שאלה לג ראובן נשא אשה עשירה ונתנה לו מקצת נכסיה בנדונייתה והשאר עכהה לעצמה אחר זמן מה' אמרה לבעלה שרצונה ליתן לו כל שאר נכסים על תנאי שישבע לה טל דעתה שלא יגרשנה מעולם ושלא ישא אשה אחרת עליה שלא כרצונה ונתרצה בעלה על זה ונשבע לה כרצונה אחרי שנים רבות נתחרט ראובן משבועתו הנז"ל מחמת שאין לו בנים. ושאשתו זקנה ואינה ראויה לילד וביקש ממנה שתתן לו רשות לשאול על שבועתו כדו שיוכל לישא אשה אחרת לקיים מצות פריה ורביה ושיחזיר לה כל הנכסים אשר קיבל ממנה אמנם היא לא רצתה בזה מבעיא לו השתא אם טענת ראובן מספקת להתיר לו שבועתו בעל כרחה או לא על הכל יבאו דבריך הטובים ומאת ה' תמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי חלתא איתא במסכ' נדרים בריש פרק ר' אליעזר בדף ס"ה ע"א דתניא המודר הנאה מחבירו אין מתירין לו אלא בפניו מנהני מילי אמר רב נחמן דכתיב ויאמר ה' אל משה במדין לך שוב מצרים כי מתו כל האנשים וגו' אמר לו במדין נדרת לך והתר נדרן במדין דכתיב ויואל משה ואין אלה אלא שבועה דכתיב ויבא אתו באלה וגם במלך נבוכדנצר מרד אשר השביעו באלדים חיים מאי מרדותיה אשכחיה צדקיה לנבוכדנצר דהוה קאכיל ארנבא חייא אמר ליה אשתבע לי דלא מגלית עילוי ולא תיפוק מלתא אשתבע לסוף הוה קא מצטער דקא מבזין ליה שלח ואייתי סנהדרין וצדקיהו אמר להון חזיתון מאי דקא עביד צדקיהו. לאו הכי אשתבע בשמא דשמיא דלא מגלינא אמרו ליה איתשליה אשבועתיה. אמר להון. בפניו או אפילו שלא בפניו אמרי ליה בפניו אמר להון ואתון מאי עבדיתון. מאי טעמא לא אמריתון לצדקיהו מיד ישבו לארץ ידמו זקני בת ציון ואמר ר' יצחק ששמטו כרים מתחתיהם עכ"ל:
ופירש"י ז"ל וז"ל אין מתירין לו לנודר אלא בפניו של מדיר מהו במדין נדרת לך אלא הכי קאמר ליה במדין נדרת לפני יתרו לך והתר בפני יתרו שאין מתירין לו לאדם אלא בפניו ויתרו הדירו למשה שלא לשוב מצרים מפני אותם אנשים המבקשים להרגו ואמר רב תלמיד חכם מפר לעצמו ארנבא חייא שאינה מבושלת ואית דאמרי חיה ממש שהיה אוכל אותה כשהיא חיה הוה מצטער צדקיהו בגופיה שהיה רוצה לגלות הדבר כדי שיהיו מבזין אותו בני העולם איתשיל לשבועתיה נשאל על שבועתו מאי עבידתון דישריתון ליה מאי טעמא לא אמריתון ליה לצדקיה דלא מציתו למשריה אלא בפניו וכו' עכ"ל:
הנה בפירוש האי ברייתא נחלקו בה גדולי המפרשים הרא"ש ז"ל בפירושו כתב בשם הר"א ממיץ ז"ל המודר הנאה מחבירו פירש הר"א ממיץ מי שנדר לדעת חבירו אין מתירין לו אלא בפניו פי' מדעתו כמו אין זכין לו לאדם אלא בפניו דהיינו מדעתו. דכיון דלדעתו נדר אין להתיר אלא מדעתו מיהו אם התירו שלא בפניו הויא התרה כדחזינן בצדקיהו שהוה צדיק גמור והתיר נדרו שלא בפני נבוכדנצר ואסור לחכם להתירו והם הוצרכו לעשות מפני אימת המלך ע"כ:
והשיג עליו הרא"ש ז"ל וכתב עליו וז"ל. ולישנא דהמודר הנאה לא משמע כפירושו אלא משמע שנדר הנאה ממנו בפניו. וצריך שיתירו לו לכתחילה בפניו ומפרש טעמא בירושלמי מפני החשד ומפני הבושה דכיון דחבירו יודע שנדר הימנו אם לא ידע כמו כן בהתרה יחשדנו שמזלזל בנדרו וגם צריך שיתבייש בפניו בהתרה וכשהוא בפניו. מתירו בעל כרחו ואין צריך דעתו עכ"ל: וכיוצא בזה כתבו שס בעלי התוספות ז"ל ע"ש:
נמצא דלפי דבריהם ז"ל משמעות דהאי ברייתא דהמודר הנאה מחבירו וכו' דאיירי במו שנדר בפני חבירו שלא יהנה ממנו ושהאי בפניו דקאמר שר"ל בפניו ממש אעפ"י שלא יסכים חבירו בהתרתו אלא די שיהיה שם בפניו כשיתירו לו הנדר וכו' וסמכו על הא דאיתא בירושלמי בפ' השותפין וז"ל הירושלמי המודר הנאה מחבירו בפניו אין נשאלין אלא בפניו שלא בפניו נשאלין בין בפניו בין שלא בפניו ר' יוחנן אמר מפני הבושה (פי' כדי שיתבייש הנודר בפני הנידר באה שנדר הנאה ממנו ועכשיו מתחרט) ור' יהושע ן' לוי אמר מפני החשד (פי' כדי שלא יחשדהו הנודר שעבר על נדרו) ע"כ:
והרמב"ן ז"ל בתשובה סי' רמ"ח הסכים לדעת מוהר"א ממיץ ז"ל. שכן כתב וז"ל ומסתברא לי דבכל מקום שאמרו בפניו,. שלא בפניו ממש ובמעמדו אמרו אלא בידיעתו. וכטעמא דהירושלמי שאמרו מפני החשד ע"כ: וע"ש ג"כ שם בסי' רמ"ט ור"ן הביאם מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף בי"ד סי' רכ"ח ע"ש:
ברם הרא"ש ז"ל עצמו שם בפסקיו הביא שנית האי לישנא מהר"א ממיץ ז"ל וכתב עלה וז"ל ומקשינן מהא דפריך בפ' השולח (בגיטין בדף ל"ה) גבי אלמנה וליחוש דילמא אזלא קמיה חכם ושרי לה והא אין מתירין אלא בפניו והיא נדרה ליתומים ומתרצינן דבדיעבד הויא התרה ע"כ: והביא שם פי' ר"ת שכתב עוד וז"ל ועוד היה אומר ר"ת דאין צריך בפניו היכא שהנודר עשה מדעתו דלא מחמת טובה שעשה לו אלא דוקא דומיא דמשה דמחמת הנדר נתן לו יתרו בתו וכן צדקיהו היה מסור ביד נבוכדנצר להרגו כדי שלא יתגלה קלונו, וע"י השבועה הניחו ודוקא כה"ג בעי בפניו שכן מוכיח בסוטה בפ' אלו נאמרים דא"ל פרעה ליוסף זיל אתשיל שבועתך וכו' עכ"ל ומדכתב הרא"ש ז"ל אחר דברי מוהר"א ממיץ ז"ל ועוד היה אומר ר"ת וכו' משמע מדבריו ז"ל. שר"ת נמי מפרש האי ברייתא כפי' הר"א ממיץ ז"ל אלא שהוסיף עוד דדוקא כשעשה לו טובה וכו' וכך הם דברי בעל הטורים ז"ל שכתב בי"ד סי' רכ"ח וז"ל נדר ע"ד חבירו אין לו התרה אלא מדעת אותו שנדר על דעתו דהיינו כפי' הר"א ממיץ הנז' ז"ל ואח"כ כתב ודוקא שנדר על דעתו בשביל שום טובה וכו' ע"כ: שזהו מה שהוסיף ר"ת וכן פסק הסמ"ג והסמ"ק בסי' פ"ב דבדבר שעשה לו טובה כדי שישבע לו או ידור לו אין מתירין לו אלא בפניו וכו' ע"כ: וכן כתב המרדכי והר"ן ז"ל ומשמע דהכי ס"ל להר"אש ז"ל מדהביא דבריו בפסקיו כדכתיבנא ולא חלק עליו ע"ש:
גם כן הרש"בא ז"ל כתב בגיטין בשם ר"ת ז"ל שדוקא בנודר מחמת טובה שעשה לו חבירו כמרע"ה עם יתרו שמחמת השבועה נתן לו בתו וצדקיהו עם נבוכדנצר שהיה מסור בידו להריגה ומחמת השבועה הצילו אבל בזולת זה מתירין לכתחילה שלא מדעתו עכ"ל: והביא ג"כ הוא ז"ל ראיה מההיא דפ' אלו נאמרין דאמר לו פרעה ליוסף אתשיל את שבועתך ואמאי לא אהדר ליה דאין מתירין אלא בפניו: ויעקב אבינו כבר מת אלא ש"מ כיון שלא קיבל טובה מפני שבועה זו. שמתירין שלא בפניו ע"כ ע"ש:
אמנם הריב"ש ז"ל בסי' קפ"ו משאלותיו השיגו וכתב עלה ז"ל ולי נראה שזו אינה ראיה כלל דהיינו מאי דאהדר ליה יוסף לפרעה. ואנא נמי אתשיל אדידך אע"ג דלא ניחא לך כלומר כשם שאיני יכול לישאל על מה שנשבעתי לך שלא ברצונך כיון שהוא לתועלתך. כן טל השבועה שנשבעתי לתועלת אבי כיון שמת ואיננו מסכים בדבר אינו יכול להתיר ע"כ ע"ש:
הרי לך חבל נביאים אשר כל א' וא' איש לדרכו פנו לפרש הברייתא הנז"ל כפי מה שטלה טל דעתו וסברתו נגד סברת חבירו וכדכתיבנא:
והנני רואה שעל כל הפירושים והסברות הנ"ל יש להקשות עליהם כאשר כל משכיל ישכיל ויבין ויראה ששום א' מהפיע הללו עולים יפה כפי משמעות פשט הברייתא הנז"ל:
דאם נרצה לפרשה כפי מה שפירשוה הרא"ש ובעלי התוספות והנלוים אליהם ז"ל דהיינו שהנודר נדר מעצמו בפני שמעון חבירו שלא יהנה ממנו שאין צריך שיסכים שמעון בהתרת הנדר הנ"ל. אלא די שיהיה שם בפניו כשיתירו לו הנדר. מפני החשד שלא יחשדהו שמעון שעבר על נדרו. אז מפני הבושה וכו' כדכתיבנא:
כל המעיין יראה ויבין שמפשט משמטות הברייתא הנז"ל לא משתמע הכי שהרי רב נחמן מביא ראיה ממרע"ה שהדירו יתרו על דעתו שלא לשוב מצרים ובעבור כך הוא שציוה לו השי"ת שילך ויתיר נדרו בפני יתרו כדי שיסכים בהתרתו וזה אינו ענין כלל לנודר הנאה מחבירו כפי מה שפירשו הם ז"ל דמיירי במי שנדר מעצמו בפני חבירו שלא ליהנות ממנו. דבזה ודאי שאין צריך שיסכים חבירו בהתרתו. כיון שהנדר לא היה על דעת חבירו אלא די שיתירנו בפניו מפני החשד או מפני הבושה כדכתיבנא:
ואם יעלה על דעתך לומר שגם משה לא נדר ע"ד יתרו אלא שמעצמו נדר ושהקב"ה לא ציוה לו שילך להתיר נדרו לפני יתרו אלא כדי שלא יחשדנו שעבר על נדרו ושלכן ציוה לו שיתירנו בפניו אפילו בעל כרחו של יתרו ושלא מדעתו וכו' מלבד שלא משמע כן לא מפשטיה דקרא ולא ממשמעות פשע הברייתא הנ"ל מי יתן ידעתי מה תענה גבי צדקייהו שמעיד עליו הכתוב שנבוכדנצר השביעו דכתיב ויבא אתו באלה וגו' ובד"ה כתיב וגם במלך נבוכדנצר מרד אשר השביעו באלדום וגו' ובעבור שהתיר נדרו בלי דעת נבוכדנצר התנב' עליו הנביא יחזקאלל חי אני נאום ה' אלדים אם לא במקום המלך הממליך אותו אשר בזה את אלתו ואשר הפר את בריתו אתו בתוך בבל ימות וגו': וידעתי בו"ני ידעתי שכל זה לא נטלם מעיני הרא"ש ובעלי התוספות ז"ל אלא שכפי הנראה מדבריהם ז"ל הירושלמי הכריחם לפרש כן שהרי הרא"ש ז"ל בפסקיו אחר שהביא דברי ר"ת ז"ל אשר קדמנו זכרו לעיל. כתב וז"ל ולישנא דהמודר הנאה מחבירו לא משמע כפי' זה ומיהו צריך לפרש כן מדמייתי עלה ההיא דצדקייהו ובירושלמי נמי איכא המודר הנאת מחבירו בפניו אין מתירין לו אלא בפניו מפני החשד או מפני הבושה וההיא משמע כפשטיה שנדר ממנו הנאה בפניו עכ"ל:
ואין זה כדאי להכריח כי אין ראוי לשום פוסק או מפרש להוציא הדברים ממשמעותם כדי שיסכימו עם מה שנמצא כתוב במקום אחר אפילו כשיהיו ממחבר א' ומכ"ש כשהם מב' מחברים וכיון שענין צדקיהו המובא בתלמוד דידן מורה בתכלית הפשיטות שהענין הוא בנדר שהדירו חבירו על דעתו ובעבור זה צריך שיסכים חבירו בהתרת אותו נדר אין להוציאו ממשמעותו מפני הירושלמי כדכתיבנא:
ואם תרצה לפרש הברייתא הנז"ל כפי אשר פירשה הר"א ממיץ ז"ל אשר כבר קדמנו זכרו לעיל שפירש האי מודר הנאה מחבירו וכו' שאיירי שנדר לדעת חבירו שלא ליהנות ממנו שאין מתירין לו אלא בפניו ושהאי בפניו דקאמר ר"ל לדעתו ורצונו כמו אין חבין לו לאדם אלא בפניו וכו' הגם שפירושו הנז"ל נראה שהוא היותר נאות ומכוון לפי' הברייתא הנז"ל. ושכפי הנראה ג"כ ר"ת הסכים עמו כפי אשר הביא הרא"ש ז"ל דבריו בפסקיו וכדכתיבנא:
מכל מקום פירושו הנ"ל אינו מסכים עם הלשון של מודר הנאה הכתוב בברייתא וכדהקשו עליו בעלי התוספות והרא"ש ז"ל הן בפירושיו והן בפסקיו כדכתיבנא:
ואם תרצה לפרש הברייתא הנז"ל כפי' ר"ת והרשב"א והנלוים אליהם ז"ל כדכתיבנא נפל עליהם השגת הריב"ש ז"ל דאיכא למשדי נדגא באיתו כדכתיבנא:
ועוד שהנני רואה שמדברי הרשב"א ז"ל בפ' השולח בגיטין נראה שהוה גורס המודר הנאה לדעת חבירו אלא שממה שכתב כאן בנדרים מוכיח בבירור שהיה גורס המודר הנאה מחבירו וכן הוא גירסת כל הספרים:
לכן נלע"ד שצריך לבאר לשון הברייתא באופן שיסכים הפוי עם הענין והלשון וכדי לבא אל תכלית המבוקש צריך להקדים ולומר שזה הלשון של מודר הנאה הנמצא בתלמוד סובל ב' פירושים הא' שהוא היותר נאות לפי דקדוק הלשון הוא שהדירו חבירו שלא יהנה ממנו דהיינו שבד"מ ראובן חבירו של שמעון הדירו לומר קונם שאתה נהנית לי ואז שמעון הוא המודר וראובן הוא המדיר כההיא דשנינו בנדרים דף ל"ב ע"ב אין בין המודר הנאה מחבירו למודר היתנו מאכל אלא דריסת הרגל וכלים שאין עושים בתם אוכל נפש ע"כ ופירש"י ז"ל שם שחבירו הדירו שלא יהנה ממנו בשום ענין ע"כ: ורוב המשניות של אותו פרק מתבארים כן כאשר הרואה יוכל לראות שם אי נמי שראובן הדירו לשמעון חבירו לומר מדירך אני על דעתי שלא תהנה ממנו וענה שמעון ואמר אמן או גם כן שראובן בשביל טובה שעשה לו לשמעון הכריחו שידור הנאה ממנו וכיון בזה שבכל א' מאלו נקרא שמעון מודר וראובן מדיר:
והפירוש הב' ששמעון נדר מעצמו שלא ליהנות מראובן חבירו ונקרא שהעון מודר אעפ"י שהוא מדיר ע"ד השאלה מפני שבנדר זה נאסרה עליו הניית חבירו והרי כאלו ואמר הנאסר הנאה מחבירו וכן כל כיוצא בזה וכפי הענין יורה לנו איזה מהפירושים האלה יכשר:
ולכן בבריית' הנז"ל דנ"ד צריך לפרש ולומר דהאי הנודר הנאה מחבירו ר"ל שחבירו הדירו על דעתו שלא ליהנות ממנו ד"מ שאמר לו מדירך אני על דעתי שלא תהנה ממני וענה חבירו אמן או שהכריח לחבירו שידור על דעתו שלא ליהנות ממנו בעבור סיבה מה ובזה יבא על נכון מה שהביא רב נחמן ראיה לדברי הברייתא ממשה וצדקיהו וכן נראה מדברי רש"י ז"ל שפירש שאין מתירין לנודר אלא בפני המדיר באופן שכאן נמצא נודר ומדיר כדכתיבנא: ואם כפי פי' בעלי התוספות או הרר"א ממיץ ז"ל והנלוים אליהם אין כאן אלא נודר ודוק:
וכן נראה שהוא דעת הרמב"ם ז"ל שכן כתב בפ"ו מהלכות שבועות הלכה וז' וז"ל ראובן שהשביע לשמעון וענה אמן או קיבל השבועה וניחם שמעון על שבועתו ונשאל עליה אין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון או שלא יהנה בו שמעון. וניחם ונשאל לחכם אין מתירין לו אלא בפני שמעון שנדר ממנו הנייה ואפילו היה שמעון קטן או גוי אין מתירין לו אלא בפניו כדי שידע הנודר שהתיר זה נדרו או שבועתו ולפיכך יהנה ממנו או יהנה לו עכ"ל:
ולכאורה יש לתמוה על הרמב"ם ז"ל דלמה שינה כאן מנהגו הטוב והישר. שברוב המקומות מביא לשון המשנה או הברייתא כצורתו ממש ופה שינה ורחק ממנו כמעחוי קשת:
ועוד למה כתב ב' חלוקות והרי כבר השריש לנו בהלכות נדרים בפ"ב הלכה א' שאין הבדל במי שנדר מעצמו או שהדירו חבירו וענה אמן:
ועוד דבחלוקה השנית פירש מה היה הנדר ובחלוקה הראשונה לא כן עשה. אלא סתם ואמר שראובן השביע לשמעון וכו':
לכן נלע"ד שדעת הרמב"ם ז"ל בפי' הבריית' הנ"ל הוא כפי הפי' הראשון דכתיבנא דהיינו שחבירו הדירו באמרו מדירך אני על דעתי שלא תהנה ממני וענה אמן ומזה יצא לו החלוקה ראשונה ולא רצה הרב להביא לשון הברייתא כצורתה או לפרש מה היה הנדר או השבועה כמו בחלוקה השנית משום דכיון דהשבועה או הנדר היה ע"ד חבירו אין הפרש בין נדר לנדר או בין שבועה לשבועה. אלא לעולם צריך שיתירו לו הנדר ברשות והסכמת או המשביע כמו שמצינו במשה וצדקיהו והיינו כפי מה שפירש מוהר"א ממיץ ז"ל דכיון שזה השביעו אין לו התרה אלא מדעתו ורצונו ודלא כפי' ר"ת והרש"בא ז"ל שפירשו דדוקא כשנעשה הנדר ע"ד חבירו בשביל טובה שעשה לו ושדוקא בכה"ג הוא דאמרינן דצריך הסכמת חבירו בהתרת אותו נדר אבל בענין אחר לא דליתא אלא בכל נדר או שבועה שהדירו חבירו או השביעו על דעתו וענה אמן או שהוא נדר מעצמו על דעת חבירו. יהיה הנדון באופן שיהיה אין מתירין אותו נדר אלא מדעת ורצון חבירו:
והחלוקה השנית שכתב הרמב"ם ז"ל למד מהירושלמי וס"ל ז"ל דכיון דהירושלמי לא הביא ראיה ממשה וצדקיהו אלא נתן טעם מפני הבושה או מפני החשד אין לפרש האי המודר הנאה בהדירו חבירו כמו בתלמוד שלנו דהיינו בדעתו. אלא יתפרש כפי' הב' דכתיבנא דהיינו שנדר מעצמו שלא יהנה מחבירו והאי דאין מתירין אותו אלא בפניו דקאמר אינו ר"ל בדעתו ורצונו כדפירש מוהר"א ממיץ ז"ל. דאין סברא לומר שיהיה צריך בזה דעת חבירו כיון שהוא לא נדר על דעתו אלא די בידיעתו שיהיה שם כשיתיר לו הנדר. והא בפניו וקאמר ר"ל בפניו ממש אף שלא יסכים חבירו בזה לכן פירש בזאת החלוקה ואמר וכן אם נשבע ראובן או נדר שלא יהנה בשמעון וכו' שאין מתירין לו אלא בפני שמעון וכו' משום דס"ל ז"ל דדוקא בנדר כזה של הנאה או בכדומה לזה שחבירו נוגע בדבר. הוא דאמרינן שצריך שיתירנו בפני חבירו ממש מפני החשד אבל באופן אחר לא:
ולפי זה מ"ש הרב ז"ל בחלוקה הראשונה שאין מתירין לו אלא בפני ראובן שהשביעו ר"ל ברצונו וחפצו ובפניו שכתב בחלוקה הב"י ר"ל בפניו ממש ואפילו בעל כרחו:
והגם שבשני החלוקות נקט הרמב"ם ז"ל שאין מתירין לו אלא בפניו איכא למימר דמילת בפניו מתפרש מדעתו ומתפרש בידיעתו כדכתב מרן ז"ל שם בכ"מ ע"ש וכיון דמילת בפניו מתפרש מדעתו ומתפרש בידיעתו נקט הרמב"ם בתרווייהו לישנא דבפניו והא כדאיתיה והא כדאיתיה ולא פירש זה הרב ז"ל בפי' מפני שהענין מובן מעצמו וכדכתיבנא:
הכלל העולה מכל הנז"ל הוא שלסברת כל הני רבוואתא דכתיבנא שאין מתירין שום נדר שנודר לדעת חבירו בין שנדר מעצמו לדעתו ובין שהדירו חבירו על ככה בלתי הסכמת ורצון אותו שנודר על דעתו ואפילו שיהיה לדבר מצוה שהרי אין לך מצוה גדולה מהליכת משה למצרים בשליחות השי"ת להוציא את ישראל מתחת סבלות מצרים ואעפ"י כן הוצרך במאמר האל ללכת לפני יתרו להתיר נדרו ברשותו וברצונו להורות לנו הדרך אשר נלך בו בכל נדר הנעשה לדעת חבירו שאין להתירו בלתי רשות והסכמת אותו שנידר על דעתו ואף שימשך בהתרה זו קיום איזה מצוה ולזה לא תמצא בשום מקום בתלמוד שיורה להתיר שום נדר שנעשה לדעת אחר בשביל שיקיים איזה מצוה אם לא כשיהיה ע"ד רבים והטעם הוא כמו שכתבו התוספות והרא"ש ז"ל בגיטין בפ' השולח דף ל"ז ע"א בשם ר"ת ז"ל דלדעת רבים לדבר מצוה מתירין משום דמסתמא ניחא להו לרבים משום מצוה ויסכימו אין בהתרה וכו' ע"ש:
אבל יחיד שקיבל הנאה מחבירו ונדר לו נוטל דעתו מאן לימא לן אפילו במקום מצות דמתירין: וממוצא דבר אתה למד בראובן דנ"ד. שקיבל הנאה מאשתו בשביל שבועתו הנז"ל המכרזת ואומרת שאינה רוצה בהתרת שבועה הנז"ל שאין מתירין לו שבועתו הנ"ל עד שהיא תתרצה ותסכים בדבר וכדכתיבנא:
איברא שמדברי בעלי התוספות והר"ן ז"ל נראה שלדבר מצוה מתירין אפילו ליחיד שקיבל הנאה מחבירו שכן כתבו בשמעתין וז"ל ואם תאמר מה היה בדעתו של צדקיהו ומה היתה מוטלת לו ההתרה שלא בפניו והסנהדרין למה התירו לו ויש לומר דצדקיהו הוה מצטער ביותר שלא היה מגלה השבועה. והיה מתבטל ממלאכת שמים והוי כמו לדבר מצוה ועוד יש לומר דמצוה על החכמים. לעשות רצון המלך. ולדבר מצוה מתירין כדפרישית עכ"ל:
ולכאורה נראה דלפי סברתם הנז"ל בנ"ד שראובן רוצה להתיר שבועתו ולישה אשה אחרת כדי לקיים מצות פו"ר שיהיה מותר להתירו נגד רצון אשתו הנז"ל ונגד מאי דכתיבנא:
אמנם אם תדקדק היטב בדבריהם ז"ל תראה שלא היה כוונתם בזה לומר שנוכל להתיר נדר שנידר לדעת חבירו בשביל מה שהרי הם בעצמם כתבו ההיא דר"ת על מי שנדר לדעת רבים דלדבר מצוה מתירין וכו' דטעמא הוא משום דמסתמא ניחא להו לרבים במקום מצוה דמשמע דכשהוא ע"ד יחיד דליכא האי טעמא אין מתירין לדבר מצוה אלא שבהא עובדא דצדקיהו רצו למצא איזה טעם מפני מה התירו לו סנהדרין את הנדר שלא מדעת נבוכדנצר כיון שהוא נגד הדין. לכן כתבו שלדבר מצוה מתירין כלומר זה היה דעתם מהסנהדרין שהתירו הנדר לצדקיהו אמנם לא עשו כהוגן בזה. דלפי האמת נדר כזה אין להתירו אפילו לדבר מצוה וראיה לדבר שלא כתבו זה אלא להליץ בעד הסנהדרין וצדקיהו שהרי הני תרי טעמי אשר נתנו בתירוצייהו דוק ותראה כמה הם רחוקים מהדעת ומהסברא הישרה. כי התירוץ הראשון הוא מבוטל מעצמו שאיך יטעה על הדעת שיקרא דבר מצוה על היותו צדקיהו מצטער ביותר על שלא היה יכול לגלות השבועה. כי טענה כזאת לא שמענו מעולם שתהיה כדאי להחזיקה לדבר מצוה. כדי להתיר שבועה שנשבעה על דעת חבירו. בלתי רשותו והסכמתו:
וגם כן טעם התירוץ הב' שמצוה על החכמים לעשות רצון המלך היא טענה קלישתא. שאמת הוא שמצוה לעשות רצון המלך אמנם הוא דוקא כשאינו נגד הדת וכיון שהתרת הנדר הנ"ל היתה נגד הדין. לא היה כאן מצוה כלל. ולא היו הסנהדרין יכולין להתיר לו הנדר מצד הדין. ונמצא שבהתרתם תטאו ולכך קרה להם מה שקרה:
וכן נראה מדברי הרא"ש ז"ל בפסקיו שכתב שם וז"ל מיהו אם התירו שלא מדעתו הויא התרה כדחזינן בצדקיהו שהיה צדיק גמור שהתיר נדרו שלא בפני נבוכדנצר ואסור לחכם להתירו. והם הוצרכו לעשות מפני אימת המלכות עכ"ל:
הא קמן מדבריו ז"ל שהסנהדרין עשו נגד הדין אלא שהוצרכו לעשות מפני אימת המלכות כלומר ולא מצד הדין וכן הבין דברי בעלי התוספות הנז"ל הרב חסדאי ז"ל רבו של הריב"ש ז"ל: כאשר תראה בתשובותיו בסי' פ"ו ע"ש:
ואף את"ל שדעת בעלי התוספות ז"ל הוא שלדבר מצוה מתירין נדר שנידר ע"ד חבירו לא מסתבר לן כוותייהו מהטעמים דכתיבנא:
ומה גם שמדברי הרא"ש ז"ל נראה שאיננו מסכים לדעת בעלי התוספות ז"ל. דאי הוה ס"ל כוותייהו לא הוה ליה למימר. דהם הוצרכו לעשות כן מפני אימת המלכות. אלא דמשום מצוה התירו לו כדעת בעלי התוספו' ז"ל, וכן כתב מוהר"י ן' לב ז"ל בח"א כלל ד' סי' ל"ח ע"ש כדכתיבנא:
ועוד שהרמב"ם והטור ז"ל סתמו דבריהם ולא חילקו ומהרשד"ם ז"ל בחי"ד סי' א' כתב בשם הריב"ש ז"ל דהיתר זה דלדבר מצוה מתירין שקולא יתירה היא ושלא הסכימו בה האחרונים ז"ל ושאפילו למתירים דהיינו בסתם. אבל במערער לא ע"כ: ומהרי"ט ז"ל בח"א סי' קי"ח כתב דאע"ג שהנשבע ע"ד רבים לדבר מצוה יש לו התרה. בנודר לתועלת חבירו אין לו התרה שלא מדעתו אפילו לדבר מצוה ע"כ: וכן יש לדקדק מדברי הרב בנימן זאב בסוף סי' כ"ח מתשובותיו ע"ש: והרב בעל משפטי שמואל בסי' קכ"ט כתב שאם השבועה היתה ע"ד המקום ומצורף שעשה לו טובה שאי להתיר כי אם מדעת חבירו ע"ש: מהמורה מכל הנז"ל עלה בידינו שראובן הנז"ל דנ"ד אינו יכול להתיר שבועתו. כי אם ברשות אשתו הנז"ל אף שהוא לקיים מצות פו"ר וכדכתיבנא:
אמנם בהיות שקצת מהאחרונים ז"ל סוברים ששבועה כזה אפילו התרה אינו צריך משום דהוי נשבע לבטל את המצוה ושלא חלה השבועה עליו דבהדיא תנן שבועות אינם חלים על דבר מצוה והרי זה ראובן דנ"ד ג"כ כשנשבע לאשתו השבועה הנז"ל הרי הוא כאילו נשבע לבטל את המצוה דשמא לא תלד אשתו וימנע ממצות פו"ר ושהרי זה דומה. למי שנשבע שלא לאכול מצה בליל פסח שאמרינן שאינו חל השבועה אלא יאכל מצה ולוקה על השבועה ושה"ה כאן בנ"ד וכו':
לכן צריכים אנו לעמוד על הסברה הנ"ל ולראות אם יש לה העמדה ודמיון לההוא דנשבע לבטל את המצוה ואם יש לסמוך על ההוראה הנ"ל או לא:
והנה אחר ההשקפה והעיון כדקאיאות תראה איך בנ"ד אין לה דמיון כלל ושטענה זו לגבי נ"ד היא דחויה ומבוטלת מרוב הפוסקים זלה"ה ובשלמא אם היה נשבע לאשתו שלא ישא עליה אשה הראויה לבנים אז היינו אומרים שלא חלה עליו השבועה הנ"ל בשביל שנשבע לבטל את המצוה אבל כל זמן שנשבע סתם על כל הנשים. למה לא תחול השבועה במיגו דחל אשאר נשים שאינם ראויות דחיילה ג"כ לראויות וכדכתב מוהרדב"ז ז"ל בישנות סי' א' ע"ש:
והגם שהרב בעל שתי הלחם ז"ל הקשה עליו כאשר יראה המעיין שם בסי' ק"ח לע"ד אין שום קושיא עליו כמו שיראה המעיין אם ידקדק היטב בדבריו ועיין בכנה"ג בהגהת הב"י אות ס"א ע"ש:
ובר מן דין לא מצאנו ולא ראינו לשום פוסק שיקרא נשבע לבטל את המצוה אלא כשהוא נשבע על דבר שאי אפשר לקיימו. בלתי שיבטל את המצוה לגמרי כמו שנשבע שלא לאכול מצה בליל פסח דאי אפשר לקיים השבועה בלי שיבטל המצוה אבל בנ"ד. שבשעה שנשבע לא היה מבטל את המצוה שהרי אשתו היתה ראויה לילד ואם ילדה היה מקיום מצות פו"ר ודאי שחל השבועה וכמו שכתב הרא"ש ז"ל בכלל ל"ג סי' א'. ששאלוהו על מה שנוהגים לכתוב בכתובה שלא לישא אשה אחרת על אשתו אם היה זה מתנה על מה שכתוב בתורה או לא. והשיב דלא מיקרי זה מתנה על מה שכתוב בתורה אלא היכא דבשעת תנאו ידוע שעוקר דבר מן התורה כגון מי שאמר לאשה הרי את מקודשת לי. על מנת שאין לך עלי שאר כסות ועונה דאמרינן דתנאו בטל בענין עונה אבל במה שכותבין בכתובה. שלא לישא אשה אחרת. לא נקרא מתנה על מה שכתוב בתורה כיון שהיה התנאי בשעת הנישואים ואשתו תוכל לילד עכ"ל: הביאו הטור ז"ל באה"ע סי' קי"ח ע"ש:
ואע"ג שמצינו למוהראד"ב ז"ל שכתב בסי' נ"ח מתשובותיו שלפי דברי הרא"ש ז"ל הנז"ל אם התנה שלא ישא אשה אחרת עליה ושלא יגרשנה שלא ברצונה דאז תנאו בטל משום שמחמת התנאי הנ"ל שהתנה עוד עמה שלא יגרשנה שלא ברצונה עוקר ד"ת וכו' כנראה שם:
כבר עמד עליו הרב בעל משאת משה ז"ל בח"א מאה"ע סי' כ"ה והרבה להקשות עליו ולסתור כל ראיותיו וכתב שלדעת הרא"ש ז"ל כל שבעידנא דהתנה אינו בודאי שעתיד לעקור ד"ת אע"ג שאם אח"כ לא תלד קא עקר ד"ת מחמת התנאי שהתנה נמי עמה שלא יגרשנה בטל כרחה שאין זה בכלל עוקר ד"ת כיון שבההיא שעתא קמייתא שהתנו ביניהם. לאו ודאי עוקר הוה ע"כ ע"ש: ועיין עוד שם בסי' ב' דף ח' ע"ב ובדף י"ג ע"ב ובס' עדות ביהוסף בסי' מ"ד ובמוהר"שך סי' פ"ב ובס' כהונת עולם סי' נ"א ע"ש:
ואם תאמר שבנ"ד כשנשבע ראובן לאשתו הנ"ל שלא ישא אשה אחרת עליה וכו': לא עלה על דעתו שאשתו הנז"ל תהיה עקרה ולא תלד ולכן נתרצה לעשות חפצה ונשבע לה אבל לע"ע שרואה את עצמו בלי זש"ק ושאשתו הנז"ל כבר היא זקנה ואינה ראויה לילד עוד שלכן מתחרט על שבועתו הנז"ל. כדי לקיים מצוה פו"ר: יש לומר דאין טענה שהרי הו"ל לראובן כשנשבע לאשתו הנז"ל לאסוקי אדעתיה. שמא לא תלד כלל דכמה נשים יש בעולם שאינם יולדות והו"ל להתנות עמה שאם בכ"כ שנים לא תלד שאז שבועתו הנז"ל תהיה מבוטלת ושיהיה ברשותו ליקח לו אשה אחרת עליה לפרות ולרבות ממנה כדי לקיים מצות פו"ר ומדלא התנה עמה כך אלא אדרבה נשבע אליה סתם שלא ישה אשה אחרת בחייה שלא ברצונה ושלא יגרשנה מעולם ולא פירש דבריו אם תלד או לאו וכו'. נראה בהדיא שבעת שנשבע לה השבועה הנז"ל לא הקפיד כלל טל מצות פו"ר וכיון שכן אין לנו להתיר לו שבועתו הנז"ל כי אם דוקא לרצונה וחפצה של אשתו הנז"ל. כי מעולם לא שמענו ולא ראינו מי שהורה להתיר שבועה כזאת וכדכתיבנא:
זאת ועוד שבנ"ד כשנשבע ראובן לאשתו הנז"ל שלא ישא אשה אחרת עליה לא נשבע לה שלא ישא אשה אחרת מעולם אלא שלא ישאנה כי אם ברצונה הא אם תתרצה יכול לישא אחרת ויוכל לפייסה בדברים או בממון כאשר כתב מוהר"ש בר צמח בתשובה. והביא דבריו מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף באה"ע סי' קי"ח ע"ש:
וגדולה מזו כתב הריב"ש ז"ל בסי' צ"ח משאלותיו ובסי' שצ"ח והביאם ג"כ מרן ז"ל באה"ע סי' קי"ח שאפילו מי שנשה אשה שאינה ראויה לילד ונשבע שלא לישא אשה אחרת עליה דחלה השבועה ואינו נקרא נשבע לבטל את המצוה מפני שהוא איסור כולל שחל בשב ואל תעשה. כדאיתא בירושלמי בפ"ג דשבועות והביאו הרי"ף ז"ל בהלכות בסוף מסכת פסחים שאם כלל ואמר שבועה שלא אוכל מצה סתם אסור לאכול מצה בליל פסח. שבועה שלא אוכל מצה בליל פסח. לוקה ואוכל מצה בליל הפסח ע"ש:
הא קמן דככנשבע סתם שלא לאכול מצה שכלל בשבועתו שאר הימים שהם דבר הרשות שחלה שבועתו גם בלילי הפסח: וכן כתב הרמב"ם. והרא"ש והר"ן ז"ל בפי' בהלכות פסחים ע"ש:
הכא נמי בנ"ד כיון שקיבל עליו ראובן בשבועתי שלא לישא שום אשה על אשתו שלא ברצונה שכלל בשבועתו אף הנשים שאינם ראויות לקיים עמהן מצות פו"ר. כגון זקנה וקטנה עקרה ואילונית מגו דחל על אלו הנשים שאינם ראויות חל נמי בראויות ואסור לישא אותם מידי דהוה נמי במי שנשבע שלא לאכול בלילי הפסח לא מצה ולא פירות דמיגו דחל על הפירות שהם דבר הרשות חלה ג"כ על המצה בלילי הפסח ובנשים הראויות נמי מגו דחל כשיש לו בנים חל נמי כשאין לו בנים וכדכתיבנא:
ובפירוש כתבו הר"ש בן הרשב"ץ בתשובותיו סי' של"ד דמיגו דחיילה באשה שאינה בת בנים חיילא נמי באשה שהיא בת בנים ועיין עוד בהריב"ש סי' רצ"א וסי' של"א ותמצא כדכתיבנא ועיין בס' שתי הלחם בסי' ר"ח. ותראה שמה שהקשה שם בדברי הריב"ש ז"ל שאין שום קושיא עליו ועיין בס' שאג' אריה בסי' א' ובס' בית יהוד' בחלק חה"מ סי' ד' ובס' בני משה סי' מ"ג ומוהר"ן אשכנזי ז"ל בסי' ע"א הביאם הרב בעל יד אהרן בח"ב מאה"ע בסי' קי"ח בהגהת הטור ע"ש ואע"פי שהרשד"ם ז"ל חלוק בזה נראין דברי הריב"ש ז"ל בטעמם. וכן היא הסכמת הרדב"ז ז"ל בסי' קל"ח ע"ש:
וגדולה מזו כתב מרן ז"ל בביתו ביתה יוסף בחי"ד סי' רכ"ח שמצא כתוב בס' הדינים אשר בסוף ס' חזה התנופה שמי שנשה אשה שיודע שאינ' בת בנים ונשבע לה שלא ישא אשה אחרת עליה שאין יכול להתיר שבועתו שלא מדעתה כדי לקיים מצות פ"ור מאחר שכבר ידע שפסקה מנדתה ונשאה וכ"ש אם מחמת רוב ממון נשאה שלא חש בעת ההיא למצות פ"ור וכו' עכ"ל: וכ"כ ריב"ה ז"ל באה"ע סי' קי"א. והיא תשובת אביו הרא"ש ז"ל וז"ל וששאלת על אלמנה שהיתה אמודה בממון ומפני זה נתן בה שמעון עיניו ונשאה ונשבע לה שלא ישא אשה אחרת עליה בחייה וקודם שנשאה פסקה מלדת וזה ידע שמעון ואחר שנשאה ידע שלא היה לה ממון ורוצה לגרשה בטענה שרוצה לקיים מצות פו"ר:
תשובה אין טענתו טענה ואין יכולין להתיר לו שבועתו שלא מדעתה עכ"ל:
הא קמן בהדיא דס"ל להרא"ש ולריב"ה ולהרב בעל חזה התנופה ודעמייהו ז"ל דאפילו כשנשבע לאשה שאינה ראויה להריון שאז ודאי נקרא שנשבע לבטל את המצוה ושבהתרת שבועה כזאת איכא דבר מצוה כיון שקיבל ממנה טובת הנאה בעת שבועתו הנז"ל לא מצאו היתר לשבועה כזאת כי אם דוקא מדעתה ורצונ' ומכ"ש וק"ו בנ"ד דכשנשבע ראובן דנ"ד לאשתו הנז"ל השבועה הנז"ל היתה האשה הנ"ל עדין ראויה להריון כפי הצעת השאלה דנ"ד דפשיטא דבכגון הא אליבא דכ"ע דלא נקרא שנשבע לבטל את המצוה דאל תה אלא שאף הראויות להריון קרו לה שנשבע לבטל את המצוה איך נהגו קדמונינו ז"ל בכמה ק"ק להתנות ולכתוב בכתובות החתנים ולהשביעם. שלא לישא אשה אחרת על אשתו. אלא ודאי שכל עוד שהיתה ראויה להריון כשנשבע שאינו נקרא שנשבע לבטל את המצוה וכדכתיבנא ודוק:
ועיין במוהרי"בל ז"ל בח"א סוף כלל ב' ובכלל ד' סי' ל"ח שבסוף דבריו כתב וז"ל. ומעולם לא נמצאתי ולא נמניתי להתיר לכתחילה התרות כאלו לפי שיש לחוש לסברת הרא"ש ז"ל. ואע"פי שהתוספות והר"ן ז"ל כתבו דלא כוותיה מ"מ ראוי לחוש לדבריו להחמיר דמי לנו גדול ממנו בכל האחרונים אשר מפיו אנו חיים ובפרט בכל מלכות ספרד ובפרט בענין כיוצא בזה שהוא עגמת נפש ולאו אורח ארעא לזלזולי בנות ישראל כולי האי וכו' וגדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה עכ"ל: ועיין במוהראנ"ח ז"ל בסי' ן' מתשובותיו ובמוהרח"ש בסי' מ"ט ובכמה מהאחרונים ז"ל ותראה כמה החמירו בענין כזה וכדכתיבנא:
איברא דאכתי איכא לספוקי בנ"ד האי א דכתיבנא לעיל שיכול ראובן דנ"ד לומר אדעתא דהכי לא נשבעתי שמעולם לא עלה על דעתי שלא תלד אשתי מעול' יען שרוב הנשים יולדות כי לכאורה נראה שהאי טענה דאדעתא דהכי לא נשבעתי שהיא טענה אלימתא שהרי בכה"ג מצינו גבי אונס במי שמכר לחבירו דבר מה וקיבל עליו כל אונסא דמתיליד שאם אירע לו איזה אונס דלא שכיח דאמרינן שהוא פטור משום דאדעתה דהכי לא התנה וכדכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ט מהלכות מכירה ע"ש:
ומכל מקום בנ"ד אין זו טענה נכונה שמלבד מה דתריצנא לעיל דהו"ל לראובן לאסוק אדעתיה שמא לא תלד אשתו כלל דכמה נשים יש בעולם שאינם יולדות וכו' איכא טעמא אחרינא אלימתא דהיינו שלא אמרינן דאדעתא דהכי לא נדר אלא דוקא כשהנדר תלוי בדעת הנודר לבד אבל בנ"ד שנדר ראובן על דעת אשתו כמוצע בשאלתינו לאו כל כמיניה לומר דאדעתא דהכי לא נשבע שהרי אשתו יאמר לו שאדעתא דהכי היא השביעו וכדכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל בהדיא בפ' הגוזל קמא דף ק"י דלא אמרינן אדעתא דהכי וכו' אלא כשהדבר תלוי בדעת א' וכו' ע"ש וכדכתיבנא:
ואחרי הודיע לנו ה' את כל זאת וראינו כמה החמירו כל הפוסקים הנ"ל שלא להתיר שבועה כזאת כי אם מדעתה ורצונה ושכל האחרונים ז"ל אשר מימיהם אנו שותים כולם פה א' הסכימו שכל נדר שנידר לתועלת חבירו ולהנאתו מפני טובה שעשה לו דומיא דנדרו של משה ליתרו וצדקיהו לנבוכדנצר וכו' שאין מתירין לו אפילו בפניו אלא מדעתו ורצונו ולא בטל כרחו כדכתיבנא מי הוא זה אשר ימלאנו לבו להתיר לראובן דנ"ד שבועתו אשר נשבע לאשתו כשעדין היתה ראויה לילד ובשביל הנאה שקיבל ממנה כמוצע בשאלתינו הנז"ל כי אם ברצונה וחפצה שאפילו היתה הדבר תלויה בפלוגתא דרבאוותא הא קיל"ן. שבכל איסורי תורה אזלינן לחומרא מכ"ש וק"ו בשבועה אשר החמירו בה רז"ל כי כל העולם כולו נזדעזע כשאמר השי"ת מאמר לא תשא כנודע לכן גזרנו אומר שאין רשות לשום אדם להתיר לראובן דנ"ד שבועתו הנז"ל אפילו בפני אשתו שלא מדעתה ורצונה זהו הנלע"ד להורות בנדון הלז להלכה ולמעשה אם יסכים בדבר הרב מריה דאתרא נר"ו היושב על כסא ההוראה כי לו נאה להורות וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה בק"ק ת"ת ה"י אשר פה בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א
החותם בסדר ובשנת זאת תורת היולדת לזכר או לנקבה לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ ז"צל