שאלה כה ראובן איש עשיר היה ורצה להקדיש ספר תורה לבית הכנסת וכן עשה ונתנו בבית הכנסת שהיה וגיל בה בלי שום תנאי אחר כמה שנים ירד ראובן הנז' מעושרו ושם רעיוניו לילך לעיר אחת שלא היו דרים בה יהודים כי אם שבעה בעלי מלאכת אשר לא היכירוהו ובעיר ההיא המזונות נמצאים בזול ושם יכול הוא לעשות במלאכה בזוייה להרוחת מזונותיו דכיון שאין שם איש מכירו אינו יורד מכבודו ויעל בלבו ליטול הספר הנ"ל עמו בחושבו שעם אנשי ביתו שילכו שם עמו ודאי יעשו יותר מעשרה עם הדרים כבר שם ואז יתפללו בביתו תפילת ציבור כל הימים כדת וכראוי וקודם שיצא מן הכח אל הפועל בא לבית התלמוד לשאול אם יעלה לו מחשבתו בספר הנז' או לא עתה יש להסתפק אם יש לאל ידו לכך דהא הקדיש אותו בלי שוה תנאי ואם תימצא לומר דיפה כחו לנוטלו עמו עדין יש לשאול אם יורשיו נכנסים תחתיו לענין זה אם חת הוא קודם נסיעתו או נאמר דיש להם דין אחר על הכל יבא דברך וכבדנוך ושכמ"ה:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת הספק שנסתפק ה"ה על ראובן שהקדיש ספר תורה לבית הכנסת שהים רגיל בה ואחר כמה שנים ירד מנכסיו וגרם לו זאת שנצטרך לילך אל מקום אחר לקבוע שם דירתו וכיון שלא הים באותו מקום בית הכנסת להתפלל לפי שלא היו שם כי אם יהודי' שבעם ועם אנשי ביתו שילכו שם עמו יעשו יותר מעשרה אזי יתפללו בביתו תפילת ציבור כל הימים כדת ובראוי וכיון שלזאת צרי' ספר תורה היה רוצה ליטול עמו הספר תורה שהקדיש לבית הכנסת ונסתפק השתא אם יש יכולת בידו לעשות זאת כיון שכבר הקדיש אותו בלי שום תנאי ועוד נסתפק דאי אמרינן דיפה כחו ליטלו עמו אם אירע ח"ו שימות קודם נסיעתו אם בניו נכנסים תחתיו: לענין זה או נאמר דיש להם דין אחד וכיון שאדני השאלה הוטבעו בדין הצדקה גמרנו לילך אלים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר ידם בכל ומהם נוכל לבאר ולפרש כל דבר ונשאל מאל עליון יצילנו מכל שיגיון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי
איתא בערכין דף ו' תנו רבנן סלע זו לצדקה עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה משבאתה ליד גבאי אסור לשנותה איני והא רבי ינאי יזיף ופרע שאני רבי ינאי דניחא להו לעניים דכמה דמשהי מעשה ומייתי להו תנו רבנן ישראל שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת אסור לשנותה סבר רבי חייא בר אבא למימר לא שנא לדבר הרשות ולא שנא לדבר מצוה אמר ליה רב אמי הכי אמר רבי יוחנן לא שנו אלא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר לשנותה. מדאמר רב אשי אמר רבי יוחנן גוי שהתנדב מגורה או נר לבית הכנסת עד שלא תשתקע שם בטליה אסור לשנותה משנשתקע שם בעליה מותר לשנותה למאי אילימא לדבר הרשות מאי איריא גוי אפילו ישראל נמי אלא לדבר מצוה וטעמא דגוי הוא דפעי אבל ישראל דלא פעי שפיר דאמי שעזרק טייעא אינדב שרגא לבי כנשתא דרב יהודה שנייה רחבא ואיקפד רבא ואיכא דאמרי שנייה רבא ואיקפד רחבא ואיכא דאחרי שניי' חזני דפומבדיתא ואיקפד רחבא ואיקפד רכא מאן דשנייה סבר דלא שכיח ומאן דאיקפד סבר זמנין דמקרי ואתי ע"כ:
ופרש"י מותר לשנותה לצורכיו ולאחר זמן ישלם: רבי ינאי. גבאי הוה ויזיף מעות הצדקה לצורכו ופורעה: דכמה דמשהי. רבי ינאי דלית ליה זוזי למפרע ניחא להו לעניים: דמעשה. רבי ינאי לצבורא ואמר דלית ליה מעות לחלק לעניים וכופה אותם לצדקה ואיכא רווחא לעניים: מנורה כמשמעה: נר קרוי'שול של כסף או של זהב: מדאמר רב אסי וכו'. כלומר מדנקט רב אסי גוי דפעי וצועק למה שניתן חת שנתתי מכלל דישראל דלא פעי שרי לשנויי לדבר מצוה דאי בישראל אסור למה לי למינקט גוי שלא נשתקע שם בעליה ממנה שעדין אומר זו היא מנורת נדבתו של פלוני גוי: ולמאי, קאמר רב אסי דאסור לשנותה אילימא וכו': שעזרק עכו"ם היה: לא שכיח שעזרק במתא דליפעי מסוחר היה ומחזר בעיירות עכ"ל:
הרי לך בהדיא מהאי ברייתא ראשונה שהאומר סלע זו לצדקה עד שלא באת ליד הגבאי רשאי לשנותה אבל משבאת ליד גבאי אסור לשנותה ומהברייתא שנייה מסקינן דאם ישראל התנדב מנורה או נר לבית הכנסת מותר לשנותה לדבר מצוה ובודאי שאיירי שכבר באו ליד גבאי דאי לא באו ליד גבאי עדין כבר אמר הברייתא ראשונה דמותר לשנותה אפילו לדבר הרשות:
וכן כתב הרמב"ם בה' מתנות עניים ה"ד אחד האוחר סלט זו לצדקה או האומר הרי עלי סלט לצדקה והפרישו אם רצה לשנותו באחר מותר ואם משהגיע ליד גבאי אסור לשנותו ואם רצו הגבאים לצרף המטות ולעשותן דינרים אינם רשאים אלא אם אין שם עניים לחלק מצרפין לאחרים אבל לא לעצמן: היה לעניים הנאה בעכוב המעות ביד גבאי כדי לעשות לאחרים ליתן הרי אותו גבאי מותר ללות אותם המטות של עניים ופורע שהצדקה אינה כהקדש שאסור ליהנות בו:. מי שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת אסור לשנותה ואם לדבר מצוה מותר לשנותה אף על פי שלא נשתקע שם בעליה מעליה אלא אומרים זו המנורה או נר של פלוני ואם נשתקע שם הבעלים מעליה מותר לשנותה אפילו לדבר הרשות: במה דברים אמורים בשהיה המתנדב ישראל אבל אם היה גוי אסור לשנותה אפילו לדבר מצוה עד שישתקע שם בעליה מעליה שמא יאמר הגוי הקדשתי דבר לב"הכ של יהודים ומכרוהו לעצמן ע"כ:
והטור כתב ביורה דעה סי' רנ"ט וז"ל האומר סלע זו לצדקה או שאמר הרי עלי סלע לצדקה והפרישו עד שלא בא ליד גבאי יכול לשנותו ללוותו לצרכו ויפרע אחר תחתיו משבא ליד גבאי אסור בין לו בין לגבאי ללוותו ולפרוע אחר תחתיו אבל יכולין לשנותו מהדבר שנדר אותו לצרכו לצורך מצוה אחרת אפילו לא יפרעו אחרת תחתיה וכתב א"א הרא"ש ז"ל שהצדקות שנתנדבו לצורך בית הכנסת או לצורך בית עלמין יכולין בני העיר לשנות לצורך בית המדרש או ת"ת אפילו אם בעלים מעכבין אבל לא מת"ת לצורך בית הכנסת כתב הרמב"ם יחיד שהתנדב נר או מנורה לבית הכנסת אם נשתקע שם בעליה מעליה שאינה נקראת על שמו יכולין הציבור לשנותה אפילו לדבר הרשות ואם לא נשתקע שם בעלים מעליה אין יכולין לשנותה לדבר הרשות אבל לדבר מצוה יכולין לשנותה ובני מילי בישראל אבל גוי המתנדב כל זמן שלא נשתקע שם בעליה מעליה אסור לשנותה אפי' לדבר מצוה ע"כ:
והרב בית יוסף כתב האוחר סלע זו לצדקה בסוף פרק קמא דערכין ד"ו אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב האומר סלע זו לצדקה מותר לשנותה בין לעצמו בין לאחר בין אמר הרי עלי בין אמר הרי זו ופרש"י והתוספות דלשנותה היינו ללוותה ולאחר פרש"י להלוותה לחבירו והביאו הרי"ף והרא"ש מימרא זו בפ"ק דב"ב וכתב שם הרא"ש דלדעת ר"ת שמתיר לשנות קופה לכל מה שירצו אפילו לדבר הרשות הא דאחר ר"נ משבא ליד גבאי אסור לשנותה הני מילי גבאי אבל ציבור יכולין לשנות וגבאי נמי דוקא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מותר לשנותה כדמשמע בפ"ק ותימה כיון שמפרש משבאת ליד גבאי אסור לשנותה היינו דבר הרשות אם כן היכי מני למימר עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה לדבר הרשות הא אמרינן בפיך זו צדקה וא"א לחזור בו ויש לומר דהכי קאמר עד שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה פי' לחזור ולפרוע אבל לשנותה לדבר מצוה מותר אפילו לא יפרענו עוד עכ"ל:
הא למדת ממה שכתבנו מהני מורי הוראה שכל שלא באתה ליד גבאי מותר לשנותה להלוותו בין לו בין לאחר ולפרוע אחר תחתיו אבל משבאת ליד גבאי אסור בין לו בין לגבאי להלוותו ולפרוע אחר תחתיו אמנם יכולין לשנותו מהדבר שנדר אותו לצרכו לצורך מצוה אחרת אפילו לא יפרעו אחרת תחתיו:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסי' הנז' ס"א וז"ל האומר סלע זו לצדקה או שאומר הרי עלי סלע לצדקה והפרישו עד שלא בא ליד גבאי יכול לשנותו בין ללוותו לעצמו בין ללוותו לחבירו ויפרע אחר תחתיו משבא ליד גבאי אסור ללוותו בין לו בין לאחר בין לגבאי וכו' ובס' ב' כתב בדקות שהתנדבו לצורך בית הכנסת וכו' יכולין בני העיר לשנותם לצורך בית המדרש או ת"ת אפילו אם הבעלים מעכבין אבל לא מת"ת לצורך בית הכנסת:
ואחרי הודיע אלדים לנו את כל זאת נבא להשיב על הספק שנסתפק ה"ה על ראובן שהקדיש ס"ת לבית הכנסת שהים רגיל בה ואחר כמה שנים ירד מנכסיו ולסיבה זאת הוכרח לילך לעיר אחרת שלא היו בה יהודים אלא שבעה בעלי מלאכה ויען שעם אנשי ביתו שילכו עמו שם ודאי יעשו יותר מעשרה עם הדרים שם ואז יתפללו בביתו תפילת ציבור כל הימים ולזה רצה ליטול עמו הספר תורה שנתן בבית הכנסת הרגיל בה בלי שום תנאי אם יש כח בידו להוליכו עמו כיון שהוא צריך לו וטל דעת זו לא הקדישו או נאמר כיון שהקדישו סתם בלי שום תנאו אינו רשאי ליטלו עמו לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו מכל מה שכתבנו שהאומר סלע זו לצדקה עד שלא בא ליד גבאי יכול לשנותו משבא ליד גבאי אינו. יכול לשנותו לפי שאינו ברשותו אם כן בנ"ד דהא כמה שנים יצא מרשותו לרשות אנשי עירו נראה לכאורה ולפום ריהטא דשמעתתא שראובן אינו יכול להוציא הס"ת מבית הכנסת שנתנו שם ולהוליכו עמו לעיר שהוא הולך:
אמנם אחר העיון הרבה והדקדוק שדיקדקנו היטב הדק הדק היטב נאמר שהדין עם ראובן דכיון שהוכחנו שמי שהתנדב מנורה או נר לבית הכנסת יכול הגבאי לשנותה לדבר מצוה ואין הבעלים יכולין לעכב כל שכן בנ"ד שראובן הוא הבטל עצמו של הספר הנז' ואינו משנה אותו אלא שבמקום שהיו קורים בו בב"ה שהיה רגיל בה הוא מוליכו עמו לקרות בו בעיר שהוא הולך לדור שם שאין אדם יכול לעכב בו כיון שמן הסתם בבית הכנסת הנז' היה להם ספרים אחרים לקרות בהם ולמקום שראובן הולך לא היה בו ספר תורה לקרות בו שזה נהנה לעשות מצוה גדולה להתפלל תפילת ציבור עם ספר תורה וזה אינו חסר דיש להם ס"ת דאי לאו הכי היה לטעון זה דאז היה הספק יותר חזק ואז יכול להיות שהדין נא יהיה כך:
זאת ועוד אחרת יש לומר דמכח אומדנא לא טלה על דעתו להוציאו מרשותו שודאי אם היה יודע בשעה שהקדיש הספר הנז' לב"ה הרגיל בה שירד מנכסיו ויהיה מוכרח לילך למקו' אחר שאין בו ספר תורה והיה צריך להוליכו טחו לא היה מקדישו לבית הכנסת ואם כן הדין עם ראובן שיכול להוליכו עמו למקום שהוא הולך לדור שם ואין איש יכול לעכב בידו:
והראיה מההיא שכתב בפ' מי שמת ד' קמ"ו ע"ב מאן חנא דאזלינן בתר אומדנא אמר רב נחמן רבי שמעון בן מנסיא היא דתניא סרי שהלך בנו למדינת הים ושמו שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן ובפ' יש נוחלין נפסקה הלכה הכי וז"ל ואמר רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא וכן פסקו כל הפוסקים:
הרי לך בהדיא מכאן דאזלינן בתר אומדנא ואף על גב שלא פירש כאילו פירש בהדיא ואם כן בנ"ד ה"ה נמי דאזלינן בתר אומדנא דאמרינן דאילו היה יודע שירד מנכסיו והיה צריך לספר תורה להוליכו עמו לא היה מקדישו לב"ה להוציאו מרשותו:
ובחופשינו בספרי הפוסקים חיפוש אחר חיפוש מצאנו ראינו בתשובת מהר"מ בתשובה נ"ג נדון קרוב לענינינו ופסק כן שהרי בתר דשקול וטרי להוכיח שדיינינן האי נדון מכח אומדן דעת כתב שמההיא תשובה דמהר"ם שהביא מהמרדכי בפ' השותפין ששאלו ממנו טל ראובן שנתן ממונו לצדקה ואמר זה הממון ינתן בריוח ומן הריוח יקחו הקהל לשלוח ולשכור רב הישר בעיניהם והקרן יהיה קיים ונאסף האיש ההוא אל עמיו והניח חיים לכל ישראל ואחר מותו השכירו הקהל רב אחד שהוא קרובו ונמצא רב אחד נשוי מבנות המקדיש גדול כמותו אם שייך כאן אומדנא דר' שמעון בן מנסיא והשיב נראה לי אחר שנתן לקהל וכבר בא ליד הגבאי שוב אין לבניו וליורשיו שום כח יותר משאר עניים והקהל יעשו הטוב וישר בעיניהם דכל דאתי אדעתא דידהו קא אתי כדאמר רב אשי בפ"ק דבבא בתרא וכו' דמשמע דכיון שנתנה ליד הגבאי שוב אין להם לבעלים כח על הצדקה ההיא כלל אפילו להקדים לעניים שהם מקרוביו משאר עניים דעלמא אע"ג דאומדנא דדעתא  היא שאילו ידע שקרוביו יתענו ויצטרכו בה  לא היה מקדיש אותו לקהל ולא היה נותנה לגבאין . ודמיא לאומדנא דרבי שמעון בן מנסיא דרבי  שמעון בן מנסיא ליכא לדיוקי, מינה מכל שכן  שאין כח ביד הבעלים להוציאה מאותו כנסת מאחר שכבר באת לידי הגבאים של אותו כנסת  שנדר אותה שם משום דהא מלתא דהשכרת  הרב וכיוצא בם הויא בכלל לשנותה לכל מה  שירצו ולא תלייא אלא לקהל שכל ומן שהיא  בידם ותחת רשותם יש להם לקהל לשנותה  אפילו לצורכי ציבור ולבטל דעת המקדיש  שהקדישם על מנת שישכירו רב מהריוח שלה משום דכל המקדיש על דעת כל הקהל הוא מקדיש כמו ששנינו בברייתא ולשנותה לכל מה  שירצו אבל לענין שיוכל להוציאה מידם להוליכה  לב"ה שהלך להתפלל בו ולקבוע שם תפילתו לא יצא מתחת רשותו אף על פי שנתנה ביד  הגבאים משום דאומדנא דדעתא היא שלא בחר להקדישה לב"ה ההוא אלא מפני שהיה קובע  שם תפלתו כדהוכחנא לעיל וכל שכן כשהכנסת  שהלך עתה להתפלל בו הוא בשם הכנסת  הראשון בעצמו שאין כאן שנוי כנסיות כלל ואם  כן מאחר שכל הנודרים והמתנדבים אינם נודרים  אלא על דעת זו אי הוא זה ואו זה הוא שיוכל  למנוע ההקדשות שלהם מלהוציאה מידי הגבאים  להוליכם בבית הכנסת שרוצים לקבוע תפלתם  שם והלא אין זה דומה אלא כמו שפירש בעת שנדר שעל תנאי זה הוא נודר ומתנדב שבזה  אין חולק כלל ע"כ:
הרי למדת מכאן שהרב הנז' הרגיש הקושיא  שבא לו מההיא תשובה של מהר"ם  שהביא המרדכי דנראה משם דלא אזלינן בתר  אומדנא הפך ממה שהוא סובר ותרץ אותו דליכא למידק חינה משום דהא מלתא דהשכרת  הרב וכיוצא הוייא בכלל לשנותה לכל מה שירצו ולא תלייא אלא לקהל שכל זמן שהיא בידם יש  להם לקהל לפנותה לכל מה שירצו ולבטל דעת  המקדיש משום דכל המקדיש על דעת הקהל  הוא מקדיש אבל לענין שיוכל להוציאה מידה  להוליכה לבית הכנסת שהלך להתפלל שם  ולקבוע בו תפלתו לא יצא מתחת רשותו אעפ"י שנתנה ביד הגבאים משום דאומדנא דדעתא היא שלא בחר להקדישה לב"ה ההוא אלא מפני שהיה קובע שם תפלתו ואם כן ה"ה בנ"ד שהוא קרוב לנדון זה יהא הדין כך שיוכל ראובן להוציא  מידם הספר תורה שהקדיש אע"פי שנתנה ביד הגבאים זה שנים רבות להוליך אותו עמו אל המקום שהוא הולך שם לקבוע דירתו שאין שם ספר תורה לקרות בו מפני דאמדינן דעתיה שלא בחד להקדיש לבית הכנסת ההוא אלא מפני שהיה קובע תפלתו שם שאלמלא היה יודע שירד מנכסיו ויארע הדבר שהיה צריך לילך אל מקום  שאין שם ספר תורה לא היה מקדישה לאותו בית הכנסת:
ומעתה שתרצנו הספק הראשון שנסתפק ה"ה וגמרנו אומר שראובן יכול להוליך עמו הס"ת שהקדיש לבית הכנסת שהיה רגיל להתפלל שם אל המקום שהוא הולך שם לקבוע דירתו לפי שאין באותו מקום ספר תורה יען הטעמים והראיות שאמרנו מהגמרא ומהפוסקים אכתי פש גבן לתרץ הספק השני של ה"ה אם יורשיו נכנסים תחתיו לענין זה אם מת הוא קודם נסיעתו או נאמר דיש להם דין אחר:
גם לזאת אל יחסר לנו ראיה וטעם לשבח לתרץ הספק הזאת אם יורשיו של ראובן נכנסים תחתיו לענין זה אם לאו והתירוץ הוא  מההיא דערכין דכתבנו לעיל דקאמר טעמא דגוי מפעא פעי ואיכא חילול השם שהוא הולך וצועק ראו היהודים איך מכרו הכלי שהקדש בכנסת שלהם וכיון דמשום חילול השם מה לי הגוי עצמו מה לו קרוביו אלא ודאי דלא שנא הוא לא שנא קרוביו חיישינן לפעייתו ואסור למוכרה  ולשנותה כל זמן שלא נשתקע שם הבעלים מעליה ואם כן ה"ה נמי בישראל דקאמר דלא  מפעא פעי לא שנא הוא לא שנא יורשיו קאמר אלמא דיורשי הבעלים במקום הבעלים קיימי:
וכן נראה מתשובת הרא"ש ז"ל המתחלת על אודות הצדקה שמתנדבים לצורך בית הכנסת וכו' שכתב שם ואם קרובי נותני הצדקות יקראו תגר על השינוי לא חיישינן לפעייתו כדמשמע מההיא דערכין דקאמר וטעמא דגוי מפעא פעי אבל ישראל דלא פעי שפיר דמי אלמא גבי גוי חיישינן דמפעא פעי אבל ישראל דלא פעי וציית לדברי חכמים שפיר דמי ע"כ ואי סלקא דעתך דקרובי הבעלים לאו במקום בעלים קיימי למה ליה לאתויי ראיה מהא דקאמר בערכין אבל ישראל ציית לדברי חכמים הא אפילו אם תמצא לומר דישראל נמי מפעא פעי מ"מ נאמר ה"מ לפעיית איהו גופיה אבל לפעיית קרוביו לא אלא מדלא קאמר הכי שמע מינה דקרובים נמי במקום בעלים קיימי:
הא למדת מכאן בין ממשמעות הגמ' בין ממה שכתב הרא"ש ז"ל בתשובותיו דיורשי המקדיש במקום המקדיש קיימי אם כן בנ"ד דאמרנו שהמקדיש יכול להוליך עמו הספר תורה שהקדיש למקום שהוא הולך לקבוע דירתו שם מכח אומדנא הוא הדין נמי אם מת המקדיש קודם נסיעתו לשם שבניו נכנסים תחתיו לענין זה מכח האומדנא עצמה דלא שנא הוא ולא שנא בניו או יורשיו דבמקום המקדיש קיימי:
וכן פסק מהר"מ ז"ל בתשובה הנז' לעיל שנשאל על זאת וז"ל והא דנסתפק לכון גם כן היכא דמתו הבעלים ובניהם קיימים אם הם עומדים במקום הבעלים אי לא נראה לי לע"ד דבמקום הבעלים קיימי דהא אומדנא דדעתא הוא וכו' ובחר דשקיל וטרי מסיק הכי אם כן על כרחך לומר דקרובים נמי במקום בעלים קיימי אף לענין זה שיוכלו להוציאם מיד הגבאים להוליכם בבית הכנסת שהם מתפללים בו וכו':
הרי לך בהדיא שהרב ז"ל פסק גם כן שבניו של המקדיש נכנסים תחתיו לענין זה אם כן אנו נלך גם כן אחריו בנ"ד כיון שהוא דומה בדומה לענייננו לא פחות ולא יותר ולית דין צריך בשש:
העולה לנו מכל האמור טל הספק הראשון שנסתפק ה"ה שהדין עם ראובן שיכול להוליך עמו הספר תורה שהקדיש בבית הכנסת שהיה מתפלל בו למקום שהוא הולך לקבוע דירתו שם יען הטעמים והראיות שכתבנו מהגמרא ומכל הני רבוותא מורי הוראה ועל הספק השני שנסתפק אם מת המקדיש אם בניו נכנסים תחתיו או לא כבר הוכחנו מהגמרא ומהפוסקים שהבנים או היורשים במקום הבעלי' קיימי הנראה לע"ד כתבנו והאל ברחמיו יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות שהרי אבד ממנו מורה הוראות על כן בזוכרינו זאת זלגו עינינו דמעות ובאומרינו איה המאיר עינינו בתורה זעקנו זעקה גדולה ומרה רעדה ופחד אחזונו על הלקח ארון הקודש ממנו יגון ואנחה מצאונו טל אור השמש שחשך בעדינו ה"ה מורינו ורבינו עטרת ראשינו החכם השלם הדיין המצויין החסיד ועניו הישיש ונכבד אב"ד ור"מ כמוהר"ר שלם מ"כ תנצב"ה עיני עיני יורדה מים על אבידת מאור עינים מי ידריכני בפלפול הגמ' לדבר בסברא ישרה רחק ממנו והנה איננו המעמידנו על קו האמת בתשובותינו ועתה מה לנו לעשות הלא אבדנו אוצר החכמות אין לנו אלא לבטוח באלדי צבאות שיסיר מעלינו יגון ואנחות אל אל בשמים עינינו לפניו נפרוש כפינו שינחמנו מיגונינו וצרותינו ולא ישמע עוד שוד ושבר בגבולינו וישלח את משיחנו ויבנה את בית מקדשינו ונאמר לכו ונלכה אל בית אלהינו יהי רצון מלפני יוצרנו שיהיה במהרה בימינו למענו אם לא למענינו אכי"ר: בשנת ובסדר ורחץ בשרו במים חיים וטהר לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט