמצא שטר הכתובה ביד אמו וגם הוא מודה שאין כתובה בעולם נראה שדבר פשוט הוא דאין היורש יכול לעכב המעות בידו לשלם כתובת אמו אלא חייב ליתן אותן ללוי ערב אביו שפרע לבעל חובו כיון שאין לאמו שטר כתובתה בידה כמו שהוכחנו מן הסוגיא וכפי הסכמת בטלי ההוראה ז"ל שבמקום שכותבין כתובה אם לא תוציא שטר הכתובה אינה גובה כלום ובודאי שבנדון דידן הוי מקום שכותבין כתובה שאם לא כן היורש היה טוען שבמקום ההוא אין כותבין כתובה דאז היתה כח ביד אמו לגבות כתובתה וכל שכן בזמן הזה שכל העולם כותבין כתובה כמו שכתבו הפוסקים ז"ל וזה נראה לנו ברור:
ואם יאמר אומר אם תפסה זאת האלמנה לפריעת כתובתה מי מוציאין מידה. דטעמא מאי כשאין שטר כתובה בידה אינה גובה דחיישינן שמא גבתה כתובתה ונקרעה השטר והמוציא מחבירו עליו להביא ראייה עכשיו שתפסה היא מוחזקת והרוצה להוציא מידה עליו לחביא ראייה אם כן נאמר שהיורש תפס לאמו דהתופס לבעל חוב קנה וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפרק כ' מהלכות מלוה ולוה הלכה ב' והרב בית יוסף ז"ל בטור ח"מ סימן ק"ה והוא דבר מוסכם לזה נאמר שבנדון דידן לאו מילתא היא משום דהוי במקום שחב לאחרים (דהיינו לוי) דאז לא קנה וכן כתבו הרמב"ם והרב בית יוסף ז"ל במקומות הנזכרים וגם זה דבר מוסכם ואין בו ספק:
ולא נטלם ממנו המחלוקת שיש בין הפוסקים ז"ל שכשאין כח לאשה לגבות כתובתה מפני שאין שטר הכתובה בידה או מחמת איזו טענה אחרת שיש מי שסובר שנכסי הנדוניה שהם בעין שגובה אותם אף על פי שאינה גובה כתובתה ויש מי שדעתו שאף זה אינה גובה ולא חקרנו על זה העניין לחוות דעתינו עליו מאפס פנאי ועוד דנלפענ"ד דזה אין לו עניין לנדון שלנו לפי שמה שתובע לוי מיורש ראובן הוא מה שנתן לו מנכסי השותפות שהיה לאביו עם שמעון ואינם מנכסי נדוניתא:
ומעתה חל עלינו חובת הביאור על החלק השני ששאלה ה"ה והוא שאם היורש כבר הוציא הנכסים מידו ונתנם לאמו מה דינו. בזה נלענ"ד שאין כח ביד לוי להוציאם מידה יען שהיא נאמנת לומר שלא נפרע' כתובתה במיגו שאם היתה אומרת לקוחים הם בידי או נתונים הם מהיורש שאין מוציאין מידה ואפילו היו נכסים אלו ידועים לבעל וראו אותם עתה בידה דטעמא מאי אינה גובה משום דחיישינן שמא נפרעה כתובתה או מחלה לבעלה ונקרעה השטר ועליה להביא ראייה דהמוציא מחבירו עליו הראייה. עכשיו שהיא מוחזקת נאמנת לומר שלא נפרעה מטעם מיגו. והרוצה להוציא מידה עליו הראייה:
ואם ישאל שואל דמצאנו ראינו שהרשב"א ז"ל בתשובה סי' אלף וע"ב כתב דבנכסים הידועים לבעל ועתה ראו אותם בידה דהוי עדים וראה שאינה נאמנת לומר בעלי נתנם לי או מכרם לי וגם מהרשד"ם ז"ל בחלק א"ה סי' קמ"א כתב כן לעניין כתובה כשאין שטר הכתובה בידה יעו"ש וזה סותר מה שכתבנו לזה נאמר דהפרש והבדל יש בין ההיא דהרשב"א ומהרשד"ם ז"ל לנדון דידן דהתם מיירי במטלטלין שנשארו בידה כשמת בעלה דאיכא למיחש שמא תפסה אותם מבעלה אבל בנדון דידן שהיו אלו הנכסים ביד היורש ועתה הם בידה ודאי דהיא נאמנת לומר לקוחים הם מהיורש או שנתנם לה במתנה ואין הבעל חוב טורף מהם וכיון דאיכא מיגו נאמנת לומר שלא נפרעה כתובתה:
ואחר שגזרנו אומר בחלק השני של נושא שאלתינו שכשהיורש הוציא הנכסים מידו ונתנם ביד אמו שאין ללוי דין ודברים נגד האלמנה יען שהיא נאמנת מטעם מיגו כמו שכתבנו אכתי פש גבן לחקור אם היורש חייב לשלם ללוי מביתו מדינא דגרמי שגרם להפסיד שיעבודו של לוי וחפשנו באמתחות ספרי הפוסקים ז"ל ומצאנו בהר"אש ז"ל כלל ע"ט סי' י' שכתב ז"ל ויתומים שמכרו בנכסי אביהם ויצאו על אביהם בעלי חובות ואינן יכולין לגבות הנכסים מיד הלקוחות אין בעלי חובין יכולים להוציא המעות מיד היתומים כי נכסיהם מכרו. וקיימא לן כרבא דאמר בעל חוב מכאן ולהבא גובה ואין לבעל חוב אלא משעת טריפה ושלהם מכרו ואפילו דין מזיק שעבודו של חבירו אין כאן ולא קלקלו את גוף הקרקע כלום אלא ילכו בעלי חובות ויגבו הנכסים אם יוכלו וכו' ע"כ אם כן בנ"ד נמי שהיורש נתן הנכסים לאמו קודם תביעת לוי ולא קלקל בגוף הנכסים אין לוי יכול להוציא מיד היורש:
אבל בעל התרומות ז"ל סובר היפך דעת הר"אש ז"ל בשטר מ"ג חלק ד' סי' י"ו שכתב ז"ל העניין הששי לוה שלוה וכו' ושאלתי הרמב"ן והשיב לי נראה שזה שמכרה לאחרים אין למלוה עליו כלום ואף אין לו על המעות שום שעבוד אלא הרי השדה או המטלטלים הם המשועבדים לו ילך ויגבה אותן מן הלקוחות אבל אני נתחדש לי דין זה שאם מכרה למי שאין אדם יכול להוציא ממנו שהוא חייב בדמיהן מפני שב"ח טוען עליו מסרת מטלטלים המשועבדין בידא דלא מצינא משתעינא דינא בהדיה והוי מזיק שעבודו של חבירו דק"ל שהוא חייב כדפסק ה"ר ז"ל בפ' השולח דדינא דגרמי הוא ע"כ וכן נראה דעת הרשב"א ז"ל בתשובה הביאה הרב ב"י ז"ל בח"מ סוף סי' ק"ד וגם הטור ז"ל באותו סי' הביא הדין סתם כדע' בע' התרומו' וזה דבר תימא איך כתב הדין בלא שום חולק היפך דעת אביו ז"ל ומן הנראה שאין לחלק בין ההיא דבע' התרומו' והרשב"א ז"ל לההיא דהר"אש ז"ל ונוכל לתרץ זה בנקל שסמך עלמה שכתב בסי' ק"ז סברת אביו ז"ל:
הראב"ד ז"ל ג"כ נראה שסובר נגד דעת הר"אש ז"ל כמו שכתב הטור ז"ל משמו בסי' ק"ד ס' ט"ו ז"ל כתב הראב"ד דראובן שלוה על פה מנה משמעון בעדים ומת תוך זמן ההלואה והניח קרקע לחנוך בנו ששוה מנה וחנוך לוה לאחר מיתת אביו מנה מלוי בשטר והגיע זמן השטר ליפרע ובא לוי לגבות הקרקע שירש חנוך מראובן אביו וטוען שמעון אני קודם שכבר היה משועבד לי מחיי אביו ומלוה על פה גובה מן היורשין אע"פי שעדיין לא הגיע זמן של שמעון וליכא למיחש לפירעון לא מן האב ולא מן הבן א"ה לוי קודם לשמעון שהרי מלוה בשטר מאוחרת קודמת למלוה על פה מוקדמת וכותבין ב"ד ש"ח לשמעון על חנוך במנה שהרי המזיק שיעבודו של חבירו חייב מדינא דגרמי וכו' ע"כ: הרי לנו דבר ברור דסברת הרא"ש ז"ל יחידאה היא נגד כל הני אשלי רברבי ז"ל ויחיד ורבים הלכה כרבים א"כ בנ"ד שהיורש הזיק שיעבודו של לוי במה שפרע לאמו כתובתה מאלו הנכסים באופן שאין לוי יכול להוציא מיד האלמנה מהטעם שכתבנו למעלה חייב לשלם ללוי מדינא דגרמי:
אבל צריך לדעת שאין הערב יכול ליטול מה שפרע בין מהלוה בין מיורשי לוה עד שיביא ראייה שפרע ואין השטר חוב שבידו ראייה כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' כ"ו מהלכות מלוה ולוה ה' ז' וכתב ה"המ ז"ל זה מוסכם מן המפרשים ז"ל וזו היא פשטה של ברייתא ערב שהיה ש"ח יוצא מתחת ידו אינו גובה וכו' ע"כ וכן פסקו הטור והרב ב"י ז"ל בסי' ק"ל ועוד צריך תנאים אחרים כמו שבא בפירוש בהרמב"ם ובטור ובב"י ז"ל במקומות הנזכרי' ולית דין צריך בשש:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שבחלק הראשון של נושא שאלתינו שיורש ראובן אין לו להוציא אלו הנכסי' מתחת ידו ליתנם לאמו לפירעון כתובתה מאחר שאין שטר כתובתה בידה. דחיישינן שמא נפרעה כבר או מחלה לבעלה ולא קנתה אותם בתפיסתו דהוי במקום שחב לאחרים. וצריך ליתן אותם ללוי ערב אביו שפרע לבעל חוב של אביו. כמו שהוכחנו בבירור מן הסוגיא וכפי הסכמת עמודי ההוראה. ובחלק השני שכבר נתנם לאמו זכתה בהם האלמנ' ונאמנת לומר לא נפרעתי כתובתי ולא מחלתי לבעלי במיגו שהיתה יכולה לומר לקוחים או נתונים הם בידי מבני כמו שבארנו. אבל היורש חייב לשלם ללוי משלו כדין המזיק שיעבודו של חבירו מדינא דגרמי כמו שביררנו מכל הני רבוואתא. ובלבד שיהיה ללוי הערב ראייה שמה שפרע בשביל ראובן לבעל חובו היה כדת וכהלכה עם כל התנאים הצריכים כמו שכתבנו: הנלענ"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים טמנו הרב המורה מורינו ורבינו שיחיה. ונתפלל אל ה' שירפאהו רפואה שלימה ויעמידהו על קו הבריאות בחברת נוות ביתו מ"ב"ת" ובניו אכי"ר: נשלם ונגמר בערב חנוכה בשנת ובסדר ואתם עלו לשלום אל אביכם לפ"ק:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמהור"ר דור פידאנקי מ"כ
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט