שאלה יד איש עשיר שהיה לו סוס נאה לרכוב בו כל הימים. ויהי לאותו עשיר בן בין הבנים שהיה אהוב לו יותר מכלם. אשר על כן נדר לו שאחר מותו יתן לו הסוס הנ"ל יותר על חלקו עם אחיו. וכן כתב לו בפירוש בצוואתו נוטא"ריאל אשר עשה בבריאות הגוף ובדעת צלולה: ויהי היום חלה העשיר הנ"ל חולי וכבר נגזרה גזרתו מפי כל הרופאים שאין לו תקוה לפדות נפשו ממות מן החולי הנ"ל אף שיאריך ימים ימים בו: ויהי באורך הימים בהיות הבן הנ"ל עם חביריו בויכוח של סוסים זה אומר סוס של פלוני יפה. וזה אומר סוס של פלוני יותר יפה כולם מודו שהסוס הנ"ל של אביו יותר נאה מכולם: ובתוך הויכוח בא אחד מהם ואמר לחבירו בן העשיר הנ"ל מי יתן שהסוס הזה יהיה בידך. ואקנה אותו ממך בדמים יקרים: והנה כשמוע בן העשיר דברים הללו. אמר לו הנו בידי. ותכף הלך אצל אביו ושאל לו בפני העומדים שם לשרתו בחליו. שיתן לו הסוס הנ"ל עכשיו. אף שעדיין הוא בחיים כיון שמפי הרופאים חשוב הוא כמת. ואין לו עוד תקומה לרכוב עליו. והפציר בו עד מאד עד שקץ לו לאביו. ואמר לו הנו בידך. תקח ולך: ותכף הלך הבן ולקח הסוס ומכרו לשמעון חבירו בדמים יקרים: ויהי בעבור ג' שנים אחר זאת המכירה נתרפא נגד הטבע העשיר הנ"ל וחזר לאיתנו. ויום אחד רצה לרכוב עליו. הלך לבקש הסוס הנהוג לו ולא מצאו. שאל לעבדיו ואמרו לו שבנו מכר אותו לשמעון חבירו: ובשמעו כזאת הלך תכף ומיד אצל שמעון לבקש ממנו שיתן לו אותו הסוס באמור שבנו אינו ביכלתו למכור דבר שאינו עדיין שלו כיון שברוך ה' חי וקיים הוא. דאף שנתנו לו בימי חליו. לא היה כי אם שצערו עם דבריו וקץ ממנו. ואז גם כן לא עלה על דעתו כי אם לתתו בידו לרכוב הוא עליו לעת שירצה אבל לא למכור אותו ח"ו: ושמעון השיב לו. שאינו רוצה לתת אותו. דכיון שעברו ג' שנים ולא מיחה שכבר הוא מוחזק בו: והעשיר טוען שמה שלא מיחה עד עכשיו היה שמתוך החולי לא ידע בדבר הילכך עכשיו מחאתו מחאה:
עכשיו אנחנו שואלים מה הדין נותן בנדון זה: אם נאמר שמחאתו מחאה או לאו ? גם אם נאמר שמחאתו מחאה צריך ליתן לשמעון המעות שנתן בעד הסוס. או יאמר לאו בכל דברים דידי את ? לך אצל בני: או נאמר שכיון שסוף סוף סתם דבריו באמרו לפני עדים תקח ולך הרי קנה הבן הסוס הנ"ל וגם שמעון קנה מקחו. ואף שעכשיו פירש דעתו הראשונה נאמר שדי לו לאמר שיעלה מחאתו להוציא הסוס מיד שמעון. אבל מ"מ צריך לתת הוא לו סך המעות שלקח בנו ואין יכולת להדיחו אחר בנו. שמי יודע אם יש לו פרוטה בעולם. ואז יפסיד שמעון ממונו: גם צריך מודעי. אם העשיר הנ"ל צריך לשלם לשמעון ההוצאות שעשה עם גוף הסוס בהיותו בידו. או לאו: לפי שגם שמעון נשתמש בו אותו זמן בחנם: על הכל יבא דברך הטוב ושכמ"ה:
תשובה הלכה פסוקה היא שהצוואה העול' בערכאו' של של גוים כשרה. כפי דברי הטו' הב"י והש"ע בחשן המשפ' סי' רנ"ג: ל"ב: בשם תשובת הרא"ש כלל י"ח: סי' ג': ומודעת היא שדברי שכיב מרע עשו להם חכמים חיזוק בצוואתו לביתו. שמתנתו אין צריך להקנותה בשום אחד מדרכי ההקנאה שדברי ש"מ ככתובים וכמסורין דמו. כדי שלא תטרף דעתו של אדם בשעת מיתה כשידע שאין דבריו קיימין: ב"ק דף קנ"א וקנ"ו: וכן בפסק הרמב"ם בפ"ח מהל' זכייה ומתנה: והטור והב"י והש"ע סי' ר"ן: וכפי ההלכות האלו צוואת העשיר דנדון דידן שעשה אותה לפני הנוט"אריו בבריאות גופו. ובדעת מיושב. כדין וכהלכה. היא היתה עולה לו לבן. לזכות בסוס שכם אחד על אחיו. אם מת אביו מהחולי ההוא: אך אמנם אי איישר חילי קנסתיהו. לבלי הקם דבריו אחר מותו בזאת. מפני שעשה שלא כהוגן בעברו על מצוות רז"ל במסכת שבת שלא לשנות בן בין הבנים כדי שלא יבואו לידי תחרות ושנאה כאחי יוסף: ועתה לא נשימה לב לגזירות ואומדנות הרופאים האומרים שאין מזור^ לחליו ושכבר נשכח כמת מלב אף שיש מקום לנו לפעמים לדון על פי אומדנותיהם כמימרת ר' אליעזר משמיה דרב בגיטין פ"ו דף ע"ב בדין אם מת החולה מחולי הראשון או אם הלך בחוץ בלא משענת יען פסק דין זה אינה תלויה לא בידיעת אומדנותיהם ולא בהשנות החולאים. ומי יאמין לאומדנות רופאי אליל כאלה אשר פיהם דבר שוא וכחש ייעודיהם ענתה בפניהם ונראתה ענן העדר תבונתם בחיות החולה הזה מחליו שלא מלבם:
ואל זה נביט להוציא הדין לאמיתו אל מצב האב בזמן שנתן המתנה בפיו בפני העומדים שם לשרתו. אם יחשב מתנתו כמתנת שכיב מרע דאינו צריך הקנאה כאשר קדמנו זכרו. או לאו:
ואולם זה פשוט שאף ששכיב מרע הוא מתנתו זאת כמתנת בריא תחשב וצריכה קנין כדתנינן בב"ב בפ' מי שמת קמ"ו: ובפסקי הרמב"ם פרק ח' דהלכות זכייה ומתנה. הטור ב"י והש"ע בח"ה סי' ר"ן סעיף ב': שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ולא שייר כלום אע"פי שקנו מידו אם עמד ונתרפא לגמרי המתנה בטלה ממילא וכו': ואין כל הדברים האלו אמורים אלא בנותן כל נכסיו ולא שייר כלום. אבל אם שייר כלום שלא נתן דינו כמתנת בריא שאינה נקנית אלא בקנין: ובסעיף ז' בד"א שמתנת ש"מ שיש בה שייור אינה נקנית אלא בקנין ואם עמד אינו חוזר בשנתן סתם. אבל אם פירש מחמת מיתה או אפי' לא פירש אלא נראה מתוך דבריו שהוא נותן מחמת מיתה כגון שמתאונן על מיתתו וכיוצא בזה אפי' אם יש בה שיור נקנית באמירה בלא קנין לכשימות ואם עמד חוזר אפי' יש בה קנין במקצת:
ולנפקותא דדינא בנדון דידן למדנו שאף שמצב האב הזה הנותן הנו שכיב מרע כיון ששייר כל ממונו ולא נתן כ"א הסוס. שמתנתו תחשב מתנת בריא וצריכה קנין: וכיון שלא מצאנו בשאלה הקנין. לא זכה הבן במתנה:
ונעיין נא בדרישה וחקירה טוענות הבן והאב ובאי כחן. ומהם תצא דינ"א כפי אשר תשיג ידי: ונלמוד ונלמד על הכלל כולו. שאף שבסקירה הראשונה נראין טוענות הבן צודקות. בהעמיק עצה יתברר שכוזבות הן ושיפה כח האב ונאמנים טעמיו ותעצומותיו. וזה החילי:
הטענה הא' בשאלה היא לאב בתובעו משמעון שישיב לו הסוס אשר מכר לו בנו. באמרו שבנו אינו ביכלתו למכור דבר שאינו עדיין שלו כיון שברוך ה' חי וקיים הוא. דאף שנתנו לו בימי חליו לא היה כי אם שצערו עם דבריו וקץ ממנו ואז גם כן לא עלה על דעתו כי אם לתתו בידו לרכוב עליו לעת שירצה אבל לא למכור אותו ח"ו: עכ"ד:
ולפני נתון דת אם היה ביכולת הבן למכור הסוס או לאו צריכין אנחנו לחקור באיזה סיבה זכה בו אם בעבור המתנה הפרטית בצוואה. או מפני המתנה שנתן לו מעכשיו בפה: והנה כבר נראה בעליל שלא עלתה לו זכות ההקנאה בעבור הצוואה כמו שטען האב בצדק. לפי שעדיין חי וקיים הוא: וכן הוא מפורש בשאלה שנדר שאחרי מותו יתן לו הסוס: וגם במתנתו השנייה פירש דעתו הראשונה וכו' כנזכר בצדדי השאלה עצמה ומתנת ש"ח אינה קונה אלא לאחר מיתה: כבסוף יש נוחלין קל"ג: הרמב"ם פ"ח מה' זכייה: טור מר"ן והש"ע סי' רנ"ב: וזכינו לדין שלא היה יכול לזכות בסוס הזה כ"א מפני המתנה מעכשיו בפה:
ועתה נעצרה נא לדרוש דרכי ודיני הקנאת המתנ'. ונדעה אם מתנה זו זכייה מספקת לבן העשיר לעשות בה מעתה כל אשר יחפוץ. או לאו: ונזכה לדין אם זכה במתנה או לאו:
מוסכם הוא שאין המקבל מתנה זוכה בה כ"א באחד מהדרכים שהקונה זוכה בהם ושבדברים לא זכה המקבל: ושדיני קנייה ומתנה שוין: הרמב"ם פג' מהלכות זכייה ומתנה וכתב ה"ה פשוט הוא: וכן הטור מר"ן וש"ע ח"ה רמ"א ס' א': ואמנם דרך קניית בהמה בין גסה בין דקה אינה אלא במשיכה וכך היא מסקנה דסוגיא פ"ק דקידושין (דף כ"ה ע"ב) אבל במסיר' לא וכן פסק הרמב"ם בפ"ב מה' מכירה ד' וה'. וכ"כ הב"י בשם התוספות בשם ר"י בסי' קצ"ו. ורשב"ם ושכ"נ דעת הרי"ף והרא"ש ורוב הפסקנים ראשונים ואחרונים וזאת המשיכה צריכה להיות בפני הבעלים ואם משך שלא בפני הבעלים צריך שיאמר לו קודם שימשוך לך משוך וקנה וזה מבואר בכמה מקומות בגמרא ובב"ק דף נ"ב ע"א: הרמב"ם הטור וב"י והש"ע: בח"ה שם סוף הלכה ד':
מכל אלה נקטינן. שלא זכה הבן במתנה הזאת בפה. מפני חוסר דרכי ההקנאה מצד הנותן ומצד המקבל. מצד הנותן. על בלי אמור לבנו (להקנות לו הסוס שלא בפניו) לך משוך וקנה כמשפט קניית הבהמה. ומצד המקבל שלא זכרה השאלה לא ההקנאה בקנין. הנצרך לזכות בו כדמוכח לעיל. ולא המשיכה אפי' שלא בפניו ומלשון השאלה נראה בבירור שמבוהל להון הדמים היקרים הלך נחוץ למכור ולמסור הסוס לאוהבו כאמור בה. וז"ל: ותכף הלך הבן ולקח הסוס ומכרו לשמעון אוהבו בדמים יקרים. וא"כ צדק האב בדרשו השבת הסוס מידי קונהו מבנו שהחזיק בו שלא כדין:
ואם יטעון הבן ויאמר אנכי זכיתי במתנת אבי כדת וכהלכה באמרו בפני העומדים שם לשרתו הנו בידך ותקח ולך. שזו היא מתנה גמורה מעליא בלשון המועיל ומפורש בב"ב דף קי"ג. ש"מ שצוה ואמר יטול פלוני כל נכסי או מקצת נכסי או יחזיק או יזכה או יקנה כלן לשון מתנה הם: וכן בטא אביו בשפתיו באמרו מלת תקח שהוא כאומר טול בלשון תרגום: ומלות הנו בידך נתינה גמורה במלות עצמן שנתן ה' את איוב לשטן. הנו בידך ר"ל ברשותך לעשות בו כטוב בעיניך: אף אתה אמור לו שכבר התחכם אביו ובחר לשון ערומים באמרו תקח ולא אמר קח. למען לא יזכה בנו בשפטו. וכוון להלכה לבלתי יקנה. דתנינן בפ"ק דמציעא דף ט' ודף נ"א. א"ר אלעזר משוך בהמה זו לקנות כלים שעליה מהו ? ומתמהינן לקנות מי אמר ליה קנה. אלא וקני כלים שעליה: פי' לקנות משמע להבא. וכיון שכן פשוט הוא שלא קנה. אלא קנה דמשמע קנה עתה בעת המשיכה. וכן פסק הרמב"ם. בפ"ב מהל' מכירה. והטור הב"י והש"ע ח"ה סי' קצ"ז: ו': האומר לחבירו משוך ותקנה או חזק ותקנה וכיוצא בדברים אלו ומשך או החזיק לא קנה שמשמע תקנה להבא ועדיין לא הקנה לו וה"ה לאומר לו משוך חפץ זה לקנותו אלא צ"ל משוך וקנה או חזק וקנה: וזה בעצמו לשון הטור בשם הרמב"ם: וממשמעות דברי מסירת איוב לשטן. בהנו בידך. אדרבא נפקא. כי משם ראיה שאין מלות הנו בידך הקנאה וזכייה גמורה כי איך יעלה על הדעת שצור ילדו שומר אמונים יתנהו במתנה לשטן. אין זה כ"א ה' צדיק יבחן ונתנו בידו לשון מסירה ליסורין למען ענותו בסבלותם להודיע צדקתו בעולם ולהשיב לו לו כל מחסורו למשנה ופצירת הבן כפצירת השטן ככתוב ותסיתני בו: וגדולה מזאת אפי' שהיה אומר קח ולא תקח: מה יועילו לו העומדים שמה לשרת אביו הלא להם לא צוה האב להעד. ועל ההודאה שהיא דכוותיה כתב הטור בח"ה סי' ל"ב בה' עדות וז"ל כתב בעל המאור שאם הודה בפני א' אין בהודאתו כלום אפי' שאמר לו אתה עד ולמשב' יתבי אפומיה אם כפר בהודאתו ולא מחייב אם הודה דהודאתו דברי נינהו. עד שיאמר לשנים אתם עדי: והב"י שם כתב כתוב בתשובו' הרא"ש כלל ס"ה הודה בפני עדים בלא קנין אע"פי שאמר להם כתובו לאו הודאה היא: ומכ"ש בנוושאנו שלא עשה העומדים לפניו לעדים ולא היה קנין ולא כתיבה במתנה:
וטענת האב שאין אדם נתפס על צערו ואונסו: באמרו דאף שנתנו לו בימי חליו לא היה כ"א שצערו בדבריו וקץ ממנו וכו'. צודקת היא ועליה לסמוך לפסק דינא וכבר הורה זקן בעל הטורים בסי' ר"ן בשם הרמ"ה דנכסי בחזקת הנותן קיימי: וצריך שהנותן ירצה להקנות למקבל החפץ ההוא שנותן לו בכל לבו: וכמו שפסק הרמב"ם בפרק יו"ד מה' מכירה הלכה ג': וביאר שם שאם אינו רוצה להקנות לו בכל לבו לא קנה המקבל המתנה ולעולם אמדינן דעת הנותן: ש"ע ח"ה רמ"ו והרמב"ם בפ"ו מה' גרושין ובפ"ה מה' זכייה: ומתנ' כזאת מחמ' אונס שאנסוהו ליתן אינ' מתנה. הרמ"בם בהלכות הנ"ל והטור וש"ע סי' רמ"ב וז"ל הנותן מתנה מחמת אונס שאנסוהו ליתן אינה מתנה. ואפי' קבל עליו אחריות נכסים בשטר. ואפי' אינו מוסר מודעא אי ידעינן באונסיה אינה מתנה וסיים דבריו אפי' היתה המודעא שקר כיון שגילה בדעתו שאינו חפץ במתנ' הרי היא בטלה: ועוד הורה הרשב"א בתשובה דכל היכא דאיכא להסתפוקי בלשון המתנה אם נתכוון למתנה גמורה או לא עלה מקבל להביא ראיה: ב"י ח"ה סי' רמ"ו ה' מתנות: וחתם דבריו ופשוט הוא: ומעתה הורינו לדעת דכולהו איתנהו ביה. לזכות האב שלא רצה להקנות לו הסוס מעכשיו כ"א אחרי מותו בכל לבו. ומשום הכי לא קנה המקבל ומכ"ש שמעון הבא מכחו. והאונס אשר בעבורו היתה המתנה בטלה אפי' בקבלת אחריו' נכסים בשטר ובבלתי מסירת מודעא ואפי' היתה שקר וכו' וגדולה מזו שדי בהספוקי בל' המתנה: ואנחנו עידי ראייה באונס האב ובאזנינו שמענו המלות היוצאות מפיו בצערו בהציק לו בפצירותיו הנרדפות ויאלצהו עד שקצתה נפשו בחייו ואמר הנו בידיך: כלומר מה תצעק אלי הלא כבר הוא ברשותך. ולא אמר כמשפט המקנה בהמה לך משוך וקנה: ובתקח ולך לא כלל לתת לו כח ועוז למוכרו לאחר. כ"א לטייל ברחבה רכוב עליו ולדחותו מעליו שילך מאתו ולא יעצבהו עוד בחליו ברוב דברים: ורוע לב הבן ניכר מדבריו אשר דבר לחבירו שמעון מלפני שנתן לו אביו הסוס במתנה בפצירותו. באמרו בזה הלשון. הנו בידי. כלומר כבר הוא שלי. ושהוא מכת האחרון שבארבע מדות והיא האומרת שלך שלי ושלי שלי רשע. תדרוש רשעו שהוא מגונה יותר מרשעת עשו הרשע. שאמר בלבו (ולא בשפתיו) יקרבו ימי אבל אבי. וזה היה עושק אביו כפי הנראה בחייו אם לא יסכים עמו:
הטענה הב' היא טענת שמעון הקונה. שכיון שעברו ג' שנים ולא מיחה שכבר מוחזק הוא:
אנכי הרואה בריא לי שה"בל הביא גם הוא: מודעת היא שלא יוצדק לבן חזקה בנכסי אביו בעבור השתמשו בהם כבקניניו ג' שנים או יותר. וזה בסברא ובקבלה: בסברא. שאם היה הדין נותן כן. כל מקרקעי ומטלטלי דאבות היו נקנים לבנים בהשתמש' ברצון וחפץ אבותם ומחזיקים בה לא ג' שנים ולא ד' אלא כל ימותם בשבתם הבית בתי אבות: ובהלכה. משנה ערוכה היא והלכה פסוקה בלי חולק עליה בב"מ פ' חזקת הבתים דף מ"ב: דתנינן. אין לאיש חזקה בנכסי אשתו ולא לאשה בנכסי בעלה ולא לאב בנכסי הבן ולא לבן בנכסי האב: ובגמרא רבא אמר חלקו לא והלכתא חלקו לא: וכו': ופי' חלקו לא ? נתפרדו הבן והאב שאין הבן סמוך על שלחן אביו כלל ע"כ: וכן פסק הרש"בם ומבואר שם דף מ"ז: וכן פסק הרמב"ם פרק י"ג: הלכה ח': מה' טוען ונטען והטור הב"י והש"ע ח"ה סי' קמ"ט: ג': וחתם דבריו וכן האב הסומך על שולחן בנו לא עלתה להם חזקה נסתלק מעל שלחנו מחזיקין זה על זה: ודברי השאלה מוכיחין שלא נתפרדו. שאם היה כן היה מעצים טוענתו שמעון בזו. וגם מפני שהבן שואל מתנה הוא ותלוי לתשובתו: ואף את"ל שיש לבן חזקה בנכסי אביו. עדיין אתרע חזקתיה ויפה כח האב בקבלת רז"ל שמחאה מבטל חזקה. כמסקנת הגמרא בב"ב דף ל"ח: הרמב"ם. פ' י"א מה' טוען. והטור הב"י והש"ע ח"ה ה' חזקת קרקעות סי' קמ"ו: ואפי' מיחה המערער שלא בפני המחזיק עכ"ל: ועוד שלהחזיק בדבר צריך שיהנה וישתמש בו ג' שנים מיום ליום. כל דבר כפי הנאתו: כבכתובות דף כ"ח: דתמן תנינן. כיצד היא החזקה ? שישתמש בו ויהנה ממנו ג' שנים מיום ליום: וכן פסק הרמב"ם סוף ה' אישות סי' ה': הטור וב"י והש"ע בח"ה הלכות חזקת קרקעות ק"מ סי' ז': ולפחות יום א': כמו שפסק הסמ"ע על ח"מ קמ"ד: ב': וזה לשונו לפחות צריך להיות יודע שאותו פלוני דרבו יום א': הא קמן שטענת שמעון אין לה ממש. כי לא נשתמש ולא נהנה הבן מהסוס אפי' כהרף עין. אלא שתכף ומיד מכרו לו. כדמוכח מהשאלה עצמה וא"כ הבן לא קנאה כדת. כי אין לבן חזקה בנכסי האב. ולא כהלכה שאף שהיה לבן כפי הדין חזקה בנכסי האב. לזה הבן אין חזקה בסוס מפני תרעומת אביו. ומאיזה צד תהיה לו החזקה אם לא נשתמש בו ולא נהנה ממנו ג' שנים. ולא אפי' יום אחד כדמוכח: והיד המרבה לבדוק תמצא שאין מקום לחזקה כזאת במטלטלים וכן פסק הטור ה' חזקת המטלטלין סי' קל"ד וז"ל כתב בעל העיטור אפי' אם היה ביד המחזיק ג' שני' לא תועיל לו חזקתו דכיון דמטלטלי לאו בני שטרא נינהו לא שייכא בהו חזקה: וכ"כ הרב ר' יונה שאין להם חזקה אפילו אחר ג': שנים שמא שכח למי השאיל או השכיר ועוד פעמים שמשאילין ליותר מג' שנים: וזה ברור מבלי צורך להאריך בו.
והטענה הג' לעשיר ר"ל לאב. באמרו שלא מיחה עד עכשיו מפני שמתוך החולי לא ידע בדבר. צודקת היא ולזה שומעין שאמר כהלכה. אפי' היה לבן חזקה בנכסי האב. ובמטלטלין: כאוקימתא דתלמודא בב"ב דף ל'. וז"ל. המערער נגד המחזיק ג' שנים בקרקע (והוא הדין במטלטלים) בהתנצלותו שלא מיחה בעבור המלחמה. שבוש דרכים. או טרדת העסקים דלא קנה. וכן פסק הרמב"ם שם. הטור ב"י וש"ע ח"מ קמ"ג. ואם בשביל אלו האמתלאות בטלה החזקה כ"ש וק"ו מפני החולי הארוך שהתמיד בגופו ובעגמת נפשו ג' שנים ומה אונס ישוה אליו. הלא זה קשה מכל הנזכרים באוקמתא. ויפה כח האב בלי ספק:
הכלל העולה על פי הדברים האלה מבלי חזור עליהן ללא צורך שמחאת האב מחאה. אפי' היו פיו ולבו שוין להקנות לו הסוס מעכשיו בעת תת לו המתנה. כי חסרו דרכי ודיני ההקנאה לבן במין הולכי על ארבע. וממה שגלוי וידוע שבצוואה באר היטב לתת לו אביו אחרי מותו ולא בחייו. ובערמימות האב שבתתו המתנה דבר בעתיד. וא"כ לא זכה הבן בסוס הזה ומכ"ש שמעון הבא מכחו. ושמעון חייב להשיב הסוס לבעליו. שהוא אב אוהבו. מבלי קחת בצע כסף אוכל מאומ' מידו ואם מאן ימאן להשיבו לו יוציאהו מידו בדין ויתבע מהבן השבת מעותיו. בעבור שנתבטל המקח ככל מקח טעות ושמעון ישלם לו לאב שכירות הזמן שנשתמש בסוסו ונתן בפלילים כאומדנותם. כפי המשפטים ששפט מר"ן הרמב"ם בח"ד בה' טוען ונטען פרק י"ד הלכה י"ב. בדין דומה בדומה לנושאנו וז"ל האוכל שני חזקה מחמת שיש שטר בידו ונמצא השטר בטל. בטלה החזקה ותחזור השדה עם כל הפירות לבעלים. וכמו כן בנ"דן שנתבטל המקח ודאי יחזור שמעון הסוס לבעליו עם שכר השכירו' שהיא כמו פירות. והבן כסף ישיב לבעליו לשמעון שקבל מידו לא פחו' ולא יותר מבלי שכר שכירות שנתחייב בו לאב מפני שנשתמש בסוסו. ואם אין לבן לשלם לאו בעל דברים דידיה אביו. ומתנת האב בפני עדים לא לעזר ולא להועיל לשמעון כאשר את כל ונוכחת למעלה שאין כאן מתנה כדת וכהלכה ולא עדים שלא צוה לעומדים עליו שיעידו לזכות בנו. ואם יפסיד שמעון ממונו הוא גרמא בנזיקין. שהניח מעותיו על קרן הצבי. על בלי דרוש קודם קניית הסוס ובפרט קודם שלום המעות. אם הסוס ברשותו ומקניניו של הבן כדת ודין וזכייתו בו בכל תוקף ושבכחו למכור אותו כחפצו. או לשאול את פי אביו הזן ומשקה אותו בעצמו או על יד שליח אם הוא מסכים במעשה בנו. ובאיזה כח יקנה הוא שמעון הסוס ממנו מבלי יעמוד עליו אחרי כן תרעומת. והוצאותיו עם גוף הסוס בהיותו תחת ידו. ישב בדד וידום כי נטל עליו. יהיה מה שיהיה הן מאכלו והן רפואתו. שכולן מפני צורך עצמו עשאם. ואם בתכשיטין מי יתבעם מידו. אין עליו כ"א להחזיר הסוס עם מתגו ורסנו ומכסהו כמו שבאו לרשותו. ואף אם הורעו ונשחקו קצת בהשתמשו בם כמשפט: זאת היא דעתי לדון בדכוותיה. ואמנם אלה המשפטים כעב תעופינה ותזרמו רוח כמוץ גנבתהו סופה. אם לא יסכים עמי להלכה מורינו הרב הכהן דיאזיוידו ה"י אשר על פיו נתנ' ועל פיו נסע בהוראותינו. עד יבא מורה צדקנו ותבנה ותכונן ציון והארמון בבי"א וכי"ר.
באמשטרדם ר"ח אב שנת לדעת מה יעשה בישראל לפ"ק:
לעבד ה' לדוד בן החכם והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס שם משפחתו חפשי בישראל.
בבית ובדפוס יתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון די נייאי גאס