שאלה טו ראובן אחר שהדיח הבשר ומלחו כדינו לקח סכין לחתוך הבשר דק דק ואחר גמר חתיכתו נסתכל דסכינו וראה שנתחלף לו הסכין ושהיה סכין חולבת ולא היה יודע אם הסכין היה בן יומו או לאו ולכן בא לבית מדרשו של שם לשאול איך יהיה דין הבשר הזה המחותך שכיון שחתכו דק דק אפשר שנכנס האיסור הבלוע בסכין בכל הבשר או נאמר שכיון שהסכין היה נקי ובצונן שבה דחה בעלמא שדי לוה על הכל יורנו המורה איך דינו ומהת"מש:
תשובה חולין דף ח' ע"ב איתא התם אתמר השוחט בסכין של נכרים רב אמר קולף ורבה בר בר חנא אמר מדיח לימא בהא קא מפלגי דמר סבר בית השחיטה צונן ומר סבר בית השחיטה רותח לא דכ"ט בית השחיטה רותח מ"ד קולף שפיר ומ"ד מדיח איידי דטרידי סימנין לאפוקי דם לא בלעי איכא דאמרי דכ"ע בית השחיטה צונן מ"ד מדיח שפיר ומ"ד קולף אגב דוחקא דסכינא בלע:
עוד שם סכין טריפה פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר בחמין וחד אחר בצונן והלכתא אפילו בצונן ואי איכא בליתא דפרסא לחילכריה לא צריך ולמ"ד בחמין מאי טעמא משוב דקא בלעא איסורא דהיתרא נמי בלע אבר מן החי אימת בלעא לכי חיימא אימת קא חיימא לכי גמרא שחיטה ההיא שעתא היתירא הוה ע"כ:
ופירש רש"י על הראשונה קולף. בית  השחיטה מפני שבלעה שמנונית הסכין. מדיח. במים: בית השחיטה רותח. ובלע: צונן כלומר אין חום בית השחיטה חזק לבלוע ומיהו הדחא בעי שהרי נתקנח בה השמנוני' ואף על פי שלא נבלע בבשר הרי הוא בדפנות בית השחיטה שא"א לדופני הסכין בלא שמנונית: טרידי סימנין לאפוקי דמא כלומר בהוצאה דם הם עסוקין ולא בבליעא עכ"ל:
ובפסק הלכה יש הפרש בין הפוסקים רש"י כתב על הסוגיא הנזכרת וז"ל וכיון דלא מיפסיק הלכתא ואיסורא דאורייתא הוא עבדינן לחומרא דק"ל בשל תורה הלך אחר המחמיר ומ"מ לכתחילה לא ישחוט דהא השוחט קאמר  עד כאן:
וכתב עוד על דין הסכין ששחט בה טריפה דפסק הש"ס להיתירא שאפילו בצונן רוצה לומר להדיח הסכין בצונן די וז"ל וגבי סכין של התר הוא דפסק הלכתא להיתירא דלא אתסר בבליעה זו וקשה הוא לבלוע אלא על ידי רתיחא ובית השחיטה צונן אבל גבי סכין של נכרים שהוא של איסורא לא פסק מפני שהסכין אסורה והבשר רך לבלוע עכ"ל:
והתוספות כתבו על האי מימרא השוחט בסכין של נכרים רב אמר קולף צריך להעמיד בה שהיא בת יומא דאי לאו הכי אמאי קולף הא סתם כלים של נכרי' אינם בני יומן ועל סכין של טרפה כתבו לכ"ע בצונן די היינו דוקא לשחוט בה פעם אחרת משום דטרידי סימני לפלוט אבל לחתוך בה רותח אפילו שחט בה כשרה אסור:
והרא"ש כתב על דברי רש"י וז"ל פסק רש"י לחומרא כרב דאמר קולף וכן מסתבר דרב היה גדול מרבה כדמוכח בריש סנהדרין ודוקא בשוחט בדיעבד אבל לכתחילה לא ישחוט בסכין של נכרים על סמך שיקלוף וכן פסק ר"ח הלכה כרב עכ"ל:
אבל הרמב"ם בפרק ז' מהלכות מאכלות אסורות דעת אחרת עמו שכתב כן. שחט בה ר"ל בסכין של נכרי' קודם שיטהרנה מדיח מקום בית השחיטה ואם קלף הרי זה משובח עכ"ל. נראה דפסק כלישנא בתרא כרבה בר בר חנה בבית השחיטה צונן ובהדחה סגי:
וכן כתב עליו הרב המגיד וז"ל ומה שכתב שחט בה קודם שיטהרנה וכו' שם איתמר השוחט בסכין של גוים רב אמר קולף ורבא בר בר חנא אמר מדיח ופסקו ר"ח ורש"י והרב רבנו שלמה בן אדרת והרא"ש כרב ורי"ף פסק כרבא בר בר חנא וכן פסק רבנן. ועל מה שכתב רבנו ואם קלף הרי זה משובח כתב הר"ן בפרק כל הבשר לא ידעתי למה ואפשר דרפויי מירפא בידיה עכ"ל:
והגהות מיימוניות כתבו על זה לשון הרמב"ם פסק כרבא בר בר חנא דאמר מדיח ודלא כרב דאמר קולף וכן פסק בס"ה ומיירי שיודעין בו שהוא בן יומו דאם לא כן הרי נותן טעם לפגם דאמר בט"ו סתם כליהם של גוים לאו בני יומן נינהו ואר"י דהא דאמרינן אגב דוחקא דסכינא בלע היינו דוקא בית השחיטה שהוא קצת רותח אבל שאר בשר לחתוך או להפשיט בהמה יכול לעשות בסכין של גוי וכן מוכח בפ' כל הבשר דלא אסר לאכול כותח אלא צנון שחתכו בסכין לפי שהוא חריף אבל רש"י פסקו כרב כיון דלא אפסיקא הלכתא בשל תורה הלך אחר המחמיר ואפילו לכתחילה לא ישחוט עכ"ל:
והטור כתב וז"ל שחט בסכין שלגויים כתב הרשב"א דאפילו יודע שאיני בן יומו צריך לקלוף מקום בית השחיטה דשומן הנדבק בדופני הסכין אינו נפגם ונבלע בדופני בית השחיטה וא"א ז"ל כתב דאפילו בסתם שאינו יודע אם הוא בן יומו אם לאו אינו צריך לא קליפה ולא הדחה ואם יודע שהוא בן יומו קולף בית השחיטה אבל אינו יכול לשחוט בו לכתחילה על דעת שיקלוף בית השחיטה דשמא ישכח ולא יקלוף עכ"ל:
ומרן כתב עליו וז"ל שחט בסכין של גוים כתב הרש"בא דאפילו יודע שאינו בן יומו צריך לקלוף מקום בית השחיטה בפ"ק דחולין איתמר השוחט בסכין של גויים רב אמר קולף ורבא בר בר חנא אמר מדיח ופסק רש"י כרב וכתב הרא"ש דהכי מסתבר וכן פסק ר"ח ולזה הסכים הרשב"א בתורת הבית אבל הרי"ף פסק כרבא בר בר חנא וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ז מהלכות מאכלות אסורות וכיון ששניהם מסכימים לדעת אחת הכי נקטינן ואם תאמר למה קולף דהא קיימא לן דסתם כליהם של גוים אינם בני יומן וי"ל דמיירי בסכין בן יומו אי נמי יש לומר דשאני סכין דאפילו כשאינו בן יומו לא הוי נותן טעם לפגם אלא לשבח דאיסורו טוח בפניו ולא אמרו כשאינו בן יומו שהוא לפגם אלא באיסור בלוע דדופני הכלי פוגמו מה שאין כן באיסור בעין שהוא לשבח והלכתא סכין אף על פי שאינו בן יומו נותן טעם לשבח הוא דמתוך שמחתכין בו תמיד נשאר שומן על פניו ולאיסור ממנו אלא אם כן מקנחין אותו יפה יפה ומ"ש רבינו בשם הרא"ש אהא דרב אמר קולף כתב ומיירי בידוע שהוא בן יומו אבל אם אינו ידוע לא בעי לא קליפה ולא הדחה דסתם כלים של גויים אינם בני יומן כך הם דברי התוספות עכ"ל:
וכן הביאו בשולחנו הטהור בהלכות שחיטה סימן י' וז"ל ואם שחט בה בלא שום הכשר מדיח בית השחיטה ואם קלף הרי זה משובח:
וכתב עוד בסימן צ"ד סעיף ז' בשר רותח שחתכו בסכין חולבת כל החתיכה אסורה אם אין בה ששים כנגד מקום הסכין שחתך הבשר אבל אם אינו בן יומו אז אם אינו יודע אם הוא בן יומו אינו אוסר אלא כדי קליפה עכ"ל מכאן אנו לומדים דדוקא רותח ובכלי ראשון כמו שכתב הרב בהגהותיו אבל בכלי שני די הבשר בקליפה ודוקא שהסכין בן יומו אבל אם אינו בן יומו אם יש בו שמנונית בקליפה בעלמא סגי:
הא קמן כל סברות הפוסקים לעניין סכין של גוים שאפילו המחמירים ואומרים שאפילו אינו בן יומו לא הוי נותן טעם לפגם לא לשבח היינו דוקא כשהאיסור בעין אבל אם היה הסכין מקונח יפה ודאי שבהדחה דעלמא סגי וזהו דוקא באיסור סכין של גויים דחמירא איסוריה דאיסורא בלע אבל בסכין חולבת דהיתרא בלע כולהו מודו ואין פוצה פה ומצפצף שבהדחה סגי:
ומעתה נבא לנדון דידן על ראובן שאחר שהדיח הבשר ומלחו כדינו ובעת גמר חתיכת הבשר נסתכל וראה שנתחלף לו בסכין בסכין חולבת ונסתפק אם ה"ה בן יומו אי לאו אבל הסכין היה נקי מכל הני מילי דכתיבנא הוברר דבנדון דידן מכל הצדדין יש בדין זה להקל דבהדחא בעלמא סגי:
אם מצד היות הכל בצונן כמו שכתב ה"ה ואין כאן צד חמום לפקפק בעירובו לאוסרו. אם מצד בליעת הסכין אין כאן דין בלוט דדוקא בסכין של נכרים דאיכא טעמא דאיסורא בלע החמיר המחמיר יותר מכלם שאפילו לא היה בן יומו אסור דלמקילין באיסור סכין של גויים אם אינו כן ק"ו שבנ"ד אפילו בלא הדחה היה שרי דסתם כלים אינם בני יומן אפילו כלים שלנו כמו שפסק הש"ע בסי' קכ"ב סעיף ז' ועוד דכתב ה"ה שהסכין  היה נקי ואין כאן חששא לאיסור הדבוק עליו ולכן  נראה לדעתי הקצר' להכשיר הבשר והסכין בהדחה  בעלמא וזהו לרווחא דמילתא ומצד היותר טוב ואין  לי עוד להאריך כי הזקנה והשיבה נזרקה בי וחשכו  הרואות בארובות ובחישנא הא דלא אבידנא:
הנראה לע"ד כתבתי להלכה ולא למעשה עד יסכים עמי מורנו הרב הגדול כהן צדק היושב טל כסא ההוראה כי לו נאה ויאה ישמרהו הצור והבורא ויפקדהו בבנים זכרים לעבודתו ית' כיא"ר:
נאם הצעיר יוסף פיזא
בשנת ובסדר וצוה הכהן וכבסו את אשר בו הנגע לפ"ק
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתו ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס