שאלה ראובן היו לו שני בני' ושתי בנות ושם בנותיו לאה ורחל ולאה השיאה לאיש אביה בחייו ויהי היום ויחלה ראובן בחולי גדול ונסתכן ויצו על ביתו ויאמר הנני מניח כל נכסי לשני בני בתנאי שיתנו לבתי הבתולה לעולם עשרים זהובים בכל שבוע ושבוע בשביל שהיתה משרתת אותי תמיד מלב ומנפש וימת ראובן וחלי"ש וישמעו הבנים לקול צואת אביהם והתמידו לתת לרחל הסך הנזכר שנים רבות ובהיות כי רחל היתה יפת תואר ויפת מראה נתן עיניו בה בחור אחד ולקחה לאשה ומעתה נפלה המחלוקת בתוכם האחים אינם חפצים לתת לה יותר מטעם שאביהם לא אחר אלא לבתי הבתולה ועתה כבר היא נשואה ולכן לא יתחייבו לתת לה מכאן ולהבא ורחל טוענת מכיון שאביה פירש שלעולם יתנו לה מוכח שדעתו היתה שאף שתנשא שיתמידו כמקודם ומה שאחר בתי הבתולה היה לאפוקי אחותה הנשואה ואת"ל שהאמת כדברי רחל עדיין אשאלך אם אחד מהאחים מת אם יתמידו היתומים לתת או לאו אם תאחר כיון שחת אביהם כבר פקע החייוב או דילמא כיון שהבן היורש בא מכח אביו גם יתחייב במה שנתחייב אביו על כל תניף יד חכמתך בחריפותך הנמרצת ומה"ת מ"ש:
תשובה ראותי דברי השאלה וטענותיה דמתוכה נראה לפום ריהטא והמושכל הראשון שאדניה הוטבעו על דיני האומדנא ולכן אציע לפניך מה שאומר הגמרא והפוסקים על זה כדי שיצא לאור משפט וישקוט המחלוקת בן הבנים והבת וירבה בניהם אחוה שלום וריעות וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
תנן בפרק מי שמת דף קמ"ו ע"ב ש"מ שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת ובגמרא מאן תנא דאזלינן בתר אומדנא אמר רב נחמן ר"ש בן מנסיא היא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואח"כ בא בנו מתנתו מתנה ר"ש בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן רב ששת אמר ר"ש שזורי היא דתניא בראשונה היו אומרים היוצא בקולר ואמר כתבו גט לאשתו הרי אלו יכתבו ויתנו חזרו לומר אף המפרש והיוצא בשיירא ר"ש שזורי אומר אף המסוכן ורב נחמן מ"ט לא מוקי כר"ש שזורי שאני התם דאמר כתבו ורב ששת מ"ט לא מוקי כר"ש בן מנסיא אומדנא דמוכח שאני ע"כ:
ופרש"בם מאן תנא דסבירא ליה דאזלינן בתר אומדנא דעתא דנותן מתנה אע"פי שלא פירש כמי שפירש דמי דקתני היכא דלא שיר קרקע כל שהוא אמדינן דעתיה שנתייאש מן החיים ולהכי לא שייר ואדעתא דהכי יהב שאם ימות תתקיים המתנה ואם יעמוד תחזור לו ולא יתקיים המתנה ועמד וכתב כל נכסיו לאחרים כששמע שחת בנו אך לא פירש שבשביל בנו שמת הוא עושה אלא סתם נתן: מתנתו מתנה אחרי שלא פירש ותלה במיתת בנו דלא אזלינן בתר אומדן דעתיה ומתניתין ר"ש בן מנסיא היא דקתני הכא לא שייר אין מתנתו מתנה דאמדינן דעתיה שאילו היה יודע שיעמוד מחולי זה לא היה נותן כל נכסיו: היוצא בקולר ליהרג ואין דעתו מיושבת עליו כל כך וכשאמר כתבו ע"מ לתת לאשתו אמר אלא מתוך טירדו ודאגתו שכח ולא אמר תנו: אף המסוכן קרוב למיתה שדעתו שיכתבו ותנו דלפטור את אשתו מן היבום נתכוון: שאני התם דאמר כתבו גלי דעתיה שרוצה לתת גט דאי לא לגרשה כתיבת גט מה צורך: אומדנא דמוכח שאני שכל זמן שהיה בנו קיים לא נתן עד ששמע שמת בנו אבל חולים כיון דרוב חולים לחיים לא צוה מחמת מיתה ליכא אומדנא דמוכח כולי האי עכ"ל
והך ברייתא דרבי שמעון בן מנסיא הובאה בפרק יש נוחלין ועלה קאמר רב נחמן הלכה כר"ש בן מנסיא: הרי לך בהדיא מזאת המשנה והגמרא שבכל מקום שיש אומדנא מוכחת אף על פי שלא פירש הנותן מתנה דבריו בפירוש הרי הוא כאילו פירש:
וכן כתב הרמב"ם בה זכייה ומתנ' בפר' ו' וז"ל לעול' אומדין דעת הנותן אם היו הדברים מראין סוף דעתו עושין על פי האומד אע"פ שלא פי כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכת כל נכסיו לאח' מתנ' גלוי' גמור' ואח"כ בא בנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחים שאילו ידע שכנו קיים לא היה נותן כל נכסיו. לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהו בין קרקע בין מטלטלין מתנתו קיימת ע"כ:
והרב המגיד כתב לפיכך אם שייר וכו': מפורש בברייתא כל נכסיו ואל יקשה עליך מה שאחר רב נחמן במי שמת חמשה עד שיכתבו כל נכסיהם ואינו מונה דין זה עמהם מפני שכבר מנה ש"מ דתנן הכותב נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה. ועל אותה משנה אמרו בגמ' מאן תנא דאזיל בתר אומדנא אחר רב נחמן ר"ש בן מנסיא דתניא מי שהלך בנו למדינת הים וכו' אלמא דינו שוה וכי היכי דהתם הוי שיור אפילו מטלטלין ה"ה הכא וזה פשוט עכ"ל:
ובפרק ח' כתב דינא דמתניתין דכתבנו לעיל ויען שהוא מלה במלה כחו המשנה לא כתבתיו שלא להאריך ללא צורך וכן הוא דעת כל הפוסקים כיון שפסק ר"נ בגמרא הלכה כר"ש בן מנסיא דסובר דאזלינן בתר אמדנא:
והשתא כפי הצעה זו נבוא להשיב בנ"ד שהאחים אינם רוצים ליתן לרחל אחותם יותר העשרים זהובים בכל שבוע כמו שצוה אביהם מטעם שאביהם לא אמר אלא בתי הבתולה ועכשיו שהיא נשואה אינם חייבים לתת לה מכאן ולהבא ונאמר שמכח האומדנא אין הדין עמם מכמה פנים האחד שכיון שאמר לעולם אמדינן דעתיה שאע"ג שתינשא יתנו לה הכ' זהובים בכל שבוע וזה שאמר לבתי הבתולה היה לאפוקי אחותה הנשואה כחו שהיא טוענת ולא לאפוקי שאם תינשא לא יתנו לה כמו שהם טוענים דאי איתא הים לו לומר בתי רחל הבתולה אלא ודאי כיון שלא הזכיר שמה אינו אלא למעוטי אחותה הנשואה כמו שאמרנו והטעם השני הוא מהסיבה שנתן ראובן אביה למה צוה לתת לה זה הסך כל שבוע והוא בשביל שהיתה משרתת אותו מלב ומנפש דנראה מהדברים אלו שהיה דעתו של ראובן קרוב אבל בתו ואמדינן דעתיה דרצונו שיתנו לה לעולם מה שצוה אפילו שתינשא ועוד טעם אחרת דאם נאמר שאם תינשא לא יתנו לה זה הסך הגע עצמך שהיא תינשא מיד לאחר מיתת אביה או לאחר זמן מועט מה ריוח יש לה ומה הנאה עשה לה אביה בשביל השירות שעשתה לו אלא ודאי אמדינן דעתיה דרצונו שיתנו לה מה שצוה כל ימיה למדנו מכל הני טעמי דכתיבנא דנראה לכאורה דהדין עם רחל וחייבין אחיה ליתן לה כ' זהובים בכל שבוע אע"ג שהיא נשואה:
אמנם אחר הדרישה והחקירה והתמדת העיון בגמ' ובפוסקים גזרנו אומר בהפך ממה שאמרנו ונאמר שהדין עם האחים תנן בפ' השואל את הפרה דף ק"ב ע"ב המשכיר בית לחבירו לשנה נתעברה השנה נתעברה לשוכר השכיר לו לחדשים נתעברה השנה נתעברה למשכיר מעשה בציפורי באחד ששכר מרחץ מחבירו בשנים עשר זהב לשנה מדינר זהב לחדש ובא מעשה לפני רבן שמעון בן גמליאל ולפני ר יוסי ואמרו יחלוקו את חדש העיבור: ובגמרא מעשה לסתור חסורי מחסרא והכי קתני ואם אמר לו בשנים עשר זהובים לשנה מדינר זהב לחדש יחלקו ומעשה נמי בציפורי באחד ששכר מרחץ מחבירו בשנים עשר זהובים לשנה מדינר זהב לחדש ובא מעשה לפני רבן שמעון בן גמליאל ולפני ר' יוסי ואמרו יחלקו את חדש העיבור ואחר דשקול וטרי מסיק הגמ' ואמר הכי ורב נחמן אמר קרקע בחזקת בעליה קיימת מאי קמ"ל תפוש לשון אחרון היינו דרב אע"ג דאפיך מיפך עכ"ל הגמ':
ופר"שי נתעברה לשוכר לא ירבה לו' שכר חדש שהעיבור בכלל שנה: מעשה לסתור. רישא תנא או כוליה דשוכר או כוליה דמשכיר ומייתי מעשה דיחלוקו: ואם אמר לו וכו' דאיכא תרתי לישני לשנה וחדשי': יחלוקו דלא ידעינן אי תפוש לשון ראשון או לשון אחרון:, ורב נחמן אמ' קרקע בחזק' בעליה קיימת ואפילו בא בסוף החדש כולו למשכיר שהספק לא עכשיו נולד אלא מתחילת החדש נולד והעמד קרקע על חזקתיה ונמצא שדר בשל חבירו וצריך להעלות לו שכר: אע"ג דאפיך מיפך. ואמר ליה מעיקרא מדינר זהב לחדש משנים עשר זהובים לשנה קאמר רב נחמן כולו למשכיר דטעמא לאו משום תפוש לשון אחרון הוא אלא ספוקי מספקא ליה וספיקא שדי ליה אתחילת החדש וקרקע בחזקת בעלים תעמידנו עכ"ל:
נמצינו למדין מהאי משנה ומהגמרא דכל היכא דאמר שני דברים שהאחד משתמע באופן אחד והשני באופן אחר דספוקי מספקא לן אי תפוש לשון ראשון או לשון אחרון ולכן נעמיד הממון בחזקת בעניו:
וכן כתב הרמ"בם בפרק ז' מה' שכירות ה' ב' וז"ל המשכיר בית לחבירו לשנה ונתעברה השנה נתעברה לשוכר השכיר לחדשים נתעברה למשכיר הזכיר לו חדשים ושנה בין שאמר לו דינר לחדש שנים עשר דינר בשנה בין שאמר לו י"ב דינר לשנה דינר בכל חדשי הרי חדש העיבור של משכיר שהקרקע בחזקת בעלים ואין מוציאין דבר מיד בעל הקרקע אלא בראי ברורה:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשולחנו הטהור סי שי"ב ס' ט"ו יעיין שם וכן הוא דעת כל הפוסקים מלבד הרש"בא שעוש' חילוק במה שאמר השכיר לשנה נתעברה לשוכר בד"א כשעמד בר"ה ואמר לו שנה זו אי נמי השנה דק"ל דהוי כאומר שנה זו אבל אם אמר לו שנה אחת אין לו אלא י"ב חדש כרוב שנים שאינם מעוברות אבל על כל פנים בעיקר הדין הוא סובר גם כן כמו שאר הפוסקים דפסקו כרב נחמן:
ואחרי הודיע אלדים אותנו כל זאת נבא להשיב בנקל על הספק שנסתפק ה"ה אם הדין עם הבנים ופטורים הם ליתן הסך שקצב להם אביהם לאחותם כיון שהיא כבר נשואה או אם הדין עם הבת וחייבין הם ליתן לה לעולם אע"ג שהיא נשואה ונאמר דכיון שאמר ראובן בתחילה לבתי הבתולה דמשתמע כל זמן שהיא בתולה ותכף ומיד אמר לעולם דנראה אפי' היא נשואה דדומה למה שכתוב בגמ' שהזכיר חדש ושנה וכי היכי דמסיק הגמרא דמספקא לן אי תפוש לשון ראשון או לשון אחרון ולכן נעמיד הממון בחזקת בעליו ה"ה בנ"ד שנעמיד הממון בחזקת היורשים שהם אחי רחל ואינם חייבים עוד מכאן ולהבא ליתן לה העשרי' זהובים בכל שבוע שצוה אביהם כיון שהיא כבר נשואה:
ואם נפשך לומר דאינו דומה האי דינא דגמ' לנ"ד לפי שהני לשונות שהזכיר הגמ' הם ודאים אבל האי לשון דבתי הבתולה אינו ודאי שיהא כל זמן שהיא בתולה ואם כן אזלינן בתר לשון אחרון שאחר לעולם ויהיה הדין עם רחל לכן נשיב ונאמר דאי אתית להכי לעשות לשון בתולה בספק אף אנו נוכל לומר שלשון לעולם הוא נמי בספק שרוצה לומר לעולם כל זמן שהיא בתולה ולא כל ימי חייה כמו שמצינו פסוק מלא בעבד עברי שאמר ועבדו לעולם שאינו כל ימי חייו אלא עד היובל ואם כן הוא ספק וספק וחזר הדין לאיתנו והעמד ממון בחזקת היורשין ואין לרחל עוד הסך שקצב לה אביה לתת לה:
ומעתה שתרצנו זה הספק שנסתפק ה"ה אם חייבים בני ראובן ליתן לאחותם אחר שנשאת הכ' זהובים שהיו רגילים ליתן מקודם או לא והוכחנו מהגמ' והפוסקים שאינם חייבים יען הראיות שכתבנו אם כן נסתלק ממילא הספק השני שנסתפק ה"ה אם מת אחד מהאחים אם יורשיו נכנסים בחיוב של אביהם דכיון שאביהם אינו חייב אין מקום לזאת החקירה ולהאריך יותר בזה:
ועדין לא נתקררה דעתי ולא נחתי ולא שקטתי כדי לבקש איזה זכות להליץ בעד רחל לבלתי תהיה נדחת מכל וכל ויגעתי ומצאתי דאף על גב דאינה יכולה לתבוע מאחיה מה שפסק לה אביה ליתן לה בכל שבוע יען שהוא ספק והמוציא מחבירו עליו הראיה דלפחו' צריכין אחיה ליתן לה פרנסת נדונייתא כמו שנתן אביה לאחותה דאטו משום שהיא אהובה מאביה תהיה פחותה מאחותה ואף שצוה אביה ליתן לה זה הסך שקצב בכל שבוע היה להוסיף לה על מה שחייב לה ולא לפחות ממנה מה שחייב לה:
והרי לך מה שפסק הרב יוסף בשולחנו הטהור סי' קי"ג ס' א' מי שמת והניח בת אומדין דעתו כמה היה בלבו ליתן לה לפרנסת נדונייתא ונותנין לה ומנין יהיו יודעים אומדן דעתו מריעיו ומיודעיו ומשאו ומתנו וכבודו וכן אם השיא בת בחייו אומדין בה עכ"ד:
ואם יאמר האומר דכיון שלא תבעה רחל פרנסת נדונייתה קודם שתנשא אמרינן דויתרה ולא יהיה לה פרנסה לכן נשיב ונאמר דלא ויתרה דהטעם שלא תבעה זה קודם שתנשא לפי שהיתה סבורה שאחיה יתנו לה הכ' זהובים בכל שבוע כמקודם כדכתיבא בשאלה ולכן לא תבעה הפרנסה וגם לזה אל יחסר לנו ראיה ממה שפסק הרב יוסף קארו בסי' הנ"ל ס' ז' קטנה יתומה שהשיאת' אמה או אחיה לדעת' ונתנו לה מאה או חמשים זוז יכולה היא משתגדיל להוציא מידם פרנסת נדונייתה הראויה לה ואפי' לא היו האחין זנים אותה ואע"פ שלא מחתה בשעת נישואין מפני שהקטנה אינה בת מחאה ואם נשאת הבת אחר שגדלה בין נערה בין בוגרת ולא תבעה פרנסתה אבדה פרנסתה אא"כ היו האחים זנים אותה אחר נישואיה וכו':
נמצאת למד מזאת הדין דכיון שהאחין זנים אותה אחר נישואיה יכולה היא לטעון שמפני זה לא תבעה פרנסתה בעת נישואיה ולכן לא אבדה פרנסתה אם כן ה"ה בנ"ד דיכול' רחל רחל לטעון ולומ' שהי' סוברת שיהיה לה מאחיה הכ' זהובי' בכל שבוע מפני זה לא תבעה פרנסת' בעת נישואיה וא"כ לא אבדה פרנסתה: העולה לנו מכל האמור דמה שטוענת רחל שאחיה חייבים ליתן לה העשרים זהובים בכל שבוע הגם שהיא נשואה מהטעם שאמר אביה לעולם אין הדין עמה יען הראיה שכתבנו דכיון שהוא ספק המוציא מחבירו עליו הראיה ולכן פטורים האחים ליתן לה יותר מכאן ולהבא אבל על כל פנים חייבים הם ליתן לה פרנסת נדונייתה כמו שנתן אביה לאחותה כמו שהוכחנו מהדינים שכתבנו זהו הנראה לנו לע"ד להלכה אבל לא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה כסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו ויכתבנו בספר חיים טובים ויכפר בעדינו למענו אם לא למענינו אכי"ר בשנ' ובסדר יורו משפטיך ליעקב לפ"ק:
נאם הצעיר משה בל"אא שמואל ישראל ס"ט