שאלה ב ראובן שטעה ונטל לולב ביום ראשון של חג שחל בשבת ובירך עליו ברכת הלולב ושהחיינו וביום השני כשבא ליטול הלולב נזכר שכבר ביום ראשון בירך שהחיינו: ואשתומ' כשעה חדא להיותו מסופק אם צריך לחזור ולברך ביום שני או אם כבר יצא בזמן שבירך בראשון יען יש פנים לכאן ולכאן יש פנים לחומרא כי מלתא דפשיטא היא דשבת אסור בנטילת לולב ואם כן לאו זמנו מקרי וצריך לחזור ולברך בזמנו ביום שני אף כי הוא מדרבנן כיון שהם גזרו על השבת ואם אינו חוזר ומברך ביום שני נמצא שעובר על דברי חכמים שתקנו כל ברכה וברכה בזמנה ויש פנים לקולא דסוף סוף יום ראשון זמנו מקרי ואפי' בשבת ביון דמדאוריית' דוקא יום ראשון הוי מצותו וחכמי' הוא דגזרו שמא יעבירנו וכו' ואם כן נהי דלכתחלה אסור אמנם היכא דבשוגג נטל ובירך נראה דיצא ואין צריך לחזור ולברך ביום שני דזיל בתר טעמא. טעמא מאי גזרו רבנן? שמא יעבירנו וכו' וזה שנטל בשוגג לא מיבעיא שלא העבירו אלא אפי' גזר' ליכא דטל השוגג לא שייך גזרה סוף דבר ראובן הנ"ל לא בירך ביום שני מטעם ספק ברכות להקל ועתה לצאת מן הספק לשא"ול הגיע אם כפי הדין היה חייב לברך או לא יורנו המורה דין אמת לאמתו ומהתמ"ש:
תשובה כבר ידוע דאיסור נטילת לולב בשבת הוא משום גזירה דרבה שמא יטלנה בידו ויעבירנה ד"א בר"ה כדאיתא בפ' לולב וערבה. א"כ דאיסור דרבנן הוא כדי להשיב לשואלנו דבר נחפשה ונחקורה בשתים זו חדא אם מי שעבר על דברי חכמים מעשיו קיימים או אם הם בטלים ועוד אפילו תימא דמעשיו בטלים והיו כלא היו אם הוא דוקא בעובר במזיד אבל בשוגג  לא אלא בהוייתם יהיו או דילמא ל"ש מזיד ל"ש שוגג יהיו מעשיו בטלין לא שרירין ולא קיימין ונשאלה עזר מהעוזר האמיתי ית' ינחנו בדרך אמת ותעלומ' נוציא אור כי"ר:
גרסינן במסכ' תמורה דף ד' ט"ב אמר אביי כל מילתא דאחר רחמנא לא תעביד  אי עביד מהני דאי לא מהני אמאי לקי. רבא אמר לא מהני ולא מידי והאי דלקי משום דעבר אמימרא דרחמנא ופריך וכו' וכו' ע"כ: ופירש"י לא תעביד.  לא תעשה: מהני. דמה שעשה עשוי הואיל ולקי: לא מהני כדמפרש לקמן ה"ג והאי דלקי דעבר   וכו': עכ"ל:
והנה כמה קולמוסים נשתברו וכמה דיות נשפכו לכתוב על סוגיא זו וקמחא טחינה הוא והר"ב חזון נחום ז"ל העתיק בספרו קונטריס גדול מאד ממוהר"ר אברהם קארו ז"ל דשקיל וטרי בהאי סוגיא לארכה ולרחבה ומאי דאיתמר עלה מגדולי המפרשים ז"ל והנה רבו בח"ן ז"ל חלוק עליו בהגהות שהגיה עליו יעויין הכל במקומו מדף קכ"ז עד דף קנ"ב ע"א בכלל וירוה המעיין צמאונו ואנו לא נעתיק משם כ"א מעט מזער לנ"ד:
וז"ל הקונטריס הנז' בסוף דף קנ"א והנה פשוט שאין חילוק בהא דאמר רבא לא מהני באיסור דאורייתא לאיסור דרבנן כמ"ש בס' שער אפרים סי' קי"ג יע"ש ובס' בני חיי י"ד סי' של"ד דף ע' ע"ג יע"ש וזה כלל גדול באיסורא דדבריהם דהיכא דפירשו דבריהם ואמרו שאם עשה מעשה מעשיו קיימים פשיטא דמהני דהם אמרו והם אמרו והוא כמו מקרא מפורש דמודו כ"ע וזה פשוט ע"כ:
והנה הרי"ף ז"ל בפ' משילין ביצה דף ל"ו על  מתני' כל שחייבין עליו משום שבות וכו' לא דנין וכו' העתיק הירוש' וכולן שעשו בין אנוסין בין שוגגים בין מזידין בין מוטעין מה שעשו עשוי בשבת ואצ"ל בי"ט וקאמר דשמעי' מינה דמאן דעבר ואקני בשבת מקרקעי או מטלטלי הקנאתו הקנאה ע"כ וכן פסק הרמב"ם בה' שבת פכ"ג ובה' מכירה פ"ד ה"ז כתב וז"ל המוכר או הנותן בשב ואצ"ל בי"ט אע"פ שמכין אותו מעשיו קיימין וכן  כל מי שקנו מידו בשבת הקניין קיים וכותבין לאחר השב' ונותנין ע"כ וה"ה הביא דברי הרי"ף מהירוש' הנ"ל וע"ש והג"מ ג"כ כתבו דברי הירוש' יע"ש. וכן כתוב בטור חה"מ סי' רל"ה ובש"ע שם סעיף כ"ח. וכן כתב הרא"ש בפ' משילין. והר"ב קרבן נתנאל כתב שלא מצא הירוש' הנז' כ"א בתוספתא פ"ד כתוב כן:
ובעל שלטי הגבורים כתב על דברי הרי"ף הנז' וז"ל ומההיא דגנב ומכר בשבת דאיתא בפ' מרובה מוכח ממכירה וקנין שנעשה באיסור אפי' באיסור דחיוב מית' הרי המכר והקנין קיים דהכי קי"ל התם דנקרא מכירה מה שהגנב מוכר בשבת אפי' שאחר ללוקח שאינה קנוייה לו עד  שתהא מונחת בחצרו דהשתא הוציא' מרשות לרשות בשבת דאיכא בה חיוב מיתה אעפ"כ הוי מכירה מעליא ולולי דמיתה ואיסור מכירה באין כא' היינו אומרים שאם הקנה לו בשב' בענין שלא הגיע המכר ליד הלוקח ובא הלוקח ותבעו לדין דאמרי' ליה למוכר זיל שלים והיינו נמי כרבא דאמר בפ' שואל בשבת בריש פרקין דהלואת י"ט ניתנה ליתבע לאחר זמן והיינו נמי כירוש' בפ' משילין שהביאו הפוסקי' גבי אין מקדישין ואין מעריכין וכו' וכולן שעשו בין שוגגין בין מזידין מה שעשו עשוי ותימא למה לא הוציאוהו הפוסקים ממשנתינו ומתלמוד שלנו דנראה כי אין ראיה כ"א מהירוש' מיהו ק' בעיני דברי רבא דבפ' מרובה ובפ' שואל משמט דאע"ג דמדאוריית' איסור מקח וממכר באותו ממכר שעש' בשבת כגון שעשהו בא' מהדרכים שהוזכרו שם במרוב' אפ"ה מהני ואצ"ל אם לא היה בממכר ההוא כ"א איסור דרבנן כדמשמע להדיא בפ' מרובה והר"ן בהדיא בפ' משילין דודאי מהני והוי קיים. ואילו בתמורה דף ד' ס"ל לרבא דכל מילי דאמור רבנן לא תעביד אי עביד לא מהני ופליג על אביי שם להדיא. מלבד כי גם ק' דמסתמא קי"ל כרבא לגבי אביי בההוא פלוגתא דתמורה. והיאך פסקו כל הפוסקי' כאביי דהכא ובירוש' דאי עביד מהני: ותו. למה (לא) הקשו שם לרבא בתמורה מההיא מתניתא דמרובה ומדבריו לדבריו ממש כמ"ש. ואפי' אם תימצי לומר דקי"ל כאביי דאחר התם אי עביד מהני מ"מ תקשי מדברי רבא לדבריו ממש וצ"ע וכו' עי"ש:
והש"ך תירץ קושיא זו למה הביאו הפוסקים דברי הירוש' ולא מש"ס דפ' מרובה ודלא תיקשי דברי רבא אדבריו והקונט' הנ"ל הקש' על תירוצו והוא מותיב לה והוא מפרק לה כדי שיעמדו דברי הש"ך יעו"ש בס' חזון נחום:
קושית הש"הג דכלל הוא בידינו דהלכה כרבא לגבי אביי (בר מיע"ל קג"ם) והיאך פסקו הפוסקים כאביי דע לך כי בקונטרי' ההוא כתוב דהרמב"ם בכמה דוכתי פסק כאביי דאי עביד מהני (וכן מצאתי בספר חק נתן בחידושיו על מס' תמורה באמצע דבור התו' ולר' ברוך דס"ל ליה ג"כ דהרמב"ם פסק כאביי יעו"ש) אמנם הר"ב חזון נחום פליג עליה וכתב דכלל זה שבידינו דהלכה כרבא לגבי אביי (בר מיע"ל קג"ם) יחד היא שלא תמוט וגדולי המפרשים סבירא להו דהרמב"ם פסק כרבא יעו"ש באורך ויהיו דברינו אלה על פי המפרשים דהלכה כרבא:
וידוע דכל הפוסקי' סבירא להו דמקח הנעשה באיסור המקח קיים מדאיתא בפ' אז"ן דף ס"ה דמציעא ואמר אביי מאן דמסיק ארבעה זוזי דרביתא בחבריה ויהיב ליה גלימא בגויהו כי מפקינן מיניה ד' מפקינן מיניה גלימא לא מפקינן מיניה רבא אמר גלימא מפקינן מיניה מ"ט כי היכי דלא לימרו גלימא דמכסי וקאי גלימא דרביתא הוא: ש"מ דמכיר' מעליותא היא אי לאו האי טעמ' כדדייקו מדברי רבא הרא"ש ורבי' האי ושאר המפרשים. והבית יוסף ודרכי משה בח"מ סי' ר"ח משוו מקח הנעשה באיסור אבק רבית דמקחו קיים לנשבע ונדר שלא למכור ומכר שממכרו קיים ודחו דברי המרדכי דפסק דהנשבע שלא ליתן או שלא למכור או שלא למחול ומכר ונתן אין במעשיו כלום. והסמ"ע שם הליץ בעד המרדכי ואמר דלא דמו דברי המרדכי לאותו מקח הנעשה באיסור דאם שוו קשיא דרבא דגלימא לדבריו במס' תמורה דכל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני אלא יש הפרש ביניהן דההיא דגלימא התם המקח קיים דלא קנסינן היתירא אטו איסורא ומכירת הגלימא עצמה בהיתר כשמחזיר המטות ולא קנסינן ליה כ"א משום לזות שפתים וכן אם הוסיף בשווי המקח וכדומה אם אין לוקח מידו הרבית הרי בטל ליה לאיסורא ולכן המקח קיים אמנם אם נשבע או נדר שא"א בקיום המקח כ"א ע"י שיעבור על שבועתו אין במעשיו כלום ופסק בסו' דבריו כדברי המרדכי עי"ש כי האריך:
ולפי שמצאתי קונטריס כ"י לאחד קדוש שכתב בענין אמרתי אציגה נא אמרי נועם ורבים ישתו מבאר מים חיים זלה"ה וז"ל הנה המרדכי בהגהותיו על שבועות הובא בד"מ על י"ד סי' ר"ל כתב בשם ר"י בר פרץ ז"ל מי שנשבע או קבל בחרם שלא יתן דבר או שלא ימכור ועבר ומכר או נתן אין במעשיו כלום כדאמרי' בכתובות פ' האשה שנפלו כיון דאמור רבנן לא ליזבון אי זבין לאו זביניה זביני. ופ"ק דתמורה פליגי אביי ורבא וקי"ל כרבא דאמר לא מהני ע"כ מה שהקשו עליו מהתוספות דתמור' דף ו' ד"ה והשתא דשנינן וכו' שהקשו אמאי לא מוקי תלמוד' דפליגי בהא אביי ורבא במי שנשבע שלא לגרש וגירש את אשתו ואמרו שפלוגתייהו באיסור קדום אמנם במי שבדא את האיסור מודה רבא דמהני והוא נגד המרדכי ובעוני לא קשה ולא מידי במה שנדקדק ראשונה מאי דאיכא למידק בפשטא דשמעתתא דכיון דתלמודא פריך במאי פליגי אביי ורבא והכונה לומר מאי נפקא לן מפלוגתייהו אע"ג דלא מידייק שפיר דהול"ל מאי בינייהו מ"מ הכוונ' פשוטה היכי מתרצי שינוי קונה איכא בינייהו ופירש"י ז"ל ולא אתפרש לן דאיכא בינייהו מידי ולזה י"ל דכונת רש"י דבהאי שנויי דאמרן ליכא מידי בינייהו כיון דאיכא קראי והוי תלוי בסברה דלאביי מהני ולרבא לא מהני ולפום הכי נפקא מינה בההיא דנשבע שלא ליתן וכו' ועבר וכו' דלאביי מהני ולרבא לא מהני והלכה כרבא ומאי דהקשו התו' לא מפרש הגמ' בהדיא דבהכי קמפלגי והשתא לא ק' לריב"ף מידי וכבר נפקא לן הכי מתירוצא דגמ' וכדפרישית:
ואי קשיא על דבריו הא קשיא בראיה הראשונה שהביא מההיא דפ' האשה שנפלו דאמרינן התם אמר רב יוסף כיון דאמור רבנן לא ליזבון לאו זביניה זביני וכדמייתי התם הא דתניא מי שמת והניח שומרת יבם והניח נכסים כמאה מנה אע"פ שכתובתה אינה אלא מנה לא' ימכור שכל נכסיו אחראין לכתובתה ע"כ הרי דטעמא דא"א לו למכור משום דהן אחראין ונמצא שלא ירש עדיין היבם עד שתגבה היא כתובתה דהרי אמרו שאפי' שהיה חייב לאחיו לא יאמר הואיל ואני יורש וכו' אלא מוציאין חן היבם וכו' וטעמא משום שעבוד דכתוב' והפקר ב"ד הפקר נמצא שלא ירש עדיין ואינן ברשות היבם עד שתפרע הכתובה ולהכי אי זבין לאו זביניה זביני אבל הכא גבי נשבע שהנכסים בידו ומעולם לא יצאו ומכרם לאחר בקנין אף שעבר על שבועתו ולוקה על זה ויכופר חטאתו מי שקנה ממנו בקנין גמור למה לא יהי' קניינו קניין מפני שזה עבר וחטא וכו' ואחר המחילה רבה וכו' נראה דאין הנדון דומה לראיה:
והנה זה החילוק נ"ל לומר אותו למאי דקשיא לדעת הרא"ש ור' האיי ז"ל ושאר הפוסקים דס"ל כוותיהו במקח שנעשה באיסור ריבית דאע"ג דהרבי' הדר המקח קיים וכמו שדקדקו ז"ל בפ' אז"ן מדקאמר רבא מאן דמסיק זוזי דרביתא בחבריה ויהיב ליה גלימא כי מפקינן מיניה גלימא מפקינן מיניה דלא לימא קמכסי ברביתא וכתב הרא"ש משמע דוקא משום דלא לימא קמכסי וכו' הא לאו הכי המקח קיים כו' יע"ש דבריו והביאו הטור ח"מ סי' ר"ח יע"ש הרי שכתבו דהמקח קיים וק' דהיכי אמרי' כיון דאמור רבנן לא ליזבון לאו זביניה זביני וקי"ל הכי אלא ודאי דאנו מוכרחין לומר מ"ש לעיל:
והרב"י בסי' הנז' כתב זאת ההגהה מריב וכתב עליו וכבר נדחו דברים אלו ממה שנתבאר בסמוך ולא חשש ליישב הראיות שהביא הראשונה מפ' האשה שנפלו מטעם שכתבנו והב' דקאמר רבא כל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני מטעם שהכריחו התוס' ממאי דלא אמרי' בגמ' דפליגי אביי ורבא במי שנשבע שלא לגרש כו' וגרש ודאי דאפילו רבא יודה בהא שהוא בדה את האיסור וכו' יע"ש ומטעם שכתב הרא"ש בשאלה כלל ז' סי' ד' יע"ש:
איברא דמצאתי לסמ"ע שהקשה על הרב"י ז"ל דלפי דבריו דדימה מקח שנעש' באיסור למי שעבר על שבועתו ומכר ונתן כו' קשיא דרבא אדרבא דבפ"ק דתמורה קאמר כל מילתא דקאמר רחמנא ל"ת אי עביד לא מהני ובאז"ן קאמר גלימא מפקינן מיניה כי היכי דלא לימרו ודייק הרא"ש דוקא גלימא משום דלא לימרו הא דבר אחר המקח קיים ואמאי הא אמר רחמנא לא תעביד כו': ובעיני לא קשיא ולא מידי להרב"י מטעמא דכתיבנ' והוא מה שתירצו התוס' דכיון שהוא בדא את האיסו' התם גבי נשבע שלא לגרש לפיכך מהני הכא נמי גבי רבית דהמכר עצמו מותר הוא והוא בדא את האיסור שעשאו ברבית לפיכך המכר קיים והרבית חוזר ולא דמי לאיסור דלא יוכל לשלחה שהוא איסור קדום מן התור' שאמרה לא יוכל לשלח' ובשלמא אי הוה קאמר רבא דהרבית אינו חוזר הוה קשיא ליה וכדאמרי' התם דמאן דס"ל דרבית קצוצה יוצאה בדיינים ס"ל כרבא דלא מהני אי לאו דדחו ליה מטעמ' דהתם בקראי פליגי וכו' באופן דהשת' דלא קאמר רבא לענין הרבית דהוא האיסור הקדום אלא לענין המכר לא קשה מידי ואולם מה שהקשה הסמ"ע על הרב מו"רם ז"ל שסתר את דבריו כאן ממ"ש בי"ד סי' ר"ל שהביא שם סברת ריב"ף היא קושיא חזקה בעיני אם לא שנא' בדוחק דמה שדחה דבריו הוא לפי מה שנראה לכאורה שהוא הפך דעת הגדולים עכ"ז למעשה לא סמך על דעתו לפסוק הלכה נגד ריב"ף ז"ל ולזה הביא דבריו בי"ד סי' ר"ל ומה שהביא בהגהה כאן על הרב וכן אם נשבע כו' הוא לפי מה שדחה הרב"י ז"ל סברתו בשתי ידום א"כ נפקא מינה לענין דינא דאם נשבע ועבר וכו' דמהני ולדידיה דהרב"י קאמר וליה לא ס"ל עכ"ד הקונטריס כ"י:
ולענין דינא כבר כתבנו דהסמ"ע פס' כפי דברי המרדכי שהביא מור"ם בי"ד סי' ר"ל בשם י"א והב"ח פסק שם דספיקא דדינא הוי והמע"ה והש"ך כתב שכן עיקר ולפי מה שכתוב בקונטרי' כ"י הנ"ל סברת מור"ם לפסוק כדברי המרדכי אבל בטורי זהב כתוב הובא בבאר היטב ח"מ סי' ר"ח וז"ל כ' ט"ז דכל שיש איסור בענין מצד עצמו אמרינן אי עביד לא מהני משא"כ במוכר בשבת שהאיסור מצד שהיום גורם אי עביד מהני ומש"ה נמי בנשבע שלא למכור נכסיו הויא האיסור מצד השבועה ולא מצד המכיר' עצמה הוי מכירה בדיעבד ומש"ה נמי במקח שנעשה באיסור אין האיסור בעיקר המכירה רק בתוספת דמים ע"כ אי עביד מהני וסברא טובה לחלק כן דדוקא ביש ריעותא בעיקר המעשה הוי כאילו לא נעשה ופסק רמ"א כאן עיקר וכו' עי"ש:
מכל מה שכתבנו עד הנה מצאנו ראינו שמי שעבר על דברי חכמים מעשיו בטלים כדברי רבא דתמורה זולתי באלו הפרטים שמודה רבא דאי עביד מהני והנה התוס' ס"ל דפלוגתייהו דאביי ורבא באיסור קדום לא באיסור שבודה האד' כמו מי שנשבע שלא לגרש את אשתו דבהא מודה רבא דמהני וחלוק עליה' ריב"ף כמו שכתב המרדכי בהגהותיו וקי"ל דספיקא דדינא הוא ומדברי הט"ז הנז' נר' דפלוגתייהו דאביי ורבא בדאיכא איסור בענין מצד עצמו והלכתא כרבא דאי עביד לא מהני ומוכר בשבת שהאיסור מצד שהיום גורם ונשבע שלא למכור שהאיסור מצד השבוע ולא מצד המכיר' ומקח הנעשה באיסור שהאיסור בתוספת דמים לא בעיקר המכירה בכולהו מודה רבא דמהני:
ומהריט"ץ סי' י"ו ס"ל דפלוגתייהו דאביי ורבא בדבר שעבר באיסור והאיסור מיתקן במאי דאמרי' ליה לא מהני וסר עונו כדברי רבא אמנם בדבר שאין תקנה למה שעוות באמור לו דלא מהני בהא מודה רבא דמהני עי"ש:
ומהרימ"ט ח"א ס"ט כ' דרבא דאמר דאי עביד לא מהני מיירי כשהאיסור בגוף המעשה אמנם כשעבר על איסור שאינו בגוף המעשה מודה רבא דמהני ע"כ:
מעתה מי שנטל את הלולב ביום א' של חג שחל בשב' אפי' במזיד ועבר על גזרה דרבנן מהני ויצא י"ח כמי שפדה את בנו בשבת דבנו פדוי עיין א"ח סי' של"ט ס"ו: כי אין איסור ליטול הלולב בשבת מדרבנן אלא מצד שהיום גורם ובהא מודה רבא או מצד לפי שאין תקנה למה שעוו' שאפי' שנאמר לא יצא י"ח נכתם עונו. ולענין אם יברך ביום השני שהחיינו כבר קדמונו רבנן ה"ה הר"ב ברכי יוסף דף קע"ג סי' ת"ר אות ד' ז"ל אם עבר ותקע ובירך זמן בשבת לא יברך זמן ביום ב' פרי הארץ ח"ב סי' יו"ד ע"כ: ואני יגעתי ולא מצאתי ס' שו"ת פרי הארץ ואינו בנמצא אפי' אחד בעיר כי שאלתי לכמה ת"ח והלכתי לכמה בתי ספרים לראות הישנו אתם ואין: אחר זמן ראיתי באשל אברהם בש"ע סי' ת"ר ס"ג שכתב על דברי מרן ז"ל דקאמר אם חל יום א' של ר"ה בשבת אומרים שהחיינו ביום ב' ע"כ: וז"ל הא דאין תוקעין בשבת היינו משום גזרה דרבה מעתה אם עבר ותקע ובירך זמן. אי נימא דלא יברך שוב זמן בב'. א"ד הואיל ועבר אאיסור דבריהם אין במעשיו כלום וחוזר ומברך עיין שו"ת פרי הארץ ח"ב סי' (כבר כתבנו שהוא בסי' יו"ד כי הא"א השמיטו) דהעלה פלפול ארוך אי נימא במידי דרבנן אי עביד לא מהני ועיין לעיל סי' של"ט ובח"מ סי' ר"ח ובהגהות מרדכי דשבועו' והביאו מור"ם בהגה' לי"ד סי' ר"ל ובת' מהרשד"ם לי"ד סי' קט"ו עד כי העלה המחבר הנ"ל דעכ"פ מידי ספיקא לא נפיק וקי"ל ספק ברכות להקל והמעיין בדברי מהרי"ט דכתב הא דבדברי תורה לא מהני היינו אם אפשר לתקן הלאו בהא דלא מהני מעשיו משא"כ אי כבר נעשה המעשה והאיסור במקומו עומד וכן הדין נמי בלולב ופשוט הוא: עכ"ל: הרי דבין בשופר בין בלולב אם בירך זמן בשבת לא יברך שוב ביום ב': אפי' אם עבר במזיד כדין פדיון הבן בשבת דיצא י"ח ובנו פדוי וכן משמט ל' אם עבר ותקע דאיירי אפי' במזיד:
וקל וחומר בנ"ד דנטל את הלולב בשבת בשוגג דיצא י"ח לפי מה שראיתי דעת הר"ב חזון נחום בהגהותיו על קונטרי' הנ"ל דבשוגג מודה רבא דאי עביד מהני יעו"ש וא"כ זכינו לדין שלא יברך שוב זמן ביום ב':
זה נ"ל להלכ' אמנם למעשה למי נפנה לעזרה כי המר שדי לנו סר צלנו מעלינו גאון עוזנו צבי תפארתנו נאסף הצדיק חסיד ישר ונאמן המאיר נרנו והמגיה חשכנו אי לזאת חשכו עינינו תדבק לשוננו לחכנו במסתרים תבכה נפשנו מאנה הנחם כי גדול כים שברנו. המורה לצדקה עטרת ראשנו החכם השלם הדיין המצויין החסיד ועניו הישיש הנכבד הגביר הנעלה כבוד מו"ר הכהן די אזיוידו זלה"ה מבחר האנוש וסגולת האדם הגדול בענקים הוא מרומי' ישכון בגן עדנים בלהקת אראלים בשלמות האחרון המקווה לצדיקים. ואנחנו צאן מרעיתו גדלה צעקתנו כי נשארנו מבלי רועה אשר הנחנו במעגלי צדק: אך בחמלת ה' עלינו נתן בלב פרנסי קהלתנו יר"ה לפקוד איש על העדה הבן יקיר לאותו צדיק לכהן תחת אביו ה"ה הודנו והדרנו החכם השלם הדיין המצויין מורנו הרב הכהן די אזיוידו נר"ו ותהי זאת תנחומותנו ובצפיתנו צפינו אל אל כסאו יהי' נכון וירום ונשא וגבה הוא ימשול בנו עד עמוד כהן לאורים כי"ר. הנה כי כן שאלתי ובקשתי זה חסדו אשר יעשה עמדי לכפר על שגיאותי ולהסיר הסירים משורותים אלה כי לו משפט ההוראה:
אמשטרדם בשלהי אדר בשנת אחזת ביד ימיני לפ"ק:
הכ"ד הצעיר שלמה ישורון
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס