שאלה מז לוי סירב ביהודה להשתתף עמו בסחורה מה לזמן שתי שנים ויהודה נשבע לו להיות שותף עמו סתם ואחר שנשתתף עמו ארבעה או ששה חדשים רוצה להפרד מהשותפות ולוי טוען שלא יצא משבועתו וצריך ששנים השתי שנים שכן סירב בו והוא על זה נשבע לו ויהודה טוען שהוא נשבע סתם ודעתו היה להיות שותף עמו כל זמן שירצה וכיון דנשתתף עמו זמן מה יצא ידי שבועתו יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה תנן (במסכת נדרים בפרק שני דף י"ח ע"ב) סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל כיצד אמר הרי עלי כבשר מליח כיין נסך אם של שמים (נ"א שלמים) נדר אסור אם של עבודה זרה מותר ואם סתם אסור:
ופירש רש"י ז"ל סתם נדרים. דאינו יודע באיזה עניין נדר: להחמיר. דאזלי לחומרא ואמרי על כל דבר הנדור נדר: ופירושם. אבל אי מפרש ואמר דבדבר איסור נדר להקל דהכי הוא כדקאמר: כיצד האומר כבר זו עלי כבשר מליח אם בשל שלמים נדר. כי שיילינא ליה אמר על של שלמים נדרתי על שם בשר שלמים שצריכין מלח דכתיב וכל קרבן מנחתך במלח תמלח ועל יין המתנסך על גבי המזבח לשמים: אסור. שהרי נדר בדבר הנדור: ואם על שם יין נסך של עבודה זרה וכבשר מליח דעבודה זרה מותר שהרי נדר בדבר האסור: ואם סתם. דאמר אין ידוע לי אם על שם שמים או על שם טומאה נדרתי: אסור. דאמרינן לא נתכוון זה אלא בדבר הנדור והיינו. סתם להחמיר ופירושם להקל דאם פירש ואמר לשם עבודה זרה נדרנא מותר. ל"א סתם נדרים דאמר ככר זו עלי כבשר מליח וכיין נסך דלא הזכיר לא לשם שמים ולא לשם עבודה זרה לאחמיר ופירושם דאם מפרש בשעה שנדר ואמר כבשר מליח של שלמים משלמים ודאי קאמר שצריכות מלח יותר משאר קרבנות שהרי נאכלין לפני ימים ולילה אחת וכיין נסך שעל המזבח דהיינו בדבר הנדור ואם כיין נסך של עבודה זרה וכבשר מליח של עבודה זרה להקל:
והר"ן ז"ל פירש כלישנא קמא דרש"י ז"ל שכתב ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל. כלומר מי שנדר ויש לפרש לשונו להחמיר ולהקל כל שלא פירש אחר מכן למה נתכוון הולכין בסתמא להחמיר: ופירושם להקל. אם פירש אחר כך ואמר לכך נתכוונתי סומכין על דבריו אף על פי שהוא מקל וכו' ט"כ לעניינינו:
והרא"ש ז"ל בפסקיו כתב ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל יש מפרשים אף על פי שפירושם להקל אם לא פירש אזלינן לחומרא ולא נהירא דמה הוצרך לשנות ופירושם להקל ועוד מה קולא שייך כשפירש כיון שביאר היאך נדר לא שייך קולא וחומרא ככל היוצא מפיו יעשה ויש מפרשים אף על פי שסתם נדרים להחמיר היינו כשלא פירש מה היה בלבו אלא אחר כך נדרתי כמו שפירשוהו חכמים אנו מפרשים לחומרא. אבל אמר הרי עלי כבשר מליח וחזר ואחר בלבי היה כבשר מליח של עבודה זרה אזלינן בתר פירושו להקל ואי תיקשי לך דאם כן הוה ליה למימר כדקתני בסיפא נדר בחרם ואחר לא נדרתי אלא בחרמו שלים הכי נמי הוה ליה למיתני נדר בבשר מליח ואחר לא נדרתי אלא בבשר מליח של עבודה זרה ויש לומר דלא דמי דהכא אין הלשון משונה זה מזה דהכל נקרא בשר מליח הילכך די בזה במה שאמר ופירושם להקל אבל לקמן שהוא משנה הלשון לגמרי שאין דרך לקרוא לחרמו של ים חרם סתם ולקרבנות מלכים קרבן סתם הוצרך להאריך ולפרש דאפילו בכי האי גוונא מהימנינן ליה. ולקמן נמי צריך שאלה אבל הכא מהימנינן ליה ולא בעי שאלה עכ"ל:
והרמב"ם ז"ל אף על פי שבפירוש המשניות לא גילה דעתו על זאת המשנת שקדמנו זכרה. ממה שכתב בחיבורו הגדול יד החזקה נוכל להבין פירושו. והוא מה שכתב בפרק שני מהלכות נדרים הלכה ז' ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומר הרי הפירות האלו עלי כבשר מליח וכיין נסך אומרין לו ומה היה בלבך אם פירש ואמר כבשר מליח של קרבן וכיין שנתנסך טל המזבח היה בלבי הרי זה אסור ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת עכו"ם ויין שנתנסך לה הרי זה מותר ואם נדר סתם הרי זה אסור ע"כ: ממה שכתב שאחר שנדר אומרין לו ומה היה בלבך וכו' נראה שדעתו ז"ל כדברי פירוש אחרון שתפס הרא"ש ז"ל עיקר. ולא ירדתי לסוף דעתו של הרב בית יוסף ז"ל בטור י"ד סימן ר"ח אחר שהביא דברי הרא"ש ז"ל שכתב אבל דברי הרמב"ם בפרק שני כדברי הפירוש הראשון ע"כ. וכבר תמהו עליו הרב בעל שפתי כהן והרב בעל תוספת יום טוב יע"ש:
והתוספות ז"ל כתבו ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כדמפר' ואזיל אמר הרי עלי כבשר מליח אם של שלמים נדר אסור פירוש שפירש בשעת נדרו הרי עלי כבשר מליח של גבוה שרגילות היה למלוח בשר גבוה כדכתיב על כל קרבנך תקריב מלח אסור ואם של עבודה זרה נדר שפירש בשטת נדרו הרי עלי כבשר מליח של עבודה זרה דגם לעבודה זרה רגילות הוא למלוח מותר דדבר האסור הוא ומותר ולהכי לא קתני של חולין משום דאין רגילות לקרוא בשר מליח אלא אלו דקתני של שמים ושל עבודה זרה ולא של חולין ואם סתם פירוש שאמר כבשר מליח סתם ולא פירש שום דבר פירש שנתכוון למה שמשמע בשר מליח ואסור. ולא נהירא חדא דאם כן לא הוי ופירושו להקל שום חידוש ועוד דלשון של שמים ושל עבודה זרה לא משמט כדפרישית והוה ליה למימר אם אמר הרי טלי כבשר מליח של שמים אסור ואם אמר כבשר מליח של עבודה זרה מותר כיון דאשעת נדרו קאי. לכן נראה לי כפירוש ר"ת דמיירי לעולם שלא הוציא בשפתיו כי אם האי לישנא כבשר מליח ותו לא דאם של שמים כלומר שאילנא ליה אחרי כן אם אמר שנתכוון בלבו לאמר בשר מליח של שמים אסור ואם אמר שנתכוון של עבודה זרה מותר הוי פירוש לשפתיו כמו דנתכוון בלבו לפת חיטין והוציא משפתיו פת סתם בשבועה. ובין תלמיד חכם ובין עם הארץ מהימן כדאמר דנתכוון לשם עבודה זרה ולא בעי התרה כלל ע"כ לעניינינו:
הרי לנו מכל האמור שדעת כל החכמים השלמים האלה שקדמנו זכרם דפירושה דמתניתין שכתבנו בתחילת דברינו במה שאמרה ופירושם להקל רוצה לומר שהנודר עצמו שנדר נדר סתם ויש במשמע דבריו שהוציא בשפתיו שני פנים אחד לחומרא ואחד לקולא פירש לנו כוונתו אחר כך כששאלנו אותו מה היה בלבו כשנדר ומהימנינן ליה במה שפירש אפילו להקל. הלוא תראה שאפילו התוספות והרא"ש ז"ל שכתבו שני פירושים דחו בשתי ידים הפירוש הראשון ותפסו הפירוש האחרון עיקר ורש"י ז"ל גם כן שכתב שני הפירושים אף על פי שלא הכריע כאחד מהם מסתמא לשון ראשון עיקר דאפושי מחלוקת לא מפשינן וגם הרשב"א ז"ל כך דעתו כמו שכתב הרב בית יוסף ז ל בשמו ביורה דעה בסימן הנזכר לעיל. והפירוש הזה מיוסד על השורש שבידינו שהכל הולך אחר כוונת הנודר והתלמוד מלא על כל גדותיו מזה והרי לך משנה מפורשת במסכת נזיר פרק א' משנה ה' ז"ל הריני נזיר מלא הבית או מלא הקופה בודקין אותו אם אמר אחת גדולה נזרתי נזיר שלושים יום ואם אמר סתם נזרתי רואין את הקופה כאלו היא מלאה חרדל ונזיר כל ימיו עכ"ל והוא ממש כפירוש שפירשו לנו המפרשים ז"ל על המשנה דנדרים שזכרנו למעלה. והוא דבר שאין בו ספק שודאי נאמן הוא במה שאומר שכך הייתה כוונתו בעת שנדר נא ולמד ממי שהיה אנוס בשבועתו שהוא נאמן שאם לא כך לא היה חכם רשאי להתיר לו אלא אם כן יש לו עדים בפתחים ושיהיה מכיר בהם החכם ולא היו נדרים נתרים לעולם. אלא ודאי נאמן הנודר לומר אדעתא דהכי לא נדרי והחכם מתיר לו אף על פי שנדר סתם הכי נמי כל שאומר כך וכך היה בלבי בשעה שנדרתי נאמן ולא בעי התרה לפי שאין כאן נדר כלל וכדכתיבנא:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו. והוא שלוי סירב עם יהודה שיהיה שותפו באיזה סחורה לזמן שתי שנים. ויהודה נשבע סתם להיות שותף עמו. ואחר שנשתתף עמו ארבעה או ששה חדשים רוצה להתפרד מהשותפות. ולוי טוען כנגדו שאינו רשאי לעשות כן יען שבועתו שצריך שישלים השתי שנים שכן סירב עזו והוא על זה נשבע. ויהודה טוען שהוא נשבע סתם ובלבו היה להיות שותפו כל זמן שירצה וכיון שנשתתף עמו זמן מה יצא ידי שבועתו וכו'. הנראה לפענ"ד שהדבר ברור שהדין עם יהודה שהוא נאמן במה שאומר שכך היה בלבו בשעת השבועה שהכל הולך אחר כוונת הנשבע כמו שהוכחנו בבירור ממתניתין דנדרים כמו שפירשוה כל המפרשים והיא הלכה פסוקא בהרמב"ם פרק שני מהלכות נדרים (לשונו תמצא למעלה) וגם הרב בית יוסף כן פסק בשולחנו הטהור ביורה דעה סימן ר"ח. וכפי פשטא דמשנה דנזיר כמו שכתבנו למעלה ולית דין צריך בשש:
ואם יאמר אומר אין הנדון דומה לראייה דדילמא יש הפרש בין נדרים לשבועות שכן מצינו בהרבה דינים שיש חילוק בין שבועות לנדרים אף אנו נאמר לו שבנדון דידן דין הנדר והשבועה שוין ואין הבדל ביניהם לא מינה ולא מקצתה. צא נא וראה מה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק שלישי מהלכות נדרים בתחילתו ז"ל ארבעה דברים יש בין נדרים לשבועות ביטוי שבשבועת ביטוי אין שבועה חלה על שבועה ובנדרים יחול נדר על נדר. המתפיס בשבועה פטור ובנדרים חייב אין שבועת ביטוי חלה אלא טל דברי הרשות ונדרים חלות על דברי מצוה כדברי הרשות: שבועת ביטוי חלה על דבר שיש בו ממש ועל דבר שאין בו ממש ונדרים אינן חלין אלא על דבר שיש בו ממש ע"כ: והרב רבינו יעקב בעל הטורים בטור יורה יורה דעה סימן רל"ט כתב כמו כן אף על פי שהוא בסיגנון אחר העניין אחד יע"ש: עוד כתב הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות נדרים הלכה ו' בדיני התנאי שיש מחלוקת בין הגאונים בעניין זה ז"ל יש מהגאונים שאומרים אין כל אלו הדברים נוהגין אלא בנדרים בלבד לא בשבועות ויש מי שמורה שדין הנדרים והשבועות בעניינות אלו אחד הם וכי יש להקדים תנאי לשבועתו כדרך שאמרו בנדרים ע"כ הרי הדבר ברור שדוקא באלו הארבעה דברים יש חילוק בין נדרים לשבועות ובדיני התנאי הוא מחלוקת גאונים אבל בשאר הדברים הם שוים תדע לך א הוא האמת שהרי הרמב"ם ז"ל כפל דבר זה (ר"ל שדיני הנדרים והשבועות הם שוים) פעמים שלוש בהלכות נדרים בפרק תשיעי בסופו כתב ז"ל ובכל הדברים האלו וכיוצא בהן דין הנודר והנשבע אחד הוא. ובפרק רביעי כתב ז"ל אי שנדר ונחם על נדרו הרי זה נשאל לחכם ומתירו ודין היתר נדרים כדין הותר שבועות שאין מתיר אלא חכם מובהק או שלשה הדיוטות במקום שאין חכם ובלשון שמתירין השבועה מתירין הנדר וכן שאר העניינות שפירשנו בשבועות כולן בנדרים כדרך שהן בשבועות: ובפרק שני בתחילתו אחר שכתב דין פיו ולבו שוין ודינים אחרים כתב ז"ל ודין כל אלו הדברים בנדרים כדינן בשבועות ע"כ: וכתב על זה הרב כסף משנה ז"ל פשוט הוא שהרי השוה אותם הכתוב דכתיב איש כי ידור נדר לה' או השבע שבועה ע"כ: ועוד מצינו בתלמוד פעמים אין מספר וכן בספרי הפוסקים מורגל לומר נדר או נשבע וכן בהפך אם כן הדבר ברור כשמש בצהרים שדין השבועות כדין הנדרים זולת המקומות שאמרו בפירוש שיש הפרש ביניהם כמו שכתבנו למעלה ודי בזה והאריכות בו אך למותר:
ועדיין לא יצאנו ידי חובתנו כראוי. שהרי לכאורה נראה מדברי השאלה שיהודה נשבע על דעת לוי ואם כן הוא אינו יכול לומר כך וכך היה בלבי בעת שנשבעתי כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק שני מהלכות שבועות הלכה ט"ו מי שנשבע ואמר שבועה שלא אוכל היום ועל דעתיכם אני נשבע אין זה יכול לומר כך וכך הוה בלבי שלא נשבע זה טל דעתו אלא על דעת אחרים וכיון שהיה פיו ולבם של אחרים שוים שנשבע על דעתם חייב מפני שלבם של אלו במקום לבו קם וכן בשאר מיני שבועות ע"כ: וכן פסק הרב בטל הטורים ז"ל ביורה דעה סימן ר"י וגם הרב בית יוסף ז"ל פסק כן בשולחנו הטהור בסימן הנזכר וכיון שכן לריק יגענו בכל מה שכתבנו עד הנה אבל אחר החקירה הראויה נראה פשוט שיהודה לא נשבע על דעת לוי דלא הוי נשבע על דעת אחרים אלא כשהנשבע אומר על דעתיכם אני נשבע כמו שמפורש בדברי הרמב"ם ז"ל שזכרנו וגם בלשון הרב בעל הטורים וכמו כן בשלחן ערוך. או כשהאחרים אומרים לנשבע על דעתינו אתה נשבע כמו שמצינו בשבוע' הבית דין כשהיו משביעין את החייב שבועה היו אומרים לולא על דעתך אנו משביעין אותך אלא על דעתינו. אבל בנדון דידן לא מצאנו שלוי סירב ביהודה שישבע אלא שישתתף עמו. וגם יהודה לא אמר ללוי על דעתך אני נשבע אלא נשבע סתם. ואם כן ודאי שנאמן יהודה לומר בלבי הוה בשעת השבועה שאשתתף עמך כל זמן שארצה וכל מה שכתבנו בתחילה בריר ושריר וקיים:
ולרווחא דמילתא אמינא דאף אם תמצא לומר שכיון שלוי סירב ביהודה שישתתף עמו לשתי שנים וטל זה נשבע הוי כאלו בפירוש אמר לו על דעתי אתה נשבע. עם כל זה טל משמרתי אעמודה שיכול יהודה לומר כך וכך היה בלבי בעת שנשבעתי. שיש חילוק בעניין זה בין יחיד לרבים כמו שמצינו בתשובת הרשב"א ז"ל הביאה הרב בית יוסף ז"ל ביורה דעה. סימן רכ"ח לעניין פתח לשבועתו. וז"ל התשובה. כל שנשבע ונדר על דעת אחרים אין הכוונה שיוכלו אותן אחרים להתיר לו אלא לחוזק הנדר והשבועה הוא שהנדר שהודר על דעת יחיד אינו חזק שאינו נשבע על כוונת אותו היחיד ועל דעתו אלא הדבר תלוי בדעתו ובכוונתו ואומרים אדעתא דהכי מי נדרת ואלו נדר או נשבע על דעת רבים הרי זה נדר חזק שסילק דעתו מכאן ומסרו לרבים ואפילו אמר הוא אדעתא דהכי והכי לא נדרית לא משגחינן ביה שהרי סילק עצמו ומסרו ע"כ לעניינינו: הרי לך בהדיא מהאי תשובה דאפילו מי שנדר או נשבע על דעת חבירו יכולים למצוא פתח לנדרו או לשבועתו ואומרים לו אדעתא דהכי מי נדרת ומתירים לו כיון שהוא על דעת יחיד אם כן הוא הדין בנדון שלפנינו אף שנאמר שיהודה נשבע על דעת לוי כיון שהוא יחיד יכול יהודה לומר כך וכך היה בלבי בעת שנשבעתי ומהימן בזה. ויכול להתפרד מלוי בכל זמן שיאמר שהיה בלבו בשעה שנשבע ולא בעי התרה כלל:
וגדולה מזו מצאנו בהרשב"ץ חלק ראשון בתשובת שאלה דומה לנדון דידן. והוא שאפילו נדר או נשבע על דעת רבים ואפילו על דעת המקום אין דעת המקום ודעת הרבים מבטל מה שבלבו. וז"ל השאלה. שאלה צ"ג. אלקנה היה נשוי חנה ולא היו לו בנים ממנה ולקיים מצות פריה ורביה נשא עליה פנינה וכראות חנה צרתה בבית בעלה תפסה נכסיו והבריחתם ממנו ולא רצתה להחזירם עד שיגרש לפנינה ויאסור אותה עולמית עליו ואלקנה כדי שתשיב לו חנה נכסיו הודה לה לעשות כן אבל מתוך אונס ממונו שיחזור לו הוא מודה כן ובדעתו הוא שישוב לאשתו פנינה אחר שתשיב לו חנה נכסיו ולא יעכבהו האיסור אם אפשר כן על פי הדין ועתה אנחנו רוצים שתודיעונו היאך אפשר להיות ממשפטי הדת שאחר האיסור יחזירנה בהיתר ולא יעכבה האיסור הנזכר ע"כ לשון השאלה: והרב הנ"ל ז"ל האריך הרבה בתשובתו. ולא נעתיק ממנה אלא מה שצריך לעניינינו. וז"ל ואם אנסתו לאסור כל הנשים אסור לישבע לה מפני שהוא נשבע לבטל את המצוה ואם עבר ונשבע אין שבועתו שבועה אפילו היו פיו ולשונו (נ"ל שצ"ל ולבו) שוין לאוסרן לעולם אלא שאם נתכוון בלבו לזמן מיוחד או לתנאי אחר שאם הוציאו בשפתיו היה מתבטל האיסור מהני מה שבלבו שאינו עובר על שבועת שוא ונשבע גם כן לבטלה לכתחילה זהו דין השבועה ואפילו נשבע או נדר על דעת רבים אין בכך כלום שלא אמרו שנדר או שבועה שהם על דעת רבים אין להם הפרה (נ"ל שצ"ל התרה) אלא בנדרים ושבועות שהם חלים בשעתם וצריכים היתר לחכם אבל נדרים שלא חלו כלל אין על דעת רבים מעלה ולא מוריד להחמיר עליהם וכן כתב הרשב"א ז"ל בתשובה וכן אם נדר או נשבע על דעת המקום הדין כן מהטעם הזה בעצמו. ואל יהרהר אדם לומר שאם נדר או נשבע על דעת המקום וטל דעת רבים נדרו ושבועתו קיימים כל זמן שלא נשבע לבטל את המצוה ודברים שבלבו בטלים שהרי אמר שלא על מה שבלבו הוא נשבע אלא טל דעת המקום ועל דעת רבים וכדאמרינן בשבועות דאמר להם משה לישראל הוו יודעין שלא על דעתיכם אני משביע אתכם אלא טל דעת המקום ועל דעתו ואמרינן נמי בפרק ג' דשבועות ובנדרים דמשביעין הכו בבית דין משום הערמה דקניא דרבא. הא ליתא שלא נאמר זה אלא במי שנודר או שנשבע בדברים שהוא חיוב לישבע כישראל בקבלת התורה וכשבועה שמשביעין הדיינים לנתבע ומשום הכי מהני דעת המקום ודעת הרבים לבטל הערמה שבלבו. אבל מי שנשבע באונס כגון זה והנודר לחרמין וכו' שהקלו חכמים אף על פי שמן התורה דברים שבלב אינם דברים שיהיה מה שבלבו כמי שמוציאה בשפתיו אם כן הרי זה כחי שהוציאה בשפתיו תנאו שבלבו ואחר גם כן על דעת המקום וטל דעת רבים דודאי אין דעת המקום ודעת רבים מבטל מה שמוציא בשפתיו בפירוש וכגון (נ"ל שצ"ל וכיון) שחכמים עשו מה שבלבו כאלו הוציא בשפתיו מחמת אונסו אם כן אין על דעת המקום וטל דעת הרבים מבטל מחשבתו כיון שהיא כאלו הוציאה בשפתיו ואדרבה אונסו מוכיח שזה שאמר על דעת המקום ועל דעת רבים הוא לומר שלא על דעת האיש האונס אותו הוא נשבע אלא על דעת מה שבלבו והמקום והרבים יודעים מחשבתו שהרי אונסו ניכר וכאלו אמר אין באיסורי זה כלום והמקום והרבים הם יודעים דבר זה ועל ידיעתם אני אוסר ולא על כוונת המשביע האנס כנ"ל ע"כ לעניינינו: הרי דברי הרב הנ"ל ז"ל ברור מיללו דאף מי שנדר או נשבע על דעת המקום ועל דעת הרבים אין דעת המקום ודעת הרבים מבטל מה שבלבו. ואף על פי שהרב הנ"ל ז"ל פסק בנדון שלפניו שאלקנה צריך שישאל התרה לחכם או לשלשה הדיוטות ויאמר להם שהוא מתחרט על שאסר אשה זו עליו והם יודיעו לאשתו שהם מתירים לו ויתירוהו וכו'. בנדון שלפנינו יודה שיהודה אינו צריך התרה כלל והטעם לפי שבנדון שלו אלקנה הוציא בשפתיו בפירוש לאוסרה עליו עולמית ולזה צריך שיתחרט וישאל התרה על שבועתו או על נדרו ויאמר שמפני האונס הוציא דברים אלו בשפתיו ובלבו היה לשוב לקחתה אחר שתשיב לו חנה נכסיו אבל בנדון דידן שיהודה נשבע סתם מפני אונס סריבותו של לוי והוא אומר שבלבו היה כל זמן שירצה. ודבר זה גם הוא במשמע דברי שבועתו שנשבע לעשות שותפות עם לוי ולא פירש בשפתיו זמן כלל ודאי שאין צריך התרה כמו שהוכחנו בתחילת דברינו ממשנת נדרים בופירושם להקל ודי בזה:
הכלל העולה מכל הני מילי מעליותא שיהודה יצא צדיק בדינו ונאמן במה שאומר שבלבו היה להיות שותפו כל זמן שירצה וכיון שכבר היה שותפו זמן מה יצא ידי שבועתו כמו שהוכחנו בבירור ממשנת מסכת נדרים וששוין נדרים ושבועות בעניין זה ואף אם נשבע על דעת לוי כמו שביררנו מתשובת הרשב"א ז"ל. ואפילו אם היה נשבע על דעת המקום וטל דעת הרבים לא היה צריך התרה כפי החילוק שעשינו בין נדון של הרשב"ץ ז"ל לנדון שלנו כל זה הוא מן הדין כפי מסקנת הפוסקים זל שקדמנו זכרם. ואם ירצה יהודה להחמיר על עצמו ולעשות לפנים משורת הדין מפני חומר עוון נדרים ושבועות להתחרט על שבועתו ולשאול התרה לחכם מומחה או לשלושה הדיוטות תבוא עליו ברכה: זהו מה שנראה לעניות דעתינו עד אשר יבוא דבר המלך ודתו ויורה דעתו והוא יגיד לנו כדת מה לעשות: נגמר ונשלם ח"י לחדש אדר שני בסדר ובשנת ולהורות את בני ישראל את כל החקים ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: