שאלה מסך המבדיל איברי החזה מאיברי הבטן נקב נקב מה רחוק מאד מחבור הכבד גם נמצא נקב בין צלעי הבהמה אשר נודע לנו סיבתו היתה נגיחת קרן אלא שהשומן והבשר סותמתה נסתפקנו מה יהיה משפטו וזה מפנים הראשון שאסור נקיבת המסך לא נזכר בתלמוד כי אם בדברי בה"ג ואף הבנתו לא נתבררה אם דעתו על המסך או על יותרת הכבד השני אף שיונח איסורו יש להסתפק אם הוא מחמת עצמו אם מחמת הכבד וכיון שבנושא שלנו הנקב הוא רחוק מאד מהכבד יש לנו להתירו יורנו הדרך ישכון אור ומהת"מש:
תשובה ממאמר רבנו הקדוש במשנה (דף מ"ב) אלו טרפות בבהמ' נקובת הושט ופסוקת הגרגרת נקב קרום של מוח ניקב הלב לבית חללו נשברה השדרה ונפסק החוט שלה ניטל הכבד ולא נשתייר הימנו כלום הריאה שנקבה או שחסרה ר"ש אומר עד שתינקב לבית הסמפונות נקבה הקבה ניקבה המרה ניקבו הדקין הכרס הפנימית שנקבה או שנקרע רוב החיצונה רבי יהודה אומר הגדולה טפח והקטנה ברובה המסס ובית הכוסות שניקבו לחוץ נפלה מן הגג נשתברו רוב  צלעותיה וכו':
ופרש"י אלו טרפות כל נקב במשהו: פסוקה לרחבה ברובה: לבית חללו ואם לא הגיע לחלל קתני סיפא דכשרה: נשברה השדרה ונפסק החוט חדא היא וטרפות דידה משום חוט הוא ונשברה השדרה דקתני אורחא דמילתא נקט דבפסיקת החוט ע"י שבירת שדרה היא: או שחסרה בגמרא פריך היינו נקב': סמפונות קנוקנות קטנות המתפשטים בתוך הריאה שהדם נובע בהם כשחותכים אותה: הכרס הפנימי בגמרא מפרש: שניקבה במשהו: רוב החיצונה בגמרא מפרש: גדולה וקטנה לא גסה ודקה קאמר אלא על הקטן ושור גדול אם נקרע טפח בשור אע"ג דלא הוי רובא: המסס צינפו"ייל: ובית הכוסות סוף הכרס שקורין פנ"צא עשוי ככובע וקרוי בית הכוסות והמסס מחובר בו וסביב סביב לחבור כשאתה מבדילן יש דופן בזה ודופן לזה ובאמצ' הם שופכין זה לתוך זה והמאכל נכנס מבית הכוסות למסס ומהמסס לקבה ומהקבה לדקין: שניקבו לחוץ שהנקב נראה מבחוץ וכגון שניקבו או זה או זה שלא במקום חבורם לאפוקי שניקב במקום חיבורם בשתי דפנותיהן והנקב הולך מחללו של זה לחללו של זה: נפלה מן הגג ושחטה מיד טרפה אע"פ שאין שבר נראה בה חוששין שנתרסקו ונתפרקו איברים ואין טעם בטרפות דהלכה למשה מסיני הם ובגמרא אמרינן שאם שהתה מעת לעת ושחטה כשרה ואע"פ שלא עמדה: נשתברו רוב צלעותיה בלא שום נפילה טרפה ובגמ' מפרש מאי רוב ע"כ מפירוש רש"י לענינינו:
ואחר זאת המשנה שנה רבי ואלו כשרות בבהמה וכו' ואמרו עליה בגמר' איתמר רבי יוחנן אמר אלו טרפות דווקא ור' שמעון בן לקיש אמר אלו כשרות דווקא במאי קמיפלגי בדרב מתנא דאמר רב מתנא האי בוקא דאטמא דשף מדוכתיה טרפא לרבי יוחנן כשרה לרש"בל טרפה והמונח שבידנו ר' יוחנן ור"של הלכה כר' יוחנן ומה גם שרבא שהוא אחרון פסק דכשרה וכן פסקו כל הפוסקים זולת אם איעכול ניביה:
יצא לנו מזאת הסוגיא דאלו טרפות דווקא ושם מנו כל הנקבים המטרפים ולא זכרו לא נקיבת הטרפש ולא נקיבת הכבד גם אמרם אין לך אלא מה שמנו חכמים בטרפיות ועם היות שלא זכרו במשנה קנה הלב וקנה הריאה ותורבץ הושט שניקבו כבר נזכרו בגמרא מחלוקת דרב ושמואל רב אמר במשהו ושמואל אמר ברובו וידוע דהלכה כרב באיסורי וכן הסכימו כל הגאונים זולת הרמ"בם שהוא מוסיף עוד נקב אחר במזריקי הכבד וז"ל נקובה כיצד אחד עשר איברים הן שאם ניקב אחד מהן לחללו במשהו טרפה ואלו הן תרבץ הושט וקרום של מוח הראש והלב עם הקנה שלו והמדה וקנה הכבד והקיבה והכרס והמסס ובית הכוסות והדקין והריאה עם הקנה שלה הרי לך שהרמ"בם ז"ל יורד למנותם ואין הנקב פוסל עוד בשום מקום זולתי באלו המקומות והוא ז"ל נמשך אחר המשנה והגמר' ושלא להוסיף בטרפות אלא שאחר זה כתב קני הכבד והן המזרקים שבו שבהן הדם מתבשל אם ניקב אחד מהן במשהו טרפה והבין הרב במה שאמרו בגמר' קנה דכבדא כולל גם הסמפונות הגדולים שהם בתוך הכבד וזה אינו שלא אמרו אלא על ג' קנים דהיינו הקנה משנכנס תחת החזה מתפש קנים קטנים אחד לריאה מצד ימין ומצד שמאל וגם שהם שנים נכנסים בסוג אחד ואחד נוטה ללב ואחד הולך לכבד ונוקב המחיצה המבדלת בין איברי הנשימה לאיברי המאכל כאשר הוא נוקב ג"כ הושט ויוצא לכרס כאשר ידוע מחכמת הניתוח ועל ג' קנים אלו אמרו שאם ניקב אחד מהם קודם שיכנס בכבד רצוני לומר קנה הכבד שהוא טרפה אבל אחר שנכנס ודאי אינו מעלה ואינו מוריד שאפי' ניטל הכבד עם כל המזקים כשרה ע"י כזית במקום מרה ומקום חיותא וכבר השיגו בעל הריב הראב"ד אמר אברהם כמדומה לי שהוא סובר על הקנים דכבדא כריאה שאפי' על מה שיש מהם בתוך הכבד נאמר שאם ניקב במשהו טרפה ואינו כן ואין חכם שיסבור כן אלא מה שנתפשט ממנו לריאה והוא חוץ לכבד ועל כן אין חשש נקב בכבד בשביל נקב עצמו אלא שמא דרך ושט בא לו לכבד גם הרש"בא השיג עליו והעלה בסוף דברי ובלי ספק סימפון הכבד שניקב כשרה גם הרי"בש הקשה על הרמ"בם שלא אמרו סימפונא דאינקיב לחבריה אלא בריאה שהוא טרפה ולא בכבד גם הטור כתב דברי הרב וכתב עליו ולא נהירא ובאמת שאין לי פה להשיב בעד הרב וצ"ע:
ומעתה נבוא להשיב נושא שלנו מה ששאל החכם השואל שנמצא נקב במסך המבדי' גם נסתפק אם מחמת עצמו או מפאת הכבד אני אומר בלי שום ספק שמה שצדד החכם השואל מצד הראשון שלא נזכר איסור נקיבת המסך בתלמוד הוא אמת ויצב גם לא נזכר נקיבת הכבד לא בתלמוד ולא בשום פוסק ואדרבא הוכחנו מדברי הרמ"בם שאין לך נקב שהוא טרפה אלא י"א נקבים ומה גם הראב"ד שכתב בפירוש אין חשש נקב הכבד בשביל נקב עצמו גם הטור כתב בסימן ט"ל ריאה שנסרכה לאחד מהמקומות שאין הנקב פוסל בהם כמו לחזה ולגרגרת ולשמנונית הלב ולטרפש וכו' זכינו לדין שאין הנקב פוסל בטרפש דהיינו המסך המבדיל והגם שהרב כתב בסי' מ"א כתוב בה"ג דאי אינקיב טרפשא דכבדא טרפה אין זה השגה כלל שמתחלה כתב דעת עצמו ואח"כ הביא סברת בעל ה"ג ולא הכריע ומה גם שגירסת בעל הלכות גדולות לא מצאתי לא כשרה ולא טרפה וז"ל אינקיב טרפשא דכבדא ואני אומר ודאי שחסר מילת כשרה מן הדפוס שהרי כתב הרב אחר זה מחטא דמשתכחא בטרפשא ספק טרפה היא וכל ספק טרפה לאיסור ואם האמת הוא שהרב סובר שאם ניקב הטרפש טרפה למה כתב שאם נמצאת מחט בטרפש ספק טרפה ולמה לא יהיה ודאי טרפה מצד עצמו אלא ודאי הספק שנסתפק הרב בעה"ג הוא שמא נקב בכניסתו איברים שנקיבתם כמשהו כמו הריאה והלב וג' קנים היוצאים לריאה וכבד והלב ואף שיהיה במונח קיים שגירסת הטור היא בבה"ג טרפה עם כל זה כבוד הרב במקומו מונח גם מצאתי גדולה מזה לבה"ג שכתב וכד מינקיב פירוסתא דתרבא ואע"ג דלא משתכחא לא מחטא ולא מידי בעלמא טריפה מאי טעמא דכנתא ודכרכשתא דכד מניקבין הדרי סתמין דהוו להו חלב טהור ופריסותא כד מינקיב חלב טמא ולא סתמא וזה לא נזכר לא בתלמוד ולא בשום פוסק ומה לנו אם ניקב חלב הפריסה שהוא חלב המכסה את הקרב שהרי מצד עצמו האוכלו חייב כרת ומה איכפת לן אם הוא טמא או טהור אלא ודאי נ"ל שכך צריך להיות וכד מינקיב כריסא די תחות פירוסתא דתרבא וכו והוא מה שכתב הרמ"בם ז"ל בפרק ז' מהלכות שחיטה כרס שניקב טריפה ואין לו דבר שיסתום אותו שהרי החלב שעליו אסור וכו' ובאמת נראה לי שזאת היתה כוונת בה"ג וחסר מן הספר וכן בנושא שלנו חסר כשרה ר"ל מילת כשרה גם מצאתי להרב בה"ג שכתב תרבא דחיורא דתחות מתני ופירוסתא דעל פרסא ותרבא דגיד הנשה וקרמאי וחוטי דכפלי וחוטי דכולי אתא וקרמאי דכוחלא כולהו אסירי משום כל חלב וכל דם לא תאכלו והנה הרב השוה דין חלב הקרב לגיד הנשה וזה דבר פשוט בכל התלמוד והפוסקים דחלב הגיד הוא מדרבנן וזהו שמנו של גיד ואם יאמר אומר שהרב הביא הפסוק לאסמכתא בעלמא זה אינו שהרי חלב הקרב הוא ענוש כרת ואין לנו לסמוך על הוראות כזו ואין לנו אלא מה שמנו חכמים בטרפיות קנצי למלין שמה ששאל החכם השואל לענין המסך או הכבד אם נקב מטריף בהם כבר הוכחתי מן התלמוד והפוסקים שאין נקב פוסל בהם וגם מצד חכמת הניתוח המחיצה מבדלת בין איברי המאכל לאיברי הנשימה שהם גרגרת והריאה וקנה שלה הלב וקנה שלו ואיברי המאכל הם הכבד והמעים והכרס והמסס והדרא דכנתא ומעי האחרון והושט שבו עובר המאכל הגם שהוא למעלה בחזה הוא נוקב מסך המבדיל ועובר לכרס ומכרס לבית הכוסות ומהכוסות למסס ומהמסס לקיבה ומהקיבה לדקין ומהדקין להדרא דכנתא ומהדרא דכנתא לסניא דבי ומסניא דבי למעי האחרון וכמו כן נוקב קנה שהוא הולך לכבד שהכבד הוא חוץ למחיצה המבדלת וא"כ לפי הטבע אחר שקנה הכבד נוקב לעבור וגם הושט עובר לכרס למה יהיה הנקב מטריף במחיצה המבדלת והגם שהרב בית יוסף פסק ניקב טרפש הכבד מצד הכבד והוסיף נופך משלו מילת מצד הכבד והם דברי המרדכי כבוד הרב במקומו מונח ומקום הניחו לנו מן השמים להתגדר בו ומעיד עלי שמים וארץ שלא לכבודי ולא לכבוד בית אבי אני עושה אלא מה שהורונו מן השמים:
והנה הרב בית יוסף השיג על הטור בסי' מ"א כתוב בה"ג דאי אינקיב טרפשא דכבדא טריפא וא"ת הרי רבנו כתב בסי' ל"ט ריאה שנסרכה לאחד מהמקומות שאין הנקב פוסל בהם כמו לחזה ולטרפשא ואפשר דהתם בטרפשא דליבא א"נ התם בטרפשא המבדלת בין איברי הנשימה לאיברי המאכל והכא בטרפשא דכבדא שהיא יותרת הכבד הנקרא איב דיש והנה הרב נעלם ממנו מה שכתב הרב מאור המערב הרמ"בם בפרק ו' מהלכות שחיטה חלב המותר באכילה סותם הנקב ומותר חוץ מחלב הלב והקרום שעל הלב כולו והמחיצה שבאמצע הבטן המבדלת בין איברי המאכל ואיברי הנשימה והיא שקורעין אותה ואח"כ תראה הריאה והיא הנקראת טרפש הכבד וכו' ראה כמה טרח הרב לכתוב איזיהו הנקר' טרפש הכבד א"כ טרפש הכבד הוא המסך המבדיל והנה הרב נמשך אחר הרבה מן המפרשים ומהם הרב בעל קרבן אהרן שפירשו יותרת הכבד הוא הטרפ' ובאה להם זאת השגיה מסבת אונקלוס הגר שתרגם יותרת הכבד חצרא דעל כבדא ופירשו חצרא מלשון חצר המשנן דהיינו מסך והבדל ואין כוונת המתרגם כך אלא חצרא מלשון קצירות וכן הוא בלשון ערבי וארמי שדבר שהוא רחב ובסופו מתקצר נקרא אלח'צר ובלשון לעז איסת"ריגו וכן הוא למי שבקי בחכמת הניתוח שהכבד הוא רחב ומצד ימין כשהבהמה תלוייה ברגליה הוא מתקצר ונעשה כעין אוזן ונקרא בלשון משנה אצבע הכבד ובלשון המקרא יותרת הכבד וכן קראו רז"ל יותרת בריא' וכשהבהמה מהלכת היא נופלת למטה אצל הכליות וחלביהן וזהו על הכליו' יסירנ' גם לא זכר הרב ממה שכתב הרמ"בם בהקדמתו לסדר קדשים יותרת הכבד והוא הקצה התחתון ויוצא ממנו כמו הבהן מן היד גם הרב שפתי כהן כתב על דין ש"ע מצד הכבד כי הטרפשא רחבה היא יותר מן הכבד ובצד ימין הטרפשא אינה מכוסה מן הכבד ושם יכול להיות הנקב רחוק מן הכבד וכו' ובספר ב"ח הוכיח דט"ס הוא וצ"ל חצר הכבד ואני עפר תחת כפות רגליהם שהם כתבו מן הסברה ולא מחוש הראות שהרי מחיצה מבדלת מצד ימין ומצד שמאל זולתי נקיבת הושט ונקיבת קנה הכבד שהם עוברים חוץ למחיצה והכבד תלוי בקנה שלו ובמחיצה מצד חוץ המסך וזהו הנקרא כזית במקום חיותא ולפי זה לא לשון ראשון ולא לשון אחרון יכול להתישב כאשר הוכחנו ומן התימה על הרב פרי חדש שנמשך אחר אלו הרבנים עמודי ההוראה ולא עוד אלא שאם יכנס כחודה של מחט מאיברי המאכל לאיברי הנשימה מיד ימות הבעל חי באשר נודע על פי הרפואה:
ובאמת לא ירדתי לדעת החכם השואל שכתב גם נמצא נקב בין צלעי הבהמה אשר נודע לנו סיבתו היתה נגיחת קרן אלא שהבשר והשומן סותמתה שאם כונתו לומר שהבהמה אין לה שום חולי מה לנו שיהיה הנקב סתום או פתוח בין צלעי הבהמה העיקר הוא שתהיה הריאה שלימה בלי שום נקב ומה גם מי תלה זה בזה אפילו לא תהיה שם נגיחה ולא קרן הוא שואל על נקב הטרפש אם מחמת עצמו או מחמת הכבד ובאמת שדעתו רחבה מדעתנו ואע"פ כן גזרנו אומר ואמרנו שאין הנקב בטרפש ולא בכבד עושין אותה טריפה כאשר הוכחנו מן התלמוד ומן הפוסקים שאין לך מי שמחמיר בכבד יותר מן הרמ"בם שהוא מטריף אם ניקבו המזרקים שבתוך הכבד וכל גדולי ישראל חלקו עליו ואף גם זאת מתיר בניקב הכבד שהרי כתב בפרק ח' מהלכות שחיטה נטולה כיצד ג' איברים הם שאם ניטלו טריפה ואע"פי שאין בהם דין נקב ולא דין חסרון ואלו הן צומת הגידין והכבד ולחי העליון וכן כתב הראב"ד גם כן שאין הנקב פוסל בכבד ולענין הטרפש לא מצינו שנמנה במשנה ובגמרא לעניין נקבים ואין לך אלא מה שמנו חכמים בטרפות וגם הרמ"בם לא מנה אלא י"א נקבים זולת מה שכתב הטור בשם בה"ג וכבר הוכחנו שאי אפשר להיות כן מצד הסברה ומצד הטבע למי שבקי בטבעיות כל זה כתבתי להלכה ולא למעשה עד שיבא לפני מורי צדק ולפני ת"ח של בית המדרש עץ חיים למחזקים בה:
בסדר ובשנת דבר אל בני ישראל ויקחו לי תרומה לפ"ק:
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן לא ניתנה תורה אלא לאוכלי המן:
חייא הכהן די לאארה: