שאלה סז מעשה שהיה כך היה ראובן ושמעון הלכו לסעודת מריעות ויהי בעת שישבו על השלחן לאכול הפשיטו מעליהם המלבוש העליון ואחרי אכלם קמו ללכת ובחפזם החליפו שמלותם ויהי בהיות ראובן בביתו שלח משרתו וכה אמר לו קח את המלבוש הזה והבא אותו לאוהבי שמעון ותקח מידו מלבוש שלי ומידי עברו המשרת בשוק והמלבוש בידו פגעו בו בני בליעל ולקחו את המלבוש מידו ואין מידם מציל והמשרת שב אל ביתו ריקם ויספר לאדונו את אשר קרהו אח"כ בא שמעון לשאול מאת ראובן ראובן מלבושו וראובן משיב אני כבר שלחתיך ואך טרוף טורף ועתה השב מלבוש שלי ושמעון טוען דכיון שלא בא לידי מלבוש שלי עדיין ברשותיה דראובן עומד ופסידא עליה דמיה ומלבושו אשר בידי לי הוא יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה גרסינן בפ' המביא גט דף י"ד איתמר הולך מנה לפלוני שאני חייב לו אמר רב חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר ושמואל אמר מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור חוזר לימא בהא קמיפלגי דמר סבר הולך כזבי דמי ומר סבר הולך לאו כזכי דמי לא דכולי עלמא הולך כזבי דמי והכא בהא קמיפלגי מר סבר לא אמרינן מגו ומר סברי אמרינן מגו תניא כוותיה דרב הולך מנה לפלוני שאני חייב לו תן לו מנה לפלוני שאני חייב לו הולך מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר פקדון לימא ליה אין רצונו שיהא פקדונו ביד אחר אמר ר' זירא כשהוחזק כפרן ע"כ:
ופירש"י חייב המשלח הנה: באחריותו אם אנסו מיד שליח זה: ואם בא לחזור ולומר החזיר' לי שמא יאנסו ממך בדרך אינו חוזר: רב סובר הולך כזבי דמי הילכך אינו חוזר ומיהו חייב באחריותו שהמלוה לא ציוהו למוסרם לו: דכ"ע הולך כזבי דמי כלומר בעלמא הולך כזכי דמי ואם היו במתנה דליכא אחריות מודה שמואל דאינו חוזר: שמואל סבר אמרינן מנו מתוך שהוא חייב באחריותו אם בא לחזור חוזר: הולך ת.ן כלומר אחד מכל לשונות הללו: לימא ליה האי משלח אין רצונו של מפקיד שיהא פקדונו ביד אחר: דהכי קיומא לן בפרק שלישי דף כ"ט וכיון דאין רצונו אש תכח דחוב הוא לו ואין חבין לו לאדם אלא בפניו ואמאי אינו חוזר האי לאו זכי הוא: כשהוחזק משלח זה. כפרן בפקדון דאנן סהדי דניחא ליה לבעליו שיצא מתחת ידו עד כאן לשונו:
הרי לנו מזאת הסוגיא שלדברי הכל אם אדם שלח החוב או הפקדון שיש בידו על ידי שליח חייב המשלח באחריות החוב או הפקדון אם יאנסו אותו מיד שליח זה כל זמן שלא הגיע לידו כיון שלא ציוהו המלוה או בעל הפקדון למוסרם לזה ולא פליגי רב ושמואל אלא אם יכול לחזור וליטול מן השליח דלרב אינו חוזר ושמואל סבר מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור חוזר:
וכן כתב הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פרק י"ו הלכה ב' וז"ל היה ראובן חייב לשמעון מנה ואמר ללוי הולך לשמעון מנה זה שאני חייב לו אם בא לחזור אינו חוזר והוא חייב באחריותו עד שיגיע המנה לשמעון וכו' ובה' שכירות פרק ראשון הלכה ו' כתב היה בידו פקדון ושלחו ביד אחר לבעליו הואיל והשומר הראשון חייב באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים אם בא לחזור ולהחזיר הפקדון מיד השומר השני מחזיר ואם הוחזק השומר הראשון כפרן אינו יכול להחזיר הפקדון מיד השומר השני אף על פי שעדיין הפקדון באחריותו של ראשון עד כאן:
והרב המגיד כתב היה בידו פקדון ושלחו ביד אחר מפורש סוף פרק קמא דגיטין ברייתא וכו' ומ"ש הואיל ושומר הראשון חייב באחריות וכו' כבר נזכר זה בגמ' ונפקא מינה שאם היו הבעלים רגילים להפקיד אצל האחר שמסר לו זה שאין הנפקד יכול לחזור בו שהרי כבר נפטר מאחריות כמו שנתבאר למעלה בדין שומר שמסר לשומר וכן כתבו ז"ל ע"כ:
הרי למדת שהרמב"ם פסק שבין במלוה בין בפקדון אם נתן לו ביד אחר להוליך אותו למלוה או למפקיד חייב באחריותו עד שיגיע ליד המלוה או המפקיד ולא חילק אלא לענין החזרה שבמלוה אם בא לחזור אינו חוזר אבל בפקדון מתוך שחייב באחריותו אם בא לחזור יחזור אלא אם כן הוחזק כפרן דאז הוא זכות למפקיד שתצא מתחת ידו:
והטור בסימן רצ"ג ס' ה' פסק כן וז"ל שלח לו פקדונו על ידי אחר בין שאמר לו הולך לו או תן לו פקדונו חייב באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים כיון שבעל הפקדון לא עשאו שליח להביאו לו לפיכך אם בא לאזור וליטול מיד השליא רשאי בד"א שלא הוחזק כפרן אבל הוחזק כפרן זכה השליח מיד בשביל המפקיד ואין הנפקד יכול לחזור וליטלו מידו ומ"מ חייב באחריות עכ"ל:
ומר"ן כתב שלח לו פקדונו על ידי אחר וכו' בסוף פרק קמא דגיטין דף י"ד תניא הולך מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי תן מנה לפלוני פקדון שיש לו בידי חייב באחריותו ואם בא לחזור אינו חוזר פקדון לימא ליה משלח אין רצונו של מפקיד שיהא פקדונו ביד אחר אמר רבי זירא כשהוחזק משלח כפרן דאנן סהדי דניחא ליה לבעליו שינא מתחת ידו וכתב הר"ן והוא הדין נמי דאפילו לא הוחזק כפרן אלא שהיה רגיל בעל בעל הפקדון להפקיד לזה שהופקד עתה באחרונה וכך נמי אי שדר ליה פלג' גבריא מהימנ' הוא אע"ג דלא פטרינן אינו יכול לחזור בו וחייב באחריותו ע"כ: וכן פסק בשלחנו הטהור בסימן הנז' עיין שם:
הנה למדנו מכל מה שכתבנו שכל הני עמודי ההוראה פסקו שמי שיש בידו מלוה או פקדון ושלחו ביד אחר בין שאמר לו הולך  או תן לו פקדונו חייב המשלח באחריותו עד שיגיע ליד הבעלים כיון שבעל הפקדון לא ציוהו למוסרם לזה ואין חולק על זה שאפילו שמואל דפליג על רב לא פליג אלא לענין חזרה שאם בא לחזור חוזר והראיה שמהטעם שאמר מתוך שהוא חייב באחריותו אם בא לחזור חוזר נראה שהדיא שמודה שמואל שהוא חייב באחריותו:
ומאחר שעדיין לא ידענו אם נ"ד כשומר פקדון או לא לכן קודם שנוכל להשיב ולתרץ את הספק שנסתפק ה"ה צריכים לפרש דיני השומרים אימתי נקרא שומר:
כתב הרמב"ם בפרק ב' מהלכות שכירות הל' ח' כדרך שתקנו חכמים משיכה בלקוחות כך תקנו משיכה בשומרים האומר לחבירו שמור לי זה ואמר לו הנח לפני הרי זה שומר חנם אמר לו הנח לפניך או הנח סתם או שאמר הרי הבית לפניך אינו לא שומר חנם ולא שומר שכר ואינו חייב שבועה כלל אבל מחרים על מו שלקח הפקדון שלו ולא יחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה וכו':
והרב המגיד כתב כדרך שתקנו משיכה וכו' מימרא דרבי אלעזר בהשואל ותניא כוותיה ושי' שאם היה משאיל חפץ לחברו כיון שמשך השואל החפץ אין המשאיל יכול לחזור בו וכן בנושא שכר שמתחייב השומר משעת משיכה ולא קודם: האומר לחברו משנה פרק השוכר את האומנים וכתב הרשב"א ז"ל ואם תאמר ובמאי מתחייב והא אמרינן כדרך שתקנו משיכה בלקוחו' כך תקנו משיכה בשומרים יראה לי דהניח לפניו בסימטא ובתוך ארבע אמותיו ואי נמי בבהמה ובאמר לו הכישה במקל והיא תכה וכדאמרינן לקמן בפ' השואל הכישה במקל והיא תבא כיון שינא מרשות משאיל ומתה חייב עכ"ל ופי' כ"ש אם היה זה ברשות השומר שמתחייב בכך אמר לו וכו' הנח לפניך מימרא דרב הונא שם בהשוכר הנח סתם בעיא דלא איפשיטא וכתבו ז"ל המוציא מחברו עליו הראיה ואפילו שומר חנם לא הוי וכן בהלכות ודין הרי הבית לפניך בהזהב: אבל מחרים וכו' כל מקום שתראה בדברי רבינו חרם בדיני ממון הוא מתקנת הגאונים ז"ל שתקנו חרם סתם בדברים רבים ולא נזכר כלל בגמרא ע"כ:
והטור כתב בסימן רצ"א ס' ב' וז"ל שומר חנם הוא שהפקיד אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והיא מקבל עליו לשומרו או אפילו אינו מקבל עליו לשומרו אלא אמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אמר לו הנח לפניך או הנח סתם אפילו שומר חנם לא הוי ואינו חייב שבועה כלל וכתב הרמב"ם ז"ל אבל מחרים על מי שלקח פקדון שלו ואינו מחזירו לבעליו וכן כל כיוצא בזה ע"כ:
וכן פסק מר"ן בשלחנו הטהור בסימן הנז' ס' ב' וז"ל שומר חנם הוא שהפקיד אצלו כסף או כלים או בהמה או כל דבר לשמור והוא קבל עליו לשומרו ואפילו לא קבל בפירוש אלא שאמר לו הנח לפני הוא שומר חנם אבל אם אמר לו הנח לפניך או הנח סתם אפילו שומר חנם לא הוי ואינו חייב שבועה כלל אבל מחרים על מי שלקח פקדון שלו ולא יחזירנו ע"כ:
נמצאת למד מכל הני עמודי ההוראה דאם קבל עליו בפירוש לשומרו או לפחות שיאמר הנח לפני הרי הוא שומר חנם אבל אם לא אמר אפילו זאת לא הוי לא שומר שכר ולא שומר חנם ואפילו אמר לו הנח לפניך או הנח סתם וכל זה מהגמ' כמו שכתב הרב המגיד לבד החרם שכתב רבינו שהוא מתקנת הגאונים:
ומעתה נבוא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה אם הדין עם ראובן שכיון ששלח מלבוש של שמעון על ידי משרתו ובאו בני בליעל ושללו אותו מידו מזלו של שמעון גרם וראובן פטור לשלם ושמעון חייב להחזיר לו מלבושו או דילמא הדין עם שמעון שטוען שכיון שלא בא לידו מלבושו עדיין ברשותיה דראובן עומד ופסידא עליה דידיה רמיא ובשביל זה אין שמעון רוצה להחזיר לו מלבושו עד שימסור לו מלבושו לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו מהגמ' ומהפוסקים כלם אומרים דאם לא קבל בפירוש לשמור או שלא אמר הנח לשני לא הוי שומר שכר ולא שומר אנס ואינו חייב שבועה כלל אם כן בנ"ד שהדב' אירע שבלא ידיעה החליפו מלבושיהם ולקחו כל אחד מלבוש של חבירו והלכו כל אחד לביתו ותכף כשראה ראובן והכיר שאינו שלו קרא למשרתו ומסרו בידו להוליך אותו אצל שמעון ולהחזיר מלבושו אשר בידו מוכח בהדיא שלא קבלו עליהם לשומרם לפי שכל אחד חשב שמלבושו נטל ולא של חבירו ואין לומר שאחר שהכירו בו קבלו עליהם לשמור כל אחד מלבוש של חבירו יען שמדברי השאלה שאמר שמיד כשהכיר שאינו מלבוש שלו קרא למשרתו להוליך אותו אצל שמעון ולהביא מלבושו שבידו נראה בהדיא שאינו רוצה לשמור מלבוש של שמעון וגם שמעון אינו רוצה לשמור מלבושו של ראובן כיון שבא מיד לתבוע מלבושו והואיל שהוכחנו בראיות ברורות שבנ"ד אינם נקראים שומרים להתחייב באחריות אם כן הדין עם ראובן דכיון ששלח את המלבוש ביד משרתו ושללו אותו בני בליעל ההפסד לשמעון לפי שראובן לא הוי שומר שכר ולא שומר חנם כמו שאמרנו ומזלו של שמעון גרם וצריך להחזיר מלבוש של ראובן דכל מה שכתבנו לעיל מאותן דינים שאומרים דמי ששלח לחבירו פקדון שבידו על ידי אחר שהוא חייב באחריותו עד שיגיע ליד בעל הפקדון התם מיירי שהנפקד הוי או שומר שכר או שומר חנם אמנם בנ"ד שלא נקרא שומר כלל כמו שהוכחנו אינו מתחייב באחריותו:
ואם עדיין תקשה לן דכיון שמלבוש של ראובן ביד שמעון והוא יש בידו מלבוש של שמעון ודאי שירצה ראובן שישמור שמעון מלבושו כל זמן שלא הגיע לידו אם כן מן הדין הוא שגם ראובן הוא חייב לשמור מלבוש של שמעון ולכן הם שומרים זה על זה וחייבים באחריות לזה נשיב דגם זה לא קשיא לן לפי שאם אחר שהכירו שאינו מלבוש שלהם אלא מלבוש של חבירו היו משהין אותו אצלם היה קושיא חזקה ואגלאי מלתא שכל אחד ואחד רוצה לשמור מלבוש של חבירו ואז היו חייבים כל אחד ואחד באחריות מלבוש של חבירו כל זמן שלא הגיע לידו כדין שומרי פקדון אבל עתה שמדברי השאלה נראה בהדיא שכיון שהכיר שאינו שלו תכף ומיד קרא למשרתו ומסרו בידו להוליך אותו אל שמעון מוכח בהדיא שאינו רוצה לשמור מלבוש של שמעון וגם אינו רוצה שישמור שמעון מלבוש שלו:
ואפי' נאמר שבנ"ד דין שומרים עליהם אפי' הכי הואיל שבאו בני בליעל ושללו המשרת ונוטלו מידו המלבוש של שמעון ואין מידם מציל ראובן פטור לשלם שהרי לא פשע ראובן במה שמסר מלבוש של שמעון ביד משרתו להוליך אותו אל שמעון מדין שומר שמסר לשומר שהוא חייב הואיל שהוא מבני ביתו:
כתב הרמב"ם בה' שאלה ופקדון פרק ד' הל' ח' וז"ל כל המפקיד אצל בעל הבית בין כלים בין מעות על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הגדולים הוא מפקיד אבל אם מסרן לבניו ובני ביתו הקטנים או לעבדיו בן גדולים בין קטנים או לאחד מקרוביו שאינם שרוים עמו בבית ואין סמוכים על שלחנו ואין צריך לומר אם מסרן לאחר הרי זה פושע וחייב לשלם אלא אם כן הביא השומר השני ראיה שלא פשע כמו שבארנו מעשה באחד שהפקיד מעות אצל חבירו ונתנם השומר לאמו והחביאה אותן ולא טומנ' אותן ונגנבו ואמרו חכמים אין השומר חייב לשלם מפני שנתנם לאמו שכל המפקיד על דעת בניו ובני ביתו הוא מפקיד ואע"פי שלא אמר לה פקדון הם יש לו לטעון כל שהן שהיא נזהרת בהן אם היתה סבורה שהן שלו וכן אין אמו חייבת לשלם שהרי לא אמר לה שהן פקדון ואמרו חכמים ישבע השומר שאותן המעות עצמן הן שנתנם לאמו ותשבע האם שהחביאה אותן ונגנבו ויפטר' שניהם וכן כל כיוצא בהן מכאן אתה למד שהשומר שמסר הפקדון לאשתו ובני ביתו והדען שהוא פקדון ולא שמרו כדרך השומרים שהן חייבים לשלם לבעל הפקדון ובעל הבית פטור שכל, המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד וכו':
והרב המגיד כל המפקיד אצל בעל הבית בין כלים וכו' מימרא פר' המפקיד אמר רבא כל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ולא דווקא אשתו ובניו דהוא הדין לשאר קרוביו הסמוכים על שלחנו כמו שמתבאר במעשה הסמוך לזה שאמו של נפקד בכלל זה וסובר רבינו שסמוכה על שלחן הבן או שרויה עמו בבית שאל"כ אין דעת המפקיד להפקיד על דעתה וזה פשוט אבל אם מסרן וכו' במשנה והעבד סובר רבינו שאינו בכלל והטעם שאין אדם מוסר את שלו לעבדיו ומ"ש כמו שבארנו הוא פרק א' מהלכות שכירות ואמרו חכמים ישבע וכו' השומר וכו' גם זה שם וכתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל דמשום דזוזי לאו דבר מסויים והאם לא היתה יודעת אם המעו' שנתן לה בנה היו מעות הפקדון לפיכך נשבע הבן שהם הם אבל בדבר מסוים כגון כלי או כסות או כיוצא בזה נשבע שני ולא ראשון מכאן אתה למוד והו' ראיית הרב ז"ל היא ממה שאמרו באותו מעשה שפטרו את האם מפני שלא הודיעה הבן שבם פקדון הא אם הודיעה היו מחייבין אותה והוא היה פטור וז"ל הגמרא ונימא ליה לאימיא שלים ואמרה לאו אמר לי דלאו דידא נינהו, דאקברינהו ע"כ וזה מבואר ועוד כתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל שאפילו אין להם לשלם שהשומר פטור וכן עיקר וגם זה בכלל דברי רבינו עכ"ל:
הרי לך בהדיא ממה שכתב רבינו שהגם ששומר שמסר לשומר אחר חייב השומר הראשון לשלם אם נאנס הפקדון מיד שומר שני אפילו הכי אם מסרו לאשתו או לבניו ולבני ביתו הגדולים פטור לשלם שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הוא מפקיד וכל זה הוא מהגמרא כמו שכתב הרב המגיד:
והטור כתב בס' רצ"א ס' כ"ג נתן המעות או הפקדון בידו והוא נתן ביד בניו או בנותיו הגדולים או ליד אשתו ושמרו כראוי ונאבד או נגנב פטור שלא פשע במה שנתן לידם וכל המפקיד על דעת אשתו ובניו הוא מפקיד ואם לא שמרו כראוי ונאבד או נגנב כתב הרמב"ם שאם הודיעם שהוא פקדון דפטור ודינו של המפקיד עמהם ואם אין להם לשלם הוא מפסיד וא"א כתב שאם פשעו ונאבדו שהוא חייב לשלם דאי לא תימא הכי כל פקדון המופקד ביד אדם יאכלו אשתו ובניו ויפטר וכו':
ומר"ן כתב בשלחנו הטהור בסימן הנז' וז"ל כל המפקיד אצל בעל הבית בין כלים בין מעות על דעת אשתו ובניו ובני ביתו הגדולים הוא מפקיד אבל אם מסר לבניו ובני ביתו הקטנים או לעבדיו בזן גדולים בין קטנים או לאחד מקרוביו שאינם שרוים עמו בבית ואין סמוכים על שלחנו ואין צריך לומר אם מסר' לאחר הרי זה פושע וחייב לשלם אלא אם כן הביא השומר השני ראיה שלא פשע וכו':
למדנו מכל זה שכתבנו דאם מסר השומר הפקדון שבידו לאשתו ולבניו ולבני ביתו הגדולים לא פשע ופטור לשלם לפי שכל המפקיד על דעת אשתו ובניו וכו' הוא מפקיד אם כן בנ"ד שמסר ראובן המלבוש של שמעון ביד משרתו שהוא מבני ביתו להוליך אותו אליו אפילו יהיה שומר לא פשע בזה וכל שכן הוא דאם מסרו בידו לשומרו לא פשע דעל דעת כן הוא מפקיד כל שכן בנ"ד דלא פשע ראובן דהא לא מסרו בידו אלא כדי להוליך אותו מיד לשמעון והואיל ובאו בני בליעל ושללו את המשרת ולקחו אותו מידו ואין מידם מציל דודאי ראובן פטור לשלם מאפילו יהיה ראובן שומר שכר דאז הוא חייב בגניבה ואבדה בנ"ד הוא פטור שזה הוא אונס גמור כיון שאומר שאין מידם מציל ואם כן חייב שמעון ליתן לראובן מלבושו שבידו:
העולה לנו מכל האמור דעל כל פנים ראובן פטור לשלם מלבוש של שמעון שאם נאמר שראובן לא נקרא שומר יען הראיות מהדינים שכתבנו דלא הוי שומר אלא כשקבל עליו לשומרו ובנ"ד לא נמצא בו שקבל עליו לשומרו אם כן הוא פטור באחריותו הגם שלא הגיע לידו דכבר הוכחנו מהגמרא ומהפוסקים שלא דברו אלא בשומרים דאם שלא אותו ביד אחר חייבים באחריותו כל זמן שלא הגיע לידו ואם נודה דבנ"ד הוי שומר אפילו ש"ש ראובן פטור לשלם בשביל הראיות שאמרנו מהני רבוואתא דהגם שהדין הוא דאם שלחו ביד בניו ובני ביתו חייב באחריותו עד שיגיע ליד בעליו מ"מ כיון שירע המעשה הזה ששללו המשרת ולקחו את המלבוש מידו ואין מידם מציל שזה נקרא אונס גמור והדבר ידוע ומפורסם שכך היה כמו שנראה משאלה אם כן ראובן פטור לשלם ושמעון חייב להחזיר מלבוש של ראובן:
כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כסאו יהיה נכון עד כי יבא ינו"ן אכי"ר:
תם ונשלם ראש חדש אלול תקס"ג לפ"ק:
הצעיר עמנואל אוהב ן' דנא ס"ט