שאלה כתב הרמב"ם ז"ל בפרק שנים ע עשר מהלכות סנהדרין הלכה ב' וז"ל וכיצד מתרין בו אומרים לו ופרש ואל תעשה שזו עבירה היא וחייב אתה עליה מיתת ב"ד או מלקות ע"כ וכתב מרן שם בכסף משנה וז"ל מה שכתב וחייב אתה עליה מיתת ב"ד כלומר דאין צריך שיודיעוהו באיזו מיתה הוא נהרג וזה לפי שפסק כרבנן דפליגי ארבי יהודה דאמר עד שיודיעוהו באיזה מיתה הוא נהרג ורבנן סברי שכיון שהודיעוהו שהוא חייב מיתת ב"ד סגי בהכי כדאיתא פ"ק דסנהדרין ובפרק או הן הנשרפין ע"כ. ומאלו הדברים נולד לי ספק אחד והוא זה אשר נזכיר: דמאחר שאין צריך בהתראה להזכיר איזו מיתה יתחייב בה אם יעבור אלא די אם אומרים לו שיחוייב מיתה אם יעשה הדבר הזה ובזה התיר עצמו למיתה נסתפקתי דרך משל אם ראו עדים שאחד היה הולך ונכבש על אשת איש שמיתתו בחנק והתרו בו העדים לומר אם תעשה הדבר הזה חייב אתה עליה סקילה מי אמרינן כיון שכבר התרו בו למיתה יהרג עליה ויחנק או דילמא שאני הכא שהחליפו כלומר דברי הרמ"בם הם דוקא אם התרו בו סתם אבל הכא שאמרו לו דבר שאינו לא תקרא התראה כלל ועיקר ויפטר ואם נפשך לומר הכא בודאי התיר עצמו למיתה כיון שלפי מחשבתו יתחייב סקילה ועם כל זה עבר כ"ש שיעבור אם התרו בו בחנק ואם כן יחנק עדיין שאלה אחרת יש לי והיא אם ראוהו שרוצה לחלל שבת והתרו בו לומר אם תעשה דבר זה תתחייב שריפה מי נאמר שכיון שכבר התרו למיתה הגם שאינו חייב בזאת המיתה יהא חייב או דילמא למיתה קלה התיר עצמו למיתה חמורה לא התיר עצמו ויהיה פטור לגמרי או יתחייב במיתה שהתרו בו כיון שלמיתה זו התיר עצמו עליה על הכל יבוא דברך הטוב ומה תמ"ש.
תשובה בהיות שהספיקות שעליהם נשאלנו הם דיני התראה שלא נעשית כהוגן למיתת ב"ד לכן צריך אני להקדים תחילה איך היא ההתראה כהוגן ואח"כ נבו לאילו הספקו' והיא כשיכירו העדי' את העובר וכך תהיה ההתראה יאמרו לו פרוש ואל תעשה דבר זה ואם התיר עצמו למיתה ואמר אע"פי כן אני רוצ' לעשו' בתוך כדי דיבור עשה מעשה אז יהרג במיתה הראויה לו וזאת ההתראה די שישמענה מאי שיהיה דהא בגמרא א' רבא אפילו מפי עצמו ואפי' מפי עד ששומע הקול ואינו רואיהו רק צריך שישמעוה העדים ותהיה ההתראה כהוגן וכמו שכתב הרמ"בם ז"ל בפ' יב' מה' סנהדרין כיצד דנין דיני נפשות כשיבואו עדים לב"ד ויאמרו ראינו פ' שעבר עבירה פלונית אמרים להם מכירין אתם אותו התרתם בו וכו' ואחד ת"ח ואחד עם הארץ צריך התראה שלא נתנה התורה התראה אלא להבחין בין שוגג למזיד ר"ל כדי שלא יוכל לאמר שוגג היה במעשה זה ולא שוגג בדין וכו' וכיצד מתרין בו אומרים לו פרוש ואל תעשה דבר זה שזו עבירה היא וחייב אתה עליה מיתת ב"ד או מלקות אם פרש פטור וכן אם שתק או הרכין בראשו ואפילו אמר יודע אני פטור עד שיתיר עצמו למיתה ואמר על מנת כן אני עושה ואח"כ יהרג וצריך שיעבור ויעשה תכף להתראה בתוך כדי דבור אבל אחר כדי דביר בריך התראה אחרת ובין שהתרה בו אחד מן העדים ובין שהתרה בו אחר בפני עדים אפילו אשה או עבד ואפילו שמט קול המתרה ולא ראהו ואפילו התרה בעצמו הרי זה נהרג ואלו הדברים הם דבר רבא בדף ו' דמכות ופי' שם רש"י ואפי' התרה בעצמו שהנהרג התרה בו וא"ל אל תהרגיני שתתחייב על זה מיתת ב"ר אבל הרמ"בם ז"ל רצה לפרש דברי רבא כחשמען שההורג התרה בעצמו קודם שחטא ואפשר דלענין דינא לא פליגי הרמ"בם ורש"י ז"ל אלא דמר א' חדא ומר א' חדא כמו שכתב הרב כ"מ שם יע"ש אלא שנשאר לנו לידע חידוש זה שכתב הרמ"בם ז"ל אפילו השיב המותרה יודע אני פטור עד שיתיר עצמו למיתה קשה להבין דמנין הוציא ז"ל חידוש זה שיהיה פטור כיון שעל ההתראה כראוי אמר זה דומיא דשתק או הרכין בראשו וכו' דבשלמא בהני יהיה פטור לפי שלא דיבר בפיו אבל זה למה יהיה פטור ולא יהיה די בזה להתיר עצמו למיתה ויתחייב ולפי שתורה היא וללמוד אנו צריכים אע"פי שאין דינים אלו נוהגים האידנא עכ"ז יגעתי למצוא מאין הוציא ז"ל זה ולא מצאתי שום פוסק שידבר בזה עד שהו' ית' יאיר עינינו בתורתו אכי"ר:
ואחרי שדברנו בהתראה הנכונה איך בריך שתהיה מעתה נבוא לדבר באלו ההתראות של נ"ד שנסתפק בהם ה"ה שנולדו לו בדברי הרמ"בם שעליו אדני שאלתו הוטבעו ונראה אם מדברי הרמ"בם עצמו נוכל להשיב שאלתו הוא ראה שהרמ"בם ז"ל פסק כרבנן דרבי יהודה שאמרו שאין צרך שיודיעוהו באיזו מיתה יהרג אלא כיון שהודיעוהו שהוא חייב עליה מיתת ב"ד סגי בהכי ועל זה נסתפק אם דרך משל ראו עדים שאחד היה הולך ונכבש על אשת איש שמיתתו בחנק והתרו בו שיתחייב עליה סקילה תי אמרינן כיון שהתרו בו למיתה יהרג עליה ויחנק א"ר שאני הכא שהחליפו וכו' ויפטר לגמרי שלכאורה נראה שאין סברה לפוטרו לגמרי אלא למיעוט יהרג בחנק אף שהתרו בו לסקילה וראיה מדברי הרמ"בם עצמו שפסק בפ' יד מהלכות סנהדרין ה"ד סקילה חמורה מן השריפה וכו' וחנק קל מכולן וכו' ושם בסעיף ו' כתב כל חייבי מיתת שנתערבו זה בזה נידון כל אחד מהן בקלה שבהן וכתב מרן שם בכ"מ כל חייבי מיתות שנתערבו וכו' משנה היא בפ' אלו נשרפין וכו' ע"כ הרי כאן שיש בתערובת זה מי שהתרו בו לסקילה ונגמר דינו עליה שהיא היותר חמורה ויש כאן מי שנתחייב בחנק הקל ומאחר שנתערבו ידון מי שהתרו בו לסקילה בחנק אף שלא התרו בו על חנק לפי שבכלל הסקילה החמורה נכלל ג"כ מיתת חנק הקל וכן נוכל לומר בנ"ד שהתרו על זה הנכבש על אשת איש שיהיה חייב עליה סקילה והתיר עצמו עליה למיתה זו כיון שאין אנו יכולים להמיתו בסקילה שאינה ראויה לו מן התורה למיעוט יהרג בחנק שבכלל הסקילה הוא החנק הקל. וכמו כן פי' רשי ז"ל על משנה זו כל חייבי מיתות שנתערבו וכו' בד' עט' דסנהדרין וז"ל נידונין בקלה מאחר שנתערבו ואין אתה מכיר מי המחוייב את החמורה ומי המחוייב את הקלה אי אתה רשאי להחמיר עליו למושכו למיתה החמורה שלא נתחייב בה אלא ידונו בקלה שישנה בכלל החמורה הנסקלין בנשרפין אע"ג דרובא דהני נשרפין הן כדקתני נסקלין בנשרפין דמשמע נסקל אחד שנתערב בנשרפין טובא אפ"ה לר' שמעון ידונו כולן בסקילה מפני שהשריפה חמורה ע"כ וכן נוכל לומר בנ"ד שלא נוכל להמשיך איש זה לסקילה שאינה ראויה לו למיעוט ידון בחנק הראוי לו לפי שהוא בכלל הסקילה ויהיה כמחוייב סקילה שנתערב במחוייב חנק וכבר למדו רז"ל בפ' נגמר הדין מנין שאם אין אתה יכול להמיתו במיתה האמורה בו שאתה רשאי להמיתו בכל מה שתוכל ת"ל מות יומת המכה מ"מ ע"כ זה הוא מה שנראה לי לכאורה מן האמור אבל אחר ההשקפה בים התלמוד מצאתי ששאלה זו של נ"ר נשאלה בגמר במס כתובות דף לג אם מותרה לדבר חמו' הוי מותר לדבר הקל או לא ורצו לפושט' דהוי מותרה מקרא דוכי ינצו אנשים וגו' ואמר רבי אלעזר במצות שבמיתה הכתוב מדבר דכתיב ואם אסון יהיה ונתת נפש תחת נפש היכי דמי אי דלא אתרו ביה אמאי מיקטיל אלא פשיטא דאתרו ביה ומותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל וא' רחמנא ולא יהיה אסון ענוש יענש מתקיף לה רב אשי ממאי דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל דילמא לא הוי את"ל הוי ממאי דמיתה חמורה דילמא מלקות חמור וכו' ורצו לפשוט נמי משמיה דרבא דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל מפסוק אם יקום והתהלך בחוץ על משענתו ונקה המכה וכי תעלה על דעתך שזה מהלך בשוק וזה נהרג אלא מלמד שחובשין אותו ואם מת קטלינן ליה וכו' היכי דמי אי דלא אתרו ביה אמאי מיקטיל אלא פשיטא דאתרו ביה ומותרה לדבר חמור מותרה לדבר הקל וא רחמנא שבתו יתן ורפא ירפא מתקיף לה רב אשי ממאי דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל דילמא לא הוי וכו' אלמא לא נפשטה בעייא זו אם מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל או לא ופירש רשי ז"ל לדבר חמור מיתה הוי מותרה לדבר הקל שאם יכנו ולא ימות ילקה ואפילו הכי א' רחמנא דכי אין שם חיוב מיתה יענש דמי וולדות ואע"ג דאיכא התראה למלקות אלמא משלם ואינו לוקה וכו' יע"ש:
וכתבו שם רבותינו בעלי התוספות  ממאי דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל דילמא לא הוי אין לומר משום דאהריגה הוא דקיבל התראה דניחא ליה ליהרג על מנת שיהרוג שונאו דתמות נפשו עם פלשתים דקאמר אבל לא ניחא ליה להכות את חבירו על מנת שילקוהו דהא אמתני' דפ' הנשרפין דף עט דקתני חייבי מיתות שנתערבו ידונו בקלה וקא בגמרא ש"מ מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל והתם פשיטא דכיון דאתרו בו לסקילה וקיבל כ"ש שאם אתרו בו חנק על אותו דבר עצמו שהיה מקבל ואפילו הכי בעי למימר דמותרה לדבר חמור לא הוי מותרה לדבר הקל אלא יש לומר דגזירת הכתוב היא דבעינן שיתיר עצמו לאותה מיתה בין קלה בין חמורה ע"כ דבריהם יע"ש:
אחר שראיתי דבור זה של רבותינו בעלי התוספות ז"ל שאמרו במס' כתובות שמשנת חייבי מיתות ב"ד שנתערבו זה בזה ידונו בקלה רצו ז"ל לפשוט שמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל ודחו חזרתי לעיין שם כל האחור על משנה זו ומצאתי און לי שמתחילה כשרציתי לפשוט ממה שאמר הרמ"בם ז"ל חייבי מיתות שנתערבו ידונו בקלה ואמר הרב בעל כ"מ ז"ל משנה היא בפ' הנשרפין ולא אמר יותר סמכתי על דבריו ולא ראיתי כל מה דאתמר עלה בגמרא אבל עכשיו ראיתי שם שהבעיא שנסתפק' לח"ה בנדון דידן רצו ז"ל לפשוט ממשנה זו ודחו דגרסינן התם חייבי מיתות שנתערבו ידונו בקלה שבהן וכו' ש"מ מותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל אמר ר' ירמיה הכא במאי עסקינן כגון שהתרו בו סתם והאי חנא הוא דתני' ושאר חייבי מיתות שבתורה אין ממיתין אותן אלא בעדה ועדים והתראה ועד שיודיעוהו שהוא חייב מיתת ב"ד רבי יהודה אומר עד שיודיעוהו באיזו מיתה הוא נהרג תנא קמא יליף ממקושש ור' יהודה אומר מקושש הוראת שעה היתה ע"כ בגמרא:
ופי' רש"י ז"ל מותרה למיתה חמורה הוי מותרה למיתה קלה משום דקלה בכלל חמורה דאי לא הוי מותרה למיתה קלה הנך דנתחייבו חמורה היאך ידונו בקלה הא לא אתרו בהון מיתה זו ונפטרין לגמרי אלא נילף מהכא דהוי מותרה א"ר ירמיה מהכא ליכא למילף הכא דאתרו ביה סתם ולפי כך קלה וחמורה במשמע והאי תנא הוא דקאמר לא בעינן להזכיר שם אותה מיתה ושאר חייבי מיתות חוץ ממסית שאינו בריך התראה דרחמנא א' לא תחמול ולא תכסה עליו: עדה ועדים לאו דוקא דמסית נמי עדה ועדים בעי והא דנקט ושאר משום התראה נקט לה: יליף ממקושש שהמוצאים אותו לא התרו בו שום מיתה דלא הוו ידעי לה אלא מיתה סתם: הוראת שעה היתה ועל פי הדבור מחייב ולא גמרינן מינה לדורות הואיל ונפקא לן התראה מפסוק יומת המת עד שיתיר עצמו למיתה ומשמע לאותה מיתה ע"כ.
הרי לך בהדיא ששאלתינו נשאלה לחכמי התלמוד ז"ל במסכת כתובות ובמסכת סנהדרין ורצו לפושטה מכמה ראיות שהביאו שם דמותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל וכולם נידחו ולא אפשיטא משום דאפשר שהאמת הוא כמו שכתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל דגזירת הכתוב היא עד שיתרו בו לאותה המיתה שנתחייב בה או עד שיתרו בו שהוא חייב עליה מיתת ב"ד סתם שאז בכלל הוי מותרה בין למיתה חמורה בין למיתה קלה אבל בענין אחר לא קטלינן ליה וכיון שרבותינו ז"ל לא יכלו לפשוט הבעיא של מותרה לדבר חמור אי הוי מותרה לדבר הקל או לא איך אנחנו יכולים לפשוט אותה ונשארה הבעיא עד שיבוא מורה צדק שיהיה  במהרה בימינו אכי"ר:
נגמר ונשלם ביום ראש חדש אדר א' בסדר ובשנת אשר על ארון העד' את כל  אשר אצוה אותך אל בני ישראל ליצירה:
נאם הצעיר עבד ה' שמואל הקטן יצ"ו אכי"ר