שאלה אלמנת יעקב שנשארה בבית בעלה ד׳ או ה' שנים בלי תביעת כתובתה ובתוך זמן זה כשהיתה חולה נתנה כל תכשיטיה של כסף ושל זהב לבתה הנשואה במתנה גלויה ומפורסמת מהיום הזה והלאה ונפטרה האלמנה לבית עולמה ואחר זמן מה ראו יורשי יעקב התכשיטין שהיו של מורישם ובאו לערער על המתנה באמרם שהאלמנה לא נשבעה עדיין על כתובתה ולא זכתה באלו הנכסים כדי ליתנם במתנה וכל הנכסים בחזקת מורישם נשארו וזכו בהם יורשיו והמוציא מהם צריך להביא ראיה והבת טוענת שאמה כבר נשבעה ואם תמצא לומר שלא נשבעה מ"מ אלו החפצים היו של אמה שהכניסתם לבעלה בנדונייתה וק"ל שנוטלתן בלא שבועה ומבעיא לן השתא מי הוא המוחזק כדי שיהיה שכנגדו מוציא מחבירו שעליו להביא ראיה כיון שאין עדים בדבר אלא מפיהם אנו חיים מי אמרינן היתומים הם המוחזקים משעת פטירת מורישם א"ד הבת היא המוחזקת כיון שהן בידה עתה ועוד דאית לה מגו דאי בעיא אמרה שלי הן נאמנת נמי לומר של אמי הן שהכניסתן בנדונייתה יוציא משפטם לאור ומהת"מש:
תשובה שנינו בגיטין פרק השולח אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה וביאר רש"י שלא נתקבלה כלום גם במסכת כתובות נשנה דין זה במשנה והיא אומרה בפרק הכותב מנכסי יתומים ... לא תפרע אלא בשבועה ... מנכסי יתומים כיצד מת והניח נכסיו ליתומים והיא נפרעת מן היתומים לא תפרע אלא בשבועה:
הנה המשניות ההנה מוכיחות במה שאין ספק בו שלא תשוער גביית הכתובה לאלמנה כי אם בשבועה שלא קבלה שום דבר ממנה כדעת רש"י או שגם לא מחלה ולא מכרה כתובתה לבעלה כדעת הרמ"בם בפרק ששה עשר מהלכות אישות אלא שיקשה לזה מה ששנינו שם בפרק הנושא את האשה מתה יורשיה מזכירין כתובתה עד עשרים וחמש שנים ופירש רש"י כלומר צדיכים למחות על כתובתה בתוך כ"ה שנים והנה מפשט דבריה אלה לפי מה שנראה בתחלת העיון והמחשבה יורשי האלמנה יכולים לגבות כתובתה בזולת שבועה שהרי המשנה דברה בסתם ואולם כבר ביארו בשבועות בפרק כל הנשבעים שהבנת המשנה בנשבעה ומתה אלא שעדיין יש מקום לבעל דין לחלוק ולומר שזה על צד הדחייה נאמר וזה שרב ושמואל כתבו על דברי המשנה שאמרה שהיתומים לא יפרעו אלא בשבועה לא שנו אלא שמת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו והקשו להם מהמשנה הנזכרת ותרצו הכא במאי עסקינן שנשבעה ומתה וביאר רש"י לא שנו דבשבועה מיהא שקלי יתומים מן היתומים אלא שמת מלוה כו': נתחייב מלוה שבועה שלא התקבל כלום שהנפרע מן היתומים אפילו בשטר צריך שבועה ואין אדם מוריש ממון שהוא מחוייב עליו שבועה לבניו לפי שאין הבנים יכולים לישבע שבועה זו שנתחייב אביהם .... מתה אלמנה שלא גבתה כתובתה: יורשיה מזכירין ותובעין וגובין כתובתה:  עד עשרים וחמש שנים משמת בעלה ואם עברו כ"ה שנים ולא תבעוה הפסידוה דהכי תנן בכתובות בהנושא כל זמן שהיא בבית אביה שלא נטלה מזונות מן היתומים גובה כתובתה עד כ"ה שנים ואם לא תבעה מחלתה קתני מיהת יורשין גובין כתובתה ועל כרחיך כשבועה יורשין יגבוה מן היתומים אע״ג דמת לוה בחיי מלוה שהוא מת בחייה ונתחייבה שבועה ליורשין אלמנה הורישה שבועה ליורשיה עכ"ל ומאחר שבעלי התלמוד לא ביארו זה כי אם לקיים דברי רב ושמואל יש להסתפק אם התירוץ הזה נתאמת אצלם או שאמרו זה לבד על צד הדחוי:
אמנם אם נשקול הדבר במאזני השכל ולפי השרשי' התורניים שהשרישו הם ז"ל נראה שלא ביארו דברי המשנה אשר קדם זכרה בשנשבעה ומתה כי אם בעבור שנתאמת להם הביאור ההוא בלי ספק וזה מפנים הראשון שכבר השרישו לנו במקומות אחרים שילמד סתום מן המפורש ר"ל שאם נמצאו מאמרים שונים אשר דברי האחד הם מבוארים בעצמם בתכלית הביאור והשני אשר נראים דבריו מנגדים לו יוכל לסבול ביאור מה באופן שיכוונו דבריו עם מאמר הראשון הוא מן הראוי שנאמר שהביאור הוא אמתי ומוכרח ונקבלנו בסבר פנים יפות ולזה כיון שדברי השתי המשניות הראשונות הם על דרך שלילה שלא תגבה האלמנה כתובתה כי אם בהשבע שבועה עליה לאסור איסר על נפשה שלא גבתה ממנה שום דבר ומשנה האחרונה סובלת הביאור שביארו הם ז"ל ובו יסכימו דבריה עם המשניות הראשונות אין ראוי לנו להסתפק בו כלל השני שבזולת הביאור ההוא דברי המשניות סותרים זה לזה והיה ראוי למחברי התלמוד להקשות ממשנת פרק הנושא למשניות האחרות כאשר הוא דרכם בכל המקומות ומאחר שלא מצאנו זה בשום מקום מהתלמוד נראה שנתאמם אצלם הביאור ההוא ולא אמרוהו על צד הדחוי לבד השלישי שהאמוראים הבאים אחריהם בים התלמוד קבלו עליהם דברי רב ושמואל ולזה פסקו כמותם הרי"ף והרמ"בם ובזולת הביאור הנזכר באותה משנה שנשבעה ומתה לא יעמדו דבריהם ולזה אין לפקפק כלל בו ובזה יבואו כל דברי המשניות על נכון וכולם שוים לטובה שאין האלמנה תגבה כתובתה גם יורשיה בלתי שנשבעה עליה וכן כתב הרמ"בם בפרק ששה עשר מהלכות אישות בהלכה ד' וז"ל וכן התקינו שכשתבא לגבות כתובתה אחר מותו לא תגבה עד שתשבע בנקיטת חפץ שלא הניח אצלה כלום ולא מכרה לו כתובתה ולא מחלה אותה ושמין לה כל מה שעליה ופוחתין אותו מכתובתה ובהלכה י"ב כתב מתה האלמנה קודם שתשבע אין יורשיה יורשים מכתובתה כלום שאין לה כתובה עד שתשבע ואם נשאת קודם שתשבע הרי זו נשבעת אחר הנישואין ונוטלת כל זמן שתרצה עכ"ד ואופן השבועה כתבה הרמ"בם בהלכה הקודמת לזאת וז"ל כשמשביעין בית דין או היורשים את האלמנה כשתבא לגבות כתובתה אין משביעין אותה אלא חוץ לבית דין מפני שבתי דינין היו נמנעין מלהשביעה שחוששין לה שמא לא תדקדק על עצמה בשבועה ואם רצו היתומים להדירה נודרת להן כל מה שירצו ומדירין אותה בבית דין ואחר כך נוטלת כתובתה:
העולה לנו מכל מה שכתבנו שאין להאמין הבת שטוענת שאמה כבר נשבעה שהרי צריך שתביא ראיה לדבריה הן בהגיד לנו הב"ד אשר השביעוה או בהראות לנו שטר השבועה כמו שכתב הריב"ש בסי' קס"ט אשר אחר זה אביא דבריו או הוראה אחרת שתתברר לנו אמתת הדבר ואם לא תגיד אין להאמינה כלל שכיון שהשבועה היתה מוטלת על אמה מצד הדין לאו כל הימנה שתאמנו דבריה בלי ראי׳ ויורשי יעק' הם מצד זה מוחזקים:
ואין לאומר שיאמר שהכרח השבועה באלמנה לגביית הכתובה הוא לכתחלה לבד ואולם אם גבתה הכתובה ממה שתפסה מנכסי בעלה קודם שנשבעה אין להוציא מידה ולזה אם מתה יהיו יכולים יורשיה להחזיק במה שהניחה להם במתנה או באופן שיהיה ויקח לו למשענת דברי הרי"ף שכתב בתשובה הביאה הרא"ש הרש"בא הטו"ר והר"ן וז"ל הטור באבן העזר סי' צ"ו כתב רי"ף שאם מכרה או נתנה מנכסי יתומים קודם שנשבעה מה שמכרה ונתנה קיים ומנכין אותה בכתובתה ומשמע מדבריו אפילו מקרקע וא״א הרא״ש ז"ל מביא דבריו בפסקיו לפסוק הלכה אבל כתב בתשובה דווקא במטלטלי אבל במקרקעי בחזקת יורשיה קיימי ואין בידם לתתם עד שיגבוה ב"ד ואם מכרה או נתנה אין מכירתה ומתנתה קיימת עכ"ל והנה בתחלת העיון נראה שדעת הרי"ף היה מה שחשבנו שאין חיוב השבועה כי אם לכתחלה ולזה כתב שאם מכרה או נתנה קודם שנשבעה מעשיה קיימין וגם הרא״ש נראה שכן דעתו שהרי הסכים עמו במטלטלין:
ואולם אם נחקור ונדרוש הדבר באר היטב נראה בלי ספק שמעולם לא עלה על דעת החכמים האלה שלומי אמוני ישראל דבר זר כזה אשר מנגד בבירור אל דברי חכמי התלמוד כי אמרם בדרך שלילה אין אלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה מוכיח בתכלית הביאור שנעדר ממנה היכולת והרשות לתת או למכור או לעשות דבר מה בנכסי בעלה בלי שתשבע אלא שדעת הרי"ף והרא"ש כל אחד ואחד לפי דרכו היא שאין צריך שתשבע בתחלה אלא אף שנשבעה באחרונה וקדמה המתנה או המכירה לשבועה מעשיה קיימין ולזה אם אחר שתפסה דבר מה מנכסי בעלה או נתנה מהם לאחר לא רצתה לישבע או שמתה בלא שבועה בלי ספק שמוציאין מידה מה שלקחה ואין יורשיה יורשין כתובתה וההכרח הגמור לזה הוא שהרי"ף הביא ראיה לדבריו מדתנן בפרק אלמנה נזונת אלמנה בין מן הארוסין בין מן הנשואין מוכרת שלא בב"ד ונאמר על זה בגמרא בשלמא מן הנשואין משום מזונות וזה בשלא נשבעה הוא שהשבועה היא כשתובעת כתובתה ואזי אין לה מזונות ומאחר שהתלמוד אומר משום מזונות הוא בעניין שלא נשבעה הנה כל מעין ישפוט בצדק שלא היה דעת הרי"ף לשלול השבועה בדיעבד שאם יונח זה הקודם יולד זה הנמשך והוא שאף לכתחלה תהיה האלמנה יכולה לעשות מה שתרצה בלי שבועה שהמשנה מוכרת אמרה וזה מבואר הביטול כי הוא סותר למה שאמרה המשנה בגיטין בכתובות ובשבועות שאין האלמנה נפרעת מנכסי יתומים אלא בשבועה אלא ודאי שכוונתו לבד הוא לומר שיש רשות לאלמנה למכור או לתת מנכסי יתומים למי שירצה קודם שתשבע ואולם הוא בתנאי שתשבע אחרי כן ובזולת זה אין קיום והעמדה במעשיה ולא הוצרכנו להאריך בזה כי אם בעבור שראינו לקצת מהאחרונים שכתבו שאם תפסה האלמנה מטלטלין מנכסי היתומים שאין מוציאין מידה אף בלא שבועה מכח תשובה זו של הרי״ף ומה גם שהרשב"א בעצמו עם היות שבבירור כתב בתשובה הביאה הרב בית יוסף בסימן הנזכר של אה"ע וז"ל אלמנה אלו נשבעה אפי' בסוף ממכרה ממכר ומתנתה מתנה אע״פי שבשעה שמכרה או נתנה עדיין לא היתה ראויה לגבות דמ״מ כיון שנשבעה לבסוף ממכרה ומתנתה קיימין וכ"כ הרי"ף בתשובה עכ"ל בתשובה אחרת לפי שכתב בשמו הרב בית יוסף שם כתב שהיה לו על דברי הרי"ף בדבר זה כמה גמגומי׳ ושאף הרב ז"ל נראה שלא כתב כן אלא כשנשבעה לבסוף על כתובתה שע"ז נשאלה שאלה מלפניו עכ"ל ובאמת שזאת התשובה פליאה ונשגבה בעינינו לא נוכל להבינה שיכתוב הרש"בא כמסתפק בדעת הרי"ף בדבר ברור כשמש וכמו שכתב הוא בתשובה הראשונה בעצמו גם בתשובה אלף ע"ח כתב שהאלמנה שנתנה מתנה מה קודם שנשבעה ומתה שלא עשתה כלום:
ואמנם אף כי יצא יצאנו עד הנה לקראת היתומים להיות להם לעזרה ולהחזיק טענתם בידם בראות כי בת האלמנה גברה והחזיקה ידה בכלי מלחמ' של טענות אחרות חזקות ומסכימות עם האמת והצדק מעתה גמרנו אומ' להיות לה למגן וצנה ולהוצי׳ לאור משפטה והנה נאמר שהדין עמה בעבור שהיא אומרת שאלו התכשיטין שנתנתם אמה היו מנכסי נדונייתה ואין ליתומים יורשי יעקב עדים להכחישה והנדוניא נגבית בלי שבועה כמו שכתב הרמ"בם בפרק י"ח מהלכות אישות והנכסים עצמם שהם נדונייתה נוטלת אותן בלא שבועה ואין ליורשין בהם דין לעולם אלא אם כן הותירו בחיי הבעל והיו נכסי צאן ברזל שהמותר לבעל ואם מתה האלמנה בלא שבועה יורשיה יורשים נדונייתה אף על פי שהיא נכסי צאן ברזל ואם היה בהן מותר המותר ליורשי הבעל עכ"ל ומאחר שאין עדים כנגדה היא היא המוחזקת ועוד מטעם מגו כמו שכתב החכם השואל שאם היתה אומרת הבת שלי הם שלקחתים מאדם מה היינו מאמינים לדבריה כיון שאין עדים שיכולים להכחישה כי אמרם היתומים יורשי יעקב שראו אלה התכשיטין שהיו של מורישם בלי שיביאו עדים לפנינו אינו כדאי לסתור דבריה ולזה עכשו שאומרת של אמי הן שהכניסתם לנדונייתה הדין עמה והנה ראינו שהריב"ש נשאל על ענין קרוב מאוד לנושא שאלתינו וז"ל בסי' קס"ט יעקב נשא לאה מת יעקב ולא עשתה לאה גוביינא מכתובתה ונשארו הנכסים שהיתה האלמנה נזונת והיורשים מטפלין בנכסים שהיו בת אחת ובן גדולים באה הגזרה ונתפרדה חבילה והלכה האלמנה לעבר הים ומתה וצותה והניחה בתורת ירושה לבנה חצי כפולה והורישה בתורת מתנה אם היו לה נכסים לבן בתה בא בנה וטען לפניך שאמו לא היתה יכולה לצוות ולהניח מאומה לשום אדם כי היא לא נשבעה שבועת אלמנה ואחר שלא נשבעה אין יורשיה יורשין כתובה והוא יורש הכל ובן הבת בעל המתנה טוען שזקנתו נשבעה שבועת אלמנה באותה הארץ ובשעת הגזרה נאבד ממנה שטר השבועה שנשבעה לפני ב"ד כי הם בארץ מרחקים כי אינם יכולים להביא ראיה ושהוא מחזיק במתנתו ועוד שאפילו אם תמצא לומר שלא נשבעה שעדיין לא גבתה כתובת׳ מה שמורשתו נותנת לו הם נכסים שהיו לה מטורח מעשה ידיה מאז עד עתה שיש לה כמו ט"ו שנה שהיא אלמנה ושהצוא' שעשתה זקנתו יחזיק במתנתו עם היות שאין שם אלא מטלטלין ונסתפקת אם טענ' האונס מהגזרה שנאבדו שטרותיה יועיל לבעל המתנה וידחה הבן אם לאו גם אם טענתו שהנכסים הם שלה ואינם שלו מירושתו תועיל לדחות הבן ואמרת שבטענה זו האחרונה ברור לך דהמוציא מחבירו עליו הראיה איך נכסים אלו הם מאביו ושתפסה אותם בפרעו כתובתה קודם שנשבעה ומתה תשובה לפי מה שבא בשאלה שלאה לא עשתה גוביינא .... אין טענת בן הבת הבא להחזיק בנכסים מכח מתנת לאה זקנתו כלום .... אמנם עדין נשאר לבן הבת זכות בנכסים מכח כתובת זקנתו ואף על פי שמתה ולא נשבעה עדיין יש לומר שזכותה קיים על פי הדרך שאבאר ולא מפני הטענה שטען בן הבת שכבר נשבעה בפני ב"ד ואבדה שטר השבועה .... לפי שעליו להביא ראיה .... אבל מצד אחר יש לזכותו שאם יש בנכסים ההם מטלטלין שהיו מנדונייתה והם בעין לא היתה היא צריכה שבועה בחייה ונוטלת בלא שבועה ... אמנם זהו בשאין נאמנות בשטר הכתובה בין ממנו בן מיורשיו .... ולכן בנדון זה אם יש נאמנות בפירוש בכתובת הזקנה בין ממנו בין מיורשיו מגבין אותה לבן הבת מכח מתנת זקנתו ... עכ"ל הנה לך תשובה וראיה נצחת לנושא שאלתינו ואין להאריך עוד בסדר ובשנת והעברתם את נחלתו לבתו לפ"ק:
אלה דברי דוד הרופא בלא"א כמה"רר יעקב די מיזה מ"כ: