שאלה ראובן חשקה נפשו למול את בניו ומיד כשנתעברה אשתו הלך אל כל המקומות אשר היה שם ברית מילה כדי לראות וללמוד וקרוב ללידת אשתו מל הוא ילד אחד כדת וכהלכה בזריזות גדולה עד ששבחוהו המוהלים המומחים ואירע אח"כ שילדה אשתו ביום שבת קדש בן זכר וערלתו היתה קטנה ביותר ואמרו מקצת המבינים אשר נמצאו שם שאין ראוי לו למול את בנו כיון שלא מל אלא פעם אחת ולא התחזק שלשה פעמים קרוב הוא שיקלקל ויבוא לידי חילול שבת ואע"פי שבאותו פעם מל כראוי שאני התם שהערלה היתה גדולה אבל בנו שערלתו קטנה ביותר צריך למוהל מומחה ובקי וראובן משתדל בכל עוז ותעצומות למול את בנו עתה אחי הודיעני אם יש כח בטענות האלה להכריח את ראובן שלא ימול את בנו ומהת"מש:
תשובה בפרק רבי אליעזר דמילה (שבת ד' קל"ג) שקיל וטרי הגמרא אי מילה דוחה צרעת או לא ומסיק דדחי למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה ובתר הכי הביא הברייתא להודיע לנו שפלוגתא דרבא ורב ספרא דחד מפיק ליה למילה בזמנה מריבויא דבשר וחד מפיק ליה מק"ו ואמר תנאי היא דתניא בשר ואע״פי שיש שם בהרת ימול דברי ר' יאשיה ר' יונתן אומר אינו צריך שבת חמורה דוחה צרעת לא כ"ש אמר מר בשר אע"פי שיש שם בהרת ימול דברי רבי יאשיה הא למה לי קרא דבר שאינו מתכוין הוא ודבר שאינו מתכוין מותר אמר אביי לא נצרכה אלא לר' יהודה דאמר דבר שאינו מתכוין אסור ורבא אמר אפילו תימא ר' שמעון מודה ר' שמעון בפסיק רישיה לא ימות ואביי לית ליה האי סברא והא אביי ורבא דאמרי תרוייהו מודה ר' שמעון בפסיק רישיה ולא ימות לבתר דשמעיה מרבא סברא ובסוף לישנא בתרא מקשה הש"ס ואביי אליבא דר' שמעון האי בשר מאי עביד ליה (זאת הקושיא הקשה התלמוד קודם ידיעת סברת אביי דמודה ר׳ שמעון בפסיק רישיה ולא ימות) אמר רב עמרם באומר לקוץ בהרתו הוא מכוין תינח גדול קטן מאי איכא למימר אמר ר' משרשיא באומר אבי הבן לקוץ בהרת בנו הוא דקא מכוין ואי איכא אחר ליעביד אחר דאמר רשב"ל כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים שניהם מוטב ואם לאו יבא עשה וידחה לא תעשה דליכא אחר עכל"ה:
ופרשי תנאי היא דאיכא דנפקא ליה מילה בזמנה מק"ו כרבא וכי אתא קרא לשלא בזמנה ואיכא דלא נפקא ליה בק״ו ואצטריך למילה בזמנה כדרב ספרא ושלא בזמנה אתיא מביניא: לר' יהודה. רבי יאשיה דמצריך קרא להכי כר' יהודה סבירא ליה: מודה ר׳ שמעון בפסיק וכו'. הילכך אי לא רבי קרא לא עבדי: סברא. נתן בה דעתיה וקבלה ממנו: ואביי אליבא דר' שמעון. מעיקרא מקמי דסברא האי בשר מאי עביד ליה: באומר לקוץ. גדול שהוא בר עונשין ואמר למוהל לקוץ בהרתו בכונה ליטהר: קטן. דלא ידע לכווני מאי איכא למימר ועל כרחיך בתרוייהו כתיב בשר כדאמרינן לעיל ובשר דכתיב גבי קטן ביום השמיני למה לי: באומר אבי הבן לקוץ. דמתכוין לטהרו והוא מוזהר דלא לעביד בידים ובמתכוין: ואי איכא אחר. שאינו חושש לטהרו לעביד אחר ולא ליקום אב להתם ואע"ג דרביה קרא שהרי אתה יכול לקיים עשה בלא עקירת לאו לר' שמעון דהא אחר לא מכוין ולא עבר ואמר ריש לקיש וכו' עכ"ל:
הנה מהסוגיא הזאת נראה דהיכא דאיכא אחר שיכול לקיים מצות מילה בלתי שיכוין לדבר אחר יותר טוב שיעשהו הוא מהאב מפני שכל מגמתו אינו אלא לקיים המצוה ועקירת הלאו אינו בא לו אלא שלא במתכוין ובזה האופן מקיים שניהם העשה והלאו כדרש״בל אבל האב שמלבד כונת המצוה דעתו ג״כ לתקן את בנו שיהיה ישראל שלם נמצא שהוא מכוין לעקור הלאו ולכן לא יעשהו הוא במקום דאיכא מוהל אחר שאינו מכווין לכך דומיא דמילה בצרעת דאי איכא אחר לא שבקינן לאב מהטעם הנזכר:
ונראה שמכאן יצא מה שכתב הרב ב"י (בי"ד סי' רס"ו) בשם אחד מן הגדולים שהזהיר לאבי הבן שמל כבר פעמים שלא ימול בשבת אם יש שום מוהל אחר וגם מה שכתב הטור שם בשם ר' אליעזר הלוי דאם האב יודע למול אין לו למול בשבת דהא מילה הוא פסיק רישיה לגבי דידיה דהוא מכוין לתקן את בנו אבל לגבי אחר לא מקרי תיקון ושרי ומיהו אם אין אחר שיודע למול ימול עכ"ל והטעם כדכתיבנא משום דרש"בל וכו':
ולענין מהו התיקון שיש בעשיית המילה מלבד כונת קיום המצוה יש מחלוקת בפ׳ האורג (שבת ד' ק"ו) בין רש"י לבעלי התוספות דרש"י סובר דהתיקון הוי משום מתקן גברא שעושהו ישראל שלם ויש מלאכה בתיקון זה אבל לפי דעת התוספות התיקון הוא משום המצוה עצמה ופלוגתייהו על ההיא מתניתין דתני כל המקלקלין פטורים ותני עלה ר' אבהו קמיה דר' יוחנן כל המקלקלין פטורין חוץ מחובל ומבעיר אמר ליה פוק תני לברא חובל ומבעיר אינו משנה ואם ת״ל משנה חובל בצריך לכלבו מבעיר בצריך לאפרו והאנן תנן כל המקלקלין פטורים מתניתין רבי יהודה (דאית ליה מקלקל בחבורה פטור) ברייתא ר' שמעון (דאית ליה איפכא) מאי טעמא דר' שמעון מדאצטריך קרא למישרא מילה הא חובל בעלמא חייב ור' יהודה התם מתקן הוא כדרב אשי דאמר רב אשי מה לי מתקן מילה מה לי מתקן כלי ופרש"י הא נמי מתקן גברא הוא ויש מלאכה בתיקון זה נפקא מינה לדעת רש"י דרב אשי סבירא ליה כר' יהודה דמקלקל בחבורה פטור כמתניתין והיינו במקום שיש קלקול בלתי תיקון אבל במקום דאיכא תיקון בהדא חייב ומילה יש בה תיקון גברא במלאכה דומיא דתיקון כלי ולהכי אתא קרא למישרי ואי לאו לא הוה עבדינן בשבת אבל לפי דעת התוספות דרב אשי לא סבירא ליה כר' יהודה דלדעת רבי יהודה קאמר וליה לא סבירא ליה הכי (כדמוכח בהדיא בד"ה דאמר ר' אשי) אבל סבירא ליה דהתיקון הויא משום המצוה בעצמה ומשום כך אסרה תורה שריפה דבת כהן בשבת ולא משום תיקון האבר שצורפו כפי דעת רש"י דאי לא תימא הכי אמאי שאר מיתות ב"ד לא דחו שבת דליכא תיקון הבערה ומשום כך אומר ר"י דמהכא נפקא לן שפיר דכל שאר מיתות ב"ד חשוב תיקון משום המצוה:
נפקא מינה דלדעת רש"י דרב אשי סבירא ליה כרבי יהודה דמקלקל בחבורה פטור כשהקלקול בלתי שום תיקון אבל באופן שיש שום תיקון חייב דהוי דומיא דהממעט ענבים של ההדס שעל ידי כך מתכשר הלולב ומילה אי לאו דמשרי קרא לא עבדינן בשבת משום דתיקון גברא הויא מלאכה והדרינן לכללין דרש"בל דבכל מקום שיש עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים שניהם וכו' ואבי הבן שמכוין לתקן את בנו ועוקר הלאו בקיימת העשה אין לו למול את בנו במקום שיש אחר שאינו מכוין אלא למצותו שמקיים העשה בלתי כונת עקירת הלאו ויכול לקיים שניהם וא"כ נראה דבטיב פסק הרב ר' אליעזר הלוי שאין לאב למול את בנו אם יש שם מוהל אחר דלגבי אב הוי פסיק רישיה שמכוין לתקן את בנו מה שאינו באחר שאינו מכוין לכך וגם לפי דעת הגדול שהזכרתי למעלה ונראה שיש להם סעד בדברי הרמ"בם שפסק כר' יהודה (בפ"א מה' שבת) דמקלקל בחבורה פטור במקום שאין בו שום תיקון אבל במקום שאין בו קלקול אע"פי שאינה צריכא לגופא חיוב עליה וכ"ש כשיש בו תיקון שכתב וז"ל כל המקלקלין פטורין כיצד הרי שחבל בחבירו או בבהמה דרך השחתה וכן אם קרע בגדים או שרפן או שבר כלים דרך השחתה הרי זה פטור חפר גומא ואינו צריך אלא לעפרה הרי זה מקלקל ופטור אע״פי שעשה מלאכה הואיל וכונתו לקלקל פטור וכתב ה"ה ומכאן שאם היתה הגומא במקום שאין בו קלקול אע"פי שאינו צריך לה חייב עליה לדעת רבינו וזה פשוט:
איברא דמחלוקת רבוואתא היא במלאכה שאינה צריכא לגופא אי חיוב עליה או לא דלדעת הרמ״בם הרי"ף וה"ה סבירא להו דחייב דפסקי כר' יהודה והרא״בד והאחרונים סבירא להו דפטור מ"מ מלבד החובה המוטל עלינו לפסוק כמותם משום דקדמאי וגאוני עולם נינהו יש לנו לחוש יותר לדבריהם מפני שמחמירים וז"ל הרמ"בם (בפ"א מה' שבת) כל העושה מלאכה אע"פי שאינו צריך לגופא חייב עליה כיצד הרי שכבה את הנר מפני שהוא צריך לשמן או לפתילה כדי שלא יאבד או כדי שלא ישרף או כדי שלא יבקע חרש של נר מפני שהכיבוי מלאכה והרי נתכוון לכבותה אע"פי שאינו צריך לגוף הכיבוי ולא כבה אלא מפני השמן או מפני החרש או מפני הפתילה הרי זה חייב וכתב ה"ה דדעת ההלכות כהרמ"בם והליץ בעדו באומרו וידוע מי שמחייב דבר שאינו מתכוין דיחייב בדבר שאינו צריך לגופא דכ"ש הוי ור' שמעון דפטר דבר שאינו מתכוין אינו הכרח שיפטור מלאכה שאינה צריכא לגופא רב סבר כר"י בדבר שאינו מתכוין ושמואל כר' שמעון ואיך נקל אנחנו משניהם אבל דעת האחרונים אינו כן דפוסקים כר"ש והרמ"בן דחק עצמו לומר שכוונת ההלכות ג"כ לפסוק כר' שמעון וזה דעת הרש"בא ופרשו מה שאמרו בכל השבת כלה הלכה כר' שמעון לבר ממוקצה שהוא כולל אפילו מלאכה שאינה צריכא לגופא עכ"ל נמצא שאם באנו לחוש לדעת המחמירין יותר טוב שימול אחר שאין לו כוונה במלאכה משיעשנו האב שמכוין למלאכה לתקן את בנו אף שהוא מלאכה שאינה צריכה לגופא דהא גדולי הדור סברי דחייב:
ואל תתמה למה לגבי אבי הבן יהיה כמתקן ולא לאחר דגם אחר מכוין למול ולתקן את התינוק שיקרא ישראל שלם וא"כ אין חילוק בין אב לאחר התשובה לזה מצינו בפ' הבונה (ד' ק"ג) דתריץ הכי דכל מה שהוא לזולתו לא מקרי תיקון דגרסינן התם ת"ר התולש עולשין והמזרד זרדים אם לאכילה כגרוגרת אם לבהמה כמלא פי גדי אם להסק כדי לבשל ביצה קלה אם ליפות את הקרקע כל שהן אטו כולהו לאו ליפות את הקרקע נינהו רבא ורב יוסף דאמרי תרווייהו באגם שנו אביי אמר אפילו תימא בשדה דלאו אגם וכגון דלא מכוין והא אביי ורבא דאמרי תרווייהו מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות לא צריכא דקעביד בארעא דחבריה נפקא מינה דכל שהוא לזולתו לא מקרי תיקון ליחייב עליו א"כ לענין מילה כשהוא אחר אף שהוא מכוין ג"כ לתקן התינוק לא מקרי תיקון כיון שהוא לזולתו ולכן טוב הוא שימול אחר במקום דאפשר:
אבל כד דייקינן שפיר נראה דאין ראיה מההיא דמילה בצרעת לחלק בין אב לאחר לענין למול בשבת דהתם איכא למיחש דדעתו של אב לטהר את בנו מן הצרעת ומכוין ממש לעקור הלאו מלבד קיום המצוה מה שאינו באחר דלא איכפת ליה לטהר בן חבירו אלא לעשות מצותו הוא מכוין והיינו דרשב"ל אבל כשבאנו מטעם חילול שבת אין חילוק בין אב לאחר דכולהו מכוונים לשם מצוה ואינם מכוונים לחלל שבת לא האב ולא האחר ובין אם נאמר דמקלקל בחבורה חייב כר' שמעון או פטור כר' יהודה כשיש תיקון בהדא לכ"ע חייב בין יהיה תיקון גברא כתיקון כלי והויא משום מלאכה כדעת רש"י ובין יהיה משום תיקון מצוה כדעת התוספות או מלאכה שאינה צריכא לגופא חייב עליה כדעת הרמב"ם ודעימיה או לדעת הסוברים דפטור עליה ג"כ כשיש תיקון עמה כ"ע מודים דחייב וזהו לאב כמו לאחר זאת ועוד אחרת דשמעתין דמסיק משום דליכא אחר ומתיר לאב מילה בצרעת אבל בדאיכא אחר לא משום דרשב"ל היינו קודם ידיעת סברת אביי דמודה ר' שמעון בפסיק רישיה ולא ימות אבל בתר דקבלה אביי מרבא כולהו שוים בה דפסיק רישיה הוא בין לאב בין לאחר ושום אחד מהם אינו יכול למול בלתי קציצת הבהרת וכן לענין שבת בלתי חילול שבת דחבורה ואין הפרש ביניהם כלל ולכן סברת אותו הגדול שהזכיר הרב ב"י והרב ר' אליעזר הלוי שלא ימול האב במקו' דאיכ' אחר נעל' ממני טעם החילוק ועל מה אדניה הוטבעו וצ"ע ופוק חזי מאי עמא דבר: ובמה שנסתפק ה"ה אם ראובן יכול למול בשבת משום דלא התחזק שלשה פעמים שקרוב הוא שיקלקל ויבא לידי חילול שבת זהו עצמו מה שנסתפק אותו הגדול בחלוקה שניה שהשיב בתשובה אחת שהוא מסופק על אדם שמל רק פעם אחת אם יכול למול הואיל ולא התחזק בתלת זמנא ר"ל אפילו במקום דליכא אחר) אבל מדברי המר"דכי שהביא שאלה אחת בסוף פרק כסוי הדם ששאל ר' משולם לרבי' שמחה נראה דדוקא בפעם ראשונה לא ימול אבל חזקה דתלת זמנא לא בעינא שכתב ז"ל אם יכול למול בשבת אדם שלא מל מעולם מי חיישינן שמא יקלקל ונמצא מחלל שבת או לא והשיב דודאי לא ימול כדאמרינן במסכת ביצה גבי קדרה חדשה מפני שצריך לבודקה עכ"ל ופרש"י דחיישינן דילמא פקעי אלמא מחזקינן רעותא משום חומר מלאכה וזה אינו אלא בהסק ראשון אבל בהיסק שני כ"ע מודו דמותר א"כ לדעתו ז"ל ליכא חשש חילול שבת אלא בפעם ראשונה ומי שמל פעם ראשונה יכול למול השניה בשבת ולא דמי לעילוף דשחיטה דבעינן חזקה דהתם חיישינן לעילוף כל שהוא שעל ידי כך ישהא או ידרוס או יחליד אבל הכא אין חששא אלא שמא אין לו אימון ידים וכיון שאנו רואים בו שמל פעם אחת כראוי שוב אין להחמיר:
וכל זה אינו לנ"ד שאף שהוא פעם שניה לו עדיין טעם ספק איסור חילול שבת במקומה עומדת וזיל בתר טעמא משום מאי אסר המר"דכי למי שלא מל מעולם משום דחייש שיקלקל ויבוא לידי חילול שבת דומיא דרעפים חדשים שצריכין בדיקה וה"ה לראובן בנ"ד שערלת בנו כ"כ קטנה שהמוהלים הבקיאים מעידים עליו שקרוב לו לקלקל ויבוא לידי חילול שבת שלדידיה הוי כפעם ראשונה לאחר בענין שהמילה כתקנה דאמרינן דאסור מהאי טעמא וכ"ש לדעת א' מהגדולים שבמקום שיש אחר אין לאב למול כל עיקר וגם לדעת הרב ר' אליעזר הלוי שאין לאב למול במקום דאיכא אחר דלדידיה הוי פסיק רישיה דניחא ליה אף שבמחילה מכבוד תורתם אין דעתי כדעתם בזה דכיון שהחיוב הוא משום חילול שבת וכולהו סבירא להו כרבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות ואף שהוא מקלקל או מלאכה שאינה צריכא לגופא לדברי הכל כשיש תיקון עמה חייב כמו שהחוותי למעלה ובזה אין חילוק בין אב לאחר כלל דכולהו שוים בה אלא דבפעם ראשונה דמספקינן בה משום חילול שבת שלא במקום מצוה לא ימול בשבת דקרא לא אתא למישרי אלא במקום מצוה ובנ"ד שהערלה כ"כ קטנה שמעידים עליו המוהלים המובהקים שקרוב הוא לבא לידי חילול שבת שלא במקום מצוה דלדידיה הוי כמו פעם ראשונה לאחר ולא מצינו בשום מקום שעל הספק התירו חילול שבת אם לא בסכנת נפשות אלא אדרבא כולהו בני ספיקי כגון ספק בין ז' או בין ח' ואנדרוגינוס ונולד בין השמשות וכו' אין מחללין עליהן השבת דהיא היא וא"כ לפי הראיות שקדמתי זכרם דעתי נוטה לאסור לראובן שלא ימול את בנו מטעם דלדידיה הוי ספק חילול שבת שלא במקום מצוה שקרוב הוא לקלקל לפי סברת המוהלים המומחים משום קטנות הערלה ואין לו אימון ידים לכך וכ"ש שבנ"ד יש אחר שיכול לעשות המצוה כתקנה שאין לו לעשותו:
נחתם ונגמר בסדר ובשנת ושמרו בני ישראל את שבת לפ"ג:
כה דברי הצעיר יהודה פיזא סיט