שאלה ראובן מת וחלי"ש והניח אחריו קצת נכסים מטלטלים שאין בהם דין קדימה ואחר ששמו בית דין הנכסים מצאו שעלה לכמו שש מאות זהובים וכשומעם שמעון לוי ויהודה נושי ראובן שמת והניח קצת נכסים באו להפרע מהם שמעון הוציא מידו שני שטרות כל אחד משש מאות זהובים ולוי הוציא שטר מחמש מאות זהובים ויהודה הוציא אחד משש מאות זהובים עתה מבעיא לן כיון שפסק מר"ן בשולחנו הטהור ח"ה בסי' ק"ד סעיף י' שאם לא יגיע לפחות שבהם כדי חובו שחולקין בשוה נבערה בתוכם אש המחלוקת ושלהבת המריבות שמעון טוען כיון שיש בידו שני שטרות יגבה שני חלקים מכיון אם יהיה אחד מהשטרות ביד אחר יגבה בו חלקו עתה שנמצא בידו לא איתרע חזקתיה ולוי ויהודה טוענים שלא יגבה כי אם חלק אחד והטעם שאם היו יהיו השני שטרות משש מאות זהובים בשטר אחד מאלף ור' זהובים לא יגבה בו כי אם חלק אחד עכשיו שמוחלקים השטרות לא ירויח על זה וזה המשפט הקרבנו אל אחד מבני עליה שיורה הדין עם מי ואם דעת החכם המשיב לומר שיגבה שני חלקים מכח השני שטרות עדין אשאלהו אם יבואו שני נושים בשטר אחד מה יגזור אומר בזה אם יחלקו כפי הנושים או לפי השטרות על הכל יבוא דברו הטוב ומהת"מש:
תשובה קודם הגיענו להשיב על ספקות אלו תחילה צריכין אנו להבין דין זה על מה אדניו הטבעו לפי שלכאורא נראה שהוא קשה הבנה דמאחר שכל אלו השטרות כדת עשויים למה יחלקום בשוה ולא לפי המעות כך וכך למאה דהשתא נראה דשורת הדין לוקה שהחובות הקטנים ישתלמו מכל חובם והגדולים לא יגיעו לגבות אפילו חצי חובם וג"כ אם היו חולקים לפי המעות לא היתה בוערת כ"כ בנ"ד אש המחלוקת ושלהבת המריבות בתוך שמעון לוי ויהודה הנ"ל ובחפשי מקור דין זה מרז"ל מצאתי שאדניו הוטבעו על מה ששנינו בפר' מי שהי' נשוי ד' צג' דתנן התם מי שהיה נשוי ג' נשים כתובתה של זו מנה ושל זו מאתים ושל זו ג' מאות ואין שם אלא מנה חולקות בשוה היו שם מאתים וכו' ושקלו וטרו עלה בגמרא כדי להבינה ובתר הכי אמרו תניא זו משנת ר' נתן ר' אומר אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו אלא חולקיו בשוה ע"כ:
ופי' רשי ז"ל של זו מנה וכו' ושלשתן נחתמו ביום אחד דאי בתלתא יומי הקודמת בשטר קודמת בגיבוי: חולקות בשוה שהרי כח שלשתן שוה בשיעבוד מנה דבכולהו איכא מנה וכו': אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו שאין זה דומה לג' שהטילו לכיס דהתם שבח מעות שהשביחו מעותיהם שקלי הילכך כל אחד יטול כפי מעותיו אבל הכא טעמא משום שיעבודא הוא וכל נכסיו אחראין לכתובתה הילכך ג' המנים משועבדים לבעלת מנה כשאר חברותיה עד שתגבה כל כתובתה לפיכך חולקות בשוה וכו' ע"כ:
והתוספות ז"ל בדיבור המתחיל ר' אומר וכו' כתבו פי' רבינו חננאל ז"ל שא' דקיימא לן בהא הילכתא כר' ולא כר' נתן וא"א להעמיד דברי ר' בזמן שיש שם ג' מאות חולקות בשוה בעלת מאה מנה ובעלת מאתים מאה ובעלת ג' מאות מאה לפי שמידת הדין לוקה בזה אלא נעמיד דברי ר' שא' חולקות בשוה כל מנה ומנה נוטלות בשוה הילכך חולקין כל עזבון המת בששה חלקים של מנה נוטלת חלק א' ושל מאתים ב' חלקים ושל ג' מאות ג' חלקים וכל אחת נוטלת לפי מעותיה עד שתפרע כל אחת כתובת' כי זה דין צדק הוא ע"כ והאריכו כ"כ להבי' ראיו' לפי' זה ולפי שאין לנו חלק בו לא הארכנו בו יע"ש שרוב הפוסקים לא פסקו כפי' זה:
שרב אלפס ז"ל דעת אחרת עמו בפי' סוגיא זו בפ' מי שהיה נשוי שכתב האי מתני' וגמרא דילה שקלו וטרו בה קמאי ז"ל ולא סלקא להון כהוגן והדרי לשקול הדעת ופסקו הילכת' דפלגין לפום ממונא וסמכו להאי סברא על מימרא דר' שא' אין אני רואה דבריו של לר' נתן באלו אלא חולקין בשוה וקא פרישו להא דא"ר ר' חולקין בשוה שהוא לפי מעות והדין סברא כי מעיינת בה בגמרא משכחת לה פריכא ולא סליקא אליבא דגמרא כל עיקר ולא אליבא דמתני דבהדיא תנינא במתני' ואין שם אלא מנה חולקות בשוה ותנן בבבא תליתאה היו שם ג' מאות של מנה נוטל חמישים של מאתים מנה ושל ג' מאות ששה של של זהב וכו' אי אמרת בשלמא דלא סבירא ליה לתנא שחולקין לפי מעות משום הכי קתני בבבא דרישא חולקין בשוה דשקלא כל חדא מיניהו תלתין ותלתא ותילתא ותני בבבא תליתאה של מנה נוטלת חמשים ושל מאתים מנה ושל ג' מאות ששה של זהב ואעפ"י דהאי פלוגתא לפי מעות הוי לא קתני חולקין לפי מעות אלא קא פריט לה לחושבנא כי היכי דלא ליתני חולקין לפי מעות דלאו מעיקרא דינא הוא דפלגי לה לפי מעות אלא אתרמויי אתרמי ליה הכי אלא אי אמרת דסבירא ליה לתנא דחולקין לפי מעות והאי דתני חולקין בשוה לפי מעות הוא ובבבא תליתאה נמי לפי מעות ליתנו אידי ואידי חולקין בשוה או אידי ואידי חולקין לפי מעות מ"ט קתני בבבא דרישא חולקין בשוה ובבבא דסיפא פריט לה לחושבנא וכו אלא ודאי לית ליה להאי תנא חולקין לפי מעות גבי הא מילתא כלל אלא הא דקתני חולקין בשוה כל חדא מנייהו שקלא תילתא דהוא תלתין ותלתא ותילתא ור' דקאמר אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו אלא חולקין בשוה אתרי בבי בתראי פליגי דלא תני בהו חולקין בשוה וסבירא ליה לר' דבכולהו תלתא בבי חולקין בשוה כדבעינן למימר לקמן ואף רבינו האיי גאון לא סבירא ליה האי מימרא דקמאי דמימרא פריכא הוא וכו' ואנן עיינינן ביה טובא ואגלי לן טעמא שפיר בשמעתא בסיעתא דשמיא ופרישנא לה למתני' וגמרא דילה וברירנא עיקרא דילה מדברי רבותינו ז"ל בפירוש מעליא ומילי דלית בתו ספיקא וכד מעיינת בהון מתברר לך דודאי הוא דעתא דתנאי ואמוראי בלא ספק וליכא למיחש לחזור מיניה דאיהו דינא דקוסטא והלכה למשה מסיני ופרישנא לה בלשון ערבי וכתיבנא ליה בסוף הדין מסכתא בהדי תרתי שמעת אחרנייתא מהאי מסכתא דחזינא בהו פירושי דלא סליקו ומשום הכי פרישנא להון והרוחנא בפירושיהן לפום מאי דחזינן ומאן דמעיין בהו קאים על בוריהן ואפי' הכי חזינא למכתב מיניה הכא מאי דצריכנא ליה מחוורתא דשמעתא ופסקא דדינא דמי שהיה נשוי ג' נשים ומת כתובתה של זו מנה ושל זו מאתים ושל זו ג' מאות ואין שם אלא מנה חולקות בשוה ושקלא כל חדא מינייהו תילתא דהוא תלתין ותלתא ותילתא כדקתני מחני וליכא מאן דפליג בהאי בבא בהאי אבל אם היו שם מאתים או ג' מאות בהני תרתי בבי פליגי ר' ור' נתן דרבי נתן סבר חד מנה מינייהו פלגי ליה בשוה כדמעיקרא דליכא מינייהו מאן דאית לה בציר מחד מנה והוה ליה שיעבודא דכולהו בהאי מנה קאתי בהדי הדדי הילכך פלגי ליה כולהו בשוה וכד שקלה האי דאית לה מנה מנתא דילה מהאי מנה אסתלקא לה ולית לה במנה תנינא ותליתאה ולא מידי משום דלית לה בהון שיעבודא והאי מנה תנינא פלגה ליה דאית לה מאתים ודאית לה תלת מאה בשוה דמשעבד לתרויהו וכד שקלה הך דאית לה מאתים ממנה תנינא פלגא דידיה אסתלקא לה מהאי מנה וממנה תליתאה לגמרי דלית לה בגויה שעבודא ושקלא ליה דאית לה תלת מאה לחודה דלדידה משתעבד הדין הוא סברא דר' נתן וקאמר ר' אין אני רואה דבריו של ר' נתן באלו דאינון תרי בבי דסיפא היו שם מאתים היו שם ג' מאות אלא הני נמי חולקות בשוה וכל חדא מיניהו שקלא מאה הואיל וכל חדא וחדא מיניהו לית לה בציר ממאה כסברא דר' נתן בבבא קמא וה"ה בהיות שם מאתים דכל חדא וחדא מיניהו לא מטי לה שיעבודא דילה ואי איכא ארבע מאה פלגין תלת מאה מיניהו בשוה דשקלא כל חדא מיניהו מאה ומאה יתירא פלגי לה דמאתים ותלת מאה בשוה דכבר אסתלקא לה דמנה ולא פש לה מידי וכן נמי אי איכא חמש מאה פלגי כולהו לתלת מאה בשוה ומאתים יתירתא פלגו ליה תרויהו בשוה ואי אשתכח בתר הכי מידי שקלא ליה הך דאית לה תלת מאה ואי לא לא הדין סברא דר' דסבר דאזלינן בתר מאי דשוו להדדי דכל היכ' דכי פלגינן ביניהו בשוה לא מטי לחדא מיניהו טפי מדילה פלגינן ביניהו בשוה והכי עבדינן עד דמטי לחדא מיניהו שיעורא דאית לה וכד מטי לה שיעור מאי דאית לה מסלקינן לה ומאי דפש בתר הכי פלגי ליה הנך עד דמטי נמי לחדא מיניהו מאי דאית לה ומאי דפש שקלא ליה האיך עד דמשתלמא כל מאי דאית לה אבל ר' נתן סבר דאזלינן בתר שיעורא זוטא דבכולהו דפלגי ליה כולהו בשוה ומאי דפש מממונא חזינן מאי דשוו הנך תרתי בשעבודיה פלגי ליה ושארה שקלא ליה הך דאית לה טפי מכולהו עד דמטי שיעורא דמשתכח לשיעורא רבה דכולהו וכו' לפום מאי דפרישנא בסברא דידיה לעיל וטעמא דר' עדיף טפי ומסתבר הילכך הילכתא כותיה ומאן דלא סגי ליה בהאי פירושא ליעיין בסוף מסכתא ע"כ:
ותהלות לו ית' שזיכנו להבין טעם דין זה שמתחילה היה קשה עלינו לידע טעמו של דבר למה לא יחלקו כפי מעו' כ"וכ למאה שאז הם שוים להפסד כמו לשכר כל אחד כפי ערכו ולא כמו שאמר הדין שיחלקו לפי מניינם שבזה לפעמי' הקטני' ישלמו מכל חובם קודם שיגיעו הגדולים לגבות אפי חצי חובם אבל השתא שהאיר ה' עיני הנשר הגדול רב אלפס ז"ל להבין הדין על בוריו זכה וזיכה בו את הרבים ישלם ה פעלו שיגע ומצא וטעמו ונימוקו עמו שאין ראוי להתחלק תחילה אלא מה שיגיע ממנו להשתלם הפחות שבהם כשיעור חובו שזה הוא המשועבד לו ויסתלק לו ומה שיותר אח"כ יחלקו אותו ביניהם אות' הגדולים המשועבד להם ואין ספק בדבר שזהו פי' האמיתי יען הסכימו עליו כל גדולי הפוסקים ז"ל הרמב"ם והרא"ש כפי דברי הטור ז"ל שכתב בסי' ק"ד חובים שזמנם שוה ובאים לגבות כאחד וכן בעלי חובות שאחד מהם קדם לחבירו ובאים לגבות מטלטלין שאין בהם דין קדימה וכו' ואין בנכסים כדי שיגבה כל א' וא' חולקין כל הנכסים ביניהם כיבד לר"ח כל א' וא נוטל כפי מעותיו עד שיפרע מחובו כיצד וכו' ולרב אלפס חולקין בשוה ממנו עד שיפרע הפחות מחובו כגון אם היו שם שלש מנים יטול כל א וא' מהם חנה וכו' וכן כתב הרמב"ם ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל עכ"ד יע"ש:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור ספקות אלו שנסתפק ה"ה בנדון שלפנינו ולהשיב על ראשון ראשון מה שנסתפק ה"ה שכפי דין זה היאך יתחלקו השש מאות זהובים הנ"ל שהניח ראובן אחריו אם יטול בהם שמעון ב' חלקים או חלק א' בזה נ"לע"ד שהדין עם שמעון שראוי לו ליטול באלו השש מאות ב' חלקים כיון שיש בידו ב' שטרות כשרים שנעשו כדת וכהלכה שני הלואות נינהו ומה לי הוציאם הוא מתחת ידו ומה לי אוציאו' שנים ח"מ ב' הלואות הם ועדיפא מינה פסק הרב בח"ה דתרי הלואות נינהו וכ"ש הא שכתב בסימן זה בסעיף יב' מי שהוציא ב' שטרי חובות על אחד שנעשו ביום אחד מסכום אחד הרי זה גובה שניה' ואין אומרי' שניהם על הלואה אחת נעשו הרי שאף שהם מסכום אחד ונעשו ביום אחד ניגבים שניה': ג"כ בנדון שלפנינו יגבה בהם שמעון שני חלקי' כאלו הוציאו' שני וטענת לוי ויהוד' נגד זה אין בה ממש ולמה לא יטול כ"א חלק אחד מטעם זה שאם היו יהיו השני שטרות בשטר א' מאלף ומאתים זהובים לא יגבה בו כי אם חלק אחד עכשיו שמוחלקי' השטרו' לא ירויח על זה זו היא טענתם נגד שמעון ובטלה היא שיכול לומר שמעון עכשיו הם שני שטרות ושתי הלואות ויכול אני לגבות שניהם מראובן אילו היה קיים עכשיו שמת ולא הניח כדי כל החובות ג"כ אטול שני חלקים בשני השטרות שיש בידי מאלו השש מאות זהובים שהניח אחריו אבל אם היו מעיקרא הב' שטרות בשטר א' אלף ומאתים גם אני אומר שלא היה ראוי לי ליטול אז כי אם חלק א' לפי שאז לא היה רק שטר אחד והלואה אחת כמו שפי' הרב בדין זה בסופו: ולא מבעיא כששני השטרות כל א' חתום בכת א' של עדים שונים דשני הלואו' נינהו אלא אף ששניהם חתומים מכת אחת של עדים נמי שני הלואות נינהו ויגבה שניהם כמו שכתב הרב בעל שפתי כהן בספרו בפי' זה בהליצו על הרב בעל עיר שושן במה שהשיג עליו הסמ"ע על מה שתלה טעם זה הדין בעדים שא' שחזקה שאין העדים חותמין על חוב א שני פעמים וכו והוא ז"ל כתב דשלא כדת השיג עליו שכוונת העיר שושן היא לומר דלא מבעיא כשיש על כל שטר עדים מיוחדים דפשיטא דגובה שניהם דודאי אעולה לא חתמי אלא אפילו אותן עדים עצמן חתומים על השני ג"כ גובה שניהם דלא חיישינן דילמא שכחו העדים או טעו שכתבו שיטרא דחזקה עדים לא חתמי על חוב אחד ב פעמים וכן כתב בעיר שושן דין זה בלשון אפילו ע"כ יע"ש:
ואל יקשה בעיניך איך יתכן שיהיו נכתבים ונחתמים ב' שטרות מסכום אחד וביו' א' על אדם אחד דאפשר לומר שהוצרך ללות זה הסכום עצמו באותו יום עצמו ולא מצא מי שיעשה עמו זה החסד לא זה המלוה או שמתחיל' הוצרך ללות כל זה הסך ביחד ונתרצו שניהם המלוה והלוה לעשותם בב' שטרות כדאמרינן בפ' גט פשוט ד' קעב א' רבא האי מאן דנקיט שיטרא בר מאה זוזי וא' שויה ניהלי תרי בני חמשין חמשין לא משוינן להו מ"ט עבדו רבנן מלתא דניחא ליה למלוה וניחא ליה ללוה ניחא ליה למלוה כדי שיכוף לפורעו וניחא ליה ללוה כי היכי דנפגום שטריה וא' רבא האי מאן דנקיט חרי שטריה בני חמשין חמשין וא' שוונהו ניהלי חד בר מאה לא משוינן ליה עבוד רבנן מלתא דניחא ליה למלוה וניחא ליה ללוה ניחא ליה למלוה כי היכי דלא נפגום שטריה וניחא ליה ללו' כדי שלא יכוף אותו לפורעו ע"כ: ופי' רשב"ם ז"ל על זה אלא אם כן מדעת שניהם ע"כ וכן ג"כ נאמ' שיודה רבא אם מתחילה נתרצו שניה לעשו שטר אחד או שנים עושים כיון שלא חשו רז"ל בזה אלא לתקנ' לוה ומלוה שכך פי' רשב"ם על האי מימרא דרבא האי מאן דנקיט וכו' מלוה דנקיט שטר מלוה בר מאה זוזי וא להם כתבו לי תר בני חמשין שכשיפרע לי הלוה חמשי' זוזי אקרע שטר של חמשים ולא אהיה צריך לכתוב שובר לא כתבינן שלא מדעת הלוה מ"ט עבוד רבנן מילת שתקנו שלא ישתנה השטר מכמות שהיה דניחא ליה כדי שיכוף וכו':
וכן נמי כתב הרמב"ם ז"ל בפ' כג' מהלכות מלוה ולוה מי שהוציא שטר חוב במנה וא' עשו לי ממנו שנים בחמשים חמשים אין עושין שזכות ללוה להיות הכל בשטר אחד שאם יפרט מקצת נמצא שטרו פגום וכן אם הוציא ב שטרות בחמשים חמשים וא' עשו לי אותם במאה אין עושין לו אלא עושין לו קיום לכל א' ואחד שזכות הוא ללוה להיות שנים שלא יכוף אותו בדין בפע' אחת לגבות הכל ע"כ: וכתב ה"ה על זה מי שהוציא שטר חוב במנה וכו' מימרא שם הדין והטעם ופי אפילו נודע שלא נפרע ולוה מודה כן דאי לא תיפוק לי דלא גרע מדין הוציא שטר חוב במאה וא' קרעוהו לי וכתבו לו שטר א' בחמשים שיתבאר לפנינו שאין עושין כן מחמת חשש שובר אלא ודאי אפילו בחייב מודה שלא נפרע ואפי במודיעין הדבר אליו אין עושין אלא ברצונו: וכן פי' הרמב"ן ז"ל ע"כ יע"ש: ודינים אלו הם בש"ע ח"ה סי' נג' יע"ש:
ומה שנסתפק עוד ה"ה לומר ואם דעת המשיב לומר שיגבה שמעון שני חלקים מכח השני שטרות עדיין אשאלהו אם יבואו שני נושים בשטר אחד מה יגזור אומר בזה אם יחלקו כפי הנושים או לפי השטרות וכו' בזה נראה לע"ד שיחלקו כפי הנושים שהרי שניהם באו לתבוע כל אחד חובו וא"עפי שבאו בשטר אחד כיון שהם ב' חובות הרי הם כשני שטרות: וראיה לזה מדברי הרמב"ם ז"ל שהשוה חובות לשטרות שכשכתב דינים אלו בפ' כ' מה' מלוה כתב בזה הלשון שטרות שזמן כולן יום אחד וכו' וכן בעלי חובות שכל א' מהם קודם לזמן חברו שבאו לגבות מן המטלטלין שהרי אין בהן דין קדימה וכו' כיצד חולקין אם כשיתחלק הממון הנמצא על מנינם יגיע לפחות שבהן כשיעור חובו או פחות חולקין לפי מנינם בשוה ואם יגיע לפחות שבהם יותר על חובו חולקים מכל הממון ביניהם כדי שיגיע לפחות שבהם כשיעור חובו וחוזרים הנשארים מבעלי חובות וחולקין היתר בניהם כדרך הזאת וכן נמי מלה במלה העתיק הרב לשונו בח"ה סי' קד ס' י' הרי בהדיא דין החובות כדין השטרות ואין חילוק באלו החובות בין אם יהיו בע"פ בעדי או שני הלואות בעדים בשטר אחד דלשון חובות היינו הלואות כבנ"ד ששנים הלוו לאחד שהלוה משועבד לשניהם עד שישתלמו כל א מחובו שנא' ועבד לוה לאיש מלוה:
וראיה נמי לזה ששני הלואות לאיש א' משני מלוים אף שיהיו בשטר א' דינם כמו שיהיו כל א' בשטר בפני עצמו ממה שהשיב הרשב"א ז"ל הלכה למעשה בשתי תשובות סמוכות זו לזו הראשונה בסי' אלף ופו' על מה ששאלוהו בראובן שלוה משנים וכ' השטר בשה א' מהם ועכשיו בא א' מן המלו' ותובע וכו והשיב על זה אם בא אותו שנכתב השטר על שמו ותובע את הכל דבר ברור הוא שראובן הלוה אינו יכול לדחותו שהרי נתחייב לו וחברו השני ג"כ האמינהו והרשהו לתבוע את הכל אחר שנתפייס להיות החוב כולו יוצא על שמו ושיתחייב לו ראובן הלוה בכל וכו' ואם השטר יוצא על שם שניהם נראה שכל א' מהם יכול לתבוע הכל וכו' ובפי' שאחר זה נשאל אם מחל האחד כל חלקו שיש לו באותו שטר אם יהיה כולו מחול או לא לזה השיב שאין מחול לו אלא המחצית שיש לו בו שהרי לא מחל לו בפירוש אלא החלק שיש לו בו ואפילו מחל לו את הכל אין חלק חברו מחול דלתבוע ולדון שויה שליח ולמחול לא שויה שליח ע"כ: הרי שהורה ז"ל בנדון כזה שלפנינו שאף שמחל אחד מהם כל השטר לא מחל לו אלא חלקו וחלק חבירו נשאר עדיין חוב על הלוה כאילו הוא שטר בפני עצמו ה"ה בנ"ד שבאו שני מלוים בשטר אחד לגבות כל אחד חלקו מאלו השש מאות שיטלו שני חלקים כפי הנושים דכשני שטרות הם ודי בזה למבין:
כלל העולה מכל האמור לנ"ד ששמעון זה שהוציא ב' שטרות עשויים כדת וכהלכה שראוי לו ליטול ב' חלקי' מאלו השש מאות זהובים שהניח ראובן אחריו דכאלו הוציאום שני מלוי דמי ולא אתרע חזקתיה וטענות לוי ויהודה כנגדו אינ' טענות הגונו' כדי שיוכל לסתור בהם דבריו דלא דמי היותן בשטר אחד או היותן בב' שטרות דבב' שטרות הם ב' חובות וב' הלאות אבל כשהם חוב א' בשטר א' אינם כ"א הלואה אחת וחוב א' ולכך לא יגבה כ"א חלק אחד כאשר הוכחנו לעיל: וג"כ הספק השני שא' ה"ה אם יבואו שני נושים בשטר א' מה דינם אם יחלקו כפי הנושים או לפי השטרות בזה נלע"ד שיחלקו כפי הנושים כיון ששניהם באו בשטר זה ותובעי' כל אחד מהם חלקו הכתוב בשטר זה דהוה ליה כאלו באו כל אחד בשטר בפני עצמו מאחר שאין א' מהם יכול למחול כ"א חלקו המגיעו: הנראה לע"ד כתבתי והוא ית' יאיר עינינו בתורתו לכוין אל האמת ויצילנו משגיאה אכי"ר:
נשלם ונגמר בסדר ובשנת לכן אמור הנני נתן לו את בריתי שלום ליצירה:
נאם עבד ה' שמואל בכה"ר שלמה הקטן סי"ט: