שאלה נא ראובן ושמעון שותפים הדרים באמשטרדם. היה להם סך גדול ממעות וסחורות ביד לוי הדר בעיר אחרת. ולא היו יכולין להוציא את ממונם מידו. כי בכל יום ויום היה משיב איגרותיהם שישלח להם. ואין קול ואין עונה ואין כסף. והיה הדבר קרוב להפסד. וראובן אמר לשמעון שותפו. נשתדל לעשות איזה הוצאות. וליתן שוחד. כדי להוציא ממונינו מיד לוי. ושמעון לא נתרצה בזה. לאחר ימים השתדל ראובן ועשה הוצאות. ונתן שוחד ממעות השותפו'. להוציא את חלקו. וכן היה שקיבל החצי מכל מה שהיה ביד לוי. וכשמוע שמעון שראובן קיבל החצי שביד לוי. הלך אל ראובן וכה אמר לו. שיתן לו החצי מכל מה שקיבל. כיון שהוא שותפו. דמי פלג לו. וראובן השיב אמריו לו. שלא יתן לו אפילו פרוטה א' ממה שקיבל. באמרו שהואיל שבאותו זמן. כשאמר לו להשתדל ולהוציא הוצאות. להוציא את נכסיהם לא נתרצה. אם כן מה שהוא עשה. לעצמו עשה. ולעצמו הציל. ואין לזרים אתו. ושמעון חזר וטען. שכיון שההוצאות שעשה. היו ממעות השותפות. לו יאה החצי מכל מה שקיבל. ועוד שהיה צריך לבא אליו קודם שהלך להשתדל. לראות אם היה עדיין עומד בדעתו הראשונה. והואיל שלא בא. צריך ליתן לו החצי. וראובן השיב שמה שלקח ממעות השותפות. לקחם לו לחלקו. על חשבונו. ומה שטען שהיה צריך לבוא אליו קודם שהלך. שזה לא היה צריך. דכבר אמר לו שאינו רוצה. וכיון שריבתה הקטטה ביניהם. דורשין ושואלין להיכן הדין נוטה ומה' תמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מלתא. איתא בב"ק בפ' הגוזל בתרא דף קי"ו ע"ב וז"ל. ת"ר שיירה שהיה הולכת במדבר. ועמד גייס וטרפה. ועמד א' מהם והציל. הציל לאמצע. ואם אמר אני אציל לעצמי. הציל לעצמו. היכי דמי. אי דיכול להציל. אפי' סיפא נמי לאמצע. ואי דלא יכול להציל. אפילו רישא נמי לעצמו. אמר רמי בר חמא הכא בשותפין עסקינן. וכגון זה שותף חולק שלא מדעת חבירו. אמר. פליג. לא אמר. לא פליג. עכ"ל הגמ':
ופירש"י ז"ל וז"ל. הציל לאמצע. כל א' מכיר את שלו ונוטל. או שיכולים הבעלים להציל. לא אייאוש. ואפילו אמר לעצמו. גזלן הוא. הכא בשותף. ובין יכולין להציל. בין אין יכולין להציל. כגון זה במקום איבוד ממון. שותף חולק. ואפילו לא ירצה חבירו. אמר. פליג ומעכב חלקו ממה שהציל. לא אמר. לא פליג. ושפיר עבד דמסר נפשיה. אעיסקא דתרווייהו. הואיל והוא שותף עמו. אורחיה למיטרח אכולי עיסקא עכ"ל:
הרי לן שלפי פי' רש"י הנז"ל אין חילוק. בין אם יכול השותף האחר להציל. ובין אין יכול להציל. אלא למה שנוגע יותר מחלקו. שאם אמר לעצמי אני מציל. בין אם יכול השותף להציל. בין לא היה יכול להציל. כגון זה במקום איבוד ממון. שותף חולק שלא לדעת חבירו. דאם אמר לעצמי אני מציל. פליג. ואעפ"י ששותפו היה יכול להציל. מעכב חלקו ממה שהציל. ומה שהציל יותר מחלקו יתן לשותפו. לא אמר לעצמי אני מציל. בין אם היה יכול השותף להציל. ובין לא היה יכול להציל. לא פליג. ומה שהציל הוא לאמצע. ואפילו חלקו אינו נוטל. אלא כל מה שהציל חולקים לאמצע. דכיון שלא אמר לעצמי אני מציל. לא גילה דעתו שחולק מחבירו. דהואיל והוא שותף עמו. דרך השותפין לטרוח בעד חבריהם וכו'. וכן הוא דעת רוב הפוסקים. וכן פסקו הרמב"ם ז"ל בפ"ה מהלכות שותפין הלכה ו' וז"ל. שותפין שהיו באים בדרך. ועמדו עליהם ליסטים. וגזלו השיירה. והציל א' מן השותפין. הציל לאמצע. אפי' אין יכולין חביריו להציל. דלא פליג כיון דלא אמר כלום. ואם אמר לעצמי אני מציל. אם יכולין להציל. הציל עד כדי חלקו. לעצמו. והיותר שלהם עכ"ל:
והרב בעל שלטי הגבורים ז"ל בפ' הגוזל בתרא. ובפ' אזהו נשך. כתב דאפילו שכירות לא יטול. בשביל מה שהציל להם יותר מחלקו. דכיון שהוא עצמו היה שותף. כן אורחייהו לטרוח הא' בעד חבירו בלא שכירות וכו' ע"כ ע"ש:
ואם אינם יכולין להציל. ואמר לעצמי אני מציל. ושמע חבירו ושתק. ולא מסר נפשיה. סח דעתיה וגלי דנתייאש. לכן מה שהציל הציל לעצמו. דזכי מהפקרא. וכדפירש"י ז"ל שם וז"ל. הדר ביה וזכי מהפקרא. וכן פסק שם הרמב"ם ז"ל וז"ל. ואם אין יכול להציל. הציל לעצמו. וכן הוא דעת הרא"ש והריב"ה ומרן ז"ל שם בח"מ ע"ש:
ואע"ג דאיכא תרי אוקמתי אחריני בגמ'. בהאי ברייתא. דרבא מוקמי לה בפועלין. כרב דאמר פועל יכול לחזור בו. אפילו בחצי היום. ורב אשי מוקי לה באנשי דעלמא. ולא בשותפין. וביכולין להציל ע"י הדחק. כנראה שם בגמ' כיון שהרי"ף והרא"ש ושאר הפוסקים ז"ל כתבו. דכל אלו האוקמתות הלכתא נינהו. צריכין אנו לפרושי ג"כ. האי אוקמתא דרב אשי. כפי מה שפירשוה הפוסקים ז"ל. כדי שמתוך דבריהם ז"ל. נבוא לדון בנדון שלנו:
והנה רש"י ז"ל פירש וז"ל. רב אשי אמר כשיכול להציל ע"י הדחק. לעולם באיניש דעלמא. וכגון דיכולין להציל ע"י הדחק. אמר לעצמי ושמעו בעלים ושתקו. ולא מסרו עצמן. אסחו דעתייהו. וגלו דאייאוש. ולא בעו למימסר נפשייהו. ומיהו היכא דיכולין להציל להדיא. אפילו שמעו ושתקו. לא קני. דמסתמא לא לא אייאוש וכו' עכ"ל ע"ש: וכן פסק הרמב"ם ז"ל שם. בפ"ה מה' השותפין. והרא"ש והריב"ה והסמ"ג ורי"ו ז"ל. וכדכתיבנא לעיל. גבי אוקמתא דרמי בר חמא. דלדעתם ז"ל תרתי בעינן. כדי שיזכה בכל. שלא יהיו יכולין להציל. ושיאמר לעצמי אני מציל. ושמעו ושתקו וכו':
ומיהו היכא דיכולין להציל בהדיא. שלא ע"י הדחק אעפ"י ששמעו הבעלים בשאמר לעצמי אני אציל ושתקו. לא קני. דמסתמא לא נתייאשו. וממה שהציל. כל א' נוטל את שלו. דכיון שהיו יכולין להציל ע"י הדחק. לא נתייאשו. והרי הוא כאילו כל א' הציל את שלו. ואם לא יתן לכל א' את שלו. הרי זה גזלן: וכן דקדק מוהר"א ששון ז"ל בסי' ק"מ מדברי רבוואתא הנז"ל ע"ש ודוק:
אמנם אל זה אביט. למה שכתב עוד שם מוהר"א ששון הנז"ל שפי דברי הרבנים הנז"ל יש להסתפק. בכשיכולין להציל ע"י הדחק. למאי מדמינן להו אי דמי ליכול להציל שלא ע"י הדחק. ואעפ"י שאמר לעצמי אני מציל. הציל לאמצע. או דילמא דדמי לשאינו יכול להציל. וכל שאמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו ע"כ:
ולא ידענא מהיכא יש להסתפק בדבריהם ז"ל לספק כזה. שהרי מסתמיות דבריהם ז"ל נראה ברור שלא יש לחלק בין זה לזה כלל. וכדכתיבנא:
הן אמת. שהרמב"ם ז"ל בפ' י"ב מה' גזלה סתם דבריו. וכתב וז"ל היו ב' שותפים. והציל א' מהם. הציל לאמצע. ואם אמר לעצמי אני מציל. הרי זה חלק מחבירו. והציל לעצמו עכ"ל: שמסתמיות דבריו אלה. שלא חילק בין יכולין להציל. לאין יכולין להציל. יש איזה צד להסתפק. אשר על זה נראה שהראב"ד ז"ל השיגו שם וכתב וז"ל. ואעפ"י שאין יכולין להציל ע"כ:
אמנם לע"ד נראה שאין מקום כלל להשגה זאת כאן. שהרי דברי הרמב"ם ז"ל כאן בהלכות גזלה. לא קאי אלא לזכות השתף. המציל בחלקו לבד. ולא בחלק חבירו. ולכן לא חילק בין יכול להציל. לאין יכול להציל. דבכולהו גווני. כל שאמר לעצמי אני מציל. הרי זה חלק מחבירו והציל לעצמו. וכל שלא אמר לעצמי אני מציל. אעפ"י שאין יכולין להציל. הציל לאמצע. אפינו לא הציל אלא חלקו. דכיון דלא גילה דעתו שחלק מחבירו. דרך השותפין לטרוח בעד חבריהם וכדכתיבנא לעיל:
אבל בפ"ה מהל' שותפין דקא עסיק ג"כ למה שהציל יותר מחלקו. שם חילק בין יכולין להציל. לאין יכולין להציל. וכאשר קדמנו זכרו לעיל וכדכתיבנא: וזהו ה"ה ז"ל כאן בפ' י"ב מה' גזלה. דקעסיק הרמב"ם ז"ל בכשלא הציל אלא כדי חלקו. וז"ל בדין זה (דהיינו דכשלא הציל אלא כדי חלקו) אין חילוק בין אם יכול להציל. לאין יכולין להציל. דכל כי האי גוונא שותף חולק שלא מדעת חבירו. ואם לא אמר לעצמי אני מציל. בכל גוונא הציל לאמצע וזה עיקר. עכ"ל: דפי' דבריו הוא. דבדין זה לזכות בחלקו. אין חילוק בין יכולין להציל. לאין יכולין להציל. אלא הכל תלוי בין אמר. ללא אמר. וכן ביאר דבריו ז"ל הר"ב לחם משנ' ז"ל ע"ש: כיוצא באופן זה אזלא לה השגתו של הראב"ד ז"ל על דברי הרמב"ם ז"ל וכדכתיבנא ודוק:
ומעתה נחזור לענייננו הראשון בהאי דמוהר"א ששון ז"ל. דכתיבנא עליה דמסתמיות דברי הרמב"ם והרא"ש וריב"ה ורי"ו ז"ל ליכא לספוקי. להיכא דיכול להציל ע"י הדחק. לידע למאי מדמינן ליה. אי ליכול להציל שלא ע"י הדחק. או לכשאינו יכול להציל. שהוא כתב. דלדידהו יש להסתפק וכו' כדכתיבנא. ולי זעירא דמן חברייא נראה דליכא להסתפוקי כלל בדבריהם ז"ל. שהרי לא מצינו בדבריהם ז"ל. שחילקו בין אם יכולין להציל ע"י הדחק. לכשאין יכולין להציל ע"י הדחק. ואדרבה מדבריהם ז"ל משמע. דכי יכולין להציל ע"י הדחק. דדיינינן ליה כיכולין לה שלא ע"י הדחק. ואפילו אמר לעצמי אני מציל. הרי הוא לאמצע. משום דס"ל. דכל שיכול להציל ע"י הדחק. יכול להציל מיקרי. וכדכתב הרב בעל ב"ח ז"ל בח"מ סי' קפ"א ע"ש ודוק:
אמנם הרב בעל שלטי הגבורים. בפ' הגוזל בתרא. ובפ' אזהו נשך דף ק"ב. האריך הרבה בזה. והעלה דלכולהו רבוותא. אם הציל כדי חלקו. בין ביכולין להציל. בין לאין יכולין להציל. אם אמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו. ואם לא אמר לעצמי אני מצילצ הציל לאמצע. ולמה שהציל יותר מחלקו. אם יכולין להציל ע"י הדחק. אם אמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו. ואם לא אמר לעצמי אני מציל. הציל לחבירו. ואם לא היו יכולין להציל כלל. אפי' בסתם שלא אמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו. ואם חבריו היו יכולין להציל. שלא ע"י הדחק. אעפ"י שאמר לעצמי אני מציל. הציל לחבריו:
ולפי זה אין חילוק. בין שותף לאחר. אלא כדי להציל חלקו ולא יותר. דבאחר כל א'. יטול את שלו. ובשותף נוטלו בחלקו. וכפי דבריו ז"ל. צריך לפרש דברי הרמב"ם וריב"ה וסיעתייהו ז"ל דמה שכתבו. דאם אמר לעצמי אני מציל. אם יכולין להציל. והציל עד כדי חלקו לעצמו. והיותר שלהם ואם אינם יכולין להציל. הציל לעצמו. שבהצלה שלא ע"י הדחק מדברים. וה"ק אם יכולין להציל שלא ע"י הדחק. אעפ"י שאמר לעצמי אני מציל. הציל עד כדי חלקו לעצמו. והיותר שלהם. ואם אינם יכולין להציל אלא ע"י הדחק. הציל לעצמו. אבל אם אינם יכולין להציל כלל. בהא לא איירי אינהו. דודאי אפי' לא אמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו:
והרב הנמקי ז"ל כתב בפ' הגוזל בתרא וז"ל המר. פליג. ומעכב לעצמו מה שהציל ע"כ: ונראה מדבריו ז"ל. דאפילו הציל יותר מחלקו. ולפי זה כשאמרו בגמ' אמר .פליג. לא אמר. לא פליג. הכי פירושו. הכא בשותפין עסקינן. דאין חילוק בין יכולין להציל. לאין יכולין להציל. אלא הכל תלוי בין אמר לעצמי אני מציל. ללא אמר. דאי אמר לעצמי אני מציל. אפילו שיכולין להציל שלא ע"י הדחק. הציל לעצמו. ונוטל הכל. אפי' הציל יותר מחלקו. דכיון דיכולין להציל. ואמר זה לעצמי אני מציל. ושתקו. מסתמא אפקורי לזה שיציל. ולכן נוטל הכל. אבל אם לא אמר לעצמי אני מציל. אפי' אינם יכולין להציל כלל. אפי' ע"י הדחק. הציל לאמצע. ואפילו חלקו אינו נוטל. אלא כל מה שהציל חולקין לאמצע. דכיון דלא אמר לעצמי אני מציל. לא גילה דעתו שחולק מחבירו. ודרך השותפין לטרוח בעד חבריהם וכו'. כך פי' דבריו הרב בעל כנה"ג ז"ל. בח"ב מחה"מ בסי' קפ"א בהגה' הטור אות ה' ושם האריך הרבה בזה ואסף כל הדיעות וכל החילוקים והפירושים שנאמרו בברייתא הנז"ל. ובכלל דבריו תמצא כל מאי דכתיבנא אלא שבסוף דבריו רצה לדחוק את עצמו להשוות הסברות ולהסכים דעת הרב הנמק"י ז"ל. עם שאר רבוואתא. ולפרש דבריו ז"ל. באופן שיעלו כולם לסגנון א'. אבל פירושו הוא דחוק עד מאוד כאשר יראה המעין שם:
ויהיה איך שיהיה. נמצינו למדין מכל מאי דכתיבנא לעיל. דבשותפין לפי סברת רוב הפוסקים ז"ל. אפי' יכולין להציל שלא ע"י הדחק. כל שהוא במקום איבוד או פסידא. אם אמר לעצמי אני מציל. מה שהציל הציל לעצמו. עד כדי חלקו. דכל כי האי גוונא שותף חולק שלא מדעת חבירו וכדכתיבנא:
ומטעם זה איתא נמי במרדכי שם בפ' הגוזל בתרא וז"ל פסק רבינו מאיר על ראובן ושמעון שהיו דרים תחת שר א'. והיה להם חוב א' בשותפות. ויצא ראובן משם לדור תחת שר אחר. וכעס עליו השר. ואמר לשמעון. את חלקך אסייע לך. שיפרעו לך. אבל לחלק ראובן לא אסייע. דאם אמר שמעון לעצמי תני מציל. הציל לעצמו. דכל כי האי גוונא במקום איבוד. שותף חולק שלא מדעת חבירו ועוד דכל היכי דאמרינן בגמ' כגון זה. למדין ממנו דבר הדומה לו קצת. אע"ג דלא דמי לגמרי ומהאי טעמא נמי יש לומר. שנים שהיה להם חוב ביחד. והחוב מקולקל. וצריך ליתן שוחד. ולהוציא הוצאות. והא' רוצה. והב' לא רוצה. יכול לחלוק שלא מדעת חבירו. ויאמר לעצמו אני אוציא חלקי. ואציל לעצמי. דכיון דאיכא פסידא. יכול לומר פלג עכ"ל:
איברא שלכאורה נראה דברי המרדכי הנ"ל. במה שכתב בשם מוה"רם ז"ל כאן בפ' הגוזל בתרא. שמנגדים למה שכתב הוא עצמו בשם מוה"רם הנ"ל במציעא בפ' המקבל. ושסתרי דבריו אהדדי. שהרי כתב שם וז"ל. נשאל רבינו מאיר. על ב' שותפים. בחוב א'. שפרע מקצתו. ורצה א' לעכבו. ואמר לחבירו. לך וקח חלקך מן העכו"ם וכו'. והשיב. נ"ל דלא כל כמיניה. דאמר רבא בפ' המקבל. הני בי תרי דעבוד עיסקא. בהדי הדדי. ואמר ליה חד לחבריה. תא ונפלוג וכו'. עד ואי אמר ליה הב לי פלגא דידי. ופלגא דידך. אי מטא לך פסידא דדינא בהדך. אמר ליה. מזלא דתרי עדיף וכ"ש דלא כל הימנו ליקח חלקו. ולהסמיך את חבירו. על קרן הצבי. על העכו"ם. אשר פיהם דיבר שוא וכו' עכ"ל:
הרי מכאן מבואר בהדיא בדבריו. ששותף לא מצי לחלוק בלא דעת חבירו. עד שיקבלו שניהם חלקם. ואיך כאן בפ' הגוזל בתרא. פסק בשם מוהר"ם עצמו. שיכול לחלוק שלא מדעת חבירו. ולומר לעצמי אני מציל. היפך ממה שכתב שם בפ' המקבל:
אבל כד דייקת שפיר. תראה שכל דבריו ז"ל. מכוונים אל האמת. לפי סברתו ז"ל. ושלא סתרי אהדדי. וששאני ההוא נדון דפ' המקבל. להאי דפ' הגוזל בתרא. דהא בההוא עובדא דפ' המקבל. איירי שבאותה שעה. שהא' קיבל חלקו מהעכו"ם. עדיין לא הוה שום פסידא הנראה לעינים. כי החוב ההוא היה בטוח ביד העכו"ם. וגם לא אמר מתחלה. לעצמי אני מציל. רק אחר שגבה חלקו. אמר אני קבלתי כבר חלקי מהעכו"ם. כך וקבל אתה ג"כ חלקך מהגוי. ולכך פסק מוהר"ם ז"ל דלאו כל כמיניה. משום דשמא יבא אח"כ לידי פסידא. קודם שיקבל גם הוא את חלקו. כי הגוים פיהם דיבר שוא וכו'. ואפילו שיאמר דדינא בהדך בפסידא. יכול לעכב עליו. מטעם דאמר ליה מזלא דבי תרי עדיף. ובעוד שלא נחלוק. אולי שלא יבא לידי שום פסידה כלל. כמו שמייתי ראיה מהגמ' דפרק המקבל:
אבל היכא דכבר בא ההפסד. כההיא דפ' הגוזל בתרא. והא' אומר לעצמי אני מציל. ואיני רוצה להטריח בעד השותפות. אלא ממה שאציל אטול לחלקי. אה"נ דיכול לחלק. והציל לעצמו. והיינו דפ' הגוזל בתרא ושאני נדון זה מנדון זה. וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה מכל מאי דכתיבנא. דבשותפין כל עוד שא' מהם רואה. שיכול לבוא לידי פסידא. או איבוד. שיכול לומר לעצמי אני מציל ופלג מהשותפות. שלא מדעת חבירו. וחמה שהציל יכול ליקח חלקו. ואם הציל יותר מחלקו. אן יתן לשותפו הכל כדהוכחנו לעיל. לפי דעת כל הני רבוואתא ז"ל וכדכתיבנא ודוק:
ומעתה אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת. נבא לענין דנ"ד. אשר נשאלנו. על ראובן ושמעון הדרים באמשטרדם. שהיו שותפים. והיה להם סך גדול ממעות וסחורות ביד לוי. שהיה דר בעיר אחרת. ולא היו יכולין להוציא ממונם מידו וכו'. והיה הדבר קרוב לאיבוד. ואמר ראובן לשותפו שמעון. נשתדל לעשות איזה הוצאות. וליתן שוחד כדי להוציא ממוננו מיד לוי. ושמעון לא רצה. ואחר איזה ימים. השתדל ראובן. ועשה הוצאות. ונתן שוחד. ממעות השותפות. להוציא את חלקו וכן היה. שקיבל את החצי מכל מה שהיה ביד לוי. ועכשיו בא שמעון ותובע החצי מכל מה שקיבל. וכו'. וראובן ממאן בדבר. באומרו שמה שהציל הציל לעצמו. וכו'. הכל כמובא בשאלה. ויחדיו למשפט נקרבו לידע הדין עם מי:
ואען ואומר שלפי כל מאי דכתיבנא לעיל. היה נ"ל לכאורה. שהדין עם ראובן. כיון שהחוב הנ"ל שהיה ביד לוי. היה קרוב לאיבוד. כמוצע בשאלה. והייתי דומה נ"ד לההיא דשיירה דאמרינן עלה. דכל כי האי גוונא. שותף חולק שלא מדעת חבירו. ומה גם בנ"ד שיש טענה אחרת לזכות ראובן. שביקש משמעון שותפו מתחלה. להשתדל עמו בעד החוב הנ"ל. ולא רצה. והייתי רוצה לדמותו ג"כ. האי נ"ד להנהו דמוהר"ם ז"ל. אשר הביא המרדכי ז"ל בפ' הגוזל בתרא. דפסק ג"כ עלייהו דכל כי הא גוונא שותף חולק שלא מדעת חבירו. והייתי אומר שה"ה והוא הטעם. ג"כ בנ"ד וכדכתיבנא:
איברא שבין הנהו דיני דמוהר"ם ז"ל. אשר הביא המרדכי ז"ל בפ' הגוזל בתרא כמו ג"כ נ"ד. לכאורה נראה דלא דמו כלל לההיא דשיירה שהיה מהלכת במדבר וכו'. דהרי התם ככר טרפה הגיס. וכבר נאבדו מהם הנכסים. כי לקחו אותם השוללים. ויצא הממון מרשותם. מה שאין כןולא בהנהו דיני דמוהר"ם ז"ל. ולא בנ"ד. שביו זה כמו זה. בשעה שא' מהשותפים גבה חלק מהחוב. עדיין לא נאבד כלום. כי כל החוב היה ביד הלוה. ואעפ"י שלח הציל אלא א' מהם היה מקום לומר שיהיה הכל לאמצע. ואפילו שאמר לעצמי אני מציל. היינו יכולין לומר דלאו כל כמיניה. להציל לעצמו. כל עוד שעדיין לא נאבדו הנכסים. מה שאין כן ההיא דשיירה שכבר נאבדו. דטרפה הגייס. והוי כמי שזוכה. מההפקר וכדכתיבנא:
אבל כד דייקת שפיר תראה שכבר מוהר"ם עצמו ז"ל. הרגיש על זה. ולכן כדי שלא תחלק הכי. כתב בסיום דבריו וז"ל. ועוד דכל היכי דאמר בגמ' כגון זה. למדין ממנו דבר הדומה לו קצת. ואע"ג דלא דמי לגמרי. וכן הוא בהדיא בתשובות מוהר"ם ז"ל. הנדפסות בפני עצמן בסי' ק"ה ע"ש: ומינה נמי בנ"ד. שאע"ג דלא דמו ממש לההיא דשיירה. אפי"ה יכול לומר ראובן לעצמי הצלתי. כיון שהיה רואה שהיה בא לידי פסידא. ואיבוד החוב. ומה גם שמתחילה ביקש משמעון שותפו. להשתדל עמו כדי להציל ממונם ולא רצה:
ועוד דאי דייקת שפיר אשכח. דלא מצו לחלק בין נדון השיירה. להנהו דמוהר"ם ודנ"ד כלל. דהרי אילו התם בדין השיירה לא הוה מיירי. אלא בענין דאם יכולין להציל. או לאין יכולין להציל. אז הוה מקום לומר. דדוקא התם כשאין יכולין להציל. אם הציל. הציל לעצמו. אע"ג שלא אמר לעצמי אני מציל. משו' דהוי כזוכה מן ההפקר. ושותפות שביניהם כבר חלפה והלכה לה. אבל כל היכא דהצריכו ג"כ לומר לעצמי אני מציל. ושתרתי בעינן כדכתיבנא. ובתנאי זה הוא שאמרו. שכל כה"ג שותף חולק שלא מדעת חבירו. ושכל זמן שלא אחר לעצמי אני מציל. אעפ"י שהנכסים נאבדו מהם. שטרפם הגייס. אפילו הכי. שותפות עדיין נמשכת. עד שיחלוק השותף באמירתו הנז"ל. ויאמר לעצמי אני מציל. שבזה הוא שמתפרד מן השותפות. כי עיקר פרידתו או חלוקתו תלוי ג"כ במאמר הנ"ל. כיון שכן אף שכל הנכסי' הם בחזקת איבוד. כיון שהוא הסיבה מכרחת להפרד. אם אמר כן השותף הא'. לעצמי אני מציל. אז מתפרד מן השותפות. והציל לעצמו. שהרי במה שתלוי עיקר חלוקתו שהוא האמירה כבר אמרה. ואם לא אמר לעצמי אני מציל. הכל לאמצע. אם כן נמצא שהוא הדין והוא הטע'. שייכי להנהו דיני דמוהר"ם ז"ל. שהביא המרדכי בפ' הגוזל בתרא ובנ"ד. ונמצא שאין לחלק ביניהם כלל ועיקר. בין דין השיירה להנהו דיני דמוהר"ם ונ"ד. וכדכתיבנא ודוק:
אלא שאכתי פש גבן לבאר. דבהאי דאמרינן דעיקר חלוקתו תלוי ג"כ באמירתו. שאמר לעצמי אני מציל. נפל מחלוקת בין הפוסקים ז"ל. לידע אם די שיאמר לעצמי אני מציל. בינו לבין עצמו. או אם יהיה נאמן בשבועתו. לומר שנתכוון מתחילה לכך. או אם צריך שיאמר לעצמי אני מציל. לפני הבעלים. או לפני השותפין עצמם. או בפני עדים. או בפני הב"ד:
דהנה הרב אבי העזרי ז"ל סובר. שאם אין עדים בדבר. דנאמן הוא בשבועתו לומר. דלעצמו נתכוון להציל. ואפילו שלא יהיו הבעלים שם. כדי שיאמר בפניהם. כן כתב המרדכי ז"ל בפ' הגוזל בתרא. והביאו מרן ז"ל בשמו בביתו ביתא יוסף בח"מ סי' קפ"א ע"ש:
והרב בעל משפט צדק בח' ב' סי' ב'. מסתפק. אי בעי עדים או אם נאמן בשבועה וכו'. ונראה שדעתו ז"ל נוטה. דאפי' בדאיכא עדים. נאמן בשבועתו. וכן נראה מדברי מוהר"י אדרבי ז"ל בסי' שפ"ט ע"ש:
והמרדכי ז"ל סובר. דנאמן הוא בשבועתו. דוקא בדאית ליה מגו. אבל בדלית ליה מגו. אינו נאמן: והרב בעל התרומות בשער ס"ח ח"ב כתב. שהשותף שהציל לעצמו. לא מהני מידי. ושאינו נאמן בשבועתו. ואפילו דאית ליה מגו. אינו נאמן. עד שיאמר לעצמי אני מציל. בפני עדים. וכמו שכתב ג"כ הרב בעל גידולי תרומה ע"ש: וכתב שכן נראה מדברי הרשב"א ז"ל שסובר כהרב בעל התרומות ז"ל ע"ש:
והרי"ף והרמב"ם ורש"י והרא"ש ז"ל סברי. דכשאין יכולין להציל. דבעינן שיאמר לעצמי אני מציל. בפני הבעלים. דכיון שאמר לעצמי אני מציל בפניהם. והם ישבו שם. ושמעו ושתקו. ולא הצילו. ולא מסרו עצמן. סח דעתייהו וגילו דנתייאשו מן הכל. וזכ' במה שהציל מן ההפקר. אכן כשאין הבעלים שם. דליכא למימר הכי. דשמעו ושתקו ושגילו דעתם שנתייאשו. לא הוי דינא הכי. אלא כל מה שהציל הציל לאמצע: וכדכתיבנא לעיל:
סוף דבר יש מרבוותא ז"ל אשר רצו להשוות כל הסברות הנז"ל. כדי שלא יהיו חולקים זה עם זה. ואומרים שראבי"ה ז"ל וסיעתיה לא דיברו כי אם באוקמתא דשותפין. כשבא השותף לזכות בחלקו. דכיון שלא בא לזכות אלא בחלקו. כל שנשבע שנתכוון להציל את עצמו. דנאמן הוא בשבועתו וזכה בחלקו. משום דשותף חולק שלא מדעת שותפו. במקום פסידא. אבל באוקמתא דיכולין להציל ע"י הדחק. שעל זה לא דיברו ראבי"ה וסיעתיה ז"ל וכו'. וששאר רבוואתא ז"ל איירו בא' שבא לזכות בדבר שאינו שלו. או בשותף שבא לזכות במה שהוא יותר מחלקו. שאין זכייתו אלא מטעם ייאוש שנתייאשו הבעלים ממנו דבהא צריך שיאמר בפי' בפני הבעלים. לעצמי אני מציל. ואם אמר כן שלא בפני הבעלים. או שהיה בפני הבעלים ולא אמר לעצמי אני מציל לא זכה וכו'. ואומרים שעל נדון זה יהיה מודה ראבי"ה ז"ל וסיעתיה. וכדכתב הרב בעל שלטי הגבורים דל בפ' אזהו נשך. ועיין בהרב המאסף ז"ל בח"מ סי' קפ"א בהגהת הב"י אות ב' וכו' ודוק:
המורם מכל הנז"ל. דב' שותפים. שעשו חוב בשותפות. ולא' מהם נראה שיכול לבוא לידי הפסד. או מחמת שהעני הלוה. ואין לו לשלם כל החוב לשניהם. או מחמת שהלוה הוא איש אלם וכדומה. והוא יכול להציל חלקו. שפיר יכול לומר בפני שותפו. לעצמי אני מציל. וחולק שלא מדעת חבירו. אם לא שהתנו בפי' בשעת השותפות. שכל חוב שיהיה להם כל זמן השותפות. כל זמן שיקבלו מהלווים איזה סך. הן שניהם יחד. הן א' מהם. והיה הכל לאמצע. ושלא יהיה בכחו של המקבל. לחלוק ולהציל לעצמו. שאז כל מה שהציל איזה משניהם הכל לאמצע. אבל כל עוד שלא התנו מתחילה התנאי הנז"ל. כיון דאיכא פסידא בדבר. יכול השותף לומר. לעצמי אני מציל. דכל כה"ג שותף חולק שלא מדעת חבירו. ומינה הייתי רוצה לדון ולומר דזכה ראובן דנ"ד. לזכות בחלקו. ולומר לעצמי אני הצלתי וכדכתיבנא:
כל זה היה נראה לענ"ד לכאורה: לדון ולזכות לראובן דנ"ד. מכל הני טעמי דכתיבנא. יען שהייתי דומה. האי נ"ד. להנהו דיני דמוהר"ם ז"ל שכתב המרדכי ז"ל בפ' הגוזל בתרא. ובמכ"ש הייתי זוכה לראובן דנ"ד בטענתו שטוען שמתחיל' ביקש משמעון שותפו. שישתדל עמו לעשות הוצאות. וליתן שוחד. כדי להציל את ממונם מיד לוי. ושמעון לא רצה ולא הטה את אזנו. והייתי אומר שלאו כל כמיניה דשמעון. עכשיו שראה שראובן ע"י השתדלותו. והוצאותיו. הציל חלקו. לבא לתבוע ממנו שיתן לו החצי ממה שגבה וכו'. ולכן היה נלע"ד דבר פשוט. שבדין היה אומר ראובן דנ"ד לעצמי אני הצלתי. ושכל כי האי גוונא שותף חולק שלא מדעת שותפו וכדכתיבנא:
אמנם אחר העיון הטב הדק. הנני רואה דלא היא. ושמכל הני טעמי דכתיבנא לעיל. לזכות לראובן דנ"ד. אדרבא משם יש להביא ראיה לזכות לשמעון דנ"ד. ושאין כח ביד ראובן לעכב לעצמו ולחלקו. כל מה שגבה מלוי. אלא מכל מה שגבה צריך לחלק עם שמעון שותפו. ושהכל הוא לאמצע. דהרי כשתדקדק בשאלה דנ"ד תראה שאינו דוחה נ"ד כלל ועיקר. לא להאי נדון דשיירה דברייתא דידן. שעמד עליה גייס וטרפה. ולא להנהו דיני דמוהר"ם ז"ל. דאם הציל. הציל לעצמו. דמלבד כל הני חילוקים דחילקנו לעיל. להראו' ההפרש שיש בין נדון לנדון. יש לנו לחלק עוד ולומר. דע"כ לא קאמרי התם. דאם הציל. הציל לעצמו. וששותף חולק שלא מדעת חבירו. אלא כשהשותף אמר קודם שהציל. לעצמי אני מציל. וכדהוכיח מוהרמ"ע מפאנו ז"ל בסי' פ"ב. דבעינן שיאמר כן בתחילה. ולא בסוף. אבל כאן בנ"ד כפי הצעת השאלה. לא מצינו שראובן אמר לשמעון. מתחילה כשלא רצה להשתדל עמו. שהוא ישתדל לבדו. ומה שיציל. שיציל לעצמו ולחלקו. אלא מנינו שבאותו זמן ראובן שתק. ולאחר ימים הנך הוא לבדו. בלתי ידיעת שמעון. להשתדל בעד חלקו לבד. ולא שאלו באותו זמן פעם שנית לראות אם היה עומד בדעתו הראשונה או לאו. אלא עכשיו אחר שכבר קיבל החצי. מכל מה שהיה ביד לוי. בההוצאות שעשה ממעות השותפות. רוצה לעכב מה שגבה לעצמו. ולומר שלעצמו הציל. ושהמעות שלקח מהשותפות שלקחם לו לחלקו על חשבונו. לכן לאו כל כמיניה דראובן עכשיו. ליקח חלקו. ולהניח חלק שמעון על קרן הצבי. ובדין טוען שמעון באמרו. מאן פלג לך. כל זמן שלא אמרת קודם ההשתדלות לעצמי אני מציל. וכדכתב מוהרש"ל ז"ל בתשובה סי' י"ב שאם לא הודיעו לחבירו מתחילה. כל מה שהציל. הוא לאמצע. כי טענתו של ראובן שטוען. דכיון שמתחילה ביקש ממנו להשתדל עמו. ושמעון לא רצה. דנמצא שנסתלק שמעון בשתיקתו. מהחוב הנ"ל של לוי. ושנתייאש ממנו. ושלכן זכה הוא בחלקו. במה שגבה. אינה טענה מספקת. כדי שיפסיד שמעון חלקו. דמצי שמעון לומר. דטעמא שלא רצה באותו זמן. כשביקש ממנו להשתדל עמו. ולעשות הוצאות וכו'. לפי שהיה נראה לו. שבלתי עשות הוצאות. בהמתנת עוד איזה זמן. היה יכול לגבות מלוי הכל. שלפי דעתו כל הנכסים שהיו ביד לוי הנ"ל. לא היו בחזקת איבוד. כל זמן שבכל יום ויום לוי הנ"ל. היה משיב לאיגרותיהם. והיה מבטיח להם לשלם. כפי הצעת השאלה. והגם ששם נאמר שהיה קרוב להפסד. לא הי' הפסד ממש או איבוד ודאי. שאם לא היה בדעתו של לוי לשלם כלל. אפילו לאיגרותיהם לא היה משיב. ושאעפ"י כן. אם ראובן קודם השתדלותו. היה מתרה בו. שאם הוא לא היה רוצה להשתדל עמו ובחברתו. שהוא לבדו ישתדל בעד חלקו. ולעצמו. שאז היה אפשר קרוב לודאי. שהיה משתתף עמו. בהשתדלות הנז"ל. והיו גובין ביחד כל החוב. דמזלא דתרי עדיף. אבל כל זמן שלא הודיע לו שום דבר קודם מעשה. ושההוצאות שעשה היה ממעות השותפות. ליכא מאן דפליג. שכל מה שהציל הוא לאמצע. ולאו כל כמיניה דראובן. לומר עכשיו. שהמעות הללו. לקחם לו לעצמו לחלקו ולחשבונו. דמי הרשהו ליקח ממעות השותפות. בלתי רשות ורצון השותף האחר. וכדכתב מוהרש"ך ז"ל בק"א סי' ק"ל. וקמ"ג מתשובותיו. ומוהר"ם מלובלין ז"ל בסי' קט"ו. ע"ש דשם מפורש דהאי דאמרינן. שבמקום פסידא שותף חולק שלא מדעת חבירו וכו'. דהיינו כשיברר דמתחילה אמר ונתכוון להציל לעצמו. אם בעדים. או במגו. או בשבועה. ושאם לא היה בחזקת הפסד ודאי. מה שגבה. לצורך שניהם גבה. וחייב לתת לחברו חלקו ע"כ ע"ש: והביאו הרב בעל כנה"ג בח"ב מח"מ סי' קע"ו בהגהת הב"י אות קל"ט ע"ש: ולא עוד אלא אפילו שהלוה עצמו אומר. שמה שהשותף הא' הציל. דהציל לעצמו. אינו נאמן. כנראה שם באות ק"מ בשם מוהר"ם מלובלין ע"ש:
וגדולה מזאת כתב הרב בעל משפט צדק בח"ב סי ב'. שבדבר שאנו יודעים שלא נתייאש השותף. מה שהציל. הציל לאמצע ע"כ ע"ש: ואילו גבי שמעון דנ"ד כפי הצעת השאלה. לא מבעיא שלא מצינו שרא בן אמר מעיקרא לעצמי אני מציל. כי אם לבסוף. כשכבר גבה מלוי חצי החוב. אלא שיאוש השותף אין כאן. שהרי שמעון דנ"ד. עודנו צווח ככרוכיא. לתבוע חלקו מראובן מכל מה שהציל. בהיותו עדיין שותפו דמאן פלג לי'. ומה גם דההוצאות שעשה. היו ממעות השותפות שנראה בבירור דלא נתייאש מהחוב הנ"ל כלל. והרי זה דומה לההוא נדון. שכתב המרדכי ז"ל במציעא בפ' המקבל בשם מהר"ם ז"ל. על הנהו תרי שותפי בחוב א'. ופרט מקצתו. ורצא הא' לעכבו. ואמר לחבירו לך קח חלקך מהעכו"ם וכו'. דהשיב מוהר"ם הנז"ל. דלאו כל כמיניה. דאמר רבא הני בי תרי. דעבוד עיסקא בהדי הדדי. ואמר ליה חד לחבריה. תא ונפלוג וכו'. עד ואי אמר ליה. הב לי פלגא דידי. ופלגא דידך. אי מטא לך פסידא דדיינא בהדך. אמר ליה מזלא דתרי עדיף. וכ"ש דלא כל הימנו ליקח חלקו. ולהסמיך את חבירו על קרן הצבי. על הגוי אשר פיהם דיבר שוא וכו' עכ"ל: וכדפירשנו לעיל דבריו ז"ל. דהתם איירי. שבאותה שעה לא היה עדין שום איבוד ופסידא ודאי. הנראה לעינים. כי החוב ההוא היה ביד העכו"ם. רק שאמר אני קבלתי חלקי מהגוי. לך וקבל אתה ג"כ חלקך מהעכו"ם. ואפ"ה פסק שם מוהר"ם ז"ל. דלא מצי לחלוק שלא מדעת חבירו. עד שיקבלו שניהם חלקם. משום דשמא יבא אח"כ לידי פסידא. קודם שיקבל ג"כ הוא את חלקו וכו'. ואפילו שיאמר דדינא בהדך בפסידא. יכול לעכב עליו. מטעם דאמר ליה מזלא דבי תרי עדיף. ובעוד שלא יחלקו שאולי שלא יבאו לידי פסידא כלל. כמו שמייתי ראיה מהגמ' מפ' המקבל ע"ש:
אשר משם ראיה ברורה לנ"ד. שלא כל הימנו ג"כ דראובן דנ"ד. ליקח חלקו ממה שגבה מלוי. ולהסמיך את שמעון על קרן הצבי. שהרי זה דומ' ממש להאי נדון דמוהר"ם שכתיבנא. יען שג"כ הכא בנ"ד כל הנכסים וכו'. שהיו ביד לוי. לא היה בהם פסידא ודאי. הנראה לעינים. אלא שכפי המוצע בשאלה. היה קרוב להפסד. אבל לא הפסד ממש. כיון שבכל יום ויום היה משיב איגרותיהם ומבטיחם על החובות וכו'. ומה גם שראובן מתחילה. לא התרה את שמעון. ולא אמר לו. שאם הוא לא היה רוצה להשתדל עמו. שישתדל הוא לבדו. ושלעצמו היה מציל. אלא עכשיו אחר שגבה החצי מהחוב בהוצאות שעשה ממעות השותפות. רוצה לעכב מה שגבה לחלקו. לכן לא כל הימנו לומר עכשיו לשמעון. אני כבר קבלתי חלקי והצלתי לעצמי. השתדל אתה עכשיו. בשביל חלקך וכו'. וכן נראה שהוא דעת מרן ז"ל ורמ"א ומוהרש"ך ז"ל בח"א סי' ק"ל ע"ש:
וגם כן אינו יכול ראובן לטעון. ולומר כי בראותו ששמעון לא רצה לשמוע לו. כשביקש להשתדל בחברתו. שמוכח שנתייאש מהחוב הנ"ל. ושלכן הלך הוא והשתדל לעצמו. ושהרי הוא כמו שנסתלק מהשותפות. ושבדין יכול לעכב לעצמו מה שגבה. שהרי כבר מצינו דוגמתו בתשובות מוהרמ"ע מפאנו ז"ל. בסי' פ"ב: על שותף א' שחשב. שע"י מיתת שר העיר בטלה השותפות. והיה גובה וכו'. ובסוף פירש שלעצמו היו מציל. דפסק הרב ז"ל. שאין בדבריו כלום. ע"ש ותראה שכל ראיותיו שהוכיח לזכות השותף הנ"ל. דשייכי ג"כ לנ"ד. והרי לך לשונו. ראיתי מה שכתב חד מן קמייא בדין זה. אשר לבבו פונה לזכות שמעון. ומסתייע מההיא דפ' הגוזל בתרא. ת"ר שיירה שהייתה מהלכת במדבר. ועמד עליה גייס וטרפה ועמד א' והציל. הציל לאמצע. ואם אמר לעצמי אני מציל. הציל לעצמו. ואוקמא רמי בר חמא בשותפין. דבכגון זה שותף חולק שלא מדעת חבירו. אמר מפלג. פליג. לא אמר. לא פליג:
ואני אומר שיש משם ודאי ראיה ברורה. לזכות ראובן. דהתם בעינן שיאמר מעיקרא. לעצמי אני מציל. ושמעון לא אמר כן אלא בסוף. (וה"ה בנ"ד). ותו התם איכא ודאי פסידא ואיבוד הכל. שעמד עליה גייס וטרפה. ומשום ייאוש נגעו בה. והכא ליכא חדא מנייהו (וה"ה בנ"ד כדכתיבנא) תדע דייאוש אין כאן. שהרי כל הסגול היה בעין ביד המתעסק וכו'. ועוד לא מבעיא שלא אמר שמעון מעיקרא לעצמי אני מציל. כחולק שלא מדעת. אלא דגלי דעתו שלא לחלוק אלא מדעת חבירו. דא"ל תא ונפלוג. (וה"ה בנ"ד דראובן גילה דעתו שלא לחלוק. כיון שביקש משמעון להשתדל עמו. כדי להוציא חובם מיד לוי. ולא אמר לו. ואם אין רצונך להשתדל עמדי. אני אשתדל לעצמי .ומה שאציל לעצמי אני מציל וכדכתיבנא) וכן הדין הואיל ואין כאן יאוש בעלים. ולא עוד אלא שאפילו נתייאשו. כגון שטרפה גייס. או טבעה בים. הא קאמר ליה תא ונפלוג דגריע טפי ממה שהציל סתם. דאמרינן הציל לאמצע. דכל היכא דלא אחר בפי' לעצמי אני מציל. לא פליג שלא מדעת. וכ"ש הכא שפי' בהיפך. ואח"כ הציל סתם וכו'. ולאו כל כמיניה דשמעון השתא. דלימא לשם פקדון נתכוונתי. דלא עביד איניש דמפקיד וכו'. ומדברי מוהר"ם שהביא שם המרדכי יש ראיה ג"כ לזכות ראובן. דדוקא כשכעס השר על א' מן השותפין. ולא על חבירו וכו'. הא לאו הכי לא כל כמיניה. וזה דנ"ד דומה לראיה הזאת בכל חלקיה וכו' ע"כ ע"ש:
הרי לך דכל הראיות הנז"ל שייכי ג"כ לנ"ד. בכל חלקיהם שהם דומה בדומה. להא דטענינן לזכות שמעון דנ"ד. וכיון שכן ה"ה בנ"ד. שזכה שמעון בחצי. מכל מה שגבה ראובן מלוי. וטענות ראובן אין להם העמדה כלל. ומהבל ימעטו. ולא דמי כלל נ"ד לההיא דשיירה דברייתא דידן. ולא להנהו דיני דמוהר"ם מפ' הגוזל בתרא וכדכתיבנא:
ואי לא דמסתפינא הוה אמינא. שבנ"ד ל"מ שהייתי מתחייב לראובן. ליתן לשמעון. החצי מכל מה שגבה מלוי אלא הייתי מחייבו ליתן לו כל מה שגבה בעד חלקו. ואפילו ההוצאות והשוחד שנתן כדי לגבות הסך הנ"ל. הייתי מחייבו להפסיד הכל מכיסו. יען שכפי הצעת השאלה ל"מ. שהוא היה גרמא בנזיקין. להפסיד הנשאר מהחוב. אלא אפילו ההוצאות שעשה. דהנה מלבד ששמעון דנ"ד מצי לטעון ולומר. שהחוב הנ"ל לא היה בו הפסד ודאי הנראה לעינים. ושהיה איפשר קרוב לודאי. שבתוך איזה זמן. לוי היה משלם הכל במושל' בלי עשות שום הוצאות. ובלי נתינת שום שוחד. ושלא היה מתייאש ממנו כלל ועיקר. כל זמן שלוי בטל חובם היה חשיב להם מידי יום ביומו איגרותיהם. ומבטיחם לתשלו' החוב הנ"ל וכדכתיב' אלא. מצינו שג"כ מעל ראובן במה שלא התרה בו קודם השתדלותו והלך הוא לבדו. עם מעות השותפות להשתדל לגבות מלוי. בלתי ידיעת שמעון שותפו. זאת ועוד שהוסיף על חטאתו פשע. במה שלא השתדל לגבות אלא דוקא חלקו לבדו. ולא כל החוב. בחדא מחטא. דאם היה משתדל בעד כל החוב. כדרך שאר השותפים שהא' טורח בעד חבירו. עם אותם ההוצאות עצמם. שעשה בה בהשתדלות גביית חלקו הנז"ל. אולי היה גובה כל החוב במושלם. כי נר לא' נר למאה. ולא היה מגיע לשמעון שום היזק והפסד. אלא היה זוכה לו ג"כ בחלקו. כי זכין לאדם שלא בפניו. ונמצא דהשתא הוא היה גורם כל ההפסד הנ"ל לשותפו כדכתיבנא. ולכן בדין היה לחייב לו שיפסיד כל אלה. אבל אינני רוצה להכניס עצמי בתגר זה. ולהוכיח הדבר עפ"י הדין ולאפושי המחלוקת בין השותפין הנ"ל. כל עוד ששמעון דנ"ד אינו תובע מראובן. כי אם חצי מכל מה שקיבל מלוי דאפושי מחלוקת לא מפשינן. והבו דלא לוסיף עלה וכדכתיבנא ודוק:
סוף דבר וכלל העולה מכל מאי דכתיבנא. ששמעון דנ"ד. יצא זכאי בדיני. וחייב ראובן ליתן לו החצי. מכל מה שקיבל וגבה מלוי. וחלק כחלק ישאו כל א'. וכמו כן עול ההוצאה והשוחד שנתן כדי לגבות הסך הנ"ל. בכתף ישאו שניהם והדברים ברורים ופשוטין שהדין עם שמעון דנ"ד בכל חלקי הנדון. ופרטיו. ואין צורך להאריך בהם מרוב פשיטותם. זהו מה שנלע"ד לדון בהאי נדון להלכה ולמעשה. אם יסכים על הדין ועל האמת. הרב מריה דאתרא היושב על כסא ההוראה נר"ו. כי לו נאה להורות. וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א. החותם בסדר ובשנת שמע בין אחיכם ושפטתם צדק וגו' לפ"ק אכי"ר
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל: