שאלה ראובן ושמעון עשו שותפות בחנות והתנו ביניהם שראובן יקח מן הריוח שני חלקים ושמעון יקח חלק אחד ועשו שטר ביניהם אחר זמן נתחרט שמעון מתנאו ואמר לראובן שמכאן ואילך אם לא יתן לו חצי הריוח שמהיום נתבטל השותפות וראובן כדי שלא יתבטל השותפות הודה לדברי שמעון הודעת בעל פה ולא עשו שטר חדש וגם לא קרעו הישן אלא קנה מידו אחר זמן באו לעשות חשבון ממה שהרויחו בשותפות ורצה ראובן ליקח שני חלקים מכח השטר ושמעון אינו רוצה בזה באומרו שכבר נתבטל התנאי הראשון וגם הודה לדבריו בשיקח חצי הריוח ושעל זה קנה מידו וראובן טוען שלא הודה אלא לבטל המריבה מביניהם וראיה שלא קרע השטר ושמעון משיב שבטח בו שיקיים דיבורו כאדם ישר ונאמן ע"כ ועתם אלכה לי אחד מן חברייא אשר עלה למדרגה עליונה פילפולא חריפא דמסיק שמעתתא אליבא דהלכת' הלא הוא אהובי אשר כנפשי החכם הנעלה כמהר"ר יצחק אינריקץ פארו נר"ו אשר ברב פילפולו יוציא לאור משפטו ומ"ה תמ"ש:
אנכי הרואה אור יקרות ונהורא עמיה שריא מהחכם הנעלה כמה"רר אברהם פירננדיס נר"ו העמיק הרחיב בשכלו ודעתו הרחבה והמלאה ואסיק שמעתא אליבא דהלכתא ובקש ממני תשובה לשאלתו לכן אחוה דעי כפי קוצר שכלי וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תשובה גרסינן בבבא מציעא פרק המקבל אמר רבא הני בי תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי ורווח ואמר ליה חד לחבריה תא ליפלוג אי אמר ליה אידך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי אמר ליה הב לי פלגי דרווחא אמר ליה רווחא לקרנא משתעבד ואי אמר ליה הב לי פלגו רווחאי ופלגו קרנאי אמר ליה עיסקא להדדי משועבד ואי אמר ליה נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואי מטי לך פסידא דרינא בהדך אמר ליה לא מזלא דבי תרי עדיף:
ופירש רש"י בי תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי ורווח שני קבלנים שקבלו עיסקא מבעל הבית בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניהם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו דמעכב עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לבעל הבית שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי אמר ליה נפלוג רווחא השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית ליה דניעכב אי אמר ליה האי פלוג רווחא והקרן ניתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מבי אמר ליה אידך רווחא לקרנא משתעבד  שמא בסחורה שנעשת עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאת הקרן: ואי אמר ניפלוג תרוייהו מצי אמר ליה עיסקא להדדי משתעבד ואם נחלוק שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואם אפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יחד קיבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה:
והנה אע"פ שר"שי ז"ל פירש ההלכה בשני קבלנים שקבלו מבעל הבית נראה דיודה דה"ה גם כן אם שני שותפין נשתעבדו ביחד והביא כל אחד מעותיו שכל אחד מהן יכול לעכב על חבירו וכן פסק הרמ"בם ז"ל בהדיא בפרק ד' מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד ואחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקי מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן אבל נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן כתב הוא ז"ל הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו ואם לא היתה באותה סחורה דין חלוקה או שהיתה בחלוקתה הפסד הרי אלו מוכרין אותה וחולקין את הדמים ע"כ:
והרב כ"מ כתב דיצא לו לרבינו מהא דאיתא בפרק איזהו נשך וכתבה הר"יף בפ' המקבל הנהו תרי כותאי דעבוד עיסקא בהדי הדדי אזל חד מינייהו פליג זוזי בלא דעתא דחבריה ואמר ליה רב פפא מאי נפקא מינה ומעובדא דאיסור ורב ספרא שבפרק אלו מציאו' וכתבה הרי"ף גם בהמקבל שחלק רב ספרא שלא מדעת איסור וכתב כדברי רבינו ובפרק שאחר זה משמע דיכול הוא לחלוק ואין חבירו יכול לעכב עליו והיינו בנשתתפו סתם עכ"ל וכן כתב הרמב"ם אחד מן השותפין שבא לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהו נאמנין ויודעין בשומא ואם חלק לה בפחות משלשה לא עשה כלום במה דברים אמורים בשחלקו פירות אבל אם היו מעות המעות כחלוקים הם וכו' וכן פסק מהרי"ק דיש הפרש בין נשתתפו לזמן קצוב לנשתתפו סתם דאם נשתתפו לזמן קצוב כל אחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות אבל נשתתפו סתם ולא קבעו זמן הרי אלו חולקים כל זמן שירצה אחד מהם ויטול חלקו מהסחורה ואם בא אחד לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הדיוטות ובלבד שיהיו נאמנין ויודעין בשומא ואם חלק בפחות משלשה לא עשה כלום במה דברים אמורים שחלקו פירות או שאר כל מטלטלין צריך שומא אבל אם יש להם מעות כחלוקין דמו ויכול ליקח מהם חלקו אפילו בלא ב"ד ויתן חלק חבירו ביד ב"ד והוא שיהיו כל המעות מטבע אחד ושוין אבל אם קצתם חדשים וקצתם ישנים לא ואצ"ל אם מקצתם רעים ומקצתם יפים שאז הם כפירות ואין חולקין אלא בב"ד וכתב ה"ר ישעיה דוקא שהשלימו שותפותן אבל אם שמו מעות בשותפות להתעסק בהן לזמן אין אחד מהם יכול לחלוק וליטול זוזיו ולומר כל מה שהשתכר בהם יהיה שלי עד שיודיע לחבירו או לג' שהן ב"ד עד כאן ומשמע מדבריו שכל אחד יכול לכוף חבירו לחלוק אפילו בתוך זמן השותפות ואין זה כדברי הרמ"בם ז"ל:
גם התוספות כתבו בי תרי דקבילו עיסקא בהדי הדדי מאדם אחד וא"ת ואמאי בכי האי גוונא ולא נקט האי מאן דקביל עיסקא מחבריה ויש לומר לפי שהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד ואטול מה שיגיע לידי עד הנה דפועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל בעל העיסקא יכול להיות שאין יכול לחזור שהרי פלגא הוא מלוה ביד המקבל וגם פלגא דפקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן וזה לא היה חידוש להשמיענו דמעכב המקבל דטעם כדפרישית ולהכי לא נקט בכי האי גוונא:
וכן פסק הר"ש דיחיד שקיבל עיסקא מבעל הבית לזמן קצוב המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל הנותן אין יכול לחזור בו דחצי הוו מלוה עד אותו הזמן וגם חצי הפיקדון נתן לו רשות והשליטו להשתכר בו עד הזמן עם המלוה ומשועבד הפקדון להשלים חסרון עכ"ל ולפי זה שותפין נמי אע"פ שקבעו זמן יכול כל מהם לחזור בו קודם הזמן וכן דעת בעל נ"י שכתב על ההיא מימרא דרבא אמר המחבר מהכא דמוקמינן בשותפין שקיבלו עסקא מבעל הבית משמע דהני בי תרי דעבדי שותפותא אע"ג דקבעי זמן לא מעכבי אהדדי למיפלג ונ"ל טעמא משום דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו ואם הוא אינו משתעבד נכסוהי לא משתעבדי טפי דמכחו לא משתעבדי עכ"ל:
נמצינו למדין מכל דכתיבנא שכל טענות שטוען ראובן בנדון דידן הבל וריק הם לא שררין ולא קיימין כיון שנשתתפו סתם ולא קבעו זמן שלא מלאנו שום פוסק שפסק בדין צ' השותפות שנשתתפו סתם שאינו יכול לחזור אדרבא יש מחלוקת בדין השותפין שנשתתפו לזמן קבוע כמו שכתבנו לעיל כדין פועל שיכול לחזור ומכ"ש אם נשתתפו סתם ממילא שמעינן דנדון דידן שנשתתפו סתם אין אחד מהם יכול לעכב על חבירו כיון שחזר אחד מהם כל אחד הרויח לעצמו ואין עליו טענה כלל ואפילו לדעת הרמ"בם שסובר שאינם יכולים לחלוק עד הזמן הקבוע נ"ל דהיינו דוקא כשחבירו מעכב עליו שאינו רוצה להתפרד מהשיתוף עד אותו הזמן אבל אם הודה לדבריו יסבור הוא ז"ל דיכול לחלוק כל אחד חלקו להרויח לעצמו דמלתא דסברא הוא וקל וחומר בנדון דידן שלא קבעו זמן כיון שראובן הודה לדבריו וגם עשו קנין ביניהם אם כן זכינו לדין שהדין עם שמעון אע"פי שלא קרעו השטר:
וכן נראה נמי ממה שכתבו הרמ"בן והרש"בא בפ"ק דבתרא שני שותפין שנשתתפו באומנותם לזמן ידוע שכל מה שירויחו יהיה לאמצע נעשו שכורים זה לזה כדאמרינן בפועל ששכרו ללקט מציאות ואין צריכים קנין אלא שיתחילו במלאכה לפי שכל אחד מתחייב לחבירו בשכר מה שחבירו עושה בעדו והלוכן ודבורן היינו שכרן וכל מה שירויחו תוך הזמן ההוא הוא לאמצע אלא שתוך הזמן יכולים לחזור בהן מכאן ולהבא כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל במה שהרויחו כבר אין אחד מהם יכול לחזור בו לומר לעצמי הרוחתי שאם כן פועל ששכרו ללקט מציאות יאמר כן:
וכן השיב הרש"בא ז"ל בתשובה סי' אלף ונ"ז שנים שנשתתפו בכל מה שירויחו הרי הן נעשין כשכיר זה לזה והוה להו כשוכר את חבירו ללקט לו מציאות דקנה הלה וכל מה שהרויחו הרויחו לאמצע ואם אמר לצורך עצמי זכיתי ולכך נתכוונתי אינו נאמן שאין יכול לומר לעצמי הגבהתי דכיון דשכיר הוא מן הסתם לצורך משכיר הוא מגביה ואם הביא ראיה שחזר בו קודם הגבהה קנה לעצמו ואין לחבירו כלום בכל מה שהרויח מחזרה ואילך עכ"ל:
ובנדון דידן אין לך ראיה גדולה מזו שראובן הודה לשמעון וגם עשו קנין ביניהם ומשאלה שנשאלה להר"ר אברהם דבוטון בעל לחם משנה תמצא שבדיבור בעלמא נתפרדה השותפות אע"פי שנשתתפו לזמן קצוב בשטר וכ"ש בנ"ד:
שאלה ראובן ושמעון שהיו שותפים בעסק משא ומתן לזמן קצוב בשטר כתוב וחתום בקנין ושבועה חמורה בכל תוקף שכל ריוח והנאה ואפילו מציאת השוק יהיה לחצאין ביניהם וקודם תשלום זמן השותפות הסכימו ביניהם לחלוק השותפות והתחילו לגבות החובות שחייבים להם ולפרוע לנושים בהם בין כך ובין כך כל אחד נושא ונותן בפני עצמו וראובן מבקש משמעון שיביא כל הריוח הבא לידו שיהיה הכל לאמצע עד שיחלקו נכסי השותפות בשלמות כי עדיין יש להם סחורות ונכסים לחלוק ועד כלותם לגבות חובותיהם ולפרוע לבעלי חובין שלהם שיהיה כל ריוח הבא לידם לאמצע ושמעון טוען שכבר אמרו בשעה שהסכימו לחלוק מכאן והלאה נרויח כל אחד לעצמו וראובן נתרצה וראובן משיב שהריצוי היה בטעות בחושבו שלא יש כח בשבועה אשר להם בשטר השותפות לעכב בידם מה שהסכימו לחלוק וגם שלא נטל קנין על זה ולכן אני חוזר מאחר שידעתי כי מן הדין אין אנו יכולים להפרד מריוח הבא ליד כל אחד ממנו עד שנחלק השותפות מכל וכל ואני רוצה שנביא כל הריוח לאמצע השותפות כל זמן ששטר השותפות קיים שכן אנו מושבעים לבלתי הסתר איש מרעהו שום דבר כל זמן שהשטר קיים עכ"ל והוכיח בראיות ברורות מהגמרא ומן הפוסקי' שכיון שהסכימו לחלוק אין כח ביד ראובן לעכב וזאת היא מסקנתו סוף דבר בהא פלקינא ובהא נחתינא דשמעון פטור עכ"ל הרי שאלה זו שאע"פי שעדיין לא חלקו כל הנכסים ועדיין היה השטר קיים ביניהם וגם היתה שבועה חמורה ביניהם ולא נשלם הזמן אפילו הכי כיון שהסכימו ביניהם לחלוק אין כח ביד שום אחד מהם לעכב אע"פי שלא קרעו השטר כ"ש וק"ו בנ"ד שלא קבעו זמן ולא היתה שבועה ביניהם ולא נשאר ביניהם אלא שלא קרעו השטר שודאי לא יש כח ביד ראובן לתבוע השני חלקי' מכח תנאי השטר שלא נקרע אלא יחלקו לחצאין ולא יותר כן נראה לי לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד נכתב ונגמר בסדר ובשנת וקדשתם את שנת החמישים לפ"ק:
נאם הצעיר יצחק אינריקץ פארו יצ"ו