שאלה ה נסתפקתי במי שאירע לו אבל ב"מ אם הותרה לו בעת האוכל בעודו סועד עם בניו ובני ביתו לישב על כסא או ספסל כשאר הימים או אם חל עליו חיובא גם בעת ההיא לישב על קרקע או פחות מג' טפחים מעל הארץ מי אמרינן הא קא חזינא למר"ן ז"ל שפסק בש"ע י"ד סי' שפ"ז שכתב וז"ל אבל חייב בכפיית המטה ובשעת שינה ואכילה יושב על מטה כפוייה אבל כל היום אינו יושב אפילו על מטה כפוייה אלא על גבי קרקע וכו' עכ"ל למדנו שאע"פי שמן הדין חייב האבל בישיבת קרקע מ"מ בעת שינה ואכילה מותר לו לישב ע"ג מטה כפוייה הלכך האידנא דליכא כפיית המטה מטעם הירושלמי שכתבו התוס' והרמב"ן בתורת האדם והרא"ש והטור ז"ל מי נימא שהותרה לו בעת הסעודה לישב על כסא או דלמא דלא דמי דהתם סוף סוף גם בפעם ההיא הא קא נהיג אבלות בישיבתו מיהא על מטא כפוייה ברם האידנא שנתבטלה דין כפיית המטה כאשר זכרנו ופסקא מר"ן ז"ל בו בפרק נמצא שאם נתיר לו לישב על כסא וכדומה בעת האוכל ליכא אבילות כלל ומעתה מאן לימא לן דשפיר קא עביד. וכעת אני נבוך בפסקא דהאי מילתא ולא ידעתי עד היכן הדין נוטה:
תשובה אם בארזים נפלה שלאבת המבוכה מה יעשו אזובי קיר כמוני אך לכו ונלכה באור ה' אל ים תלמוד ירושלמי ובבלי ואל אר"ש של אמתחות הפוסקים אשר עליהן נאמר עוברי בעמק הבכה מעין ישיתוהו וגו' והם על מי מנוחות ינהלני ונצא בעזרתן מן עמק המבוכה וגם שצעיר אני לימים אדברה וירוח לי אפתח שפתי ואענה והאל ינחני במעגלי צדק למען שמו ויצילני משגיאות:
הנה לעין כל רואה השמש שהשאלה הנ"ל היא בנויה על מה שכתב ופסק הרב ב"י בשלחנו הטהור בסי' שפ"ז מראשו ועד סופו לכן כיון שה"ה כתב תמצית דברי מר"ן איני צריך להביאותן כאן אבל לבוא לתירוץ הענין יש להבין אם דעת מר"ן במה שכתב ובשעת שינה ואכילה יושב וכו' אם ר"ל שיכול לישב או ר"ל שצריך לישב דהא אם פירוש דבריו ז"ל הם שרשות הוא לאבל להקל צערו בעת האכילה והשינה ולפיכך פסק שבעיתות הללו ישב על מטה כפוייה ולא על גבי קרקע הנה א"כ היום שלא נהגו מצות הכפייה נאמר שבעת כזאת יכול לישב האבל על כסא או ספסל בלא שנוי: אבל אם נפרש הישיבה הנ"ל שהיא לפי שהמצוה עצמה של כפייה מביא עמה הישיבה הזאת בעתים אלו א"כ היום אף אף שאין נוהגים מצות הכפייה אין לעשות הפרש בין ישיבה של כל היום לישיבת שעת אכילה ושינה וכיון שהוא ז"ל פסק שכל היום צריך לישב בקרקע נכללו ג"כ העתים הללו:. ולגלוי דבר זה נביא קצת דברי הטור ז"ל בסי' הנ"ל ז"ל אבל חייב בכפיית המטה פי' מטות עץ הסרוגות בחבלים שיהפוך ראשו למטה ורגליה למעלה ותניא אפילו נתנו ע"ג ספסלים או ע"ג אבנים שהיא גבוה הרבה מן הארץ ונתן עליה ג' או ד' מצעות יצא רק שיהיו רגליה זקופות למעלה ואין טעם הכפייה כדי שיצטער שנ' אם ישן ע"ג הארץ או ע"ג המטה או על חבלי המטה בלא מצע והיא זקופה שיצא אלא טעמא כדתני בר קפרא דמות דיוקני נתתי בכם ובעונותיכם הפכתיה יהפכו הכל מטתן עליה הלכך אם מצטער עצמו וישן ע"ג קרקע או על חבלי המטה והיא זקופה לא יצא אבל אם הפכה וישן ע"ג קרקע יצא אע"פ שאינו ישן עליה והרמב"ם כתב שלא יצא עד שישן ע"ג מטה כפוייה וא"א הרא"ש ז"ל כתב כסברא ראשונה וה"מ בשעת שינה או בשעת אכילה אז יושב על המטה כפוייה אבל כל היום אינו יושב אפילו על מטה כפוייה אלא ע"ג קרקע וכן המנחמין יושבין עמו ע"ג קרקע דא"ר יהודה אמ' רב מנין לאבל שאינו רשאי לישב ע"ג המטה אלא ע"ג הארץ דכתיב וישבו אתו לארץ ואמ' רב יהודה אמ' שמואל מנין למנחמין שאין רשאים לישב ע"ג מטה דכתיב וישבו אתו לארץ ולא מטתו בלבד הוא כופה אלא כל מטות שיש לו בבית ופי' הראב"ד כגון מטות אשתו ובניו שמתאבלין עמו אבל אם יש לו אכסנאין אינן כופין אע"פ שהמטות שלו כיון שאינו ישן עליהם אלא מיוחדין לאכסנאין והרמ"בן כתב אם יש הרב' מטות מיוחדין לאכסנאין צריך לכפות כולם ואם באין אכסנאין זוקף להם הצורך לה' יוצאין חוזר וכופן וא"א הרא"ש ז"ל הסכים לסברת הרב"ד:
וקשיא לי על דבריו ז"ל הנ"ל בהא ה"מ שכתב דלא מצינו שדיבר לעיל מחיוב ישיבת על מטה כפויה לומר עכשו החילוק הזה אברא שאלו הדברים שכתב הם ממש דברי הרמ"בן ז"ל אבל גם עליו יבא קושיתי זאת והא לך לשונו בדף נ"ט עמוד ד' מספר תורת האדם שלו: בכפיית המטה כיצד אבל חייב בכפיית המטה דתני בר קפרא דמות דיוקני נתתי בכם ובעוונותיכ' הפכתיה יהפכו כל מטותיכם עליה וה"מ בשעת שינה ובשעת אכילה שמיסב על מטות כפויות אבל כל היום אינו יושב אפילו על המטה כפויה אלא יושב על גבי קרקע והבאין לנחמו נמי יושבין על הקרקע דאמר רב יהודה אמר רב מנין לאבל שאינו רשאי לישב על גבי המטה אלא על גבי קרקע שנ' וישבו אתו לארץ ת"ר וכו' עד חוזר וכופן: הן הן הדברים שהעתיק ממנו הרב בעל הטורים ז"ל כנ"ל:
ראו א"כ שעיקר קושייתי נחית על לשון הרמב"ן הנ"ל ואין לתרץ הקושיא כי אם שנאמר שהרב ז"ל סובר שדבר פשוט הוא שמצות כפיית המטה כוללת עמה לישב ג"כ עליה כאשר היא כפוייה ואף שבתלמוד דידן לא נזכר שום דבר מהאי במצותה כבר מצינו בתלמוד ירושלמי קרוי ושנוי רמז גדול מזה והוא ברושלמי דברכות בדפוס וניציא דף ו' עמוד א' ובמועד קטן ד' פ"ג עמוד א' וז"ל מניין לכפיית המטה רבי קריספא בשם ר' יוחנן וישבו אתו לארץ על הארץ אין כתיב כאן אלא לארץ דבר שהוא סמוך לארץ מכאן שהיו ישנים על מטות כפויות בר קפרא אמר איקונין אחת טובה היה לי בתוך ביתך וגרמתני לכופה אף את כופה מיטתך ואית דמפקין לישנא ויכפה הסרסור רבי יונה ורבי יוסי תרווהון בשם ריש לקיש חד אמר מפני מה הוא ישן במטה כפוייה שיהא נוער בלילה ונזכר שהוא אבל וחרנה אמר מתוך שהוא ישן על מטה כפוייה הוא נוטר בלילה ונזכר שהוא אבל: והא לכם פירוש של מהר"ר אבי"ל על הירושלמי הזה בפרק מי שמתו ד' י"ד מספרו: דבר שהוא סמוך לארץ כשאדם שוכב על מטה כפוייה הרי הוא סמוך לארץ ולא על הארץ: איקונין. צלם אדם נברא בצלם אלדים: וגמרתני לכופה. על פניו כלומר בחטאתך מת לפיכך אף אתה כופיה מיטתך: ואית דמפקין לישנא. ויש שהוציאו בלשון הזה אמר בר קפרא גרמתני לכופה: ויכפה הסרסר. היינו המטה שהוא סרסר לזווג עליה שנברא הצלם: שהיא נוער בלילה. כלומר כשיהא נוער בלילה ורואה שהוא שוכב במטה כפוייה הוא זוכר אבילות: מתוך שהוא ישן כו'. כלומר ע"כ יהא נעור לפי ששוכב על מטה כפוייה והואיל והוא נוטר ואינו יכול לישן מתוך דבר זה הוא זוכר אבילותו:
הנה ברור מללו דברי ר' קריספא שמצות הכפייה היא גם עם הישיבה עליה ואף שמצינו סמוך לו דברי בר קפרא והם דווקא מה שמביא התלמוד שלנו אין ללמוד מזה לדחות ראיית ר' קריספא הנ"ל לפי דיש לנו לומר דבר קפרא אינו חולק על ר' קריספא אלא דר' קריספא מביא מהיכן יצא המצוה ובר קפרא נותן טעם לעצם המצוה ואם כן נמצינו למדים מן הירושלמי הנ"ל לישיבת האבל אפילו בעת השינה להיות על מטה הכפוייה ואין בתלמוד דידן דבר מנגד על זה: לכן יש יכולת בידינו לומר כדבר פשוט שהרמב"ן ז"ל מכח הירושלמי הנ"ל סובר שמצות הכפייה היא עם הישיבה עליה אליבא דכולי עלמא ואף שיש מחלוקת כדלקמן יסוד המחלוקת הוא אם מעכב הישיבה או אינה מעכבת אבל לכולי עלמא דבכלל מצות הכפייה היא ועל העקר הזה כתב הוא ז"ל החילוק הנ"ל וכתב ה"מ שצריך לישב עליה כלומר לקיים המצוה כהלכתה היינו בעת האכילה והשינה אבל בלאו הכי צריך האבל לישב ע"ג קרקע משום מימרא דרב יהודה אמר רב וכדהביא הטור ז"ל כנ"ל: נפקא מינא שהטור ז"ל שהביא דברי הרמב"ן ככתבן ג"כ היה לו פשוט שהרב ז"ל הצריך ישיבת על מטה כפוייה להיות המצוה כתקונה: ואחרי סברתם הלך הרב ב"י כשפסק בסי' הנ"ל ובשעת שינה ואכילה יושב וכו' דמשום הכי לא כתב יכול לישב אלא יושב ללמדינו שנכלל במצותה גם הישיבה עליה בעתות אלו:
יוצא ממה שכתבנו שהיום שנתבטל דין כפיית המטה בשביל השני טעמים שכתב הוא ז"ל בסי' הנ"ל דין ב' א"כ דין ישיבת קרקע השנוי שם בדין א' קמה חייובא בכל היום בשווה ואפילו בעת שינה ואכילה ונראה לי דמשום הא לא כתב הוא ז"ל איך יתנהגו בזמנינו בשעת שינה ואכילה לפי שפשיטא לו שהם שווים ליתר היום וסתמו כפירושו:
אך קשה שבתלמוד דידן מצינו שלכל הדברים שהאבל אסור וגם חייב בהם בשבעת ימי אבילות על כולם מביא ראייה מן פסוק ולא מצינו שמביא ראייה מן פסוק על מצות הכפייה אלא דוקא הביא דברי בר קפרא ולמה לא הביא ג"כ האי פסוק של איוב הנ"ל של ר' קריספא כיון שלא מצא פסוק אחר מן התורה או מן הכתובים ואם כן יש לנו לומר שהטעם שהשמיטו זה הפסוק הוא כדי שלא ללמוד ממנו שישיבת על מטה כפוייה היא נכללת במצוה כמו שלמדנו מן הירושלמי הנ"ל:
אבל גם זה אינה קושיא דיש לומר שחסרון יש בדפוס ועוד טעם אחר והוא דכיון דמצינו לקמן בד' כ"א לענין הקריעה דדחה סתמא דתלמודא הראיה שהביא שם מקדמא דנא מפסוק ויקם וגו' הכתוב באיוב וטעם הדחוי היה משום דאיוב מלתא יתירתא עבד יש לנו לומר דמשום הכי לא רצה להביא כאן ראיה מן הפסוק של איוב הנ"ל: גם יש לנו לומר דטעם שהשמיטו הפסוק הנ"ל הוא לפי שכל הפסוקים שהביא שם התלמוד על האיסורין האחרים רובן ככולם מפיו עליון יצאו לא כן הפסוק של איוב הנזכר בירושלמי דלא מצינו שצוה לו הש"י לישב בארץ וגם לא לחביריו: ומשום הכי אולי שתק ממנו תלמוד דידן ודווקא הביא טעם הכפייה מדתני בר קפרא אשר ממנה תצא חיובא: ואיך שיהא כיון שלא מצינו ברור בתלמוד דידן דבר נגד מה שלמדנו מן הירושלמי הנ"ל אין לדחות מה שכתבנו משום שלא נזכר בבבלי:
יראו עינינו וישמח לבנו בדברי הר"ן ז"ל מורין איך במשפט הכפייה נכללת בה להיות יושב עליה בעתות הנ"ל דכך דבריו בפירושו על הרי"ף דפוס אמשטרדם ד' רפ"ד עמוד ב' ז"ל בכפיית המטה שיהיו רגלי המטה עליונים והוא שוכב ואוכל עליה כל שבעה חוץ מיום השבת שהוא חייב לזוקפה ע"כ: עוד כתב בד' רצ"ב על המשנה אין מברין במועד וכו'. ולא מברין. הבראה היא בסעודה ראשונה שהיא משל אחרים ומתניתין בחולו של מועד מיירי כדקתני סיפא בהדיא וקמ"ל תרתי חדא דאין קורעין במועד אלא הקרובים החיבים באבילות ואידך שדוקא מותר לעשות ההבראה הקרובים בלבד ויש מפרשים דאתה לאשמועינן דנהי שהאבלים אוכלין ויושבין וישנין על מטה כפוייה החברים האוכלין שם אין מברין אלא על מטות זקופות ע"כ: והאחרון חביב מה שכתב בד' רצ"ד ע"ב על פיסקת הרי"ף אין מברין וכו' תנו רבנן וכו': מביא בפירושו שם ז"ל אין מברין פירש הראב"ד מתניתין במועד לפי שאין כפיית המטה נוהגת במועד כלל אע"ג דשרי הבראה: לבו גם בו רגיל שהוא אוהבו ואינו מקפיד אם יושב על מטה כפוייה: ואם לאו שאינו כ"כ רגיל ושמא נחש ינחש לישב ע"ג קרקע: ויש מפרשים יברוהו לאבל עצמו לפי שאין דרך ארץ לישב האבל על מטה כפוייה והמברין ישבו על מטה זקופה ולפיכך מושיבין גם האבל במטה זקופה ודוקא בשעת הבראה דייקי' ליה דקתני מטות זקופה ולא קתני מטה זקופה:
אברא שנסתפקתי בהאי דיוקא שכתב הרב בסוף דברי היש מפרשים אם הם דבריו או שליש המפרשים: יהיה מה שיהיה מהני מילי נפקינן שכל כך היא מצות כפיית המטה עם ישיבתה עליה לאבלים שאף בח"ה כשהאבל יושב עם בני ביתו ואין זרים עמו צריך לישב עליה בעת האוכל ואז נכללת בתוך דברים שבצנעא אך ההפרש הוא שבמועד אם באים אצלו אנשים אחרים שאינן מבני ביתו אז ודאי צריך לזוקפה: ולא תהיה לזר בעיניכם שנאמר שכפיית המטה עם בני ביתו נחשבת בתוך דברים שבצנעא דהא ג"כ היא סברת קצח מן הגאונים ז"ל ואפילו בשבת כאשר מעיד הרמב"ן עצמו בספר תורת האדם שלו בענין שבתות וימים טובים ע"ש ותמצאהו:
יוצא לנו מכל האמור שלקיים מצות הכפייה כהלכתה לדעת הר"ן ז"ל צריך ג"כ הישיבה בשעת האכילה והשינה ואין הטעם משום מעוט הצער אלא דכך הוא מצותה לכן יש לנו לומר שאף מר"ן ז"ל כן סובר: והטעם שחילקו בין ישיבת העיתים הללו לכל היום הוא לפי שכל היום אינו צריך האבל להיות יושב דהא יכול לעמוד או להלך בתוך ביתו אם ירצה לפיכך אם ירצה לישב יהיה דוקא על הקרקע וזה מדאמר רב יהודה אמר רב וכו' כנזכר בטור הנ"ל אבל בעת האכילה והשינה שכל העולם יושבין אז יהיה דוקא על מטה הכפוייה לקיים המצוה כהלכתה: ובאמת שיגעתי ולא מצאתי בכל התלמוד הך מימרא דרב יהודא אמר רב וגם לא הבא אחריה של רב יהודה אמר שמואל הנזכרים לעיל בטור ז"ל: אברא בזאת השניה מביא אותה הרב אלפסי ז"ל בסוף מ"ק ע"ש: לכן נמצינו למדים שהיום שאין נוהגים דין כפיית המטה אי משום צחוק הגוים וכמדומה לטעם שאין נוהגים דין העטיפה: אי משום העדר מציאות במטות שלנו א"כ עכשו האבל שוה לו עיתים אלו לכל היום לחיוב ישיבת קרקע ומזה הטעם לא חילק הרב ב"י בזמנינו החילוק שעשה בזמן קיום מצות הכפייה וכדכתבנו:
ברם עדיין יש לחקור במה שכתב הרב ב"י בביתו בסי' הנ"ל וז"ל אחר שכתב סברת הרמ"בן וסברת הרא"ש על חיוב כפיית המטה כתב על סברת הרמ"בם בזה הלשון ומה שכתב בשם הרמ"בם ז"ל עד שישן ע"ג מטה כפוייה בפ"ד האבל ביום ראשון בלבד אסור להניח תפילין ולאכול משלו וחייב לישב על מטה כפוייה ובשאר ימי האבל מותר לו לו לאכול משלו ולישב ע"ג מפץ או קרקע ומניח תפילין וטעמו משום דמשמע ליה דבריתא בשכפה מטתו ובא לישב ע"ג קרקע היא וא"ר יוחנן שלא קיים כפיית המטה כיון שאינו שוכב עליה ומ"מ איני יודע מנין לו לחלק לענין כפיית המטה בין יום ראשון לשאר ימים והרא"בד כתב על מה שכתב וחייב לישב על מטה כפוייה לא ראיתי שורש לזה ולענין הלכה כיון שהרא"בד והרמ"בן והר"אש מסכימין לדעת א' הכי נקטינן וכ"ש שהם מקילין והלכה כדברי המקל באבל:
נראה מדבריו כאן שהוא סובר דאין צריך לאבל ישיבה על מטה כפוייה כדעת הרמ"בם לפי שזו היא חומרא והלכה כדברי המקל באבל: וא"כ סתרו דבריו ההדדי במה שפסק בשלחנו בסי' הנ"ל דבשעת האכילה והשינה יושב על מטה כפוייה וכו' ולפום ריהטא אין לנו לתקן הסתירה הזאת כי אם שנאמר שמה שכתב בשלחנו אינו מן החיוב אלא אדרבא הוא משום עצה טובה להקל צער האבל בעתות הללו שלא לישב על הקרקע והא דנקט שישב על מטה כפוייה הוא משום איזה היכרה דאבלותא אבל ה"ה שיכול לישב בעתות אלו בכסא או ספסל או דבר אחר ואם א"א לשנות אפילו ישב כשאר הימים אין קפידא בכך ואם פרוש דבריו בשלחנו הם כסיגנון הזה ודאי שאין סתירה למה שכתב בביתו ביתה יוסף הנ"ל אבל נ"מ שנפלה ג"כ כל הבנין שלנו הנכתב לעיל:
ובאמת שאם הבנין הנ"ל נפל כעת גם תקומה תהיה לו לפי שבודאי אין ספק שהרב ב"י עצמו סובר שלהעשות המצוה כתקונה צריך האבל לישב במטה כפוייה בעתות הנ"ל ומה שכתב בביתו שלו שהלכה כדברי המקל וכו' הוא לומר שאין עכוב במצוה להתקרא שלא יצא י"ח ולחשבו כמי שלא כפה למי שכפה מטתו ולא ישן עליה וגם לא ישב בה בעת האוכל וכסברת הרמ"בם ז"ל שזו היא חומרא יתירה בגוף המצוה: ולכך כתב שכיון שמצינו שהרא"ש והרמ"בן והראב"ד סוברים דמדכפה אף שלא ישן ולא ישב יצא י"ח כתב הוא ז"ל דגם כן הוא כך סובר לפי דהלכה כדברי המקל באבל אבל לעולם דלפי סברתו זה שכפה ולא ישב וכו' לא קיים המצוה כהלכתה וכתקונה ויש לי סמך לזה כיון שהוא ז"ל בשלחנו אינו מביא סברת הרא"ש והרב"ד והרמב"ן: אבל גם לפי שאינו סובר כהרמב"ם ז"ל לא כתב בשלחנו לשון חיוב לומר בשעת שינה ואכילה חייב לישב על מטה כפוייה אלא כתב ישב על מטה כפוייה: אבל מ"מ הישיבה הזאת נוגע לקיום מצות הכפייה אבל לא לעכב כסברת הרמ"בם ז"ל: נמצינו למדים שהבנין שלנו הנ"ל חזר לאיתנו:
ומה גם שכל עיקר מחלוקת הזאת שבין הרמ"בם ודעימיה עם שאר הפוסקים תלוי בהאי סוגיא דפ' אין מגלחין בדף כ"א ז"ל אמר רמי בר חמא מנין לקריעה שהיא מעומד שנ' ויקם איוב ויקרע דלמא מלתא יתרתא הוא דעבד דאי לא תימא הכי ויגז את ראשו הכי נמי אלא מהכא ויקם המלך ויקרע את בגדיו ודלמא מלתא יתירתא הוא דעביד דאי לא תימא הכי וישכב ארצה הכי נמי והתניא ישב ע"ג מטה על גבי כסא ע"ג אודייני גדולה ע"ג קרקע מכולן לא יצא י"ח ואמר ר' יוחנן שלא קיים כפיית המטה אמר ליה כעין ארצה: ופירש רש"י בהאי סוגיא אודייני. מכתשת גדולה: מכולם. אמרו אפי' ישן ע"ג קרקע לא יצא עד שיכפה מטתו וישב עליה: כעין ארצה כלומר שכפה מטתו וישן עליה ולעולם קריעה מעומד עכ"ד: וכתבו התוספות באמצע ד"ה דאי לא תימא הכי וכו' ז"ל: ובתוספת הרב הקשה כי הסוגיא משונה בתחילה אומר מילתא יתירתא עבד דאי לא תימא הכי והדר מקשה דלא יצא י"ח ונראה לי דהכי פי' מילתא יתירתא והכא נמי כפה מטתו ושכב ע"ג קרקע וא"כ עבד מילתא יתירתא דליכא למימר ושכב היינו כפיית המטה דהא לא יצא י"ח מכפיית המטה אמר ליה כעין וליכא שום יתור וניחא ליה לשנויי הכי מלומר שהיה מלתא יתירתא ולהוכיח קריעה מכפיית המטה ע"כ דבריו:
הנה דברי התוספת של הרב הנ"ל המעיין בהן וירד לסוף דעתו ז"ל יראה דכך פירש הרב דברי התלמוד הלז וזה הוא הדרך הנה דחה התלמוד ראייה דקם דוד בקריעה משום דמילתא יתירתא הוה וראיה לדבר דאי לא תימא הכי האי שכיבת ארצה שעשה למה אינו אלא מילתא יתירתא דמה יש לך לומר דהיינו במקום מצות כפייה כלומר שלא כפה מטתו בשביל ששכב ארצה דקם השכיבה משום הכפייה אין לומר כן דהתניא וכו' וכו' ראה שמי שלא כפה מטתו לא יצא י"ח וח"ו שדוד המלך ע"ה ביטל מצות כפייה אלא ודאי שכפה מטתו וא"כ כיון שכפאה וגם שכב על הארן נפקא מונא שמילתא יתירתא עבד וא"כ גם מה שקם בשעת הקריעה אין ללמוד ממנו דכך הוא החובה דגם יש לומר דמילתא יתירתא עבד והשאלה במקומה עומדת דקריעה דמעומד מנין: אמר ליה לעולם דדוד המלך גם בשכיבה ההיא לא עשה מ"ו לפי דהאי ארצה כעין ארצה ונ"מ שמפסוק ויקם דוד ויקרע למדין ממנו דקריעה מעומד: כך הוא פירוש הסוגיא לסברת תוספת הרב הנ"ל והמבין יבין שהוא מפרשה דומה ודומה לפירוש הרא"ש ז"ל ע"ע:
והנה לא מצאתי כתוב להרמ"בם ז"ל שום פירוש בסוגיא הנ"ל אבל לפי הסברה מכח מה שפסק בחבורו בחיוב כפיית המיטה יש לנו לפרש הסוגיא הזאת בסגנון כזה: אומר הגמרה ודלמא מה שקם דוד המלך בעת הקריעה אינו משום שמצותה בכך אלא דמ"י עבד להראות לעבדיו צערו שהיה ביותר דאי לא תימא הכי האי וישכב ארצה שעשה וכי כך היא החיוב של האבלים הא אבל חייב לשכב על מטה כפוייה דהא תניא וכו' וכו': ראה מהאי ברייתא דבעלמא מי שכפה מטתו ולא ישב עליה לא יצא י"ח דאמר ר' יוחנן שלא קיים כפיית המטה פירוש דאף שכפה אותה וגם נצטער הרבה בישיבתו על מקומות השנוים מ"מ כיון שלא ישב עליה נקרא שלא קיים כפיית המטה דשאני דוד המלך באותה שעה שאמרו לו שהמית אבשלום את כל בני המלך דמשום טרוף הדעת על שמועה רעה כזאת כל מה דעבד באותה שעה מ"י הואי אבל לעולם דאח"כ קיים דוד המלך המצוה של כפייה כהלכתה וא"כ גם מקריעת דוד אין ראיה לקריעה דעלמא דצריך להיות מעומד מהאי טעמא וכדאמרן וא"כ ומנין לקריעה מעומד: אמר ליה לעול' דמויקם דוד ויקרע למדין לקריעה שהיא מעומד דהא האי וישכב ארצה אינו כמשמעו וכדאמרן אלא כעין ארצה ר"ל ששכב גם באותה שעם על מטה כפוייה נ"מ דאין מילתא יתירתא בכל מה דעבד דהכל היה כדין וכהוגן לקיים מצוות הנוגעים לאבל ואף שהיה מלך ישראל: כך היא הפירוש האמיתי בסוגית הנ"ל כפי סברת הרמ"בם לפי קוצר דעתי:
דעו לכם שהחולקים על פסק דין של הרמב"ם ז"ל הנ"ל בטור בסי' הנ"ל טעם שלא פירשו הסוגיא הנ"ל כפירושי הנ"ל הוא משום החלוקה הראשונה של זאת הברייתא שהיא זאת: ישב ע"ג מטה וכו' ומכאן למדו שזאת הברייתא משמע שמדברת במי שלא כפה מטתו לפי שקשה להם שאם מדברת במי שכפה מטתו איך אמרו בסוף הברייתא גם על החלוקה ראשונה דישב ע"ג המטה שלא יצא י"ח פשיטה ובשביל הקושיא הזא' ג"כ נדחקו לפרשה כפירוש הרא"ש ולפי שגם לפירושם האי חלוקה הראשונה מגומגמת היא בעיניהם דהא אם ישב על גבי מטה ולא כפאה צריכא למימר שלא יצא י"ח הא לא מבעיא שלא קיים הכפייה אלא אפילו היכר משום אבילות לא עשה אשר על כן נדחק הרא"ש לפרש דהאי ישב ע"ג מטה ר"ל ע"ג החבלים כלומר שלא שם לא מצעות ולא כרים וכסתות ופירש כן כדי שיהיה דומה האי רישא לאחריניה השנויים שם ואחריו הלכו כל המנגדים על הרמ"בם ז"ל ומתמיהים על רבינו משה ז"ל שודאי פירש הברייתא הזאת בשכפה ולא ישן עליה דמה יאמר א"כ על האי חלוקה הראשונה עד שכ"כ קשיא להם שראיתי וסוברים שבודאי שהרמב"ם ז"ל לא היתה בגרסתו של האי ברייתא החלוקה הראושה והביאו ראייה מדפוס ויניציא שאינו מביא זאת החלוקה:
ואני אומר שאם בכך יש תקון לקיים דברי הרמ"בם ז"ל אין אנו צריכים לדפוס ויניציא דהא בדפוס כל התלמודים שראיתי מינים ממינים שונים הנה הברייתא הזאת נכתבה במקומה דהיינו בדף כ"ז בזאת המסכתא בלא חולקה הזאת. אבל אני אומר שבתלמוד של הרמב"ם ז"ל ג"כ היה לו זאת החלוקה כאן בדף כ"א והקושיא שעשו עליו אינם קושיא לפי שהרמב"ם ז"ל יראה לי שכך יפרש האי ישב ע"ג מטה אף שהוא סובר דכפה ישב ע"ג מטה: ר"ל שלאחרים ויעיד עלי מה שכתב בחבורו כפה מטתו וישן במטות אחרים לא יצא י"ח: וא"כ מי לנו גדול כמשה שממשה ועד משה לא קם כמשה: ואמת הוא שזאת הסוגיא סובלת כל הפירושים שנתנו עליה לפי שהיא סתומה ואטומה בעצמה ואין לנו גילוי בתלמוד לפרשה לכן סברת רבינו משה תקום עליה: צאו וראו מה שכתב הרב ערהמ"ה ז"ל בפירושו על הרמב"ם בפ' ה' מהלכות אבל הלכה י"ח ז"ל על מה שכתב הרמב"ם שם או ע"ג כסא או ע"ג ארון או ע"ג קרקע לא יצא י"ח אלא ישן ע"ג מטה כפוייה כתב הוא ז"ל או ע"ג קרקע וכ'ו. ויש חולקים ומפרשים ר"י בשלא כפה וכ"ו וזהו פירוש שלא קיים לדעתם דוק ותשכח ע"כ דברי הרב עראמ"ה: ואני אומר שתבא עליו עליו ברכה על מה שכתב: דאי ס"ד שהבריתא מדברת במי שלא כפה מטתו וזה בא ללמדנו שלא יצא י"ח מדין ככפיה פשיטה דבא כלל ועיקר לא כפה ועוד אם דברי ר' יוחנן באו לבד לפרש האי לא יצא י"ח כדי שלא נפרש דהאי ל' י"ח קאי הצערא א"כ למה אמר ר' יוחנן שלא קיים כפית המטה מאי טיבותיה דהא דבת קיים היה לו לאמר אמר ר"י כיון שלא כפה מיטתו בהם כפי פירוש סברת הרמב"ם ז"ל ודו"ק:
והרב בעל לחם יהודה אחר שעשה שקלא וטריא על מה שכתב הרמב"ם בהלכות הנ"ל בפ' ד' הלכה ט' וגם על מה שכתב הרב ז"ל בפ' ה' הלכה י"ח האריך עד הרבה לצאת בעד רבינו ז"ל ובסוף דבריו כתב וז"ל ולענין דינא הש"ע פסק להקל והאידנא לא נ"מ מידי דלא נהגו בכפיית המטה מהטעמים הנזרכים שם ומה שנהגו בזמן הזה להפוך המחצלאות והבגדים שפורשין על שטח הבית אינו מעיקר הדין דאין החיוב אלא למטות דוקא ולא לדברים ומה"ט כתבו הפוסקים דבזמן הזה שאין המטות עשויות כשלהן אין חייבין בכפייה וכמ"ש רבינו ירוחם הביאו הב"י וז"ל וראיתי בכל המקומות שמהפכין את הכר או את הכסת רמז לזה אע"פ שלא דברו החכמים אלא במטה של עץ ושל חבלים ע"כ ודלא כדמשמע מתשובת ההדב"ז ז"ל סי' ס"ב יע"ש וכל זה לענין כפיית המטה אבל לענין ישיבת קרקע אפילו האידנא אסור לישב ע"ג כרים וכסתות או ספסל וכמ"ש הרב בעל ש"ך וע"ש בט"ז דודאי מסכים לדבריו ואין חלוק לאיסור בין ספסל לבדים וכסתות ודלא כפשט לשון הט"ז יע"ש אין להאריך ע"כ:
אבל אחר חיפוש על האי עינינא ראיתי לשון ירושלמי בפ' ואין מגלחין שלפום ריהטא נראה נגד פסק דין של הרמב"ם ז"ל הנ"ל וז"ל מאמתי כופין את המטות וכ"ו וכ"ו מנין לכפיית המטה וכ"ו וכ"ו עד נעור בלילה ונזכר שהוא אבל [כאשר כבר כתבתיו לעיל] עוד שם אמר איוב כופה את המטה אני ישן ע"ג ספסל אין שומעין לו מפני שאמר איני כופה את המטה: אלא אם אמר הריני כופה את המטה שומעין לו: מתני' לא אמרה כן אלא כשמבין אותו כל העולם מסובין ע"ג הארץ והוא מוסב על הספסל בכהן גדול הא בכהן הדיוט לא וברבים הא ביחיד לא ולא עבדין כן והרב בעל שדה יהושוע פירש האי סוגיא כפי מה שביראה הרמ"בן בתורת האדם ע"ט אבל מ"מ כיון שהספר הזה אינו מטי ביד כל אדם העתיק לפני הקורא מה שהוא ז"ל כתב וז"ל אמר האבל איני כופה המטה אלא אני ישן ע"ג ספסל והמטה לא תהא כפייה אין שומעין לו דלא קיים מ"כ ואינן בעינן לה דקב"ה אמר איקונין שלי וכ"ו כדאיתא באגרה ע"ש. מפני שאמר אינו כופה. קושיא היא כלומר טעמא דאין שומעין לו לישב ע"ג ספסל משום דלא כפה המטה הא דאם כפה המטה שהרי קיים מ"כ שומעין לו ויושב ע"ג ספסל אתמהה: מתני' לא אמרה כן. בפ' ב' דסנהדרין כלומר וכי תימה הכי נמי הרי מתני' לא אמרה כן אלא ואינו מיסב ע"ג ספסל: בכהן גדול דוקא הא בהדיוט לא. וכן בישראל הרי משמע דמיסב על הארץ ולא על הספסל וברבים הא ביחיד לא ולא עבדינן ליה כן. תרוץ הוא כלומר כששנינו בכהן גדול דוקא לא שנו אלא ברבים שאילו אחד ודאי אין שומעין לו אלא מיסב על הארץ או על מ"כ אבל ביחיד לא כלומר אבל ביחיד לכל שומעין לו ולא עבדין ליה כן כלומר אין בני אדם נזהרין בזה אלא כופה ומיסב על הספסל אפילו ברבים זהו פירוש הסוגיא כפי מה שביארה הרמ"בן בת"ה א"כ שמעינן מהא שאם כפה מטתו שומעין לו לישן ע"ג ספסל וכ"ש על גבי קרקע והא דתני בבבלי היה ישן בכסא וכ"ו היינו כשלא כפה מטתו וכדמסיים התם ר"י אמר שלא קיים כ"ה כלומר הא אם כ"ה ישן ע"ג ספסל וכהא דהכא והרמ"בם כתב בפ"ד דהלכות אבילות אפילו כפה וכ"ו וכ"ו לא יצא י"ח וטעמא דמפרש ההיא ברייתא וכ"ו דמיירי בשכפה מטתו ועל זה בא ר"י ואמר מפני שלא יצא י"ח כפייה כלומר לפי דכפה מטתו אינו יוצא י"ח אם אינו ישן עליה ומ"מ מן הירושלמי הזה משמע דלא כהרמ"בם שהרי מסקנא דהכא הוא דאם אמר אשב ע"ג ספסל כשכפה מטתו שומעין לו וכ"ש כשישן ע"ג קרקע דשומעין לו ואפילו נפרש הא דקאמר וברבים אבל ביחיד לא שהיא סוף הקושיא ולא כמו שפירשו הרמ"בן ז"ל שהוא תירוץ אפילו הכי מסקנא דמילתא דשומעין לו וטעמו ז"ל דאי בשלא כפה מיירי ברייתא דבבלי מאי קאמרה היה ישן ע"ג מטה וכ"ו: [עוד כתב] הוא ז"ל כל מה שאני כבר כתבתי לעיל בשם יש סוברים על פרוש הסוגיא של הבבלי הנ"ל עד שבסוף דבריו כתב דכיון דפשיטא ליה להרמ"בם מתלמודא דידן הכי אפילו דהירושלמי פליג עליה לית לן בה ע"כ דבריו:
ברם אני תולעת ולא איש אחר המחילה ונשיקת ידיו ורגליו יש לי להקשות על סוף דבריו הנ"ל דהא דוקא אמרינן האי כללא דלא קפדינן הירושלמי כשיש דבר ברור בת"ד נגד הירושלמי אבל בלאו הכי לא וא"כ אף שהרמ"בם ודעימיה מפרשין הסוגיא כפי סברתם: הנה סתמא דתלמודא לא גילה לנו שום דבר בפירושה ועכשו שהירושלמי הנ"ל נראה ברור שסותר דעת רבינו הנה הקושיא עליו במקומה עומדת:
ואני קטן הכמות והאיכות רוח אחרת עמי בפירוש ירושלמי הנ"ל כדי שלא יבא נגד רבינו ז"ל וזה הוא שאני מקיים מה שהרב מוה"ריב הנ"ל דוחה שהרי הוא דחה הפירוש לפרש דהא דקאמר הירושלמי וברבים אבל ביחיד לא: שהיא סוף הקושיא ואני אומר דודאי שכפי דעת הרמ"בם כך הוא הפירוש ודא דקאמר דלא אמרינן הכי לפי שמסקנא דמלתא היא דשומעין לו איני יודע מי הכריחו לזה דהא אף שהרמ"בן ז"ל כן סובר וכן נתן פירושו הטעם הוא לפי שהוא כתב דהא דקאמר וברבים וכ"ו הוא תירוץ אבל אם נאמר שהוא סוף הקושיא גם מסקנא דמילתא יהיה דאין שומעין לו לכן הא לכם פירושי על הירושלמי הנ"ל כדי שלא יבא נגד רבינו ז"ל.
אמר איני כופה וכ"ו פירוש שהאבל חשב שכיון שאינו ישן במטה אינו צריך לכפותה: אין שומעין לו ואומרין לו שנכפה מטתו וישן עליה: מפני שאמר וכ"ו כלומר מקשה דנראה מכאן לעשות דיוק ולומר הא דאין שומעין לו הוא מפני וכ"ו הא וכ"ו שומעין לו: מתני' לא אמרה כן: כלומר וכי תימא הכי נמי אין לומר כך דהא מתני' לא אמרה כן אלא דדוקא כשמתירין לאבל בישיבת ספסל הוא דוקא לכהן הגדול ולא הדיוט וברבים בשעת ההיא של ההבראה שרבים מצויין שם אבל ביחיד פירוש כשהוא בביתו ואין רבים עמו אפילו שהוא כ"ג חייב לישב על מ"כ כיון שהוא חייב בכל מצות אבל הלכך איך נעשה הדיוק הנ"ל ומדכתב הבעיא הראשונה שהיא באבל שאמר שאינו רוצה לכפות ואמר דאין שומעין לו משמע שיש לעשות הדיוק: ולא עבדין כן. כלומר זו היא המסקנא והפירוש הוא דלא עבדין כן לשאר העם לישבו בספסל אפילו ברבים וא"כ אין לעשות הדיוק הנ"ל כיון שהוא נגד המשנה הנ"ל: ע"כ פירוש הירושלמי לפי דעתי מכוונת לשיטת הרמ"בם ז"ל בת"ד בפירוש הסוגיא הנ"ל שפירש אותה בדכפה ולא ישן: ונראה לי שאם כן נפרש נסתלקה הקושיא מן הירושלמי הנ"ל: ואם יאמר האומר לפי פירושי א"כ למה תלה הבעיא באומר איני כופה תהיה באומר כופה וישן ע"ג ספסל ונשמועינן שאין שומעין לו דח"ש כשלא כפה דאין שומעין לו: זה אינה קושיא לפי שהאמת הוא שכך היה לו לשאול אבל אזלא היה לנו הדיוק הנ"ל והדיוק הנ"ל הוא צריך ללמוד ממנו שדוקא בכ"ג חלקינן בין ישיבת רבים לישיבת יחיד הא חוץ ממנו כל הישיבות שווים בהם בין ביחיד בין ברבים שאינן בספסל כלל: ואין להקשות דאיך אמרתי דחוץ מן הכהן הגדול אין מי שיתירו לו שלא לישב על הקרקע האבראה מצינו משנה שלימה האומרת ומברין במטות זקופות וא"כ אף בהדיוט יש הפרש בין יחיד לרבים דהא יש מפרשים דגם האבל ישב בעת ההיא במטה זקופה: אבל גם זה אינה קושיא לפי שכפי הרמ"בם ז"ל האי משנה מדברת בח"ה וכפי ראות עיננו בפירושו על המשניות וגם מסתמיות דבריו בחיבורו בדין ההברה של ח"ה יש לנו ללמוד שהוא ז"ל סובר דגם בעת ההבראה ישב האבל על מ"כ ואפילו שיהיה בח"ה לכן כיון שאני כוונתי היה לפרש הירושלמי הנ"ל כדעת הרמ"בם א"כ נסתלקו הקושית מעלי:
נחזור לעניננו והנה בעל הלבוש ג"כ כתב דבשעות שינה ואכילה דוקא הוא דיושב האבל על מ"כ מטעם דמות דיוקני וכ"ו אבל כל היום אינו יושב אפילו על מטה כפוייה שאין די לאבלות אלא ישיבת ע"ג קרקע וכ"ו ע"ע בסי' הנ"ל: גם הרב בית חדש מסכים שמ"כ היא לשבת עליה בשעת שינה וכ"ו וכהרמ"בם ז"ל וכתב שיצא לו להרב ז"ל מן הירושלמי הכתוב בפ' מי שמתו (שגם אני כבר כתבתיו לעיל ובריך ה' שכוונתי לדעת גדול) ואח"כ כתב דהכי נקיטנן אלא דעכשו לא נהגו וכ"ו ע"ע: גם בספר הכלבו מצאתי כתוב בבירור שמ"כ צריך לישיבת האבל עליה וכדעת הרמ"בם ע"ע.
הנה היוצא מן הכלל ומן הפרט שכתבנו עד הנה הוא שצריכין אנו לומר שמי שרוצה לצאת י"ח ממצות הכפייה צריך לישב עליה בעתות האלו דהא אף שיש מחלוקת כנ"ל הנה כולם מסכימים שהישיבה על מ"כ היא מגוף המצוה ואף האומרים שאינה מעכבת: נ"מ שהרב ב"י לא כתב הישיבה עליה משום לעשות קולא לאבל רק ללמוד לנו איך הוא קיום מ"כ כתקונה ולעולם דדין ישיבת קרקע אינו נוגע לדין כ' המטה הלכך אין ללמוד מן דברי הרב ז"ל בשלחנו בסי' הנ"ל שום ליחוד להתיר בזמן הזה מה שנוהגים לשבת בכסאות עם כרים וכסתות לעת האוכל וכמי שאינו אבל אלא אדרבא דכפי הרב הנ"ל וגם לכל המצריכים ישיבת קרקע לאבל ודאי שעת האכילה וכ"ו היא שוה לכל היום לשבת על הקרקע או כעין קרקע דהיינו בפחות מ"ג טפחים:
אבל עדיין יש לנו לחקור ולחפש בספרי הפוסקין ז"ל אם המצא ימצא בהם איזה טעם למה שנהגו קצת האנשים לשבת בשלחן בלי שנוי וכשאר הימים גם לישן במטותיהן בלי שנוי לכן אצא כגבור במלחמה עד שידי מגעת להביא לפני הקורא כל מה שמצאתי כתוב כדי להשיב לה"ה מה שדעתי החלושה מבין בתורתנו הקדושה וכדי לפסוק נדון דידן כפי דין תורה:
הא לכם דברי הרב ט"ז ז"ל ובשעת שינה וכ"ו כתב רש"ל אבל אין לו לישן כל ז' אלא ע"ג הקרקע כ"כ הר"מ והאבל אין צ"ל ע"ג קרקע אלא כשהמנחמו' אצלו ואז גם המנחמים צריכין לישב ע"ג קרקע אא"כ אמר להו האבל שבו על גבי ספסלים דמצי מחיל ליקרי' (ואפשר משום הכי אין המנחמים יושבין בזמן הזה ע"ג קרקע דמחיל האבל מסתמ') ולישב האבל ע"ג כרים וכסתות בעוד שהמנחמים אצלו לא יתכן אמנם חולי וזקן שיש להם צער בישבת קרקע מותר להשים כר קטן תחתיו עכ"ל: מה שכתב שא"צ האבל לישב ע"ג קרקע אלא כשהמנחמים אצלו פירוש אבל בלאו הכי יכול לעמוד או לילך בחדרו אבל על כל פנים אסור לישב ע"ג ספסל:
והרב שפתי כהן כתב עכשו לא נהגו וכ"ו מ"מ אסור לישב ע"ג ספסל או כרים וכסתות כ"א ע"ג קרקע אם לא חולה או זקן שיש להם נער בישיבה ע"ג קרקע מותרים להשים כר קטן מתחתיו מיהו יכול לילך ולעמוד וא"צ לישב כלל רק כשהמנחמים אצלו צריך לישב ע"ג קרקע וה"ה דכשרוצה לישן דצריך לישן ע"ג קרקע מיהו המנחמים יושבים על גבי ספסל דמסתמא מחיל להו כל זה מבואר בדרישה עכ"ד:
והרמ"בן ז"ל ג"כ כתב בשם הירושלמי שמי שהוא בפונדק פטור מכפית המטה מטעם שלא יאמרו עליו שעושה מעשה כשפים אבל ג"כ כתב שאפילו הכי צריך לישן ע"ג קרקע ולא במטה שבפונדק ע"ע בדף ס' סוף ט' א':
והרב בעל דבר משה כתב בספרו ד' כ' לענין לנהוג קצת אבילות בתחילת יום שביעי אחר הנץ החמה נגד היש אומרים שמביא הב"י שסוברים שכיון שנהג בלילה קצת אבילות סגי: האריך הוא שם לסתור הסברה הזאת ושם כתב בסוף דבריו כזה הלשון אם איתא דאנן קיימא לן כמאן דאמר מקצת הלילה ככולה משום דהלכה כמיקל באבל מפני מה יושבים האבלים בכל הלילה בארץ כמנהג האבלים הא כיון דישבו שטה אחת בעת הערבית ונהגו אבילות הוה סגי ולמה הם יושבים עוד בעת האכילה על קרקע כמנהג האבלי' ובכל עוד שהם נעורים הם יושבים בארץ אלא ודאי דקיבלנו בזה דלא אמרינן מקצת הלילה ככולה וכ"ו וכ"ו ע"כ דבריו: ראו מתוך דבריו איך דרך האבלים להיות יושבים בקרקע אף בעת האכילה:
ובש"ת שבות יעקב מצאתי כתוב בתוך שאלה צ' ששואל שם ז"ל זאת ועוד אחרת לשאול אם מחויב דוקא האבל לישן כל ז' על הארץ ממש בלי כרים וכסתות כי ראיתי העולם נוהגים להקל בזה ע"כ לשון השאלה: וזה לשון התשובה ועל השאלה שניה מדברי סופרים לענין שכיבת הארץ לאבל כל ז' באמת משמעות האחרונים בסי' שפ"ז שעל הארץ ממש תישן בלי שום מצעות וכרים כלל אכן באשר שהוא דבר קשה ורוב העולם חולים ואסטניסים הם לגבי דבר זו ועיקר דין שכיבת הארץ אין לו מקור בש"ס כלל רק בש"ס אמרינן דכופה מטתו משמע דשוב מותר לשכוב על כרים וכסתות וכן מבואר להדיא מתוך דברי הרא"ש: והרב הנ"ל מביא כל דברי הרא"ש וכ"ו אח"כ כתב הרי להדיא מדברי הרא"ש כל שכופה מטתו מותר לשכוב עליו עם כריה וכסת' וכן הוא להדיא במסכת שמחות פרק י"א כופה אדם מטתו ע"ג שתי ספסלים אפילו חמשה מצעות למעלה ובלבד שיהיו רגליה זקופות ע"כ וכן מבואר בת"ה דף ס' והא דכתיב בדוד וישכב ארצה מילתא יתירתא הוא דעבד וא"כ בזמן הזה שאין נוהגין בכפיית המטה די אם מצער בענין משכבו ששוכב על הארץ עם הכרים וכסתות כל שמצער בענין משכבו וכמו שנהגו לענין תשעה באב ע"כ דבריו:
ואני אחר המחילה רבה יש לי על דבריו ז"ל: ראשונה דאברא דהוא לא מצא מקור בש"ס משכיבת האבל בארץ גם אני לא מצאתי ברם איך לא שלטא ביה עיניה בספר הנשר הגדול הריף ז"ל שמביא מימרא דרב יהודה אמר שמואל מנין למנחמים שאין רשאים לישב אלא בקרקע שנ' וישבו אתו לארץ והא מימרא נמי אינה במצוי בש"ס שבידנו אבל אפילו הכי ראינו שבדפוס הנמצא ביד הראשונים היתה בו זאת המימרא וא"כ גם הראשונ' שמביא מר"ן והיא זאת אמר אמר רב יהודה אמר רב מנין לאבל שאינו רשאי לישב ע"ג המטה אלא ע"ג הארץ דכתיב וישבו אתו לארץ גם היה בתלמוד של הראשונים: וא"כ כמעט יש לי לומר שהיה לו להביא מה שכתב מר"ן ז"ל ואח"כ לתת טעם מפני מה דחה את המימרות הנ"ל ולומר במקום שאין לו מקור בש"ס: שלא מצא וכ"ו: גם מה שהוא ז"ל הבי מדברי הרא"ש לומר בפשוט שהרא"ש ז"ל סובר שכל הכופה מטתו מותר לו לישן ע"ג קרקע כל מי שיש לו עינים בראשו יראה דהרא"ש לא נחית אלא לומר שהשינה על מ"כ אינה מעכבת את חיובא לומר שמי שלא ישן עליה אף שכפאה דלא יצא י"ח אלא ודאי כיון שכפאה יצא אבל לא משום הכי מותר לכתחילה לישן ע"ג כרים וכסת' וכ"ו: גם מה שמביא בשם מסכת שמחות פרק הנ"ל איני מוציא משם שום ראיה לענינו דהא שם אינו מתיר לשכוב על הארץ בכרים וכסתות אלא אומר עד היכן מגיע צורת הכפייה לקרות עליה שיצא י"ח: גם מביא ראיה לזה שהוא מבואר בת"ה דף ס' והנה בזאת הדף עצמו ע"א יש שם דברים (כבר כתבתיו אני לעיל) דממש מורים היפך מה שהוא סובר דהא הישן בפונדק אף שאינו כופה מטתו הרמב"ן וז"ל הצריכו לישן ע"ג קרקע: זאת ועוד כתב הרב הנ"ל דפסוק וישכב ארצה דדוד מילתא יתירתא הוא דעבד ומסקנת הגמרא היא שלא עבד מילתא יתירתא דהא כעין ארצה שכב דהיינו ע"ג מ"כ נמצא שלא נשאר לו שום ראיה להתיר שכיבת ארצה על גבי כרים וכסת' אלא משום שהוא דבר קשה וכ"ו כאשר כתב למעלה:
גם מצאתי כתוב בש"ת פנים מאירות חלק ב' בתוך שאלה קמ"ט ז"ל עוד ראיתי בדברי האחרונים מה שנזכר בי"ד בסי' שפ"ז דעכשו לא נהגו בכפיית המטה וכתב הט"ז והש"ך מ"מ אסור לישן ע"ג המטה אלא ע"ג קרקע וכן אסור לישב ע"ג ספסל או כרים וכסתות ואני אומר דדבר זה צריך תלמוד דהא מדברי הרא"ש אינו מוכיח כן וכן מדברי הטו"ר שהם דברי הרא"ש וכ"ו והביא הרב כל לשון הטו"ר אח"כ כתב משמע דכפיית המטה אינו שיצטער עצמו דאם הפכה וישן עליה אפילו אם נתן ג' אוד' מצעות תחתיו דיצא ועל כן בסיפא דנקט אם הפכה וישן ע"ג קרקע לאו דוקא ע"ג קרקע בלי מצעות אלא אפילו כמה מצעות תחתיו יצא ולא נקט ע"ג קרקע אלא לאשמועינן דלא בעינן שישן ע"ג מטה כדעת הרמ"בם וא"כ לדידן דבטל כפיית המטה א"כ אין חילוק אם ישן ע"ג קרקע עם מצעות תחתיו או ישן ע"ג מטה ומצעות תחתיו דהא לדינו דגמרא אם אינו כופה את המטה אף אם ישן ע"ג קרקע בלא מצע אינו יוצא: אח"כ כתב הרב הנ"ל לאסור מטעם ראיות שהוא מביא מדברי הש"ס בסוף תענית בענין אבילות ישנה כאשר ימצא המעיין שם בספרו אח"כ דחה הוא עצמו הראיה שהביא ממסכת תענית הנ"ל והאריך בדבר עד שבסוף דבריו כתב ולפי זה דאין לנו כפיית המטה ובוטל טעמה דבר קפרא אין חילוק בין אם ישן תוך המטה או על הארץ ועוד דמטות שלנו על על הרוב אינו מסורגים בחבלים ומה לי אם ישן בקרקע מרוצף ומשים תחתיו כרים וכסתות או תוך המטה ולכך סתמו כל הפוסקים הראשונים ולא הזכירו דבר זה כן נראה לי להלכה ולמעשה ואף שכתב הרמ"א בא"ח סי' תקנ"ה שיש לאדם לצער בענין משכבו בליל ת"ב היינו ממידת חסידות וכ"ו היינו על כרחיך לדידו דהיה ניכר הכ"מ אבל לדידן אינו אלא מצד חסידות ולא מן הדין כן נראה לי דהמקל בזה לא הפסיד בפרט בדורות החלושים כמונו אין כאן חומרא אפילו מצד הדין וק"ל ע"כ דברי הרב ז"ל:
והרב גדול הדור בעל ברכי יוסף העיד בסי' שפ"ז דין ב' על הרב הנ"ל בעל פנים מאירות שבסוף סי' קמ"ט יצא לישע מנהגן של ישראל והביא דבריו שבסוף הנ"ל: עוד כתב הב' ב"י שהרב כנסת הגדולה בסי' זה מייתי פלוגתא בכלל הלכה כדברי המיקל באבל אי הוי אף בפוסקי' ועוד כתב דהוא דבר בזה בסי' שכ"ז:
והנה ראיתי ג"כ שם בברכי יוסף דברי הרב הנ"ל שגמר דאף בדברי הפוסקים האחרונים נאמר הכלל הזה ומהני אף ביחיד נגד רבים ע"ע בספרו:
דעו רבותי דמשום הני מילי שגמר הרב בעל ברכי יוסף דהאי כללא דהלכה כמיקל באבל נאמרת אף בפוסקים האחרונים ואפילו יחיד עם רבים: ירא אנכי להביא לפני הקורא דבר מצאתי כתוב במוה"רם בר ברוך שהוא רבינו מאיר מרוטמבורג כפי קבלת הרב הנ"ל והעלמתי מן העין דברי מוה"רם הנ"ל מכמה טעמים ראשונה שהרב ז"ל לא נתן טעם למה בשפסק: שבפסק ההוא אינו חתום שמו גם לא שם רבותיו וגם לא שום חתימה ואף שיש בספרו עוד הרבה שאין להם חתימה נראה לי שזאת היה ראוי לחתימה והנה איננה: זאת ועוד דהא ברור כשמש לכל מעיין שלא ימצא בשום אחר מתלמידיו שהם אדוני הארץ שום רמז ממה שהרב הנ"ל כתב שם גם כל הפוסקים ראשונים ואחרונים שידי השיגה שדברו על ענין נדון דידן העלימו עיניהם מן הפסק הנ"ל ולפיכך איך אני ימלא לבי לגלות את הנסתר: לכן רקדי הנגלות לנו ולבננו עד עולם ובפרט בדורותינו שכמעט ה'וא ד'ור ר'אוי לב'יאת ב'ן ד'וד: לכן מובטח אני שלא יחשב לי לעוון לפני הרב מוה"רם ז"ל מה שהסתרתי דבריו אם הן שלו או של איש כמתו וה' יכפר בעד:
גם ראיתי כתוב ובחיי ראשי שאיני יודע היכן אבל ראתי חכם אחד שהיה רוצה להתיר ישיבת האבל על ספסל או כסא מלימוד ודיוק דבור התוספות כתוב במ"ק דף כ"ז: והנה הרב ב"י מביא אותו דבור אחר שכתב שבזמנינו אין נוהגים מ"כ המטה וגם אחר שכתב אי זה מנהגים שנהנו העולם כמו לכפות הכרים וכסת' וכ"ו כתב זה הדבור של תוספות בלא שום לימוד ממנו ע"ע: אבל כיון דאתא לידן נימא ביה מילתא לכן הביאותיו לפני הקורא: ז"ל מין המנחה ולמעלה. פירש בתוספת הרב דמספק ליה אם מנחה גדולה אם מנחה קטנה דמקודם לכן אינו יושב עליה נ"ל דמכאן סמכו שלא לישב ע"ג כסא וספסל אע"פ שאין ראיה גמורה דשאני מטה הואיל וצריך כפייה ולא מצינו כפייה בכסא וספסל ע"כ דבריו: ומהר"שא ז"ל כתב על זה ז"ל בדבור המתחיל מן וכ"ו דמקודם לכן אינו יושב עליה: וכ"ו עכ"ל. לא ידענא מה מספקא ליה לענין ישיבה הא מסיק דאינו יושב עליה עד התחשך ולא הוזכר מן המנחה אלא לענין זקיפה ודוק: ע"כ לשון מהר"שא ז"ל:
ואני אומר שהדיוק הנ"ל הוא אמיתי כפי פיו האומרו אבל תמיהא לי איך הרב לא נתן תקון לדיוקו: ואני הדל נראה לי לתקן הדבור הנ"ל בדבר פשוט נראה לעינים והוא בזה האופן לומר שהם ש"ד והראשון הוא עד מילת קטנה: ושאר הדברים הם דבור שני על דברי הגמרא עד שתחשך: וגם במקום דמקודם להגיה מדמקודם: והוא יסוד דיוק הנראה לי: דו"ק ותשכח ואז תבין שכל הדביר הזה אינו מדבר אלא בערב שבת ואין מכאן למוד למה שמביאו אותו חכם שאיני זוכר מי הוא: דוק עיין ותשכח:
הא לכם שמצאתי כתוב בשו"ת יע"בץ אכתוב לכם השאלה והתשובה אף שאינו צריך למי שהספר בידו אבל גם מתנה למי שאין לו: וזה לשון השאלה שאל הגביר יצ"ו בימי אבלו אם חובה לשכב על הארץ לפי שאמר לו א' מהמתחסדים שאין רמז לד"ז ולא הניחו לעשות כן כאילו יש בו משום בל תוסיף ע"כל השאלה וזאת התשובה ואני כשומעי עמדתי מרעיד כי אין זו משנת חסידים אלא חיוב גמור כמ"ש האחרוני' ז"ל בפשיטות סי' שפ"ז שאסור לאבל לישן אלא על הקרקע וכ"ו וכן נראה פשוט אע"פ שאינו מבואר כ"כ בגמרא מ"מ מכללא שמעינן ליה מדאסר האבל בכפיית המטה ואר"זל שלא מטתו לבד הוא כופה וכ"ו אם אין לו זקופה במה ישכב אם לא במ"כ או על גבי קרקע והאידנא דלא נהוג בה"מ וכ"ו מיהו ודאי שלא באו להקל עליו עוד בדרך השכיבה ולהתירו לישן על מטה כבודה הס כי לא להזכיר נשתקע הדבר ולא יעלה על לב בר דעת ואם בישיבת עראי נאסר ע"ג מטה וכסא כ"ש בשכיבה דרך קבע והא דס"ד דתלמודא למימר דוד מ"י עבד דשכב ארצה היינו משום דכפיית המטה לחוד ודאי סגי ואם ישן ע"ג קרקע ולא כפה מטתו נמי לא יצא עד שיקיים כ"ה דוקא ויש לו לשכב על מ"כ דלהרמ"בם דס"ל דצריך לישן דוקא ע"ג מ"כ והיינו כעין ארצה דאיתא בגמרא מ"מ על מ"כ הוי כעין ארצה כדאיתא בגמרא והוא כדפירש הרי"בש בת"שו שמטותיהם לא היו להן נקליטין למעלה וכשכופין אותה נמצאת שטוחה ע"ג קרקע ולחולקים על הר"מ ז"ל ס"ל דע"ג קרקע עדיף דקעביד מ"י ושפיר דמי לכ"ע וכ"ש האידנא דליכא כפיית המטה פשיטא דלא אפשר אלא ע"ג קרקע כנזכר ואפילו באונן דאיכא מ"ד דאינו נוהג בו דיני אבילות לא הותר לו לישן אלא ע"ג קרקע אע"ג דאין זה מדיני אנינות כ"ש באבל ועל זה השבני החסיד שאני טועה בדבר זה שאין אחד מכל הפוסקי' ר' ו"א שיאמר שאונן אסור בדברי' שהאבל אסור בהם והנה הרב האריך להראות לו שגם באונן נוהג קצת מדיני אבילות לבד מחליצת מנעל ודכותיה עד שכתב בסוף דבריו הלכך פשוט בעיני דבר זה לאסור וכן עמא דבר וכמו שכתבו האחרוני' ז"ל ולא הוצרכו לראיה כי לרוב פשיטותו לא ניתן ליכתב ועיין במשנה פ' בתרא דתענית וכ"ו ודוק שמשם ג"כ ראיה ברורה לאסור השכיבה ע"ג מטה וכמעט תלמוד ערוך הוא ע"ש ברש"י ורע"ב ובפסקא דגמרא שם ודוק לכן אני אומר המתיר דבר זה סופו שיתיר איסור תורה וכ"ו וחתם שמו ע"כ דבריו ז"ל:
וזאת התורה היוצאת מכל הטורח שטרחתי הנה קוצר דעתי גומר לפסוק הדין של נ"ד לחומרא מכמה טעמים וצדי צדדין הא' שכיון שכאשר כתבתי רוב הפוסקין הסכימו שישיבת עמ"כ הוא תקון המצוה ודוקא חולקין בעיכובא א"כ אינו תלוי דין ישיבת הקרקע בדין הכפייה ואם נתבטל זה זה לא נתבטל: ב' דהא רובם ככולם סוברים דאף היום יש לעשות שנוי בעת השינה רצוני לומר בשכיבה. ג' שאף לסוברים שבזמנינו אין צריך שנוי תלוי טעמם לפי שהשנוי אינו ניכר במטות שלנו וכנ"ל א"כ נ"מ שאם היתה במציאות לעשות שנוי יש לעשותו: ד' שאף שיש מי שסובר שאפילו במטות המוכנים לשנוי הנה היום אינו צריך הטעם שנתנו לדבריהם הוא לפי שהחולשה נתרבה בעולם וכמו שאמרנו לענין שבת הכל חולים אצל הקור כך נאמר הכל חולים לענין זה: ה' דאף שכתבנו שהלכה כדברי המיקל באבל ואפילו באחרונים וביחיד אצל רבים לבי מגמגם ע"ז דהא כפי זה אם איש כמוני יעשה ספר מש"ות וכותב קולא בהאי ענינא דאבילות הנאמר עליו הלכה כדברי המיקל דטו שאין לי פנאי היום לחתור בכלל זה מקוצר הזמן ואריכות הענין: ו' שבעוונותנו הרבים הנה היום אחד מעיר ושנים ממשפחה הם המקיימים מצות האבילות כדתקון רבנן לפי שעינים רואות שרובם אינן נזהרין בחליצת מנעל וא"כ אם נבטל ישיבת קרקע לעת האוכל יבטלו מצד עצמם לכל היום ונמצא א"כ שאין מקיימים שום מצוה של אבילות דהא כאן בארצנו נתבטל מצות העטיפה ומצות הכפייה ורובם אינן נזהרין בחליצת מנעל א"כ כל הג' מצות הלכו להן: גם באיסורים הצריכים לנהוג בימי אבילות רובם ככולם אינם מקיימים דזה אומר שהוא חולה וזה אומר שהוא חלוש וזה אומר שאינו יכול ובודאי שזה אומר האמת מכיון שיצרו גוברת עליו: ואל תדברו על מי שעושה להכעיס שגם מזה המין יש בדורותינו. ולפיכך אין הדור ראוי להקל דהא האבילות היא מצוה מד"ס חוץ מיום א' שיש בו מחלוקת והכלל הוא שדברי סופרים צריכים חיזוק וא"כ איך במקום חיזוק נעשה עיקור בלא טעם הכרחית: דאין ללמוד ממה שהקלו בשכיבה דשם יש טעמא רבה דהא בשינה תלוי בריאות הגוף והרבה בני אדם יש שבאי זה שנוי שיהיה להם במקום השכיבה אף שהשנוי יהיה לטובה אינם יכולים לישן ובאים ע"י זה לידי חולי ולפיכך הדעת נוטה שעכשו שאין לנו לקיים שום מצוה אחרת עם נטילת של זאת הצער כיון שהיום נתבטל מ"כ לכן דוקא השנוי בה תהיה ממדת חסידות: אבל אין ללמוד ממנה לישיבה לעת האוכל דהא אם ישב על הקרקע או על פחות מג' לקרקע בעת האוכל מה הוא הנזק היוצא ממנו לבריאות הגוף הא אינו אלא שמצטער בישיבתו שם יצטער ויצטער ולא תהיה לו תענוג כיון דמדת הדין גוברת עליו דאין מיתה בלא חטא: לכן מכל הטעמים הנ"ל הנה לבי נפשי ואוויתי גוזרים בנ"ד לאסור לעת האוכל כל מיני ישיבה של תענוג אלא אדרבא דדעתו נוטה דעיקר ישיבת קרקע צריך בעת ההיא שהיא עת אכילה ושתיה כדי שלא ישליכו אחרי גוום זכר האבילות ויבואו מן הקצה אל הקצה להפוך האבילות לשמחה דבר שאינה ברשות בני אדם לעשותו אלא דוקא מי שגוזר המות והחיים הוא יהפוך לנו האבילות לשמחה ובמהרה תתקיים בלע המות לנצח אכי"ר ע"כ הגיעה ידי יד כהה להשיב נ"ד כענינו והכהן הגדול הרב השואל ה"י אשר לו יאה ונאה כסא ההוראה הוא יגזור אמר:
נשלם היום כ"ט לחדש שבט ערב ר"ח אדר שנת השם נפשנו בחיים ולא נתן למוט רגלינו לפ"ק:
כה דברי הקטן יוסף ן' מורי ורבי משה אלואריש זצ"ל:
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק