שאלה דן ונפתלי נשתתפו לעשות סחורה בתנאי ובשבועה שכל זמן משך השותפות לא יצאו ערבים לשום אדם ושלא יצחקו שום צחוק ויהי אחרי כן שלחו סחורה למדינת הים כדרך התגרים ואירע הדבר שבא להם פסידא ולא הרוחה ודן עבר על אחת מן השבועות שנשבעו כשנשתתפו ויהי כי שמע נפתלי הדבר הזה ונודע לו ההפסד שאירע בסחורה שעשו הלך במהירות הצל דן שותפו אמר לו כיון שעברת על אחת מן השבועות נתבטל השותפות מאיליו ואיני חייב לשלם חצי ההפסד לא מינה ולא מקצתה ודן משיב לו הגע עצמך דהיתה הרוחה ודאי שלא היית מכביד לבך לטעון טענה זו שהיא כנגדך דאדם קרוב אצל עצמו להרויח ממון לפי שמקימו על רגליו דאין אדם רואה חובה לעצמו ואם הייתי טוען כנגדך היית אומר שלא נתבטל השותפות בטענה שלא עברתי על כל תנאי השבועה אם כן השתא דאיכא הפסד חייב אתה לשלם החצי מהאי טענה עצמה כו סוף סוף לא עברתי על השבועה שניה וא"כ לא נתבטל השותפות כי לית דין ולית דיין שתהיה קרוב לשכר ורחוק להפסד מבעיא לן השתא הדין עם מי מי אמרינן מיגו כהאי גוונא או לא:
תשובה הנה באמת יש להתיישב בהרבה חקיקות ועניינים הנוגעים בנ"ד דלא נתברר כוונת ה"ה מה היא לכן צריך לפרש כל חלקי האפשר דיש שאלות שתים שהן ארבע א' אם נתבטל השותפות או לא ב' ואת ל שנתבטל השותפות אי הוי מכאן ולהבא או אפילו למפרע ג' אם נחייב לדן לשלם כל ההפסד או לא ד' אי אמרינן מיגו כהאי גוונא או לא ועתה אשוב על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון:
על הספק הראשון אם נתבטל השותפות או לא נראה בעיני כי הדבר פשוט מאד שדן הנזכר נלכד בשפתיו ולא היה צורך לטרוח לכתוב על זה מרוב פשיטותו שכבר נפסקה הלכה מפי סופרים ומפי ספרים במשפטי התנאים כשהן שרירין וקיימין כתנאי בני גד ובני ראובן צריך שיקיימו כל חלקי ופרטי התנאי ואם שינה בדבר אחד שלא קיים סגי לבטל השותפות ומצאתי תשוב' אחת בפסקי מהרש"ך סימן נ אשר ממנה נראה שיתברר על נכון עוקר הדין ואע"פי שהתשובה שובה כתובה בעט ברזל ועופרת אמרתי להעתיק כאן מה שצריך ממנה וז"ל השאלה:
ראובן ושמעון עשו שותפות בעסק הסחורות בעד משך שלש שנים רצופים והתנו ביניהם בשעת השותפות לקרב התועלת ושלא לצאת ערב בעד שום נברא ושלא לצחק בשום מיני שחוק ועבר האחד ויצא ערב ושחק ונמשך מזה נזק גדול לשותפות והאחר אומר שנפטר משבועתו כיון שחברו עבר עליה ובקש להתעסק לבדו נפרד מהשותפות הנזכר באומרו כי חברו קדם והתחיל בפורעונות ובטל השבועה פעם ופעמים בפרט בדברים וענינים שהם עיקר ויסוד שהשותפות תלוי בהם ומאז נ פרדה החבילה לגמרי ובודאי כי אדעתא דהכי לא נשבעו מתחילה יורנו מורינו אם יש טעם בדברי שמעון ויפה עשה במה שעשה והוא פטור ומותר מן השבועה שלא להתעסק נפרד מן השותפות הנזכר וכו' והשיב הוא ז"ל:
ששמעון פטור מן השבועה ויכול להתעסק נפרד מטעם נדר שהותר מקצתו הותר כולו ובסיום דבריו כתב וא"כ יראה דהוא הדין והוא הטעם לומר דכיון שעבר ראובן על דבר אחד מאותן הדברים שנשבעו יחד הותר ג"כ שמעון לכל שאר הדברים כדין נדר שהותר מקצתו הותר כולו ואין לפקפק על שמעון כי הטעמים שכתבתי הה טעמים נכונים ומספיקים עכ"ל:
הא קמן דבהדיא פסק הרב ז"ל דשמעון יכול להתעסק נפרד ומלתא בסברא הוא דכיון שחבירו עבר על תנאי השבועה אף שלא עבר על כל פרטי וחלקי התנאים בהחלט סגי לן למימר שיתבטל השותפות מהאי טעמא ואם לחשך אדם לומר דהתם שאני בשביל שיצא ממחיצתו ויבא ערב ועוד מלאו לבו לעבור על שבועתו לשחק בכל אות נפשו והלך בשרירות לבו הרע מה שאינו כן בענין שלפנינו סוף סוף היינו הך שלא עבר על התנאי והשבועה הג' דהיינו שלא יוכל שום אחד להתעסק נפרד ואע"פי כן פסק הרב ז"ל דכיון שעבר ראובן על דבר א' מאותן הדברי' שנשבעו יחד הותר ג"כ שמעון בשאר הדברים ובהאי הוכחה אמינא שהדין עם נפתלי במאי דטען נגד דן שותפו שנת בטל השותפות מאליו כיון שחבירו הפר ברית וחק השבועה החמור והתנאי במקצת שורת הדין נותן שיתפרד החבילה ובחפשי אמתחות שיחות רבני האחרונים:
מצאתי און לי בפסקי הרב הגדול כמה"רר אברהם די בוטון שנשאל לו על ענין השותפות הנזכר אות באות מלה במלה כמו שכתוב בפסקי מהרשך והילך תשובתו פשיטא יותר מביעתא בכותחא דשמעון פטור משבועתו כיון דראובן עבר והכריח הוא ז"ל סברתו ממה שכתב רבינו ירוחם בנתיב י"ד חלק ח בשנים שנשבעו לעשות דבר אחד והאחד מהם עבר על השבועה הב' פטור והרב בי' בסימן רלח' בטור יורה דעה כתב שדבריו נכונים בטעמם ומשם למדנו דבכל ענין שנשבעים שנים יחד לעשותו אדעתא דהכי נשבעו שיעשו אותם שניהם אע"פי שלא פירשו בפירוש כך וכיון שעבר הא' השני פטור וא"כ בנ"ד נתבטל ודאי השותפות כיון דעבר ראובן על על התנאים הכתובים ומה שהם עיקר השותפות ובודאי דאדעתא דהכי לא נשבע שמעון וא"כ מה שעשה שמעון שנתעסק לעצמו כדין עשה ולא עבר כלל כיון ששותפו עבר על תנאי אחד מהשותפות אע"פי שראובן לא עבר באותו ענין עצמו ששמעון עובר לא איפכא לן דבודאי כלא חדא מלתא דהכל הוא קיום שותפות וכיון שעבר תנאי אחד נתבטל הכל וזה פשוט מאד ע"כ:
והשתא פקח עיניך וראה דאין ממשות בטענת דן וכל מה שטוען הכל הבל ורעות רוח דבקיום כל פרטי התנאים והשבועות השותפות נקשר ונמשך ביניהם כמו שפסק הרב ז"ל בביאור וכיון שעבר תנאי א' נתבטל הכל ודכוותה בנ"ד ואע"פי שלא פרץ גדר מכל וכל שפיר מצינן למימר הכי ודין הוא שיתבטל השותפות כמו שטען נפתלי וידו על העליונה:
ולמיחת טפי לעומקא דדינא כד מעיינת ביה שפיר איכא למשדי ביה נרגא דיש לחלק באותו נדון לענין שלפנינו דאיכא למימר דהתם דין הוא שיתבטל השותפות מפני שלא נתקיים כל פרטי התנאים והטעם הוא מבואר בעצמו דכשהתחילו להשתתף התנו מתחילה כל תנאי ותנאי נפרד ומוחלק באנפיה נפשיה כמו שיוכל המעיין לראות שם ברם בנ"ד איכא לאסתפוקי בלשון השאלה טובא שכתב החכם השואל דן ונפתלי נשתתפו לעשות סחורה בתנאי ובשבועה שכל זמן משך השותפות יצאו ערבים לשום אדם ושלא יצחקו שום צחוק ובאמת זמהלשון הוא מסופק ומשתמע לתרי אנפין או נוכל לפרש שהתנאי הוא על שני דברים יחד שלא יצאו ערב לשום אדם ושלא יצחקו או אם נאמר דהואו' של ושלא יצחקו שום צחוק משמשת כלשון או כואו' ומקלל אבין ואמו וכשיעבור על א' מהם או שיבא ערב אע"פי שלא צחק יתבטל השותפות או צחק אע"פי שלא יצא ערב ג"כ יתבטל השותפות הגם הלום מצאתי להרב מוהרשדם בחלק א סימן מח' שנשאל לו כהאי ספיקא דשייכא טובא לענינינו וז"ל ראובן שלח גט לאשתו וכתוב בשטר השליחות אם לא אבא ואתראה בפני בית דין חשוב ובפני אשתי הגט יהא גט ואם אבא ואתראה בפני ב"ד חשוב ובפני אשתי הגט לא יהא גם ונפל הספק אם נפרש שהתנאי הוא על שני דברים יחד בפני ב"ד וגם בפני אשתו או אם נאמר דהואו' של ובפני אשתו משמשת בלשון או כואו' ומקלל אביו ואמו ובהתראות בפני א' מהם או בפני ב"ד אפילו שלא יתראה בפני אשתו יתבטל הגט או בפני אשתו אפילו שלא יתראה בפני ב"ד ג"כ יתבטל הגט וכו' וכדי להרחיב לבאר וללבן הדברים אציג לפניך מה שהשיב הרב ז"ל וז"ל נראה בעיני כפי הדין שכדי לבטל הגט צריך שיתראה בפני ב'"ד וגם בפני אשתו ולא מבעיא לדברי ר' יאשיה דאמרינן במסכת סנהדרין פ' ארבע מיתות בית דין אשר יקלל אביו ואמו אין לי אלא אביו ואמו אביו שלא אמו אמו שלא אביו מנין ת"ל אביו ואמו קלל אביו קלל אמו קלל ופרשי ז"ל ת"ל אביו ואמו קלל כלומר סמך קללה בראש המקרא לאביו ובסופו סמך לאמו ע"כ משמע בפירוש דאי לאו הכי הוה לן למימר דוקא אביו עם אמו אבל אביו שלא אמו או אמו שלא אביו לא דהכי משמעותיה דואו' להוסיף ואם כן פשיטא בנ"ד דלדעת ר' יאשיה לבטל הגט צריך שיתראה בפני ב"ד וגם בפני אשתו וכל עוד שלא נתראה בפני ב"ד חשוב אפילו יאמר שנתראה בפני אשתו הגט גט אלא אפילו לדעת ר' יונתן דפליג התם וכו' והאריך עוד הרב ז"ל לאוקומי אליבא דכולי עלמא בראיות ברורות ומוכיחות דבעלמא ודאי לית לן למינקט הואו' אלא כמשמעות הראשון והעיקרי שבא להוסיף ולא לחלק דון מינה דבנ"ד נמי הכי הוה לן למפסק והן לו יהיה שהואו' של ושלא יצחק שום צחוק ר"ל לחלק והיינו שרצונם להתנות או על שניהם או על אחת מהם ניחא תבטל השותפות כפי טענת נפתלי אלא אם נתפוש פירוש הראשון והיינו לומר שהואו' בא להוסיף ולא לחלק כפי הסכמת מהרשדם באותו נדון נמצא זה סותר למה שכתבתי שדעתי היה לזכות לנפתלי מטעמא ששותפו עבר על א' מפרטי התנאי והשתא דשמעינן דלשון התנאי סובל להוסיף ואדעתא דהכי התנו ונשבעו על תרי ענייני יחד שלא יצאו ערב וגם שלא יצחקו שום צחוק דמשמע דאינם חייבים להתפרד השותפות אלא כשיעברו על כל התנאי נראה שהדין  עם דן גם בזה יש לומר דודאי על שניהם התנו ונשבעו יחד או אפילו א' וא' בפני עצמו וזיל בתר טעמא דכלל גדול הוא בנדרים ובשבועות דהולכין אחר כוונת הנודר כמו שכתב הטור ביורה דעה סימן ריח' והובא שיע וז"ל כל הנודר או נשבע רואין דברים שבגללן נשבע או נדר ולומדין מהם לאיזה נתכוון והולכין אחר הענין לא אחר משמע הדבור וכו':
הבט נא וראה דדעת הנודר בעינן ולאשמועינן דאי איכא אומדנא דמוכח אזלינן בתריה כההיא דהיה טעון משא של במר ופשתים וכו' ואף שמתוך הדבור לא משתמע הכי לא איכפת לן א"כ נקיטינן בענין שלפנינו דנתבטל השותפות אף שלא עבר על כל התנאי דהא איכא אומדנא דמוכח מעיקרא כשנשתתפו היה דעתם להשתדל בכל מאמצי כח להרחיק את הנזק ולקרב התועלת ומסתמא על דעת כן התנו ונשבעו שלא יצאו ערב ושלא יצחקו שם צחוק כלומר או שלא יצחקו שום צחוק והאומדנא הכי הוי ודאי משום דמקפידים על בל חדא וחדא באנפיה נפשיה ובלי ספק בחד מינייהו שלא קיים שותפו יכול לגרום פסידא גדולה לשותפות וכפי האי מוכח אף שבעלמא אמרינן דהואו' היא קושרת ומשמע שניהם כא' הכא שאני דאיכא אומדנא דמוכח דמשמע על כל א' וא':
ועל ענין הספק הב' אם נתבטל השותפות אי הוי מכאן ולהבא או אפילו למפרע וגם אם נחייב לדן בכל ההפסד נ"ל לתרץ שניהם בחדא מחתא ואמינא דלענין השותפות דוקא מכאן ולהבא נתבטל ולענין ההפסד שנשתכח בסחורה הדין עם ופשיטא דההפסד מוטל על שניהם דשותפין היו נאותה שעה הא למה זה דומה למה שכתב הרב הגדול מהרשדם בחלק שני סימן קנ"ג וז"ל ובנדון שלנו הכי הוא דהא לא נעקרה השבועה מעיקרא דהגע עצמך שיש כאן ד' שותפין וקבעו זמן שותפות לזמן פלוני והרויח א' ק' זהובים אחר כך בתוך הזמן נפטר אחד מהם אפילו אם תמצא לומר נתבטל השותפות פשיטא שלא יאמר אותו שהרויח נתבטל השותפות מעיקרא ואיני רוצה ליתן חלק המגיע לכל א' מהק' זהובים שזה לא עלה בדעת אדם וא כ' אפילו מי שירצה לומר דנתבטל השותפות אי אפשר להתבטל אלא מכאן ולהבא עכ"ל ופשיטא דבנ"ד נמי איכ' סבר' למימר הכי דהיינו הך לענין זה וזכינו לדין דאין לנפתלי דין ודברים נגד דן שותפו לחייבו בכל ההפסד דהיינו דוקא לסלקו מכאן ולהבא דהשתא אתרע חזקתיה אבל ממה שאירע קודם לכן בשעה שלא נודע לנפתלי עבירתו ופשיעתו של דן ליכא סברא למימר שיתבטל השותפות למפרע דהא באותה שעה כששלחו הסחורה למדינת הים היתה שעת הכושר ואפילו אם תמצא לומר דאין פירוש זה מוכרת בלשון השאלה ושמא כוונת ה"ה הוא לאוקומי דנפתלי ידע מקודם ששלחו הסחורה מפשיעתו של דן שותפו אלא ששתק והשתא דאיכא פסידא גילה דעתו שלא נתרצה למפרע הא נמי לא מכרעה לחייבו לדן בכל ההפסד:
דהא קי"ל בכמה דוכתיה בתלמוד ובפוסקים דשתיקה כהודאה דמיא דאם איתא דלא ניחא ליה הוה ליה לגלויי דעתיה ולעכב מקודם ששלחו הסחורה אלא על כרחיך צריך למימר דאיכא טעמא רבה לשתיקתו דאפשר דיהיה ריוח בסחורתו ולכן מצפה לראות איך יפול דבר אם יהיה ריוח יתרבה ויתפייס בדבר וכמו שטען דן ואם אין יחשוב מחשבות מאן ימאן במעשיו להפיל ארצה כל דבריו וענינו ושיהיה הפסד הסחורה מוטל על דן:
נמצינו למדין דבין שהיתה לנפתלי הודעה מקודם ובין שנודע לו אחר שבא הפסידא והנזק השכל מחייב דלא אמרינן נתפרדה חבילת השותפות אלא מכאן ולהבא ומינה דההפסד שנשתכח בסחורה הדין נותן שיהיה לאמצע דעד השתא היו שותפים וזה נראה פשוט אמנם עדין פש גבן לבאר אם יתחייב דן בכל ההפס' מטעמא אחרינא והיא משום ששינה מדעת שותפו והרי סוגיא לפניך בפ' הגוזל קמא עלה קב' דגרסינן התם ת"ר הנותן מעות לשלוחו ליקח בהם חטים ולקח בהם שעורים שעורי' ולקח בהם חטים תני חדא אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ותניא אידך אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע א"ר יוחנן לא קשיא הא ר"מ הא ר' יהודא הא ר"מ דאמר שנוי קונה והא ר"י דאמר שנוי אינו קונה ור"א אמר הא והא ר"מ כאן לאכילה כאן לסחורה וכתב הראש ז"ל כיון דקי"ל כרי אין חילוק בין לאכילה בין לסחורה ולעולם הוי בתורת שליחות אם פחתו פחתו לו אם הותירו הותירו לאמצע ע"כ וכן כתב הריף ז"ל וכן כתב הרמבם פ"ה מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל א' מן השותפין שעבר ומכר בהקפה או פירש בים או שנשא ונתן בסחורה אחרת וכן כל כיוצא באלו הדברים כל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו ואם היה שם שכר השכר לאמצע כמו שהתנו בניהם בשכר לפיכך הנותן מעות לחברו בתורת שותפות ליקח בהם חטים לסחורה והלך וקנה שעורים או שנתן לו מעות לקנות שעורים וקנה חטים אם פחתו פחתו לזה שעבר ואם הותירו הותירו לאמצע עכ"ל:
נמצא דכל הני אשלי רברבי הסכימו לדעת א דכל המשנה לעשות דבר בשותפות דחברו מקפיד עליו כל ההפסד שאפשר לתלות שבא מחמת השנוי עליו לפרוע וא"כ הכא נמי נימא הכי ואף שבלשון השאלה לא הוברר הם בזה העבירה שעבר על תנאי השבוע' נמשך הזיק או לא ממילא משמע דאדעתא דהכי התנו שלא יבאו ערב ושלא יצחקו שום צחוק ומוכרח לומר כן דאי לא תימא הכי מה איכפת להם שיעסקו בשחוק או שיצאו ערב אם לא שנוגע להם נזק לשותפות א"כ הדין נותן שנחייב לדן ושנטיל עליו כל ההפסד דכיון שעבר ושינה מדעת שותפו אין לך פשיעה גדולה מזו:
ופוק חזי מה שכתב הרב מהרי"ק בשרש ט"ו על ראובן שהוסיף מעות בחנות ובסיבת אותה ההוספה נמשך הזיק לחנות וכו' והעלה באות' תשובה כי ישלם ראובן כל ההפסד אשר גרם לשמעון על פי מה שיאמרו דיינים ופשרנים שנראה להם שהפסיד שמעון וטעמא דהשותפין ש"ש הם ושומר שכר בשנוי כל שהוא חייב וכמו שהביא ראיה מפרק השוכר את האומנין ובנ"ד נמי כיון שדן שינה מדעת שותפו עליו לפרוע כל ההיזק:
ואמינא דאי משום הא אין שום תפיסה ע דברי דההבדל מבואר דהתם השנוי הוא בענין הדבר הנשמר עצמו כמו בשומר שהוליכה בבקעה והיה לו להוליכה בהר וכן בנדון דמהריק שהוסיף מעות בחנות שהרבה ממון השותפות ומפני כך נאבד וגם מההיא דהרמבם דעת שפתיו ברו מללו דדוקא כשהשנוי הוא גרמא בנזקי העסק דומי דההיא שעבר ומכר בהקפה או פירש בים או הלך למקום אחר או שנשא ונתן בסחורה אחרת אבל הכא שלא שינה כלל ועיקר בממון השותפות עצמו ולא בריר הזיקיה בגוף ממון הסחורה עצמה מסתבר שפיר דאין לחייב לדן אלא בחצי ההפסד וכדפירשתי:
ואחרי הודיע לנו אלקים את כל זאת לא צריכנא לדחוקי נפשין לזכות לדן מכח טענתיה דכשנברר דבריו הדיק הטיב נראה דהב יפצה פיו דבתחילת דבריו טען הגע עצמך דהיתה הרוחה ודאי שלא היית מכביד לבך לטעון טענה שהיא כנגדך דאדם קרוב אצל עצמו להרויח ממון לפי שמקימו על רגליו צריך להבין דברים הללו וכי בשביל פעם אחת שהיתה הרוחה יתרצה נפתלי להתמיד בשותפות עם דן שעבר וחשוד על השבוע החמורה והן לו יהי רויח פעם א' אינו דבר מצוי שיתמיד בסיבת הצחוק או הערבנות אלא באקראי בעלמא ולא כל שעתא ושעתא אתרחיש ניסא וכפי האי סברא הנכונה ישתדל נפתלי בכל מאמצי כחו להתפרד מן החבילה אף אם יהיה ריוח וגם מה שטוען דן שהיא טענה כנגדו ליתא דאי משום הריוח לאו דינא ולאו דיינא שיכול להוציא מתחת ידו חצי השכר ומה שטוען עוד ואם הייתי טוען כנגדך היית אומר שלא נתבטל השותפות הוא מגומגם דצריך לחקור הטענה שיטעון כנגדו דכפי שטחיות הדברים נראה שיטעון כנגדו שכיון שאין כאן שותפות הריוח יהיה שלום זאת היא הפירוש ודאי דהוי דבר זר ורחוק מן השכל עד מאד דא"כ מצינו חוטא נשכר ועוד דשניהם שוים לשכר ולהפסד במלתא דידיע לתרוייהו כדקי"ל דבדבר הידוע שהוא של שניהם אין לו חזקה בו וכמו שפסק הטור בח"מ סימן קעט' ע"ש:
ותו מה שהוסיף דן בטענתיה א"כ השתא דאיכא הפסד חייב אתה לשלם החצי מהאי טענה עצמה כי סוף סוף לא עברתי על השבועה השניה גם זה לא מתחוורא לי דבהאי הנחה אמיתית שכתבתי לעיל שהשותפות אינו מתבטל אלא מכאן ולהבא כשאתרע חזקתיה אפילו יפרוץ גדר השבועה מכל וכל אינו חייב לשלם כל ההפסד אלא החצי ולא ממאי סבר וקביל שותפו וגם מה שטוען כי לית דין ולית דיין שתהיה קרוב לשכר ורחוק להפסד גם זה הבל ורעות רוח דאדרבא היא קרוב להפסד ורחוק לשכר דכיון שאינו הולך עמו בלב תמים וחלל בריתו נמצא שנפתלי הוא קרוב להפסד ורחוק לשכר וחסיד מקרי מו שכתב הרמבם בפ"ה מהלכות מלוה ולוה וז"ל אסור לאדם שיתן מעותיו קרוב לשכר ורחוק להפסד שזה אבק ריבית והעושה כן נקרא רשע ואם נתן לקין בשכר ובהפסד כדין העסק והנותן מעותיו קרוב להפסד ורחוק לשכר הרי זה נקרא חסיד הרי קמן הוכחה דסותר מכל וכל מה שטוען דן נגד נפתלי והאריכות בזה הוא אך למותר:
ולענין אי שייכי בנדון זה מיגו כהאי גוונא או לא נראה לעניות דעתי פשוט מכמה טעמים חדא דהאי כללא דמיגו לא אתמר על הרוב אלא בדבר דלא בריר ולא נודע לדייני גופא דעובדא היכי הוה דומיא דההיא דפי"נ האומר זה בני נאמן במיגו דאילו בעי למיתן ליה במתנה ובנ"ד אין אנו מספקים בגוף המעשה היכי הוה אלא בטענות ובצדדים שטוענים דן ונפתלי ותו דאפילו יענה על הדעת דהכא נמי שייך למימר מיגו מה שאינו כן לא נתברר בשאלה טענת המיגו דכל מה שטוען דן מראש ועד סוף טענה חדא היא אמנם הואיל ואתא לידן אמינא לרווחא דמלתא דא' מכללי המיגו היא שיהיה טענת המיגו חזקא ואלימתא יותר מטענה שטוען והראיה ממה שכתבו בעלי התוספו' בפ' הנזקין דף נא' על מה שאמר רבה מפני מה אמרה תורה מודה במקצת הטענה ישבע חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו פירוש למה לא יהא נאמן במיגו דאי בעי כופר הכל או נילף מהכא דלא אמרינן מיגו ומשני משום דאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו וליכא מיגו דאין לו פנים לכפור הכל ע"כ ומתוך דברים אלו משמע דלא אמרינן מיגו במקום שהטענה של המיגו היא טענה חלושה וקלישתא וכן הסכימו רוב הפוסקים וזה אינו צריכא לפנים ובהאי מונח הגע עצמך דשייך הכא למימר מיגו טענת המיגו היא גרועה יותר מהטענה שטוען עכשיו דהטענה שטוען עכשיו והיא כי סוף סוף לא עברתי על השבועה השניה לכאורה היא יותר אלימתא שאם נאמר יהיה נאמן כשאומר כי סוף סוף לא עברתי על השבועה השניה במיגו דאם הייתי טוען כנגדך היית אומר שלא נתבטל השותפות הא ודאי טענה גרועה היא שהרי משמעות לישנא דא נראה שהכוונה הוא שיטעון כנגדו שאם היו מרויחים בסחורה יהיה הכל שלו כיון שלא נתקיים התנאי וכבר הוכחנו לעיל שאין הדעת סובל כן סוף דבר אמתות הענין נראה פשוט דלא שייך הכא למימר מיגו ומכל הני טעמא קריצי דכתבתי לעיל ואין לחייב לדן לשלם אלא חבי ההפסד כדין כל השותפין שהם לשכר ולהפסד ואם נתבטל השותפות היינו מכאן ולהבא הנלע"ד כתבתי וחתמתי:
בסדר ובשנת ועתה יגדל נא כח ה' לפ"ק:
הצעיר יצחק כן שלמה סרוק יצו"א: