שאלה ב ראובן שמעון ולוי כרכו רפתא  אהדדי ויהי כאשר כלו לאכול פתח ראובן בברכת הזימון ובירך ב"ה ושמעון בירך עמו מלה במלה אמנם לוי שתק ושמע הברכות מפי המברך וענה אמן על כל ברכה וברכה ויהי כאשר כלה ראובן לברך קרא תגר על לוי על ששתק ולא בירך כמו שבירך שמעון. וסמך על מה שכתוב בש"ע א"ח סימן קפ"ג סעיף ז' וז"ל נכון הדבר שכל אחד מהמסובין יאמר בלחש עם המברך כל ברכה וברכה ואפילו החתימות. וכתב רמ"א ויקדים לסיים קצת קודם המברך כדי שיענה אמן עכ"ל ולוי ענהו דהאי פסקא לאו משנת חסידים היא ועתה לשא"ול הגיעו הדין עם מי:
תשובה שאילתא דא חזיתיה בהרדב"ז ח"א מן החדשות סימן רע"ו ז"ל כבר נהגו העולם לברך לעצמן והטעם לפי שאין יכול לכוין עם המברך מלה במלה ונמצא משמיט תיבות מן הברכה ומכל מקום לא יתחיל עד שיגיע המברך להזן את הכל משום דמספקא לן עד היכן ברכת זימון ואיכא מ"ד עד נודה לך וכו' הילכך עד שיברך הזן את הכל ויענה אמן ויתחיל ברכת המזון והני מילי לכתחילה אבל בדיעבד יצא אע"פי שלא כיון עם המברך מלה במלה כיון ששמע עיקר הברכות וענה אמן יצא עכ"ל: וכן כתוב בשו"ת בנימין זאב סימן שנ"ג:
אמנם הרב בעל פנים מאירות בת"א סימן נ"ז רוח אחרת עמו וגזר אומר שעיקר ברכת הזימון לשמוע להמברך בכוונה והביא ראייה מההיא דאמרינן בפ' שלשה שאכלו ד' מ"ה ע"ב יהודה בר מרימר ומר בר רב אשי ורב אחאי מדפתי כרכו רפתא בהדדי לא הוה בהו חד דהוה מופלג מחבריה לברוכי להו יתבי וקא מיבעיא להו הא דתניא שלשה שאכלו כאחת חייבים לזמן הני מילי היכא דאיכא אדם גדול אבל היכא דכי הדדי נינהו חילוק ברכות עדיף בריך אנוש לנפשיה אתו לקמיה דמרימר אמר להם ידי ברכה יצאתם ידי זימון לא יצאתם וכי תמרו ניהדר ונזמן אין זימון למפרע ע"כ. והשתא אי אמרת בשלמא דכשמזמנין אסור למסובין לברך ועיקר מצות הזימון לצאת בברכת המברך היינו דמספקא להו אי חילוק ברכות עדיף כיון שמפסידין הברכות כשמזמנין אלא אי אמרת דשרי להמסובין לברך ברכות המזון בלחש ולסיים כל ברכה וברכה קודם המברך אם כן מאי מספקא להו חילוק ברכות עדיף הא אף כשמברכין בזימון רשאים לחלק בברכות שיברך כל אחד ואם כן יותר היה להם שיברכו בזימון וגם יחלקו בברכות אלא ע"כ איסורא איכא וצריך לשמוע להמברך בכוונה ולענות אמן על כל ברכה וברכה:
עוד הוסיף ידו שנית להביא ראייה מההיא דאמרינן בברכות דף נ"ג ע"ב אמר ליה רב לרב חייא בריה חטוף ובריך וכן אמר רב הונא לרבה בריה חטוף ובריך ופריך למימרא דמברך עדיף? והתניא גדול העונה אמן וכו' ומוקמי ליה בגמרא כתנאי דאינהו סברי דמברך עדיף. ואי ס"ד דשרי למעבד כפי פסק הש"ע שהמסובין יברכו בלחש אם כן אמאי אמרו חטוף ובריך ואף לפי סברתם דמברך עדיף מכל מקום היכא דיוכל לקיים שניהם לענות אמן ולברך כולי עלמא מודים דמברך ועונה אמן עדיף אם כן יותר טוב שלא לברך בכוס של ברכת המזון כדי שיברכו ויענו אמן וליכא למימר הא דאמרו חטוף ובריך בשביל דהמזמן אומר נברך דנברך לא חשיב ברכה כמו שכתבו התוספות:
ועוד בה שלישיה מהא דאמרינן בברכות דף נ' ע"א הני ג' דכרכי רפתא בהדדי וקדים חד מנייהו ובריך לדעתיה אינון נפקי בזימון דידיה איהו לא נפיק בזימון דידהו לפי שאין זימון למפרע ואי ס"ד דשרי להמסובין לברך ברכת המברך מה לי אם בירך מקודם או אם כשהתחילו ומכוונים שלא לצאת בברכת המברך שגם כן אין זימון בינייהו דהא כשהמסובין מברכין לעצמן צריכים הם לכוון שלא לצאת בברכת המברך ובזה מראים שלא לצאת בברכתו ואם כן פרח זימון מנייהו. ועוד דלא מקיימי ברוב עם הדרת מלך וכן הסכים הב"ח דטוב יותר לשמוע וכן הט"ז בס"ס קפ"ג כתב דבדורות הראשונים היו שותקים ומכוונים למברך. ואף שכתב שראה שערוריה בעו"ה בינינו שהמברך בזימון מברך ואין שומעים לו ומדברים דברים אחרים על כן חיוב על כל אדם לדבר הברכות בלחש מכל מקום נראה דזה כתב לאותם שאינם זהירים וזריזים במצות ה' אבל לוותיקין וחסידים ואנשי המעש' לקיים מילי דברכו' יותר טוב לשמוע בכוונה גדולה כל ברכות המזמן אף ברכת הזן:
ואחר שהראה לנו את כל אלה כתב ז"ל וראיתי שהביא הב"י בשם א"ח וזה לשון א"ח כתב הר"פ שיש לכל אחד לברך ברכת המזון אף כשיזמנו לפי שאין יכולין לכוין כל תיבה ותיבה מפי המברך ומכל מקום לא יתחיל לברך עד שתכלה ברכת הזן אבל הר מלא היה מברך בלחש עכ"ל ואני אומר דמוכח מש"ס דכל הברכות היו שומעים מפי המברך דהא אמרינן בגמרא בעל הבית בוצע ואורח מברך כדי שיברך לבעל הבית ומסתמא ברכת בעל הבית היה כוללה בברכה רביעית כמו שאנו נוהגים ואי ס"ד דשרי לברך כל הברכות רק שישמע מן המברך עד שתכלה ברכת הזן אם כן למה נטלו חכמים ברכה מן בעל הבית היה להם לתקן שיברך ב"ה והאורח היה יכול לברך לב"ה כשיברך בלחש שאר הברכות ויכלול ברכת ב"ה בברכה רביעית אלא ע"כ כשמצטרפין לזימון עיקר הזימון לשמוע ברכה מן המברך. ואף שיש לדחות די"ל דתיקנו דאורח מברך כדי שיענה ב"ה אמן על ברכת האורח אבל אם ב"ה היה מברך ואורח בלחש לא היה יכול ב"ה לענות אמן מכל מקום אמינא דיש ראייה ברורה לדברי מגמרא דחולין פרק כסוי הדם מעשה באחד ששחט וקדם חבירו וכסה וחייבו רבן גמליאל עשרה זהובים ואיבעיא להו שכר מצוה או שכר ברכה למאי נפקא מינה לכוס ברכת המזון אי אמרת שכר מצוה אחת היא ואי אמרת שכר ברכה הוי ארבעין זהובים ואי ס"ד דמסובין יכולין לברך בלחש שאר הברכות למה יהיה חייב ארבעין זהובים בברכת המזון הא לא הפסיד מיניה רק ברכה אחת אלא על כרחך ברור הדבר שמדינא צריכין המסובין לשתוק ולכוין לברכת המברך:
וראיתי שרבים נתחבטו בגמרא זו משום דקשיא להו אמאי חייבו ר"ג עשרה זהובים הלא גדול העונה אמן יותר מן המברך ומטעם זה פטרו ר"ת בשקדם ומל משום דהיה יכול לענות אמן והש"כ בח"מ סי' שפ"ב האריך בזה וגם רש"ל חולק על ר"ת וגם בספר מעד"מ ס"פ כ"ה הקשה אהא דפטר ר"ת משום דהיה לו לענות אמן דהא אמרינן בס"פ אלו דברים דרב א"ל לחייא בריה חטוף ובריך אלמא לית ליה הכי וכתב הש"כ וז"ל ואין דבריו נכונים דאדרבא אפילו לרב דא"ל לחייא בריה וכו' מוכח הכי דהא אמרינן התם דרב סבירא ליה כהאי תנא דאמר אחד המברך ואחד העונה במשמע אלא שממהרין למברך יותר מן העונה אלמא אפילו לרב יש לעונה שכר כמברך אלא דפליגי אי ממהרין למברך תחילה ואם כן פשיטא דדינו של ר"ת אמת וכו'. ואני אומר שכבודו הגדול במקומו מונח וכאן לא דק דבודאי כיון שממהרין למברך יותר מן העונה ע"כ ששכר מצותו גדול מן העונה ולכן חייבו ר"ג עשרה זהובי' בשביל שביטל ממנו מצוה גדולה שממהרין והוא לא עשה רק מצוה קטנה ואי לא היה לעונה אמן שום שכר י"ל שהיה מחייבו מאה זהובים דכל חפצים לא ישוו בה אלא בשביל שיש לעונה גם כן שכר אך מכל מקום ביטל ממנו מצוה גדולה לכך לא חייבו רק עשרה זהובים. ובברכת המזון ארבעים זהובים משום שיכול לענות אמן אבל באמת היכא דאי אפשר לענות אמן אין שכר למצוה זו ואין לשער אותה ולדברי ר"ת שפטרו משום עניית אמן צריכין אנו להוציא דבר הש"ס מפשטן וכבר השיג עליו רש"ל ולפי מה שכתבתי ניחא ואנן קיימא לן כמ"ד גדול המברך וראייה דאמרינן בגמרא שם דף מ"ז ע"א והלכתא גדול מברך ואי היה העונה גדול מן המברך יותר טוב היה לגדול שלא לברך ולענות אמן. וליכא למימר דברכת הזימון עדיף מעונה אמן ולכך חלקו כבוד לגדול זה אינו דהא המסובין נמי יוצאין בזימון של המברך ויותר טוב היה לגדול לשמוע לצאת ידי זימון ולענות אמן אלא ע"כ דגדול המברך יותר מן העונה אמן:
ומזה מוכח נמי דאין לברך בלחש ולענות אמן אחר ברכת המברך דאם כן הדרה קושיא לדוכתיה למה חלקו לגדול כבוד לברך יותר טוב היה לו לקיים שניהם לברך בלחש ולענות אמן. ועוד ראייה ברורה מהא דאמרינן שלשה דברים מקצרים ימיו ושנותיו של אדם ואחד מהם מי שנתנו לו כוס של ברכה לברך ואינו מברך משום דכתיב ואברכה מברכך ופירש רש"י והמברך ברכת המזון מברך לבעל הבית ואי ס"ד דכל אחד יכול לברך לעצמו בלחש אם כן למה כללו כללא דמי שאינו מקבל כוס של ברכת המזון אינו מאריך ימיו הלא משכחת ליה אף שאינו מברך על הכוס יכול הוא לברך בלחש ולברך לבעל הבית והוא בכלל ואברכה מברכך אלא על כרחך ברור הדבר דעיקר ברכת הזימון לצאת בברכת המברך וכשירצה לברך בלחש מוכרח הוא לכוון שלא לצאת בברכת המברך ואם כן פרח זימון מנייהו דהא הוא רוצה לחלק. ואם כן בדורותינו שכל אחד מברך בלחש בשביל שאי אפשר לכוון פרח זימון מנייהו ונפל ברכת הזימון בבירא ופשיטא שלא יפה הם עושים המסובין שמברכין בקול רם עם המברך שכמעט לא נשמע קול המברך ואני אומר שזה יותר טוב שבתחילת הברכה ובסופה ישתוק ויכוון לברכת המברך דזה בקל יוכל לכוון ומעיקרא מחינן ליה במרזפתא דנפחא עד דמכוון דעתיה ובאמצע הברכה שהברכה ארוכה יאמר מלה במלה בלחש עם המברך כדי שלא יסיח דעתו ובזה יוצא אליבא דכ"ע ומקיים מנות ברכה הזימון כתיקונה: עכ"ל:
הרי שלדעת הרב ז"ל עיקר הזימון לשמוע למברך בכוונה ובדוחק התיר למברכין לברך עם המברך לבחור הרע במעוטו דיותר טוב הוא שיברכו משיספרו בשעת ברכה וכל המתירין לא התירו אלא מהאי טעמא ואם כן ליכא לספוקי דכל דאפשר לכוון ולשמוע למברך מחינן להו שלא לברך ואע"ג שכבר נתפשט המנהג בדורותינו שכל אחד מברך בלחש אין בכך כלום ומבטלינן מנהגייהו כיון שלא נתפשט אלא מטעמא רעועה דהיינו חסרון הכוונה:
ראייה לדבר מה שכתב מוהרדב"ז בש"ות הישנות סי' על תקנת הרמב"ם ז"ל במצרים כשהיה רבם שלא לחזור הש"ץ התפלה אלא להתפלל תפלתו שהיה מתפלל בלחש בקול רם שלאחר מיתת הרמב"ם ז"ל כמה שנים שהוא ז"ל נהג רבנותו שם החזיר הדבר ליושנו לחזור הש"ץ התפלה ונתן טעם לשבח לבטל תקנת הרמב"ם משום שהוא ז"ל לא תקן האי תקנה אלא משום שראה שערוריה שבעת חזרת התפלה אין קול ואין עונה ואין קשב אלא איש לדרכו פנה עוד זה מדבר וזה בא ימיקו וידברו ברע ואין איש שם על לב תפלת הש"ץ כאלו תפלתו תועבה ח"ו וכדי להרים מכשול מדרך עמו תקן האי תקנה כדי שאם לא יענו על ברכותיו לפחות לא יזלזלו בהם להשליכם אחר גוום:
אמנם אחר שהוא ז"ל נהג רבנותו שם וראה שתקנת הרמב"ם ז"ל קלקלתם יען כל אחד מהם מהרה מהרה ירוצו וייגעו לגמור תפלתם קודם הש"ץ כדי לבא אל תכליתם דבר דבור על אפנו הראשון ובודאי שלא היו מתפללין  אלא חצי דבר ולא כל דבר תפלה מטורפת ומבולבל' שלא היה מגיע לחצי ההר עד שנעשה אברים אברים בשעיר המשתלח עמוד הוא ז"ל על הפרץ וחזר הדבר לאיתנו הראשון על דין הגמרא לחזור הש"ץ התפלה כיון שממה נפשך הכוונה אזדא מנייהו:
בהא סלקינן ובהא נחתינן שכיון שמוהרדב"ז ז"ל בטל תקנת הרמב"ם ז"ל מכמה שנים מטעם שסוף מגמתו של הרמב"ם לא עלה בידם ועל כן החזירם לדין הגמרא בנדון דידן נמי כל זמן שבברכת המברכין יש כוונה לדבר הנח להם לישראל שיברכו אבל כשבברכה זאת אין כאן תוספת כוונה אזי אין לנו אלא לחזור לדין הגמרא שאחד מברך והמסובין שומעין ועונין ועליהם תבא ברכת טוב:
העולה מכל האמור שבנדון דידן הדין עם לוי ששתק ולא בירך אלא כיוון על כל ברכה וברכה לענות אמן וכן ראוי לנהוג לפי דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורנו הרב היושב על כסא ההוראה ה' יאריך ימיו ושנותיו אכי"ר:
תם ונשלם בר"ח כסליו שנת תענם לפ"ק
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט
בדפוס אלמנה ויתמי מהמנוח כהר"ר יוסף פרופס כ"ץ זצ"ל:
וואוינין אויף דיא שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס