שאלה נב ראובן בהיותו שכיב מרע צוה וחילק כל נכסיו לבניו וריבה לאחד ומיעט לאחר כפי חפצו ורצונו ובכלל דבריו צוה ואמר ורצונו היא שבתי רחל תזכה ותדור באותו בית אשר היא ובניה דרים בו היום בחינם בלי שתפרע שום שכירות כל ימי חייה כאשר דרה עד היום כל עוד היותי חי בלי כסף ובלא מחיר בעולם ולא יהיה כח ביד שום אחד מבני לתבוע ממנה בשום זמן שכירות מהבית הנזכר ולא להוציא אותה ואת בניה ממנו כל ימי חייה כי כל עוד אשר נשמח רוח חיים באפה אין להם שום זכות על הבית הנז"ל וכו: ואחרי מות ראובן הנ"ל בלי עשות צואה אחרת נפל מחלוקת בין רחל הנז"ל ואחיה שרחל תובעת שכפי צוואת אביה כל עוד אשר נשמת רוח חיים באפה היא רשאה ושלטאה מהבית הנזכר לעשות בו כל חפצה הן לדור בתוכו והן להשכירו לאחרים לתועלתה ושאין לאחיה שום בר זכות עליו בחייה ושאם אביה לא פורש בצוואתו שהיה מזכה לה הבית הנ"ל הן לדור בתוכו והן להשכירו לאחרים כחפצה הוא לפי שבאותו זמן היתה לה עוד שני בנים והיתה צריכה בא גדול ושלא היתה כל כך נצרכת למזונותיה כאשר היא לעת עתה אשר היא רוצה לקמץ את על זה ולדור בבית אחר קפץ ממנו ולהשכיר זה כדי לזון את עצמה ואת שני בניה בנשאר מהשכירות דנמצא שהיא נהנית בזה ואחיה אינם מפסידים כלום ושאמדינן דעתיה של אביה שאם היה עולה על דעתו בשעת צוואתו כל הנז"ל שהיה מפרש דבריו להנאתה. ועוד טוענת שכל ההוצאות שצריכים לעשות בבית הנז"ל הן לתיקוניו והן לשלם חק המלכות כדרך כל שאר קרקעות מוטלים על אחים להוציא מכיסם יען שסוף סוף גוף הבית הנ"ל שייך להם ושאביהם צוה שהיא תזכה בדירת הבית הנ"ל כל יחי חייה בחינם אין כסף וכאשר דרה בו כל עוד היותו חי ושבחיי אביה היא לא הוציאה מכיסה לכל ההוצאות אפילו שוה פרוטה. ואחיה מעכבים על ידה שאינם רוצים שישכירנו לאחרים כלל ועיקר וטוענים ואומרים כי אביהם לא רצה שתזכה הוא בבית הנ"ל לעשות בו כל חפצה ולהשכירו לאחרים כי אם דוקא לדור היא עצמה ובניה בתוכו ושאפילו זה אין להם שום חיוב לקיים צוואת אביהם מן הדין אלא שמרצונה הטוב מניחים אותה לדור בתוכו. בתורת צדקה שדין פשוט הוא ששכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה וכו' שאין בדבריו כלום לפי שהדירה אין בה ממש. ועוד שאם האמת כדבריה שכל ימי חייה אין להם זכות על הבית הנ"ל למה יוציאו הם מכיסם כל ההוצאות הנ"ל בכדי וכו'. על הדברים האלה רבתה הקטטה ביניהם. וכדי להשקיט הריב והמסה באו לבית מדרשו של ש"ם לשאול מה הדין נותן בנדון הזה כדי לתווך השלום ביניהם ומאת ה' תמ"ש:
תשובה בהיות שאדני השאלה הוטבעו על דיני המתנה אם היא דוקא על דבר שיש בו ממש אי אפילו על דבר שאין בו ממש צריכים אנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי מעינות הפוסקים אשר מימיהם אנו שותים ובהם נמצא מרגוע לנפשנו להשיב שואלינו דבר כפי מה שיורונו מן השמים ומהעוזר האמיתי נשאל יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר וזה החלינו בעזרת צורנו וגואלנו:
גרסינן (בבבא בתרא פרק מי שמת דף קמ"ז ע"ב) אמר רבה אמר רב נחמן שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום עד שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור בו תנו דקל זה לפלוני ויאכל פירותיו למימרא דסבר רב נחמן מילתא דאיתא בבריא איתא בשכיב מרע דליתא בבריא לות בשכיב מרע והא אמר רבא אמר רב נחמן שכיב מרע שאמר הלואתי לפלוני הלואתו לפלוני ואף על גב דליתא בבריא רב פפא אמר הואיל ויורש יורשה. רב אחא בריה דרב איקא אתר הלואה איתא בבריא וכדרב הונא אחר רב דאמר רב דאמר הונא אמר רב מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה:
ופירש רשב"ם אמר רב נחמן שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום. שהדירה אין בה ממש להקנותה ופירות דקל נמי אין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם וכיון דמתנת בריא אפילו בקניין סודר לא קני דמילי לא מקנו אלא אם כן הקנה לו החפץ כגון דקל לפירותיו ובית לדור מתנת שכיב מרע נמיי לא קני דמילתא דליתא בבריא ליתא בשכיב מרע שאין שכיב מרע חמור מן הבריא אלא דאמירתו במקום קניין של בריא הוא והיכא דאין קניין מוטלת בבריא אמירה בשכיב מרע לא מהניא מידי הילכך אין מועיל עד שיאמר קנו בית זה לפלוני וכו': למימרא דסבר רב נחמן וכו' לא אלים כח השכיב מרע יותר מן הבריא אלא שאמירתו קונה כקניין סודר דבריא: הלואתי פלוני ממון שחייב לי פלוני במלוה טל פה אני נותן לפלוני ויפרעם לו הלוה במקומי נתקיימו הדברים ותהא הלואתו לפלוני ואף על גב דבבריא ליתיה דאינו יכול להקנות לחבירו מלוה על פה דלהוצאה ניתנה ואין קניין תופש אלא בדבר שהוא בעין אלא אם כן מלוה בשטר וכגון שמסר לו השטר אי נמי במעמד שלשתן כדאמר [בגיטין]: ומשני הואיל ויורש יורשה לזו המלוה כאילו ברשותו היא ואמרינן לקמן (דף קמ"ט) מתנת שכיב מרע כירושה שוויוה רבנן הילכך כיון דאיתיה בירושה איתיה במתנת שכיב מרע במעמד שלשתן קנה מתלת הילכתא בלא טעמא הוא ולפי שדבר נהוג הוא בין הסוחרים והחנוונים תקנו את הדבר לקנות באמירה במעמד שלשתן לפי שאין קניין מועיל בדבר שאין בעין ומוקמינן לה התם בין במלוה בין בפקדון ואף על גב דאסיקנא דמילתא דליתא בבריא ליתא בשכיב מרע אפילו הכי מטבע דקימא לן בהזהב (דף מ"ה) דאין מטבע נקנה בחליפין אפילו הכי אם נתנו במתנת שכיב מרע קנה מהאי טעמא דהלואתו לפלוני ע"כ:
וכל עמודי ההוראה פסקו כהאי מימרא דרב נחמן הראשון שבקדושה הנשר הגדול הרי"ף ז"ל במקום הנזכר ואחריו החזיק הרמב"ם ז"ל בחיבורו הגדול יד החזקה בהלכות זכייה ומחנה סוף פרק עשירי ז"ל שכיב מרע שאמר ידור פלוני בבית זה יאכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום שלא הקנה להם דבר שיש בו ממש שהדירה והאכילה וכיוצא בהן הרי הן כדבור וכשינה שאין נקנין אבל אם אמר תנו בית זה לפלוני כדי שידור, בו עד זמן פלוני או תנו דקל זה לפלוני כדי שיאכל פירותיו דבריו קיימין שהרי הקנה להם הגוף לפירות והגוף דבר שיש בו ממש וכן כל כיוצא בזה ע"כ: וכתב הרב המגיד שהוא מימרא מפורשת פרק מי שמת ע"כ והוא ההיא דרב נחמן:
והרא"ש ז"ל גם הוא כן פסק וכן נמי הרב רבינו יעקב בטל הטורים ז"ל פסק כן בטור חושן משפט סימן רנ"ג והרב בית יוסף ז"ל מאסף לכל המחנות כן פסק בשולחנו הטהור בסימן הנזכר שהעתיק לשון הרמב"ם אות באות מילה במילה כמו שנז"ל קחנו משם:
העולה לנו מהאי מימרא דרב נחמן ומהחכמים השלמים הני עמודי ההוראה שבצוואת שכיב מרע אין לנו רשות להוסיף על דבריו ולא לתקן הלשון וכן כתב הר"ן ז"ל אהא דרב נחמן ז"ל פירוש לפי שאכילה גרידא דבר שאין בו ממש הוא ולפיכך לא קנה עד שיקנה לו גוף לדירה ולאכילת פירות שאין הקנאה חלה אלא בדבר שיש בו ממש וקמשמע לן רב נחמן שאין שכיב מרע יכול להקנות מה שאין בריא יכול להקנות שלא תקנו בשכיב מרע אלא דליהוי דיבור דידיה כקניין דבריא אבל מאי דלא מהני בקניין לא מהני בשכיב מרע ומהא שמעינן דלא מתקנינן לישנא דשכיב מרע אלא דיינינן ליה כדדיינינן בבריא ולא אמרינן כיון דגליה בדעתיה שהוא רוצה שידור זה בביתו או יאכל פירות דקלו דבית לדירה ודקל לפירות קאמר הילכך שכיב מרע שאמר תנו שטר חוב לפלוני לא קנה עד שיאמר הוא וכל שיעבודא דאית ביה וכו' ע"כ. וגם הרב המגיד כתב כן בשם הרשב"א ז"ל בפרק י' מהלכות זכייה ומתנה בד"ה וכן אם אמר תנו וכו' ז"ל אבל הרשב"א ז"ל כתב דהני מילי בשאמר בפירוש הוא וכל שיעובודו ואז קנה המקבל אף על פי שלא כתב ולא מסר שהרי אמירת שכיב מרע ככתיבה ומסירה הא לאו הכי לא שאפילו כתב ומסר בבריא לא קנה כמו שנתבאר פרק ששי מהלכות מכירה וז"ל שכתב פרק מי שמת גבי ההוא דאמר ידור פלוני בבית זה לח אמר כלום ושמעינן מהכא דלא מתקנינן לישנא במתנת שכיב מרע אלא דיינינן ליה כדדיינינן בבריא דדברי שכיב מרע ככתובים וכמסורים דמו אמרו אבל להוסיף על דבריו לא אמרו דאי לא צף אנו נתקן הלשון ונאמר כיון שאמר ידור הרי גילה בדעתו שירצה שידור זה בביתו ונתקן ונאמר דבית לדירה קאמר וזה נראה לי ברור ולפיכך שכיב מרע שאמר תנו שטר חוב לפלוני לא קנה אלא הנייר בעלמא לצור על פי צלוחיתו כמו שאמרו נמי במוכר שטר חוב לחבירו ע"כ:
ובזה נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא שראובן בהיותו שכיב מרע צוה וחילק כל נכסיו לבניו וכו' ועוד צוה ואמר שתדור בתו רחל באותו בית אשר היא ובניה דרים בו היום בחינם בלי שתפרע שום שכירות כל ימי חייה וכו' ועתה רוצה רחל הנ"ל להשכיר בית זה לאחרים ולדור בבית אחר קטן ממנו וליהנות מן השאר וכו' ובני ראובן מעכבים על ידה באומרם שאביהם לא נתן לה הבית כי אם לדור בו היא ובניה לא להשכירו לאחרים ושאפילו זה אין להם שום חיוב לקיים צוואת אביהם מן הדין ושבתורת צדקה מניחים אותה לדור בתוכו וכו' נראה לנו הדבר ברור שהדין עם בני ראובן כמו שהוכחנו מהאי מימרא דרב נחמן וכפסק כל הני עמודי ההוראה שקדמנו זכרם ששכיב מרע שאחר ידור פלוני בבית זה לא אמר כלום וכמו שפירש רשב"ם הטעם משום שהדירה אין בה ממש עד שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור בו דאז המתנה חלה על הבית שיש בו ממש לא על הדירה אם כן בנדון דידן כיון שלא אמר תנו בית זה לבתי רחל ותדור בו לא נתן לה אלא הדירה והדירה אין בה ממש. נמצא שאין לה שום זכות בבית זה להשכירו לאחרים ודי לה במה שמניחים אחיה אותה ובניה לדור בתוכו בתורת בדקה ותחשב להם לצדקה:
ואם יאמר אומר והלא טעם אחר יש בהא דידור פלוני בבית זה דלא אמר כלום והוא משום שלא אמר ידור כך וכך זמן וידור שעה אחת משמע. ואם כן בנושא שאלתינו שראובן צוה ואמר שרחל בתו תדור בבית זה כל ימי חיים נמצא לפי טעם זה שזכתה רחל בבית זה מן הדין ויכולה להשכירו לאחרים כחפצה וכרצונה ואם כן אין בטענת אחיה ממש במה שאומרים שהדירה אין בה ממש. אף אנו נאמר לו שאין זו קושיא כלל. חדא דרוב הפוסקים פירשו שהטעם דידור פלוני בבית זה דלא אמר כלום כמו שפורש רשב"ם מפני שהדירה אין בה ממש (דוק ותשכח) ואחרי רבים להטות. ועוד דאם כן מה יועיל שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור בו מכל מקום נוכל לפרש שלא ידור בו אלא שעה אחת. ועוד דלפירוש זה נפלוג ולתני בדידיה עד שיאחר ידור פלוני בבית זה לעולם או זמן מוגבל. מכל הני טעמי נראה שפירוש רשב"ם עיקר והוא דעת רוב הפוסקים כמו שכתבנו:
ועדיין יש לבעל דין לחלוק עלינו ולומר שהפרש והבדל יש בין ידור פלוני בבית ות דרב נחמן לנדון דידן כמו שכתב הרב הגדול מוהרשד"ם ז"ל בחלק שני סימן שכ"ג טל עניין דומה לנ"ד וצידד הרב הנ"ל ז"ל לזכות את לאה מטעם שלאה היתה דרה בבית בשעה הצוואה דעד כאן לא קאמר רב נחמן דידור פלוני הוי לשון גרוע ואינו מועיל אלא במי שבא להחזיק עתה מחדש אחר צוואת השכיב מרע. אבל במי שעומד ומחזיק כבר בשעת הצוואה בגוף הבית ליכא גריעות בלשון דודאי ידור פלוני בבית גוף נתן לו כמו שהוא עתה שהוא מחזיק ודר בו ומפרש שימשך כך וכך שנים. והביא ראיה לדבריו (עיין עליו). אם כן בנדון דידן שרחל גם כן היתה דרה היא ובניה בבית כמו שכתוב בדברי השאלה באותו בית אשר היא ובניה דרים בו היום בחינם נימא דזכתה בבית זה. לזה נשיב ונאמר לו שלא נעלם ממנו האי תשובת מוהרשד"ם ז"ל מה שכתב על עניין זה. אבל כבר חלקו עליו החכמים השלמים הרב כמהר"ר יצחק אדרבי בספר דברי ריבות סימן קצ"ה. והרב הגדול מוהרש"ך ז"ל בחלק א' סי' קע"ה ודחו דבריו בקושיות חזקות עיין עליהם שהאריכו הרבה והרב המובהק כמהר"ר שבתי יונה ז"ל בספר שי למורא סי' ל"ב כתב ז"ל ונראה דעל דברי הרב מוהרש"ך יש לסמוך שנימוקו עמו ובעל דברי ריבות גם כן הסכים שלא כדעת מוהרשד"ם ע"כ והחוט המשולש לא במהרה ינתק . ולזה דעתינו נוטה:
אכתי פש גבן לעיין ולחקור אם נוכל להפוך בזכות רחל בת ראובן ממקום אחר והוא מה שאמרו רבותינו ז"ל מצוה לקיים דברי המת. כמו שכתב הרב מהר"י בן לב ז"ל בסי' מ"ג על עניין דומה לנ"ד ופסק הרב הנ"ל ז"ל בזכות לאה דנדון דידיה מכח מצוה לקיים דברי המת. אך נראה שכתב כן כמסתפק. שהרי בסוף תשובתו כתב ז"ל וכיון דאיכא כמה סניפים וכמה טעמים לזכות לזאת האשה לאה ובניה היה אפשר לומר דהדין עמה ובניה אבל בהיות דהך עובדא היה בעיר גדולה של חכמים ושל סופרים להם משפט הגאולה ע"כ. הרי שפסק כן בדרך אפשרות ולא החליט הדבר: והנראה לנו לפע"ד שאין לנו כח לפסוק בזכות רחל בת ראובן מהאי טעמא דמצוה לקיים דברי המת משום דאיכא פלוגתא בין הפוסקים על מאמרם ז"ל מצוה לקיים דברי המת ורבו בו הסברות. יש מי שכתב דלא אמרינן מצו לקיים דברי המת אלא בדבר שהוא מוציא מידו ומוסר הדבר ההוא ביד שליש. אחרים סוברים דאי הוו בתחילה ביד אחרים אפילו לא הושלשו לכך אמרינן בהו מצוה לקים דברי המת. ויש מי שסובר דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת בגר. עוד יש מי שהורה דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא באומר ליורשיו תנו או עשו כך וכך אבל במצוה ומוסר דבריו לעדים לא והיינו מתנת ש"מ במקצת דקיימא לן דבעיא קניין ואף על גב דמית. והרב ז"ל האריך הרבה בענין זה הרוצה לעמוד עליו יעיין בספרו במקום הנזכר. וכיון דאיכא פלוגתא בין אשלי רברבי הדבר תלוי בספק ואם כן הדרין לכללין במקום ספק העמד ממון בחזקת מריה. ומתנת שכיב מרע אינה אלא לאחר מיתה ומיד כשעת זכו היורשים בכל מה שהשאיר אחריו ואין מוציאים מידם אלא בראית ברורה כוון שהם מוחזקים. זאת ועוד אחרת אם היה שייך בנדון כזה מצוה לקיים דברי המת איך אמר רב נחמן בהחלט ש"מ שאמר ידור פלוני בבית זה לא אמר כלום. וכי לא הוה ידע רב נחמן שמצוה לקיים דברי המת אלא ודאי שלא אמרו בעניין זה מצוה לקיים דברי המת אלא הדבר תלוי שאם המתנה היא בדבר שיש בו ממש והוא הבית או אין בו ממש והוא הדירה וכדכתיבנא:
אמנם צריך לתת לב על מה שטוענת רחל שאמרינן דעת אביה שאם היה עולה על דעתו בשעת צוואתו וכו'. דלכאורה נראה שהדין עתה מכח אומדנא. אבל אחר החקירה הראויה נמצא דלא אזלינן בתר אומדנא בעניין כזה. כמו שכתב הרב בעל דברי ריבות ז"ל בסי' הנ"ל ז"ל הרי לך מכל הני אשלי רברבי הר"ן הרשב"א הרה"מ ז"ל שאמרו בפירוש שאין לנו להלך בתר אומדן דעתא ולתקן לישנא ואין לנו אלא מה שהוציא מפיו ואעפ"י שאין בו ממש ע"כ ואם יש לעשות אומדנא יהיה ממש בהפך. שא נא עינך וראה מה שכתב מהרש"ל ז"ל בתשובת שאלה שבא לידו. משארו מהר"ר משה איסרלז ז"ל סי' י"ז על עניין דומה לנ"ד ז"ל. נראה בעיני פשוט שאין הבת עם בעלה יכולין להשכיר כלל הדירה לאחר כי ידוע שעיקרי צוואת ש"מ בנוי על יסוד האומדנא משום הכי במקצת בעי קניין ובכללו לא בעי קנין וכן כל דיני מתנות כגון הכותב כל נכסיו לאשתו או לאחר מבניו שלא עשאם אלא אפוטרופוס מכח אומדנא וכן כל הכותב נכסיו לאחר מחמת שמת בנו וכו' וא"כ בודאי בנ"ד נמי אומדנא דמילתא שלא נתן לבתו אלא שיהא לה דירה כל ימי חייה ולא צריכא לטלטל ולשכור בית דירה וכו' ע"כ לעניינינו. ואף שמדברי הרב הנ"ל ז"ל נראה שזכתה בדירה מן הדין וזה מנגד למה שכתבנו. טעמו של הרב הנ"ל ז"ל הוא משום שכיון שלשון הצוואה דנדון דידיה הוא חזקה לדור סובר שנתן לה חזקת הבית לדור בו שכן כתב בפירוש בזאת התשובה עצמה ז"ל דמה שאמר חזר הוא לשון הצורך עצמו דאם לא כן לא הוי צוואה כלל כדאמרינן בב"ב אמר רב נחמן ש"מ שאמר ידור פלוני בבית זה ואכל פלוני פירות דקל זה לא אמר כלום לפי שלא הקנה להם דבר שיש בו ממש עד שיאמר תנו בית זה לפלוני כדי שידור בו עד זמן פלוני או דקל זו כדי שיאכל פירותיהם וכו' וא"כ ה"נ אי לאו דאמר חזקה לדור דהיינו חזקת הבית כדי שידור בו לא הוי דבריו כדברי ש"מ לקיים אותה וכו' ע"כ. ואנו לא כן דעתינו אלא דרך אחרת אתנו בזה כאשר נבאר בב"ה. נחזור לעיינינו הרי לנו שהאומדנא היא בהפך וא"כ אין בדברי רחל ממש:
ואם יעמוד אחד לנגדינו לאמר איך נעלם ממנו לשון הצוואה של נ"ד שכתוב בה שראובן צוה ואמר תזכה ותדור וכו' והלא דבר פשוט הוא שתזכה לשון מתנה הוא בש"מ והוא מימרא מפורשת מרב ששת בב"ב ד' קמ"ט ע"ב שיטול או יחזיק או יזכה או יקנה כולן לשון מתנה הוא. וכן פסקו הרי"ף והרמב"ם והרב ב"י ז"ל. וגם הרב מהר"ם טראני שאלה קצ"ז נשאל על ענין שוה לנ"ד. והשיב שתזכה ותדור בבתים הוי כתנו בית זה לפלוני וכדאמר רב ששת התם פרק מי שמת. אף אנו נשיב לו שראה ראינו דברי הצוואה דנ"ד וגם לא נעלם ממנו הא דרב ששת ומסקנת עמודי ההוראה. אבל הבדל והפרש יש בין הא דרב ששת לנ"ד כרחוק מזרח ממערב. והוא שמה שאמר רב ששת שיטול או יחזיק או יזכה או יקנה שכולן לשון מתנה הוא היינו כשאומר אחד מלשונות אלו על דבר שיש בו ממש וקמ"ל רב ששת דלא תימא דדוקא תנו הוא לשון מתנה אלא גם אחד מלשונות אלו הוי לשון מתנה. וראייה לדברינו מה שפירש רשב"ם ז"ל ז"ל אמר רב ששת שכיב מרע שאמר יזכה פלוני בנכסי או יטול או יחזיק או יקנה כולן לשון מתנה וקנה דלשון מתנה בעינן וכו' ע"כ. הרי הדבר ברור שמה שאמר רב ששת שיזכה מהני כמו תנו הוא כשאחר יזכה פלוני בנכסי שבא לשון המתנה על דבר שיש בו ממש. גם הרמב"ם ז"ל הלך בדרך זו שכתב בפ' ט' מה' זכייה ומתנה הל' ג' ז"ל ש"מ שצוה ואמר יטול פלוני כל נכסי או מקצת נכסי או יחזיק או יזכה או יקנה כולן לשון מתנה היא ע"כ. והרב ב"י ז"ל בשולחנו הטהור ח"מ סי' רנ"ג גם כן סובר כן שהרי העתיק לשון הרמב"ם. וזה הפרוש נראה לנו שהוא מוכרח מצד עצמו האם נאמר שאחד מלשונות הללו הוא לשון מתנה יותר מתנו. שהרי בלשון תנו מפורש בדברי רב נחמן שאין מדבריו כלום עד שיאמר תנו בית זה לפלוני וידור בו ולא די שיאמר תנו. דאי לא תימא הכי היה לו לרב נחמן לקצר ולומר עד שיאמר תנו וידור פלוני בבית זה אלא הדבר ברור שצריך שיאמר תנו בית זה וכו' דאז חל לשון המתנה על דבר שיש בו ממש. והוא הדין באלו הלשונות שאמר רב ששת שצריך שיהיו על דבר שיש בו ממש. כמו שהוכחנו בבירור מדברי הרמב"ם רשב"ם והרב ב"י ז"ל. אם כן בנ"ד אעפ"י שאמר תזכה ותדור אין בדבריו כלום. לפי שלשון תזכה לא בא אלא על הדירה והדירה אין בה ממש והיה צריך שיאמר תזכה בבית זה ותדור בו וכו'. ומינה דה"ה אם אחר חזקה לדור (והוא העניין שנשאל עליו מהרש"ל ז"ל כמו שזכרנו למעלה. אין בדבריו כלום משום שבא לשון המתנה על הדירה שאין בה ממש עד שיאמר חזקת הבית לדור. ודי בזה ואין להאריך עוד:
ועתה הגיע הזמן לחוות דעתינו על התביעה השנייה שתובעת רחל בת ראובן והוא שכל ההוצאות שצריך לעשות בבית הנ"ל הן לתיקוניה והן לשלם חק המלכות כדרך כל שאר קרקעות מוטלים על אחיה להוציאם מכיסם וכו' ואחיה משיבים על זאת התביעה השנייה שאם האמת הוא כדבריה שכל ימי חיים אין להם שום זכות על הבית הנ"ל למה יוציאו הם מכיסם כל ההוצאות הנ"ל בכדי וכו' נראה לפי ענ"ד בזה שהם פתחו לנו הפתח לחייבם בכל ההוצאות הנ"ל. והוא אומרם שאם האמת הוא כדבריה שכל ימי חייה אין להם שום זכות על הבית הנ"ל. נמצא שאם אין האמת כדבריה מודים שחייבים בכל ההוצאות אם כן זכינו לדין ממה שפסקנו לעיל שאין לרחל שום זכייה בבית הנ"ל מן הדין אפילו לדור וכ"ש להשכירו לאחרים אם כן הבית הנ"ל הוא מוחלט להם וחייבי' בכל ההוצאו'. ומה שמניחים לה לדור בתוכו בתורת צדקה תבוא עליהם ברכה ויקויים בהם מאמר הנביא והיה מעשה הצדקה שלום ועבודת הצדק' השקט ובטח עד עולם וכדי שלא יצא פסק זה תחת ידינו בלי שום ראיה חפשנו בדברי מהרש"ל ז"ל בשאלה הנזכרת למעלה שעניינה דומה לנ"ד שהבת טוענת שאינה צריכה לתת להוצאת צורכי הבית כגון קניית עצים להחם הדירה כדרך הארץ וכן שאר הדברים שהם צורכי הדירה וכו'. והשיב הרב הנ"ל ז"ל ז"ל אכן השאלה השנייה נראה פשוט שאינה צריכה לשלם שום הוצאה לעצים וכו' ע"כ. אם כן בנ"ד הדברים ק"ו אם חייבים הם לשלם צורכי הדירה שהוא להנאתה כ"ש שחייבים לתת מה שצריך לתיקון גוף הבית שהוא לצורכם ולהנאתם כיון שהבית מוחלט להם כמו שכתבנו:
הכלל העולה מכל האמור שבני ראובן צדקו בדינם. שרחל אחותם אין לה שום זכות בבית זה שנתן לה אביה אפילו לדור בו וכ"ש להשכירו לאחרים יען שהדירה אין בה חמש ואף שאמר תזכה ותדור. כמו שהוכחנו מהא דרב נחמן ורב ששת ומעמודי ההוראה ורוב הפוסקים. אמנם ההוצאות הצריכות לבית חייבים הם לתת מכיסם מכח טענתם ומתשובת מהרש"ל כמו שכתבנו: זהו הנראה לפענ"ד להלכה אבל למעשה עד אשר יבוא לפני המלך שלמה מלכי צדק מלך שלם שיחיה והוא יגיד להם את דבר המשפט:
נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב ששה לחדש אני לדודי ודוד לי: בסדר ובשנת ושפטו את העם משפט צדק ליצרה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: