שאלה ראובן היו לו ב' בנים שמעון ולוי שמעון לא היה נוהג כשורה והיה אבין מתרה בו הרבה פעמים שאם לא יחזור מדרכיו הרעי' יניח ללוי רוב נכסיו אחר מותו מפני שהיה בעל מעשים טובים וגם היה מכבד אביו ביותר וראובן חלה את חוליו אשר ימות בו ובאו קרוביו ומיודעיו לבקרו וכשראו שהכביד עליו החולי שאלוהו אם היה רוצה לעשות שטר צוואה לבניו והשיב שכבר עשה שטר צוואה קודם שחלה והראה להם השטר שעשה זה כמה ימים שכתוב בו שמעשרים אלפים זהובים שיש לו ירש שמעון ה' אלפים זהובים ולוי ירש כל שאר נכסיו דהיינו ט"ו אלפים זהובים כשמוע שמעון הדברים האלה ויתעצב אל לבו ודבר לקרוביו ומיודעיו בלשון רכה ותחנונים בבקשה מכם חלו נא פני אבי אולי ישא פניכם להניח נכסיו לי וללוי אחי לחלוק בשוה וכן עשו עד שהשיב להם ראובן אנכי אעשה כדבריכם וכתב וחתם בשטר בפני קהל ועדה שאחר מותו ירשו נכסיו שמעו ולוי כל א' י' אלפים זהובים ואחר הכתיבה והחתימה התחיל ראובן לצעוק צעקה גדולה ושאלו לו על מה היתה הצעקה הזאת האם מפני שאין רצונו ששמעון ירש כי אם ה' אלפים זהובים כמו שכתוב בשטר הראשין ונשתתק ולא ענם דבר ונראו הדברים שראובן חזר בו ממה שעשה באחרונה מפני שבדקו אותו אם היה בדעתו כדרך שבודקין לגיטין והרכין בראשו והשיב על הן הן ועל לאו לאו ותכף ומיד מת ראובן ורבתה קטטה ומחלוקת בין הבנים ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפט הנערים מי אמרינן מדמינן האי מילתא לגט דמה התם כששואלין אותו כשהוא בדעתו אם רצונו שיתנו גט לאשתו והרכין בראשו והשי' על הן הן ועל לאו לאו הגט כשר לכתחיל' אף כאן נימא הדין עם לוי וירש ט"ו אלפים זהובים דאמרינן נתבטל שטר שני או דלמא הדין עם שמעון וירש בשוה עם לוי כיון דאלו לא שאלו לראובן שום דבר אחר הצוואה היה שמעון יורשי' אלפים זהובים השתא נמי לא שנא עתה אשאלך והודיעני הדין עם מי איש אמיתי הגבר אשר גבה בדרכי ה' עלה אל מעלה רמה להיות מהכיתה ראשונה מהיושבים ראשונה ומהבאים אל החצר פנימה ה"ה החכם כה"ר יהודה פיזא נר"ו ידיו רב לו לאגוחי קרבא במלחמתה של תורה בחיבה יתירה ידו נטויה וקשתו דרוכה לכן אבקש ממנו שיורני הדרך הישרה והנכונה בתשו"בתו הרמ"תה ויראני נפלאות מתורתו התמימה להכין אותה ולסעדה יאיר כאור חמה וככוכבי מעלה ומהת"מש:
תשובה בטרם תחיל קן קולמוסא והיד כותבת יודע אני בעצמי שאין אני כדאי לעלות אל מעלה רמה להשיב דבר יקר כזאת שאלה מיוסדת על אדני פז ובתוכם עמודים שעשה שלמה בחכמתו הכין יכין דבריו בחכמה ובו'עז ויתר שאת תפוחי זהב במשכיו' כסף שפה לנאמנים וראיתי אני הצעיר את דבריו שהרחיב העמיק את דבריו בכל הצדדין וצידי צדדין מילין לגד עילאה בדעת ותבונה ה"ה החכם כה"ר שלמה סרוק הי' עסוק במלאכת שמים ונפשו נכספה וגם כלתה בתורת ה' ושלא לראות לפני פני שואלי ריקם הוכרחתי לחוות דעתי החלושה בנידון הזה והרי הוא עלי כשלמי חובה וכדי שלא לעבור על בל תאחר אענה ואומר:
טרם יבוא משפט דין זה לאשורו וביאורו על נכון ראוי לברר דברי במה שהניח דכשבאו קרוביו ומיודעיו של ראובן לבקרו ושאלו לו אם היה רוצה לעשות שטר צוואה לבניו והשיב שכבר עשה שטר צוואה קודם שחלה והראה להם השטר שמעשרים אלפים זהובים שהיה לו ירש שמעון ה' אלפים זהובים ולוי ירש הטו' אלפים הנשארים ומתוך כך נתעצב שמעון עד מאד ודבר לקרוביו ומיודעיו בלשון רכה ותחנונים בבקשה מכם חלו נא פני אבי אולי ישא פניכם להניח לי וללוי אחי לחלוק בשוה עד שכן עשו והעלה להם הדבר שראובן אמר אנכי אעשה כדבריכ' וכתב וחתם בשטר בפני קהל ועדה שאחר מותו ירשו נכסיו שמעון ולוי כל א' י' אלפים זהובים עכ"ל ה"ה:
ואומר ולא מסתפינא דמתוך דברים אלה נראה בבירור דלא היה חד מנייהו דגמיר וסביר ולא היה להם ידיעה לא בתחילה ולא בסוף דאלו הוו ידעי דבריא אינו יכול להוריש לבניו רב לאחד ומעט לאחר בלשון ירושה לא אביו היה עושה כך שהיה נותנו בלשון מתנה להפיק רבונו ממחשבה לפועל ושמעון לא היה לו להתעצב על כך וגם קרוביו ומיודעיו היו נותנים לו עצה הגונה בתחילה אביו צלל במים אדירים לעשות נגד מה שצוו רבותינו ז"ל במסכת שבת שלא לשנות בין הבנים אפילו בדבר מועט שלא יבואו לידי תחרות וקנאה כאחי יוסף עם יוסף ואפילו שבל ד שמעון לא היה נוהג כשורה לא עשה כהוגן דידוע האי דאמר שמואל לרב יהודה שיננא לא תהוי כי עבורי אחסנתא ואפילו מברא בישא לברא טבא מלבד שעלה חרס בדעתו להניח לשמעון ה' אלפים זהובים וללוי ט"ו בלשון ירושה באומרו שמעון ירש ה' אלפים זהובים ולוי ירש כל שאר נכסיו כיון שהיה בריא בעת שעשה זאת הצוואה באומרו שעשהו קודם שחלה ובודאי שאלו היה מת ראובן מתוך הצוואה הזאת קודם הצוואה שעשה באחרונה בהיותו ש"מ בעת שנשתתק היו דבריו מבוטלים והיה יורש שמעון ולוי אחיו בשוה כל אחד י' אלפים זהובים כיון שהוא מוחזק מן התורה כלוי אחיו וגם שמעון לא היה לו להתעצב על כך ולדבר רכות ותחנונים לקרוביו ומיודעיו לחלות פני אביו שבסיבת כך גלגל הדבר לרעתו ואלו היה יודע והיה עושה כמאמר ר שמעון בן גמליאל והיה שותק היה יותר טוב לגופו וכמו כן קרוביו ומיודעיו אם היו יודעים היו נותנים לו עצה טובה דהיינו השתיקה ולא היו פורחים דבריהם באויר ולראיה לזה אביא לשון הגמרא והפוסקים אשר עליהם סמכתי לומר כדברים האלה:
תנן בפ' יש נוחלין (ב"ב דף ל') האומר איש פלוני ירשני במקום שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום שהתנה על מה שכתוב בתורה ר"י בן ברוקא אומר אם אמר על מי שראוי ליורשו דבריו קיימין ועל מי שאין ראוי ליורשו אין דבריו קיימין ומסיק בגמרא דכולה ר"י ב"ב היא וחסורי מחסרא והכי קתני האומר איש פלוני ירשני במקום שיש בת בתי תירשני במקום שיש בן לא אמר כלום הא בת בין הבנות ובן בין הבנים אם אמר ירש כל נכסיו דבריו קיימין שר"י ב"ב אומר וכו' אמר רב יהודה אמר שמואל הלכה כר"י ב"ב וכן אמר רבא הלכה כר"י ב"ב וכן פסקו כל הפוסקים ז"ל עוד שם בגמרא בעי רבא בבריא היאך כי קאמר ר"י ב"ב בשכיב מרע דבר אורותיה הוא אבל בריא לא או דלמא אפילו בבריא נמי ופרש"י ז"ל בבריא היאך. בריא שאמר פלוני ירש שדה פלוני מי אמר ר"י ב"ב דקני כיון דראוי ליורשו: בר אורותיה. ראוי להוריש מיד שהולך למות וקרינן ביה ביום הנחילו את בניו עכ"ל:
ובהלכות כתב דלא אפשיטא אבעיא הלכך לא עבדינן בה עובדא וכן פסק הרמב"ם (בפ"ו מהלכות נחלות) וז"ל ואם היה בריא אינו יכול להוסיף ולא לגרוע לא לבכור ולא לאחד משאר היורשין בד"א כשאמר בלשון ירושה אבל אם נתן דבריו קיימין וכן כתב (בפ' י"ב מהלכות זכייה ומתנה וז"ל ש"מ שאמר בני פלוני ירשני הרי זה יורש אותו לבדו ולא ירשוהו שאר הבנים וכן אם אמר על בת בין הבנות או אח בין האחין או שאר היורשין דבריו קיימין אבל הבריא אין דבריו קיימין וכתב עליו ה"ה אבל הבריא אין דבריו קיימין פירוש שהקנה נכסיו לאחד מבניו בשטר ובלשון ירושה ובעיא דלא איפשיטא היא בגמרא וכתבו רבינו האיי ובהלכות והרא"ם ז"ל דלא עבדינן בה עובדא ומפני זה כתב אין דבריו קיימין עכ"ל ה"ה והטור כתב ל (בה"נ סי' תפ"א) וז"ל ואין חילוק בכל זה בין בריא לשכיב מרע לדעת ר"ח אבל רבינו האיי ורב אלפס פסקו דווקא בש"מ יכול לשנות בלשון ירושה אבל בריא לא מהני לפיכך אם ריבה לא' ומיעט לשני בלשון ירושה דבריו בטלים ותשאר הירושה בחזקתה ולזה הסכים א"א הר"אש ז"ל והרב בי פסק כמו כן באומרו ונראה כדברי רבינו האיי וכדברי הרי"ף ז"ל כיון דשקלא וטרייא דתלמודא בלשון ודלמא לית כאן פשיטותא והר"ן כתב דלכאורה משמע דבעיין איפשיטא כדברי ר"ח וכן דעת רבינו סעדיה ובעל המאור מ"מ אפשר לפרש הסוגיא כדעת הרי"ף דבעיין לא איפשיטא וכן פירש הרמב"ם (בפ"ו מה"נ) ומאח' שהרי"ף והרמב"ם והר"אש ז"ל מוסכמים בדעת א הכי נקיטינן עכ"ל ונ"י כתב וז"ל וכתב הרב יצחק אלפסי ז"ל דהאיך בעיא לא אפשיטא הלכך לא עבדינן עובדא בבריא וכן כתב רבינו האיי דלא אפשיטא והר"ש כתב כן בפירוש הלכך בבריא עבדינן כרבנן שאין יכול להעביר נחלה מזה לזה בלשון ירושה ואפילו תפס מפקינן מיניה דלאו דידיה שקל דכיון דדבריו בטלים נמצא שהיורשין אחרים מוחזקין בנכסיהם עכ"ל וגם סמ"ג כתב (עשין פ"ב) דבריא אינו יכול להוריש בלשון ירושה וכו' עכ"ל:
נמצינו למדין דזאת תורת העולה מן כל הני רבוואתא א דזאת הצוואה ראשונה דנ"ד לא מעלה ולא מוריד כיון שהיה בריא כשעשה אות' והיה בלשון ירושה ואלו היה מת ראובן מתוך צואה זאת היתה הירושה נשארת בחזקתה ושמעון היה יורש עם לוי אחיו בשוה כל א' י' אלפים זהובים כיון דהוי ספיקא דלא אפשיטא בעיא דרב' בגמרא לדעת רוב הפוסקים ואם כן אמרינן דלא אתי ספיקא ומוציא משמעון שודאי מוחזק מן התורה לירש בשוה איש כאחיו ואפילו היה תופס לוי הטו' אלפים זהובים היינו מפקינן מיניה יצא לנו מכל האמור דבין ראובן ובין שמעון בנו ובין קרוביו ומיודעיו לא ידעו ולא יבינו בדין זה בחשכה יתהלכו:
אבל הצוואה שעשה ראובן מתוך הפיוסים של קרוביו ומיודעיו להניח י' אלפים זהובים לשמעון כלוי בשוה היה כהוגן וכהלכה כיון שהיה ש"מ ואף אם היה בריא היה כמו כן ואפילו לא היה כותב וחותם בשטר כמו שהניח ה"ה אלא בעל פה היו חולקים בשוה דדברי ש"מ עשו להם חכמים חיזוק דככתובים וכמסורים הם כדי שלא תטרף דעתו של אדם בשעת מיתתו כשידע שאין דבריו קיימין כמו שכתב הרמב"ם (פ"ח מה' זכייה ומתנה) אומנם זה הוה שפיר אם לא היתה צוואה אחרת המנגדת אותה דהיינו הצוואה שעשה ראובן באחרונה בעת שנשתתק דעל פיה אנו דנין דאלימא לבטל כל הצוואו' שקדמו לה כמו שאכתוב לקמן בע"ה:
עוד כתב ה"ה שאחר הכתיבה והחתימה התחיל ראובן לצעוק צעקה גדולה ושאלו לו על מה היתה הצעקה הזאת האם מפני שאין רצונו ששמעון ירש כי אם ה' אלפים זהובים כמו שכתוב בשטר הראשון ונראו הדברים שראובן חזר בו ממה שעשה באחרונה מפני שבדקו אותו כדרך שבודקין לגיטין והרכין בראשו והשיב על הן הן ועל לאו לאו ותכף ומיד מת ראובן ורבתה קטטה ומחלוקת בין הבנים ועתה לשאול הגיעו מה יהיה משפט הנערים מי אמרינן מדמינן האי מילתא לגט וכו':
בודאי שכוונת ה"ה הוא לומר שבדקו אותו בדברים אחרים דהיינו בפירות שאינם נמצאים באותו זמן או כמו נכתוב גט לאשתך הן נכתוב גט לחמותך לאו נכתוב גט לאשתך הן נכתוב גט לאמך לאו נכתוב גט לאשתך הן נכתוב גט לבתך לאו כפי הירושלמי או שאר בדיקות הדומין לאלו באופן שלא נוכל לומר שחיא דהן הן או דלאו לאו נקטיה לאפוקי גלופקרי או סדיני דלאו בדיקה היא דאיכא למימר קורא אחדיה וכו' וצריך ו' פעמי ובסירוגין וחד לאו ותרי הן ותרי הן וחד לאו כמו שפסק הרב ב"י (בא"הע סי' קכ"א) מתוך דברי התוספות והרשב"א והר"ן ואף לפי דעת הרמב"ם דהוי היותר מקל לענין זה הצריך ג פעמים בסירוגין ובדיקה יפה יפה דכוונתו ז"ל באומרו יפה יפה לומר חד לאו ותרי הן כמו שכתב עליו הרב המגיד ז"ל (בפ"ב מה' גרושין) ואף דבגמרא דידן ובירושלמי משמע דצריך ו' פעמים כבר הרגיש בזה הרב ב"י והמליץ בעדו דבין בגמרא דידן ובין בירושלמי או או קתני ולאו למימרא דכולהו ו' בעינן אלא כפשטא דמתניתין דבשלשה פעמים סגי אבל על הן הן ועל לאו לאו לחודיה לא מהני וכל זה כלל ה"ה באומרו שבדקו אותו כדרך שבודקין לגיטין דר"ל בדיקה מעלייא וכיון שכן מילתא דפשיטא היא דמדמינן נושא דנ"ד לגט דכשם דבענין גיטין אמרינן דכותבין ונותנין לכתחילה והגט כשר אף כאן בנ"ד אמרינן דזאת הצוואה אחרונ' בהרכנת ראשו ובהשבתו על לאו לאו ועל הן הן באופן שאמרנו בבדיקה יפה יפה ביטל הצוואה שנית וירש לוי ט"ו אלפים זהובים ולראיה לזה אביא לשון המשנה והברייתא והפוסקים אשר משם יצא לנו הדין דין אמת:
תנן בפ' מי שאחזו (גיטין דף ס"ו) נשתתק ואמרו לו נכתוב גט לאשתך והרכין בראשו בודקין אותו ג' פעמים אם אומר על לאו לאו ועל הן הן הרי אלו יכתבו ויתנו ופרש"י ז"ל נשתתק. לאו אאחזו קרדוייקוס קאי אלא אדם שנעשה אלם מחמת חולי: הרכין. הטה ויט שמים מתרגמינן וארכין שמיא: בודקין אותו. בדברים אחרים שואלין לו דברים שהוא ראוי להשיב עליהם אם ראו דעתו מיושב שמרמז על תשובת לאו הרכנת שדרך בני אדם להרכין על לאו ועל הן הרכנת הן ג' פעמים על כל א' כותבין ונותנין אם הרכין על הגט הרכנת הן:
ובגמרא (ד' ע"א) ת"ר כשם שבודקין לגיטין כך בודקין אותו למשאות ולמתנות לעדויות ולירושות ומסיק ר' אבהו בירושת בנו הבכור ופרש"י ז"ל כשם שבודקין. אנשתתק והרכין בראשו קאי: אמר ר' אבהו מאי ירושות בני דידיה אם רצה להשוות את הבכור כאחד מבני ולהכי נקט ירושת בנו הבכור דאם לאו לשנות על ירושה התורה הוא בא למה לנו לדבריו הירושה מאליה תפול עכ"ל וכמו כן פירש הר"ן:
והנה כל מעיין בעין שכלו יראה כמה מן הקושי פירוש רש"י ז"ל על דברי ר' אבהו בברייתא דאיך יתכן שלמי שנשתתק שואלין לו אם רוצה לשנות על ירושת התורה דהיינו להשוות את הבכור כא' מבניו ואם משום הכרחו דקאמר דאם לאו לשנות על ירושת התורה הוא בא למה לנו לדבריו הירושה מאליה תפול לזה אני אומר דבמחילה מכבוד תורתו וכבודו במקומו מונח דאינו הכרח דאם היה מפרש כמו שפירשו בעלי התוספות בשם ר"י (אע"פי שדחו דבריו מטעם אחר כמו שאכתוב לשונם בסמוך בג"ה) דהיינו במי שלא הוחזק לנו שהוא בכורו ובעת שנשתתק שואלין לו אם הוא בכורו ומגיד לנו בהרכנתו דזה בכורו ואם כן יש לנו הרבה בדבריו דאם לא היו לא היה יורש אלא כפשוט ולא היתה הירושה נופלת מאליה ואדרבא יועילו דבריו לקיום ירושת התורה על מי שלא הוחזק לנו שהוא בכור לתת לו פי שנים כדקחזי ליה מדאורייתא והוי דבר יותר אפשרי וקרובה לשכל להאמין שנשאול דבר זה למי שנשתתק מלהאמין שנשאול לו דבר שגורם לשנות על ירושת התורה דהיינו להשוות את הבכור כא' מבניו לכן דברי רש"י ז"ל צל"ע:
וזה לשון התוספות (בד"ה ובד"ה ירושת בנו הבכור) פירש רש"י שהשוה בכור לפשוט ואין נראה לר"י דאם כן הוה ליה למימר שריבה לזה ומיעט לזה אלא אומר ר"י דהיינו שאומר על בן בין הבנים שהוא בכור וקמ"ל דנאמן על ידי הרכנה:
וכן העלה הרמב"ם (בפ"ד מה' נחלות) מן הבריתא הנזכרת וז"ל האומר זה בני או זה אחי או זה אחי אבי או שאר היורשין אותו אע"פי שהוכרו באנשים שאינם מוחזקין שהם קרוביו הרי זה נאמן וירשנו בין שאמר כשהוא בריא בין שאמר כשהוא ש"מ ואפילו מי שנשתתק וכתב בכתב ידו שזה יורשו בודקין אותו כדרך שבודקין לגיטין ואף שדבריו עניים כאן שלא הזכיר מילת ורמז הם כמו דברי תורה שעשירים במקום אחר והוא בפ"ב וז"ל האב שנשתתק בודקין אותו כשם שבודקין לגיטין אם רמז או כתב שזה בנו בכורו נוטל פי שנים וכתב עליו ה"ה ברייתא בפ' מי שאחזו והוא מבוארת בהלכות עכל"הה וכן פסק הטור (בח"ה סי' רע"ו) והרב יוסף קארו בב"י הביא ב' הפרושים ולא הכריע בניהם אבל בשולחנו הערוך פסק כפי ר"י:
והרי"ף והר"אש הביאו הברייתא כלשונה ואמרינן מדהרמב"ם כך מפרשה מסתמה בשיטת רבו אמרה וכן הט"ור בשיטת אביו:
באופן שעלה בידינו דבין לפירוש רש"י והר"ן ובין לפירוש הרי"ף והרמב"ם והנמשכים אחריו כולהו סבירא להו דבירושת בני דידיה אם נשתתק בודקין אותו כשם שבודקין לגיטין ועושין על פי הרכנתו ולכן ה"ה בנ"ד דהוי ירושת בני דידיה ונשתתק דיכולין לבודקו וכיון שהרכין על לאו לאו ועל הן הן ו' פעמים דהיינו חד לאו ותרי הן וחד הן ותרי לאו באופן דאין אנו יכולין לומר דשחיה דהן הן או לאו לאו נקטיה אמרינן דלוי ירש ט"ו אלפים זהובים ושמעון לא ירש כי אם ה' אלפים זהובים כפי המובן על פי הרכנתו:
ואין לאומר שיאמר שכיון שעשה השטר השני בהיותו ש"מ דהיינו השטר שהיה כתוב בו ששמעון ירש י' אלפים זהובים כלוי אחיו וחלק כחלק יאכלו דלא היה יכול להתחרט אחר כך זה אינו שהרי כתב הרמב"ם (בפ' ט' מה' זכייה ומתנה) וז"ל ש"מ שכתב לזה וחזר וכתב לזה האחרון קנה שיש לו לחזור עד שימות בין בכל בין במקצת בין לעצמ ובין לאחר ואפילו כתב וזיכה לראשון וכתב וזיכה לאחרון האחרון קנה שש"מ שזיכה עדיין מתנת ש"מ היא אבל ש"מ שכתב וזיכה וקנו מידו אין לאחר קנין כלום ואינו יכול לחזור בו לא לאחר ולא לעצמו בין שנתן הכל בין שנתן מקצת וזה יצא לו מהאי דאמרינן בגמרא (בפ' מי שמת דף קנ"ב) פשיטא כתב לזה וכתב לזה היינו דכי אתא רב דימי אמר דייתיקי מבטלת דייתיקי כתב וזיכה לזה וכתב וזיכה לזה רב אמר ראשון קנה ושמואל אמר שני קנה רב אמר ראשון קנה הרי היא כמתנת בריא ושמואל אמר שני קנה הרי היא כמתנת ש"מ עכ"לה הרי לך בבירור דבעודו ש"מ יכול לשנות בכל מה שירצה כל זמן שלא קנו מידו נמי לא קנה שמעון מיד אביו כדי שנאמר שלא היה יכול לשנות באחרונה ואף שנאמר שמסר לו השטר לאו כלום הוא דהלכה כשמואל דאף שזיכה לראשון דהיינו השטר לדעת רש"י או לך חזק וקני לדעת הגאונים לא קנה אלא שני ואע"פי שבנ"ד לא היו אלא רמיזות דברים כיון שבדקו אותו יפה יפה כדרך שבודקין לגיטין הוי כאלו אמרו בפירוש וכן אמרו בירושלמי היא שמיעת הקול היא הרכנת הראש דכיון שעושה מעשה בגופו המוכיח שמצוה להם שיכתבו ויתנו גט לאשתו חשיב כמו מצוה כן בפיו וה"ה בנ"ד וכיון שכן הרי הם דברי ש"מ דככתובי' וכמסורי' דמו והוי כמו כתב לזה וכתב לזה דכ"ע מודו דאחרון קנה:
ועל הצד השני שצדד ה"ה באומרו א"ד הדין עם שמעון וירש בשוה עם לוי כיון דאלו לא שאלו לראובן שום דבר אחר הצוואה היה שמעון יורש י' אלפים זהובים השתא נמי לא שנא לזה אני אומר דאף דמילתא דפשיטא היא דאם לא היו שואלין לו דבר היה שמעון חולק בשוה עם לוי אינו מחייב דעכשיו ששאלו לו בעת שנשתתק ונראין הדברים על ידי הבדיקה שנתחרט דיהיה ה"ה וירש שמעון כלוי אחיו דמי נאמר לענין הגט דמי שנשתתק ושאלו לו נכתוב גט לאשתך ובדקו אותו והרכין בראשו והשיב על הן הן ועל לאו לאו דלא יהיה הגט כשר מפני דאם לא היו שואלין אותו לא היה הגט בעולם וזה אינו דהגט כשר לכ"ע ואם כן בנ"ד גם כן אע"פי דא' לא היו שואלין אותו היה שמעון יורש י אלפי זהובי' כלוי אחיו עכשיו ששאלו לו ונתחרט פנים חדשות באו לכאן ודיינינן ליה כפי מה שצוה באחרונה בעת שנשתתק דאי לא תימא הכי אלא דיינינן על פי הצד שצדד ה"ה אם כן לכל דבר אמרינן אילו לא אירע הדבר כך היה הדין כן עכשיו שאירע באופן אחר יהיה הדין כמו כן אם כן לא יש גמר דין עומד בעולם וזה דבר שאינו מתקבל ודוקא בענין דלא ידוע לנו אמרינן מגו דומיא דאשה שאמרה נשבתי וטהורה אני דנאמנת במגו דהיתה יכולה לומר לא נשבתי ואמרינן הפה שאסר הוא הפה שהתיר דלא יש מי שמכחישה וראיה לדבר דאם יש שם ב' עדים שנשבית אינה נאמנת דאז הוי מילתא דידיע לנו ולא אמרינן מגו הרי לך בבירור דלכל דבר דידיע לנו המעשה אין אנו יכולין לדון ולומר אילולא היה הדבר כך היה הדין כן עכשיו שאירע באופן אחר יהיה הדין כמו כן ה"ה בנ"ד דידיע לנו המעשה שבא לפנינו דכך היה אין אנו יכולין לומר אילו לא היו שואלין לראובן היה הדין עם שמעון והיה יורש בשוה עם לוי עכשיו דשאלו לו יהיה הדין כמו כן אלא דיינינן ליה כפי מה שאירע המעשה וכיון דבעת שנשתתק שאלו לו ובדקו אותו כדקחזי ונתחרט לא ירש שמעון כי אם ה' זהובים:
כלל העולה מכל הני מילי וטעמי דכתיבנ' דואת הצוואה אחרונה שעשה ראובן בעת שנשתתק ושאלו לו בדברים אחרים ו' פעמים ובסירוגין חד לאו ותרי הן וחד הן ותרי לאו והשיב על הן הן ועל לאו לאו הוי דומיא דגיטין דכשם שבודקין לגיטין כך בודקין לירושות דבני דידיה והויא בדיקת נ"ד בדיקה מעלייא והוי כמו כן בבני דידיה ומבטלת כל הצוואות שקדמו לה כיון שהיה ש"מ שיכול לשנות לכל מה שירצה והוי כמו כתב לזה וכתב לזה דאחרון קנה ודבריו ככתובין וכמסורין דמו ולכן לא ירש שמעון כי אם ה' אלפים זהובים ולוי ירש כל שאר נכסיו דהיינו הט"ו אלפים זהובים כפי המובן על פי הרכנתו זה זה נראה לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד נכתב ונגמר בסדר ובשנת אלה המצות אשר צוה ה' את משה לפ"ק:
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט:
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: