שאלה ל ראובן היה עשיר מופלג וקנה תכשיטי זהב וכסף ומרגליות טובות כדי שתתקשט בהן אשתו לאה ובהיותו חזק ובריא קרא לבנו חנוך ואמר לו אני רוצה ליתן לך אלו התכשיטין במתנה גלויה ומפורסמת ונתנם לו במתנת בריא בקנין סודר ובכל התנאים המועילים להקנות כדי שתהיה גופם קנויים לו מעכשיו ושלא והיה ראובן הנזכר רשאי למוכרם וליתנם לאיש אחר זולתי שכל ימי חייו יהיו ברשותו להשתמש ולהתקשט בהן לאה אשתו כמו שהיתה רגילה לעשות עד עתה אבל לאחר מיתתו יקחם חנוך שהם שלו למפרע מהיום ויהי כי ארכו הימים וימת ראובן וחלי"ש ואלמנתו עיכבה אלו התכשיטין שהיו ברשותה ורצתה לזכות בהן בשביל מזונותיה ולפריעת נדונייתה וחנוך טוען שאלו התכשיטין הם שלו ומשעת המתנה הם קנויין לו ואינה מועלת תפיסתה אלא בנכסים שנמצאו לראובן בשעת מיתתו אבל מה שנתן קודם שלו הוא ולאה תשיב אמריה לו שכיון שנמצאו אלו התכשיטין בביתו וברשותו אינון אחראין וערבאין למזונותיה ולדונייתה ולשאו"ל הגיעו הדין עם מי ואת"ל כיון שראובן היה עשיר מופלג מסתמא הניח נכסים אחרים ואין תפיסתה כלום עדיין תבעי לך היכא דליכא נכסים אחרים מה יהיה דינו תפיסתה תפיסה או לא על הכל יבוא דברך וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה תנן בהניזקין (דף מ"ח ע"ב) אין נפרעין מנכסים משועבדי' במקום שיש נכסים בני חורין ואפילו הן זיבורית (מפני תיקון העולם):
ובגמרא (דף נ' ע"ב) בעי רב אחדבוי בר אמי במתנה היאך תקנתא הוא דעבוד רבנן משום פסידא דלקוחות אבל מתנה דליכא פסידא דלקוחות לא או דלמא מתנה נמי אי לאו דאית ליה הנאה מיניה לא יהיב ליה מתנה והלכך כי פסידא דלקוחות דמי א"ל מר קשישא בריה דרב חסדא לרב אשי תא שמע שכיב מרע שאמר תנו מאתים זוז לפלוני ושלש מאות לפלוני וארבע מאות לפלוני אין אומרים כל הקודם בשטר זכה לפיכך יצא עליו שטר חוב גובה מכולן אבל אם אמר תנו מאתים זוז לפלוני ואחריו לפלוני ואחריו לפלוני אומרים כל הקודם בשטר זכה לפיכך יצא עליו שטר חוב גובה מן האחרון אין לו גובה משלפניו אין לו גובה משלפני פניו ואף על גב דקמא בינונית ובתרא זיבורית מזיבורית גבי מבינונית לא גבי שמע מינה במתנה נמי עבוד רבנן תקנתא הכא במאי עסיקינן בבטל חוב והא תנו קאמר תנו בחובי וליחזי שטרא דמאן קדים דליכא שטרא והא כל הקודם בשטר קאמר בשטר פקדתא איבעית אימא אפילו מתנה נמי ולא קשיא מאי גובה מן האחרון אין נפסד אלא אחרון ואיבעית אימא דשוו כולהו להדדי:
ופרש"י במקום שיש בני חורין. דאתו לקוחות לאינצויי ולמימר מיניה גבי שהרי יש לך מקום: במתנה היאך. אם שעבוד של משועבדים הללו אינו מחמת מכר אלא שנתנם במתנה לאחר שלוה מזה ושייר זיבורית לפניו היאך מיגבי מזיבורי' בני חורין או מבינונית משועבדים: אין אומרים כל הקודם בשטר. צוואה זכה ליקדם שלא יטלו אחרונים אלא מה ששייר הראשון שאם יחסר שלא ימצאו כל כך לא יהא נפסד הראשון הא לא אמרינן דכיון דלא אמר אחריו לפלוני לאו דוקא אקדמיה אלא שאי אפשר להוציא שני דברים כאחד: יצא עליו שטר חוב. על המת לאחר שגבו אלו: גובה מכולם. כלו' כולן נפסדים בדבר איש איש לפי חלקו בעל ארבע מאות נפסד יותר מכולן שהדין לחזור ולחלוק לאחר שיפרעו לזה מחלקו של אחד מהם שאם יצא עליהן חוב של מנה חולקין אותו לט' חלקים וישלם זה שני חלקים וזה ג' וזה ד': גובה מן האחרון. שאפילו יצא ש"ח קודם שגבו הן וגבה ב"ח את חובו הוה הראשון לצוואה קודם לגבות את הנמצא עד שיגבה כל חובו ואחריו השני והשלישי יפסיד והשתא נמי לא שנא: אין לו. אין בשל אחרון כדי חיוב השטר: מזיבורית גבי. מבתרא כדאמרן דקמא קדים וא"ל בשנשתעבדו לי תחילה קודם שאמר ואחריו לפלוני היו שלי משועבדים והשאר בני חורין והוטל דינך עליהן הלכך בתרא שקל דינך אלמא במתנא נמי אמרינן אין נפרעין מנכסין משועבדים במקום שיש בני חורין: בבטל חוב. אותם שאמר עליהם תנו להם כך וכך מלוים היו: ולחזי שטרא. דהלואה דמאן דקדים אמאי אזלינן בתר דקדים ומאוחר דצוואה אי נמי ברישא כי לא אמר ואחריו אמאי גובה מכולם: דליכא שטרא. דהלואה דמלוה על פה הואי: פקדתא. צוואה: ואיבעית אימא. לעולם אי קמא בינונית ובתרא זיבורית מקמא גבי דשקיל דיניה ולא אמר במתנה אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ומאי גובה מן האחרון אינו נפסד אלא אחרון דכי נמי גבי מקמא חוזר טל האחרון וגובה ממנו דא"ל לית לך למשקל מקמאי: ואיבעית אימא. דוקא גובה מן האחרון קאמר ואפילו הכי לא תפשוט מינה דאין נפרעין וכו' והכא במאי עסיקינן דשוו כולהי קרקעות או כולן בינונית או כולן זיבורית או כולן עידית:
ואע"ג דלא אפשיטא הבעיא בגמרא כל הפוסקים ז"ל הסכימו דלענין זה מתנה ומכר שוים וכשם שאין המלוה גובה מנכסים המשועבדים מחמת שמכרם הלוה כשיש שם בני חורין ואפילו זיבורית הכי נמי אינו יכול לגבות חובו מנכסים המשועבדים במתנה כשיש אחרים בני חורין:
הראשון שבקדושה הרי"ף ז"ל שכתב וז"ל אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין לא שנא מכר לא שנא מתנה דתניא וכו' וכן הלכתא ואע"ג דדחינן ואוקמינא בבטל חוב אי נמי אין נפסד אלא אחרון אי נמי בדשוו קרקעות להדדי ההוא דחייתא בעלמא היא ולא סמכינן עלה ע"כ:
ואחריו החזיק הרמ"בם ז"ל בפרק י"ט מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין נפרעים מנכסים משועבדים במקום שיש נכסים בני חורין ואפילו היו בני חורין זיבורית והמשועבדים בינונית או עידית בין שמכרם בין שנתנם ע"כ לענינינו:
וכן הביא רבינו יעקב בעל הטורים ז"ל בח"מ סימן קי"א וגם הרב בית יוסף בשולחנו הטהור בסימן הנזכר:
ודבר ברור הוא דדין זה שוה בין לבעל חוב בין לאשה בכתובתה שאין האשה גובה כתובתה מהלקוחות או ממקבלי מתנה כשנמצאו שם נכסים אחרים בני חורין כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ו הל' י' מהלכות אישות ז"ל ועוד תקנו חכמים שיהיו כל נכסי הבעל אחראין וערבאין לכתובה אפילו כתובתה מנה ויש לו קרקע באלפים זהובים הכל תחת שעבוד הכתובה וכל שימכור אחר הנשואין מנכסיו אף על פי שממכרו קיים ויש לו למכור כל נכסיו אם ירצה יש לה לטרוף אותן בכתובתה כשיגרשנה או כשימות אם לא תמצא נכסים בני חורין ע"כ וכן כתבו הטור והרב בית יוסף בא"ה סי' ק':
והנה דבר ידוע לכל מעין שכפי דין הגמרא אין שעבוד במטלטלים ואע"ג שיש כח למלוה לגבות חובו מן הנוה מכל מה שימצא הן מטלטלי הן מקרקעי כמו שמבואר במי שמת דף קנ"ז מיניה ואפילו מגלימא דעל כתפיה וכתבו הרמב"ם בפרק י"ח מהל' מלוה ולוה מ"מ אם מכר הלוה אותם המטלטלים או נתנם במתנה ואין לו נכסים אחרים אין כח במלוה לטורפם מהלקוחות או ממקבלי המתנות לפריעת חובו וכן אם מת הלוה והניח מטלטלים ובא בעל חוב ליפרע מיורשיו אין חייבים היורשין לשלם מהמטלטלים אלא משום מצוה כמו שאמרו רז"ל מצוה טל היתומים לפרוט חובת אביהם אבל אם לא רצו אין כופין אותם כיון שאין המטלטלין תחת שעבוד חוב מן התורה אבל הגאוני' תקנו שיגבו הבעל חוב והאשה מהמטלטלי' שהניח מורישם ונתפשט תקנה זו בכל טרי ישראל כמבואר בכל הפוסקים וכתבו הרמב"ם בפרק י"ו מהלכות אישות ובפ' י"א מהלכות מלוה ולוה והטור ומהרי"קא בא"ה סי' ק ובח"מ סי' ס"ד וסי' ק"ז:
ועדין צריכין אנו לחקור אם יש כח למלוה ולאשה אחר זאת התקנה לטרוף מהמטלטלין שמכר או נתן במקום שאין שם נכסים בני חורין או לא ומדברי הרמב"ם לא מצאתי עזר לאחד מן הצדדין שהרי בהלכות אישות פר' י"ו כתב ז"ל תקנו כגאונים בכל הישיבות שתהיה האשה גובה כתובתה אחרי מות בעלה אף מן המטלטלים כדרך שהתקינו לבעל חוב לגבות מן המטלטלים ופשטה תקנה זו בכל ישראל וכן שאר תנאי כתובה ככתובה הן וישנן במטלטלין כבקרקע עכ"ד ומדכתב וישנו במטלטלין כבקרקע משמט שיפה כח המלוה והאשה בתקנה זו לגבות מהמטלטלין המשועבדים כדרך שכוחן יפה מן התורה בקרקעות וכשם שבקרקע גובין מהלקוחות או ממקבלי המתנות הוא הדין גם כן במטלטלין: אבל בפרק י"א מהלכות מלוה ולוה כתב ז"ל כבר תקנו גאונים האחרונים שיהיה בעל חוב גובה מטלטלין מן היורשים וכן דנין ישראל וכו' והנראה מדבריו אלה דלא אלים תקנה זו אלא לגבות מהיורשים אבל לא מיד הלקוחות ומקבלי מתנה: אבל התוספות והרא"ש פסקו בהחלט דאין כח בתקנה זו לגבות אלא מהיורשים לבד כמבואר בהתוספות פרק מציאת האשה דף ס"ז ובפסקי הרא"ש סי' ה' לענין מכר ובפרק נערה שנתפתתה דף מ"ט ע"ב כתבו התוספות ז"ל ולפי מה שתקנו הגאונים שהאשה גובה כתובתה ומזונות ממטלטלי דיתמי דגובה ממתנת שכיב מרע דרבנן דבכה"ג אמרינן ביש נוחלין אבל מתנת בריא לא גביא ע"כ: והרא"ש בפרק האומר האריך מאוד ולבסוף כתב ז"ל ולענין פסק הלכה הכי הלכתא דעדיפא כח מתנה מכח ירושה כדמוכח ההיא דשניה אוחזין וההיא דבפרק נושאין איכא לאוקומי במתנת ש"מ כדפרישית לעיל הלכך כשתקנו הגאונים דכתובה ומזונות גבו ממטלטלי דיתמי ממטלטלי דמתנת בריא לא גבו וכן מצינו שבטל ח ב אין גובה את השבח ממקבל מתנה כדאיתא בפרק קמא דמציעא לפי שאין לו על מי לחזור וגבי מיתמי כדמוכח בפרק יש בכור ע"כ: ומתוך ראיות אלו שכתבו התוספות והרא"ש ועוד יש להם אחרות עד שהאריכו הרבה בדבר פסקו דאין גובין הבעל חוב והאשה בתקנת הגאונים אלא או ממטלטלי דיתמי או ממתנת ש"מ אבל לא מהלקוחות או ממתנת בריא דשעבודם דאורייתא. ואחריהם נמשכו בעל התרומות בשער מ"ג והטור ובית יוסף בח"מ סי' ק"ז:
ודבר ברור ומבואר לכל יודעי בינה והשכל שאם נכתב בשטר חוב או בכתובה מטלטלים אגב מקרקעות חל השעבוד גם על המטלטלים וגובין מהלקוחות או ממקבלי מתנה מדינא דגמרא ודבר זה מבואר בחזקת הבאים דף מ"ד ע"ב דאתמר התם אי אקני ליה מטלטלי אגב מקרקעי קנה קרקעי קנה מטלטלי ופירש רש"בם וגבי מטלטלי מן הלקוחות דנכסים שאין להן אחריות כגון מטלטלין נקנין עם נכסים שיש להן אחריות לענין מחנה בכסף בשטר ובחזקה והוא חדין לענין שעבוד דמיגו דחייל שעבוד אמקרקעי חייל נמי אמטלטלי: וכן כתב הרמ"בם בפ' י"ח מהלכות מלוה ולוה ז"ל הקנה לבעל חובו כל המטלטלין אגב קרקע שיש לו להיותו נפרע חן הכל הרי זה טורף מאותן המטלטלין. וכן כתבו הטור ומהרי"קא בח"מ סי' קי"ג:
ועוד צריך לדעת שבזמן הזה נהגו בהרבה מקומות שכותבין בשטרי ההלואה שהלוה משעבד למלוה מטלטלין אגב קרקעות ומנהג זה היו נוהגים כבר בזמן הרמב"ם כחו שמפורש בחבורו סוף פרק י"א מהלכות מלוה ולוה ובפרט בכתובה מצאנו שנתפשט מנהג זה בכל ערי ישראל והביאו הרמב"ם פרק י"ו מהלכות אישות וז"ל כבר נהגו בכל המקומות שידענו וששמענו שמען שיכתבו בכתובה בין קרקעי בין מטלטלי ודבר זה תקון גדול הוא ואנשים חכמים ונבונים הנהיגו דבר זה שהרי תנאו שבממון הוא ונמצא גובה מהמטלטלים בתנאי זה לא בתקנת הגאונים. וכתבוהו גם כן הטור והרב בית יוסף בא"ה סי' ק':
שמעת מינה מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא תלת שמע אינה דאין נזקקין בשום ענין לנכסים המשועבדים בזמן שיש שם נכסים אחרים בני חורין ר"ל שאין מגדים לבעל חוב או לאשה כתובתה מהלקוחות או ממקבלי מתנות כל זמן שהניח המת נכסים אחרים שאינן משועבדים הן קרקע הן מטלטלין ואפי' שעבד מטלטלי אגב מקרקעי ושמע מינה אם לא נמצאו נכסים בני חורין אחר מות הלוה או הבעל וגם לא שעבדו מטלטלי אגב מקרקעי הפסידו הבעל חוב והאשה ואינם גובין מהלקוחות או ממקבלי מתנת בריא ממטלטלין אבל אם הניח חפצים והם ביד היורשין ואינם רוצים ליתנם כופין אותם בכח תקנת הגאונים ושמע מינה שחם שעבדו בשטר כל נכסיהם קרקע ומטלטלים אזי גובין מהלקוחות וממקבלי מתנות אם לא נמצאו שם בני חורין מפני שחל השעבוד טל המטלטלים כעין שחל על הקרקעות ונמצא שאותן החפצים שמכר או נתן אחר שנשא או לוה היו משועבדים מקודם לבעל חוב או לכתובת האשה:
ועתה קודם שנבוא להשיב מה שנסתפק ה"ה יש לנו להודיע מחלוקת אחרת שיש בין הפוסקים בגדירת שם נדוניא שלדעת הרמב"ם לא יוגדר בשם נדוניא אלא הנכסים שהביאה מבית אביה ומקבל הבעל אחריותם עליו דאז דינם כדין חוב אבל מנה מאתים ותוספת נגדרים בשם כתובה ואחרים חולקים עליו וסוברים שהכל נכלל תחת שם נדוניא או כתובה אבל כיון דלנ"ד אין מחלוקת זה מעלה ומוריד שהרי כולם הסכימו שדין הכתובה כדין החוב לטרוף מן המשועבדים לא ראינו להאריך בדבר זה:
ואחר הצעת העיקרים האלו נראה שבנקל נוכל לבאר מה שנסתפק ה"ה והוא לידע מה יהיה משפט לאה אלמנת ראובן במטלטלין שנתן בטלה בחייו לבנו חנוך במתנת בריא ואחר מותו קדמה היא ותפסה אותם וטוענת שרצונה לעכבם אצלה כדי לגבות מהם מזונותיה ולפריעת נדונייתה וכו ונראה שנסתפק ה"ה בענין זה שתי ספקות הא' שהניח ראובן בעלה נכסים אחרים בני חורין ואינה רוצה לגבות כתובתה מהם כי אם מאותם שנתן בטלה לחנוך שעכשיו הם ברשותה הב' אם לא נמצאו לראובן שהניח נכסים לבד מאלו ולזה תפסה אותם ועכבתם בין למזונותיה בין לכתובתה ואחר שנתיר ספקות אלו עדין חל עלינו חובת ביאור אם דין המזונות שוה לענין תפיסה לדין הכתובה או לא: ולספק הא' נאמר דהדבר ברור כשמש בצהרי' שהדין עם חנוך כמו שהוכחנו דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין ומתנת בריא נחשב נכסים משועבדים אם כן אין לאה יכולה לעכב מתנה זו שנתן בטלה לחנוך במתנת בריא בטענה חלושה זו שטוענת שהרי הניח בעלה נכסים אחרים בני חורין לגבות משם ומאחר שתפסה שלא כדין מוציאים אותם מודה ליתנם לחנוך:
ועדין יש לבעל דין לחלוק עלינו ולסתור דעתינו באומרו שכיון שתפסה הדין עמה ומה שאמרו ז"ל אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין. אזכרה לבית דין שלא יגבו לבטל חוב הבא לתבוע חובו מנכסים שנמכרו או שנתנו כל זמן שיש שם בני חורין וכן לאשה בכתובתה אבל אם קדמו ותפסו אין מוציאים מידם. דכעין זה מצאנו בגמרא ובפוסקים בכחה מקומות הא' בדין האלמנה אמרו בהניזונת דף צ"ו אמר ר' אלעזר אלמנה שתפסה מטלטלין למזונותיה מה שתפסה תפסה וכו' ומעשה היה ותפסה דסקיא מלאה מעות ולא היה כח ביד חכמים להוציאם מידה. ופרש"י שתפסה תפסה. ולא מפקינן מינה ואע"ג דפסקינן בפרק מציא האשה ממקרקעי ולא ממטלטלי הואיל ותפסה תפסה: וכן פסק הרמב"ם בפ' י"ח מהלכות אישות והטור בא"ה סי' צ"ג הרי דכפי דין הגמרא אין אלמנה ניזונת מהמטלטלין שהניח בעלה ואם באת לבית דין לתובעם אין כח בידם לכוף את היתומים שיתנו לה מטלטלין למזונותיה ואפילו הכי מועיל לה תפיסתה וניזונת מהם: הב' אם תפסה מטלטלין לפריעת כתובתה בחיי בעלה גובה מהם כמן שמבואר בגמרא במקום הנזכר באמרם אלא למזוני מה שתפסה תפסה הכי נמי לכתובה וכן כתב הרמב"ם בפ' י"ח מהכ' אישות וז"ל וכן אם תפסה מטלטלין לכתובתה בחיי בעלה ומת גובה מהן אבל אם תפסה אחר מותו בכתובתה אינה גובה מהם. וגם בכתובה אם היתה תובעת אותה בבית דין אחר מות בעלה לא היו כופים ליתומים קודם תקנת הגאונים שיתנו לה מטלטלין שאין הכתובה נגבית אלא מקרקעות ואפילו הכי אם תפסה אותם גובה מהם: הג' בדין היתומים שמצוה עליהם לפרוע חוב אביהם אבל אם לא רצו לקיים מצוה זו אין כופין אותם כמו שמבואר במי שהיה נשוי דף צ"א ואם קדם הבעל חוב ותפס מטלטלין בחיי הלוה גובה מהן ואין כח ביד היתומים להוציאה מידו וליתן לו זיבורית כדי שיגבה ממנו חובו: הד' בבעל חוב דדינו הוא כשבא ליפרע מנכסי יתומים בזיבורית ואם קדם ותפס בינונית בחיי הלוה ואחר כך מת הלוה מועיל לו תפיסתו וזה פשוט בפרק בתרא דכתובות שאמרו שם שנים שהוציאו שטר חוב זה על זה וכו' דכולי עלמא אין נפרעין מנכסי היורשין אלא זיבורית הני מילי היכא דלא תפיס אבל אם תפס תפס: ואם כן למה לא נאמר בנ"ד גם כן שמאחר שתפסה לאה אלו החפצים מה שתפסה תפסה אע"ג דאם לא תפסתם לא היתה נפרעת מהם בבית דין: אף אנו נאמר לו שאחר החקירה והעיון בענינים אלו ובנ"ד כראוי מצאנו שאין ערך ודמיון לענינים אלו עם נ"ד לא מינה ולא מקצתא שאם האלמנה שתפסה מטלטלין לכתובתה ולמזונותיה וכן הבטל חוב שתפס זכו בתפיסתם הוא מפני שלא בא ליתומים שום נזק בזה או מה שנולד להם מהפסד הוא דבר מועט שאם לא ירצו לתת לבעלי חובות המטלטלין שהניח להם אביהם היו נפרעים מהקרקעות שירשו מאביהם והטעם שאין כופין שיתנו מטלטלין מפני שאינם תחת שעבוד מן התורה מה שאין כן בקרקעות. ובמזונות נמי יש לומר שמועיל תפיסתה מפני שאין הפסד בזה ליתומים כיון שהם חייבים לזונה כל וחן אלמנותה כדתנן אלמנה ניזונת מנכסי היתומי' ומעשה ידיה שלהם ומה מפסידין שיהיו אלו המטלטלין בידה ותהיה ניזונת מהם וכן נמי הבעל חוב שתפס בינונית בחיי הלוה לא הפסידו אלא דבר מועט שהוא ההפרש שבין בינונית לזיבורית שכפי הדין הם חייבים לפרוע זיבורית. ועוד דאין תפיסה מועיל בבעל חוב אלא באותו מציאות שנפרש לקמן בס"ד שאינו דומה כלל לנ"ד: אבל בנ"ד אם נאמר שתזכה נאה בתפיסתה נמצא דחנוך מפסיד לחלוטין המתנה שנתן לו אביו ולא היו אלו הנכסים משועבדים לכתובתה שהרי הניח בעלה נכסים אחרים בני חורין שתגבה מהם ולא יפסיד חנוך ממונו ולכן מוציאין אותם חידה ויזכה בהם חנוך בנו שהם שלו משעת שקנאם במתנה גלויה ומפורסמת מאביו:
ואם נתיישב יותר בדבר נוכל לדון מאלו העניני' עצמם שאין תפיסת לאה מועלת והוא כשנדקדק למה הצריכו הגמרא והפוסקים שתהיה התפיסה מחיים בין בבעל חוב בין באלמנ' ואו זוכים בתפיסתם חבל אם תפסו אחר מותה אינו מועיל חוץ מהאלמנה שתפסה למזונות דאפילו אחר מיתה מועיל הטעם הוא משום שבחיי הבעל או הלוה כל נכסיו אחראין וערבאין לחוב או לכתובה ואפילו המטלטלין כמו שכתבנו לעיל. מינים ואפילו מגלימא דעל כתפיה ונמצא שבזמן שתפסו היו מטלטלין אלו תחת שעבודם אבל אחר המיתה שבאו נכסיו לרשות היורשים נפטרו המטלטלים מן השעבוד ונשאר בקרקעות לבד ומשום זה לא זכו במה שתפסו לאחר מיתה שהיה להם ליפרע מהקרקעות המשועבדים להם ולא מאלו שהם של יורשים ולוה מוציאים אותם מידם: אם כן בנ"ד נמי מוציאים חפצים אלו מיד לאה שהרי נכסים אלו לא היו תחת שעבוד כתובתה אחר שנתנם בעלה לבנו כל זמן שיש שם נכסים אחרים שתגבה מהם ואע"פי שכתב לה מטלטלי אגב מקרקעי שאין תנאו זה מועיל אלא כשלא: נמצאו נכסים בני חורין אבל כשנמצאו בני חורין אין נפרעין מן המשועבדים כלל. ומה שכתבנו בבעל חוב שקדם ותפס בינונית דמועיל התפיסה אינו בכל ענין דדוקא בריך שתהיה כעין שכתב הטור ומוהרי"קא בח"מ סי' ק"ח וז"ל אם תפס בעל חוב בינונית בחיי אביהם כגון שלוה אביהם ממנו מנה והוא לוה מאביהם מנה ויש ליתומים זיבורית ולו יש בינונית ובאים ליטול ממנו בינונית בחובם וליתן לו זיבורית בחובו הרי זה מעכב בינונית שלו בחובו אבל אם היתה תפיסתו אחרי מות אביהם נא מהניא תפיסה הרי לך דדוקא בענין זה שהוא רוצה לעכב מה שבידו בעד חובו ויעכבו היתומים מה שבידם בעד חובם מועיל תפיסה חבל בענין אחר כגון שאביהם היה חייב לו מנה וקדם ותפס בחייו בינונית בלא רשות בית דין ומת הלוה מוציאי' מידו הבינונית ויגבה מזיבורית כדינו. ואם תפיסה כזאת אינה מועלת כל שכן בנ"ד:
ומה שטענה עוד לאה דכיון שבביתו וברשותו נמצאו אינון אחראין וערבאין למזונותיה ולפריעת נדונייתה וכו' אין ממש בדבריה כלל שלא נאמר דין זה אלא בנכסי בעלה אבל חפצים אלו הס חפצי חנוך כיון שקנאם בכל התנאים שהמתנה נקנית בהם נקראים טל שמו משעה שקבלם מאביו בתורת מתנה ולא נשארו שם אלא מפני התנאי שהתנה אביו שיהיו בביתו כל ימי חייו להתקשט בהן אשתו אבל לא נשאר לו כח ליתנם לאיש אחר או למוכרם. באופן שהיו שם כפיקדון בעלמא ובודאי דכל מי שיש לו מוח בקדקדו לא יענה בדעתו שתהיה באלמנה כח לתפוס הפיקדון אשר הופקד בבית בעלה לגבות ממנו כתובתה ויפסיד בעל הפיקדון את פקדונו ה"ה בנ"ד:
ועתה הגיע זמן ביאור הספק השני שנסתפק ה"ה והוא אם לא הניח ראובן נכסים אחרים שתוכל לגבות מהם ומשום זה רוצה לעכב אלו החפצים ברשותה. הנראה לנו בזה הענין שאין ספק שהדין עם לאה כמו שהוכחנו למעלה בבירור שיש כח לבעל חוב ולאשה לגבות חובם מהמטלטלין שמכר או נתן הבעל או הלוה אחר שנשא או לוה כשלא נשארו שה נכסים בני חורין ושעבדו להם קרקע ומטלטלין כמו שכתב הרמב"ם פר' י"ח מה' מלוה ולוה ז"ל המלוה את חברו סתם הרי כל נכסיו אחראין וערבאין לחוב זה לפיכך כשיבא לגבות תובע את בעל חובו תחילה אם מצא עמו נכסים בין מטלטלין בין קרקעות גובין מהם ברצון הלוה ואם לא נתן הלוה מדעתו מגבין אותו בב"ד לא הספיק לו כל הנמצא כנגד שטר חובו הרי זה גובה מכל הקרקעות שהיו ללוה אע"פי שתם עתה מכורים או נתונים במתנה הואיל ומכר הלוה או נתן אחר שנשתעבד בחוב זה. וכן פסקו הטור ומוהרי"קא בח"מ סי' קי"א ובהלכות אישות פרק י"ו לענין גבית כתובה כתב דברים קרובים לאלו וכן בטור א"ה סי' ק' ומה שנא נמצא בהרמב"ם ז"ל דין גביה ממטלטלין משועבדים הוא מפני שלא כתב דינו אלא לפי שעבוד התורה שאינו אלא בקרקעות כשכתב סתם אבל אם שעבד מטלטלים עם קרקעות ודאי שגם הוא ז"ל יודה שנכנסו המטלטלים תחת השעבוד. והנה דבר ידוע ומפורסם שבזמן הזה נהגו לכתוב בכל הכתובות שעבוד מטלטלים וקרקעות שקנה ושיקנה לגבות מהם האשה כתובתה אם כן נמצא שכל נכסי ראובן היו משועבדים לנדוניית לאה אשתו ובכללם אלו התכשיטים שנתן לבנו חנוך וכיון שמת ולא נמצאו לו נכסים אחרים בני חורין יכולה היא לגבות מהם ברשות בית דין ולטרוף אותם מחניך אפילו קדם הוא והביאם לביתו והיה מוחזק בהם כ"ש בנ"ד שקדמה לאה ותפסתם שבודאי זכתה בהם ומחזיקי' אותה בידה:
ואם יאמר אומר והלא בזמן הזה הוא מנהג פשוט שאין מגבין לאשה וב"ח מטלטלין המשועבדין מפני תקנת השוק כמו שמפורש בחזקת הבתים דף מ"ד אמר רבא עשה עבדו אפותיקי ומכרו בטל חוב גובה ממנו עשה שורו אפותיקי ומכרו אין ב"ח גובה ממנו ת"ט האי אית ליה קלא והאי לית ליה קלא ופירש רש"בם אית ליה קלא. הפסידו הלקוחות אנפשייהו: והאי לית ליה קלא. שלא ידעו הלקוחות ליזהר: אלמא שכל דבר שאין לו קול בשעת ההלואה שהוא משועבד למלוה אם מכרו אין בעל חוב גובה ממנו מפני תקנת השוק דאם לא כן לא יקנה שום אדם חפץ מחברו שירא שמא נשתעבד לב"ח ויבא המלוה לאחר זמן לטרוף מידו וכיון שבזמנינו רוב העסק במטלטלין נהגו שלא לגבות מהם כלל ואפילו שעבד הלוה מטלטלי אגב מקרקעי כמו שהביא הטור בשם אביו הרא"ש בח"מ סי' ס' וז"ל מיום בואי לארץ הזאת תמהתי על כי ראיתי שכותבין בשטר שעבוד מטלטלין אגב קרקעות שאם כן אין כך אדם שקונה חפץ מחברו ורציתי לבטלו ואמרו אע"פי שכותבין כן בשטרות כבר נהגו בכל הארץ הזאת שאין מגבין לב"ח מטלטלין שמכר או נתן הלוה מפני תקנת השוק עכ"ד. וכן כתב הב"י בא"ה סי' ק' ובח"מ סי' לז' וקי"ג ואם כן מה שתפסה לאה הוא כנגד המנהג ומוציאים אותם מידה כדי שלא תתבטל תקנת השוק: תשובה לדבר זה אין כח בזה המנהג אלא שלא להגבות לב"ח ממטלטלין שנתן או מכר הלוה כשיבא לתבוע ח בו אבל אם קדם הב"ח ותפס אותם ודאי שיזכה בהם אף לפי מנהג זה מפני שדבר זה אינו רגיל כל כך ומה שאינו רגיל אין בו משום תקנת השוק:
אכתי פש גבן לבאר אם דין המזונות שוה לכתובה כדי שתוכל לאה לעכב אצלה מהחפצים האלו שתפסה העודף מסכום כתובתה ליקח ממנו למזונותיה או שמא אינו ככתובה וחייבת להחזיר העודף לחנוך וקודם שעת הביאור נקדם ונאמר שלא נסתפק לנו כוונת ה"ה בדברים אלו שכתב ורצתה לזכות בהן למזונותיה ולפריעת נדונייתה. שודאי כוונתו שדעת לאה לגבות למזונותיה מיד ולעכב השאר לכשתרצה לגבות נדונייתה ותבוא לתבוע אותה בב"ד שאם היתה דעת לאה לגבות נדונייתה וכתובתה מעכשיו דבר ברור ומוסכם ש בדה מזונותיה: ומעתה נחזור לענין שאנו עסוקים בו ונאמר שנראה לענ"ד שמועלת ללאה תפיסתה למזונות כשם שמועלת לכתובתה ואע"פי שאין דין המזונות שוה לדין הכתובתה בכל שהרי הכתובה נגבית ממשועבדים ואין המזונות נגבים אלא מן בני חורין מ"מ בנ"ד שתפסה הנכסים המשועבדים תועיל לה תפיסתה והראיה לזה דגדול כח אלמנה שתפסה למזונות מהכח שיש לה כשתפסה לכתובה שהרי אם תפסה אחר מיתת בטלה מועיל לה תפיסתה למזונות אבל לא לכתובתה וכיון דבדין תפיסה מצאנו שגדול כח המזונות מכח הכתובה אם כן בנדון שלנו שמועיל לה התפיסה לפריעת נדונייתה כמו שהוכחנו בבירור כ"ש שמועיל למזונות:
ולרווחא דמילתא גם כן נוכל להביא ראיה מלשון המשנה שהאמת אתנו דתנן אין מוציאים למזון האשה והבנות מנכסים משועבדים. שכפי משפט הלשון אין מוציאים רוצה לומר שאין מגבין מהלקוחות או ממקבלי המתנות המוחזקים בנכסים שקנו או קבלו אבל אם קדמו הן ותפסו למזונותיהן אין כופין אותן להחזירם שאם לא כן יותר טוב היה שישתמשו מלשון אין נזקקין או אין נפרעין שמשמען הוא שאין שום זכיה לאשה ולבנות בנכסים המשועבדים אלא ודאי שכוונו בלשון אין מוציאים ללמדנו דדוקא להוציא בב"ד הוא שאין כח בידינו אבל אם תפסו הן ותבעום לב"ד אין כופין אותן להחזירם. והוא שלא יהיו שם נכסים אחרים בני חורין שתוכלו ליקח מהם למזונותיהן:
הכלל העולה מכל מה שכתבנו שבספק הראשון שנסתפק ה"ה והוא כשיש שם נכסים אחרים בני חורין שודאי מוציאים מיד לאה אלו התכשיטין שתפסה ויתנו אותם לחנוך שהם שלו כמו שהוכחנו בבירור מן המשנה אין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין וכן הוא מסקנת הפוסקים. ומינה לספק השני והוא כשלא נמצאו שם עוד נכסים אחרים בני חורין שהדין עם לאה ותזכה במה שתפסה בין לפריעת נדונייתה בין למזונותיה כמו שביארנו ואע"פי שהם מטלטלין משועבדים כפי תקנת הגאונים ושבזמנינו כותבין בשטר הכתובה מטלטלי אגב מקרקעי: זהו מה שנראה לענ"ד להלכה אבל למעשה עד אשר יבוא לפני המלך שלמה מלכי צדק מלך שלם והוא יגיד להם את דבר המשפט:
נשלם ונגמר ביום שנכפל בו כי טוב כ"ה לחדש חשון: בסדר ובשנת שמע בקלי לאשר אני מצוהה אתך ליצירה
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: