שאלה זבולון לחוף ימים ישכון והוא סוחר גדול שהיה שולח סחורות לכל המקומות והגיעה לידו אגרת ממדינת הים שישלח לשם אלו ואלו הסחורות שמתבקשים שם ותכף ומיד שכר ספינה אחת שתלך מלאה ותחזור מלאה ומילא אותה מאותם סחורות מקצתם שלח ליד ראובן ומקצתם שלח ליד שמעון שימכרום להנאתו בשער השוק בתנאי שלא ימכרו שום דבר מאלו הסחורות בהקפה ושישתדלו למכור אותם מהר ויקנו לו מהמעות הסחורות שכתב להם באגרותיו כדי שלא תתעכב שם הספינה וירבו עליו הוצאות וכשהגיעה הספינה שם לנמל קבלו ראובן ושמעון כל אחד מה שנשתלח לידו ובאו סרסורי העיר שידעו שאלו הסחורות באו לידם שימכרו אותם והיו מוכרים והולכים עד שאמרו להם שאין להם מחר מאלו הסחורות וכשבא אצלם בעל הספינה לקבל הסחורות שקנו לזבולון כדי לחזור למקומו כאשר צוהו זבולון ראובן נתן לו כל מה שבידו ושמעון השיב שאין לו מה לשלוח מפני שמקצת סחורות מכר לשלם שהשבועות ובתוך זה הזמן נשבר הקונה והפסיד כל מה שמכר לו ושאר הסחורות עדיין הם באוצרו לפי שבאו הרבה סחורות כאלו לנמל והוזלו הרבה ואין קונה וחזרה הספינה חציה רקנית ורבתה קטטה בין זבולון ובין שמעון עד שבאו לבית מדרשו של שם שיורום כדת מה לעשות זבולון טוען שישלם לו שמעון כל ההפסד לפי שמה שמכר בהקפה הוא נגד ציוויו שהיה לו לנכות אחד למאה ולקבל המעות מיד וגם מה שאומר שנשארו מקצת סחורות באוצרו הוא מפני שקנה אותם לעצמו כדי להרויח בהם כשיתמו הסחורות ומזלו גרם שהוזלו והראיה שהסרסורים מעדים שאמר להם שאין לו עוד מאלו הסחורות למכור ושמעון טוען שמכר כדרך התגרים לששה שבועות לסוחרים עשירים ולא מקרי הקפה אלא לזמן מרובה ומזלו גרם שנשבר הקונה ושאר השחורות מעולם לא עלה בדעת לקנותם לעצמו ומזומן הוא להחזירם לזבולון או לשלוחו יוצא משפטם לאור ויורנו הדין עם מי ומ"ה תמ"ש:
תשובה מאמרם ז"ל בכתובות פ' אלמנה דף כ"ט איבעיא להו אמר ליה זבין לי ליתכא ואזל וזבין ליה כורא מאי מוסיף על דבריו הוא וליתכא מיהא קני או דלמא מעביר על דבריו הוא וליתכא נמי לא קני אמר רכ יעקב מנהר פקוד משמיה דרבינא אמר ב"ה לשלוחו תן להן חתיכה לאורחין והוא אומר טולו שתים והן נטלו שלש כולן מעלו אי אמרת בשלמא מוסיף על דבריו הוי משום הכי בעל הבית מעל אלא אי אמרת מעביר על דבריו הוי בעל הבית אמאי מעל וכו' ואיכא דאמרי הא לא תיבעי לך היכא דאמר ליה זיל זבין לי ליתכא וזבין ליה כורא דודאי מוסיף על דבריו הוי כי תיבעי לך דאמר ליה זיל זבין לי כורא וזבין ליה ליתכא מאי מי אמרינן אמר ליה דטבא לך עבדי לך דאי לא מצטרכי לך זוזי לא מצית הדרת ביה או דלמא אמר ליה לא ניחא לי דליפשו שטרי עילואי אמר ר' חנינא מסורא ת"ש נתן לו דינר של זהב ואמר לו הבא לי חלוק והלך והביא לו בשלש חלוק ובשלש טלית שניהם מעלו אי אמרת בשלמא שליח כי האי גוונא עושה שליחותו ומוסיף על דבריו הוי משום הכי בעל הבית מעל אלא אי אמרת מעביר על דבריו הוי אמאי מעל הכא במאי עסיקנן דאייתי ליה שוה שש בשלש אי הכי שליח אמאי מעל אטלית אי הכי אימא סיפא ר' יהודה אומר אף בזה בעל הבית לא מעל מפני שיכול לומר חלוק גדול היתי מבקש ואתה הבאת לי חלוק קטן ורע מאי רע רע בדמים דאמר ליה אי אייתית לי בשית כל שכן דהוה שוה תרתי סרי דיקא נמי דקתני מודה ר' יהוד' בקטנית ששניהם מעלו שהקטנית בסלע וקטנית בפרוטה וכו':
ופר"שי אמר ליה זבין לי ליתכא אמר לשלוחו מכור משדותי בית חצי כור: וליתכא מיהא קני לוקח ואם בין בעל הבית לחזור אינו חוזר תן להם חתיכה מבשר שיש לי בכלי: והואו אומר טולו שתים שתים כל אחד מכם: והם נטלו שלש ולבסוף נמצא בשר של הקדש: כולן מעלו בעל הבית מעל שהאחת היתה מדעתו והשליח מעל בשנייה והאורחין בשלישית: דאי לא מצטרכ ילך זוזי ותתחרט במכרתך לא היית יכול לחזור אם מכרתיה: דינר של זהב שוה כה דינרים כסף כדאמרינן בהזהב והם ששה סלעים: והביא לו בשלש סלעים חלוק דהוי דומיה דזבין לי כורא וזבין ליתכא שהרי צוהו למכור כל הדינר בחלוק: אמאי מעל אף על גב דליכא למימר הכא טעמא דאפושי שטרי מיהו אי בעלמא מעביר על דבריו הוי על כורחין לא עשה שליחותו שוה שש דהוה ליה עשה שליחותו דחלוק בת שש אמר ליה: אטלית שהסלעים האחרונים מדעתו הוציא ולא מדעת בעל הבית: רע בדמים שקנאו בדמים מועטים והוא צוהו לקנותו בשש ואם תאמר מאי איכפת ליה דאמר ליה אי אייתית לי בשית כל שכן דמרווחנא טפי דהוי שוה תרתי סרי סלעים גדולים שהלוקח הרבה ביחד מוזלי גבי טפי: דייקא נהי דרע דקאמר ר יהודה רע בדמים קאמר ובדאייתי ליה שוה שש וטעמא כדאמרינן מדקתני מודה בקטנית דהתם לא מבי למימר כל שכן דאי מייתית בדינר זהב היא שוה יותר מכפלים דהוו מוזלי גבך טפי: שהקטנית בסלע היא קטנית בפרוטה לפי חשבון פרוטות בסלע דמשום דזבין טפי לא מוזלי גביה כדמסיים ואזיל באתרא דמזבני בכני עכ"ד:
וכתב רבנו הגדול איבעיא להוו אמר לשלוחו זיל זבין לי מארעא דידי בי ליתכא ואזל איהו וזבין כורא מאי מי אמרינן מוסיף על דבריו הוי וליתכא מיהא קני ליה או דילמא מעביר על דבריו הוי וליתכא נמי לא קני איכא דאמרי הא לא תיבעי לך דודאי מוסיף על דבריו הוי כי תיבעי לך היכא דאמר ליה זבין לי כורא ואזל וזבין ליה ליתכא מאי מי אמרינן אמר ליה דטבא לך עבדי לך או דלמא מצי אמר ליה לא ניחא לי דליפשו שטרי עלואי ולא אפשיטא בהדיא וסוגיין מעביר על דבריו הוי ואח"כ הביא ז"ל איבעיא להו שליח כמאן אמר רבא אמר רב נחמן שליח כדיינים רב שמואל בר ביזנא אמר רב נחמן שלוח כאלמנה והילכתא שלוח כאלמנה דאם טעה בכל שהוא מכרו בטל:
והר"אש ז"ל הביא הבעיא ואיכא דאמרי אלא שהוא ז"ל מפרש יותר הבעיא ואיכא דאמרו וזה לשונו איבעיא להו אמר לשלוחו זיל זבין מארעא די לי ליתכא ואזיל וזבין כורא מאי מי אמרינן מוסיף על דבריו הוי וליתכא מיהא קנו או דלמא מעביר על דבריו הוי וליתכא נמי לא קני איכא דאמרי הא לא תיבעי לך דודאי ליתכא מיהא קני אם ירצה הלוקח אבל לוקח איבעי מצי אמר אין אני רוצה לקנות אלא כור ביחד כי תיבעי לך דאמר ליה זבין כורא וזבין ליתנא מי אמרינן אמר ליה דטבא לך עבדי לך או דלמא מצי אמר ליה לא ניחא לי דליפשו שטרי עילואי והוא הדין דמבעי ליה אם מכר כור לשנים אע"ג דלא שייך למימר הכא דטבא לך עבדי לך דעקר הטעם תלוי במאי דאמר לוה לא לא לימא לי דליפשו שטרי עילואי דאית ליה ריעותא למשלח אבל לא בעינן דליהוי טיבותא למשלח תדע דמייתי ראיה מהביא לו בשלש חלוק ובשלש טלית והתם לא שייך למימר דטבא לך עבדי לך שהרי הוציא כל הדינר וגם מדקרי ליה מוסיף על דבריו מכלל שהוסיף על דבריו ומכרו לשני או אדם דאם לא מכר אלא לתך מה שייך למימר מוסוף על דבריו ולא איפשיטא בהדיא וחוגיין דמעביר על דבריו הוי משום דיוקא דמתניתין דקתני מודה ר' יהודה בקטנית דמיירי כדאית ליה שוי שית בשלש והיינו דאמרינן מעביר על דבריו הוי דאי מוסיף על דבריו הוי אפילו אי אייתי ליה שוה שית בשלש בעל הבית מעל ועוד כיון דלא אפשיטא לא קנה לוקח דאוקי ארעא בחזקת מריה קמא ועוד דטענה מעלייתא היא בכוליה הש"ס לא ניחא לי דליפשו שטרי עילואי ע"כ:
ולא ירדתי לסוף דעת הרב שכתב וגם
מדקרי ליה מוסיף על דבריו מכלל שהוסיף על דבריו ומכרו לפני בני אדם שהרב ז"ל חוש דבר גדול ממה שכתב והוא הדין דמבעי ליה אם מכר כור לשנים והרגיש הרב בקשיא גדולה דלא שייך דטבא לך עבדי לך וכתב אע"ג דלא שייך למימר הכא דטבא לך עבדי לך דעיקר הטעם תלוי במאי דאמר לא ניחא לי דליפשו שטרי עילואי דאית ליה ריעותא למשלח אבל לא בעינן דליהוי טיבותא למשלח וכו' אמנם מה שכתב הרב עם מדקרי ליה מוסיף על דבריו מכלל שהוסיף על דבריו ומכרו לשני בני אדם מחילה מכבוד תורתו שהרי בתלמוד לא אמרו מוסיף על דבריו אלא ללשנא קמא שנסתפק להם. אם. אמר לשליח זבין לי ליתכא ואזל וזבין כורא קאמר תלמודא מוסיף על דבריו הוי אמנם ללישנא דקאמרי הא לא תיבעי לך דודאי מוסיף כי תיבעי לך דאחר ליה זיל זבין לי כורא ואזל וזבין ליה ליתכא לא עשו. הצדדים של הבעיא במוסיף על דבריו אלא מי אמרינן אמר ליה דטבא לך עבדי לך דאי לא מצטרכי לך זוזי לא מצית הדרת ביה או דלמא אמר ליה לא ניחא לי דליפישו שטרי עילואי ולא הזכירו מוסיף על דבריו ובדוחק יש לתרץ לדברי הרב מדמייתי ר' חנינא מסורא ת"ש נתן לו דינר של זהב ואמר לו הביא לי חלוק והלך והביא לו בשלש חלוק ובשלש טלית שניהם מעלו אי אמרת בשלמא שליח כי האי גוונא עושה שליחותו מוסיף על דבריו וכו' וכתב רש"י ז"ל והביא לו בשלש סלעים חלוק דהוי דומיא דזבין לי כירא וזבין ליתכא שהרי צווהו למכור כל הדינר בחלוק וכו' א"כ דומיא דבעיא דידן וקאמר תלמודא מוסיף על דבריו ש"מ אפי' ומכר לשני בני אדם הוי מוסיף על דבריו והו שנראה לי להליץ בעד הרב והדבר צ"ע:
והרמ"בם נמשך אחר דברי הרי"ף רבו ופסק דהוי מעביר על דבריו שכתב בפרק א' דהלכות שלוחין שותפין האומר לשלוחו מכור לי משדה שלי בית סאה ומכר לו בית סאתים הרי זה מוסיף על דבריו וקנה הלוקח בית סאה בלבד (ואע"ג שהרב קא פסיק ותני וקנה הלוקח בית סאה בלבד רצון הרב אם ירצה הלוקח כמו שכתב הרא"ש ז"ל אמנם אם הלוקח אומר שאינו רוצה אלא בית כור ביחד בטל המקח וזוה. סברא נכונה שהאך יעלה על הדעת לחייב ללוקח ליקח לתך במקום שקנה בית כור והוא מוכרח מצד עצמו ומן התימה מן הרב כסף משנה שלא הזכיר שים דבר מזה והוא מבואר בהרא"ש ז"ל כאשר הוכחנו) אמר לו מכור לי בית סאתים ומכר לו בית סאה הרי זה מעביר על דבריו ולא קנה הלוקח אמר לו מכור לי שדה לאדם אחד והלך השליח ומכרה לשנים ממכרו בטל שהרי עבר על דבריו וכו' הרי שפסק הרמב"ם ז"ל כשיטת הרי"ף ז"ל שהוא מעביר טל דבריו וכתב הרב כסף משנה שהיא הסוגיא שקדמנו זכרה עיין עליו שלא להאריך על המעיין וכתב עוד הרמב"ם באותו פרק האומר לשלוחו צא ומוכר לי קרקע או מטלטלין או קנה לי ה"ז מוכר ולוקח ועושה שליחותו וכל מעשיו קיימין ואין העושה שליח בריך קניין ולא עדים אלא באמירה בלבד בינו לבין חברו ואין צריכים עדים אלא לגלות הדבר אם כפר אחד מהם כשאר כל הטענות שליח שעבר על דברי משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא בין בקרקע בין במטלטלין חוזר שהרי הוא אומר לתקוני שליחותי שדרתיך ולא לעוות ולא אחרו שההוניה במטלטלין שתית והעבדים והשטרות והקרקעות אין בהן הונייה אלא במוכר שלו או קונה לעצמו אבל שליח שעשה בכולם בכל שהוא חוזר וכו' הרי שהרב פסק שהשליח ששנה מדברי משלחו לא עשה ולא כלום וידו על התחתונה ופסק גם כן בהלכה ג' נתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנס לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותם לעצמו שלא באחריות כמו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואל וקנה אותה במעותיו והאחריות על השליח וכן כל כיוצא בזה וכו':
ומעתה אמה שנסתפק הסכם השואל מן הצד הראשון שמכר שמעון בהקפה האחריות עליו שהרי זבולון התנה עליו שלא למכור בהקפה והוא עוות ועובר על דבריו הוי כאשר הוכחנו מן הסוגיא שקדם זכרה ומן כל הפוסקים הרי"ף והרמב"ם והרא"ש וחייב לשלם מביתו מה שהקיף שהרי זבולון אומר לו לתיקוני שדרתיך ולא לעוותי וזו אינה צריכה לפנים ואם יאמר אומר שטענת שמעון היא חזקה כראי מוצק שהרי מנהג התגרים למכור לששה שבועות ובתוך הזמן ירד הלוקח מנכסיו ואין עליו אלא תרעומת אנו אומרים לו אדרבה משם ראיה זוהי דעת זבולון שהיה יודע כי המנהג הוא לששה שבועות ולכן גזר עליו אומר שלא למכור בהקפה אלא במעות ביד וינכה אחד למאה כאשר הוא מנהג התגרים ולפעמים אפילו אחד למאה אינו צריך כאשר התנו ביניהם על ידי סרסור מושבע ועומד מן השררה וזה פשוט למי שיודע מנהג התגרים ואין טענת שמעון כי אם שקר וכזב שהוא עבר על דברי משלחו זהו מה שנראה לנו מצד הטענה הראשונה:
ועל הטענה השנית ששאר הסחורות עדיין הם באוצרו לפי שבאו הרבה סחורו' מאלו לנמל והוזלו הרבה ואין קונה אשית לבי גם לזאת ואביא מאמרם ז"ל בבא מציעא פרק השוכר את הפועלים דף פ"ב פ"ג על משנת המעביר חבית ממקו' למקום וכו' ושקלי ותרי והעלו דתניא איסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם האיש יש רואה יביא ראיה ויפטר ההוא גברא דהוה קא מעבר חביתא דחמרא בריסתקא דמחוזא ותברא בזיזא דמחוזא אתא לקמיה דרבא אמר ליה רסתקא דמחוזא שכיחי בה אינשי זיל אייתי ראיה ואיפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה ההוא גברא דאחר ליה לחבריה זיל זבין לי ארבע מאה דני חמרא אזל זבין ליה לסוף אתא לקמיה א"ל זבני לך ארבע מאה דני חמרא ותקיפו להו אתא לקמיה דרבא א"ל ארבע מאה דני חמרא תקיפי קלא אית לה למלתא זיל אייתי ראיה דמעיקרא כי מזבנת להו חמרא מעלייתא הוה ואיפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כוותיה ע"כ בגמרא לענינינו:
ופר"שי ז"ל בריסקתא רחבה" זיזא קורה היוצאה מן הכותל ובולטת לרשות הרבים: אייתי ראיה ואינו נאמן בשבועה אלא בעדם: זבינת לך קניתי לך: ותקיפו להו החמיצו: קלא אית להו אימת החמיצו ואצל מיהו וע מי היו שמא שלך היו או קנית חומץ בדמים פחותים ולא אצלך החמיצו: עכ"ד ז"ל
וכן פסק הרמב"ם ז"ל דההיא עובדא דההוא גברא דהוה מעבר חביתא וכו' בפרק ג' מהלכות שכירות שומר שטען שנאנס אונס גדול כגון שבורה ומתה אם נאנס במקום שהעדים מצווין שם מצריכין אותו ראיה על טענתו שנאנס ויפטר אף משבועת שומרים ואם לא הביא ראיה ישלם שנאמר אין רואה שבוע' ה' תהיה בין שניהם הא במקום שאפשר להביא ראיה אין שם שבועה אלא או יביא ראיה או ישלם אבל אה טען שנאנס במקום שאין העדים מצויין שם אין מצריכין אותו ראיה אלא ישבע שנאנס ויפטר ואם הביא עדים שלא פשע בה נפטר אף מן השבועה מעשה באחד שהביא חבית של יין בשכר ושברה בשוק של מחוזא ובאו לפני חכמים ואמרו שוק זה שטענת שנשברה בו חבית בני אדם מצויין שם או תביא ראיה שלא פשעת אלא נתקלת ונפלת או תשלם דמיה וכן כל כיוצא בזה וכו' והוא ז"ל נמשך אחר שיטת הרי"ף רבו:
לשון רבנו הגדול ההוא גברא דהוה קא מעבר חביתא דחמרא לחבריה בריסתקא דמחוזא ותבריה בזיזא דמחוזא אתא לקמיה דרבא א"ל ריסתקא דמחוזא דשכיחי בה אינשי אייתי ראיה דלא פשעת בה ואפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כותיה מדאצטרכיה רבא לאיתויי ויי ראיה דלא פשעת בה שמעינן דהיכא דאיכא סהדי דלא פשע לא משבעינן ליה דשלא בכונה תברה והך דאמר רבא שבועה שלא בכונה שברתיה לטעמיה דר מאיר קאמ' כדפרשינן ולוה לא סבירא ליה דהא רבא גופיה הוא דאמר הך קמייתא והוא דאמר האי בתרייתא ההוא גברא דאמר ליה לחבריה זבין לי ארבע מאה דני חמרא לסוף אמר ליה זבינת לך ארבע מאה דני חמרא ותקיפו להו אתא לקמיה דרבא א"ל ארבע מאה דני חמרא כי תקיפו קלא אית ליה למילתא זיל אייתי ראיה דכי זבינת ליה חמרא הוי ואפטר א"ל רב יוסף בריה כמאן כאיסי א"ל אין כאיסי וסבירא לן כותיה הא דתני איסי חזינא ביה תרי טעמי איכא מאן דאמר לאפטורי נתבע משבועה הוא דתני איסי הכי כפשוטן של דברים ואי ליכא ואיה משתבע ומפטר ואיכא מאן דאמר אטו אנן לא ידעינן דמאן דאית ליה ראיה דמייתי ראיה ומפטר ואם כן מאי אתי איסי לאשמועינן אלא הא אתא איסי לאשמועינן דהיכא דיש רואה ליכא שבועה אלא או יביא ואיה ויפטר או ישלם אבל שבועה ליכא ואכרע רבנו חננאל ז"ל האי טעמא בתרא וסייעיה מהאי מעשה דרבה בר רב הונא דתברו ליה הנהו שקולאי חביתא דחמרא ושקליה לגלמייהו אתו לקמיה דרב א"ל זיל הב להו גלמייהו ואחר ליה רבה דינא הכי ולא אמר ליה אין ואף לז אמר ליה שבועה אית לך גבייהו ולא ממונה שמעינן מינה במקום שיש ראיה הוא ואמר להו רבה אייתו דאיה ואפטרו או שלימו והודה לו רב ובא לו מדרך אחרת למען תלך בדרך טובים וכותיה מסתברנא דאי לא תימא הכי למאי אצטריך רב יוסף בריה דרבא אתמוהי עליה דרבא כמאן כאיסי וא"ל רבא אין כאיסי וסבירה לן כותיה אלא משום דאית בה במילתא דיחוקא בדעתיה משום הכי אתמה רב יוסף עליה דאבוה וא"ל אבוה אין אע"ג דתמיה מילתא הכי סבירא לן ע"כ הרי שהרב הגדול פסק כהכרעת רבנו חננאל כי לא בא איסי אלא להחמיר עליו במקום שיש עדים שאינו נפטר בשבועה אלא יביא ראיה או ישלם מביתו וכן פסק הרמב"ם ז"ל כאשר הוכחנו:
ודין מי שאמר לחבירו לקנות לו ארבע מאות חביות יין הביא הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מהלכות שלוחין ושותפין כל שליח שטען שארעו אונס פלוני והפסיד כך וכך ה"ז נשבע שבועת השומרים על טענתו ויפטר ואם היה האונס במקום שאפשר להביא עליו עדים או דבר שהוא גלוי וידוע שהרי ימצא עדים ה"ז צריך להביא ראיה על טענתו ואם לא הביא עדים אינו נאמן ומשלם מעשה באחד שאמר לשלוחו קנה לי ד' מאות גרבי יין ממעות שהיו בידו וקנה לו ונמצאו חומץ אמרו חכמים מניין גדול כזה שהחמיץ קול יש לו הואיל ואפשר להביא ראיה יביא ראיה שלא היה היין חומץ בשעה שלקח ויפטר ואם לא יביא ראיה ישלם וכן כל כיוצא בזה מדברים שהראיה מצוייה בהן אבל דבר הנעלם שאין ראיתו מצוייה ישבע עליו וכן הדין בכל טענה שיטעון השותף וכיוצא בו וכן הדין בטענת השומרים אם הראיה יכולה להיות או יביא ראיה על טענתו או ישלם כמו שיתבאר ע"כ והגם שבגמרא הביאו שני מעשיות דההוא גברא דהוה קא מעבר חביתא דחמרא לחבריה וכו' וההוא דאמר ליה לחבריה זבין לי דמאה דני חמרא וכו' שניהם ביחד ומטע' אחד שהרי בעל ההוראה רבא ורב יוסף בריה א"ל כמאן כאיסי וא"ל אין כאיסי בשניהם מ"מ הרב כתב דין מעבר חביתא בהלכות שכירות ודין ההוא דאמר ליה לחבריה זבין לי ד מאה דני דחמרא בהלכות שלוחין ושותפין כמנהגו הטוב לכתוב כל דין במקומו אע"פי שהם מטעם אחד כאשר הוכחנו:
אלא דקשה לי על דברי הרב ז"ל שכתב מעשה באחד שאמר לשלוחו קנה לי ד' מאות גרבי יין ממעות שהיו לו בידו וזה לא נזכר בגמרא ולא בדברי הרי"ף רבו ולא בדברי רבנו חננאל כאשר ביארנו ומה לי שהיו מעותיו של משליח ביד השליח או נתנם לו בשעת השליחות או שאמר לו לקנות לו על שמו שהוא אמוד ועשיר גדול ובאמת לא מצאתי לשום גאון שכתב זה ולע"ד נראה שהרמב"ם ז"ל כתב כן לחדוש גדול שאפי' המעות היו אצלו בתורת הלואה עכ"ז צריך להביא ראיה ואם לא הביא ישלם וכל שכן אם נתן לו המעות בשעת השליחות וקל וחומר אם עדיין לא נתן וקנה לו ע"י שהוא אמוד ונאמן דהמוציא מחברו עליו הראיה זהו מה שנראה לנו להליץ בעד הרב והדבר צ"ע וכתב ה"מ כל שליח וכו' ואם היה האונס במקום שאפשר להביא ראיה ס"פ האומנים הביאו מעשה משומרים ושלוחים ופסקו כאיסי דתניא איסי בן יהודה אומר אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם הא יש רואה יביא ראיה ויפטר ופר"ח דחידושא דאיסי היינו דכשיש רואה ליכא שבועה או יביא ראיה ויפטר או ישלם והכריע הרי"ף כדבריו וכן כתב הרא"ש והר"ן וזה דעת רבנו מעשה באחד שאמר לשלוחו מעשה שם ואמרו כמאן כאיסי ומכאן למדו המפרשים דלאו דוקא בשבועת השומרים אמרה איסי אלא אפי בעלמא בין בשליחות או שותפות וכו' אח"כ מצאתי שהרגיש הרב בדברי הרמב"ם ממה שכתב ממעות שהיו לו בידו ומעיד עלי יוצר בראשי' וכה יהיה עמדי לתת לי חלק לעולם הכא שלא ראיתיה בדברי הרב עד אחר כותבי אלא שדקדקתי כן מן הסוגיא והגאונים כאשר הוכחתי וראתי שהרב כ"מ לא תירץ בזה כלום והניח הדבר
ומעתה נבוא להשיב הצד השני של שאלתנו ממה שנסתפק החכ' השואל שטען שמעון ששאר הסחורות עדיין הם באוצרו לפי שבאו הרבה סחורות מאלו לנמל והוזלו וכו' גם בזאת הטענה לא צדק שמעון אלא יביא ראיה שלא מכר אותם הסחורות או ישלם מביתו שוה הסחורות כאשר נמכרו ע"י ראובן כי הוא ודאי עכבם לעצמו ובאמת שלא מצאתי לו ראיה ודאית שהרי סרסורי העיר הלכו אצלו למכור הסחורות כאשר מכר ראובן והשיב שאין לו עוד יותר והוי ממש דומיא דאמר לחבריה ובין ליד מאה דני דחמרא וחייבו רבה משום שיש קול לסך כזה שיביא דאיה שהחמיצו אחר שקנאם או ישלם מביתו ובנושא שאנחנו בו אלו הסחורות אינם נמצאים כי אם אצל ראובן ושמעון והיו ביוקר עד שכל אנשי העיר היו יודעים מזה המשא ומתן א"כ קלא אית ליה להאי מילתא ולפי זה יביא זבולון ראיה גמורה שמסר מודעא בעידים שכל הסחורות הם לזכות זבולון בין בריוח בין בהפסד ויפטר ואם לא הביא ישלם כשער השוק בזה הזמן כמו שפסקו הגאונים הלכה כאיסי לפי' הרי"ף ורבנו חננאל והרא"ש והר"ן והרמב"ם ז"ל:
הכלל העולה ממשא ומתן שהנחנו ומן הסוגיות שקדם זכרם ומכל הפוסקים שהשליח ששינה שליחותו מעל בין לעניין הקדש בין לעניין חולין שצריך לשלם מביתו ולפי זה צדק זבולון בדינו וטענת שמעון שמכר בהקפה אינה טענה כאשר הוכחנו דהשתא ומה דשותפין שנשתתפו כדין וכהלכה ומן השרשים שבידנו מה שעשה אחד מן השותפים עשוי אפילו הכי אם מכר אחד מן השותפים בהקפה ישלם מביתו וכ"ש השליח שאנו אומרים בכל מקום לתקוני שדרתיך ולא לעוותי והיא לך דברי הרמב"ם ז"ל בפרק ה' מהלכות שלוחין ושותפין המשתתף עם חבירו בסתם לא ישנה ממנהג המדינה באותה הסחורה ולא ילך למקום אחר ולא ישתתף בה עם אחרים ולא יתעסק בסחורה אחרת ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו לימכר תמיד בהקפה ולא יפקד ביד אחרים אלא אם כן התנו בתחלה או עשה מדעת חבירו עבר ועשה שלא מדעת חבירו ואח"כ הודיעו ואמר לו עשיתי כך וכך והסכים למעשיו הרי זה פטור ואין כל הדברים אלו צריכים קניין אלא בדברים בלבד פקח עיניך וראה דברי הרב שכתב ולא ימכור בהקפה אלא דבר שדרכו להמכר תמיד בהקפה הוסיף הרב חלת תמיד להורות לנו שע"פי שלפעמים ימכרו אותם הסוחרים בהקפה לא דאי בזה להנצל השותף שאם לא ישלמו בעלי חובות יהיה פטור הוא מלשלם לפי שלפעמים מוכרים אותם בהקפה אלא אין השותף נפטר בטענה זו אלא א"כ נמכרים תמיד בהקפה ולפי זה נושא שאלתנו שלפעים נמכרים לששה שבועות אינו מעלה ומוריד שהרי על הרוב נמכרים במעות בעין לנכות א' למאה ולזה לא צדק שמעון בטענתו וחייב לשלם מביתו זהו מצד טענה הראשונה ועל טענה שנית שטען שמעון שעדיין הסחורות באוצר ג"כ לא צדק ממנה כי אם בראיה ברורה ולא בטענה כל דהו כאשר הוכחנו מן הסוגיא ומן הפוסקים ר' חננאל והרי"ף והרמב"ם והרא"ש והר"ן דהלכה כאיסי ולפי פירושם ז"ל דלא בא איסי אלא או יביא ראיה או ישלם מביתו אין רואה שבועת ה' תהיה בין שניהם הא יש רואה יביא ראיה ויפטר או ישלם ולא מהניא ליה שבועה זהו מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד עד אשר יבוא אל שער המלך מארי דאתרא מורנו ורבנו שלם שמו יגדל בתורה ובקו הבריאות ללמד לבני יהודה קס"ת להוראת הפסקים אשר על ידו אנו הולכים לשתות מימי התלמוד והפוסקים והוראותיו וחכמותיו היו לנו לעינים יאריך ימים כימי מתושלח ולב האויב כחץ יפליח עד ביאת משחינו מורה צדק נחת' ונגמר בסדר ובשנת זבולון לחו"ף ימים ישכון והוא לחוף אניות לפ"ק:
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן והפרנסה ומדוחק בנים גדולים אשר אכלוני הממוני ובחסדו הגדול שנתן לי חיים לסבול היסורין:
חייא הכהן די לאארה: