שאלה מב מעשה בא' שלקח הבני מעים של בהמה א' כדי לעשות באם ממולאות ואחר שהודחו יפה יפה. וכסבור שכבר נמלחו. מלאם בשר ושומן ותבלין ועשה כרכשות מהם ותלאם במעלה עשן כדי לעשנן כראוי עד שיבשו ואח"כ נודע לו שאלו הבני מעים לא נמלחו כלל. זאת ועוד אירע לו. שלקח רגלי הבהמה ומלחם עם הטלפים ולא חתך ראשם בתחילה. כדכתב מר"ן ז"ל בי"ד סי' ע"א. ואחר מליחתם הניחם ע"ג האור בכלי ראשון במים רותחים כדי למולגם. ולהסיר שערם. יורנו המורה מה יהיה משפטם של הכרכשות והרגלים הנז"ל. עפ"י דין תורתינו הקדושה ושכמ"ה:
תשובה היה נראה לי דבר פשוט שאלו הכרכשו' מותרו' בדיעבד דגרסינן בפרק כ"ה אמר רב משרשיא אין מחזיקין דם בבני מעיים תרגומא אכרכשא וחטייא והדרא דכנתא: ופירש רש"י אין מחזיקין דם: אינן בחזקת דם לאסר אם לא נמלחו ע"כ אלא שנסתפקתי אחר נן מטעם שכתבו הפוסקים דהא דאין מחזיקין דם בבני מעיים היינו מצד הפנימי אבל מצד החצון מחזיקין בהם דם. ולכן כתב הטור יורה דעה סי' ע"ה בשם הרשב"א וזה לשונו וכתב הרשב"א כשמולחין החלחולת אין מולחין אותה בצד הפנימי מעבר המאכל אלא בצד החצון שחם שומן דבוק שמחזיקין שם דם ע"כ ומשמע דאפילו לאסו' בדיעבד קאמר מדכתב בלשון שלילה אין מולחין אותה וכו' אלא וכו' ולא כתב בלשון חיובי כשמולחין החלחולת מולחין אותה בבד החיצון דאז הוה משמע לכתחילה קאמר ומשמע מתוך לשון רבנו מוהריק"א בש"ע י"ד בסי' הנזכר דהחלחולת לאו דוקא אלא דגם שאר בני מעיים אפילו בדיעבד אסורים כשלא מלחן מצד החצון שכתב זה לשונו כשמולחין החלחולת ושאר המעיים אין מולחין אותם בצד פנימי מעבר המאכל אלא בצד החצון ששם השומן דבוק ע"כ והוא כלשון עצמו של הרשב"א ז"ל ומדחזינן דסתם כלשון הרשב"א ולא כתב בלשון דלכתחילה כדכתיבנא. וישמע דאפילו בדיעבד אסורים ואם כן נראה דכ"ש בנ"ד שהבני מעיים לא נמחו כלל שהם אסורים אפילו בדיעבד:
אבל אחר העיון חזרתי לקיים מה שהיה פשוט בעיני דבדיעבד מותרים ואפילו החלחולת. וכן נראה שהוא דעת רבנו מוהריק"א שכתב כשמולחין החלחולת ושאר מעיים וכו' ואינו מחלק בניהם לומר שדין החלחולת כדין שאר בני מעיים דבדיעבד מותרים אם נתבשלו בלתי מליחה מצד החצון ודלא כהרשב"א שכתב זה לשונו אמנם אין הדקין צריכין מליחה משני הצדדין אלא בבד אחד החצונה לבד סגי לכתחילה אך לא בצד שעובר המאכל דבצד החצון שבו השומן איתחזק יותר בדם ומ"מ בשאר הדקין אין לחוש בדיעבד אבל הכרכשתא יש בה שומן וגידין ואסורה אף בדיעבד אם לא נמלחה בצד החצון ונתבשלה כך ע"כ הרי שמחלק הרשב"א בין הדקין לכרכשא דהכרכשא דוקא אסורה אפילו בדיעבד אבל לא הדקין ובני מעיים דבדיעבד מותרים ודעת הרב מוהריק"א דגם הכרכשא מותרת בדיעבד ולפי זה נמצא שהדקדוק שכתבתי לעיל אינו אמיתי אלא בלשון הרשב"א שהביא הטור יען מצאתי לי ראיה מהרשב"א עצמו שכתב כן ולא בלשון הרב מוהרי"קא כי מתוך לשונו נראה דבדיעבד מותרת כמו שאר בני מעיים וכדכתיבנא וכן ראיתי להר"ן בפרק כ"ה שכתב וזה לשונו וכתבו בתוספת ת דכי אמרינן דאין מחזיקין דם בכרכשא והדרא דכנתא היינו בגופן אבל בשמנן ודאי יש בהם דם ולפי זה טוב למלוח אותן מצד השומן קודם שיהפכו אותן כיון דמשום שומן הוא דבעו מליחה ע"כ. נראה דבדיעבד מותרים אפילו לא מלחו אותן מצד השומן ואחריהם נמשכו שלימים וכן רבים מן ההאחרונים אם כן כיון שהוכחנו דהיכא שלא מלחן מצד החצון שיש בו דם דהוי לדעת קצת כמו שלא נמלחו כלל שהם מותרים בדיעבד. הוא הדין נמי בנ"ד שאף על פי שלא מלחן כלל דמותרים בדיעבד:
הן אמת דיש לחלק ולומר דעדיפא כשנמלחו מבפנים מכשלא נמלחו כלל שאם נמלחו כבר מבפנים נימא דיועיל אותו המלח להפליט הדם שיש בשומן שמצד חוץ דלמה יגרע מהעצם שיש בו חוח שמותר למולחו כך כשהוא שלם ואין צריך לשוברו ולנקבו שכח המלח נכנס בפנים במוח ומוציא את הדם ולא אמרינן דהעצם מפסיק בין המלח והמוח וכמו שכתב הרב בעל הטור י"ד סי' ע"א בשם הרשב"א דשער אינו מעכב המלח שיוציא הדם שכשר מק"ו דאין העצם מעכב להוציא על ידי מליחה הדם במוח שבתוך העצם. אבל יש לומר דמצד הפנימי הבני מעיים והחלחולת הוא שיע וחלק והמלח אינו עובר לצד החצון ולכך אינו מפליט הדם שבשומן שמצד חצון מה שאין כן בעצם שיש בו נקבים דקים ביותר דהמלח נכנס ויוצא בהם ולפי זה כשלא נמלחו מצד החיצון הוי כאלו לא נמלחו כלל ואפילו הכי מותרים:
וגדולה מזו ראיתי לרבנו מוהרי"קא בב"י סי' פ"ה וזה לשונו וכתב המרדכי בשם ספר התרומה ורא"ביה אם לא מלח המעיים ובשלן מותרים אמנם לכתחילה אין לעשות כן עכ"ל הרי דס"ל דאפילו לא מלח המעיים מותרים אם בשלן ודוקא לכתחילה אין לעשות כן נראה דבדיעבד מותרים בבשול אפילו לא מלחן וכן הוא דעת הרמב"ם בפרק ו' מהלכות מאכלות אסורות ד' י"ח וזה לשונו מעיים שמלאן על דרך זו בבשר צלוי או שלוק או שמלאן בבצים ושלקן או קלאן הרי אלו מותרים שאין מחזיקין דם בבני מעיים וכן הורו הגאונים עכ"ל ודבר ברור הוא דלדידן שאין אנו חוששין אחר מליחה לקדירה כלום אפילו אין הבשר שבתוכן צלוי או שלוק אלא מלוח בלבד גם כן מותרים שאין מחזיקין דם בבני מעיים. ובני מעיים אלו שאינם צריכי ביאר הוא הרמ"בם בפ"ז דין ט"ו שכתב וכל בני מעיים שהמאכל סובב בחללן אין מחזיקין בהם דם עכ"ל ואין ספק אצלי שלא כתב הרב שהמאכל סובב בחללן אלא להוציא הלב והריאה והכבד וכיוצא שאף על פי שנקראו גם כן בני מעיים אין המאכל סובב בחללן ולא להוציא הכרש שהרי המאכל סובב בחללו ואם כן תמיהא לי מהרב המגיד שכתב על דברי הרב אין מחזיקין בהם דם פירוש ואין צריכים מליחה אבל הכרש ושאר המעיים צריכים מליחה וזהו שכתב רבנו שהמאכל סובב בחללן דזה אינו נראה מדבריו כאשר כתבתי ובחפשי באמתחות שיחות הפוסקים מצאתי להרב הגדול אבן זמרא בח"א ס' קנ"ד שכתב והוי יודע שדעתי נוטה לדעת האומרים דכרש הרי הוא בכלל בני מעיים ואין מחזיקין בו דם והוא דבר הנראה לעין שאם תמלח הכרש לא יבא תמצית אדום כלל אלא כמין זיעה בעלמא ואע"ג דכתב בעל מגיד משנה דדעת הרמב"ם ז"ל דמחזיקין דם בכרש שכתב פרק ז' מהלכות מאכלות אסורות על לשון הרב ז"ל וכל בני מעיים שהמאכל סובב בחללן אין מחזיקין בהם דם כתב עליו זה לשונו פירוש ואין צריכים מליחה אבל הכרש ושאר המעיים צריכים מליחה וזהו שכתב רבנו שהמאכל סובב בחללן ע"כ ולדידי לא איריא שלא כתב הרב כן אלא לאפוקי הלב והכבד והריאה והטחול שנקראו גם כן בני מעיים אלא שאין המאכל סובב בחללן אבל הכרש סובב המאכל בחללו אלא שסובב במיתון ונדחה אל המעיים. כללא דמלתא איני רואה לחלק בין כרש לשאר המעיים כדעת רוב הפוסקים ולא לעשות את הרמב"ם ז"ל חולק על כולן ושהוא הולך בשטת רבנו תם שהרי הנסיון מוכיח שאון דם בכרש עכ"ל הרי כי אף לדעת הרב אפילו הכרש אין צריך מליחה כדעת רוב הפוסקים לפי שהוא בכלל המעיים שהמאכל סובב בחללן ודלא כהרב המגיד. ומכל מקום אין זה מעלה ולא מוריד לנדון דידן ולא כתבתיו אלא לרוחא דמלתא. רק דכיון דנמצינו למדין מן האמור שאין מחזיקין דם בבני מעיים ואפילו אם לא נמלחו כלל נראה שאלו הכרכשות שנשאלנו עליהן אף על פי שנעשו בבני מעיים שלא נמלחו מותרות:
אמת הוא דראיתי אל הרב בעל הלבושים שכתב וזה לשונו כשמולחין בני מעיים והחלחולת אין מולחין אותן בצד פנימי מעבר המאכל אלא בצד החצון ששם השומן דבוק שהשומן ישבו דם ואם מלחן בצד פנים הוו כמו לא נמלחו כלל ואם נתבשלו כך טריפה שהשומן שנדבק בו בצד חוץ לא נמלח ונתבשל בדמו ואם לא נתבשלו יחזור וימליחנו מבחוץ על השומן עכ"ל. הרי שהחמיר אם נמלחו מבפנים אפילו בדיעבד וגם הרב מוא"רש הלוי בתשובותיו חלק י"ד סי' נשאל טל זה וכתב ולענין הלכה שמעתי מפי נשים כשרות שהם זהירות בזה ביותר והן היו מחמירות ועל עצמן לבלתי יארע להם כך ואם יארע ונתבשלו כך יטריפו אותן ולא יאכלו אותן ולכן המחמיר תבא עליו ברכה ובפרט כיון דהרב בעל הלבוש החמיר ופסק כדברי המטריף עכ"ל. אבל אומר אני שאין לחוש אליהם דמחמירין במקום שגדולים מהם בחכמה ובמנין מקילים ומה גם לדברי שבולי הלקט שכתב דגם בשומן שמצד חוץ אין מחזיקין דם. ועוד אני אומר כי אפילו לדעת המטריפים אינו אלא כשאחר שמלאום בשר בשלו אותם אבל אם לא יבשלו אותם אלא שתלאם במעלה עשן כדי לעשנן כראוי עד שיבשו כמו בנ"ד מותרים ודו"ק:
ולענין השני שנשאלנו עליו זאת ועוד אירע לו שלקח רגלי הבהמה ומלחן עם הטלפים כו' כתוב בסמ"ק פרסת רגל שנמלחה ולא חתך הקליפה תחלה נראה דהוי כמו מולח בכלי שאינו מנוקב ואסור מה שבתוך הקליפה עכ"ל ונ"ל אבל השאר מותר ואין חלוק בין אם מונחים לארכן או שעומדים על טלפיהן וכן כתב בדרכי משה בשם או"ה וכן פסק בת"ח כלל ע"ו דין ט"ו וכתב האו"ה ריש כלל י"ז ואין לדמותו ממש למולח בכלי שאינו מנוקב לאסור אף מה שלמעלה מן הטלפים משום דבדבר מועט שבטלפים אינו מעכב כל הרגל מלפלוט עד כאן לשונו אבל בהגהו' ש"ד סי' פ"א כתב מהרא"י ואם לא נקבו המנעלים וחורכין הרגלים אנו נוהגין לאסור מה שבתוך המנעלים והשאר מותר ויראה דלא דמי למולח בכלי שאינו מנוקב דהכל אסור לפי דברי רבנו פר"ץ דהתם המקום דחוק לדם מלצאת אבל הכא סתם רגלים מונחין בחריכתן לארכן ויש ריוח לדם של כל הרגל שמחוץ למנעל לצאת דרך אורכו וכו' ודבריו נראה דלא שרינן השאר אלא דוקא אם הרגלים מונחין לארכן בשטת מליחה אבל אם עמדו זקופין על טלפיהם אסור אפילו מה שחוץ לטלפים וכן מחלק העט"ז וכן כתב מהרי"ל בהדיא בדרשותיו בדין שריית הבשר ומליחתו וז"ל רגלים שלא נתקצצו ראשי הטלפים ונמלחו אם שכבו על צדן כל זמן שהייתן במליחה לא נאסר רק מה שבתוך הטלפים ואם נזקפו נאסרו כולן עכ"ל מיהו הא בלאו הכי רוב הפוסקים מתירין אף מה שבתוך הטלפים תדע שהרי כתב הר"ן וכן אלו שמשימין רגלי הבהמה על האש להשיר שערן ולהשיר הטלפים מסתברא דשרי משום דטלפים גופיהו מונעים האש שלא יזוב הדם ממקום למקום ואפילו דייב פורתא על ידי מליחה נפיק אלא שיש מחמירין וחותכין הטלפים בסכין מעט ומניחים החתך לחטה כדי שיזוב הדם דרך שם אם יפרוש ממקומו ומנהג יפה הוא עכ"ל. ובספר התרומה כתב רגילות הוא לתת רגלי הבהמה באור להשיר השער ולהשיר הטלפים ומותר הוא דאפילו בראש אין איסור אלא משום קרום של מוח אבל דם שבשאר מקומות מישב שייב כורא והוא הדין ברגלי הבהמה גומרי מישב שייבי דמא ויש שמחמירין ומולחים הרגלים ושוהין כדי מליחה ומדיחין אותם לפני נתינתן על האש להשיר השער והטלפים ואחר כך חוזרין ומולחים אותם כהוגן משום שמליחה ראשונה היתה כנגד הטלפים ועל השער ולא נכנס בבשר רק מעט עכ"ל. ובפרק גיד הנשה כתב המרדכי שאין צריך לעשות כן לכתחלה וכתב עוד נשאל לרבנו יהודה על הרגלים שנמלחו כראוי קודם שיתנם על האש להשיר הטלפים ולא הדיחום ונתנום בקערה בלא מליחה שנייה. והשיב דהיה נראה לו היתר ודבר זה לא שמע אבל כיוצא בו שמע שהתיר ר"י את העצמות שיש בהם מוח אעפ"י שיש לחוש משום דם שבמוח דכל זמן שלא פירש דם האברים שרי ואם פירש על ידי מליחה הועילה לו כמו לשאר הבשר ויש נוהגים איסור ברגלים אם לא מלחום בסוף אמנם על המליחה ראשונה כתב בסמ"ג דחומרא בעלמא הוא והמחמיר יבורך עכ"ל ורבנו מוהריק"א אחר שהביא בבית יוסף כל הני מילי דכתיבנא כתב הוא ולענין הלכה לכתחלה ראוי לחוש לדברי סמ"ק אבל בדיעבד כדאי הם כל הנך רבוותא לסמוך עליהם. ועל פי פסק זה כתב בספרו הקצר פרסות הרגל שנמלחו בקליפתן ולא חתך ראשן לא נאסרו. ומה שכתב בסי' ע"א הטלפים מחתך אותם מעט למטה ומולח ויניח מקום החתך למטה וימלח גם על השער היינו לכתחלה ודבר ברור הוא:
אבל מה שצריך עיון הוא שאחר מליחתן הניחם על גבי האור בכלי ראשון במים רותחין כדי למולגם ולהשיר שערן יען לכאורה דמי לההיא שכתב הטור בסי' ס"ח וזה לשונו אין מולגין גדיים וטלאים ועופות בכלי ראשון שהוא מבשל חלב ודם שבהם עם הבשר ע"כ וגם הר"ן כתב ולענין מליגת גדיים וטלאים ברותחין בכלי ראשון אסור דכלי ראשון מבשל ואיכא למיחש משום חלב ודם והא דאמרינן בפרק הזרוע מקום שנהגו למלוג בגדיים איכא לאוקימא בשניקר את החלב וגידים ומלח משים דם א"נ בכלי שני שאינו מבשל מיהו משום חלב אפילו כלי שני איכא למיחש דאע"ג דאינו מבשל מבליע הוא וכו' ואם כן הכא נמי היה נראה דכיון שאלו הרגלים נמלגו בכלי ראשון קודם חתוך הטלפיים הוי כאלו נתבשלו עם הדם ואין להם תקנה אלא שמצאתי בספר כנסת הגדולה חלק"א מטור י"ד סי' ס"ח וזה לשונו מעשה באשה אחת שמלחה הרגלי' וקודם שחתכה הטלפיים מלגן במים חמין ובאה ושאלה לשני ת"ח האחד מהם הורה שיחתוך הטלפים ויבשלם והם מותרים ואחד הורה דכיון דמלגן במים חמין קודם חיתוך הטלפים ה"ל כבשר שנתבשל בדמו ואין להם תקומה בהסרת הטלפיים אחר כך ושאלו את פי ואמרתי שיפה הורה מי שהורה לחתוך הטלפיים ולבשלם והארכתי בתשובה עכ"ל ולא זכיתי לראותה ואעפ"י שגם אני הייתי יכול להרחיב הדבור בזה. כעת אין לי פנאי ואמנם נסמוך עליו כי דעתו רחבה מדעתינו ומה גם כי מן הדברים שכבר כתבתי יש להוכיח במישור כי צדקה הורהתו וההיא דמליגת גדיים ענין אחר הוא. זהו מה שנראה לעניות דעתי להלכה ולא למעשה עד שיסכים עימדי מורנו ורבנו שלם ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דויד רודריגש לופיש נ"ע:
אמשטרדם ט"ו לחדש חשון שנת התקלב