שאלה כח ראובן ושמעון עשו שותפות בעסק הסחורות לזמן ג' שנים רצופים והתנו ביניהם בשטת השותפות תנאים ככתוב בשטר אשר בידם ובכלל התנאים והחיובים נתחייבו שלא יוכל שוה א' מהם. להיות מתעסק נפרד לבדו כל ימי משך השותפות הנ"ל ולהשתדל בכל כחם לתועלת השותפות ולהרחיק את הנזק ושכל צד ריוח ותועלת שיבא שהכל יהיה לחשבון השותפות הנז' וגם נתחייבו שלא יהיה רשאי שום א' מהם לשחוק אפילו ש"פ בשום מין ממיני שחוק שיהיה וגם שלא יוכל שום א' מהם לצאת ערב לשום נברא שבעולם הכל כדי להרחיק הנזק מהשותפות ועל כל התנאים והחיובים הנז"ל נשבעו כל א' לדעת חבירו ועל דעת המקום ב"ה בלי טרחה ומרמה לגמור ולעשות כל הנז"ל. עד סוף הזמן הנז"ל ואחרי שנכתב ונחתם השטר הנז"ל הלך ראובן הנז"ל. לדור במקום אחר להתעסק שם בעד השותפות הנז"ל ובעמדו שם. לא עברו ימים מועטים כי יצא ממחיצתו ופרץ גדר וסייג השותפות ועבר השבועה הנז"ל ויצא ערב בעד לוי עד כי ורם ע"י זה פסידא גדולה לשותפות זאת ועוד אחרת. מלאו לבו לשחוק שם ככל אות נפשו. ויהי כראות שמעון שראובן הנז' חילל שבועתו פעמים שלש וגרם לו הפסד ונזק גדול עמד והחזיק ביתר הפלטה אשר היה בידו להתעסק לבדו נפרד מהשותפות הנ"ל באמרו שכיון שראובן הנז' קדם וביטל השבועה פעמים שלש שמאז נפטר כ הוא משבועתו ושנתפרדה החבילה לגמרי כי בודאי אדעתא דהכי לא נשבעו מתחילה וכו'. שתא מבעי' לן אם יש טעם בדברי שמעון אי להתפרד מהשותפות הנז' ויהיה פטור מה שה אשר עשה שלא להתעסק נפרד מהשותפות הנז"ל דקו לנדר שהותר מקצתו הותר כולו או לא. ואת"ל שיפה עשה ושהוא פטור מהשבועה הנז"ל עדין תיבעי לך אם יה ראובן הנז"ל נאמן עפ"י פנקסו נגד התביעות אשר לו לשמעון עליו או לפחות ע"י ויו כדרך הסוחרים או דילמא שאינו נאמן ש עליו בשום צד ואפילו ע"י שבועה שיכול לומר לו אינך נאמן לי עוד לא עפ"י פנקסך ולא ע"י שבועתך כיון שכבר נודע לכל שאתה חשוד על השבועה יען שעברת על שבועתך פעמים ושלש על הכל יבא דברו הטוב ומאת ה' תמ"ש:
תשובה עמדתי להתבונן על ענייני השאלה הנז"ל אשר נסתפק הח' השואל והנה היא מתחלקת לב' ראשים הא' לידע אם יפה עשה שמעון דנ"ד להחזיק ביתר הפלטה שנשאר בידו ולהתפרד מהשותפות להתעסק לו לבדו נפרד באמרו שמאחר שראובן קדם וחילל שבועתו פעמים שלש וגרם לו היזק ונזק גדול שנפטר ג"כ הוא משבועתו אשר עש' שלא להתפרד מהשותפות הנ"ל דנדר שהותר מקצתו הותר כולו והב' דאף את"ל שיפה עשה ושנפטר משבועתו. אם יהיה ראובן הנז"ל נאמן עפ"י פנקסו נגד התביעות שיש לו לשמעון עליו כדרך הסוחרים או לפתות ע"י שבועה או שמא אינו נאמן אפילו ע"י שבועה מאחר שעבר על שבועתו פעמים ושלש כנז' בשאלה הנז"ל:
והגם שאין הפנאי מסכים עמדי לבא בארוכה ומה גם כי בעו"ה חולשת מראות עיני היא המעכבת לראות ולחפש בספרים לשאת ולתת בדבריהם הנעימים כמנהגי הטוב. כדי להוציא מתוכם לאור משפט עכ"ז כדי שלא להשיב פני הח' השואל ריקם אמרתי לפנות מכל עסקי ולדחוק את עצמי כדי להשיבו על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון כפי אשר יורוני מן השמים וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
הנה על השאלה הראשונה אשר נסתפק הח' השואל לידע אם יש טעם בדברי שמעון דנ"ד ואם יפה עשה להתפרד מהשותפות. נגד שבועתו אשר עשה שלא להתפרד וכו' בתחילת העיון ובהשקפה הראשונה היה נלע"ד לכאורה שהגם שראובן עבר על איזה מהתנאים אשר התנו ביניהם וחילל וביטל השבועה אשר נשבע שלא משום זה נפטר שמעון משבועתו שנשבע שלא להתעסק לו לבדו נפרד מהשותפות. ושבנדון כי האי לא אמרינן ביה נדר שהותר מקצתו הותר כולו דהגם שמצינו לרבינו ירוחם ז"ל שכתב בשם המפרשים דכשנים נשבעו על דבר א' ועבר הא' מהם על השבועה שהב' פטור ושאין צריך התרה לשבועתו וכו' ע"כ: וגם מצינו להרא"ש ז"ל שכתב בכלל פ"ה מתשובותיו דהיכא ששנים נשבעו לילך יחד לא"י שאם לא הלך הא' שהב' פטור משבועתו וכו' ע"כ: שמדבריהם הנז"ל נראה שה"ה לנ"ד לפטור לשמעון משבועתו הנז"ל:
מכל מקום יש לחלק ולומר דההיא דרבינו ירוחם ז"ל לא איירי כי אם דוקא. היכא שנשבעו שניהם על דבר א' ועבר הא' מהם על אותו דבר שאז הב' יהיה פטור משבועתו ושאינו צריך התרה אמנם אם מה שעבר הא' מהם היה בדבר אחר שאינו מענין אותו דבר שנשבעו עליו ודאי שיודה רבינו ירוחם שהב' לא יהיה נפטר משבועתו:
והנה לפי הצעת השאלה דנ"ד נראה שבאלו התנאים אשר התנו ביניהם ראובן ושמעון. נשבעו שניהם שבועות שתים שהם ארבע. על ד' דברים נפרדים שפעולותיהם אינם שוים ושאינם תלוים זה בזה והיינו הא'. שלא יוכל שום א' מהם להתעסק נפרד לבדו ולעצמו כל ימי משך השותפות ב' להשתדל בכל כחם לתועלת השותפות ולהרחיק את הנזק וכו' ג' שלא לשחוק בשום מין שחוק שבעולם ד' שלא ליכנס ערב לשום נברא שבעולם וכו' שפעולות כל א' מאלו התנאים הם נפרדים זה מזה ואינה תלויים זה בזה. כי פעולת הא'. לא שייך כלל עם פעולת האחר וכיון שכן נראה שאעפ"י שראובן דנ"ד עבר על ב' מהם דהיינו ששחק ונכנס ערב. שעכ"ז לא נפטר שמעון משבועתו אשר נשבע שלא להתפרד מהשותפות ולהתעסק לו לבדו נפרד מראובן כל זמן שלא עבר ראובן על אותו דבר עצמו דהיינו שלא נתעסק נפרד לבדו בפני עצמו כדי שנוכל לומר דשייך ביה הא דקי"ל נדר שהותר מקצתו הותר כולו יען כי השחוק והערבות פעולותיהם אינם שוות למתעסק בשותפות או נפרד וכדומה לזה כתב הריב"ש ז"ל והביאו מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף בח"מ סי' רכ"ט וז"ל כתב הריב"ש ז"ל. נדר או נשבע שלא יאכל ענבים ושלא ילבש משי' ונשאל על א' מהם לא הותר הב' וכו' ע"כ: והוסיף עוד מרן ז"ל וכתב שם וז"ל ונראה מדבריו דה"ה לאומר שבועה שלא אוכל ושלא אשתה שאם נשאל על אחד מהם. לא הותרה הב' וכו' ע"כ ע"ש:
והטעם הוא לפי שהאכילה והשתיה הם ב' דברים נפרדים שאם הפעולות אשר נשבע עליהם היו שוות ד"מ או כולן מאכילה או כולן משתיה כגון שנשבע שלא יאכל תאנים וענבים או שלא ישתה יין וחלב ודבש ונשאל על א' מהן אז בודאי שהותרה הב' דאמרינן ביה נדר שהותר מקצתו הותר כולו כדכתב שם מרן ז"ל ע"ש.
וכן מצאתי לכמוהר"ם מטראני ז"ל בח"ב מתשובותיו בסי' ס"ח שכתב וז"ל ולא אמרינן נדר שהותר מקצתו הותר כולו אלא כשהמקצת דומה לכל כמו שאם נשבע שלא לדבר עם פלוני ופלוני והותר על הא' הותר גם על הב' אבל אם עלמה שנשבע אח"כ. היה על דבר אחר שאינו מענין השבועה הראשונ' אעפ"י שכללה בשבועה האחרת. אין לה דין נדר שהותר מקצתו הותר כולו וכו' עכ"ל ע"ש:
וגדולה מזאת מצאתי להרב בטל כנה"ג ז"ל שבחלק י"ד בסי' רכ"ט בהגהת הטור אות ט' שכתב וז"ל אמר המאסף. נראה לי דלא אמרינן. נדר שהותר מקצתו הותר כולו אלא כשהפעולות הם שוות ולאו דוקא שיהיו שוות כדברי הריב"ש ז"ל דהיינו שיהיו הפעולות כולן באכילה או כולן בשתיה אלא צריך שיהיו ג"כ כולן שוות בלאו ובה"ן כגון שבועה שלא אוכל ענבים ותאנים או שבועה שאוכל ענבים ותאנים או שבועה שלא אשתה יין ושכר או שבועה שאשתה יין ושכר אבל אם אמר שבועה שאוכל תאנים ולא אוכל ענבים או שבועה שאשתה יין ולא אשתה שכר אעפ"י שהפעולות הם שוות באכילה או בשתיה. הואיל והן חלוקות בלאו ובה"ן כשהותר מקצתו לא הותר כולו וכו' ע"כ ע"ש: ועיין בתשובת מהראנ"ח ז"ל בח"ב סי' פ"ט ובמוהר"ם מטראני ז"ל בח"ג סי' פ"ה אשר ג"כ הוכיחו שבתנאים ובהסכמות מחולפות. דלא אמרינן בהו נדר שהותר מקצתו הותר כולו וכו' ע"ש:
ומעתה מכל הנז"ל נמצינו למדין לנ"ד שלא בשביל שעבר ראובן דנ"ד: על שבועת תנאי השחוק והערבות נפטר שמעון משבועתו אשר נשבע שלא להתעסק לו לבדו נפרד מהשותפות יען שמלבד שעל התנאי הנז"ל לא עבר ראובן דנ"ד ג"כ אלו הב' תנאים שעבר אינם תלויים בתנאי האחר שלא להתעסק נפרד וכו' ופעולותיהם אינם שוות לו ואינם מעניינו וכדכתיבנא:
גם מההיא תשובת דהרא"ש ז"ל מכלל פ"ט דכתיבנא לעיל ליכא למשמע מינה שום זכות לשמעון דנ"ד דיש לחלק ולומר דשאני ההוא נדון דהרא"ש ז"ל שהרי הוא ז"ל איירי דכשנשבעו שניהם יחד פירשו בפי' בשבועתם לילך יחד בחברת א' וכיון שפירשו כן בפי' בודאי שכל זמן שלא הלך א' מהם דפטור הב' כיון שעבר הא' על אותו דבר עצמו שנשבע עליו ומה גם שבאותה שאלה כתב שגילו דעתם שעל דעת ללכת בחברה א' נשבעו דנמצא שהליכת הא' תלויה בהליכת חבירו שהדין נותן שאם עבר הא' שהב' נפטר משבועתו אבל בנ"ד שהעיקר מהתנאים אשר התנו כשנשתתפו יחד הוא שימשך ומן השותפות הנ"ל למשך ג' שנים רצופים ושבתוך הזמן הנ"ל שלא יוכלו שום אחד מהם להתפרד מהשותפות ובתוך התנאי הנ"ל התנו תנאים אחרים שאינם מענין השותפות ונשבעו עליהם לקיימם וכו' ואח"כ בא אחד מהשותפים הנ"ל ועבר על איזה מהתנאים ההם שאונס מענין השותפות מי יימר שיהיה חבירו נפטר משבועתו על כל שאר התנאים העיקריים. דהיינו שלא להתפרד מהשותפות להתעסק לו לבדו נפרד בודאי שאין הדעת סובלתו וכדכתיבנא ודוק:
ובר מן דין אפילו שיונח שיהיה שמעון נפטר משבועתו הנ"ל הלא האי יתר הפלטה אשר נשאר ביד שמעון והחזיק בו להתעס' לבדו נפרד הרי הוא מממון השותפות ומאן פלג ליה לשמעון. כדי להתעסק בו לבדו ולעצמו נפרד מהשותפות שאם לא היה רוצה להתמיד בשותפות הנ"ל עם חבירו הנ"ל להיותו עבריין טל שבועתו היה לו לחלק לפני ב"ד או לפני ג' הדיוטות הבקיאים בשומא. וכדאמרינן בגמ' בפ' איזהו נושך בסוף דף ס"ט ע"א בעובדא דהנהו תרי כותאי דהוו עסקי בהדי הדדי וקם חד מנייהו ופלג ליה בלא דעתיה דחבריה ואתא קמיה דרב פפא ואמר ליה מאן פלג לך וכו' ע"כ ע"ש: ופרש"י ז"ל וז"ל. מאן פלג לך מי שם לך שמא לא נושמת יפה וכו' ע"כ דנמצא דכיון דלא פלג בפני הב"ד או בפני ג' שאין במעשיו כלום וכדכתב הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' קע"ו ע"ש וכיון שכן כל מה שהרויח אח"כ בהאי ממון מיתר הפלטה הנ"ל הוא לאמצע שכן מצינו שאפילו בשותפים שעבר זמן השותפות. כל זמן שלא חלקו לפני ב"ד כל הריוח הוא לאמצע דכל א' יכול לומר לחבירו מאן פלג לך:
ואין לחלק ולומר שכיון שבנ"ד ראובן עבר על שבועתו על מקצת התנאים שהתנו ביניהם נתבטל ג"כ תנאי השותפות ושהוא גרוע מכשעבר זמן השותפות דהרי מלבד שאין הסברה נותנת לומר כן סוף סוף טעמא דמאן פלג לך איכא וכדכתיבנא ודוק:
באופן שמכח כל הני טעמי דכתיבנא לפום ריהטא היה נלע"ד לכאורה ששמעון דנ"ד לא יפה עשה להחזיק ביתר הפלטה. הנשאר ברשותו ולהתעסק לו לבדו נפרד מהשותפות ושעדין היה אסור בזיקים ובחבל השבועה אשר נשבע שלא להתפרד מהשותפות הגם שחבירו ראובן חילל בריתו ועבר על איזה מהתנאים אשר התנו ביניהם בהיות שפעולותיהם אינם שוות ואינם מענין השותפות וכדכתיבנא:
אמנם אחרי ההשקפה הראויה ואחרי שבקושטא דמלתא שמעון דנ"ד נפטר משבועתו ושיפה עשה להחזיק ביתר הפלטה ולהתפרד מהשותפות ולהתעסק לבדו נפרד מראובן חבירו הנז"ל שהרי אם נדקדק היטב בהצעת השאלה דנ"ד נראה שכל אלו התנאים אשר התנו ביניהם ונשבעו כל א' מהם לקיימם שכולם נעשו מעיקרא להיותם מוכרחים לצורך ולקיום ותועלת השותפות וכדי להרחיק הנזק ולקרב התועלת ושבלעדם לא היה אפשר לקיים השותפות ולכן מעיקרא אדעתא דהכי נשתתפו יחדיו ונשבעו ששום א' מהם יוכל לשחוק בשום מין שחוק שבעולם וכמו כן שלא לצאת ערב. לשום נברא שבעולם וכו':
ואומדנא דמוכח הוא שכל א' וא' הוה קפיד על חבריה שלא יעבור על שום א' מהתנאים הללו יען שראו מעיקרא. שאם איזה מהם לא יקיים איזה מהתנאים הנז"ל. ויעבור על השבועה הנז"ל שבלי ספק ימשך מזה. נזק ופסידא גדולה לשותפות ומוכרח לומר כן דאי לא תימא הכי מאי אכפת ליה לא' שחבריה יעסוק בשחוק או שיצא ערב. אם לא שמעיקרא ראו שימשך מזה נזק והפסד לשותפות כדכתיבנא וכיון שהא תליא בהא כולם נחשבים כדבר א' וענין א' ואם חד מהם. עבר על איזה מהתנאים הנז"ל וחילל בריתו לעבור על שבועתו וגרם נזק והפסד לשותפו' מלתא דסברא הוא שחבריה יהיה נפטר משבועתו ושיציל לעצמו מהנשאר כל מה דאפשר ולהתעסק לו לבדו נפרד מחבירו שכל כי האי שותף חולק שלא מדעת חבירו ושכל הנזק וההפסד יכול להטיל על חבירו הגורם שהרי הסברה נותנת דכיון שביטל התנאים הנז"ל. ועבר על שבועתו גורם כל הנזק הגדול הנז"ל דאף שלא עבר על כל פרטי וחלקי התנאים הנז"ל דהו"ל כאילו עבר על כולם וסגי לן אלו התנאים אשר עבר עליהם כדי לחייבו על כל הנזק הנז"ל ולהתפרד החבילה מהאי טעמא שהרי כבר נפסקה הלכה מפי ספרים ומפי סופרים במשפטי התנאים כשהן שרירין וקיימין כתנאי בני גד ובני ראובן שכל א מהצדדים צריכים לקיים כל חלקי ופרטי התנאים ואם איזה מהם שינה ולא קיים אפילו בדבר א' סגי כדי לחייבו בכל הנזק שגרם בשביל שינוייו ולבטל השותפות  כדכתיבנא:
וכן משמע מדברי רבינו ירוחם שקדמנו זכרו לעיל. דבכל ענין שנשבעים ב' יחד לעשותו דאדעתא דהכי נשבעו לעשות אותה שניהם אעפ"י שלא פירשו בפי' כך וכיון שעבר הא' מהם הב' פטור ועיין שם במרן ז"ל בביתו ביתה יוסף בי"ד סי' רל"ח שהביא סברת רבינו ירוחם הנ"ל. וכתב עלה שדבריו ז"ל נכונים בטעמם הם ע"כ ע"ש:
ואם כן בנ"ד שעבר ראובן על התנאים הנ"ל. בודאי שנתבטל השותפו' ומה גם שהם עיקריים לקיום ולתועלת השותפות ושאומדנא דמוכח הוא דאדעתא דהכי לא נשבע שמעון ולכן כדין עשה להתפרד ממנו ולהתעסק לבדו לו לעצמו ולא עבר כלל על שבועתו ואע"ג שראובן הנז"ל לא עבר טל אותו דבר עצמו אשר לע"ע עבר שמעון הנ"ל לא איכפת לן יען שכבר הוכחנו דכל היכא דלקיום ולתועלת השותפות נינהו כולה כמלתא חדא נחשבו וכשנתבטל אחד מהם נתבטלו כולם כדין נדר שהותר מקצתו הותר כולו וכדכתיבנא:
ובר מן דין דאף את"ל שכל אלו התנאים אשר התנו ונשבעו עליהם כל א' מהם לקיימם לא יהיו דברים מחולקים ושאינם תלויים זה בזה לקיום ולתועלת השותפות מה שאינו כן לפי קושטא דמלתא כדכתיבנא מ"מ כיון שכללו כל התנאים יחד בשבועה אחד דהיינו שאחר שהתנו ביניהם כל התנאים הנז"ל נשבעו לקיים ולעשות כל הנז"ל וכפי מה שהובא בשאלה דנ"ד: חשוב הכל כדבר אחד ושפיר שייך למימר בהו נדר שהותר מקצתו הותר כולו וכדכתב מוהרש"ך ז"ל בתשובותיו בח"א סי' ק"ד ומוהראנ"ח ז"ל בח"ב בסי' נ"ב וס"ז ופ"ב שכתבו בפירוש שאם אחר כל התנאים כללו אותם בשבועה א' שנשבעו לקיים כל הכתוב לעיל וכו' שאם הותר מקצתו הותר כולו וכו' ע"ש:
נמצא שה"ה והוא הטעם בנדון שלפנינו שכפי מה שבא בשאלה אחר כל התנאים הנז"ל. כללו כולם בשבועה אחד לקיים כל הכתוב לעיל שכן כתוב וז"ל ועל כל התנאים וחיובים הנז' נשבעו כל אחד לדעת חבירו ולדעת המקום ב"ה. לשמור ולעשות כל הנז"ל. עד סוף הזמן הנז"ל וכו' ע"ש: דנמצא דבכה"ג חשוב הכל כדבר א' ושייך ביה שפיר למימר נדר שהותר מקצתו הותר כולו וכיון שעבר ראובן על ב' דברים מאותם התנאים שנשבע יחד נפטר ג"כ שמעון לכל שאר הדברים מהטעם הנ"ל כדכתיבנא:
והגם שמוהר"י אדרבי ז"ל בס' דברי ריבות שלו בסי' רצ"ח הוכיח שבגזרת חכמים שעל כל פרט אומרת וגזרנו וכו' שאעפ"י שלבסוף כתבו בכולל ועל כל הנז"ל גזרנו וכו' שאם הותר מקצתו לא הותר כולו וכו' כנראה שם. לא פליג לכל האי דכתיבנא לעיל דשאני נדון מוהר"י אדרבי הנז"ל דאיירי שבכל פרט ופרט כתוב וגזרנו וכולי מה שאין כן בנ"ד ודוק:
ואעפ"י שמדברי מוהראנ"ח ז"ל בסי' פ"ט מתשובותיו נראה ששינה את טעמו ממה שכתב בסי' נ"ב וס"ז ופ"ב דכתיבנא לעיל בשמו לאו מר חתים על האי פסקא דדינא. כמנהגו הטוב בשאר פסקיו כדי שנוכל להשיג עליו ולומר שדבריו ז"ל סתרי אהדדי דשמא איזה תלמיד כתבו והדפיסו שם אשר על כן מכל הני טעמי דכתיבנא אין לפקפק על שמעון דנ"ד יען שכל הטעמים הנ"ל הם נכונים ומספיקים לזכותו בדין וכדכתיבנא:
נמצינו למדין מכל הנז"ל שבנ"ד לענין דינא כיון שכל התנאים הנז"ל אשר התנו ביניהם השותפים הנז"ל כללו כולם בשבועה א' וכולם הם בנויים על יסוד קיום ותועלת השותפות כדהוכחנו וראובן דנ"ד עבר על ב' מהם אשר מגמתם גרם נזק ופסידא גדולה לשותפות ולשמעון חבירו דשפיר שייך למימר ביה נדר שהותר מקצתו הותר כולו. ושמעון דנ"ד נפטר משבועתו. גם בתנאים האחרים: והרשות נתונה לו. להתפרד מהשותפו' ולהתעסק לו לברז נפרד. מהטעמים הנז"ל ואין להרהר בו כלל וכדכתיבנא:
איברא שבהאי יתר הפלטה אשר החזיק בה שמעון כיון שהיא מממון השותפות היה נראה לכאורה שלא היה לו לשמעון להתעסק בו לו לבדו ולעצמו אלא שהיה לו לילך קודם לפני הב"ד או אפי לפני ג' הדיוטות כדי לשום הנכסים שנשארו ברשותו ולשער הנזק וההפסד אשר גרם לו ראובן הנ"ל בפשיעתו: ולראות אם עדין מגיע לו מיתר הפלטה הנ"ל איזה סך על חלקו כדי ליתנו לו ולסלקו ממנו לגמרו. כי כל זמן שלא פלג וחלק עמו ונשאר בידו איזה שארית מממון השותפות יכול לומר לו מאן פלג לך וכל מה שמרויח בממון יתר הפלטה הנ"ל הוא לאמצע וכדכתב הרב בעל הטורים ז"ל בח"המ סי' קע"ה ע"ש וכיון שכן אין במעשה שמעון במה שהחזיק ביתר הפלטה הנ"ל כלום וכדכתיבנא:
אבל כד דייקת שפיר תראה שבנ"ד אי אפשר לומר כן שהרי זה דומה לההיא דגרסי' בב"ק בפ' הגוזל בתרא דף ק"ט ע"ב בההיא שיירה שהיה הולכת במדבר ועמד גייס וטרפה. ועמד א' והציל דפסקינן שהציל לעצמו ומוקמינן התם דבשותפים עסקינן ושבכגון זה שותף חולק שלא מדעת חבירו וכדפירש"י ז"ל שם שבמקום איבוד ממון שותף חולק אפילו שלא ירצה חבירו ע"ש:
וכבר עמדתי על האי סוגיא במקום אחר וחקרתי ודרשתי כל הפירושי' הדיעו' והחילוקים שנאמרו בברייתא הנז"ל וסוף דבר העליתי שלפי סברת רוב הפוסקים ז"ל שכל עוד שא' מהשותפי' רואה שיכול לבא לידי שום פסידא או איבוד שיכול לומר לעצמי אני מציל דכל שהוא במקו' איבוד או פסידא ששותף חולק שלא מדעת חבירו ושכל מה שמציל מציל לעצמו עד כדי חלקו ואם הציל יותר מחלקו שאזי יתן לשותפו וכו' כנראה שם בפסק דיני הנז"ל אשר כבר נדפס תוך שאר פסקי חכמי בית מדרשינו ה"י. בספר פרי עץ חיים בח"ב סי' נ"א ושם באתי בארוכה בפלפול עצום ורב ליישב דברי הרמב"ם זלה"ה וב' תשובות ממוהר"ם זלה"ה אשר הביא המרדכי ז"ל שלכאורה היה נראה שדבריהם ו"ל הוו סתרי אהדדי ושם דקדקתי בכל דברי הפוסקים ז"ל. כדי להכריח וליישב דבריהם ז"ל. ולהסיר מעליה כל פקפוק שיכול המעיין לפקפק בהם ע"ש: ומשם תלמוד לנ"ד שמה שהחזיק שמעון ביתר הפלטה הנ"ל שנשאר בידו שהציל הכל לעצמו ולחלקו יען שכפי הנראה מהצעת השאלה דנ"ד אינו מגיע לא לשליש ולא לרביע על חלקו מהסך אשר הניח בשותפות הנז"ל מחמת הנזק והפסידא גדולה אשר גרם לו ראובן שותפו בעברו על שבועתו ולבטל תנאיהם ולא מבעיא שלא נשאר לראובן הנ"ל: מאומה על חלקו אלא שאדרבא נשאר עדיין חייב לו לשמעון כמה תביעות כנראה מתוך דברי השאלה בספק הב' אשר נסתפק החכם השואל בשאלתו הנז"ל על כן אין להאריך יותר בזה כי הדבר פשוט הוא לע"ד וכדכתיבנא:
ומעתה נבא להשיב על השאלה השנית אשר נסתפק בה החכם השואל אם יהיה ראובן נאמן עפ"י פנקסו נגד התביעות אשר יש לו לשמעון עליו או לפחות ע"י שבועה כדרך הסוחרי' או דילמא שאינו נאמן עליו בשום צד אפי' בשבועה וכו' ואען ואומר שמתוך דברי החכם השואל נראה שנסתפק אם העובר על שבועת ביטוי אפילו בדלהבא אם הוי חשוד על השבועה. כדי לפוסלו משם והלאה או דילמא דלא הוי חשוד אלא דוקא העובר על שבועת ביטוי דלשעבר כגון אכלתי או לא אכלתי לפי שמוציא דברי שקר מפיו מה שאין כן בשבועת ביטוי דהבא דבההיא שעתא לא הוציא דבר שקר מפיו וכו':
ועיקרא דהאי מלתא איתא במס' שבועות בפ' כל הנשבעין דף מ"ו ע"ב על ההיא מתניתא שכנגדו חשוד על השבועה כיצד וכו' שהקשו שס בגמ' וז"ל וליתני נמי שבועת ביטוי ומשני כי קתני שבועה דכי קא משתבע בשקרא קא משתבע אבל שבועת ביטוי דאיכא למימר דבקושטא קא משתבע לא קתני תינח אוכל ולא אוכל אכלתי ולא אכלתי מאי איכא למימר תנא שבועת שוא וכל דדמי ליה ע"כ:
ופירש רש"י ז"ל וז"ל שבועת ביטוי דלהבא כו משתבע איכא למימר בקושטא אשתבע שבדעתו לקיימה ואפילו עבר עליה שכפאו יצרו אינו חשוד בכך על השבועה שעבר שלא הוציא שקר מפיו וכו' עכ"ל:
ולפי דבריו ז"ל העובר על שבועת ביטוי דלהבא אינו חשוד בכך בשבועת דלשעבר כן כתב הרמ"ה ז"ל וכן הוא דעת הרי"ף ז"ל כפי מ"ש ריב"ה ז"ל בח"מ סי' צ"ב ע"ש: וכן הוא הסכמת הרמב"ן והרשב"א ז"ל כפי מ"ש הריב"ש ז"ל בסי' שי"א ושמ"ד ע"ש:
אבל רבותינו בעלי התוספות ז"ל פירשו שם בשם ר"ת ז"ל דפסול הוא ושהאי דקאמר בגמ' אבל שבועת ביטוי דאיכא למימר דבקושטא קא משתבע לא קתני שרצו לומר שמתניתין לא מיירי במידי דאיכא למימר דבקושט' קא משתבע ע"כ: וכן הוא דעת הרא"ש ורבינו האיי ז"ל כפי מ"ש הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' צ"ה ע"ש: ועיין ג"כ שם בסי' ל"ד: שג"כ הוא ז"ל שם סתם דבריו כדעת ר"ת ורבינו האיי ז"ל  שאביו הרא"ש ז"ל סובר כן כמבואר בסי' צ"ה ע"ש:
והריב"ש ז"ל בסי' שי"א הביא סברת רש"י וסברת ר"ת הנ"ל וכתב שהרמב"ן ז"ל והרבה מן האחרונים מסכימים לדעת רש"י ז"ל והוא ז"ל רצה להכריע ביניהם. וכתב וז"ל ונראה להכריע דבנשבע שלא לאכול ואכל הרי הוא חייב מלקות ורשע הוא ופסול לעדות ולשבועה אבל נשבע לאכול או לפרוע ולא פרע כיון דאינו חייב מלקות דלא עביד מעשה אינו פסול לעדות ולשבועה והא שלא קתני במתניתין שבועת ביטוי להבא בשלא אוכל ואכל משום דלא פסיקא ליה בכל שבועת ביטוי להבא וכן נראה דעת הרמב"ם ז"ל בפ"ב מהלכות טוען ונטען שכל פסול לעדות משום עבירה חשוד על השבועה ובפ"ו מהלכות עדות כתב וז"ל איזהו רשע כל שעבר עבירה שחייבין עליה מלקות זהו רשע ופסול לעדות שהרי התורה קראה למחוייב מלקות רשע שנאמר והיה אם בן הכות רשע וגו' עכ"ל ומרן ז"ל הביא לשונו הנז' בביתו ביתה יוסף בח"מ סי' ל"ד ע"ש: ועל ההכרעה הזאת הסכים עליה מהרימ"ט ז"ל בחלק אה"ע בתשובה סי' מ"ו והרב בעל משאת בנימן ז"ל בסי' נ"א ע"ש:
ואיכא למידק בדברי הריב"ש ז"ל הנ"ל במה שרצה לפרש דברי הרמב"ם הנז"ל דהיכא דנשבע לאכול או לפרוע ולא פרע דכיון שאינו חייב מלקות משום דלא עביד מעשה שאינו נקרא רשע ושאינו חשוד וכו' שהוא כדעת רש"י ודעמיה כדכתיבנא ואילו בסי' שמ"ד כתב בהיפך גבי א' שנשבע לפרוט כל מה שיעלה היין וכו' ולא פרע כ' שלדעת הרמב"ם ז"ל נעשה חשוד שזה הוא כדעת ר"ת וז"ל שם וגם לדעת ר"ת והרמב"ם ז"ל אפילו בשבועת ביטוי להבא נעשה חשוד וכו' ע"כ וכתב עלה שם הריב"ש הנ"ל שנראים דבריהם ז"ל וכו' ע"ש:
גם בסי' תקט"ו גבי א' שנשבע לפרוע ולא פרע כתב וז"ל אבל לדעת ר"ת והרמב"ם והרא"ש ז"ל הוי חשוד וכו' ומחלוקותם תלוי וכו' ע"כ: דמוכח בהדיא מהב' תשובות הללו דס"ל דלהרמב"ם ז"ל אית ליה כסברת ר"ת שכל העובר על שבועת ביטוי דלהבא נעשה חשוד. ושאפילו היכא שנשבע לפרוע ולא פרע דאין בו קיום מעשה ואינו חייב מלקות דהוי חשוד לשבועה נגד מה שכתב כאן בסי' שי"א דנמצא שדבריו ז"ל סתרי אהדדי מסי' שי"א לסי' שמ"ד ותקט"ו כדכתיבנא ודוק דצל"ע:
ותו קשה בדבריו ז"ל במ"ש עוד כאן בסי' שי"א שמי שאינו חייב מלקות שאינו חשוד מן התורה וכו' דנהי שמן התורה אינו חשוד אבל דרבנן מיהו ליהוי דהא לא גרע מעבר עבירה דרבנן שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות עדות שהוא פסול מדבריהם וכמ"ש מרן ז"ל בח"מ סי' ל"ד וז"ל ואעפ"י שמדברי הרמב"ם ז"ל נראה דאינו פסול מדרבנן אלא העובר על דברי רבנן משמע דכ"ש הוא לעובר על ד"ת שאין בהם מלקות עכ"ל וכן משמע מדברי מוהריב"ל ז"ל בסי' ד': ומדברי מוהרימ"ט ז"ל בתשובה בחלק אה"ע בסי' מ"ג ע"ש וכן סיים רבינו ירוחם ז"ל שאם עבר עבירה של תורה ואין בה מלקות שפסול מדרבנן ומה תאמר שהרמב"ם ז"ל הצריכו חיוב מלקות כדי לפוסלו לעדות אינו אלא כי אם לעשותו פסול מן התורה כדמוכח מדבריו ז"ל בפ"י מהלכות עדות ע"ש: אבל פסול מדרבנן מיהא ליהוי אע"ג שאין בו חיוב מלקות מן התורה כדכתיבנא:
ותו יש להקשות על דברי הריב"ש הנז"ל. שלפי הכרעתו שרצה להכריע בסי' שי"א בין סברת רש"י לסברת ר"ת ז"ל כדכתיבנא נראה כמאן שרצה לפרש לשמעתא באופן שהכרעתו יהיה שוה לתרוייהו בין לרש"י בין לר"ת ולפי פירושו והכרעתו לא אתיא לא כמר ולא כמר דאי רצה לפרש כפי' רש"י ז"ל ולומר דמאי דקאמר הגמ' לא קתני ר"ל ששבועת ביטוי לא קתני מתניתין משום דאיכא למימר דבקושטא קא משתבע. ומשום הכי אינו חשוד א"כ אפילו היכא שנשבע שלא לאכול ואכל כיון דאיכא האי טעמא דבקושטא קא משתבע לא היה לו להיות נחשב חשוד והוא ז"ל כתב שחייב מלקות. ושרשע הוא. ושפסול הוא לעדות ולשבועה:
ואם רצה לפרש כדפי' ר"ת ז"ל ור"ל דמתניתין לא איירי בהכי א"כ מאי מקשה לו דאמאי לא קתני מתניתין שבועת ביטוי להבא. היכא דנשבע שלא לאכול ואכל הא מתניתין לא איירי בהכי באופן שכל דבריו ז"ל שכתב פה בסי' שי"א קשים להולמם ודו"ק:
ומכל מקום נלע"ד ליישב דברי הכרעתו הנז"ל ולומר שהוא ז"ל רצה לפרש שמעתתא בהכי והיינו שהאי דקאמר בגמרא דבשבועת ביטוי דאיכא למימר דבקושטא קא משתבע לא קתני דר"ל ומשום הך טעמא הוא כשר לעדות וכדכתב הרמב"ם ז"ל בסוף פ"ד מהלכות שבועות דהיכא שנשבע לאכול ולא אכל דלא לקי משום שלא הוציא שקר מפיו בעת שבועתו ואיכא למימר דבקושטא קא משתבע הילכך אינו חייב מלקות שהרי לא עשה מעשה ולכך לא קתני לה במתניתין והאיך כשנשבע שלא לאכול ואכל אע"ג דאיכא מעשה וחייב מלקות. לא קתני מתניתין משום דלא פסיקא ליה בכל שבועות ביטוי להבא ע"כ: ודוק שהישוב הנז'. אעפ"י שהוא קצת דחוק שמ"מ יש לאוקומי דבריו בהכי כדכתיבנא:
גם על הקושיא השנית שהקשיתי עליו על מה שכתב דהיכא שאינו חייב מלקות מן התור' שאינו חשוד וכו' וכתבתי עליו שמ"מ חשוד מדרבנן מיהא ליהוי דלא גרע מעבר עבורה דרבנן שכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות עדות שהוא פסול מדבריהם וכדכתב מרן ז"ל ודעמיה וכו' נלע"ד ג"כ ליישב ולומר דהריב"ש ז"ל לא ס"ל הכי כסברת מרן וסיעתו ז"ל אלא שדעתו הוא דלא הוי חשוד מדרבנן אלא העובר במילי דרבנן במידי דאית ביה מעשה דאילו הוו של תורה הוה בהו מלקות לפי שרז"ל עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה אבל דבר שאין בו מלקות מן התורה דס"ל שהוא גרוע מהעובר במילי דרבנן לא נעשה חשוד וכו' ודוק שק"ל:
אבל הסתירה שמצאתי בדבריו ז"ל מסי' שי"א לסי' שמ"ד ותקט"ו בודאי שאין לי להשיב עליה אם לא שנאמר שמה שכתב בסי' שי"א וכן נראה מדברי הרמב"ם דלא שייך אלא על מה שהכריע הוא ז"ל דכשנשבע שלא לאכול ואכל דנפסל לשבועה ולעדות כיון שחייב מלקות וכו'. אבל כשנשבע לאכול ולא אכל דלדעת רש"י ז"ל לא הוי חשוד איך היה יכול לומר שדעת הרמב"ם ז"ל הוא כדעת רש"י ולא כדעת ר"ת מהטעמים שהוא עצמו כתב בסי' שמ"ד ותקט"ו כדכתיבנא. כי לפי האמת מה שכתב שם בב' הסימנים הנ"ל הוא העיקר. כי בודאי הרמב"ם ז"ל כר"ת ז"ל ס"ל שכן כתב בהדיא בפ"ב מהל' טוען ונטען דהיכא שעבר על שבועת ביטוי דהוי חשוד וזה הוא סברת ר"ת ז"ל וכן פירשו שם ההגהות ז"ל ע"ש וכן כתב הר"ן ז"ל בפ' כל הנשבעין שדעת הרמב"ם ז"ל כדעת ר"ת וכו' ע"ש:
ואעפ"י שהרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות עדות הצריכו לפסול לעדות חיוב מלקות כבר כתיבנא לעיל דהיינו לעשותו פסול מן התור' כדמוכח מדבריו ז"ל אבל מדרבנן אעפ"י שאין בו מלקות פסול ודוק בדבריו ז"ל דסת' וכתב דהיכא שעבר על שבועת ביטוי דהוי חשוד ולא חילק בין אית ביה מעשה ללית ביה מעשה וק"ל: וכן מרן ז"ל בביתו יוסף בח"מ סי' להי כתב בהדיא שדברי הרמב"ם ז"ל כר"ת ז"ל ע"ש:
ויש לתמוה על הרב בעל הטורים ז"ל שכתב בח"מ סי' צ"ב שדעת הרמב"ם ז"ל הוא כדעת רש"י ז"ל ומוהרשד"ם ז"ל בחלק חה"מ סי' קפ"ח ומוהר"י אדרבי ז"ל בסי' שס"א נגררו אחריו לומר שדעת הרמב"ם כדעת רש"י ז"ל וכתבו עוד שכן כתב הריב"ש ז"ל בסי' שי"א וכו' ע"ש ותמהני איך לא הרגישו בסתירה שיש מיניה וביה בדברי הריב"ש ז"ל הנ"ל מסי' שויא הנ"ל: לסי' שמ"ד ותקט"ו כדכתיבנא: ויותר יש לתמוה על הרב בעל הטורים ז"ל איך כתב כך בהחלט שדע' הרמב"ם כדעת רש"י ז"ל והרי שפתי הרמב"ם ז"ל ברור מללו כאשר הראת לדעת במ"ש בפ"ב מהלכו' טוען ונטען שאם נשבע שלא לאכול ואכל שפסול לשבועה וכו' שהוא כדעת ר"ת ושאין דרך לנטות מדבריו הנז"ל דאילו לדעת רש"י ז"ל אינו פסול כיון דבשעה שנשבע לא הוציא שקר מפיו וכדכתיבנא:
וכבר מרן ז"ל כביתו ביתה יוסף בח"מ סי' ל"ד הרגיש בהא שכתב ריב"ה ז"ל בסי' צ"ב וכתב וז"ל ורבינו כתב בסי' צ"ב. שדעת הרמב"ם כדעת רש"י ז"ל וממ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ב מהלכות טוען ונטען. נראה בהיפך שדעתו כדעת ר"ת ז"ל וכו ע"כ ע"ש: ואין בידי להליץ עליו כי אם לומר שודאי ט"ס נפל בספרים ושבמקו' הרמב"ן בנו"ן נכתב הרמב"ם וכן מצאתי שכתב הרב בעל ס' מורה צדק ז"ל שבספרי הטור המדוייקים כתוב הרמב"ן ז"ל בנו"ן. במקום הרמב"ם וכן כתב מוהרח"ש ז"ל בחלק אה"ע בסי' מ"ב ומוהר"א די בוטון ז"ל בתשובה סי' ק"ח וקי"ט ע"ש וכן כ' הרב בעל משפט צדק ז"ל בח"א סי' כ"ז ותמה על מרן ב"י ז"ל למה לא הגיה כן בדברי הטור ז"ל ע"ש:
ואין זו תמיהא דכבר הרגיש בדבר בסי' ל"ד והשיגו כדכתיבנא וטעמא שלא הגיהו הוא לפי שלא נזדמן לידו ס' מדוייק שהיה כתוב בו הרמב"ן בנו"ן במקום הרמב"ם כאשר נזדמן לו להרב בעל מורה צדק ז"ל ולכן לא רצה ליגע בו יד לתקנו ולהגיהו ויותר יש לתמוה על מוהרשד"ם ומוהר"י אדרבי ז"ל שנמשכו אחרי הרב בעל הטורים ז"ל כפי הנסחא המוטעית ולא הרגישו במ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ב מהלכות טוען ונטען שדעתו ז"ל כדע' ר"ת ז"ל ובפרט דכשנמשכו אחר תשובת הריב"ש הנ"ל מסי' שי"א איך לא ראו שבהדיא כ' הריב"ש עצמו ז"ל שם שהרמב"ן בנו"ן והרבה מן האחרונים ז"ל מסכימים לדעת רש"י ז"ל ובסי' שמ"ד ותקט"ו שכתב בפי' שדעת הרמב"ם כדע' ר"ת וכדכתיבנא ודוק שדבריהם ז"ל צל"ע:
סוף דבר נמצינו למדין מכל הנז"ל שמלתא דא תליא בפלוגתא דרבוואתא מערכה מול מערכה דהרי"ף ורש"י והרמב"ן והרשב"א והרבה מהאחרונים ז"ל סברי דהעובר על שבועת ביטוי דלהבא דלא מיקרי חשוד על השבועה כדי שלא יוכל לישבע אח"כ על שום דבר שטוענים עליו אלא דוקא היכא דחשוד על שבועת ביטוי דלשעבר כגון אכלתי ולא אכלתי יען שבאותה שעה הוציא שקר מפיו והרמב"ם ור"ת והרא"ש ורבינו חננאל ור"י ודעמייהו ז"ל סבירא להו דבכל גונא הוי חשוד על השבוע' בין כשהוא חשוד על שבועת ביטוי דלשעבר ובין כשהוא חשוד על שבועת ביטוי דלהבא וכדכתיבנא:
ולענין הלכה הנה מרן ז"ל בספרו הקצר בח"מ סי' ל"ד הביא הב' סברות הנ"ל סתם ולא הכריע וכלל גדול הוא בידינו שבכל מקום דאיכא פלוגתא דרבוואתא הוי מלתא דספיקא ומספיקא לא מפקינן ממונא וכיון שכן נחתינן לפסקא דדינא בנ"ד ששמעון בא להוציא מראובן וראובן בא נגדו עפ"י פנקסו כדרך התגרי' אעפ"י שעבר ראובן על שבועתו שנשבע: שלא לשחוק ושלא ליכנס ערב כיון שכשנשבע לא הוציא שקר מפיו אמרינן שאחר שנשבע יצירה אנסיה לעבור על על השבועה ושאינו חשוד להשבע אח"כ על מה שטוענים עליו וכיון שכן לא יכול שמעון לומר לו אינך נאמן לי לא עפ"י פנקסך. ולא ע"י שבועתך כי חשוד אתה עלי על השבועה כיון שנודע לכל שעברת על שבועתך וכו' שהרי יכול לומר לו ראובן קים לי כהני רבוואתא דסברי שאיני חשוד ואני נשבע ופטור כדכתיבנא:
וכל זה הוא היכא שבתביעות שתובע שמעון מראובן יהיה חייב ראובן לישבע שבועת התורה שאם בתביעות שיש לו לשמעון נגד ראובן אין חיוב על ראובן שבועת התורה. כי אם שבועת היסת דהיינו שבועה דרבנן אז אפילו למאן דסובר דהעובד על שבועת ביטוי דלהבא. שהוא חשוד וכו' יודה בנ"ד שפטור ראובן מלישבע ומלשל' וכדכתב הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' צ"ב ע"ש: וג"כ בנדון כנ"ד לא אמרינן שכנגדו ישבע ויטול וכו' דמלתא בטעמא הוא וכמו הסברה נותנת ממה נפשך שהרי אי חשבינן ליה כחשוד אם כן כשטוענים עליו ויתחייב שבועה הרי אינו יכול לישבע לפי שהוא חשוד ופטור ואי אמרינן דכיון דלא משבעינן ליה שכנגדו ישבע ויטול כבר ידוע שהאי שבועה דרבנן אינו אלא כי אם תקנתא דתקין רב נחמן כנודע ואי אמרינן דמתוך שאינו יכול לישבע מפני שהוא חשוד שישלם או שכנגדו ישבע ויטול היה זה תקנתא אחריתי על התקנתא הראשונה ותקנתא לתקנתא לא עבדינן ולכן פטור הוא מלשלם וכו' וכדאיתא בריש מציעא בדף ה' ע"א גבי עובדא דההוא רעיא דפריך התם: כיון דחיוב שבועת היסת והוא חשוד לישבע. שכנגדו ישבע ויטול ומשני שבועת היסת דרב נחמן תקנתא הוא. ותקנתא לתקנתא לא עבדינן ע"כ.
וכתב הרא"ש ז"ל שם שלא תיקנו חכמים שכנגדו ישבע ויטול אלא במחוייב שבועה דאורייתא ע"כ: וכן נראה מדברי רש"י והרמב"ם ז"ל שכתב בפ"ב מהלכות טוען ונטען הלכה ז' וז"ל אם החשוד נתחייב שבועת היסת. אין שכנגדו נשבע ונוטל ששבועת היסת עצמה תקנה היא ולא עשו תקנה אחרת שישבע התובע אלא הנתבע נפטר בלא שבועה. ע"כ ע"ש והביאו מרן ז"ל להלכה בביתו ביתה יוסף בח"מ סי' צ"ב וכתב עלה דהאי דנקט הרמב"ם ז"ל שבועת היסת. דלאו דוקא אלא שה"ה לכל שבועה שאינה דאורייתא אלא שמשום שבגמ' אמרו דין זה בשבועת היסת כתב כן וכו' ע"כ ע"ש:
כללא דמלתא על כל מה דכתיבנא דבהא סלקינן ובהא נחתינן דלענין שאלתא קמייתא אסיקנא דכיון שראובן דנ"ד. עבר על איזה מהתנאים אשר התנו ביניה' והוכחנו שהם היו עיקריי' לקיום ולתועל' השותפות וג"כ עבר על שבועתו שנשבע עליהם וגרם נזק ופסידא גדולה לשותפות דנפטר ג"כ שמעון דנ"ד משבועתו לכל שאר הדברים אשר נשבע עליה ונתבטל השותפות יען כי מאותה שטה שעבר ראובן עליהם נתפרדה החבילה. והגם שלא עבר ראובן על אותו ענין עצמו דהיינו שלא נתעסק לבדו נפרד. כאשר לע"ע שמעון עובר עליו: לא איכפת לן מידי כיון ששמעון דנ"ד לא עבד כלל עד אחר שנתבטל השותפות ונתפרדה החבילה מחמת הפשיעה אשר פשע בה ראובן דנ"ד וכיון שכן יפה עשה שמעון להחזיק ביתר הפלטה שנשאר בידו לעצמו ולהתעסק לבדו נפרד מהטעמים הנז"ל דכתיבנא וזה נ"ל פשוט:
ועל השאלה תניינא כבר הוכחתי  שממה נפשך נפטר ראובן מהתביעות אשר תובע שמעון כנגדו ונגד פנקסו ושלא מפקינן ממונא מניה אעפ"י שעבר על שבועתו הנז"ל מכח הטעמים דכתיבנא לעיל וכל זה נלע"ד פשוט להלכה ולמעשה אם יסכים על הדבר הזה. הרב מריה דאתרא נר"ו היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם יע"א
החותם בסדר ובשנת ויפרדו איש מעל אחיו לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה וואנן-בורגשטראט