שאלה ראובן חלה את חליו אשר מת בו וחל"יש והיו נושים בו בעלי חובות וגם יש לו חובות על אחרים ובתוכם גוים ובראות יעקב בנו שיהיה לו טורח גדול לגבות חובות אביו ושלא ישאר לו שום דבר מהירושה מפני שצריך לשלם לבעלי חובות של אביו אינו רוצה להטפל בהן לגבותם ושילכו הם ויגבו הן ממעות הן מטלטלין או קרקעות דמה לו ולצרה זו ולכן אינו רוצה לירש ולא לשלם כמו שמצינו בבכור שאם אינו רוצה לגבות פי שנים ולא לשלם פי שנים בחובות של אביו רשאי והבעלי חובות טוענים שהוא היורש ושהוא חייב להטפל בהן לגבותם לפרוע חובות אביו ועוד שהגוים אינם פורעים כי אם ליורש וצריך לתובעם בע"שג ואם לא יעשה כן הוא גרמא בנזיקין וחייב לשלם דומיא למי שמכר ש"ח וחזר ומחלו דחייב לשלם ולכן רבתה הקטטה ביניהם ומבקשים לידע איך יפול דבר ולכן יסרוני כליותי להציגו לפני אחד מבני עליה שיפלפל בדבר להוציא לאור משפט דין זה ומהת"מש:
תשובה תניא בפרק יש נוחלין (בתרא דף קכ"ד ע"א) אין בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן רבי אומר אומר אני בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהן אבל לא בשבח שהשביחו יתומים לאחר מיתת אביהן ירשו שטר חוב בכור נוטל פי שנים יצא עליהן שטר חוב בכור נותן פי שנים ואם אמר איני נותן ואיני נוטל רשאי מאי טעמייהו דרבנן אמר קרא לתת לו פי שנים מתנה קרייה רחמנא מה מתנה עד דמטיא לידיה אף חלק בכורה עד דמטיא לידיה ורבי אומר אמר קרא פי שנים מקיש חלק בכורה לחלק פשוט מה חלק פשוט אף על גב דלא מטא לידיה אף חלק בכורה אף על גב דלא מטא לידיה ורבנן נמי הכתיב פי שנים ההוא למיתבא ליה אחד מיצרא ורבי נמי הכתיב לתת לו ההוא שאם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי ע"כ:
ופירש רש"בם ירשו שטר חוב. היינו מלוה בשטר בכור נוטל פי שנים דכיון דמוחזק בשטר ועל פי השטר גובין את המלוה הרי הוא כאילו השטר השביח דהיינו נכסים ששבחו ממילא ומיהו אליבא דרבנן אינו נוטל פי שנים ומסקנא דמילתיה דרבי היא והכי מוכח לקמן בשמעתין ודווקא מלוה בשטר אבל מלוה על פה ואפילו בעדים כיון דליכא שטרא ומצי למיטען פרעתיה לך דהמלוה את חברו בעדים אין צריך לפורעו בעדים אפילו רבי מודה דלא שקיל פי שנים דהא אין מוחזקין מחוב זה כלל דנימא הנכסים שבחו מעצמן: יצא עליהן שטר חוב. שחייב אביהם לאחרים מילתא באפי נפשה היא ודברי הכל ואפילו בלא ירשו שטר חוב מיירי: בכור נותן פי שנים. כי היכי דנוטל פי שנים שאותן נכסים נשתעבדו כולן למלוה ואם אמר איני נוטל פי שנים מכל ירושת אבי שהריני מוחל חלק בכורה ואטול חלק כפשוט ולפיכך לא אשלם למלוה פי שנים אלא כנגד מה שאני נוטל רשאי וכשתובעו זה המלוה לדין אין בית דין יכולין לכופו לפרוע אלא כנגד חלק פשיטותו ונפקא מינה שצריך זה המלוה לתבוע את אחיו של זה לדין ואם אין יכול לכופם מפסיד או אם הלכו למדינת הים אין מורידין לב"ח בקרקע עד דשמעו בית דין טענת האחין דמה ידעינן איזה טענה יש להון דשמא יטענו פרענו או שטר פרוע הוא דסלקא דעתך כיון דבכור הוא זכי ליה רחמנא פי שנים ואינו יכול לומר איני חפץ שיהיו שלי דבעל כרחו הרי הן שלו דמשעה שמת אביו ירש פי שנים עד שיפקירם או עד שימכרם או יתנם לאחרים וצריך להגבות לזה המלוה כנגד פי שנים קא משמע לן דבעל כרחו לא זכי ליה רחמנא דכתב לתת לו כעין מתנה אם ירצה לקבלה ואם ימחה שלא לקבל אין מזכין לו לאדם בעל כרחו דלא קרייה רחמנא ירושה אלא מתנה אבל מחלק פשיטותו אינו יכול לומר כן שהרי יורש הוא בעל כרחו: ויש מפרשין ואם אמר איני נוטל בשטר חוב שיש לאבי על אחרים פי שנים וגם איני נותן בשטר חוב היוצא עליו פי שנים רשאי ושיבוש גמור הוא שהרי השטר היוצא על אביהן אינו דינו לגבות משטר שיש לאביהן על אחרים דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבעל חוב אלא ממקרקעי הוא דקגבי הילכך אף על גב שמחל חלק בכורה מן השטרות של אביו כיון דבקרקעות הוא נוטל פי שנים חיוב להחזיר למלוה פי שנים: מאי טעמא דרבנן. דאפילו בשבתא וממילא לא שקיל חלק בכורה: עד דמטיא לידיה. דנותן ואינו יכול ליתנה לאחרים דאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם: מקיש חלק בכורה לחלק פשוט. דפי שנים היינו שני חלקים חלק פשוט וחלק בכורה והזכיר' בתיבה אחת דהוה מצי למיכתב חלק אחד על אחיו: מה חלק פשוט אע"ג דלא מטו לידיה. דכל ראוי שבעולם הבן יורש מאביו דהא לא איקריא ירושה מתנה דנימא אינו נוטל חלק פשוט אלא במוחזק אף חלק בכורה נמי ומיהו ראוי גמור כגון שהשביחו יתומים לא שקיל פי שנים דלהכי אהני בכל אשר ימצא לו: אחד מצרא. שני חלקים יטול במקום אחד כחלק פשוט שהוא חלק אחד ונוטל במקום אחד ונפקא מינה דכל מקום שנפל לו הגורל לחלק פשוט יטול שם בלא גורל חלק בכורה ואם הן שני אחים ושלש שדות לא יפילו שלשה גורלות שנים לבכור ואחד לפשוט שהרי אם יפול חלק הפשיט בשדה האמצעי לא יזכה בו דאם כן נמצא נוטל הבכור בשני מקומות אלא שני גורלות יפילו ויטילום על שני שדות החיצונות ואיזה שיעלה לבכור יקח ויטול גם האמצעי שאצלו עמו ורבי איכא למימר דהך סברא נמי דחד מצרא נפקא ליה מהקישא: שאם אמר איני נוטל וכו'. ורבנן נמי תרתי שמעת מינה מדכתב לתת שמעינן דמתנה קרייה רחמנא ואינו יכול ליתן עד דאתיא לידיה דנותן ומדכתב לו שמעינן דלא זכה בה בכור עד שתבוא לידו שאם אמר איני נוטל רשאי: שאם אמר איני נוטל ואיני נותן. האי איני נותן לאו דווקא נקט ליה הכא דהא מקרא לא ילפינן ליה אלא מסברא דכיון דאין נוטל ודאי לא יתן וה"פ ההוא שאם אמר איני נוטל לפי שאיני רוצה ליתן רשאי ואורחא דמילתא נקט שאין אדם רגיל לומר איני נוטל אלא מפני שצריך להחזיר מה שהוא נוטל לאחרים דמה לו ולצרה ליטול כדי ליתן עכ"ל:
והנה למדנו בבאור מדבריו ז"ל שאע"פי שהבכור רשאי לומר איני נוטל חלק בכורה דבעל כרחו לא זכתה לו תורה היינו דוקא בחלק בכורתו אבל חלקו המגיע לו מירושת אביו שלא מדין בכורה אין בידו להפקיעו ממנו שכן כתב אבל מחלק פשיטותו אינו יכול לומר כן שהרי יורש הוא בעל כרחו ע"כ ויותר מבואר עדיין מצאתי כן בחדושי הרב ן' מיגש ז"ל וז"ל ורבי נמי הא כתיב לתת לו פי שנים דאלמא מתנה קרייה רחמנא ומהדרינן הא דקרייה רחמנא מתנה למימר דאי אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי כלומר דאי אמר איני נוטל פי שנים ואיני נותן לבעל חוב פי שנים רשאי כמו המקבל מתנה שאם בא לומר קודם שתבוא מתנה לידו אי אפשי בה רשאי כך בחלק בכורה כל זמן דלא מטי לידי בכור יכיל למימר איני נוטל ואיני נותן ושמע מינה דיורש שירש נכסים ויצאו על מורישו שטרי חובין בכדי אותן נכסים שאין אותו יורש יכיל לסלק ידו מאותה ירושה ולומר לאותן בעלי חובות הרי הנכסים לפניכם אני איני רוצה לירש אותן ולא ליתן לכם כלום אלא כופין אותו להטפל בדבר ולמכור אותן ולהגבותן או לשומן עליהם דדייקינן טעמא דמתנה קרויה רחמנא (פי' לחלק בכורה) ומשום הכי אם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי הא אילו הוה יורש לא מצי לסלק נפשיה וטעמא דהאי מילתא משום דירושה ממילא קא אתיא ומההיא שעתא דמית מורישו הוו להו הני נכסים ממילא נכסים דיליה וה"ל במקום מורישו מה מורישו לא מצי לסלוקי נפשיה אף הוא נמי לא מצו לסלוקי נפשיה דמתנה הוא דמצי למימר לא ניחא לי בהאי מתנה משום דאכתי לא מטת לידיה אבל ירושה דמכי מיית ליה מורישו הא נפלה ליה ממילא ומטת לידיה הוי ליה כמאן דקביל מתנה ומטת לידיה דלא מני בתר הכי לסלוקי נפשיה מינה עכ"ל: וכן מצאתי להרב בעל התרומות בשער ס' חלק א' וז"ל גרסינן בב"ב פי"נ בכור נוטל פי שנים ואם יצא עליהם שטר חוב הוא נותן פי שנים ואם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי פ' איני נוטל חלק בבכורתי אלא רצוני להיות כאחד מן הפשוטים ולא אפרע בחוב אבי אלא כאחד מהן הרשות בידו משום דמתנה קרייה רחמנא יכול לומר אי אפשי בה ודוקא בכור אבל שאר יורש פשוט לא דירושה בעל כרחיה דיורש נפיל קמיה דיורש קרייה רחמנא ע"כ ובחלק ב' האריך עוד וכתב סברת הרב ן' מיגש דכופין ליורש להטפל בנכסים ולמכור אותם ולהגבותם וטעם הדבר דמשעה שמת המוריש הנכסים בחזקת היורש והוא נכנס במקומו דירושה הוי ולא מתנה זהו קצור כוונתו וכן כתב הרב בעל הטורי' בטור ח"ה סי' רע"ח בשם הרב ן' מיגש וז"ל כתב הרב יוסף הלוי דדוקא בחלק הבכורה שהיא מתנה אבל בחלק הפשיטות אינו יכול לסלק עצמו ולומר לבעלי חובות הנה הנכסים לפניכם איני רוצה לירש כלו' ולא לפרוע כלום אלא כופין אותו להטפל בדבר ולמכור אותן ולהגבותן או לשומן שהוא במקום מורישו וכמו שהמוריש אינו יכול לסלק עצמו גם היורש אינו יכול לסלק עצמו וכתב הרשב"א ז"ל על דבריו אפשר שלא אמר אלא לרב הונא דאמר פריעת ב"ח מצוה וכופין אותו בשוטים כי אמר לא בעינא למיעבד מצוה אבל לדידן אין כופין בשוטים אלא בהורדת נכסים ע"כ ותימא לי על מה שכתב בשם הרש"בא אבל לדידן אין כופין בשוטים אלא בהורדת נכסים בהיות כי מצאנו הפך זה להרש"בא ז"ל ואם כן מצינו לו סתירה מדבריו אל דבריו שהרי כתב הרב בית יוסף בסי' ק"ז בשם הרשב"א דכופין ליתומים לפרוע חוב אביהן ואפילו בשוטים וז"ל שם כתב הרש"בא בתשובה מצוה על היתומים לפרוע חובות אביהם ואפילו בשוטים כייפינן והיכי דמי כגון שירשו מאביהן מטלטלין והיתומים גדולים דהוה ליה בני מעבד מצוה וכו' ע"כ ונפלאתי על הרב בית יוסף גם על הרב בית חדש איך לא הרגישו בסתירה זו ולא דברו בה לא בסי' רע"ח ולא בסי' ק"ז וכבר תמה על זה הרב בעל גדולי תרומה בשער ס' חלק א' סעיף ב' ונראה לי לתרץ בזה כי התשובה הנזכרת בסימן ק"ז אשר משם נראה בבאור שכופין ליתומים לפרוע חוב אביהם הוא בענין שירשו מטלטלין מאביהן כמו שהזכיר הוא ז"ל בדבריו והיכי דמי כגון שירשו מטלטלין מאביהן ולאחר שירשו אותן רוצין לעכבן לעצמן ושלא לשלם חוב אביהן ועל זה אמר הרב ז"ל דכיון שהם גדולים והוה ליה בני מעבד מצוה כופין אותן לשלם חוב אביהן כיון שהוא הניח להם לשלם ואינו מן הראוי שיעכבו נכסי אביהן לעצמן ולא לפרוע חובותיו אבל בההיא דהר"י הלוי אינן רוצים לעכב שום דבר לעצמן אלא שאינן רוצים ליטפל בזה וכמו שאומרים הרי הנכסים לפניכם איני יורש ואיני משלם בזה סובר הרב ז"ל שאין כופין את היורשים כיון שיש שם תקון זולתו והוא להוריד הב"ח על הנכסים כיון שאין היורשי' מעכבים על זה כנ"ל:
נמצינו למדים ממה שכתבנו שלדעת הרב ן' מגש ורש"בם והרב בעל התרומות שאין יכולת ביד היורש להפקיע ולסלק עצמו מירושת מורישו ועל כל פנים חייב ליטפל בזה ולפרוע חובות אביו ממה שהניח לו וחלק בכורה שני דמתנה קרייה רחמנא ובעל כרחו לא זכתה לו תורה ויכול לסלק עצמו ממנו כל זמן שלא הגיע לידו ולדעת הרשב"א והרב בעל הטורים מצוה הוא דאיכא אבל אין כופין את היורש בזה כיון שיש שם תקון זולתו כאשר כבר כתבנו ונראה שבענין שאנו בו יודו שכופין את היורש כיון שנעדר מכאן התקון ההוא כמו שנזכר בשאלה שהגוים אינן פורעין כי אם ליורש ושהוא צריך לתובעם בערכותיהן ואם לא יעשה כן הרי הוא גורם היזק לחברו:
אמנם מצאנו בזה סברא אחרת להראב"ד ז"ל כתבה הרב בעל הטורים בסי' רע"ח וז"ל והראב"ד כתב דאפילו בחלק פשיטות אם אמר איני רוצה בירושה ולא אפרע חובותיו אין כופין אותו אלא הכא לענין חזרה קאמר דאילו בחלק פשיטות אי אמר לא יריתנא ולא פרענא וכי פרעו אחי בזוזי הדר ואמר הבו לי מנתי ואפרע לכו זוזי מצי הדר ביה דמכי מיית אבוהי זכה בחלק פשיטות וכי אמר לא פרענא לא זביני הוה ולא מתנה ולא הפקר אבל בחלק בכורה אכתי לא זכה ביה דמתנה קרייה רחמנא ובמתנה כיון דאמר אי אפשי בה דבריו קיימין הילכך מכי אמר איני נוטל לא מצי הדר ביה ע"כ נראה שהבין פירוש הברייתא לענין חזרה דהיינו מה שאמרה הברייתא ואם אמר איני נוטל ואיני נותן רשאי בחלק בכורה הא בחלק פשיטותו לא פירוש אם אמר הבכור איני נוטל חלק בכורתי ואיני משלם רשאי ר"ל שהוא שליט על זה ובדבור בעלמא סלק עצמו מחלק בכורה כיון דמתנה קרייה רחמנא דלא זכתה לו תורה בעל כרחו ואם אחר כך בא לחזור בו ואמר לאחיו תנו לי חלק בכורתי ואפרע לכם חלקי ממה ששלמתם לבעל חובו של אבינו אין שומעין לו ואינו יכול לחזור בו דכיון שסלק עצמו מן המתנה קודם בואה לידו הפסיד חלק בכורתו מה שאין כן בחלק פשיטותו דאם אמר איני יורש ואיני פורע ואחר זמן חזר בו ואמר לאחיו תנו לי חלק ירושתי ואשלם לכם מה שפרעתם בשבילי הדין עמו דמשעה שמת אביו כבר זכה בחלקו ובדבור בעלמא לא סלק עצמו כיון שלא מכר ולא נתן ולא הפקיר חלקו וכפי באור זה מותר גם כן לפשוט לסלק עצמו ולומר איני יורש ואיני משלם אלא שאם ירצה לחזור בו חוזר ולפי זה בענין שאנו בו נראה שמותר לו ליעקב לסלק עצמו מירושת אביו:
ברם אחר העיון והחקירה נראה שאפילו לדעת הראב"ד אסור לו ליעקב לסלק את עצמו מירושת אביו וזה כי כפי באור הראב"ד בין בבכור בין בפשוט הסלוק הוא שמניח הירושה לשאר האחין ובזה אינן מפסידים הבעלי חובות כי שאר האחין הם יגבו וישלמו ויטפלו הן במעות הן במטלטלים הן בקרקעות אבל בענין שאנו בו שאין כאן יורש זולת יעקב אם הוא לא יתעסק בדבר ולא יגבה חובות אביו שיש לו על הגוים הנה בלי ספק יפסידו בזה בעלי חובות של אביו נמצא שהוא גורם היזק להם ואסור לו לעשות כן ובודאי שכופין אותו על כך ועוד אני אומר כי נראה לי בודאי שבערמה וברשע רוצה יעקב להבריח נכסים אלו מבעלי חובות של אביו וזה כי הוא מראה בדברים אלו שרוצה לסלק עצמו מירושת אביו כיון שלא ישאר לו מאומה ואינו רוצה לטרוח ולגבות מזה ולשלם לזה ואחר זמן מה כשיראה שכבר נתיאשו בעלי חובות של אביו ממנו דעתו לילך ולגבות ממונו מן הגוים ולעכבו אצלו ולכן ראוי לכופו כדי שילך ויגבה כל החובות שיש לו לאביו על הגוים וישלם לנושי אביו או לפחות צריך לכופו שיכתוב הרשאה לנושי אביו באופן שיוכלו לגבות חובות אביו שיש לו על הגוים אם באותה המדינה הגוים מוכרחים לפרוע אל הבא בהרשאה ואם לאו הרי חייב להטפל בזה:
הכלל העולה מדברינו שלדעת הר"י ן' מיגש והעומדים בשטתו כופין ליעקב שיגבה כל חובות אביו שיש לו על הגוים וישלם לנושי אביו שעליו מוטל הדבר וכפי דעת הרש"בא והרב בעל הטורים מצוה עליו שיעשה כן אבל אין כופין אותו על כך אם יכולים הנושים לגבות הראוי להם מן הנכסים או מן החובות אבל אם אינן יכולים לגבות מן הגוים כופין ליורש שהוא יתעסק בדבר ולדעת הראב"ד אם יש שם יורש זולתו יכול לסלק עצמו מן הירושה והדבר מוטל על שאר היורשים ואם אין שם יורש אלא הוא מחוייב הוא על כל פנים לגבות ולשלם ולהתעסק בדבר או לפחות יכתוב הרשאה לנושי אביו אם הוא במקום שגובין בהרשאה זהו הנראה לע"ד ומהאל יתברך אשאל יאיר עינינו בתורתו וישים בלבנו אהבתו ויראתו אכ"יר:
נשלם ונגמר יום שהוכפל בו כי טוב עשרה ימים לחדש סיון בשנת ובסדר והשיב את אשמו בראשו לפ"ק:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר: