שאלה ה ראובן היה מנהגו לעבור בשוק ואצל כל פנה יארוב לראות אם יש עובר ושב כדי לעשות עמו סחורה לזון בניו ובני ביתו ובא גוי אחד והיו בידו אבנים טובות ומרגליות והוא לא היה יודע ערכם. מיד הלך ראובן אצלו ומיראתו שלא להפסיד מקחו נכנס עם הגוי לבית שמעון חבירו לישא וליתן עמו ובעוד שהיו עומדים שם בא שמעון לביתו וראה שם ראובן מדבר עם הגוי ושאל בלשון שלא יבין הגוי מה לידידי בביתי והשיב ראובן שהיה נושא ונותן עם הגוי חזר שמעון ואמר שלו נאה לקנות ושזכתה  לו ביתו ואמר לו ראובן שתוק ואחר כך נדבר וגמר קניינו והלך לו הגוי עתה באו לדין שמעון טוען שחצי הריוח שלו כיון שבא לביתו ועוד שאמר לו שתוק שנראה שכן היה דעתו מתחילה שיחלוקו. וראובן השיב על הראשונה שכיון שהיה יכול לישא וליתן עם הגוי בלתי כניסת ביתו אין לו טענה עליו ומה שאמר לו שחוק ואחר כך נדבר לא שעלה על דעתו בשום פנים ליתן לו חצי הריוח אלא היה בלבו ליתן לו מתנה בשביל המשא ומתן שעשה בביתו. יורנו המורה הדין עם מי ומהתח"ש:
הן קצור קצרה רוחי מלהשיב לשואלי דבר בחוב המוטל עלי מפחד ורעדה שאחזני על הסתלקות מופת הדור עטרת תפארת ראשנו הודנו זיונו והדרנו שהלך לבית עולמו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו וחלי"ש החכם השלם פטיש החזק עמוד הימני נר ישראל מורינו ורבינו הכהן די אזיוידו תנת"בה. לא יכולתי השב רוחי וארכובותי דא לדא נקשן ואשתוממתי כשעה חדא ובהיותי בזאת המבוכה  לא ידעתי אנה אלך לעזרה שמעתי קול מדבר ואומר מה לך כי נזעקת. אם לא ידעת אם לא שמעת שלא מת המלך דוד אלא שכב דוד. שכב ולא מת דוד ולא המלך אין אתה רואה ששלמה בנו יושב על כסאו הראוי למלאת מקום אביו נ"ע שלם בתורתו שלם בחכמתו שלם במדותיו וכשמעי הדברים האלה ותשב רוחי אל קרבי ונתחזקתי וחצני נערתי ואחזק בקולמוסו להתחיל בתשובתי וקודם שנחזיק בפרק התשובה חל עלינו חובה להתפלל אל מלכו של עולם על מורינו הרב הכהן די אזיוידו שיאריך ימים על ממלכתו ויגדל את כסאו מכסא דוד אביו בחברת נוות ביתו מב"ת ובנותיו ויזכה לבנים זכרים לעבודתו יתברך ובימיו ובימינו יבנה בית מקדשנו ויבוא לשרת בשם ה' הוא ובניו את כל אחיו הכהנים אכי"ר. ואפריין נמטייה למעלת פרנסי ומנהיגי קהלתנו אנשי המעמד ופרנסי תלמוד תורה וגזבר עץ חיים ה"י שהחזירו העטרה ליושנה בבנו הראוי לישב על כסא דוד אביו מוכתר בשלשה כתרים כתר כהנה וכתר תורה וכתר מלכות וכתר שם טוב עולה על גביהן ונתפלל אל ה' יצליחם בכל מיני ההצלחות בשובע צחצחות יכלו ימיהם בטוב ושניהם בנעימים. ובכלל הברכה יברך את מעלת זקני הדור העומדים על הפקודים ולכל יחידי קהלתנו יע"א הזלים זהב מכסם תמידין כסדרן ומוספין ונדרין כהלכתן להחזיק את בדק הבית. ישלם ה' פעלם ותהי משכורתם שלימה מעם ה' אלהי ישראל. וגם לרבות אחי וריעי חברי בית מדרשנו ימלא משאלות לבם לטובה ויברכם בשלש ברכות בבני חיי ומזוני רויחי אכי"ר: ומעתה נתחיל בפרק התשובה ונשאל מהעוזר האמיתי שיעזרנו ויצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
תשובה עיקרא דהאי מילתא איתא במסכ' עבוד' זרה פרק השוכר את הפועל (דף ע"ב) ההוא גברא דאמר ליה לחבריה אי מזביננא לה להא ארעא לך מזבינא לה אזל זבנה לאיניש אחרינא אמר רב יוסף קנה קמא אמר ליה אביי והא לא פסק ומנא תימרא דכל היכא דלא פסק לא קנה דתנן המוכר יינו לנכרי פסק עד שלא מדד דמיו מותרין מדד עד שלא פסק דמיו אסורין מאי הוי טלה מאי הוי עלה כדקאמרינן דילמא חומרא דיין נסך שאני תא שמע דאמר רב אידי בר אבין עובדא הוה בי רב חסדא ורב חסדא בי רב הונא ופשטיה מהא דתנן משך חמריו ופועליו והכניסן לתוך ביתו בין פסק עד שלא מדד ובין מדד עד שלא פסק לא קנה ושניהן יכולין לחזור בהן פירקן והכניסן לתוך ביתו פסק עד שלא מדד אין שניסן יכולין לחזור בהן מדד עד שלא פסק שניהן יכולין לחזור בהן:
ופירש רש"י ז"ל לך מזבנינא לה וקנו מיניה בקניין: והא לא פסק ראשון דמים ולא סמכא דעתיה אקניין דסבר אם ירצה לחזור ירבה עליו בדמים: דמיו אסורין אלמא לא קנניה משיכה משום דלא פסק קודם לכן הילכך קניין נמי לא מהני ה"ג מאי הוי טלה מאי הוי טלה כדאמרן קמא בלשון בעיא ובתרא בלשון תימה: דילמא. מהכא לא פשטינן לקניין דעלמ' והכא משום חומרא דיין נסך שאני דאחמירו רבנן למימר דלא קניא משיכה בלא פיסוק אבל בעלמא קני: משך הימנו חמריו ופועליו הרי שהיה מביא חמריו טעונין פירות ופועליו נושאים בכתף ומשכם חבירו ממנו והכניסן לתוך ביתו לאו משיכה שאין משיכה קונה בבני אדם ופירות כל זמן שהן עלייהו לא קנה: בין פסק דמים אחרי כן: עד שלא פסק כלומר כל זמן שלא פסק יכול מוכר לחזור בו דביתו לא עדיפא ממשיכה ומשיכה גופא לא קניא אלא אם כן פסק אבל מדד ופסק או פסק ומדד קנייא ליה ביתו ולא בעי משיכה: פירקן והכניסן לתוך ביתו פסק עד שלא מדד אין שניהן יכולין לחזור בהן דאף על גב דלא מדד כיון דפסק קנייה ליה רשותו במשיכה: מדד עד שלא עסק שניהן יכולין לחזור בהן כל זמן שלא פסק דמדידה לא מהנייא מידי ורשותו לא קנייה עד דיפסוק אלמא משיכה בלא פיסוק לא קנייא ע"כ:
העולה לנו מזאת הסוגיא שאין רשות האדם ולא אחד מדרכי ההקנאה קונה אלא אם כן פסק דמים וכן פסקו כל עמודי ההוראה זכרונם לברכה:
הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל בפרק המוכר את הספינה שכתב ז"ל משך חמריו ופועליו והכניסן לתוך ביתו בין מדד עד שלא פסק ובין פסק עד שלא מדד שניהן יכולין לחזור בהן פירקן והכניסן לתוך ביתו פסק עד שלא מדד אין שניהן יכולין לחזור בהן מדד עד שלא פסק שניהן יכולין לחזור בהן ואוקמא מר בר רב אשי במתאכלי דתומי דליתנהו בכלי אבל כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח אמר ליה חנין בר מר זוטרא לרבינא מכדי פירקן והכניסן לתוך ביתו קתני מה לי פסק מה לי לא פסק אמר ליה פסק סמכא דעתיה לא פסק לא סמכא דעתיה ע"כ:
ואחריו החזיק תלמיד תלמידו הרמב"ם ז"ל בפרק רביעי מהלכות מכירה הלכה י"א י"ב וי"ג ז"ל זה כלל גדול יהיה בידך הקונה את המטלטלין אם פסק הדמים ואחר כך הגביה קנה. ואם הגביה תחילה והניח ואחר כך פסק הדמים לא קנה באותה הגבהה עד שיגביה אחר שפסק או ימשוך דבר שאין דרכו להגביהה: היה דבר הנמכר דמיו קצובין וידועין והגביהו קנהו. אף על פי שפסק אחר שהגביה. והוא הדין בשאר דברים שקונין בהם את המטלטלין שצריך לקנות בהם אחר שיפסוק הדמים אלא אם כן דמיו קצובין כמו שביארנו: לפיכך המושך חמרים ופועלים לתוך ביתו מדד עד שלא פסק הדמים אפילו היה הלוקח הוא המודד או שפסק הדמים ואחר כך מדד המוכר שניהם יכולין לחזור בהן פירקן והכניסן לתוך ביתו אם פסק הדמים ואחר כך מדד המוכר אין שניהם יכולין לחזור בהן שהרי סמכא דעתו למכור ואם מדד עד שלא פסק שניהם יכולין לחזור בהם שהרי לא סמכא דעתו עדיין למכור. ואפילו מדד הלוקח ע"כ:
והרב המגיד ז"ל כתב לפיכך המושך חמריו ופועליו וכו' הברייתא השנוים שם כך היא וכו' ובסוף דבריו כתב ז"ל ועיקר הדברים דכל קנייה בעינן אחר פיסוק דמים ואם היא קנייה שכלתה לה כגון משיכה או הגבהה אף על פי שפסק לבסוף לא עשה כלום ואם מדין רשותו כיון שהוא ברשותו אחר [ש] פסק קנה ומה שכתב המחבר בפירקן פסק ואחר כך מדד יש מפרשים דלא בעיא מדידה בסוף אלא בפסק בלבד ברשות לוקח קנה לו ויפרשו פסק עד שלא מדר אפילו קודם שמדד אין שניהם יכולין לחזור בהם:
הרא"ש ז"ל בפסקיו גם הוא כן פסק ז"ל ההוא גברא דאמר ליה לחבריה אי מזבנינא להאי ארעא לדידך מזבנינא לה אזל זבנה לאיניש אחרינא אמר רב יוסף קמא קנה אמר ליה אביי והא לא פסוק ולא סמכא דעתיה כההיא דתני' משך חמרין ופועלין והכניסן לתוך ביתו בין פסק עד שלא מדד בין מדד עד שלא פסק שניהן יכולין לחזור פירקן והכניסן לתוך ביתו פסק עד שלא מדד אין שניהן יכולין לחזור בהן:
רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל גם הוא פסק כן בטור חשן המשפט סימן ר' אחר שכתב הדברים שהמטלטלין נקנין בהם כתב בס' ה' ז"ל ובאחד מאלו הדרכים קנה לאחר שפסק סכום הדברים אף על פי שלא מדד ע"כ. עוד כתב הרב הנ"ל ז"ל בס' י"ג ז"ל הכניס הלוקח את החמורים לביתו עם התבואה שעליהם אותה משיכה אינה כלום אפילו אם פסק הדמים ומדד המוכר על החמורים לא קנה אלא אם כן פירקם והכניס' שאז יקנה לו ביתו לכשיפסוק אם הוא במשוי שאינו מונח בכליו של מוכר אף על פי שלא מדד ע"כ. וכתב הרב בית יוסף ז"ל שהוא ברייתא פרק הספינה והיא הברייתא שכתבנו בתחילת דיבורנו מפרק השוכר את הפועל והיא היא: וכן פסק בשלחנו הטהור בסימן הנזכר ס' ז' ז"ל אין הרשו' קונה ולא הכלי ולא משיכ' ולא הגבהה אלא אם כן פסק תחילה המדה בכך וכך אבל כל זמן שלא פסק אין לו שום צד שיקנה דכל זמן שלא פסק לא סמכא דעת שניהם שמא לא יסכימו טל הסכום וכו' ע"כ: הנה למדנו מכל הני אשלי רברבי שקדמנו זכרם זכרונם לברכה שבכל דרכי ההקנאות אין שום כח להקנות בלתי פיסוק דמים:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו  עליו והוא שראובן נכנס לבית שמעון עם גוי אחד שהיו בידו אבנים טובות ומרגליו' והוא בלתי מכיר ערכם ובעת שהיו עסוקים במשא ומתן בא שמעון לביתו וכו' ואמר לראובן שלו נאה לקנות ושזכתה לו ביתו. והשיב לו ראובן שתוק ואחר כך נדבר. וגמר קניינו והלך לו הגוי. ובאו לדין שמעון טוען שחצי הריוח שלו כיון שבא לביתו. ועוד שאמר לו שתוק שנראה שכן היה דעתו מתחילה שיחלוקו. וראובן משיב על הראשונה שכיון שהיה יכול לישא וליתן עם הגוי בלתי כניסת ביתו אין לו שום טענה עליו ומה שאמר לו שתוק ואחר כך נדבר לא שעלה על דעתו ליתן לו חצי הריוח אלא היה בלבו ליתן לו מתנה מה וכו'. ולענ"ד דבר פשוט שהטענה הראשונה של שמעון במה שאמר שזכתה לו ביתו אין  לה יסוד כלל ועיקר כיון שלא היה כאן פיסוק דמים שאין בכל דרכי ההקנאות שום קניין אלא אחר פיסוק דמים כמו שהוכחנו מן התלמוד ומהסכמת עמודי ההוראה ז"ל כמו שביארנו:
אחר כתבנו כל זה מצאנו הון לנו להרא"ש ז"ל בתשובותיו כלל א' סימן א' ז"ל שאלה אלופי ומיודעי יקירי הר"ר לוי אשר שאלת על שמעון הדר עם ראובן בביתו ומעלה לו שכר וקנה שמעון מציאה בתוך הבית אם היא של שמעון או של ראובן משום שזכתה לו חצירו. נ"ל דכיון דמעלה לו שכר שכירות ליומיה ממכר הוא והויא כמו חצר השותפין וגרסינן בפרק המוכר את הספינה בבבא בתרא אמר ר' ינאי אמר ר' חצר השותפין קונים מקח זה מזה וכ"ש מאיניש דעלמא ואם היה צבי שבור או גוזלות שלא פרחו נכנסים לבית היו זוכים בו שניהם כי חצרם זכתה להם והוי כשנים שהגביהו את המציאה אבל הקונה מציאה מגנב אחד אין זה דבר הפקר דשייך ביה למימר חצרם קנתה להם דאם נתייאשו בעלים לרבנן דר' שמעון דאמר סתם גנב' יאוש בטלים היא הרי קנאה הגנב ואי כר' שמעון דאמר סתם גנבה לאו יאוש בעלים הרי היא של הבעלים ממ"נ אינה העקר ואין החצר זוכה בה. ואף אם היתה הפקר כל זמן שהיא ביד הגנב לא קנה החצר עד שתנוח על גבי קרקע כדאית' בפרקא קמא דב"מ בעי רבא זרק ארנקי מפתח זה ויצאה בפתח אחר ואפקריה ואמר כל דבעי יזכה ביה מהו כל אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי או לא א"ל ר' פפא ולאו היינו מתניתין ראה אותם רצין אחר המציאה וכו' א"ל מתגלגל קאמרת שאני מתגלגל דכמונח דמי וכיון דאויר שאין סופו לנוח לא קנו כ"ש כשהיא ביד הגנב לא קנאה החצר לכן נ"ל שאין לראובן חלק בה עכ"ל א"כ אם בנדון של הרא"ש ז"ל שהוא בדבר שתחילתו מציאה אלא שאחר כך קנאו הגנב ובלי ספק שמוכרו לשמעון בזול שכן דרך הגנבים למכור הדברי' שגנבו בזול ואפילו הכי כתב הוא ז"ל דאין לראובן חלק בה משום דאין זה דבר הפקר שנאמר חצירו קנתה לו כ"ש בנ"ד שלו האבני' טובות היו של הגוי ואף שמוכרם בפחות מערכם אינם נעשים הפקר כדי שנאמר שקנה שמעון מפני היותם בביתו שהרי רשות הגוי עליהם כל זמן שלא פסק הדמים:
ואם יאמר אומר הלא הרב בטל הכלבו ז"ל כתב  בסימן קכ"ג דין ט' ז"ל ראובן נתאכסנו לו אורחים והיה שמעון מחזר אחריה' לקנות סחורתם ואמר לו ראובן רוצה אני לזכות בסחורתם זאת ולקנותה כי ביתי זכתה לי ולא שמע אליו שמעון והלך וקנה בשעה שלא היה ראובן בבית ותבעו ראובן להחזירם לו דין הוא שיחזירם לו ממתניתין דזכתה  לי שדי גם משום הטוב והישר עכ"ל וזה סותר למה שכתבנו אף אנו נאמר לו שכבוד הרב במקומו מונח שכבר ביארנו שהפרש והבדל הרבה יש בין מציאה למקח גם מה שכתב משום הטוב והישר אינו דומה לנדון זה שזה אינו אלא בחי שרוצה למכור שדהו שהוא בצד שדה חבירו לאחר בעניין שהמוכר אינו מפסיד אם מוכר אותו לבטל המצר מאחר שחבירו אינו רוצה שיבוא איש זר בשכונתו וכל כיוצא בדבר זה על זה אמרו רבותינו ז"ל ועשית הטוב והישר וגו' אבל במקח שהקונה רוצה לקנות איזה דבר והוא צריך אליה ואם לא יקנה אותה עתה יארע לפעמים הפסד נאמר לו שלא יקנה בעבור שחבירו רוצה בה זה לא שמענו מעולם:
אחר כתבינו זה מצאנו שהמרדכי ז"ל בפ"ק דמציעא הביא סברא זו בשם רא"בן ז"ל ושאבי העזרי ז"ל השיב עליו וסתר דבריו קרוב למה שכתבנו והרוצה לעמוד על זה יעיין עליו ודי לנו במה שכתבנו שהוא תלמוד ערוך והסכמ' כל עמודי ההוראה ז"ל ובזה נסתר הטענה הראשונה של שמעון במה שאמר זכתה לי ביתי:
ועתה נבוא לחוות דעתינו על הטענה השנייה של שמעון באמרו ועוד שאמר לו שתוק שנראה שכן היה דעתו מתחיל' שיחלוקו אין בטענ'  זו ממשות ומהבל ימעט. שאין במשמע דברים אלו שיתן לו חצי הריוח אלא שיתן לו איזה מתנה כמו שכתב ה"ה ועוד שאפילו נאמר שדעתו היה ליתן לו חצי הריוח או אפילו אמר לו בפירוש שיתן לו החצי אינו חייב ליתן לו מן הדין. שאין כאן אלא דברים בעלמא שאין מעלין ולא מורידין כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בתחיל' פ"ג מהלכו' זכי' ומתנ' ז"ל הנותן מתנה לחבירו אין המקבל זוכה בה אלא באחד מן הדרכים שהקונה זוכה בהן במקחו אם מטלטלין רוצה ליתן לו' עד שיגביה או שימשוך דבר שאין דרכו להגביה או יקנה באחד משאר הדברים שהמטלטלין נקנין בהן ואם קרקע או עבדים נתן לו. עד שיחזיק כדרך שמחזיק הלוקח או עד שיגיע שטר מתנה לידו. אבל בדברים לא זכה המקבל אלא כל אחד מהן יכול לחזור בו עכ"ל. אלא שיש הפרש בין הטעם הראשון לשני שלטעם הראשון שכתבנו שאין במשמע דברים אלו שיתן לו החצי אלא שיתן לו איזה מתנה מלבד שאינו חייב מן הדין ליתן לו החצי אינו ממחוסרי אמנה שאפילו דברי' אין כאן אבל לטעם השני שאמרנו שאפי' אמר בפירוש שיתן לו החצי שאינו חייב ליתן לו מן הדין שהרי לא היה כאן אלא דברים בעלמא כמו שהוכחנו מדברי הרמב"ם ז"ל הרי הוא ממחוסרי אמנה אם לאיתן לו החצי. וזה דוקא במתנה מועטת כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' ז' מהל' מכירה ה' ט' ז"ל וכן מי שאמר לחבירו ליתן לו מתנה ולא נתן הרי זה ממחוסרי אמנה בד"א במתנה מועטת שהרי סמכה דעתו של מקבל כשהבטיחו אבל במתנה מרובה אין בה חסרון אמנה שהרי לא האמין זה שיתן לו דברים אלו עד שיקנה אותו בדברים שקונין בהן עכ"ל. הנה הדבר פשוט וברור שיצא ראובן זכאי בדינו ודי לנו בזה והאריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שיצא ראובן זכאי בדינו. וטענות שמעון אין בהם ממש ומהבל ימעטו ורוח ישאם אם הטענה הראשונה שטען ביתי זכתה לי אינו אמת לפי שכל דרכי ההקנאות אינם מועילות בלי פיסוק דמים. כמו שהוכחנו מים התלמוד ומעמודי ההוראה ז"ל ובנ"ד לא היה פיסוק דמים ואם הטענה השנייה שאמר שראובן אמר לו שתוק ואחר כך נדבר אין כאן אלא דברים בעלמא. ואפילו אמר לו בפירוש שיתן לו החצי אינו כלום אלא אם היה מתנה מועטת הוא ממחוסרי אמנה אבל במתנה מרובה אין בה חסרון אמנה כמו שביארנו הנל"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו הרב שיחיה. כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינון. ויזכה לשרת בשם ה' עם אחיו הכהנים בבית מקדשנו שיבנה במהרה בימינו אכי"ר:
נשלם ונגמר ז"ך לחרש סיון בשנת ובסדר ואתה ובניך אתך תשמרו את כהנתכם ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: