שאלה יב ראובן עשיר מופלג היה דר בשכונה א' עם שמעון שהיה עני ויהי לתקופת הימים נולד לכל א' מהם בן בשבוע א' ויהי מקץ שנתים ימים רצה ראובן לילך למדינת הים. לדור שם ומרוב אהבתו לשמעון פייסו לילך עמו ולדור שם. עם אשתו ובנו והבטיחו שהוא יפרנסם בכל מכל כלי ולא איחר שמעון לעשות הדבר והלך עמו ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים מחולי רע. שהכביד עליהם באניה בלב ים מתו ראובן ושמעון ונשיהם. מלבד הילדים אשר חנן אלדים עליהם. ונשארו חיים ופניהם דומים זה לזה. ואין שום הפרש ביניהם אלא בבגדים שא' היה לבוש בבגדים נאים יותר מחבירו וכשהגיעו לנמל בא לוי אשר בידו כל ממון ראובן אשר שלח אליו קודם הפלגתו. והכניס חת הילדים לביתו ועכשיו לוי מסופק לידע מי הוא מהב' ילדים הנז"ל בן ראובן: כדי ליתן לו מה שמגיע לו מאביו אם נאמר שדנין לפי המלבוש ונחשוב אותו הלבוש במלבושים היותר נאים שהוא בן ראובן ויקח הכל או דילמא דהמלבוש לא יהיה הוכחא ויהיה הממון מוטל בספק ויחלוקו בין שניהם. יורנו המורה איך יתנהג לוי בנדון זה ומאת ה' תמ"ש:
תשובה עמדתי להתבונן מהצעת השאלה הנז"ל. והנני רואה שכפי הצעתה הנז"ל מוכרחים אנו לומר שקודם שהכניס לוי הפקיד על נכסי ראובן את הילדי' לביתו כיון שלא ראה אותם מעולם. ולא היה מכיר להם בט"ע. וראה שהיו דומים זה לזה ושלא היה שום הפרש ביניהם. כי אם שא' מהם היה לבוש בבגדים יותר נאים מחבירו: מוכרח ששאל וחקר ודרש מאת כל אנשי האניה או הספינה. אשר שם נמצאו ושם היו באים עמהם ועם אבותיהם ואמותיהם בעודם בחיים אם היה שום א' מהם יודעים או מכירים בט"ע. או אם שחטו חפי אביהם או אמותיהם בני של מי מהם כל א' מאלו הב' ילדים ומי הוא מהם בן ראובן או בן שמעון ובודאי שלא מצא בשום א' מהם מענה נכון או ראיה מוכחת כדי לידע הדבר על בוריו ולסמוך עליהם. ולכן נכנס הספק הנז"ל על לבו לידע מי הוא משניהם היורש האמיתי.. כדי למסור לו כל הנכסים הנמצאים בידו מראובן ונסתפק אם נדין לפי סי' הלבוש במלבושים. היותר נאים לחשוב אותו שבן ראובן הוא ליתן לו כל הנמצא בידו מנכסי אביו או דילמא לא סמכינן על הלבוש ויהיה הממון מ טל בספק ויחלוקו ולכן כפי ההצעה המוכרחית הנז"ל. כדי להשיב לשואלנו דבר ולבא אל תכלית כונתינו להוציא לאור משפט הב' ילדים הללו צריכין אנו לחקור ולדרוש ולידע אי סמכינן על הסימנים כדי לדון עליהם ואם בנדון כזה דנ"ד. שלא יש שום הפרש בין ב' הילדים הנז"ל: ולא סימן אחר. כי אם א' מהם. לבוש במלבושי' יותר נאים מחבירו אם הסימן הזה לבדו. מספיק. כדי לסמוך עליו להחליט הדבר שזה הלבוש במלבושים היותר נאים הוא בן ראובן האמיתי והיורש כדי ליתן לו כל ממון ראובן הנמצא ביד לוי הנז"ל. או לא. וכדי להפיק רצון ה"ה נר"ו שרצה לעמוד טל דעתי. ובאתי ממחיצתי ופניתי מכל עסקי כדי לפנות פרא זה. וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
עיקרא דהאי מלתא איתא במסכ' יבמו' בפ' האשה בתרא בדף ק"ך דתנן התם וז"ל אין מעידין אלא על פרצוף פנים עם החוטם אעפ"י שיש סימנים בגופו ובכליו וכו'. ובגמ' למימרא דסימנים לאו דאוריית': ורמינהי מצאו קשור בכיס או בטבעת וכו' כשר אמר אביי לא קשיא הא ר' אלעזר בן מהבאי: הא רבנן דתניא אין מעידין על השומא ר' אלעזר בן מהבאי אומר מעידין מאי לאו בהא קמפלגי מר סבר סימנים דאורייתא ומר סבר סימנים דרבנן אמר רבא דכ"ע סימנים דאורויתא, והכא בשומא המצויה בבן גילו קnפלגי וכו'. ואיכא דאמרי דאמר רבא: דכ"ט סימנים דרבנן והכא בשומא סימן מובהק קמפלגי וכו' ולהך לישנא דאמר רבא סימנים דאורייתא הא קתני אעפ"י שיש סימנים בגופו ובכליו גופו. דארוך וגוש כליו דחיישינן לשאלה ואי חיישינן לשאלה חמור בסימני אוכף היכי מהדרינן. לא שיילי אינשי אוכפא דמסקיב ליה לחמרא ואי בעית אימא כליו בחיוורי וסומקי וכו' ע"כ ע"ש:
ופירש רש"י ז"ל וז"ל מצאו קשור בכיס או בכליו וכו'. המביא גט לאשה ונאבד ממנו ומצאו קשור בנים או בין כלי ביתו ומכיר את הכיס וכו' כשר ולא חיישינן שמא האי כיס וכו' דאיניש אחרינא הוה והאי גט אחר הוא אלמא חיישינן לסימנא דאית ליה לכיס וכו' ואפילו למישרי איסור אשת איש דאורייתא אלמא סימנים דאורייתא בשומא המצויה בבן גילו וכו'. שנולד בפרק א ובמזל א' ור' אלעזר בן מהבאי סבר. דאין שומא מצויה בבן גילו בשומא סימן מובהק קמפלגי:. ואע"ג דסימנים דרבנן סימן כהאי סמכינן אפילו אאיסור דאורייתא אעפ"י שיש סימנים בגופו ובכליו גופו דארוך וגוץ דארוך וגוץ לאו סימנים נינהו. כליו בגדיו שמא לאחר השאילן. ואותו אחר מת וראוהו אלו וסוברים שזהו בעל הבגדים חמור בסימני אוכף. דקי"ל בפ' אלו מציאות דמהדרינן לא שיילי אינשי בעל החמור לא היה שואל אוכפו של זה לחבירו וכו'. ואי בעית אימא כליו דמתניתין דקתני בגופו ובכליו. דלא חיישינן אסימנייהו. בסומקי ובחיורי. דלא אמרינן הוי סימן במלבושיו או שחורים או לבנים היו. דאין זה סימן שהרבה שחורים ולבנים ואדומים יש וכו' עכ"ל ע"ש:
והנה בהני תרי לישני דרבא. דפליגי אהדדי איכא נפקותא לענין דינא: דכפי לישנא קמא דרבא דאמר דלכ"ע סימנים דאורייתא סמכינן על הסימנים אפילו לאיסורא לאשת איש ואי כפי לישנא בתרא: דאיכא דאחרי דאמר רבא. דלכ"ע סימנים דרבנן אמרינן דדוקא תקינו רבנן סימנים. לממונא אבל לאיסורא לא וכדאיתא בפרק אלו מציאות בדף פ"ו ע"ש:
וכן משמע מדברי הרי"ף והרא"ש ז"ל שכתבו לישנא בתרא דרבא דס"ל כן. שאין משיאין את האשה ע"י סימנים דכיון דסימנים דרבנן נינהו. לא סמכינן עלייהו אלא לענין ממון אבל לא לענין איסור וכן נראה שכן הוא ג"כ דעת הרמב"ם ז"ל שכן כתב בפ"ו מהלכות נחלות הלכה ג' וז"ל. אם באו עדים שראוהו שנפל לגוב אריות ונמרים. או שנהרג ולא הכיר פניו אבל היו לו סימנים מובהקים בגופו והכירו אותם בכל אלו הדברים וכיוצא בהם אם אבד זכרו אח"כ יורדין לנחלה בעדות זו אעפ"י שאין משיאין את אשתו. שאני אומר שלא החמירו בדברים אלו אלא מפני איסור כרת וכו' עכ"ל: דמשמע מדבריו ז"ל דס"ל דסימנים דרבנן הם ושלא סמכינן עליהם בשום ענין באיסור אשת איש ואפילו שיהיה סימן מובהק וכו' ואחריהם נמשכו ריב"ה ובעל העיטור ורוב מן הפוסקים ז"ל כנראה מספריהם ז"ל ע"ש:
והנה לכאורה יש להקשות עליהם דהא שם בפ' האשה שלום בדף קט"ו ע"א. אמרינן שאפילו באיסור אשת איש סמכינן אסימנים שכן כתבו שם שאם יש להם סימן מובהק בגופו שמעידים עליו בכל מקום כההיא: עובדא דב' ת"ח דאיתא התם ואמרו דאסימנים סמכינן כלומר בסימנים מובהקים והכי מוכח שם בגמר' ביבמות דפליגי בשומא אי הוי סימן מובהק או לא אלמא דבסימן מובהק מיהא משיאין את האשה לכ"ע:
ועוד קשה על הרמב"ם עצמו שמדבריו ז"ל נראה דסתרי אהדדי שהרי כאן בהלכות נחלות כתב דלא סמכינן באיסור אשת איש בשום סימן ואפילו בסימנים מובהקים כדכתיבנא. ובפי"ג מהלכות גזלה ואבדה הלכה י"ד כתב וז"ל ובסימנים המובהקים סומכין עליהם ודנים על פיהם בכל מקום דין תורה וכו' עכ"ל דמשמט מדבריו אלו דאפילו להעיד על איסור אשת איש דסמכינן אסימנים נגד מ"ש בהלכות נחלות וכדכתיבנא:
ואם תאמר דאין זו סתירה דחה שכתב כאן בהלכות גזלה דסמכינן אסימן מובהק בכל מקום דין תורה דהיינו דוקא בכל דיני ממונות אבל שלענין איסור אשת איש. שלעולם לא סמכינן אסימנים אפילו במובהקים כמ"ש בהלכות נחלות וכו':
זה אי אפשר לומר כן שא"כ מאי בכל מקום דין תורה דקאמר ותו דהא בפ' י"ג מהלכות גירושין הלכה כ"ו כתב וז"ל אם מצאותו הרוג או מת אם פדחתו וחוטמו. ופרצוף פניו קיימים ובכיוצא בהם שהוא פלוני מעידין עליו ואם ניטל א' מאלו אעפ"י שיש להם סימנים בגופו. או בכליו ואפילו שומא אין מעידים עליו ע"כ:
ואם שום סימן לא מהני להתיר איסור אשת איש מאי האי דקאמר הכא דאפילו בשומא אין מעידין עליו. דמשמע דבשומא משום דהוא סימן גרוע הוא דלא מעידין עליו הא אם היה סימן מובהק הוו מעידין עליו. וכדמשמע בגמ' דפליגי בה רבנן אי שומא הוה סימן מובהק או לא. דאי הוה סימן מובהק הוו מודו שהוא מדאורייתא לסמוך עליו שכן משמע מדברי הרמב"ם הנז"ל ודוק:
ועוד קשה שבפירוש כתב בפ"ג מהלכות גירושין דמהדרינן גט בסימן מובהק: דנראה מכל מ"ש בכל אילין דוכתי דס"ל כפי לישנא קמא דרבא דסימנים דאורייתא נגד למ"ש בהלכות נחלות וכדכתיבנא:
וגם כן בדברי הראש ז"ל יש להקשות  שהרי ג"כ הוא ז"ל פסק כהרי"ף והרמב"ם ז"ל כלישנא בתרא דרבא דסימנים דרבנן. ושדוקא לענין ממונא סמכינן עלייהו אבל לא לענין איסור אשת איש ואיך בפ"ב דמציעא כתב דמהדרינן גט בסי' מובהק דחשיב ובעדים או לצורבא מדרבנן בטביעות עינא דהיינו כלישנא קמא דרבא דסימנים דאורייתא נינהו. וסמכינן עלייהו אפילו באיסור אשת איש. דאם לא כן היכי מהדרינן גט:
ומה מאד נפלאתי ג"כ ממרן ז"ל שבשלחנו הטהור באה"ע בסי' י"ז כתב וז"ל. מצאוהו הרוג או מת. אם פדחתו וחוטמו ופרצוף פניו קיימים. והכירוהו בהם שהוא פלוני מעידין עליו ואם ניטל א' מאלו: אעפ"י שיש להם סימנים מובהקים ביותר בכליו אינם כלום דחיישינן לשאלה ואפילו היו להם סימנים בגופו ואפילו שומא אין מעידין עליו אבל היו להם סימנים מובהקים ביותר מעידין עליו עכ"ל. דנמצא דס"ל כלישנא קמא דרבא דסימנים דאורייתא נינהו ואיך פסק כאן. נגד הני עמודי ההוראה הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל כי בכל דוכתי ביתו ביתה יוסף נכון ונשען עליהם:
אשר על כן. כדי לחבר את האהל להיות א' ולתרץ כל הדיוקים הללו שאיש על מקומו יבא בשלום. מוכרחים אנו להבין סוגיית הגמ' ותראה בהדיא דמשמע מינה שיש הפרש בין סימנים לסימנים ושלא נחלקו הני תרי לישני דרבא אלא בהפרש הסימנים: ושלכ"ע יש סימנים טובא מובהקים דהוו דאורייתא דסומכין עליהם. ושמשיאין את האשה על פיהם ושלא נחלקו הני חרי לישני דרבא אלא בסימנים מובהקים קצת ושבאלו הוא דפסקו הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל. כלישנא בתרא דרבא דסימנים דרבנן אבל בסימנים מובהקים לגמרי שהם מדאורייתא: לא נחלקו בהם שום אדם וכדמוכח בהדיא בהא דקאמר בלישנא בתרא דרבא דס"ל דסימנים דרבנן דפליגי בשומא אי הויא סימן מובהק או לא דמשמע דאפילו למאן דאמר סימנים דרבנן יש סימנים מובהקים שהם דאורייתא שמשיאים את האשה על פיהם. וכן כתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל בפ' האשה שלום גבי ההוא עובדא. דב' ח"ח וז"ל ואי סימנים לאו דאורייתא הכא אמרינן בסימנים מובהקים דהוו דאורייתא כדאמרינן בפ' אלו מציאות ע"ש:
ואע"ג דבההוא עובדא דהב' ת"ח הנז' איכא לדחות ולמימר דלאו ראיה היא וכמו שכתבו הם ז"ל בתירוץ הב' שם. מ"מ ההיא דקאמר דפליגי בשומא אי הויא סימן מובהק או לא מכרעא ודאי וכדכתיבנא:
ופוק חזה מ"ש הרב המגיד ז"ל בפ' י"ג מהלכות גזלה הלכה ג' וז"ל דע שג' מיני סימנים יש יש סימנים מובהקים ביותר: כגון נקב יש בצד אות פלוני וכיוצא בזה: ובאלו הסימנים מחזירים עליהם אבידה דבר תורה דברי הכל והרי הם כעדים וסימנים חשובים. כגון מדת ארכו ומדת רחבו. וכן משקלו. וכיוצא בזה ומחזירין להם אבידה ובאלו הוא שיש מחלוקת אם הם דאורייתא או דרבנן ואלו נקראים לפעמים סימנים מובהקים בגמ' ואלו כיון הרב כאן. ואחז לשון הגמ' ויש סימנים גרועים כגון סומקי וחיוורי: ואין מחזירין עליהם אבידה. וארוך וגוץ וכיוצא בזה כיון שלא אמר מידתן וכו' עכ"ל ובפ' י"ג מהלכות גירושין. על מ"ש הרמב"ם ז"ל מצאוהו הרוג או מת וכו' כתב וז"ל כבר כתבתי בהלכות גזלה ואבידה שיש מיני סימנים מובהקים ביותר שהם מן התורה בכל מקום ואף כאן מעידים עליהם: וכן כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל שכן מוכח בהדיא בביאור דאמר הכא בשומא סימן מובהק קמפלגי וכו' ורבינו לא נתכוון כאן. אלא לסימנים שמחזירין עליהם אבידה וכו' עכ"ל וכן כתב שם חרן ז"ל בכ"מ וז"ל וצריך לומר שג' מיני סימנים הם סימנים המובהקים ביותר כגון נקב יש בו בצד אות פלוני וכיוצא בזה דסומכין עליו אפילו לענין איסור אשת איש ויש סימנים גרועים ביותר כגון ארון וגוץ דבסימן כזה אין סומכין אליו אפילו לענין דיני ממונות ויש סימנים מובהקים קצת ובהני הוא דאבעיא לן אי הוו דאורייתא או דרבנן וחילוקים אלו הם מוכרחים בגמ': וכמו שכתבו המפרשים ז"ל וכו' עכ"ל:
ולפי פירוש זה צריכין אנו לפרש שמ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ז מהלכות נחלות. שאעפ"י שהיו לו סימנים מובהקים בגופו. והכירו אותם וכו' שאפ"ה אין משיאין את אשתו וכו'. דהיינו דוקא במובהקים קצת כגוונא דהנך סימנים. דהני תרי לישני דרבא: דק"יל כלישנא בתרא דהוו דרבנן אבל בסימני' המובהקים לגמרי ביותר שלכ"ע הוו דאורייתא: משיאין את האשה על פיהם וכך יש לדקדק מלשונו שכתב בפ' י"ג מהלכות גירושין דאעפ"י שיש להם סימנים בגופו ובכליו ואפילו שומא וכו' דאין מעידין עליו וכו' ע"כ. דמדנקט ואפילו שומא משמע בהדיא דהנך סימנים דקאמר שאין מעידין עליהם. דבסימנים דומיא דשומא קאמר. דלאו סימן מובהק הוא לרבנן דפליגי אר' אלעזר בן מדהבאי אבל בסימנים המובהקים ביותר מעידין עליהם ומשיאין את האשה על פיהם וכדכתיבנא:
באופן שבאלו הג' חילוקים שחילקו לנו המפרשים ז"ל בסימנים דהיינו סימנים המובהקים ביותר וסימנים מובהקים קצת ובסימני' גרועים נחה שקטה כל האר"ש. וסרה מעלינו כל תלונות ראשי אלפי ישראל הנז"ל. ושהני תרי לישני דרבא לא פליגי אהדדי וכדכתיבנא:
ומה שכתב הרמב"ם ז"ל בהלכות גזלה. שבכל מקום דין תורה שדנים עפ"י סימנים המובהקים היינו המובהק ם ביותר. דבהני סמכינן אפילו באיסור אשת איש מידי דהוה משליח שאבד ממנו גט ואמר נקב יש בצד אות פלוני דהוי סימן מובהק ומהדרינן הגט לשליח וח"ש בפי"ג מהלכות גירושין ובפ"ו מהלכות נחלות. הוו סימנים מובהקים קצת. ובהני פסקו כלישנא בתרא דרבא. דסמכינן עלייהו אממונא אבל לא אאיסורא. ובסימנים הגרועין אפילו אממונא לא סמכינן. ובזה ניחא מ"ש ג"כ הרא"ש ז"ל כנז"ל. וכעין זה פירש ג"כ מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף באה"ט בסי' י"ז ובכ"מ בפי"ג מהלכות גירושין ע"ש ודוק וכדכתיבנא:
ואם תאמר שאם כן דס"ל להרי"ף הרמב"ם ולהרא"ש ז"ל כדכתיבנא למה לא כתבו בפי' דבסימנים המובהקים ביותר.. דמשיאין את האשה על פיהם דיש לומר דסמכו על מה שכתבו דמהדרינן גט. ע"י סימן דנקב יש בצד אות פלוני וכדכתב הרמב"ם ז"ל בפ"ג מהלכות גירושין וטל מ"ש ג"כ שם בפי"ג. דאם השליכוהו בים והשליכו מצודה אחריו והעלו ממנו אבר שאי אפשר שניטל מן החו ויחיה דהרי זה מעיד עליו שמת ושמשיאין אח אשתו וכדכתבו ה"ה ומדן ז"ל שם בכ"מ ע"ש. ועיין מה שכתבו על זה הנ"י ומוהרד"ך ז"ל ותראה שהכל הוא מכוון להא דכתיבנא. וג"כ הרי"ף והרא"ש ז"ל סמכו על מה שכתבו בההוא עובדא דהנהו תרי ת"ח דאיתא בפ' האשה שלום דאמרינן ביה דאסימנים מובהקי' סמכינן ועל מ"ש בפ' כל הגט על ההיא  דנקב יש בו בצד אות פלוני וכו' וכן מבואר  בדברי הרא"ש ז"ל עצמו. הן בפסקיו והן  בתשובה שהביא ריב"ם בנו ז"ל בסוף סי' קי"ח  שכתב שם בפירוש דסימני גופו כגון ארוך  וקטן וחיוור וסומק דלא הוו סימן אבל רואים שהרב בעל פני משה ז"ל בח"א אם היה חסר א' מאבריו או יתר בידיו  או ברגליו או שום שינוי בא' מאבריו דהוי  סימן מובהק ע"כ וכ"כ מרן ז"ל בסי' י"ז ע"ש  וכדכתיבנא:
ומאחר שהודיע לנו אלדים את כל זאת  ושאיכא סימנים חלוקים מעתה  צריכין אנו עדין למוד"עי. אי סמכינן ג"כ  אסימנים דכלים ובאיזה מהג' סימנים סמכינן  כוליה כדי לבא אח"כ אל תכלית כונתינו.  להוציא לאור משפט הב' ילדים דנ"ד. והלא  כה דברי:
דע שהרב בעל נימוקי יוסף כתב בסוף יבמות וז"ל והכי הלכתא שמעידים על סי'  מובהק. בין בגופו בין בכליו וכדאמרינן גבי  גט מצאו קשור בכיס ובארנקי ובטבעת  או שמצאו בין כליו כשר. והמתניתין דהכא מיירי כשאינו סימן מובהק כגון ארוך וגוץ:  וכליו בחיוורי וסומקי וכו' עכ"ל: וג"כ הר"ן  ז"ל בפ"ב דמציעא שהביא מרן ז"ל בביתו ביתה  יוסף באה"ט בסי' י"ז כתב. דיש מי שאומר  דלמסקנא לא חיישינן כלל לשאלה ואפילו ממשאיל  לשואל. דכי משנינן כליו בחיוורי וסומקי  הדרינן מפירוק דחיישינן לשאלה לגמרי ולפי  זה דסימנים המובהקים בכליו מעידין עליו  אליבייהו כנז"ל. ואפילו למ"ד סימנים דרבנן  דלשאלה לא חיישינן וכו' עכ"ל ע"ש: וכן כתבו  רבותינו בעלי התוספות ז"ל בפ' האשה בתרא  ע"ש וא"כ אליבייהו ז"ל. סמכינן אסימנים דכלי'  ולא חיישינן כלל לשאלה כדכתיבנא:
אמנם לא קי"ל כוותייהו שהרי מרן ז"ל  דחה סברתם זל וכתב שם דברים  אלו לאו דסמכא אינון כיון שהרי"ף והרמב"ם  הרא"ש ובעל העיטור ז"ל שהם עמודי ההוראה  חולקין עליהם וכו' ע"כ ע"ש. ועם סברתו  הנז"ל הסכים הרב בעל ב"ח ז"ל ע"ש:
איברא שהרב בעל פנים מאירות ז"ל בח"ב מתשובותיו בסי' ל"ב תמה על מרן ז"ל. וכתב עליו דמנין לו שעמודי ההוראה הנז"ל סוברים דחיישינן לשאלה וכו' ורצה הוא ז"ל להכריח שדעתם ז"ל הוא דלא חיישינן  לשאלה כנראה שם ע"ש:
ברם בסוף דבריו כתב שם וז"ל אבל כיון שמרן והרב ב"ח ז"ל מסכימים לדעת א' חלילה לנו להקל כנגדם וכו' ע"כ ע"ש:
אבל כל זה איננו שוה לנו כל זמן שאנו מתשובותיו בסי' י"א ובח"ב בסי' ט"ו. התיר להעיד על סימני הבגדים מכח ספק ספיקא ספק אי הלכה כהר"ן והרב בטל נימוקי יוסף ודעמייהו ז"ל דס"ל דלא חיישינן לשאלה ואת"ל דלית הלכתא כוותייהו אלא כדעת החולקים עליהם. וס"ל דחיישינן לשאלה דילמא לא  השאיל וכו' ע"כ ע"ש:
גם מוהרי"ט ז"ל בח"ב מתשובותיו בסי' ל"ט: ומוהר"ם מפאדובה בסי' ל"ו כתבו שאם הכירו במלבושיו שהיה לבוש וכו'. כשהיה  עמו בספינה וכו' דלא חיישינן לשאלה וכו' ע"כ ע"ש:
אמנם ח"מ ראה זה מצאתי להרב המאסף וז"ל בדף ח"ג ט"א בהגהת הב"י אות ש"ץ שכתב וז"ל. זה לי י"ד שנה שבא מעשה לידינו בכיוצא בזה שהיה רוצה חכם א' להתיר באמרו דאפילו ללישנא. דחיישינן לשאלה. לא אתרמי שישאיל כליו לאחרים וכו'. כדכתבו מוהרי"ט ומוהר"ם מפאדווה ז"ל ואני חלקתי עליו. דלישנא דחיישינן לשאלה משמע דאין חילוק אם יש לו ב' בגדים ותשאיל הא'. והוא נשאר עם הב' או אפ לו כשאין לו אלא מלבוש א' דחיישינן לשאלה כדכתב מרן ז"ל דעכ"פ יש לחוש שמא השאילו ושקנה אחרים או החליפם וכו' עכ"ל ע"ש:
ועיין בתשובות מוהריאנ"ח ז"ל בח"א סי' כ"א. אשר הביא ג"כ הוא שם סברת הפוסקים ז"ל דס"ל דלאו חיישינן לשאלה וחולק עליהם והוכיח דחיישינן לשאלה כסברת מרן ז"ל וכדכתיבנא:
ומה לנו להאריך עוד בדבר הזה. כיון שלע"ע יצא לאור הדפוס ס' אורים גדולים אשר הרב המחבר אסף וקיבץ כל סברות הפוסקים הנז"ל. ובסוף דבריו בדף ס"ז ע"ג ובדף ע"ו ע"ב כתב וז"ל ואנן בא"י דגררינן בתר מרן ז"ל דפסק בשלחנו הטהור דחיישינן לשאלה. וקבלנו פסקיו כהלכה למשה מסיני שוב אין לומר ספק אי הלכה כמאן דסבר דלא חיישינן לשאלה וכו' ע"כ ע"ש: ועיין ג"כ בס' ד אהרן בח"א מאה"ע בסי' י"ז בהגהת הטור אות רל"ב. ובהגהת הב"י אות קמ"ט ע"ש ודוק וכדכתיבנא:
מהמורם מכל הנז"ל ומכח כל הני טעמי דכתיבנא. נמצינו למדים שהבגדים אינם סימן מובהק כדי לסמוך עליהם. אליבא דכל הני רבוותא ז"ל. מאחר דאיכא לספוקיה. במי שטבע בים אם הבגדים או הכלים הם חן הנטבע רו לא ואעפ"י דאיכא אינשי שמכירים בגדי הנטבע מ"מ לא סמכינן עלייהו משום דחיישינן לשאלה וכדכתיבנא:
ומעתה בזאת התורה נבא לענין דנ"ד אשר אנו עסוקים בו: ונאמר דה"ה והוא הטעם איכא הכא בב' ילדים הללו דמספקינן אם הילד הנמצא לבוש בבגדים היות' נאים אם הוא בן ראובן או לא דאיכא ג"כ למיחש. שמא ראובן השאילם או נתנם במתנה לשמעון כדי ללבוש את בנו ולכסות את בשר ערותו או אם בני הספינה החליפו המלבושים משל זה לזה אחרי מות אביהם ואמותיהם ולאו אדעתייהו כיון שלא היו יודעים ומכירים בט"ע בן חי זה העלם אם בן ראובן או בן שמעון או שמא מחמת טרדם לא השגיחו על המלבושים באופן שאין שום א' מהם מי שיודע אמיתות הדבר ושניהם מוטלים בספק וכיון שכן נמצא שכל הממון של ראובן הנמצא ביד לוי הפקיד הנז"ל. הוא ממון המוטל בספק שהדין נותן שיחלוקו בין הב' ילדים הנז"ל וכדכתיבנא:
ואם תאמר דשאני כל הני טעמי דכתיבנא לעיל. בשם כל הני רבוותא דס"ל ודלא סמכינן בסימני הבגדים לפי שהם ז"ל איירו באיסור אשת איש דחמיר שהוא בכרת. מה שחין כן בנ"ד שאנן איירינן לענין ממון דקיל ושלעולם סמכינן לענין ממונא בסימני הבגדים אע"ג שלא יהיו כ"כ מובהקים ביותר וכדכתיבנא:
מכל מקום יש לומר דשאני נ"ד משאר ענייני דממונא דעלמא. שכיון שבנ"ד באנו להוציא הממון מהיורש שמדאורייתא ראוי לו. ואין אנו יודעין בבירור מי הוא זה ואיזה הוא. מהב' ילדים הנז"ל בן ראובן האמיתי. כדי ליתן לו כל הממון הנז"ל הראוי לו צריכין אנו ראיה ברורה כדי לגזור אומר ולומר לחלוטין דלזה דוקא שייך הממון הנ"ל ולהפקיע לאחר מהירושה הנז"ל וכיון שאין לנו שום ראיה ברורה כדי לסמוך עליה כי אם שהא' מהם הוה לבוש במלבושים יותר נאים מהאחר אין זו ראיה מספקת ומכרחת כדי לסמו' עלי' להפקיע ממונא בדדמי. ולכן מוטב לנו לסמוך אכלל דכיילי לן רבנן דכל ממון המוטל בספק שיחלוקו מליתן כל הממון לא' מהם לבד. דשמא הוא אינו היורש האמיתי ולכן כדי לצאת מכל הספיקות ראוי לו ללוי הפקיד על הממון הנז"ל לחלקו בין הב' ילדים הנז"ל חלק כחלק  וכדכתיבנא:
ובר מן דין. דהנה מצינו בכמה דוכתי שהחמירו חז"ל יותר בממון מבאיסור. שהרי אם במציאה בא א' ונתן סימנים ובא אחר ונתן גם כן סימנים ועד א' מעיד שהוא כדברי א' מהם דהוה אמינא סמי מכאן סימני'.: ונותן המציאה לזה שהביא העד. אפילו הכי. פסק הרמב"ם ז"ל בפ' י"ג מהלכות גזלה הלכה ו' ומרן ז"ל בח"מ סי' רס"ו דיניח המציאה ולא סמכינן העד. ואילו באיסור אשת איש הקילו רז"ל שבעד א' סגי להתיר האשה להנשא ע"ש:
ועוד מצינו שלענין נחלה אין היורשין נוחלין: עד שיבאו ראיה ברורה שמת מורישן. אבל אם שמטו בו שמת או שבאו גוים מסיחין לפי תומן אעפ"י שמשיאין את האשה על פיהם: ונוטלת כתובתה אין היורשין נוחלין על פיהם. וכדכתב הרמב"ם ז"ל בריש פ"ו מהלכות נחלות ע"ש:
ובכמה דוכתי אחריני מצינו דכוותה. שהחמירו רז"ל בממון יותר מהאיסור וכיון שכן בנ"ד דאין לנו ראיה אחרת לדעת בבירור מי הוא מהשני ילדים הללו בנו האמיתי: של ראובן הנז"ל. כי אם היותו א' מהם לבוש. יותר נאה מחבירו לבד אין זו ראיה מספקת וברורה המכרחת לסמוך עליה שהרי יש נחוש מכל החששות הנ"ל ולכן דעתי נוטה מכח כל הני טעמי דכחיבנא. שיחלוקו בין הב' נדים הנז"ל כל הממון של ראובן הנמצא ביד לוי הפקיד הנז"ל וכדכתיבנא:
ובר מן דין הנה אשכחנא ג"כ. חומרא אחרינא בממונא דליכא באיסורא: שהרי מממונא לא אזלינן בתר רובא ובאיסורא אזלינן בתר רובא אפילו היכא דאיכא חזקה דאיסורא כנגד הרוב ולא חיישינן שמא במקום נקב ניקב וכו':
ואם כן מאחר דבאיסורא מצינא קולא וחומרא וכמו כן בממונא הצד השוה שבהם דצריך ראיה ברורה בתרווייהו וכשם שאין הבגדים ראיה להתיר אשת איש כך אינם בר סמכא להוציא ממון והדרינן לכללין שהוא ממון המוטל בספק ויחלוקו מידי דהוה אהא דגרסינן במסכת יבמות דף ל"ו ע"ב וז"ל. ספק ויבם שבאו לחלוק בנכסי מיתנא ספק אמר בר מיתנא אנא ונכסי דידי הם. ויבם אמר את ברא דידי את ולית לך ולא מידי מנכסי: הוי ממון המוטל בספק וממון המוטל בספק יחלוקו ע"כ בגמ':
פירש רש"י ז"ל וז"ל ממון המוטל בספק שאין זה מוחזק בזה. יותר מזה: דאם זה בן המת. אין ליבם הנ"ל כלום ואם נן היבם הוא אין לו בהם כלום הילכך אין כאן המוציא מחבירו עליו הראיה וכו' עכ"ל:
ורבותינו בעני התוספות ז"ל כתבו וז"ל וממון המוטל בספק חולקים. אפילו רבנן דסומכוס מודו הכא דלא שייך כאן המוציא מחבירו עליו הראיה. שאין זה מוחזק יותר מזה והוי כמו הללו באין לירש והללו באים לירש. דאמרינן בפ' מי שחת שיחלוקו וכו' ע"כ ע"ש:
והרא"ש ז"ל בפסקיו הביא לשון הגמר'. ולשון רבותינו בעלי התוספות הנז"ל והוסיף לומר וז"ל ואפילו א' מהם מוחזק בנכסים.. אינה חזקה כיון דהנכסים בחזקת מיתנא הם. ותרווייהו אתו בטענת ספק ואם הוא כדברי א' מהם אין לשני זכייה בהם הילכך הוי ספק ובספק חולקין ותימה ולימא היבם. דל מהכא היבום ושזכיתי בנכסים מכח היבם מ"מ אני יורש של מיתנא ואתה ספק. ותנן הוא לא יורש אותו אלא הקרוב יורש. כי הוחזקה הנחלה לאותו שבט. והוא אל יוציא הנחלה מחזקתה מספק. וצריך לומר דמיירי שהסבא קיים הילכך מכח קורבא אין היבם זוכה בנכסים כי האב קודם והוא צריך לזכות. מכח טענה דאת ברי דידי וזג טענת ספק הוא ומ"מ הסבא נסתלק מן הנכסים בין שהוא בר מיתנא בין שהוא בר היבם הילכך חולקים הנכסים ביניהם ואם מת הספק קודם חלוקה וסבא אמר בר מיתנא הוא ונכסי דידי נינהו חולקין הסבא והיבם וכו' עכ"ל:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות נחלות הלכה ד' וז"ל יבמה שלא שהתה ג' חדשים ונתייבמה בתוך ג' חדשים. וילדה בן ואין ידוע אם בן ט' לראשון או בן ז' לאחרון. וזה הספק אומר שמא בן המת אני ואירש את נכסי אבי כולן. ואין אתה ראוי ליבם אותה שאין אמי בת יבום והיבם אומר שמא בני אתה ואמך ראויה ליבם ואין לך בנכס אחי כלום הואיל וגם היבם ספק: שמא יבם הוא או אינו יבם חולקין בין שניהם וכו עכ"ל, וכן הסכים מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף באה"ע בסי' קצ"ג וכן הסכימו כל הפוסקי' ז"ל כדכתיבנא:
וההיא פלוגתא דסומכוס ורבנן שהביאו רבותינו בטלי התוספות ז"ל. דקדמנו זכרה לעיל איתא בב"ק בדף מ"ו וז"ל תנן שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה. ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה א אם משנגחה ילדה משלם חצי נזק לפרה ורביע נזק לוולד וכו' ובגמ' אמ' רב יהודה אמרה שמואל זו דברי סומכוס דקאמר ממון המוטל בספק חולקין אבל חכמים אומרים זה כלל גדול בדין: דהמוציא מחבירו עליו הראיה למה לי למימר זו כלל גדול בדין אצטריך דאפי ניזק אומר בריא והמזיק אומר שמא המוציא מחבירו עליו הראיה אי נמי לכי הא דאתמר. המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן. רב אמר הרי זה מקח טעות ושמואל אמר יכול שיאמר לו לשחיט' מכרתי לך אמאי ונחזי אי גבר' דזבין לרדיא אי גברא דזבין לנכסותא. לא צריכא דגברא דזבין להאי ולהאי ונחזי אי דחי לרדיא לרדיא אי דמי לנכסותא לנכסותא. לא צריכא דאייקר בשרא. וקאי בדמי רדיא אמרי להשתלומי ואי ליכא להשתלומי מניה לשקל לתורא בזוזי דאחרי אינשי חמרי דשראתך. פארי אפרע לא צריכא דאיכא להשתלומי מניה רב אמר הרי זה מקח טעות. דזיל בתר רובא ורובא דאינשי לרדיא הוא דזבני ושמואל אמר. יכול לומר לו. לשחיטה מכרתיו לך. ולא אזלינן בתר רובא. כי אזלינן בתר רובא באיסורא. אבל בממונא לא אזלינן בתר רובא אלא המוציא מחבירו עליו הראיה תניא נמי הכי שור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה. ואינו יודע אם עד שלא נגחה ילדה. או אם משנגחה ילדה משלם חצי נזק לפרה ורביע נזק לולד: דברי סומכוס וחכמים אומרים המוציא מחבירו עליו הראיה וכו' ע"כ ע"ש:
הרי הראת לדעת מכל הני טעמי דכתיבנא דכל חי שבא להוציא ממון מחבירו. צריך כחא יתירה וראיה ניצחת: ושכל ממון המוטל בספק ושאין הא' מוחזק יותר מחבירו שחולקין כדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד שאין לך ממון המוטל בספק כהא דהני ב' ילדים. שכחן שוה. וששניהם באים לירש בטענת שמא ושאין א' מהם מוחזק יותר מחבירו כיון שהנכסים הם ביד שליש שהוא לוי והוה להו כההוא דינא דספק ויבם שבאו לירש בנכסי מיתנא דאמרינן דכיון ששניהם באים לירש בטענת ספק ושמא דאינה חזקה כיון שהנכסים בכל מקום שהם בחזקת מיתנא עומדים. וה"ה והוא הטעם איכא בהני ב' הילדים כיון ששניהם באים לירש בטענת ספק שמא הוא היורש האמיתי ואין שי הפרש ביניהם ואע"ג דקי"ל שהנכסים בי מקום שהם הם בחזקת היורש היינו בשידעי בודאי ובבירור מי הוא היורש האמיתי. א בנ"ד שאין אנו יודעים בודאי ובבירור מי משניהם הוא היורש האמיתי ושאין לא' יותר חזקה מהאחר והנכסים הם ביד שליש אין לך ממון המוטל בספק יותר חזה שהדין נותן שיחלוי אליבא דכל הני רבוואתא וכדכתיבנא:
ואין לומר דהפרש הבגדים הנאים מורים באצבע שהלבוש בהם. הוא ה האמיתי של ראובן שהרי כבר הוכחנו דאינו לחוש לכמה חששות ולכמה אומדני. שהיר הזה הלבוש בבגדים היותר נאים שיהיה בן שמעון העני ולא בן ראובן העשיר ומה גם שטענ הבגדים הנאים הנז' אינה טענת מספקת ואינה ראיה צודקת ואינה אומדנא מכרחת כדפסק חרן ז"ל. וכל הנמשכים אחריו דם דחיישינן לשאלה. ודחו סברת הפוסקים דחיי' לשאלה וכדכתיבנא:
ובר מן דין. יש לנו להביא עוד ראיה. לכל הא דכתיבנא מההיא דתנן בב"כ אשר כבר קדמנו זכרה לעיל. משור שנגח את הפרה ונמצא עוברה בצידה. ואין ידוע אם עד שלא נגחה ילדה או אם מחמת הנגיחה הוא שהפילה. שמשלם נזק הפרה ושאינו משלם נזק הולד מהטעם דהמוציא מחבירו עליו הראיה שאע"ג דהוה מצינא למימר, כיון שראינו שנמצא עוברה בצידה. מן הראו היה. שהחזיק ישלם לפחות רביע נזק הולד אפ"ה פסקו כל הפוסקים הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל והגהות מיימוניות וכו' דלא משלם כלום בעד הולד משום דהמוציא מחבירו עליו הראיה וכדכתיבנא:
וממוצא דבר אתה למד בנ"ד במכ' וקו שהוא ספק גמור. שכ"ע יודו שיחלוקו הממון הנ"ל בין הב' הילדים הנ"ל וכדכתבו רבותינו בעלי התוספות ודעמייהו ז"ל דבנדון כזה אפילו רבנן דחולק על סומכוס יודו הכא שחולקין:
ואם תאמר דשאני הכא בנ"ד. ש הוכחא מוכחת. שרוב בני אדם העשירים לובשים את בניהם בבגדים נאים ויקרים לפי   כבודם לכבוד ולתפארת וכיון שכן אין  לך ראיה ניצחת מזה. שהילד הלבוש בבגדים  היותר נאים ויקרים. שהוא בן ראובן העשיר  כיון שכן הוא דרך העולם. ולכן שבנדון כזה  אמרינן פוק חזי מאי עמא דבר וכו':
כבר הראתה לדעת שאי אפשר לומר כן  בנ"ד. מכח כל הני חששות דאיכא  לחוש בנדון הלז' מלבד שכבר הוכחנו לעיל  משמיה דשמואל דלא אזלינן בממון בתר רובא  זאת ועוד דכיון שאנן איירינן שראובן הנז"ל.  וותרן בממונו היה ובעל מעשים טובים  רודף צדקה וחסד וכמו שמתוך מעשיו ניכר  שהבטיח לשמעון לפרנס אותו ואת אשתו ואת בנו ולתת לו די מחסורו אשר יחסר לו  בכל מכל כל. וכמו שבא בשאלה וכבר ידוע  שבכלל הפרנסה גם כן ההלבשה במשמע מי  יאמר שבראותו את בן שמעון, ערום בלי  לבוש שלא נתן לו לבוש אחד מבגדי בנו  לכסות את בשר ערותו וקי"ל שכל הנותן בעין  יפה הוא נותן ולכן לא רצה ליתן לו. אחד  מהמלבושים מהיותר גרועים שהיה לו לבנו  כי אם א' מהטובים ובפרט שיש לנו ראיה  מנדיבות לב זה מראובן הנז"ל כיון שראינוהו  שחזרן במצות הוא' ושניחא ליה לאיניש למיעבד  מצוה. בגופו ובמבחר שבנכסיו ושע"כ רצה שבן העני זה אהובו ילבש בבגדים נאים כבנו  וכו' ושמעון כדי להראות לראובן שהיה מתכבד  בנדיבותו ושלא היה כפוי טובה במתנתו הלביש  את בנו הנז"ל תיכף ומיד במלבושים הנז"ל.  כדי שיתראה לפני ראובן הגומל חסד עמו.  לבוש במלבוש הנז"ל. נקי ומכובד במה שהוא חננו וחמל עליו וכו' או אפשר גם כן שהלבישו במלבוש נאה הנ"ל. בהיות שלא היה לו מלבוש אחר הגון להתראות לפני ראובן הנז"ל בהיותו כ"כ עני ומחוסר בכל מכל כל וכדכתיבנא:
ואינו מן התימה שבן ראובן העשיר הנז"ל  נמצא לבוש במלבושים יותר גרועים  מבן שמעון העני. שהרי כן הוא דרך הולכי  דרכים אפילו היותר עשירים ללבוש בגדיהם  היותר גרועים. כל זמן שהם בתוך הדרך. עד הגיעם אל מחוז חפצם ובפרט כשהולכים דרך אניה בלב ים כי אין זה להם שום העדר כבוד וחסרון חשובות כנודע:
ואף את"ל שלא ימנע שלא ילבישו את בניה'. כי אם לפי כבודם אפילו באמצע הדרך ובלב ים. ובפרט בנ"ד שלא היה מכבודו של ראובן שבנו של שמעון העני יהיה לבוש במלבושים יותר נאים ומכובדים מבנו וכו'. מ"מ כבר כתבתי לעיל שבנ"ד יש לחוש ולומר. שכיון שאביהם ואמותיהם של הב' ילדים הללו כל זמן שהיו חיים וקיימים בתוך האניה בלב ים. היו כואבים בחולי רע ושהכביד עליהם חלים. עד שנפטרו לבית עולמם כמוצע בשאלה לא  ימנע שבתוך הזמן הנ"ל. אנשי האניה או הספינ' הנמצאים שם עמהם. שהיו משגיחים עליהם ועל הילדים הנז"ל להאכילם ולהלבישם וכו' וכיון שהילדים הנ"ל היו דוחים זה לזה הן בצורתן ובדמותם והן בגופם ובקומתן ושלא היה שום הפרש ביניהם ולא היו יכולין להבחין בטביעות עין. ולהכיר מי מב' הילדים היה בן ראובן או בן שמעון ושמחמת טרדתן נתערבו להם הבגדים ונתחלפו והלבישו את של זה לזה ולאו אדעתייהו ואף שאביהם ואמותיהם של הילדים הללו היו עדין בחיים חייתם מתוך טרדתם שהיו בחליים. לא ראו  או לא השגיחו בדבר:
ואף את"ל שראו והשגיחו בדבר שמ"מ לא עיכבו עליהם בחשבם שבהגיעם אל מחוז חפצם לחיים ולשלום שאז כל אחד מהם ישגיח על בנו כי לא עלה על דעתם. שימותו כולם תוך הספינה בלב ים קודם הגיעם אל מחוז חפצם:
באופן דאיכא כמה צדדים לומר שמכח כל החששות הנז"ל יש לחוש שהילד הלבוש במלבושים היותר נאים שיהיה לן שמעון וכיון שיש צדדים וחששות לכאן ולכאן. ומידי ספק לא יצאנו חזר הדין לאיתנו הראשון שהוא ממון המוטל בספק ושיחלוקו וכדכתיבנא:
אכתי יש לחוש ולומר דאיך יעלה על הדעת ששום אחד מאנשי האניה הנמצאים שם עמהם. שלא שם דעתו על הילדים הנז"ל. לשאול ולידע או להבחין. בן חי זה העלם או בשל מי מהם היו המלבושים הללו כדי שלא להחליפם את של זה בזה וכו':
אמנם ים לומר דכל מלתא דלא רמיא עליה דאיניש לאו אנפשיה.. ושבודאי לא עלה גם כן על דעתם. שכולהו יאותו תוך הספינה קודם הגיעם אל מחוז חפצם. ועוד יש לומר דשמא אמרו ביניהם ובין עצמם. דמה להם ולצרה הזאת לחקור ולדרוש וליכנס בדבר דלא שייך להם כלל ושלכן לא שאלו ולא השגיחו בדבר וכיון שיש לחוש לכל הנז"ל אין לך ספק גדול מזה והדין נותן שיחלוקו וכדכתיבנא:
זאת תורת העולה מכל הני טעמי ומילי מעלייתא דכתיבנא דבהא סלקינא ובהא נחתינא. דאין לך ממון המוטל בספק גדול מזה כדנ"ד. כיון שאין לנו ראיה מכרחת לידע מי מהב' ילדי' הנז"ל הוא בן של ראובן הנז"ל האמיתי כי ההפרש הזה. שנמצא ביניהם שהא' לבוש בבגדי' נאים יותר מחבירו אינו סימן מובהק כי אם גרוע שלא סמכינן עליו אפילו בממונא כל זמן שאין לנו ראיה אחרת ניצחת ברורה וצודקת בדי לסמוך עליה ואדרבא יש לחוש לכל החששות הנז"ל דכתיבנא ולכן נלע"ד לגזור אומר ולומר שכפי שורת הדין חייב לוי הפקיד על נכסי וממון של ראובן הנז"ל לחלק הנכסי הנז"ל בין ב' הילדים הנז"ל חלק כחלק כפי הכלל המסור בידינו שכל ממון המוטל בספק שיחלוקו ועם זה מוציא עצמו מכל הספיקות כדי להיות נקי מה' ומישראל זהו מה שנלע"ד להורות, בנדון הלז להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר. הרב היושב על כסא ההוראה נר"ו. כי לו נאה להורות וא' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכ"יר: כ"ד זעירא דמן חברייא. היושב באהל של תורה פה ק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א הכותב, וחותם בסור ובשנת והיו הכרובים פורשי כנפים וכו'. ופניהם איש אל אחיו לפ"ק:
נאם הצעיר דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצו"קל
בבית ובדפוס
בהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט