שאלה ראובן היה נשוי לרחל והיו לו בנים ממנה ומתה בחיי נשא את לאה היו לו בנים גם כן ממנה ויהי היום וראובן חלה את חליו אשר ימות בו ובראותו כי בא יומו צוה מחמת מיתה שלאה אשתו תהיה אפוטרופא על כל נכסיו ונפטר ראובן לבית עולמו וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק ויהי כמשלוש חדשים ותמות לאה אלמנת ראובן קודם שנשבעה על כתובתה ויבואו בני רחל לחלוק בנכסי אביהם עם בני לאה אחיהם ובני לאה רוצים לגבות כתובת אמם קודם חלוקת הירושה וטענו בני רחל כי אין להם לגבות כתובת אמם יען לא נשבעה על כתובתה ובני לאה טוענים כי לא היתה אמם חייבת לישבע יען עשאה אביהם אפוטרופא על כל נכסיו וכי היכי דאינה נשבעת על האפוטרופוסות כך אינה חייבת לישבע על כתובתה וחזרו בני רחל וטענו דנהי דבשביל האפוטרופוסות אינה נשבעת מ"מ היתה חייבת לישבע על כתובתה והשיבו להם בני לאה כי הם ישבעו בעד אמם שלא התפיסה לה אביהם צררי ולא גנבה ולא כחשה ולא גבתה מכתובתה כלום ובני רחל השיבו להם כי אינן יכולים ל שבע דקיימא לן אין אדם מוריש שבועה לבניו ועוד טענו בני לאה כי התכשיטין ושימושי דירה וערסא אשר הניחה אמם בארגזותיה הם עצמם שהכניסה אותם לאביהם בנדונייתה שכך שמעו לאמם פעמים הרבה ובני רחל טוענים דלאו כל כמינייהו לומר כך שצריך שיביאו ראיה לדבריהם אתה עתה ברוך ה' הבינני דרך זו אלך והוריני הדין עם מי ומ"ה תמ"ש:
תשובה על ענין אלמנה שמתה ולא נשבעה על כתובתה אם יורשיה יורשין אותה או לא אומר דשאלה זאת ארוכה וקצרה ואם באנו לכתוב כל הדיעות וכל המחלוקות והחילוקים שיש בדין זה כל אחד ואחד טעמו ונימוקו עמו הרי זו דרך ארוכה ורחבה עד מאוד ומי שירצה לעמוד על עיקרן ושרשם של דברים וטעמם יעיין הלא המה בכתובים בספרי הפוסקים הראשונים והאחרונים ויען אני היום מרוב משא ומכמה טרדות אשר לי כאשר מפורסם ונודע לכל ולא יש לי פנאי להאריך לכן אכתוב דרך קצרה מה שהעלו הפוסקים זל"הה ולמה שדעתי נוטה ולאחר אבא להשיב לשואלי דבר לענין נ"ד:
והנה בענין הכתובה יש שני חלוקות החלוקה ראשונה היא מנה מאתים שהוא עיקר הכתובה וגם התוספת יש לו דין כתובה לפי שאינו בעין ואית לה בתנאי ב"ד וחיישינן שמא התפסה צררי ולפיכך אין האלמנה גובה כתובתה אלא א"כ נשבעה שלא התפיסה ולא תפסה צררי וכ"ו ובהא ליכא פלוגתא כלל ועיקר שאם מתה האלמנה קודם שנשבעה שאין יורשיה יורשין אותה ממה דאיתא בפרק כל הנשבעין וכן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה וכ"ו ומפרש בגמרא וכן היתומים מן היתומים לא יפרעו אלא בשבועה ל"ש אלא מת מלוה בחיי לוה אבל מת לוה בחיי מלוה כבר נתחייב מלוה לבני לוה שבועה ואין אדם מוריש שבועה לבניו ע"כ והעלו הפוסקים זלה"ה לפסק הלכה הרמב"ם פי"ו מהלכות אישות והטור איה סי' צ"ו וז"ל אין האלמנה גובה כתובתה אלא בשבועה לפיכך אם מתה קודם שנשבעה אין יורשיה יורשין כתובתה שאין אדם מוריש שבועה לבניו ממון שאינו יכול לגבותו אלא בשבועה ע"כ והחלוקה השנית היא הנדוניא שהביאה עמה לבית בעלה ובהא הדין הוא שכל דבר שהוא בעין דוקא נוטלת בלא שבועה היא וכן יורשיה וכן אם נמכרו אותם הכלים ולקחו אחרים תחתיהם בדמיהם נוטלת בלא שבועה וכיון דהיא גובה בלא שבועה בודאי דיורשי כתובתה יורשין אותה דלא שייך למימר אין אמש"ל כיון שהיא לא נתחייבה שבועה וזה הוא ג"כ מוסכם מכל הפוסקים ואין בזה שום ספק כמו שיראה הרואה בדבריהם ובפרט הרמב"ם פ' י"ו מהלכות אישות שכתב וז"ל ייחד לה קרקע בכתובה וכ"ו גובה כתובתה ממנה בלא שבועה וכן אם כתב לה מטלטלין והן עצמן קיימין נוטל אותם בלא שבועה וכן אם נמכרו ונלקח בהן מטלטלין אחרים ונודע שאלו השניי' מדמי המטלטלין הראשונים נוטלת בלא שבועה ע"כ ומינה שאם מתה יורשיה יורשין אותה דאז לא שייך טעמא דאין אמש"ל כיון שהיא עצמה אינה צריכה שבועה וכמ"ש הרמב"ם בפי"ח מהלכות אישות ואם מתה האלמנה בלא שבועה יורשיה יורשיו נדונייתה וכ"ו ע"כ ואל תשיבני שכל מה שכתב הרמב"ם בפ' יו' מיירי דווקא במנה מאתים או תוספת דמיקרו כתובה אבל בנדוניא דאינו בכלל הכתובה אפי' אם אינן בעין גובה אותם בלא שבועה כדמשמע מפשט דברי דהאמת הוא דבנדוניא ג"כ צריך שיהיו בעין לפוטרה מן השבועה לגבות כתובתה וכמ"ש הכסף משנה באותו פ' י"ו על דברי הרמב"ם בד"ה האלמנה קודם שתשבע וכ"ו ז"ל זהו דוקא בעיקר כתובה ותוספת ואף בנכסי נדונייתה אם אינן בעין הן או חליפין וכמו שיתבאר בפרק י"ח בבבא המתחלת מציאת האלמנה כ"ו ובד"ה ייחד להקרקע וכ"ו כתב עוד ז"ל וכן אם כתב לה מטלטלין וכ"ו וה"ה לנדוניא שהביא' וכ"ו וכ"כ הריב"ש וכ"ו ע"כ ולכן אם הנדונייא היא בעין אפי' ואם היו הנכסי ביד יורשי הבעל נוטלין אותם מידם יורשי האשה אע"פי שלא נשבעה שבועת האלמנה ואם נאבדה נדונייא ואינה בעולם ובאה לגבות מנכסים אחרים אזי אינה גובה כי אם אחר השבועה ואין היורשין זוכים בנכסים אלו מן הטעם דאין אמש"ל וכן דעת הרי"ף ף והרמב"ם וכמ"ש הרב המגיד בפי"ח מה"א על מ"ש הרמב"ם והנכסים עצמם שהם נדונייתה נוטלת אותם בלא שבועה וכ"ו ואם מתה וכ"ו וז"ל והנכסים עצמם שהם וכ"ו ביאור דברי רבינו הוא כשאותם נכסים שהכניסה לו הן בעין קיימים וכבר נתבאר פי"ו שאם נתיחד לה קרקע או מטלטלין שלה קיימין שגובה אותם בלא שבועה ועל דרך זה כתב רבינו שם מתה בלא שבועה שיורשיה יורשין הנדוניא וזהו שכתב רבינו ואם היה בהן מותר המותר ליורשי הבעל אבל ודאי אם נאבדה הנדוניא או אם נפחתה ובאה לגבות מן היורשין צריכה היא לישבע ואם מתה בלא שבועה ודאי אין יורשיה נוטלין כלום דלא עדיף מחוב דעלמא שכל שמת לוה בחיי מלוה ואח כמת מלוה אין יורשין נוטלין כלום שכבר נתחייב מלוה לבני ילוה שבועה ואין אדם מש"ל כנזכר פי"ז מה מלוה ולוה וכן מבואר בעיטור ודברים ברורי' הם ע"כ:
ואע"פי שראיתי כמה גדולים דס"ל דבנדוניא אפילו שנאבדה יכולים יורשי האשה לגבות אפילו שלא נשבעה שבועת האלמנה דבהא לא חיישינן שמא התפסה צררי כיון שלא ניתנה הנדוניא לגבות מחיים והוי תוך הזמן דחזקה אין אדם פורע תוך זמנו וכתב מוהרש"דם בא"ה סי' קל"ב וז"ל ואע"ג דבמנה מאתים נמי לא ניתנה כתובה לגבות מחיים הא תירצו התוספות בגיטין פרק השולח בדבור אין האלמנה נפרעת דבאלמנה דאית ליה בתנאי ב"ד מתפיס לה צררי משמע מדבריהם דדוקא במנה מאתים או תוספת דהוי בתנאי ב"ד הוא דחיישינן אבל בנדוניא הוי כשאר חוב ואע"ג דהתוספות בפ' מי שמת נראה דלא מחלקי וכן כתב בתשובת ר"י בעל תרומ' הדשן הנז' וז"ל ומקשה שם התוס' היאך טוענים יורשין של אשה על מנה ומאתים ואפילו על נצ"ב אפילו מת הבעל תחלה לא ירשו הם כיון שלא נשבעה האשה על כתובתה דקי"ל אין אדם מש"ל מ"מ נראה מתוספות דגיטין עיקר שהרי הטור א"ה סי' צ"ו כתב וז"ל אין האלמנה גובה כתובה אלא בשבועה וכ"ו עד אבל כל נכסיו בין נ"מ בין נצ"ב יורשיה יורשין אותה אפילו באלמנה שאינה צריכה לישבע עליהם ואיפשר לומר דתוס' פ' מי שמת מיירי היכא דליכא שטר כת ובה אבל היכא דאיכא שטר כתובה לכל הפחות בנדוניא אינה צריכה לישבע וכדמשמע חילוק זה כה"ג באשרי בפרק הכותב וכ"ו ע"כ:
וגם מוהרממ"ט ח"א סי' ס"ט סבירא ליה הכי כאשר תראה שם שצדד כמה צדדים וחתר כמה חתירות בראוית לומר שאף לנצ"ב שאינן בעון גובה אותם בלא שבועה דלא גרע מחוב בעלמא דגו זמני שנפרע בלא שבועה והראה דדברי הרמב"ם דבפרק י"ו מה"א לא איירי אלא במנה מאתים עם התוספת דבאלו דווקא צריכה שבועה אם אינם בעין אבל בנצ"ב אינה צריכה שבועה אפי למה שאינו בעון והקשה על דברי הרב המגיד שכתב בפי"ח שהבאתי לעיל דנראה דדבריו סתרי ההדדי ודחה דבריו שכן כתב וז"ל לכן נראה דאי איפשר אלא שנפל טעות בספרים וכ"ו ע"כ ואם כל זה אנו אין לנו אלא דברי הרי"ף והרמב"ם כדפי' הרב המגיד שכך הסכימו רובא דרובא דפוסקים דאף בנדוניא כל שאין בעין אינה גובה אלא בשבועה ואם מתה ולא נשבעה אין יורשיה יורשין אותה דאין אדם מוריש ש"ל ואף מוהרממ"ט דלא ס"ל הכי כתב בסוף תשובתו ועם כל זה לכל מה שאינו בעין מנדוניתא דנראה דלא צריכה שבועה מכל מה שהבאתי למעלה כיון שלא נתפרש בפירוש ברוב הפוסקים לא נדון בו הלכה למעשה וגם כי נמצא להר"אש ז"ל כלל פ"ד דבזמן הזה דכתובות שלנו גדולות לא נחוש לצררי כיון שלא נתפשט זה בבתי דינין לא נעשה מעשה וכ"ו ע"כ דמשמע בהדיא דלמעשה לא עבדינן אלא כמה  דמשמע מתוך דברי הפוסקים דלמה שאינו בעין אינה נוטלת אלא בשבועה ואם מתה בלא שבועה אין יורשיה נוטלין אלא מה שהוא בעין מנדונייתה:
וכל זה מיירי כשנכסי העזבון היו ביד יורשי הבעל דמצו למימר יורשי הבעל קי"ל כהרי"ף והרמב"ם דס"ל הכי דדווקא כשהנדוניא היא בעין גובה שלא בשבועה ואם אינה בעין אינה גובה אלא בשבועה אבל אם העזבון היא ברשותה או ביד יורשי האשה לא מפקינן מינהו כדפסקו הרבה מן הפוסקים ובפרט מוהרש"דם א"ה סי' קי"ו בחלוקה השנית אם הנכסים בחזקת האשה על האופן שכתבתי למעלה או אפילו מתה האלמנה ולא נשבעה מה שתפסה היא או יורשיה מהני תפיסה וכ"ו ע"כ ולא מבעיא היכא דהנכסים הם בחזקת האשה או יורשיה אלא אפילו הם ביד שליש או ביד ב"ד הרי הם כאלו הנכסים בחזקת יורשי האש ודבר זה מבורר ופה בדברי מוהרשד"ם בשאלה הנ"ל וז"ל יש חלוקה שלישית אמצעית בין אלו שתי קצוות שאין הנכסים ביד האשה ולא ביד יורשי הבעל אלא ביד שליש ועל זה ראיתי מ"ש הר"י בעל תרומת הדשן סי' ש"ל אחר שפלפל והרחיב הדבור בדין כיוצא בנ"ד כתב וז"ל אין היורשין מוחזקים משני צדדים אלא הממון מונח ביד ב"ד בחזקת שניהם נראה דזכו יורשי האשה הואיל ואינן צריכים להוציא דבחזקתם נמי מונח ואע"ג דלאו מוחזקים ממש אינון מ"מ בטעם מועט דחינן אין אדם מש"ל כדאמרינן התם הבו דלא להוסיף עלה וכן יש לחלק כמו שכתב לעיל מתשובת הר"אש דמהר"ם הקל בכה"ג משום דהאי דינא בלאו הכי אתפסת צררי לא שכיחא וכ ו נקטינן מהא דבנ"ד כיון דטעמא שאין יורשין גובין הוי טעמא משום דאין אדם מוריש שבועה לבניו נאמר דהיינו דווקא היכא דהיורש בריך להוציא מיורשי הבעל אבל כשהנכסים אינם ביד יורשי הבעל שאין יורשי האשה באים להוציא ה"ל כאלו הנכסים בחזקת יורשו האשה וכ"ו עכ"ד:
זאת ועוד אחרת דכל זה לא מיירי אלא כשאין כתוב נאמנות בפי בכתובה אבל אם יש כתוב נאמנות בכתובה בין ממנו בין מיורשיו ומתה האלמנה ובאים יורשיה לגבות הכתובה מיורשי הבעל ל"מ לדעת הרי ף והרמב"ם וסיעתם דמהני הנאמנות לגבי האשה לגבות בלא שבועה דודאי היורשין גובין בלא שבועה אלא אפי' להר"ב המאור ור"י והר"אש שפסקו כאבא שאול דלא מהני לה הנאמנות כל שבאת לגבות מן היורשין מ"מ אם באים יורשיה לגבות לא אמרינן כיון שהיא היתה צריכה לישבע אין אמש"ל כההיא דרב ושמואל אלא כ"ע מודו דגובין היורשין וכ"כ הריב"ש בסי' קס"ט ובסי' תצ"ב וז"ל אמנם אם יש בכתובה נאמנות בין ממנו בין מיורשיו בענין זה יורשיה גובין כתובתה אע"פי שלא נשבעה שהרי לא היתה צריכה שבועה כיון שהאמינה אפילו מן היורשין כדברי הרב האלפסי והרמב"ם ז"ל שנאמנות בפי' אפילו ליורשי' מהני דתנאי שבממון הוא ואפילו לדברי האומרים דאין שום נאמנות מועיל לגבי היורשים היינו שאם לא מתה לא תגבה בלא שבועה אבל במתה לא אמרינן כבר נתחייבה שבועה ואין אמש"ל דכיון דמדינא נאמנות היה מועיל אפילו לגבי יורשין דתנאי שבממון היא אלא דס"ל דרבנן אלמוה לתקנתיהו שלא לעקרה בתנאי לא מחמירנן בה ולא מוספינן בה למימר אין אדם מש"ל כדאמרינן עלה התם הבו דלא לוסיף עלה ועוד דהא לא איפסיקא הלכתא כרב ושמואל אלא דיינא דעבד כר"א עבד דעבד כרב ושמואל עבד והילכך לא מקילין בה תרי קולי ויורשיה גובין וכן כתב הרב בעל המאור ז"ל ששמע בשם חכמי נרבונה הגדולים ז"ל וכתב שהוא פסק נאה והגון ומשובח וראוי לסמוך עליו עכ"ד:
הכלל העולה מכל מאי דכתיבנא דלא אתמר באלמנה שמתה ולא נשבעה שאין יורשיה יורשין כתובתה אלא דווקא במנה מאתים או אפילו בנדוניא כשאינה בעין וגם שהנכסים בחזקת יורשי הבעל שאז יורשי האשה באים להוציא וגם לא נכתב נאמנות בכתובה אבל כל שיש אחת מכל אלו דהיינו שהנכסים שהכניסה בנדונייתה הם בעין או אפילו שאינן בעין אלא שהנכסים הם תפוסים ביד האשה או ביד יורשיה או ביד שליש או ביד ב"ד או אפילו הם ביד יורשי הבעל אלא שיש נאמנות בפי' נכתב בכתובה כל א' מאלו די לנו שאם מתה האלמנה ולא נשבעה שיורשיה יורשין כתובתה דמאחר שבאחת מכל אלו האלמנה פטורה מן השבועה גם יורשיה כן ואין כאן לומר אין אדם מוריש שבועה לבניו:
ועל ענין האפוטרופוסת כשהאיש עושה אשתו  אפוטרופא שפטורה מן השבועה אומר דדבר זה מוסכם מכל הפוסקים וכמ"ש הרמב"ם בהלכות נחלות פרק י"א ז"ל כשיגדילו היתומים נותן להם ממון מורישן וכ ו ונשבע בנקיטת חפץ שלא גזלן כלום במה דברים אמודים כשמנוהו ב"ד אבל אפוטרופוס שמינהו אבי היתומים וכן שאר המורישן אינו נשבע על טענת ספק ע"כ וכתב הרב המגיד ז"ל שם אבא שאול אומר מנוהו ב"ד ישבע מנהו אבי היתומים לא ישבע ונפסקה הלכה בגמ' כאבא שאול וכ"ו ע"כ וזה ברור:
ומעתה נבוא לענין נ"ד במאי דנסתפק החכם השואל בהני בני לאה אשת ראובן הנזכר שעשאה בעלה אפוטרופא על כל נכסיו ומתה לאה ולא נשבעה על כתובתה ובני לאה רוצים לגבות כתובת אמם קודם חלוקת הירושה וטוענים בני רחל שכנגדם כי אין להם לגבות כתובת אמם יען לא נשבעה על כתובתה ובני לאה טוענים כי לא היתה אמם חייבת לישבע על כתובתה יען עשאה אביהם אפוטרופא על כל נכסיו וכי היכי דאינה נשבעת על האפוטרופוסות כך אינה חייבת לישבע על כתובתה וחזרו בני רחל וטענו דנהי דבשביל האפוטרופוסו' אינה נשבעת מ"מ היתה חייבת לישבע על כתובתה וכ"ו ע"כ:
לזה אשיב דהדין עם בני לאה לזכותם לגבות כתובת אמם קודם ירושה אע"פי שלא נשבעה על כתובתה ולא מן הטעם שהזכיר הח"ה שטוענים בני לאה דטענתייהו דכי היכי דאינה נשבעת על האפוטרופוסות כך אינה חייבת לישבע על כתובתה כא אלימא כל כך דמצינא למימר האי מילתא לחוד והאי לחוד האפוטרופוסות כדיניה שפטורה מן השבוע והכתוב כדיניה שמחוייב' שבועה: כדטוענים בני רחל דנהי דבשביל האפוטרופוסות אינה נשבעת מ"מ היתה חייבת לישבע על כתובתה גם מש הח"ה שטוענים בני לאה כי הם ישבעו בעד אמם שלא התפיסה לה אביהם צררי ולא גנבה ולא כחשה ולא גבתה מכתובתה כלום ודאי דטענה זו רעועה היא ביותר והרי היא כחרש הנשבר דמעולם שמעתי שבועה כזאת ליורשים אלא שבועת היורשין שלא פקדנו אבא וכ"ו כדאיתא במתניתין. דהיכי הוה ס"ד דמצו לישבע בניה שלא התפיסה לה אביהם וכ"ו ומה שלא ראו ולא ידעו גם מה שטוענים בני רחל כנגדם כי אינן יכולים לישבע דקי"ל אין אדם מש"ל דברים אלו דברי מותר הם דהיא היא הטעם הנכללת למעלה למה כשמתה ולא נשבעה שיורשיה אין יורשין כתובתה דאין אדם מש"ל:
אלא שאני מזכה לבני לאה שיגבו כתובת אמם קודם חלוקה מן טעמי אחריני חדא דכיון שעשאה אפוטרופא והשליטה על כל נכסיו תו לא שייך למימר שמא אתפסה צררי כדי שלא תתבזה אלמנתו בב"ד גם לשמא תפסה לא חיישינן כיון שהוא האמינתה על כל נכסיו ועשאה אפוטרופא ופטרה מן השבועה וא"כ נימא נמי דג"כ פטרה משבועת כתובתה ולא שייך למימר אין אמש"ל כיון שהיא עצמה פטורה מן השבועה ודמיא לההיא כשכתב לה נאמנות בשטר כתובתה שאינה נשבעת או אם פטר אותה בשעת מיתתו מן השבועה שנוטלת כתובתה בלא שבועה דהשתא ומה אם כשהאמינה בחיי על כתובתה לחוד או כשפטרה בשעת מיתתו מן השבועה אמרינן דפטורה ונוטלת כתובתה בלא שבועה כ"ש בנ"ד שעשאה אפוטרופא ופטרה מן השבועה מכל נכסיו ואף לאחר מותו שכתובתה נכללת בהן שגם אנו נאמר שפטרה משבועת האלמנה:
וכל זה איננו שוה לי מאחר שלא מצאתי שום הוכחה וגילוי בזה הטעם בשום פוסק אלא שיש לי טעם אחר לזכות לבני לאה שיגבו כתובת אמם קודם חלוקת ירושת אביהם דאלימא יותר והיא דכיון שהנכסים היו בחזקת לאה ותפוסים בידה כבר הוכחתי לעיל דמצו היורשין ליקח כתובת אמם קודם ירושת אביהם דהאי טעמ' דאין אדם מש"ל לא אתמר אלא דווקא היכא דהיורש צריך להוציא מיורשי הבעל אבל כשהנכסים אינן ביד יורשי הבעל אפילו הם ביד שליש כיון שאין יורש האשה באים להוציא מידם ה"ל כאילו הנכסים בחזקת יורשי האשה וכ"ש בנ"ד שהנכסים היו תפוסים ביד האשה דהשתא נשארו בחזקת בניה ודאי דכה"ג נלע"ד דליכא מאן דפליג דאע"פי שמתה ולא נשבעה שיורשיה יורשין כתובתה וזה נ"ל ברור:
ועל מה שטענו עוד בני לאה כי התכשיטין ושימושי דירה וערסא אשר הניחה אמם בארגזותיה הם עצמם שהכניסה אותם לאביהם בנדונייתה שכך שמעו לאמם וכ"ו ובני רחל טוענים דלאו כל כמינייהו לומר כן וכ"ו גם לזה אשיב בדרך קצרה ואומר דבנדון שלפנינו משמע דמיירי שהתכשיטין ושימושי ערסא וכ"ו נכתבו בכלל חוב הנדוניא ולא נכתבו בפרטות כלי פלוני בסך כך וכך וכמו שהביא החכם הרב קארו ז"ל בא"ה סי' פ"ח וז"ל במה דברים אמורים במקום שנוהגים לכתוב בכתובה הכניסה לו כלי פלוני בסך כך וכך וכלי פלוני בסך כך וכך אבל במקום שאין כותבין בכתובה שום כלי בפרטות אלא כוללים הכל כותבים הכניסה לו בבגדי ותכשיטין סך כך וכך מעות הרי סך אותם המעות חוב עליו וכ"ו ע"כ וא"כ אם היה בנדון ש נכסים היו תחת יורשי הבעל אזי הוה להו יורשי האשה מוציאין מיד יורשי הבעל ואין מוציאין ממון מיד מי שמוחזק בהם אלא בראיה ברורה דהמ"עה אבל מאחר שהנדון שלפנינו מיירי שהנכסים היו בחזקת האשה והשתא נשארו בחזקת יורשיה דמצו ליקח כתובת אמם אפילו אינם בעין וכ"ש בנ"ד שהתכשיטין ושימושי ערסא וכ"ו הם בעין וכיון שהם תחת יורשי האשה על יורשי הבעל להביא ראיה שאינם שלה וזה נ"ל פשוט:
העולה מכל האמור למעלה דבנ"ד מאחר שהנכסים היו ביד האשה והשתא נשארו בחזקת יורשיה דהדין עם בניה שיגבו כתובת אמם קודם חלוקת ירושת אביהם והתכשיטין ושימושי ערסא שנכללו בכלל חוב הנדוניא יקחם כפי מה שהם שוין עתה וכמו שפסק החכם קארו יעיין שם זהו מה שהעלה מצודתי היום יום ראשון י"ט לחדש אדר בשנ' ובסדר במראות הצובאות לפ"ק:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: