שאלה ראובן תושב עיר ירושלים תוב"ב היה במצרים והרשה את שמעון שילך לירושלים תוב"ב וימכור קרקע אחד שהיה לו שם וכך עשה שמעון ששם לדרך פעמיו לעשו' שליחותו של ראובן בכח הרשאתו הנז' ידיעתו ראובן ממכירת הקרקע הנ"ל נתנו ללוי במתנה גמורה בשטר גלויה ומפורסמת כדת וכהלכה ובין כך ובין כך נפטר ראובן בעל הקרקע לבית עולמו וחלי"ש ושמעון המורשה הנז"ל מכר את הקרקע הנ"ל בכח הרשאתו של ראובן הנז"ל וחזר לעירו למצרים ומטות הקרקע הנם בידו ובא לוי מקבל המתנה ותובע מעות הקרקע משמעון באומרו שיש לו שטר מתנה על הקרקע הנז"ל ובכח השטר הנ"ל תובע שמעות הקרקע הנז"ל שלו הם ושמעון טוען שכיון שהרשאתו היה קודם המתנה וגם כן המכירה ושבשטר המתנה הנז"ל לא נזכר כלל מהרשאתו הנז"ל דשטר המתנה הנ"ז היא מבוטלת מעצמה ושמעות הקרקע הנ"ל הם של יורשי ראובן הנ"ז וטל הטענות הללו נתרבו הקטטות ביניהם עד שבאו לבית מדרשו של ש"ם לשאול ולידע על פי תורתנו הקדושה מי יזכה במעות הקרקע הנ"ז לכן יורנו המורה הדין עם מי ושכמ"ה:
תשובה בראותי דברי השאלה של ה"ה דבתחילה נראה דראובן הנ"ז סובר דאף שהרשה את שמעון שימכור את הקרקע שלו שהיה בירושלי' תוב"ב היה יכול לבטל את הרשאתו דאם לא כן היאך נתנו ללוי במתנה ולבסוף נראה דאינו יכול לבטל את ההרשאה כיון שלא תבע לוי אלא המעות שהביא שמעון ממכירת הקרקע הנ"ל דאי לא כן היה תובע שיהיה המכר מן הקרקע בטל כיון שנתנו במתנה לכן כיון שכל הספק הזאת אדניה הוטבעו על דיני ההרשאה נכתוב בתחילה כיצד הוא דין ההרשאה ואחר כך נבא לתרץ הספק שנסתפק ה"ה ובטרם כל אחלי לבורא הכל יצילני מכל מכשול:
איתא בגמרא בבא קמא פרק ז' דף ע' אמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי אמר רב אשי לאמימר מאו טעמא אמר ליה משום דרבי יוחנן דאחר רבי יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלי' שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו איכא דאמרי אמר נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה טעמא דכפריה דמיחזי כשיקרא אבל לא כפריה כתבינן ואמרי נהרדעי אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך לית ביה מששא מאי טעמא משום דאמר ליה האיך לאו בעל דברים דידי את אמר אביי ואי כתיב ביה למחצה לשליש ולרביע מיגו דמישתעי דינא הפלגא מישתעי דינא אכולה אמר אמימר אי תפש לא מפקינן מיניה רב אשי אמר כיון דכתבי ליה כל דמתעני מן ד נא קבילית עלי שליח שויה ואיכא דאמר שותפא שויה למאי נפקא מינה למיתפש פלגא והלכתא שליח שויה:
ופיר"שי אורכתא הרשאה: משום רבי יוחנן דהואיל ואינו ברשות הבעלי' אינו יכול להקנותו לשליח הילכך אם אבד יכול לחזור ולתבוע מיד הנאמן: דכפריה אי תבעיה מפקיד לנאמן בבית דין וכפר בו: דמיחזי דחתמינן אשיקרא דיהיב ליה לשליח מידי דלית ליה גבי האיך: דאמר ליה האיך נאמן לשליח לאו בעל דברים דידי את: ואי כתב ביה למחצה לשליש ולרביע דון וזכי לנפשך והמותר שלי: מיגו דמישתעי. נאמן דינא בהדי שליח אפלגא על כרחיך לא מצי למימר ליה לאו בעל דברים דידי את מישתעי אכולה: ואי תפש. שליח משל נאמן: לא מפקינן מיניה אף על גב דלא כתיב ביה אפיק לנפשך ל"א ואי תפש שליח חמון שהוציא ועיכבו לעצמו לא מפקינן מיניה כך מצאתי כתוב בתשובות הגאונים וזה עיקר: רב אשי פליג עליה דאמימר: כיון דכתיב קבילת עלי אלמא שליח שויה הילכך אי תפיש מפקינן מיניה וללישנא קמא נמי אי תפוש משל נאמן מפקינן מיניה דהא שליח בעלמא הוא והוי כתופש לבעל חוב: למיתפש פלגא ממון שהביא אם רוצה לעכב חציו: ה"ג והלכתא שליח שויה ולא שקול מידי עכ"ל:
הרי לך בהדיא מהאי סוגיא דלפי לישנא קמא לא כתבינן הרשאה אמטלטלי אבל ללישנא בתרא כתבינן אמטלטלי וגם צריך לכתוב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך אלא אם כן הקנה לזה שהרשה שליש או רביע ממה שיש לו ביד חבירו דאז אין צריך לכתוב ביה דון ואפיק לנפשך דהואיל והוא בעל דין על חלקו דן על הכל:
וכן כתב הרמב"ם בה' שלוחין ושותפין פרק ג ה' א' מי שהיתה לו קרקע תחת יד אחד או שהיו לו מטלטלין פיקדון ורצה לעשות שליח לדון עם זה ולהוציא הקרקע או הפקדון מתחת ידו הרי זה כותב לו הרשאה וצריך לקנות לו מידו שהרשהו ואומר לו דן וזכה והוציא לעצמך וכיוצא בענינים אלו ואם לא כתב לו אינו יכול לדון עמו מפני שהוא אומר לו אין אתה בעל דיני ואף טל פי שכתב לו כן אינו אלא שליח וכל מה שיזכה בו הרי הוא של משלחו וכל ההוצאות שיוציא השליח על דין זה שהורשה הרי המשלח חייב בהן שכך כותבין בהרשאה כל שתוציא בדין זה עלי לשלמו וכו':
והרב כסף משנה כתב מי שהיה לו קרקע וכו'. או שהיו לו מטלטלין וכו' קמא פרק מרובה דכתבינן אורכתא אמטלטלין דלא כפריה ללישנא בתרא שפסק כמותו הרי"ף ז"ל וכתב פקדון לאפוקי מלוה וכמה שכתב בפרק זה בפירוש וכו':
והטור כתב בח"מ סימן קכ"ב המרשה את חבירו להוציא את שלו מיד המחזיק בו צריך ליקח לו בקנין שהרשהו וצריך לכתוב לו זיל דון וזכה ואפיק לנפשך שאם לא כן אם ירצה המחזיק לא ישיב לו דבר שיאמר לו לאו בעל דברים דידי את ומיהו אפילו לא כתב לו כן ונתן המחזיק הממון ליד המורשה ונאבד פטור דלא גרע משליח שעשה בעדים ע"כ: וכן פסק מר"ן בשולחנו הטהור מלה במלה ולכן לא העתקתיו שלא להאריך:
הא למדת מכל הני רבוותא דפסקי שהמרשה את חבירו להוציא מיד המחזיק מטלטלין או קרקע שלו צריך קנין וגם צריך שיכתוב לו זיל דון ואפיק לנפשך ואם כן בנדון דידן שאומר ה"ה סתם שהרשה ראובן את שמעון שימכור קרקע שלו שהיה לו בירושלים תוב"ב צריך לומר שעשה ההרשאה כהלכתה שאם לא כן היה המחזיק יכול לומר לו לאו בטל דברים דידי את ואז הוה מפסיד ראובן כל ההוצאות שעשה שמעון לילך לירושלים ומכל מקו' אף על גב שלא עשה ההרשאה כהוגן לא איכפת לן לעניינינו דכיון שנתרצ' המחזיק ששמעון ימכור שדה של ראובן מה שעשה עשוי דכבר כתבנו לעיל דלא תיקנו לעשות ההרשאה בזה האופן אלא לחייב את המחזיק לדון עם המורשה ולא יוכל לומר לו לאו בטל דברים דידי את אבל אם לא עשה כן והמחזיק רצה לעשו' מה ששלח לו חבירו אינו מפסיד בזה כלום דלא גרע משליח שעשה בעדים והשתא שביארנו היאך דיני ההרשאה קודם עומדנו על פרק התשובה אנו צריכין לבאר אם המרשה יכול לבטל מה שהרשה לשלוחו ובזה נוכל לתרץ מה שנסתפק בנדון דידן:
הרי"ף כתב בפרק שביעי דקמא וז"ל איתמר משמיה דרב יהודאי גאון זצ"ל דקיימא לן דשליחא שויה הילכך אי בעי לבטולי שליחותיה ואורוכי איניש אחרינא אית ליה רשותא למיעבד הכי עד כאן לשון הרב:
והרמב"ם גם כן פסק הכי בפרק הנז"ל הלכה ח' וז"ל מי שהרשה לאחד ורצה לבטל השליחות ולהרשות לאחר הרי זה מבטל: ומר"ן כתב על זה מי שהרשה לאחד וכו'. כך כתב הרי"ף בקמא פרק מרובה דכיון דקיימא לן דשליח הוי אי בעי לבטולי שליחותיה ואורוכי איניש אחרינא אית ליה רשותא למיעבד הכי ע"כ: וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסימן קכ"ב ס' ג' יעיין שם:
נמצינו למדים דכל הני רבוותא גדולי ההוראה סוברים דהמרשה יכול לבטל השליחות ולהרשות לאחר אמנם הרא"ש סובר שאינו יכול לבטל השליחות כיון שכתב דון ואפיק נפשך:
כן כתב הטור בסי' הנז"ל וז"ל על כן כתב א"א הרא"ש ז"ל כיון שהרשה לשלוחו וכתב לו זיל דון וזכה ואפיק לנפשך הוי כאילו נתנם לו במתנה ותו לא מצי מבטל ליה אף על גב דקיימא לן שליח שויה היינו לענין דלא מצי למיתפש לנפשיה אבל ודאי אהני ליה מאי דכתב ליה זיל דון וזכה ואפיק לנפשך לענין שלא יוכל לבטל השליחות אבל הרמב"ם כתב מי שהרשה לאחד וכו' וכן כתב רב אלפס משום רב יהודאי ואפילו לדבריהם כתב א"א הרא"ש ז"ל אם בטל ההרשאה בלא ידיעת המורשה והלך וטען עם המחזיק בנכסים ונתחייב בדין לא חצי מרשה למימר כבר בטלתי שליחותי דכיון דנזקקין בית דין לדון על ההרשאה והיה כתוב בה זל דון ואפיק לנפשך דיניהם דין וכן אם נתן לו הממון ונאנ' פטור ובלבד שלא ידע שבטל השליחות אבל אם ידע שבטלו ונתן לו ונאנס חייב שלא היה לו ליתנו כיון שידע שבטל השליחות וכן כתב הרמב"ם ע"כ:
ומעתה שהוכחנו שהרי"ף והרמב"ם וסיעתם סוברים דהמרשה יכול לבטל השליחות ששלח ביד המורשה חוץ מהרא"ש שסובר שאינו יכול לבטל השליחות לכאורה נראה שהקרקע שמכר שמעון בכח הרשאתו של ראובן הוא בעל ואין כאן מכר כלל דהואיל שנתנו ללוי במתנה גמורה מוכיח שבטל ההרשאה שהרשה לשמעון שימכור את הקרקע דאם לא כן שהוא מבטל ההרשאה מה היה נותן ללוי כיון ששמעון מוכר חת הקרקע אמנם אחר העיון היטב בדברי השאלה ומצאנו דשמעון טוען נגד לוי שהמכירה היה קודם המתנה אם כן בודאי שכולי עלמא יודו שהמתנה בטלה ולא המכר יען שהמכר נעשה כהוגן בכח הרשאתו והמתנה נעשה אחר כך ואז לא הוה בידו כח ורשות ליתנו ללוי וזה הוא כל כך פשט שאין צריך להביא ראיה דהגע עצמך שראובן עצמו מכר קרקע אחד שהיה לו לאחד כדין וכהלכה ואחר כך נתנו לאד' אחר במתנה גמורה גלויה ומפורסמת לא יאמרו כולי עלמא שהמכר קיים והמתנה בטלה הוא הדין בנדון דידן שהוא שלוחו של ראובן שהרי הוא כמותו וכדי שלא ליתן פתחון פה לבעל דין לחלוק עלינו נביא ראיה ממה שכתב הרמב"ם בפרק ד מה' זכייה ומתנה הלכה ו' שני שטרות שזמנן ביום אחד והן כתובין על שדה אחת בין במכר בין במתנה אם דרך אנשי המקום לכתוב שעות כל הקודם זכה וכו':
הרי לך בהדיא מהאי דינא מה שאמרנו דהיכא דמכר אדם שדה אחד לשני בני אדם בזה אחר זה או במתנה דכל הקודם זכה והשני אין לו כלום ולית דין צריך בשש שהוא דבר פשוט: ועדיפא מזאת דאף אם תימצא לומר שלא היה המכירה קודם המתנה אפילו הכי כיון שהמורשה לא ידע מהמתנה שעשה המרשה המכר קיים והמתנה בטלה כמו שהוכחנו מדברי הטור שכתבנו לעיל וז"ל ואפילו לפי דבריהם כתב א"א הרא"ש ז"ל אם בטל ההרשה בלא ידיעת המורשה והלך וטען וכו' לא מצי מרשה למימר כבר בטלתי שליחותי וכו: וכן כתב הרמב"ם בפרק הנז"ל הלכה. וז"ל ראובן שבא בהרשאה ותבע לשמעון אין שמעון יכול לדחותו ולומר לו שמא המשלח אותך הרשה אחר ובטל שליחותך שהרי ראובן אומר לו תן לי הפקדון שיש לי בידך וזו הרשאתי תהי אצלך ואם המפקיד הרשה אחר הוא הפסיד על עצמו ושמעון פטור שהרי בהרשאתו נתן עכ"ל:
וכן פסק הרב יוסף קארו בסי' הנ"ל ס' ג'. עיין שם ואם כן כל שכן וקל וחומר בנ"ד דקדמה המכירה למתנה דלי' דין ודיין שיחלוק על זה:
ואם נפשך לומר דכל זה לא איכפת לן דהמחלוקת שיש בין לוי ובין שמעון אינו על המכירה ש וי אינו רוצה לבטל המכר שעשה שמעון בכח הרשאתו אלא שהוא תובע שכיון שנתן לו ראובן הקרקע הנז"ל במתנה גמורה כדין וכהלכה המעות שהביא שמעון מהקרקע הנז"ל שלו הם ושמעון טוען שהמעות הללו של יורשי ראובן הם לפי שהמתנה מבוטלת מעצמה לכן נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו בראיות ברורות וחזקות שכתבנו מכל הני רבוותא דהאי שטר מתנה של לוי היא מבוטלת ואין בו ממש כיון שקדמה המכירה של המורשה ואם כן כיון ששטר אין כאן מעות אין כאן דמכח מה תובע לוי מעות קרקע הנ"ל יען שיש בידו שטר מתנה כדין וכהלכה שראובן נתן לו קרקע הנז"ל והואיל ששמעון מכרו קודם המתנה לא נתן לו כלום לפי שלא היתה אז הקרקע הנז"ל ברשותו של ראובן ליתנו ללוי ונתבטל עם זה השטר חתנה:
והרי לך מה שכתב הרמב"ם בפ' תשיעי מהלכות גזלה ואבדה ה' ט' המוכר שדה שאינה שלו אין ממכרו ממכר ולא קנה הלוקח כלום כמו שבארנו וכו': ובודאי שהוא הדין אם נתנו במתנה שאין מתנתו מתנה דדין המכר שוה לדין המתנה וכן פסק מר"ן בהדיא בשלחנו הטהור סי' שע"ד ס' א' וז"ל הגוזל שדה ומכרה או נתנה לאחר אין מעשיו כלום כמו שנתבאר וכו':
ואם עדין תקשי לך דודאי דעתו של ראובן היה כיון שהרשה את שמעון למכור את הקרקע הנז"ל ואחר כך נתנו ללוי במתנה גמורה גלויה ומפורסמת שאם יקרה שלא ימכרנה שמעון בשביל איזה סיבה שיהיה דאז יהיה הקרקע ללוי במתנה ואם יארע שימכרנה כמו שהרשהו אזי והיו המעות של השדה שלו דאם לא כן מה נתן לו לזה נאמר דגם לזאת שערי תשובה לא ננעלו ונאמר דודאי אם אירע שלא מכר שמעון אותו שדה מכח הרשאת ראובן דאז מתנתו של לוי מתנה כמו שהיה בדעתו של ראובן שאז היה ברשותו ליתנה ללוי אמנם עכשיו שאירע שאחר שמכרה שמעון נתנה ראובן ללוי והוכחנו בראיות ברורות כשמש דשטר מתנה בטלה אם כן גם המעות לא יהיו לו והגם שהיה דעתו של ראובן כך זה לא מעלה ולא מוריד שמאיזה בד יהיו המעות ללוי דאם מכח השטר של מתנה כבר אמרנו שנתבטלה ואם משום שהיה בדעתו ליתנם לו זה לא איכפת לן דזה אינו תלוי בדעת אלא היה צריך להקנותם ללוי כדרך שהמעות נקנים ובנדון דידן לא מצינו שעשאו ראובן וגם לא היה א לעשותו מהטעם שנאמר לקמן:
וכן מצאתי בהרמ"בם בפרק ששי מה' מכירה ה' ו' וז"ל המטבע אין לא דרך שיזכה בו מי שאינו ברשותו אלא על גבי קרקע כגון שקנה הקרקע וטל גבו המטות או שישכור את מקום המעות וכיון שזכה בקרקע בכסף או בשטר או בחזקה או בקנין וכה במעות והוא שיהיו אותן המעות קיימין כגון שהיו מופקדים במקום אחד אבל ראובן שהיה לו חוב על שמעון והקנה ללוי קרקע וטל גבה חוב שיש לו אצל שמעון נראה לי שלא קנה החוב ע"כ:
והרב המגיד כתב על האי דינא נראה לי שלא קנה החוב. זו סברת המחבר נכונה דההוא עובדא דרב פפא פקדון היה אבל מלוה על פה א"א להקנותה באגב כן כתב הרשב"א ז"ל וכו': נמצאת למד מהאי דינא דאם אין המעות קיימין אין יכול להקנותן באגב אם כן בנדון דידן שלא היה יודע ראובן אם המעות היו קיימין לפי שלא היה יודע אם מכר שמעון את קרקע שלו וגבה את המטות ולכן לא היה יכול להקנותן ללוי על גבי קרקע:
העולה לנו מכל האמור מהראיות והוכחות מכל הני רבוותא שכתבנו שהשטר מתנה של לוי מבוטל וכחספא בעלמא ואם כן טענתו של שמעון בריא וקיים והמעות יהיו ליורשי ראובן וטענת לוי אין בו ממש וכחרס הנשבר הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר בזאת יבא אהרן אל הקדש לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט: