שאלה פהיעקב נדר נדר לחלק לעניים בכל שנה ושנה עשירית מהריוח שירויח בעסקיו וככל היוצא מפיו עשה כמה שנים ויהי היום אחר עבור ימים ושנים לנדרו אירע שבשנה אחת היה לו ריוח בעסק אחד והפסד בעסק אחר ומסתפק עתה אם חייב ליתן עשירית מהריוח שעשה בעסק האחד ולא חיישינן להפסד העסק האחר או אם מותר לו לעשות חשבון ההפסד עם הריוח ויתן העשירית שנדר מן המותר והכל לפי החשבון. וכיון שהדבר צריך עיון ולא ידעתי מה אדון ביה גמרתי בלבי ואמרתי אלך לי אל מי שעמלו בתורה אחד מבני עליה אשר עלה לשבת בשבת אנשים חכמים זה רעי וזה דודי מזרעא דאהרן כהנא החכם הנעלה כה"ר חיים בנימין נר"ו בן לאותו צדיק כמהור"ר אברהם די חיים הכהן זצוקל"הה ואמרתי איש עמיתי שאלתי ובקשתי שתוציא לאור משפט האיש הלזה הרוצה לצאת ידי חובת נדרו בדיני אדם ובדיני שמים ומהתמ"ש:
תשובה אוצר התורה וצרור התעודה דולה מים חיים מבורות עמוקים שלם בכל מדה טובה ומעולה אהובי אשר כנפשי החכם הנעלה לשם טוב ולתהלה כה"ר יעקב פיראריס נר"ו ראיתי דבריך היקרים והנעימים ואמרתי אלכה נא כפי קוצר שכלי ואלקטה בשבלים בספרי הפוסקים להשיב תשובה נצחת לשאלתך והנני מתחיל בעזר האל יתברך:
במסכת כתובות פרק אף על פי דף נ"ח  ע"ב תנן המקדיש מעשי ידי אשתו הרי זו עושה ואוכלת המותר רבי מאיר אומר הקדש. רבי יוחנן אומר חולין ע"כ במשנה: ובגמרא אמר רב הונה אמר רב יכולה אשה לומר לבעלה איני ניזונית ואיני עושה קסבר כי תקינו רבנן מזוני עיקר ומעשה ידיה משום איבה וכי אמרה איני ניזונית ואיני עושה הרשות בידה. מיתיבי תקנו מזונות תחת מעשה ידיה: אימא תקנו מעשה ידיה תחת מזונות. לימא מסייע  ליה המקדיש מעשה ידי אשתו הרי היא עושה ואוכלת מאי לאו בניזונית לא בשאינא ניזונית אי בשאינה ניזונית מאי למימרא אפילו למאן דאמר יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך הני מילי בעבד כנעני דלא כתיב ביה עמך אבל עבד עברי דכתיב ביה עמך לא וכל שכן אשתו סיפא איצטריכא ליה: מותר רבי מאיר אומר הקדש. רבי יוחנן הסנדלר אומר חולין ופליגא דריש לקיש דאמר ריש לקיש לא טעמא דר"מ משום דקסבר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אלא טעמא דר"ע מתוך שיכול לכופה למעשה ידיה נעשה באומר לה יקדישו ידיך לעושיהן והא לא אמר לה הכי כיון דשמעינן ליה לרבי מאיר דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה נעשה כאומר לה יקדישו ידיך לעושיהן. וסבר ר"מ אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם והתניא האומר לאשה הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר או לאחר שתתגיירי לאחר שאשתחרר לאחר שתשתחררי לאחר שימות בעליך או שתמות אחותיך או לאחר שיחלוץ ליך יבמיך רבי מאיר אומר מקודשת מההיא אין מהא ליכא למשמע מינה ע"כ בגמרא:
ורש"י ז"ל פירש ז"ל מעשה ידי אשתו. במתני' מפרש מה הוא עושה משקל חמש סלעים וכולי: הרי זו עושה ואוכלת. אין מעשה ידיה קדוש על פיו ובגמרא מפרש לה: המותר. הקדיש את מותר מעשה ידי אשתו מה שהוא עושה לו יותר על הראוי שפסקו חכמים ולא הקדיש מעשה ידיה עצמן והמותר קנוי לו במעה כסף שתיקנו לה חכמים שיתן לה בכל שבת מעה כסף לצרכיה לבד המזונות כדתנן במתניתין: ניזונית. משלך: ואיני עושה. לך כלום אלא לעצמי: מזוני עיקר תחלת תקנתא לטובתה תיקנוה משום דזימנין דלא ספקה במעשה ידיה למזונות ותיקנו תחלה עיקר תקנתא שיזון איש את אשתו והדר תקון ליה מעשה ידיה משום איבה וכיון דעיקר תקנתם לטובתה ומשום דידה הוא. כי אמרה לא ניחא לי בהאי טיבותא שומעין לה: מאי לאו בניזונית שיש לו נכסים ומבקש לזונה ואפילו הכי תנן אין מעשה ידיה ברשותו להקדישן: כשאינה ניזונית שאין לו במה לזונה אפילו למאן דאמר וכולי. פלוגתא במסכת גיטין: סיפא אצטריכא ליה לאשמועינן פלוגתא במותר דלא שייך אמזונות ואף על גב דאינה ניזונית איכא למאן דאמר קדיש לאחר מיתה כשיירשנה וכדלקמן: ופליגא דרב הונה. אדריש לקיש: דבר שלא בא לעולם כגון מעשה ידיה שהקדישן עד שלא עשאתן: לעושיהן. למי שבראן וידים איתנהו בעולם אלמא קסבר יכול לכופה ואינה יכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה: והא לא אמר יקדישו ידיך אלא מעשה ידיה: שמעינן ליה לרבי מאיר במסכת ערכין דאמר אין אדם מוציא דבריו לבטלה דתנן המעריך פחות מבן חדש רבי מאיר אומר נותן דמים דאדם יודע שאין ערך לפחות מבן חדש וגמר ואמר לשם דמים הכא נמי אדם יודע שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם וגמר ואמר לשם ידים עצמן עכ"ד ז"ל:
ובגמרא שקלו וטרו על המותר באיזה זמן קדוש אם מחיים או לאחר מיתה עד אמר שמואל הלכה כרבי יוחנן הסנדלר והקשו ומי אמר שמואל הכי והתנן קונם שאני עושה לפיך אינו צריך להפר רבי עקיבא אומר יפר שמא תעדיף עליו יותר מן הראוי לו רבי יוחנן בן נורי אמר יפר שמא יגרשנה ותהא אסורה לחזור ואמר שמואל הלכה כרבי יוחנן בן נורי פירוש אלמא העדפא דבעל הוי ותרצו באומרת יקדשו ידי לעושיהן ואף על פי שעדין לא נתגרש ידיה משועבדים לבעל:
והנה הרי"ף ז"ל לא הביא מחלוקת האמוראים לעניין אם קדוש מחיים או לאחר מיתה ולא הביא אלא המשנה כצורתה ודברי שמואל שפסק הלכה כרבי יוחנן הסנדלר כמנהגו הטוב והישר שאינו מביא אלא הלכה פסוקה ולהורות לנו שאף על פי שנחלקו האמוראים בדברי רבי מאיר ונשאו ונתנו בדבר אין הלכה כמותו שאמר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אלא כשמואל שפסק כרבי יוחנן הסנדלר וכן כתב הוא ז"ל בפירוש בהלכות בפרק שור שנגח את הפרה דדבר שלא בא לעולם אינו מקודש כלל:
וכן נראה נמי מההיא דפרק האומר (ערכין דף כ') דתנן שור זה עולה ובית זה קרבן ומת השור ונפל הבית פטור מלשלם שור זה עלי עולה ובית זה עלי קרבן מת השור ונפל הבית חייב לשלם עד כאן במשנה: ובגמרא אמר רב חייא בר רב לא שנו אלא דאמר דמי שור זה עלי עולה כיון דאמר זה ומת אינו חייב באחריותו עלי להביאו קאמר. מתיבי שור זה עלי עולה השור הקדש ומועלין בו מת או נגנב אינו חייב באחריותו שור זה עלי עולה השור הקדש ומועלין בו מת או נגנב חייב באחריותו מי אלימא ממתני' דאוקימנא דקאמר דמי הכא נמי דקאמר דמי. והא מדסיפא דקאמר דמי רישא דלא קאמר דמי דקתני סיפא  דמי שור עולה השור חולין ואין מועלין בו מת או נגנב אינו חייב באחריותו אבל חייב באחריו' דמיו: רישא וסיפא דקאמר דמי רישא דקאמר יקדיש השור לדמיו סיפא דקאמר לכשיבואו דמיו יקדשו. והא אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אמר רב יהודה אמר רב הא מני רבי מאיר הוא דאמר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם ע"כ:
הא קמן שהתלמוד באמיתת ההחלט ובמונת קיים מקשה והא אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם והוכרח מפאת זה להשיב הא מני  רבי מאיר היא כלומר ואין הלכה כמותו וכן פסקו הרא"ש והרמב"ם והטור ובית יוסף ומוסכם הוא מכל המפרשים בביאור הגמרא:
ומעתה נבוא לנושא שאלתנו ואען ואומר שלכאורה נראה שיעקב הנודר אינו חייב לשלם לעניים שום דבר מריוח עסקיו כלל ועיקר ולא מיבעיא השתא שהיה לו ריוח והיה לו הפסד כמו שהניח החכם השואל דדבר פשוט הוא שאינו חייב לשלם שהרי יצא שכרו בהפסדו אלא אפילו ירויח בלי שום הפסד מצד אחרת אינו חייב לשלם כפי הקדמתנו דאין אדם מקדיש דבר שלא  בא לעולם והוי כאומר מה שתעלה מצודתי מן הים קודש מה שתוציא שדה זו מן הפירות חרם שלא אמר כלום. וכן האומר לחבירו שדה זו שמכרתי לך לכשאקחנה ממך מקודשת ולקחה אינה מקודש' לפי שכשהקדישה לא היתה ברשותו וזהו בעצמו מה שאמר ראובן כשנדר לתת עשירית מהריוח שיעשה בעסקיו לצדקה והריוח עדיין לא בא לעולם:
אמנם אחר העיון שההשקפה לטובה בדברי  הרמב"ם ז"ל פ"ו מהלכות ערכין וחרמין הדרי בי שהרי אחר שפסק שם דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם כתב יראה לי שאף על פי שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אם אמר, הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים. כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים. הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבוים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבאו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא ולא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר. והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות ואף על פי שעדיין לא נדר בנזיר הואיל ואמר שידור בנזיד חייב להנזר וזה כיוצא בו וכזה ראוי לדון עכ"ל:
והראב"ד ז"ל כתב א"א הראיה מיעקב היא דהיה אבל זו של נזיר אינה כלום שהרי בידו היא. ועוד כי לא ידע מתי יפטר והרי הוא כאלו אמר הריני נזיר מיד עכ"ל: אם כן אפוא בין לדעת הרמב"ם בין לדעת הראב"ד אם אמר בלשון נדר חייב לשלם הגם שעדיין לא בא לעולם והודאת בעל הריב כק' עדים דמי וחזר הדין בנושא שאלתנו שראוי ליעקב לשלם לעניים עשירית ממה שהרויח כיון שחייב עצמו בתורת נדר ולא אמרינן אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אלא כשהוציא דבריו בלשון הקדש אבל בלשון נדר חייב לקיימו:
הן אמת שיש מן הגאונים שחולקין על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכים אלא בדברים שההדיוט קונה בהם וכו' אמנם כבר דחה הרב ז"ל סברתם וכתב בפרק כ"ב מהלכות מכירה ז"ל דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאלו אמר אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אף על פי שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים נדרו שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה והואיל והדבר כן אם צוה אדם כשהוא שכיב מרע ואמר כל מה שיוציא אילן זה לעניי' אוכל שכר בית זה לעניים זכו בהן העניים. יש גאונים שחולקין על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכים אלא בדברים שההדיוט קונה בהן ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצווה להקנות והוא מצווה לקיים דבריו בצדקה או בהקדש כמו שהוא מצווה לקיים הנדר כמו שביארנו בערכין עכ"ד  הרב ז"ל. הרי דלא ניחא ליה כלל בסברת הגאונים:
העולה מדברינו שלדעת הרמב"ם ז"ל אם הנודר קיים וקבלו בלשון נדר חייב ליתנו לעניים ואם הוא שכיב מרע אם צוה ואמר כל מה שיוציא אילן זה לעניים זכו בהן העניים ואף הראב"ד הודה לו בזה אלא שכתב שלדעת הרב. אלפסי ז"ל אינו כן וכבר השיב הרב המגיד דברי הרמב"ם ז"ל וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור ח"מ סימן רי"ב שהעתיק דברי הרמב"ם ז"ל מפרק כ"ב מהלכות מכירה מלה במלה ואף על פי שהרב בעל ההגאה חולק עליו אינו אלא משום דסבירא ליה כדעת הטור שכתב שאביו הרא"ש חולק על דברי הרמב"ם. אבל הרב בית יוסף כתב שדברי הרמב"ם והרא"ש עולים בקנה אחד ולכך פסק כדברי הרמב"ם:
נשמועינן מהדא לנושא שאנחנו בו שנסתפק החכם השואל אם יעקב הנודר יתן עשירית מהריוח שעשה בעסק ההוא או אם יעשה חשבון ההפסד עם הריוח וכו'. נראה לעניות דעתי שזו אינה צריכא לפנים שראובן נדר ליתן העשירית מהריוח ואם הרויח בסחורה אחת והפסיד באחרת אין כאן ריוח אלא מה שעולה חשבון הריוח על ההפסד ולא חל הנדר אלא על אותה העדפה. וגדולה מזו נראה לי לומר שאפילו כשהרויח בדרך משל אלף דינרים ונתן מאה מהם לצדקה כאשר נדר ואחר זה כמו שני חדשים באותה שנה עצמה הפסיד מאה דינרים כשיבא הריוח פעם אחרת יכול לגבות ההפסד תחלה שהרי הוא נדר מהריוח שיעשה בעסקיו ואין זה ריוח אלא הפסד ומסתמ' דעתו היתה בהרוחה לא בהפסדה. תדע דהעיקר אצלינו סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל ולהחמיר כמו שכתב הרמב"ם בפרק ב' דנדרים סתם נדרים להחמיר ופירושן  יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומר הרי הפירות האלו עלי כבשר מליח וכיין נסך אומרים לו ומה היה בלבך: אם פירש ואמר כבשר מליח של קרבן וכיון שנתנסך על גבי המזבח היה בלבי הרי זה אסור. ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת עבודה זרה ויין שנתנסך לה הרי זה מותר. ואם נדר סתם הרי אסור עכ"ל:
ובנדון דידן נראה דודאי כונת יעקב  הנודר ואמירתו לא היה אלא על הריוח לא על ההפסד ואם היינו שואלים אותו לפרש כוונתו אנן סהדי שיאמר על הריוח נתכוונתי ולא על ההפסד ואף אם לא פירש סתמו כפירושו שכך היתה כוונתו דאי לא תימא הכי מה מקום לשאלתו כיון שדעתו היה ליתן אף במקום הפסד ליכא לספוקי שחל עליו חיוב נדרו. ואין לומר דלעולם דעתו כך היה וכל עצמו בשאלתו אינו אלא לידע אם חל הנדר אף במקום ריוח לבד משום מקדיש דבר שלא בא לעולם. דאם כן לא היה לו להזכיר ההפסד כלל אלא ודאי דהאמת יראה את דרכו שכך היתה כוונתו מעיקרא ועכשיו מסתפק אם האי ריוח שנדר הוי מ"מ בין במקום דליכא הפסד בין במקום דאיכא הפסד או לא:
זאת תורת העולה שיעקב דנדון דידן אינו חייב ליתן לעניים או לצדקה אלא הריוח שהרויח בעסקיו אחר שיגבה ההפסד לזמן קצוב לשנה או שנתים ומהנשאר מהריוח יתן העשירית לצדקה כאשר נדר ובזה יצא ידי חובתו בין בדיני אדם בין בדיני שמים. ולא מיבעיא לדעת הגאונים ז"ל שהשוו דין ההקדש והעניים לדין ההדיוט וכמו שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כן אינו מקדיש ואינו נודר לעניים דבר שלא בא לעולם ואם הקדיש ונדר לא אמר כלום. אלא אפילו לדעת הרמב"ם והראב"ד והרב המגיד וסיעתם ז"ל שחילקו תורת נדר מתורת הקדש מודים בנושא שלנו שאין יעקב חייב אלא הריוח הנשאר אחר שעשה חשבון הפסד שאין השכל והעיון מחייב שיתן מהריוח במקום שיש הפסד והתורה דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום:
זהו מה שהוורינו מן השמים לפסק הלכה למעשה אם יסכים עמי מורנו הרב השם יאריך ימיו אכי"ר:
נשלם היום ר"ח כסליו בסדר ובשנת וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך לפ"ג:
הצעיר חיים בנימין בלא"א אברהם די חיים הכהן זצ"ל