שאלה סב ראובן נפטר לבית עולמו. והניח ב' בנות. א' גדולה. א' קטנה. ואשתו אבדה כתובתה. והנה. מה שהכניסה מבית אביה. מתכשיטין של כסף וזהב ומלבושין. היה עולה לסך שמנה אלפים פלור"יניס. ויש עדים על זה שזה הסך הכניסה לו. ועתה אחר פטירת בעלה. נשאר ממה שהכניסה מבית אביה. ששת אלפים פלור"יניס. וצריך עד שמנה אלפים שהיא סך כתובתה. עוד ג' אלפים ממעות בעלה. והבת הגדולה. מודה אומרת. שהנה אמת נכון הדבר. שאמה לא מות ולא מחלה כתובתה. ובאתה האלמנה לפני הב"ד לגבות כתובתה. והנה הב"ד גבו לה א כתובתה. ע"פי הודאת הבת הגדולה. והיינו ג' אלפים מהתכשיטין ומלבושין. הנמצאים בעין. ואלף ממעות בעלה. וחצי האחרת. שמו אותה ביד שליש. עד שתגדיל הקטנה. והאלמנה טוענת ואומרת. דבשלמא האלף פלור"יניס. שצריך זד מבית בעלה. מן הראוי הוא. שיהיו מונחים ביד שליש. עד שתגדיל הקטנה. אמנם במה שנמצא בעין. ממה שהכניסה מבית אביה. שהם בחזקתה בכל מקום שהם. שהרי יש לה עדים. שהתכשיטין ומלבושין הללו. הם ממש אותם שהכניסה מבית אביה. למה תהא ממתנת בדבר שהוא בחזקתה. כל זה הזמן. יורנו המורה הדין עם מי. ומאת ה' תמ"ש:
תשובה עמדתי להתבונן. על תביעת האלמנה הנז' בשאלה דנ"ד. שאבדה כתובתה. אלא שיש לה עדים המעידים. על סך שהכניסה לבעלה מבית אביה. שבין תכשיטין של כסף וזהב ומלבושין וכו'. היה עולה לסך שמנה אלפים פלור"יניס. ועפ"י הודאת הבת הגדולה. שהודה לפני הב"ד. שאמה לא מכרה ולא מחלה כתובתה. גבו לה. חצי סך הנדוניא הנ"ל. והחצי האחרת שמו אותה הב"ד ביד שליש. עד שתגדיל הבת הקטנה. והאלמנה הנז"ל תובעת ג"כ מהחצי הנז"ל המגיע לחלק הבת הקטנה. הג' אלפים פלור"יניס. שנשארו מהתכשיטין מלבושין. למי שנמצאים בעין. באמרה שבשלמא האלף פלור"יניס. שעדין נשארו לה לגבות ממעות בעלה. שמן הראוי הוא שהיו מונחים ביד השליש. עד שתגדיל הקטנה. אמנם מה שנמצא בעין. ממה שהכניסה מבית אביה. שהם בחזקתה בכל מקום שהם. שהרי יש לה עדים. שהתכשיטין והמלבושין האלו. הם ממש אותם שהכניסה מבית אביה. למה תהא ממתנת. עד שתגדיל הקטנה וכו':
והנה שמעתי ולא אבין. על מה אדני תביעת האלמנה הנז"ל הטבעו. דמעיקרא מאי אולמייהו מאלו האלף פלור"יניס. שנשארו לה לגבות ממעות בעלה. שהודה עליהם. שמן הראוי הוא. שיהיו מונחים ביד השליש. עד שתגדיל הקטנה. מהג' אלפים הנמצאים בעין. בכ"כ תכשיטין ומלבושין שתובעם לעת עתה. דאי משום שגמרה וידעה. שאין נפרעין מיתומים קטנים. ושאין ב"ד יורדין לנכסיהם עד שיגדילו. אם כן לא מבעיא האלף פלור"יניס הנ"ל. הוא מן הראוי שימתין עד שתגדיל הבת הקטנה הנ"ל. אלא על כל חצי הנדוניא. וכדבעינן להוכיח לקמן בס"ד:
ואי משום דסברה. שאלו הג' אלפים הנמצאים בעין. כיון שיש לה עדים שמעידים. שהם תכשיטיה ומלבושיה ממש. שהכניסה מבית אביה. ושמשום שבח בית אביה. הרי הם כמו שכבר החזיקה בהם. ולכן תובעת אותם. שכן טענה ואמרה. שבכל מקום שהם. הם בחזקתה. הלא טענה חלישתא היא. דאין לה העמדה כלל. דבשלמא אם שטר כתובתה. היתה יוצאת מתחת ידה. והיורשים היו רוצים להגבותה מעות. על כל סכי כתובתה נדונייתה ותוספתה וכו'. אז היתה יכולה לומר נכסי ותכשיטי שהם בעין. אני רוצה ליטול. והיתה מועיל לה טענתה. והיה נוטלתן בדין. אפילו בלא שבועה. משום שבח בית אביה. וכדהוכחתי בפסק דיני הנדפס בס' פרי עץ חיים בח"ב סי' מ"ה. שכל שהוא ניכר מנדונייתה. שיכולה היא לומר כלי אני נוטלת. ושאינם יכולין היורשים לסלקה בזוזי. וכנראה ג"כ מדברי הרמב"ם ז"ל בפ' ח"י מהלכות אישות הלכה ט'. ומדברי הרב בעל הטורים. ומרן ז"ל בחלק אה"ע סי' צ"ז. ומהרב בעל פרח מטה אהרן בח"ב סי' ס"ה ע"ש:
אבל לע"ע. שאין שטר כתובתה בידה. אתרע חזקתה. ומאי אולמייהו מאלו הג' אלפים פלור"יניס. מתכשיטין ומלבושים. שתובעת לע"ע. מהאלף הנשארים לגבות ממעות בעלה דמי החזיקתם בהם. לומר שאלו הם בחזקתה. בכל מקום שהם וכי כשהכניסתם לבעלה. בשעת נישואיה. ובשם נדוניא. לא נישומו בתורת נכסי צאן ברזל בשטר כתובתה ולא קיבלתם הבעל עליו לזוזי ובאחריותו כנהוג. שלכך נקראו נכסי צאן ברזל שאם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו. וכל סך כתובתה לא נעשית כמלוה וכחוב על בעלה. וכאשר הסכימו בזה כל הפוסקים ז"ל. וכיון שכן איך לע"ע שאין שטר כתובתה בידה. וכל סך חוב כתובתה אינו אלא בחוב או כמלוה על פה. תובעת לגבות אותם תיכף ומיד ולהוציאם מרשות הבת הקטנה. כל זמן שיש רגלים לדבר. לטעון ולומר. דדילמא שנקרעה הכתובה בפריעתה. כדקי"ל דחיישינן לתועלת היתומים הקטנים. כל כמה שיש לחוש לתועלתם והאנתן:
ואע"ג דקי"ל דלא ניתנה כתובה לגבות מחיים. ושחזקה שאין אדם פורע תוך זמנו. וכדאמרינן בפ"ק דבבא בתרא דף ה'. דקי"ל הלכה כר"ל. דאמר חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו ואפילו מיתמי קטני גבי כשאר ב"ח. וכי היכי דאין אדם פורע תוך זמנו. ה"ה נמי דלא מתפיס איניש צררי בגו זמניה. שמהטעם הנ"ל. היינו יכולין לזכות לאלמנה דנ"ד. ולגבותה אפילו חצי הכתובה הנשארת. שנוגע בחלקה של הבת הקטנה. ובמושלם. וכדאפסיקא הלכתא שם:
ברם כבר עמדתי על ענין זה בפסק דיני הנז"ל. והוכחתי מדברי רבותינו בטלי התוספות ז"ל בפ' השולח דף ל"ד דכולהו הני טעמי. לא נאמרו. כי אם דוקא בבעל חוב. אבל באשתו. יש לחוש. שמא התפיס לה צררי. אפילו בתוך הזמן. וכדאשכחן כן בפ' הנושא ע"ש: וכדכתב ג"כ הר"אש ז"ל בפ' כל הנשבעין וכו' ע"ש:
ועדיפא מינה יש לדון כאן באלמנה דנ"ד. כיון דאיכא האי רעותא. דאין שטר כתובתה. יוצאת מתחת ידה. כדקי"ל שיש לחוש לתועלת היתומים. כל מה דאפשר למיחש. שהרי נחלקו הראשונים. בגרושה. או אלמנה. שאין שטר כתובתה יוצאת מתחת ידה. אי גובה או לא. דאיכא דאמרי. דבמקום שכותבין כתובה דגובה. מטעם תנאי ב"ד והטוען אחר מעשה ב"ד. לא אחר כלום. ואיכא מאן דאמר. דלא גביא בלא כתובה. משום דריע טענתה דילה. דרגלים לדבר. שנפרעה כתובתה ונקרעה. וכפי מ"ש הרמב"ן ז"ל בחידושיו בפ"ק דמציעא. דלא אמרינן האי טעמא. דהטוען אחר מעשה ב"ד. לא אמר כלום. כדי לגבותה כתובתה. אלא דוקא במקום שאין כותבין כתובה. דבמקום שכותבין. לא אמרינן הכי. דכיון דעל כתובתן סומכין. כשאינה בידה אתרע לה האי טענה דהטוען אחר מעשה ב"ד. משום שיש רגלים לדבר שנפרעה ונקרעה. הלכך כתב שלעולם אין לה כלום. עד שתוציא כתובתה. ונסתייע מסברת הרמב"ם ז"ל. שכתב בפ' י"ו מהלכות אישות הלכה כ"א וז"ל. אלמנה שאין שטר כתובתה יוצא מתחת ידה. אין לה כלום. אפילו עיקר כתובתה. אפילו תבעה ביום שמת בעלה וכו'. בד"א במקום שדרכן לכתוב כתובה. וכו' ע"כ ע"ש: וכן הוא סברת הרא"ש והטור ומרן ז"ל ע"ש: ואפילו למאן דאמר התם. דגובה בלא כתובה. מהטעם הנ"ל דהטוען אחר מעשה ב"ד. לא אמר כלום. היינו דוקא עיקר הכתובה. דהיינו מנה מאתים. שזהו הנקרא בשם תנאי ב"ד. וכן בתוספת שהוסיף לה בשעת נישואין. על הני מנה מאתים. דקי"ל דדינו ככתובה לכל דבר. דאיכא בהו. טעמא דהטוען אחר מעשה ב"ד. אבל בנדוניא שהכניסה מבית אביה. כ"ע לא פליגי דאינה גובה. אפילו במקום שנהגו שלא לכתוב כתובה. שהנדוניא אינו תנאי ב"ד. ואין דינו ככתובה כלל. כי אינו אלא כחוב בעלמא בכל פרטיו שאינה גובה לעולם. כל זמן שאין שטר כתובתה יוצא מתחת ידה. וזאת היא סברת כל הפוסקים ז"ל. וכדהעלה הרשב"ץ ז"ל בח"ב פי' קנ"ד וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ו מהלכות אישות וז"ל הנכסים שמכנסת האשה לבעלה בין קרקע. בין מטלטלין. ובין עבדים. אעפ"י שהן נכתבים בשטר הכתובה. אין נקראים כתובה. אלא נדוניא שמה. וכשקיבל הבעל אחריות הנדונייא עליו. נעשית ברשותו. ואם פיחתה פיחתה לו. וכו' ע"כ:
וכבר הוכחתי בפסק דיני הנז"ל באריכות שכל הנכסים שמכנסת האשה לבעלה. בשעת נישואיה. שהם נקראים בשם נדוניא ונצ"ב. ושאינם אלא כתוב בעלמא. שכן מקבלם ונטל עליו כחוב. וכל נכסיו הם אחראין נדונייתה הנ"ל. שאם פיחתו פיחתו לו וכו'. הכל כנראה שם בארוכה. וכדהעלה הרב בעל ס' בית יהודה. וכתב שכן העלה מוהר"ש צרור ז"ל. זקנו של רבו ז"ל. וכתב שהכי נקטינן. מאחר שכן היא סברת רוב הפוסקים ז"ל. ובפרט ג' עמודי ההוראה. הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ז"ל וכו' ע"ש:
וסוף דבר העלה בפשיטות. דאם אין שטר כתובתה בידה. דאינו גובה מנדוניתה כלום כיון שהנדוניא. אינה תנאי ב"ד. ושאינה אלא כחוב בעלמא. וקי"ל דאין גובין מהיתומים. אלא כשהש"ח יוצא עליהם. ועפ"י הדרכים הידועים שהורונו רז"ל. וכדכתב כן בפי' ה"ה ז"ל בביאורו להרמב"ם ז"ל. בפ' י"ו מהלכות אישות וז"ל. ודין הדוניא בדין החוב לדעת רבינו. וכ"כ הרשב"א ז"ל וכו' עכ"ל: וכו' ע"ש וכדכתיבנא:
ולענין גביות החוב והמלו'. מצינו שהרמב"ם ז"ל בפ' י"ד מהלכות מלוה הלכה י"ג כתב וז"ל. מי שהיה לו חוב על חבירו בשטר. ואבד השטר וכו'. הורו רבותי שאפילו היה החוב לזמן. ועדין לא הגיע זמנו להפרע. הואיל וכתבו לו את השטר. ואין בידו השטר. והלוה טוען פרעתי נאמן. שאנו חוששין. שמא פרעו. ולפיכך קרע את השטר. או שרפו וכו'. עכ"ל: וכן פסקו מרן ז"ל בחה"מ סי' מ"א יעו"ש:
ומוהרשד"ם בח"מ סי' ש"ט נשאל בלאה שנתנה במתנת בריא לחתנה. כל נכסי עזבונה. מעכשיו ולאחר מיתה. וכתב לו שטר על זה. ונאבד ממנו. והעדים מעידים על פה על כל הנז'. והיורשים טוענים. דכל שאין השטר קיים. אפשר שכבר נתנה לו בחייה מתנה. כדי שימחול חתנה. מה שנדרה לו. ועל כן נקרע השטר. והעלה הרב הנ"ל ז"ל. דטענת היורשים טענה אלימתא היא. דכל שאין השטר יוצא מתחת ידו. אבד את זכותו ע"כ ע"ש:
וכבר נתבאר מדברי הפוסקים זל"הה. שבמקום שכותבין כתובה ואין שטר כתובה יוצא מתחת ידה. ובגרושה נאמן בעלה לומר פרעתי. וכן אם מת. טענינן ליורשים. כל מה דאפשר לטעון לזכותם. וכדכתב הרב המגיד ז"ל. בפ"ו מהלכות אישות. והרא"ש ז"ל בכלל ל"ו וכו' ע"ש: ומה גם בנ"ד דאנן איירינן ביתומה קטנה. דטענינן לזכותה כל מה דאפשר. ובפרט שיש רגלים לדבר לחוש. שמא נפרעה. או מחלה. ושמא התפיסה בעלה צררי קודם מותו ושנקרעה וכו'. שאתרע חזקתה מהאלמנה דנ"ד וכדכתיבנא ודוק:
גם הרמב"ם ז"ל. בפ' י"ו מהלכות אישות. הלכה כ"א כתב וז"ל. אלמנה שאין שטר כתובה. יוצאת מתחת ידה. אין לה כלום. ואפילו עיקר כתובה וכו' ע"כ ע"ש: וכן העלה בתשובה הרדב"ז ז"ל בסי' ק' יעו"ש: ולא אשתמיט שום חד מרבוואתא לחוש. להא דלא ניתנה כחובה לגבות מחיים. וטעמא כדכתיבנא ודוק:
הנה כי כן זכינו לדין בנ"ד. דכיון דהוכחנו. דלגבי אשה בטלה חזקה. דאין אדם פורע תוך זמנו. ושאיכא חשש להתפסת צררי או שמא נפרעה. או מחלה. ונקרעה. בנ"ד שאין שטר כתובה יוצאת מתחת יד האלמנה. ובאה לגבותה מהבת היתומה הקטנה. דאנן טענינן לבת הקטנה הנ"ל. כל מה דאיכא לטעון לזכותה. מאחר דאיכא למיחש לכולהו הני חששי. ולכן לא תגבה כלום עד שתגדיל הקטנה הנ"ל. אולי תודה כאחותה הגדולה. כדי להגבותה החצי הנשארת דנוגע לחלקה וכדכתיבנא:
איברא שאכתי פש גבן לחקור את העדויות הנזכרים בשאלה דנ"ד. לראות אם יועילו. לזכות את האלמנה הנז"ל בתביעה הנז"ל. לגבותה. התכשיטין והמלבושין הללו הנמצאים בעין. והנה. כיון דלא מצינו. ששום א' מהם. מעיד על הכתובה שנאבדה. אלא דוקא מפיה הוא מה שאנו חיים. דאילו היה בעלה קיים. והיה טוען שפרעה. או שמחלה לו כתובתה. היה נאמן בשבועה. כדכתבו הרא"ש ז"ל ודעמיה. עכשיו שהיא באה ליפרע מן היורשין. ובפרט שהיא יתומה וקטנה. אנן טענינן לה. כל מה דהות מצי הבעל לטעון כדכתיבנא.
וגם לא מצינו. ששום א' מהעדים הנז"ל יוכל להעיד שבעלה לא התפיסה צררי קודם מותו. ושלא נפרעה ושלא מחלה. דמנא הוה ליהו לידע. אלא מה שמעידים. הוא דוקא. על הסך שהכניסה לבעלה מבית אביה. בעת נישואיה. ושהתכשיטין והמלבושין הללו. הנמצאים בעין. שהם ממש אותם שהכניסה מבית אביה וכו'. דבשלמא אם היו מעידים ג"כ. על כתובתה שנאבדה. היינו מזכין לה לאלמנה דנ"ד לגבות כתובתה. עפ"י הוראת רמ"א ז"ל. כפי מ"ש באה"ע סי' ק' ס"ק ז' וז"ל. ואם יש עדים שנאבדה כתובתה. או נשרפה. אפילו במקום שכותבין. הוי כמקום שאין כותבין. וגובה כתובתה בלא שטר כתובה. ואין נאמנים לומר פרועה היא וכו' ע"כ ע"ש: אבל בנ"ד שאינם מעידים כלל על איבוד כתובתה הנ"ל. מה יועילו לה שאר העדויות. שהגם שלע"ע עפ"י עדותם הנ"ל. יהיה בריא לנו. שהתכשיטין והמלבושין שהכניסה חבית אביה לבית בעלה. היו עולים לסך הח' אלפים פלורי"ניס שתובעת. ושהם ממש אותם שהכניסה מבית אביה וכו'. מי יאמר לנו. שקודם מות בעלה. לא התפיסה צררי או מכרה. או מחלה לו כתובתה. והחזירה לו ונקרעה. כי לא מפיה אנו חיים עכשיו. להאמינה במה שאומרת שנאבדה:
ופוק חזי הרב בטל הטורים ז"ל באה"ע בסי' ק' וז"ל. ובמקום שכותבין כתובה. אינה נגבית. אלא אם כן יהיה שטר כתובתה בידה. והנדוניא והתוספ' אינה גובה. אלא אם כן כתובתה בידה. ואפילו יש לה עדים כמה היה וכו' ע"כ ע"ש: ועיין בתשובות הר"ש בן הרשב"ץ בסי' פ"ז ורפ"ט. ובספר משאת משה בחלק אה"ע סי' כ"ח ע"ש. ובמ"ש מרן ז"ל שם וז"ל. ונדוניא ותוספת אינו גובה אלא אם כן כתובתה בידה. ואפילו יש לה עדים כמה היה וכו'. וזה פשוט הוא דהו"ל כמלוה על פה. שהוא נאמן לומר פרעתי וכו' עכ"ל:
הרי לך בפירוש שאפילו יש לה עדים שמעידים על סך כתובתה כמה הוי. דלא מועיל לה כלום. ואפילו תבעה כתובתה. בו ביום שמת בעלה. כבר כתבנו לעיל בשם הרמב"ם ז"ל שאינו גובה כלום. אלא אם כן יהיה שטר כתובה בידה. וכן פסק הר"ש בן הרשב"ץ ז"ל בס' ש"ך. ומוהר"י עאי"יש ז"ל בס' בית יהודה ח"א בתקנות ארג"יל דף קי"ג ע"ב. וכתב שכן כתב הר"ש בנו של מוהר"ש צרור ז"ל הזקן. זקנו של רבו וכו' ע"כ ע"ש: והרב בעל ב"ח ז"ל כתב שם. שאם אלמנה היא. דאנן טענינן ליתמי דילמא אתפסה צררי וכו' ע"ש:
ועדיפא מינה כתב הרשב"ץ ז"ל בחלק א' סי' ס"י דאפילו כשהבעל הודה בשעת מיתתו. שלא גבתה כתובתה. שיש לחוש שמא אחר מיתתו נפרעה כתובתה. ושבכגון זה טענינן ליורשים. וכו' ע"כ ע"ש:
הנה כי כן זכינו לדין בנ"ד שהעדות הנ"ל. שמעידין על הסך שהכניסה חבית אביה שאינו מועיל לה כלום. לגבות כתובתה מנכסים הללו. ומה גם דליכא עדים שמעידים על כתובתה הנ"ל שנאבדה וכדכתיבנא:
ואף את"ל שיבאו עדים. ויעידו ששטר כתובה הנ"ל נאבדה. או שנשרפה לפניהם. אעפ"י כן. לא היה תועיל לאלמנה הנ"ל עדות זאת. אלא אם כן שיהיו מעידים שנאבדה או נשרפה לאחר מיתת הבעל. שאם נאבדה או נשרפה בחיי הבעל. אמרינן דמסתמא. חידש לה בעלה כתובה אחרת. דהא אסור לו לאדם. לשהות עם אשתו בלא כתובה אפילו שטה א'. וכוון שלע"ע אינה יוצאה מתחת ידה. חיישינן שמא נפרעה ונקרעה. וכולהו הני חששי דכתיבנא לעיל. וכדכתב הרב בעל חלקת מחוקק ז"ל. באה"ע סי' ק' ס"ק ל"ח וז"ל. ונראה דאם נשרפה הכתובה בחיי הבעל. והבעל טוען. מאחר שאסור לשהות עם אשתו בלא כתובה. כתבתי לה כחובה אחרת. טענתו טענה. וכן אנו טוענים כן בעד היתומים. אם לא שהיא תביא עדים. שנשרפה סמוך לגירושין. או למיתה. דאז הוי כמקום שאין כותבין כחובה עכ"ל: והרב בעל בית שמואל ז"ל שם. סוף ס"ק כ"ז הסכים לדבריו. בפרט זה. וכתב שכן כתבו התוספות ז"ל ע"כ ע"ש:
וגדולה מזאת מצאתי בתשובה לכמוהר"ש צרור ז"ל. הובאה בחוט המשולש. להתשב"ץ ז"ל בטור הב' שאלה ח'. שכתב שאף כשהעדים יעידו. על סך שטר כתובתה. שאם העדים האלה. אינם החתומים בשטר הכתובה הנ"ל. דאפילו במלוה על פה לא נקראת. מאחר שלא הודה הבעל בפניה' וכו'. ומה גם אם היורשים הם קטנים. שאין מקבלים עדות שלא בפני ב"ד. וקטן כשלא בפני ב"ד דמי וכו' ואם הם העדים החתומים על הכתובה. שאפ"ה לא הועיל כלום. ושגרע ממלוה על פה וכו'. משום דחיישינן שמא פרעה. והחזירה לו השטר כתובה הנ"ל וקרעה וכו'. שכן כתב בפי' בנדון דידיה וז"ל. ומה שהקשה המקשה. ולמה דיינין לה כמלוה על פה. מאחר שיש לה עדים על סך כתובתה. אמינא דלא גברא חזינא. ולא תיובתא חזינא. דאם היורשים הם קטנים. אפילו היא בתוך הזמן. אם לא נתקבלה עדותם בחיי הלוה. אינה נגבית מהיורשים. משום שאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין. וקטן כשלא בפניו דמי. כמו שפסק הטור ז"ל בסי' ק"ט וז"ל. או שהיתה ההלואה לזמן. ועדיין לא הגיע הזמן. גובה בלא שבועה. ואפילו מן הקטן. וכגון שנתקבלה העדות בפני אביהם וכו'. וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ח מהלכות עדות. וכן פסק הרא"ש ז"ל בתשובה. וזה הוא במלוה על פה. שהודה הלוה בפני עדים. שהוא חייב כך וכך. אך לא נכתב בשטר. ובנ"ד אם העדים כאלה. אינם החתומים בשטר הכתובה. אלא שראו הכתובה. וידעו מה שכתוב בה. אינה נקראת מלוה על פה. מאחר שלא הודה הבעל בפניהם. ולא שמעו ממנו דבר. ואם הם העדים שחתומים על שטר הכתובה. גם בזה לא הועילה כלום. וגרע ממלוה על פה. והטעם לפי שהמלוה על פה. אם היא תוך הזמן. אין אנו חוששין שמא פרע. דחזקה אין אדם פורע חובו תוך זמנו. אין לנו במה לבטל החזקה הזאת. אבל אם היתה מלוה בשטר ואין השטר יוצא מתחת יד המלוה. אע"ג שגם בזה. איכא חזקה. דאין אדם פורע תוך זמנו. יש לנו במה לבטל החזקה הזאת. והוא הטרר השטר. דחיישינן שמא פרעו. והחזיר לו השטר וקרעו. דאילו לא פרעו. הוה ליה להזהר בשטריה. מאחר שאין לו על מה לסמוך. וקטל השטר. נמצא שהעדר השטר מבטל החזקה. דבגדולה חזו מצינו שתתבטל החזקה הזאת וכו'. דפשוט הוא דחיישינן לפריעה. ואפילו בתוך הזמן. כמו שכתב הטור בשה הרמב"ם ז"ל בסי' מ"א וז"ל כתב הרמב"ם ז"ל. הורו רבותי דאפילו היה החוב לזמן. ועדין לא הגיע הזמן. הואיל וכתב לו השטר. ואין השטר בידו וכו'. שאנו חוששין שמה פרעו. ולפיכך קרע השטר וכו'. שכיון שאין השטר ביד המלוה. אין כאן חזקה. וכתב מהרי"ק ז"ל אין כאן חזקה. ר"ל חזקה דאין אדם פורע תוך זמנו. ודברי הרמב"ם ז"ל אפילו באו העדים עצמן שחתמו בשטר. ואומרים שהם חתמו השטר וכו' ע"כ: ע"ש שהביא ראיה לדבריו. וסוף דבר העלה וז"ל. הכלל העולה מכל זה שכתבנו. דנראה פשוט. שהאשה הזאת. אשר בא השאלה עליה. אין לה לא כתובה. ולא תוספת. ולא נדוניא. מאחר שאין לה עדים שמעידים על איבוד כתובתה וכו' עכ"ל ע"ש:
וממוצא דבר. אתה למד בנ"ד. שכל העדויות הללו. אינם מועילים כלום. לאלמנה דנ"ד. מכל הני טעמי דכתיבנא. ובפרט בנ"ד שאיירינן להוציא מיתומה קטנה. שאין אנו מקבלין עדות על הקטנים. דקי"ל שאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין. ושבפני קטן כשלא בפני בעל דין דמי. וכל זה הוא מוסכם. מכל הפוסקים ז"ל. ואין בזה שום מחלוקת. כאשר יראה הרואה שם. הלא בספריהם ז"ל וכדכתיבנא:
גם העדות השנית. שמעידים שאלו התכשיטין ומלבושין הנמצאים בעין הם ממש. אותם שהכניסה מבית אביה לנדונייתה. כבר הוכחנו שאינו מועיל לאלמנה דנ"ד כלל כדכתיבנא. וכן מצאתי בפירוש בתשובה מוהר"ש צרור הנ"ל שכתב שאפילו שהנדוניא היא בעין. כל שאין שטר כתובה בידה אינה גובה אותה ע"כ ע"ש:
איברא שמוהרש"ך ז"ל בח"ב מתשובותיו סי' רכ"ג. רצה להוכיח מדברי הרמב"ם ז"ל. שכתב בפ' י"ח מהלכות אישות. שהנכסים עצמם שהביאה האשה בנדונייתה. שנוטלתן בלא שבועה וכו'. רצה להוכיח משם. שלדעת הרמב"ם ז"ל ה"ה אם אבדה כתובתה. או נשרפה. שאין לה שום הפסד. ולכן פסק שם בפשיטות. שאעפ"י שאין כתובתה בידה. שגובה הנדוניא שהיא בעין כנראה שם וכו':
אבל כבר עמד עליו הרב בעל משנה למלך ז"ל. בפ' י"ד מהלכות מלוה ולוה. וסתר את דבריו. והקשה עליו והשיגו על טענותיו. וכתב עליו דאגב שיטפיה לא דק בדברי הרמב"ם ז"ל. והביא ראיה לדבריו. וסוף דבר העלה. דהגם שיהיה הנדוניא בעין. כל שאין שטר כתובתה יוצא מתחת ידה. שאינו גובה כלל. אלא שבסוף רצה לתקן דברי הרב מוהרש"ך הנ"ל. כדי שיהיו עולים לפי סברת הרמב"ם ז"ל ובדוחק. הכל כנראה שם: ג"כ הרב המאסף ז"ל השיגו למוהרש"ך הנ"ל על הנז"ל באה"ט בהגהת הטור אות כ"ג ע"ש:
ובר מן דין אכתי יש לי להקשות על דברי מוהרש"ך ז"ל. שאפילו יונח כפי סברתו ז"ל שאע"ג שאין שטר כתובה יוצא מתחת ידה. שגובה הנדוניא שהיא בעין ושלא חיישינן להתפסת צררי. ושחזקה דלא פרע איניש תוך זמניה. ושלא ניתנה כתובה לגבות מחיים. מ"מ איכא למיחש דילמא מחלה לבעלה כתובתה. דאע"ג דלא עביד איניש ליפרע בו זמניה. עביד איניש דמחיל בגו זמניה ואין לומר דלא חיישינן ג"כ למחלה. מידי דהוה לב"ח. או כמלוה תוך זמניה. דאמרינן דגובה מהיורשים. כין מלוה על פה בין מלוה בשטר. ולא חיישינן שמא מחל. ושה"ה יהיה באלמנה. דלא טענינן ליתמי. שמא מחלה כתובתה. משום דמילתא דלא שכיח הוא. דשאני התם. דמלוה לגבי לוה. זר הוא. וכיון שחובו עומד לפירעון ודאי. לא מחיל. דמהיכא תיתי. שימחול את שלו לאיש זר. לא כן האשה לגבי בעלה. דחביב עליה. ודעתה קרובה אצלו למחול. וכדאשכחן דמחלק תלמודא. בפ' הנושא דף ק"ד. בענין אלמנה ששהתה כ"ה שנה. ולא תבעה כתובתה. דאבדה כתובתה. מה שאין כן בבעל חוב. שאעפ"י ששהה כ"ה שנה. ולא תבע חובו. דגובה לעולם. והטעם הוא. משום דאלמנה בר מחילה היא. ובעל חוב לאו בר מחיל הוא:
זאת ועוד דבאשה. כיון דכתובה לאו לפרעון ודאי קימא דדילמא תמות והיא ראשונה יש לחוש שמא מחלה. מה שאין כן בב"ח כדאמרן:
ודון מינה ואוקי באתרין. שהגם שיונח כפי סברת הרב מהרש"ך ז"ל דליכא למיחש להתפסת צררי. ולא לפרעון גו זמניה וכו'. שמ"מ איכא למיחש. שמא מחלה לבעלה כתובתה. ובפרט בדאיכ' לה רעותא. שאין שטר כתובה יוצאת מתחת ידה. ותדע שיש לחוש להאי חששא. שכן מצינו שבשבועת האלמנה. תיקנו רז"ל להשביעה ג"כ. שלא מחלה כתובתה לבעלה:
ומה גם שיש לדקדק עוד ולומר. שאם איתא שהדין כן. כמו שהעלה מוהרש"ך ז"ל. שכל שהנדוניא היא בעין. שגובה אותה. אפילו כשאין כתובתה יוצאת מתחת ידה. אמאי הרמב"ם ז"ל והרב המגיד וכל שאר הפוסקים ז"ל סתמו דבריהם לומר. שאלמנה שאין שטר כתובתה יוצאת מתחת ידה. שאינה גובה כל עיקר. ולא פירשו דבריהם. שאם הנדוניא נמצא בעין שגובה. אלא ודאי שהדין דין אמת כמו שהעלו. הרשב"ץ ומוהר"ש צרור ז"ל. והרב המאסף. ובעל משנה למלך ודעמייהו ז"ל. שאפילו מה שנמצא בעין. מהנדוניא שהביא מבית אביה. כל זמן שאין שטר כתובתה יוצאת מתחת ידה שאינה גובה אותה וכדכתיבנא ודוק:
ואם כל זה אמרו באלמנה דעלמא. שאבדה כתובתה. ובאה לתובעה מיורשי בעלה. אפילו שהם גדולים. או בגרושה שבאה לתבוע כתובתה מהבעל עצמו. דהוכחנו מכל הני רבוואתא. דטענינן ליורשים. כל מה דאפשר לן לזכותם ולהנאתן כדכתיבנא. מכ"ש בנ"ד דאיירינן שהאלמנה דנ"ד בא לתבוע נדונייתה. מיתומה קטנה. שכבר הוכחנו לעיל. שאפילו יונח שיעידו העדים על איבוד כתובתה. (מה שלע"ע אינם נמצאים כי אם מפיה לבד אנו חיים) שאעפ"י כן תביעתה הנ"ל. אינה אלא כמלוה על פה. דקי"ל שמלוה על פה. אינה נגבית מהיתומים קטנים. כי אם בא מהג' דרכים שכתב מרן ל בחה"מ פי' ק"ח ע"ש: וכדכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ב מהלכות מלוה ולוה וז"ל אין נפרעין מן היורשין. אלא א"כ הוו גדולים. אבל יורשים קטנים. אין נפרעין מהן שום ש"ח. אפילו היה בו כל תנאי שבעולם. לא יפרע בו המלוה כלום. עד שיגדילו היתומים. שמא יש להם ראיה. ששוברין בה את השטר. ואם היתה המלוה רבית של גוי. שהרי הרבית אוכלת בנכסיהם. מעמידין להם אפוטרופוס. ונזקקין לנכסיהם. ומוכרין ופורעין החוב וכן אשה שתבעה כתובתה. בין אלמנה בין גרושה. מעמידין להם אפוטרופוס. ונזקקת משום חן האשה. כדי שיהיה לה כלום. שתנשא בו האשה לאחר. לפיכך אם קפצה האשה ונישאת לאחר. ואחר באתה לגבות כתובתה מנכסי יתומים. אין נזקקין לה. עד שיגדלו היתומים. שהרי אין לה מזונות. והרי נישאת וכו' עכ"ל: וכתב טלה הרב המגיד ז"ל שם. שכן כתבו המפרשי' ז"ל. וכן כתב הרב בעל שלטי הגבורים. בפ' אלמנה ניזונת בשם ריא"ז ז"ל ע"ש: והאי דאמרינן שהאשה גובה כתובתה משום חינא. היכא דאיכא יתומים קטנים במקום שכותבין כתובה. הוא דוקא כששטר כתובתה בידה. דאם אין שטר כתובתה בידה כהא דנ"ד. לא תגבה כלום. עד שתגדיל הקטנה אולי תודה כאחותה וכדכתיבנא:
וגדולה מזאת כתב הרמב"ם ז"ל. דכשאין השטר כתובה בידה. שאפילו מזונות אין לה. שכ"כ בפ' ח"י מהלכות אישות הלכה כ"ג וז"ל. אלמנ' שאין שטר כתובה יוצא מתחת ידה. אין לה מזונות. שמא מחלה כתובתה. או הכרה. או משכנה אותה. ואעפ"י שלא טען יורש טוענין אנו לו. ואומרים לה. הביא כתובתיך וכו' עכ"ל ע"ש:
איברא שהרא"ש והרשב"א ז"ל פסקו בתשובה. דאלמנה ניזונית אעפ"י שלא הוציא כתובתה. ונחלקו על הרמב"ם ז"ל בהאי דינא. אבל כבר עמד עליהם הרשב"ש בן התשב"ץ ז"ל בתשובה רפ"ט והליץ בעד הרמב"ם ז"ל. והכריח סברתו ז"ל. שאלמנה שלא הוציאה כתובתה מתחת ידה. שאין לה מזונות. מתשובת ריא"ף ז"ל. שכתב בפ"ק דמציעא. דחוששין לה. שמא מחלה. או אתפסה צררי. שאין לה לא כתובה ולא מזונות. וכתב שהוא ז"ל מביא ראיה מתשובה זו. לסברתו שסובר. דאלמנה אין לה כתובה. עד שתוציא שטר כתובתה. דמשמע שאף למזונות. כן היא דעתו. ותו מאחר שהוא ז"ל סבר. דאין לה כתובה. הכי נמי משמע. דסבר דלית לה מזונות. דמזונות תנאי כתובה נינהו. כדאיתא בפ' האשה רבא. ואי ליכא כתובה. ליכא תנאי כתובה. והכי איתא התם בפירושיו. ותו כדחיישינן למחילה ולצררי וכו'. שאין לה מזונות. כדקי"ל דמוחלת אין לה מזונות. כדאיתא בפ' נערה שנתפתתה. וכ"ש נפרעה שאין לה כלום וכו' עכ"ל ע"ש:
והנה אשכחן למרן ז"ל. בביתו ביתא יוסף בחאה"ע סי' צ"ג. שהביא המחלוקת הנ"ל. לענין המזונות. וסוף דבר פסק להלכה. כסברת הרא"ש והרשב"א ודעמייהו ז"ל. נגד הרמב"ם ז"ל. שכן כתב וז"ל. ולענין הלכה נקטינן ככל הני רבוואתא. דהו"ל הרמב"ם יחידאה לגבייהו וכו' ע"כ ע"ש:
ויש לתמוה על מרן ז"ל. דאיך בביתו ביתא יוסף. פסק כן בפשיטות. ואילו בספרו הקצר ס"ק ח"י. סתם ההלכה כדעת הרמב"ם ז"ל. שכן כתב וז"ל. אלמנה שאין שטר כתובתה יוצא מתחת ידה. אין לה מזונות. שמא מחלה כתובתה. או משכנה אותה. ויש חולקין עכ"ל: ואנן קי"ל דכשמרן ז"ל כותב בשלחנו הטהור. סברה א' בסתם. אעפ"י שאח"כ מזכיר דעת החולקין. שדעתו וסברתו הוא. לפסוק כסתם. וכדכייל לן האי כללא מוהר"ש דוראן ז"ל. בחוט המשולש בטור הב' סי' ל"ח. בשם הרשב"ץ ז"ל ע"ש: וכיון שכן. איך חזר בו מרן כאן בשלחנו. ממה שכתב בביתו ביתא יוסף. ובדאי שצל"ע: הגם שכדי להליץ בעד מרן ז"ל אפשר לומר דלא קאמר מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף דנקטינן ככל הני רבוואתא נגד הרמב"ם ז"ל. אלא על ענין השבועה. וכמו שסתם דבריו שם בש"ע בס"ק י"ט. ע"ש: אבל הוא דוחק ועיין במוהריט"ץ ז"ל בסי' רפ"ח שג"כ הוא ז"ל מכריח סברא הרמב"ם הנ"ל לענין מזונות ודוק:
אמנם כל זה איננו ענין לנ"ד. הא' כי אין המזונות אגירי כלל בנדוניא. אלא דוקא בעיקר הכתובה. שהוא מנה ומאתים. וכדהוכיח מעלה א"א מ"ו בספרו ז"ל מים רבים בח' אה"ע סי' כ"ג ע"ש: ואת ועוד כי אנן לא איירינן בנ"ד. בתביע' המזונות. כי אם דוקא בעיקר הנדוניא וכדכתיבנא:
ואל יעלה על דעתך. לזכות את האלמנה דנ"ד. מצד הודאת הבת הגדולה. שהודה לפני הב"ד. שאמה לא מכרה. ולא מחלה כתובתה לאביה וכו'. ולומר שכשם שגבו אותה ע"י הודאתה הנ"ל. חצי הכתובה הנוגע לחלקה. שכך יגבו לה החצי האחרת. הנוגע לחלק הבת הקטנה. דהא הודאת זאת מהבת הגדולה. לגבי הנוגע לחלק הבת הקטנה. לאו כלום הוא. ואפילו שאמרה. שכך אחר לה אביה בשעת מיתתו. לה מהמנינן לה. לחוב לאחותה הקטנה הנז"ל. דבמה שנוגע לה לבדה. היא נאמנת. אבל לא לחוב את האחרים. ומשנה ערוכה היא. בפ' יש נוחלין. וז"ל האומר זה בני נאמן. זה אחי אינו נאמן. ויטול עמו בחלקו. מת. יחזרו הנכסים למקומן. נפלו לו נכסים ממקום אחר. ירשו אחיו עמו ע"כ:
ושם בגמ' בדף קל"ד וז"ל. זה אחי אינו נאמן. ואידך מאי קאמרי. אי קאמרי אחונא הוא. אמאי יטול עמו בחלקו. ותו לא. אלא דקאמרי לאו אחונא הוא. אימא סיפא. נפלו לו נכסים ממקום אחר. ירשו אחיו עמו. הא אמר. לאו אחונא הוא. לא צריכא. דקאמרי אין אנו יודעים וכו' ע"כ: ופסקו כל הפוסקים ז"ל כהאי סוגיא. הרמב"ם ז"ל בפ' י"ד מהלכות נחלות הלכה ח'. והטור ומרן ז"ל בח"מ סי' ר"ף יעו"ש:
והרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' ק"י כתב וז"ל. אין נפרעין מנכסי יתומים קטנים עד שיגדילו. ויהיו בני י"ג שנה. אבל קודם לכן. אין נפרעין מהם אפילו יש נאמנות בשטר. אלא א"כ יש עליהם מלוה ברבית. שלוה אביהם מגוי וכו'. וכן נפרעין מהן כתובת אשה כאשר פירשתי באה"ע. ואם יש יתומים גדולים וקטנים. המלוה נפרע מן הגדולים חלק המגיע להם וכדי שיפרע בעל חוב. מחלק הגדולים צריכים הב"ד. להעמיד אפוטרופוס לקטנים. משום דחיישינן. התפיס אביהם למלוה צררי וכו' עכ"ל:
ועל זה כתב מרן ז"ל שם וז"ל. דין זה. הוא מתשובת הרא"ש ז"ל. בכלל פ"ה. וכן כתב הרשב"א בתשובה וז"ל. כל שיש יתומים גדולים וקטנים. נזקקין לנכסי הגדולים. אבל לנכסי הקטנים אין נזקקין. אפילו יודו הגדולים לב"ח. שהם יודעים. שלא נפרע החוב. ושלא התפיסו אביהם צררי. ואפילו אמרו שהאב הודה לו בפניהם. בשעת פטירתו. אין משגיחין בהם לחייב הקטנים. ואפילו באו עדים ואמרו. בפננו הודה בשעת פטירתו. אין מקבלין מהם. דקי"ל שאין מקבלין עדות שלא בפני בעל דין. ובפני קטנים. כשלא בפניהם דמי. וכ"ש האחים שאינם בתורת עדות וכו'. והביא ראיה לדבר. וטעמא שאין נפרעין מן הקטנים. משום דחיישינן שמא התפיס אביהם למלוה צררי. ונתבאר בסי' ק"ח וכו' עכ"ל ע"ש:
וכן כתב הרא"ש ז"ל בפי' בכלל פ"ה וז"ל. ש"ח אין גובין מהיתומים קטנים. עד שיגדיל ואפילו יש נאמנות על הלוה ועל יורשיו. שמא אחר שיגדלו. ימצאו עדים שאביהם התפיסו צררי. או שמא פרע אביהם. ואמר המלוה שאבד שטרו. וכתב לו שובר. ואם יש יתומים גדולים וקטנים. המלוה נפרע מהגדולים חלק המגיע להם. וכדי שיפרע ב"ח. חלק המגיע לגדול. צריכין הכ"ד להעמיד אפוטרופוס לקטנים. ולחלוק עם הגדולים. ויגבה ב"ח מהגדולים וכו'. ומה שכתבתי למעלה. דמלוה על פה. גובה מיתמי קטנים. היינו כשנתקבל העדות בחיי אביהם. אבל אם לא נתקבל העדות. בחיי אביהם. אין מקבלין אותו אחר מיתת אביהם. דקי"ל שאין מקבלין עדות אלא בפני בעל דין. ובפני קטנים. כשלא בפני בעל דין דמי. כדאיתא בפרק הגוזל בתרא וכו' עכ"ל:
הרי לך בהדיא מכל הני מילי מעלייתא דכתיבנא. שאין הודאת הבת הגדולה מהני כלל לאלמנה דנ"ד. כדי לזכותה לגבות החצי מכתובתה הנז"ל. הנוגע לה מחלק הכת הקטנה הנז"ל. ושתביעת האלמנה הנז"ל באלו הג' אלפים פלור"יניס מתכשיטין ומלבושין הנמצאים בעין. הגם שיונח שנאמין לה. שכן הוא האמת כדבריה. שאבדה כתובתה. ושלא מכרה ולא מחלה לבעלה. ושלא התפיסה צררי. שאעפ"י כן תביעתה הנ"ל. אינו אלא כתביעת מלוה על פה. שאינה נגבית מיתומים קטנים. אלא בא' מהג' דרכים הנז"ל. ששום א' מהם איכא בנדון הלז. ולכן לא תגבה עד שתגדיל הבת הקטנה. אם באולי תודה כאחותה. וכל זה הוא פשוט. ומוסכם מכל הפוסקים ז"ל. וכדכתיבנא ודוק:
ברם מאי. דקשה לן. הוא מה שבא בשאלה דנ"ד. מהאי עובדא דעבדו בי דינא. דהיינו כשבאת האלמנה דנ"ד לפניהם. לתבוע כתובתה. שגבו לה החצי עפ"י הודאת הבת הגדולה כנז"ל. ושהחצי האחרת. שמו אותה ביד שליש. עד שתגדיל הקטנה וכו.' כי מי יתן ואדע. מהיכן למדו. ועל מי סמכו. לדון כה"ג. וכי כל התובע מיתומים קטנים מלוה על פה. יניחו הב"ד ממון התביעה ביד שליש. כדי שיהיה הממון ההוא עומד ובטל. עד שיגדילו היתומים. א"כ מה הועילו חכמים בתקנתן. לגזור אומר. שאין נזקקין בנכסי יתומים קטנים עד שיגדילו. הלא כל מגמתם. אינו אלא לבקש הנאתם של יתומים. שמא אחר שיגדלו ימצאו עדים שאביהם התפיסו צררי. או שמא פרעם וכו' ועוד כדי שביני ביני. ירויחו הנכסים להנאת היתומים. ולכן אמרו בכל מקום. שהב"ד אביהם כל יתומים הם. לבקש הנאתם ותועלתם. שטענינן להו ליתמי. כל מה דהוה מצי אבוהון למיעטן. וכדכתב מוהר"א ששון ז"ל בסי' ק"ל. דאפילו טענה רחוקה שאין הדעת סובלתה. דטענינן ליתמי והכא בנ"ד במקום שהיה להם לב"ד הנ"ל. להעמיד אפוטרופוס. על הנכסים הללו. כדי לפקח לתועלת היתומה הקטנה הנז'. אלבישם בדבר העושה פירות. או שישאו ויתנו זנסם הללו. ושירויחו בהם. כדי שלא יהיה הממון הלז עומד ובטל וכו'. וכדכתיבנא לעיל בשם כמה רבוואת'. הם גרמו לה לע"ע. הפסד גדול נשים אותם ביד שליש. להיותם עומדים ובטלים. לכזמן רב עד שתגדיל הבת הקטנה הנז"ל: ולא מיבעיא הג' אלפים פלור"יניס הנמצאים בעין. לכ תכשיטין ומלבושין. הוא דשמו אותם ביד איש עד שתגדיל הבת הקטנה הנז"ל. אלא אף אלף פלור"יניס. ממעות נכסי בעלה. ולא אלו בלבד. אלא שאפילו החצי מנדונייתה ומנו לה לאלמנה דנ"ד. מהחלק הנוגע לבת הגדולה עפ"י הודאתה. שלא היה להם להגבותה. כל הסך של הד' אלפים פלור"יניס. כי אם מאלו התכשיטין ומלבושין. הנמצאים בעין. והם לא הגבוה. כי אם ג' אלפים מהנכסים הנז"ל. והאלף הנשארים. ממעות נכסי בעלה. שלפחות אלו הב' אלפים פלוריניס. שגבו במעות מנכסי בעלה. היה להם להעמיד אפוטרופוס עליהם. כדי שילבישום בדבר העושה פירות. או במקום בטוח. כדי שיאכל הבת הקטנה הנז"ל הפירות עד שתגדיל. והקרן ישאר קיים. והם הפכו הקערה על פיה. לעקל ממונה כדי שישאר בטל. ועשו מה שעשו שלא כהוגן. נגד מה שהזהירונו רז"ל להפך בזכותן של היתומים הקטנים. ולבקש הנאתן ותועלתם. דשארי להו מרייהו ותמהני איך יצאה המכשלה הזאת ידיהם כדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שהאלמנה דנ"ד. האומרת שאבדה כתובתה. ואין לה עדים שיעידו על אבדתה. אתרע חזקתה. ולא תגבה כלום. מחצי נדונייתה הנשארת המגיע לחלק הבת הקטנה. עד שתגדיל ותודה כאחותה. דכיון שאין שטר כתובתה. יוצאת מתחת ידה. חיישינן. שמא מכרה או מחלה כתובתה לבעלה. או שמא התפיסה לה בעלה צררי. וחזרה לו כתובתה וקרעה. ולכן צריכה להמתין עד שתגדיל הבת הקטנה. אולי תודה כאחותה הגדולה כדי לגבותה. והגם שיש לה עדים המעידים. שהתכשיטין והמלבושין הללו הנמצאים בעין. שהם ממש. אותם שהביאה מבית אביה לנדונייתה. דבעלמא קי"ל שנוטלתן בלא שבועה. כיון דנישומו בשטר כתובתה. בתורת נכסי צאן ברזל. לעת עתה שאין שטר כתובתה יוצאת מתחת ידה. הפסיד הכל. ודוקא החצי הנוגע לחלק הבת הגדולה. כיון שהודה לפני הב"ד. שהן אמת שאמה לא מכרה. ולא התפיסה ולא מחלה כתובתה לאביה. יפה עשו הב"ד. להגבותה עפ"י הודאתה. אלא שלא עשו כהוגן. להגבותה האלף פלור"יניס ממעות בעלה. כי לא היה להם להגבותה. כל הסך של הד' אלפים פלור"יניס. כי אם מאותם תכשיטין ומלבושין הנמצאין בעין. והיה להם להעמיד אפוטרופוס. על שאר הנכסים הנשארים ועל הב' האלפים פלור"יניס שגבו ממעות בעלה כדי להלבישם בדבר העושה פירות להנאת הבת הקטנה היתומה הנ"ל. עד שתגדיל כאשר תיקנו לנו רז"ל וכדכתיבנא. שבזה עשו שלא כהוגן להניח הכל ביד שליש. עד שחגדיל הקטנה. וגרמו ליתומה הקטנה הנ"ל. הפסד גדול לבטל ממונה כ"כ זמן רב. בלתי שיגיע לה שום תועלת נגד מאי דקי"ל דטענינן להו ליתמי. כל מה דאפשר לן להנאתן. שבודאי אם יש בידם לתקן המעוות. ולחזור הדין להעמידו כאשר הורונו רז"ל וכדכתיבנא. יעשו הטוב והישר בעיני אלדים ואדם וירצה כקרבן אשה. ותבא עליהם ברכת טוב. זהו הנלע"ד לדון בנ"ד להלכה וגם למעשה. אם יסכים עמדי הרב המורה נר"ו. וה' יצילני משגיאות. ויראני מתורתו נפלאות נס"ו:
כ"ד זעירא דמן חברייא. היושב באהל של תורה. פה ק"ק ת"ת ה"י. אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א. החותם בסדר ובשנת ושמרת לעשות ככל אשר יורוך לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: