שאלה כ ראובן הלך למדינת הים והיה משרה את אשתו ובניו על ידי שליש וכשנעשה בן ראובן הנזכר בן י"ג שנה. השליש ההוא הוציא הוצאות גדולות עליו. וילבש אותו בגדים נאים ועלה לס"ת ביום ש"ק ונדר נדרים לצדקה וכו' ויעש משתה לכל קרוביו ומיודעיו הכל לפי כבוד ראובן אביו וכמנהג כל בני העיר בהגיע בן מהם להיות בר מצוה ואחר הדברים האלה בא ראובן ממד"ה ונתן השליש חשבון כל מה שהוציא למזון אשתו ובניו ויישר בעיני ראובן זולתי כאשר ראה חשבון ההוצאה שעשה בעד בנו כשנעשה ב"מ אז היטיב חרה לו באומרו כי לא נתן לו רשות על זה לעשות הוצאה כזאת ורצה לנכות סך ההוצאה ההיא מהחשבון ולשלם לו השאר ויען השליש כי הוא עשה כהוגן ולכבודו הוא דורש ולכן הוציא ההוצאה ההיא כפי כבוד ראובן וכמנהג העיר ואדרבה אם לא היה עושה את הדבר הזה היה מזלזל בכבודו וראובן השיב אמריו לו שכיון שאין קפידא להעשות כן תקף בהגיע הבן להיות ב"מ כי יוכל להעשות אחרי כן כמו שאירע בעיר ההיא פעמים רבות לא היה מוטל הדבר על השליש הזה. כי הוא בשובו ממד"ה היה יכול לעשותו בעצמו וברצונו והנה כי כן יצא השליש מחוץ לגבול רשותו ושלא כהוגן עשה ורבתה הקטטה ביניהם ולשאול הגיעו הדין עם מי יורה המורה ומהתש"מש:
תשובה מודעת זאת בכל הארץ שכפי טענות הכתובות בנ"ד הנ"ל יודעים כל העוסקים באוריית' שאפילו מי שיהיה כתינוק דיניק ולא חכים יש יכולת בידו לעמוד על שערי תשובה לדון את המשפט הזה לאמיתו שהרי כפי נוסח הנ"ל נראה שראובן לא הקפיד אלא על הוצאת הממון שהוציא השליש יותר ממה שאם היה הוא בעיר היה מוציא בשמחה ההיא. שכך מראים דבריו באמרו כי לא נתן לו רשות על זה לעשות הוצאה כזאת. נראה כפי משמעותן של דברים שכבר נתן לו רשות לעשות איזה הוצאה של שמחה ביום ההוא:
ואף שבטענה הזאת מראה פנים בזכות ראובן המשקיף בלשונו אחר זאת כשהשיב לו השליש שכהוגן עשה ולכבודו דרש ושלא יצא מכלל מנהג העיר יראה שם שראובן כבר הודה לדברי השליש משום שהיה מגיע לו זלזול כבוד אם לא היה השליש עושה ההוצאה ההיא גדולה כמנהג העיר אשר על כן טען עוד עליו טענה אחרת והטעם הוא שעדיין צר עינו על ממונו ומצא לבקש תואנה להפטר קצת מן הוצאה ההיא ותלה תואנתו טל דברי השליש עצמו באומרו שכיון שעיקר ההוצאה הזאת היתה משום מנהג העיר אשר על זה תלוי חסרון כבודו אם היה ממעט מן המנהג הנהוג שלזה אומר הוא שטענה כזאת אינה מספקת שהרי גם מנהג העיר הוא שאינם מקפידים לעשות הדבר הנ"ל תיכף בהעשות הנער בר מצוה וא"כ אדרבה אם לכבודו היה דורש היה לו להניח הדבר הזה עד שהוא יבא לעיר ואז היה משמח עמהם. וכיון שהשליש לא כן עשה כפי זה נראה לו שאפילו שוה פרוטה אינו חייב לשלם מן ההוצאה הזאת. ע"כ תמצית הטענות הכתובות בשאלה הנ"ל ואם בין נבין הבנתם נראה א"כ שדבר פשוט הוא כביעתא בכותחא שהשליש הנ"ל זוכה בדינו דהא מצינו כלל גדול שהזריזים מקדימין למצות ומכ"ש שאין מאחרין אותם. וכיון שעליו היה מוטל לחנך הנער הנ"ל במצוה הזאת כאשר מוכיח לשון השאלה שלא נתרעם ראובן אלא על גדול ההוצאה ההיא לבד ועינינו רואות שלא יצא השליש הנ"ל ממנהג העיר וגם מיכולת ראובן בהוצאה הזאת כי כך כתוב בנ"ד כפי כבוד ראובן אביו וכמנהג כל בני העיר וכו' א"כ חייב ראובן לשלם לשליש ההוא כל סך ההוצאה שעשה בשביל בנו שהגיע להיות ב"מ ואין לו לנכות שום דבר מן ההוצאה ההיא. אלא אדרבה חייב ראובן לברך אותו ולהזכירו לטובה על שכל דבריו היו מיושרים במשפט בעיני אלהים ואדם דהא טענת ראובן שטוען לפטור את עצמו מן החיוב הנ"ל בשביל שפעמים רבות שבני העיר ההיא לא הקפידו לעשות הדבר מיד אלא מאחרין אותה טענה כזאת אינה טענה. כי מנהג בטעות אינו נקרא מנהג ומכ"ש להשיב אחור המנהג הישר ונכון שנוהגים רוב העיר ההיא אשר הלך בו השליש הנ"ל. נמצינו למדים שראובן הנ"ל כפי טענותיו הכתובות בשאלה הנ"ל יוצא חייב בדינו כפי קוצר דעתי. ובמקום שאמרו לקצר אי אתה רשאי להאריך:
ברם אם יבא לפנינו נדון הנ"ל מלובשת בטענות אחרות. אז יתן לנו מקום לעסוק במשפט כזה בדברי אלהים חיים להוציאו לאורה וכך היו ראוים להיות טענות ראובן עם שלישי בנ"ד הנ"ל:
ראובן טוען על השליש שעשה המצוה הזאת שלא בפניו ובא ברשותו לטול ממנו קיום המצוה המוטל עליו לעשות עם בנו בהגיעו להיות ב"מ ונתרעם מאד עליו על זה. והשליש השיב לו שלא יתרעם על זה דהא כך הוא המנהג בעיר ההיא שלא לאחר הדבר ההוא אלא עד יום שבת קודש הבא ראשון. וא"כ כך הוא עשה כדי שלא לאחר המצוה: וראובן משיב על זה שהן אמת שכך הוא המנהג אבל גם פעמים הרבה ראה ראה מעשה בעיר ההיא בבני ת"ח שהגיע יום תשלום י"ג שנה שלהם ביום ש"ק עצמו ואפילו שאו היתה המצוה בזמנה איחרו את בניו מלהעלותם לס"ת עד יום ש"ק אחר. גם יש מהם שמאחרין אותם כמעט עד עבור שנה. נראה מזה שאין קפידה לאחר המצוה הזאת וא"כ השליש הנ"ל עשה שלא כהוגן ואין לו לשלם כילום כיון שהוא בא מיד לעיר קודם תשלום שנה. שכך משמע דיוק לשון אחר הדברים האלה הכתוב בשאלה: והשליש נותן אמריו לו באומרו שלא היה יודע שרוצה ראובן לצאת מכלל העם ולנהוג כיחידי סגולה דהא אינו מכיר אותו בשם ת"ח ויש לנו דין פשוט שלא כל הרוצה לטול את השם יבא ויטול: והנה ראובן חרה לו מאד כשמעו שמחשב אותו לע"ה ועל זה חרה אפו בו. ויען לאמר כי מ"מ שגג השליש במה שהגדיל ההוצאות הנ"ל שבשלמא במה שהלביש את הנער בגדים יקרים ונאים וגם כל מה שהגדיל לנדור לצדקה ביום ש"ק אף שהרבה לעשות בכל זה הודה לו כיון שכוונתו היתה לכבוד שמים ולכבוד התורה הקדושה אבל במה שהרבה בהוצאת שמחת הסעודה שעשה כדי לקרות לקרוביו ומיודעיו ודאי שזה היתה שפת יתר שחס ושלום אינו חושב שלא יהיה עושה כלום אבל משפט הסעודה הזאת להיות דוקא עם אנשי הבית ולא לזרים אתם. על זה השיבו השליש שאם היה עושה כדבריו שהיה נוגע לו חסרון כבוד והנה הוא עשה ההוצאה כפי מנהג עשירי עם של העיר ההיא אשר יש להם ברכת ה' כמוהו וע"כ עשה הדבר לפי כבודו וראובן דוחה דברי אותו שליש לאמר שאדרבה במה שעשה אותה סעודה כ"כ גדולה שלא בפניו זלזל בכבודו שהנה מה יאמרו אנשי השוק שראו אותם בשמחה גדולה ביום ההוא בהיות הוא עדיין חוץ לעיר ודאי יאמרו שאינו נחשב למאומה בביתו. כיון שהם שותים ושמחים ואינם מרגישים שהעיקר חסר מן הבית ולכן עכשיו עולה על דעתו שלא לשלם לו שום דבר מן הוצאות היום ההוא כי אם ע"פ דין תורה. והשליש השיב לו שגם הוא רוצה בכך ובאו גם שניהם כאיש אחד לדרוש תורת ה' תמימה לידע מי יזכה בדינו אם ראובן או השליש. ע"כ משפט נוסח הראוי להיות מלובשת השאלה הנ"ל ובאם שכיוונתי לדעת ה"ה בנוסח זה אך שלא כך כתוב בשאלה אצא לקראתו לכבדו בכל כחי להשיב שאלתו כפי הגעת יד כיהה שלי במשא ומתן של תורה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
אחר ישוב הדעת ראיתי בקוצר שכלי שלהשיב נ"ד בטענות המחודשות בו שכתבנו לעיל יש לנו לחקור שבט חקירות ואלו הן ראשונה עיקר טעם מנהג שעולה הנער שהוא ב"מ ביום ש"ק לס"ת שהרי לא נמצא מזה דבר בים התלמוד. שנית מאיזה יום יקרא ראוי לעלות לס"ת. שלישית אם מה שנהגו קצת תלמידי חכמים לאחר לבניהם העליה הזאת אם עושים כן בכוונה על מה הם סומכין. רביעית אם עבר היום ההוא ולא עלה אם יפסיד הנער בדבר או לא. חמישית אם יש חיוב סעודה במצוה הזאת או לא ששית אם יאמרו הסעודה הזאת עד כמה ימים אחר עלית הנער לס"ת אם יקרא עוד הסעודה בשם סעודת ב"מ ויהיה לה קדושה או נאמר עליה עבר יומו בטל קרבנו. שביעית והיא האחרונה אם מוטל על השליש להלביש ולפרנס את בני ראובן הנ"ל כפי עושרו ואפילו בזמן קטנותם שראובן עצמו חייב עליהם לזון ולפרנס אותם מן הדין או לא:
הנה אלו הן זכרון שבע החקירות אשר ק יהיו לנו לעינים להאיר אור תורותינו הקדושה להוציא הדין הזה לאמיתו:
איתא במ' מגילה ד' כ"ג ת"ר הכל עולין למנין שבעה ואפילו קטן ואפילו אשה אבל אמרו חכמים אשה לא תקרא בתורה מפני כבוד הצבור עכ"ל הברייתא:
אמנם ראיתי בפוסקים מחלוקת גדול בהבנת דברי הברייתא הנ"ל יש מהם סוברים דהא שהקטן עולה למנין שבעה ר"ל שעולה דוקא לשביעי וזה הוא פי' מנין שבעה השנוי בברייתא והוא דעת ההולכים בדרך אמת ויש מהם שפי' האי למנין שבעה שר"ל שהקטן יכול לעלות בתוך העולים אך לא בראשון ולא באחרון כיון שבזמן המשנה לא היו מברכין ברכת התורה כי אם ראשון ואחרון דכך משמע לשון המשנה באומרה הפותח והחותם בתורה מברך לפניה ולאחריה וכיון שכן קטן אינו ראוי בברכותיו להוציא את הרבים ידי חובתם. ויש מהם עוד שסוברים דלא מיבעייא שאין יכולת לקטן לעלות ראשון ואחרון אלא אף כשהוא עולה ממנין הקוראים אינו אלא לעלות אבל להיות הוא עצמו קורא הקריאה בס"ת להוציא הצבור בקריאתו אסור גם יש פוסקים אחרים שכל כך היקלו הבנת לשון הברייתא הנ"ל דל"מ שאין מחמירין בכל מה דכתיבנא אלא גם סוברים שמה ששנויה הברייתא בלשון מנין שבעה אינו דוקא אלא גם הוא הדין אפילו בזמן שאינם עולים כי אם שלשה שגם הקטן יכול להיות מן המנין:
והנה מצאתי להר"ן ז"ל שעושה חילוק בהבנת לשון הברייתא הנ"ל בין זמן שנשנית המשנה האומרת שהפותח והחותם מברך בתורה לזמנינו זה שכל אחד מן העולין מברכין לעצמם ובחילוק זה מפרש הברייתא וכך הם דבריו הכל עולין למנין שבעה וכו' פי' עולין להשלים קאמר ולא שיהיו כולם קטנים או נשים דכיון דלאו בני חיובא נינהו לא מפקי לגמרי ולפום עיקר דינא נמי שאינו מברך אלא הפותח והחותם אשה וקטן אין קורין ראשון ולא אחרון משום ברכה לפי שא"א לקוראים אחרים שיצאו בברכותם. ומיהו השתא דתקון רבנן שיברכו כולם אשה וקטן קורין אפילו ראשון ואחרון. וכיון דקורין ודאי דמברכין מידי דהוה אקטן דמפטיר בנביא ומברך ברכת ההפטרה עכ"ד ז"ל:
נלמד מדברי הר"ן ז"ל דתיבת עולין השנוי בברייתא סובר הוא דר"ל עולה וקורא בתורה:
והנה מצינו לרבינו משה בחיבורו יד החזקה פי"ב מה' תפלה שכתב ז"ל קטן היודע לקרות ויודע למי מברכין עולה ממנין הקוראים וכן מפטיר וכו' והנה רוב הפוסקים האחרונים הבינו על דבריו הנ"ל שהוא ז"ל לא היה מחלק בדין הקטן בין חנין שבעה למנין שלשה אלא שכמו שעולה ביום שהעולין הם שבעה כך עולה כשהם פחות ואפילו כשהקוראים הם שלשה ויצא להם זה משום שמצינו שהרב ז"ל שינה לשון השנוי בברייתא עצמה וזה שלא כמנהגו וכתב סתם שהקטן כשיודע לקרות וכו' עולה ממנין הקוראים אשר מזה נראה שאין סברתו לחלק ביניהם ואף שבמשנה שלקמן האומרת קטן קורא בתורה כתב הוא בפירושו שם הלשון הזה קטן קורא בתורה. אמר אחד מן הגאונים האחרונים כי זה אחר שלישי עכ"ד. אשר משם נראה שהוא ש"ל ג"כ מחלק בכך כיון שהביא הלשון ההוא ולא כתב שום סתירה עליו כבר יש לנו כלל גדול שבכל מקום שמצינו שהרב ז"ל מחלק בדבריו בין פירושו שבמשנה לחיבורו יד החזקה. נקיטנן כדבריו הכתובים בחיבורו שהם בעיקר כוונתו להלכה ולמעשה: וכך סובר ג"כ בענין הנ"ל מוהרי"מט בחלק א' סימן ך"א עיי"ש:
אבל מצאתי כתוב בספר מעשה רוקח על הרמב"ם פי"ב מה' תפלה הלכה י"ז וז"ל קטן היודע וכו' כבר נתבאר מהברייתא הנזכרת וכן כתב הרא"ש ז"ל הביאו מר"ן ז"ל וכתב עוד במה שכתב רבינו ויודע למי מברכין דההגהות כתבו דהכי איתא בירושלמי ע"כ. ומדסתם רבינו וכתב עולה ממנין הקוראים משמע דס"ל דלאו דוקא בשבת שקוראין שבעה כפשטא דברייתא. אלא דהוא הדין בכל יום שיש בו ס"ת וכן כתב הרב כנה"ג סימן רפ"ב: ומיהו הדבר פשוט דדוקא להצטרף למנין הקוראי' אבל לא שיהיו כולם קטנים. וכן כתב הר"ן והריב"ש סימן שכ"א הביאם מור"ם בהגהה שם. ומנהגינו שלא לעלות קטן לס"ת עד שיהיה בר מצוה עכ"ל:
מכאן מודעא רבה שהרב הנ"ל לא לקח דברי הרמב"ם ז"ל בחיבורו בפשיטותן אלא פירשם כדכתבנו עיי"ש:
גם אני הצעיר בכמות ובאיכות ולא נחשב למאומה בערך עורכי דת ודין בראותי זאת עלה על דעתי לחשוב שאף רבינו משה ז"ל בחיבורו אינו מוציא דבריו שם מפשיטות דברי הברייתא הנ"ל. והטעם שדבר שם בסתם וכתב שהקטן עולה ממנין הקוראים ולא פירש מאיזה מנין. נראה לי שהטעם הוא לפי שכבר כתב למעלה בפרק זה הלכה ג' ז"ל אין קוראים בתורה בצבור בפחות מעשרה אנשים גדולים בני חורין ואין קורין פחות מעשרה פסוקים וידבר עולה מן המנין ולא יהיו הקוראים פחות משלשה אנשים ואין מתחילין בפרשה פחות מג' פסוקים ואין משיירין בפרשה פחות משלשה פסוקים ולא יקרא הקורא פחות מג' פסוקים עכ"ל. הנה מכאן אני מוכיח טעם סתימיות דבריו לקמן שהרי כבר כתב כאן בדין הזה כל הדברים המעכבים בקריאת ס"ת בצבור ובתוכם כתב שלא יהיו הקוראים פחות מג' אנשים. מכאן נראה שסובר הוא ז"ל שהקטן אינו עולה במנין שלשה דאם אינו סובר כן יאמר ולא יהיו הקוראים פחות משלשה. למה צריך כאן תיבת אנשים דהא אין לומר דכתב אנשים לאפוקי נשים דכבר כתב לקמן הלכה י"ז אשה לא תקרא בצבור מפני כבוד הצבור וא"כ יש לנו לומר שמ"ש הרב בסתם בענין הקטן שעולה ממנין הקוראים דבריו הם דוקא כשיש יותר מן המנין הקצוב לעיכוב. ר"ל או בשבת. או ביום שהעולין הם יותר מג' אבל כשהקוראים הם שלשה ולא עוד יסבור הוא ז"ל שאין הקטן עולה מן המנין וכפי הפי' הזה שכתבתי יבאו לשלום דברי הגאון שכתב הוא ז"ל בפירושו על המשנה הנ"ל ודווקא כיוון הוא ז"ל לכתוב דברי הגאון הנ"ל להגזים הדבר ולחזק דבריו בחיבו' וללמוד שכפי מ"ש בהלכה ג' למ"ש בהלכה י"ז יש לעשות חילוק בין כשהקוראין הם ג' לכשהקוראים הם יותר ואפילו שיש פוסקים אחרים שלא הסכימו לחלק בזה כתב הוא ז"ל שכבר מצא גאון אחד בין הגאונים שאפי' במנין הכתוב בברייתא שהוא בלא חילוק. סובר הגאון הנ"ל שאינה מדברת כי אם אחר שקראו ג' ראשונים ולא קודם לכן וא"כ אינו מן התימה שיחלוק הוא ז"ל בדברי הברייתא ויעשה ההפרש הנ"ל שהרי בחילוקו זה אינה סותר לשון הברייתא כאשר סותר אותה הגאון הנ"ל אלא אדרבה הוא מקים אותה עכשיו בפשיטותה: ע"כ מה שעלתה מצודתי לפרש סתמיות דברי הרמב"ם ז"ל הכתובים בפרק הנ"ל הלכה י"ז כדי שיבאו כפי משפטו ולא ישנה כאן ממנהגו הטוב שנהג בחיבורו להביא כל לשונות התלמוד כאשר הם כתובים וגם יצדקו יחד פירוש הגאון טל המשנה דודאי שלא לחינם כתבם הרב שם: ולא אאריך עוד בזה דהא כבר נתחבטו כל הפוסקים בהבנת לשון הבריית' הנ"ל. גם מרן בשולחנו הטהור חולק בה אף שהביאה כלשונה בא"ח סי' רפ"ב סעי' ג' פירש עליה שאינה מדברת כי אם בקטן שיודע למי מברכין:
והנה אף שרבתה המחלוקת בדין הזה בין הפוסקים כבר ראיתי בספר אמת ליעקב שכתב דלענין הלכה קיי"ל דהקטן אינו עולה כ"א דוקא למנין שבעה. ושכן כתב הרוק"ח ומביאו בשמו הרב ב"י ז"ל וגם משם בעל הערוך גם כתב שהרב כנה"ג מסכים שכוותייהו נקיטנן. גם בתשובת האגור כלל ב' סי' כ"א הביא משם הרב הקדוש הארי'אל ז"ל שכתב דהא דקטן עולה למנין שבעה היינו דוקא לשביעי ולא מן הששה. וכתב שחתר טובא כדי להשוות דעתו לדעת הפוסקים ז"ל עיי"ש עכ"ד:
גם אני אומר שמי שיחפש אחר הפוסקים ומצא עוד הרבה מהם שחולקים בדין עליית הקטן לס"ת ונותנים מינים ממינים שונים של פירושים טל הבנת לשון הברייתא הנ' ואיני צריך לזכור את כולם דהא מה שדברתי עד הנה על דין זה אינו אלא ללמוד ממנו על מה סמכו מקומות הנוהגים שהבן שהוא ב"מ יעלה לס"ת ביום ש"ק במנחה שהרי לא ראינו שום הכרח לזה המנהג בתלמוד לא בבבלי ולא בירושלמי וגם רוב הפוסקים אינם מביאים אותו אבל מן המחלוקת הנ"ל שיש בין הפוסקים בפירוש הבריית' נבין יסוד המנהג הנ"ל:
ונראה שדוקא נהגו כן בקהלות שאין קוראין לקטן לעולם לעלות לס"ת בשלשה בעוד שהוא קטן מפני שהולכים אחר סברת הפוסקים שאין מתירין אותו לעלות כ"א במנין שהוא יותר מג' מפני שאז כבר יצאו מידי חובת הקריאה היותר פחותה בציבור בשלשה האנשים הגדולים שכבר עלו. ולפיכך כשיגיע הקטן להיות ב"מ מיד מראים לעם שכבר נעשה גדול להתחייב במצות וכדי הוא מהיום ההוא והלאה שיעלה אפילו למנין שלשה. אשר ע"כ אף שיהיה הכנסתו בשנת י"ד ביום ראשון או שלישי או רביעי מן השבוע אין מעלין אותו ביום שני או חמישי אף שגם העולים בהם הם שלשה וגם לא ביום ש"ק בשחרית. משום שאז לא יהיה כ"כ פרסום בדבר ולכן ממתינים לו עד מנחה של שבת שאז אפילו יושבי קרנות באים לשמוע קריאת התורה שעליהם נתקנה הקריאה ההיא כדאיתא בב"ק פרק מרובה במנין התקנות שתיקן עזרא וכו' ואז כל עם הקהל יודעין שהנער העולה כבר הוא חייב במצות וראוי להיות מן הזוכים למצות עליית ס"ת בכל יום כשיהיו רוצים לכבדו בה. זה הוא הטעם שמספיק למנהג הנ"ל. ואף שגם בזה יש הפרש מנהגים בו שיש קהלות שמעלים הב"מ בשחרית של שבת כדמשמע מדברי הלבוש במנהגי פוזנא שמביא בסי' רפ"ב עיי"ש. נראה לי שטעם המנהג בעלית ההוא ביש"ק בשחרית ולא במנחה תלוי' על שהולכים בסברת הפוסקים שאומרים שאין מעלים לקטן לקריאת ס"ת מכל וכל עד שיהיה גדול וחייב במצות:
נמצינו למדין במ"ש בחקירה הראשונה הנ"ל שבנ"ד טענת ראובן על שלישו משום שנטל המצוה המוטלת עליו לקיים עם בנו בהגיעו להיות ב"מ אינה טענה ראויה לשמוע אליה דהא העלייה ההיא אינה קרויה בשם מצוה מצד היותה מוטלת על האב בזמן ההוא כ"א מצד עצמה של העליה ודוקא לנער העולה הוא שנחשבת וככל א' משאר העולים. וא"כ כיון שאינה חייובה באותן הזמן כ"א משום מנהג לא יקרא בשם מצוה המוטלת על האב דאינו נוגע כ"א לבן שזוכה במצוה ההיא: ואף שהכנת המצוה הזאת של בן מוטלת על האב כשהוא בפניו הנה כאן שראובן הנ"ל היה חוץ לעיר. ומצינו שמינה קודם צאתו את השליש הנ"ל לפרנס על ידו את ביתו ואת בניו ודאי שבתוך צרכי אשתו ובניו אשר עליהם השליש את השליש נכלל ג"כ הרשות לו לעשות הוצאה הנ"ל עם בנו ולהכינו שלא יעבור על המנהג לעלות לס"ת ביום הראוי בו כדי לפרסם לעם שכדי הוא לכך וגם לחנכו מיד במצוה כזאת וא"כ כפו החקירה הראשונה הנ"ל זכינו ללמוד ממנה שאין לראובן של נ"ד משפט צדק עם שלישו בטענתו הנ"ל:
נלך עתה להתווכח על טענת ראובן על שלא עיכב השליש לנער הנ"ל עד שיהיה הוא בפניו כיון שראה תלמידי חכמים שאפילו יבוא יום תשלום י"ג שנה של בניהם ביום ש"ק שמאחרים אותם עד שבוע אחרת או אפילו עד סוף השנה וכיון שכן שהיה חייב השליש לעכב המצוה ההיא עד שיבא הוא לעיר והוא לא כן עשה וע"כ רוצה לפטור את עצמו מלשלם לו וכו' עכ"ל הטענה:
והנה לדון משפט הטענה הזאת יבאו על נכון החקירה השנית והשלישית שהם אלו באיזה יום ראוי הנער להתחייב במצות וראוי לעלות ממנין העולי' לס"ת. גם הטעם על מה סמכו ת"ח לעבור זמן הנהוג ולאחר אותה העלייה. אשר ע"כ נביא מחלוקת גדול שיש בדין זה בין עמודי עולם מבחירי הפוסקים:
יש אומרים שהבן אינו ב"מ לצאת מידי קטן עד יום אחד אחר עבור שנת י"ג ויש אומרים שכיון שנכנס יום א' בשנת י"ד אפילו שעה א' ביום כבר נכנס לכלל ב"מ ויש אחרים שמקילים עוד כ"כ שאפילו בלילה קודם תשלום שנת י"ג מחשבים אותו כגדול: שהרי כך הם כותבים שיכול הנער שלמחר יהיה בן י"ג להתפלל ערבית להוציא הצבור ידי חובתם והיא סברת הרב בית חדש הביאה הרב כנה"ג בשמו על דין מקום שאינם מתירים לקטן לירד לפני התיבה להתפלל תפלת ערבית אף שהיא רשות וגם אין בה חזרת עמידה. אומר שם הרב ב"ח שלילה קודם תשלום שנת י"ג יכול הנער להתפלל להוציא הצבור י"ח. הנה מכאן נראה שהוא ז"ל חושב אותו אז לב"מ דהא אין הפרש בין זאת הלילה ללילות אחרות אם לא נאמר שכיון שהגיע ליום תשלום שנת י"ג שטה א' ואפילו יהיה מן הלילה נחשבת כיום כולו לענין זה משום שהיום הולך אחר הלילה ואף שמצינו שיש מן המתירין שמתיר להצטרף קטן למנין עשרה אפילו כשהוא בן שם שנים אם יודע למי מברכין: אין להביא משם ראיה לנדון הב"ח הנ"ל דהא כבר העיד מר"ן הקדוש בש"ע א"ח סי' נ"ה סעי' ד' שגדולי הפוסקים חולקי' על הדין הזה ואוסרים אותו לצירוף עשרה עד שיהיה הנער ב"מ. ועיי"ש בבאר הגולה באות ח' שמזכיר שמות רוב הפוסקי' הנ"ל: וא"כ אין לפרש סברת הרב ב"ח בענין אחר כ"א כפי מ"ש:
גם מצאתי פוסקים אחרים שמחמירים עד מאד לחשוב הקטן עוד בקטנותו עד שיהיה לו סימנים שסוברים שאפילו בן ט"ו או יותר חשוב קטן עד שיביא שתי שערות או שיהיה נחשב לסריס ועד אותו הזמן ל"מ שאינו מוציא אחרים י"ח אלא אפילו לצירוף עשרה לכל דבר שבקדושה אינו מצטרף עמהם עד שיהיה ניכר בסימניו או שיבא להיות נחשב כסריס:
איברא שאף שמחמירים כ"כ יש להם על מה שיסמוכו דהא כיון שהקפידא היא שיהיו גדולים וכמו שסובר הרמב"ם ז"ל גם לענין קריאת ס"ת בצבור שצריך להיות בעשרה אנשים גדולים הנה בכל מקום שהוצרכו הפוסקים לכתוב ענינם באנשים גדולים ודאי שכיוונו לגדולים בשנים עם סימנים דשנים בלא סימנים אינם חשובים גדולים בשום מקום וסימנים בלא שנים לא מיהני דשומא בעלמא נינהו כאשר תמצא כל מי שמעיין בספרי הפוסקים: ואף שיש לנו נגד זה מ"ש רבא בגמרא שאומר שם שחזקם היא שכל שהגיע לכלל שנים מסתמא יש לו סימנים כבר מצאתי גדול בפוסקים שכתב בנ"ד שכמו שמצינו במשכיר בית לחבירו בי"ד בניסן שאף שחזקתו בדוק מ"מ היכא דאיתא קמן נשיילינהו ליה. אף הקטן כיון שהוא בפנינו בדקינן ליה אם הביא סימנים או לא וקודם הבדיקה אף שעבר שנים אחר י"ג שנה עדיין יחשב בקטנותו. ואע"ג דחזקה דבדיקת יום ארבעה עשר בניסן יש בה מעשה גמור וחזקה של נ"ד אין בה מעשה כ"כ דהא הסימנים באים מאליהם מ"מ הפוסק הזה מדמה דין הקטן לדין בדיקת חמץ בי"ד להצריכו גם כאן בדיקה:
למדנו מהא דכתבנו כל מה שבקשנו למצא עם החקירה שנית ושלישית הנ"ל דהא אם בחקירה השנית לידע באיזה יום יקרא הנער ב"מ כבר הוכחתי שיש לו זמן זמנם זמניהם ובזה תלוי ג"כ החקירה השלישית דהא עכשו מצינו עם מה שכתבנו במה תלוי הפרש מנהג תלמידי חכמים לשאר העם בהגעת בניהם להיות ב"מ. למר כדאית ליה ולמר כדאית ליה וא"כ יצא לנו מקום לנוח הטענה השנית שטען ראובן של נ"ד על שלישו באומרו שכיון שראה ת"ח שדחו עליית בניהם שגם הוא היה צריך לדחות את בנו עד שיבוא הוא לעיר. וכפי מ"ש עם דברי הנ"ל שמה שנהגו הת"ח יש להם יסוד גדול במנהגם שהרי מי שנהג בבנו אף כשבא תשלום שנת י"ג ביום ש"ק עצמו ודוחה אותו עד יום ש"ק אחר מצינו שאין הטעם משום חסרון כיס אלא שהדין עמו מפני שאינו עדיין ראוי לכך. שאף שלענין תפלת ערבית אליבא דמאן כבר נחשב לב"מ קודם תשלום היום ויכול להתפלל להוציא את הצבור אפילו הכי כל הפוסקים רוב בנין ורוב מנין לא כן הסכימו והאמת שקולא יתירא הוא והמחמיר עליה תבא עליו ברכה: ואף שבטענה זו יכול השליש להשיבו שאינו טוען כלום בה דהא כשעלה בנו לס"ת ביום ש"ק כבר עברו יומיים ושלש בשנת י"ד ונפקא מינה שהשליש הנ"ל לא נהג בו קולא הנ"ל: הנה נשאר עוד כח גדול בטענת ראובן האחרת על בני ת"ח שעלו לסוף השנה שכפי מ"ש יש טעם בדבר מפני שהם מדקדקין עד שיביאו סימנים וכדי שלא יברכו ברכה לבטלה שכל זמן שאינם ראוים להוציא את הרבים י"ח כל הברכות שמברכין להוציא את הצבור קרוים נוטל שם שמים לבטלה כיון שעדין אינם ראוים לכך. וא"כ לפום ריהטא נאמר שראובן של נ"ד יש לו טעם לפגם בשליש הנ"ל לענוש אותו על שלא המתין לו וקדמו:
אמנם לפום קושטא דמילתא אין משפט עונש לשליש כפי דעתי נוטה דהן אמת שת"ח המחמירין של נ"ד יש להם אילנות. רעננים שתחת ענפיהם הם מסתופפום בסברתם אבל מצינו רוב מנין הפוסקים שלא כן עולה על דעתם אלא כולם מסכימים שכיון שיגיע הבן להכנס יום א' בשנת י"ד כבר יצא מכלל קטן ויצא מן הכלל ללמד עליו זכות להיות נחשב גדול לכל מצות שבתורה. ולא ללמד על עצמו יצא אלא גם ללמד על אחרים יצא. שמהיום ההוא הלאה יוצאים בתפלתו ובברכותיו ואפי' הצבור. דהא סברת רבא שמחזיק מסתמא לכל הבא לכלל שנים שבא ג"כ לכלל סימנים סברא רצויה היא לכל הני אשלי רברבי שאומרין שאין צריך עוד בדיקה אלא כיון שהגיע הנער לשנת י"ד נעמיד הדבר בחזקתו: ועוד שאף אם נאמר שראובן הנ"ל ראוי להיות נחשב ככת ת"ח המחמירים הנ"ל אפילו הכי אין לו דין ומשפט עם השליש הנ"ל. דדוקא היה זוכה בדינו אם יש יכולת בידו להביא ראיה שבנו עדיין אין לו סימנים. אבל בלאו הכי הדין נותן שכל מה שעשה השליש עם בנו הנ"ל להעלותו ביום ההוא הנה כהוגן עשה שהרי הראיה שמביא ראובן מן הת"ח שמאחרים עד סוף השנה אין ללמוד עליו זכות מזה. דהא הטעם שאיחרו הדבר כל כך הוא שעשו בדיקת סימנים ולא מצאו דבר. אבל לא היה הטעם שלהם מפני שהמנהג הזה של העלייה הזאת ראוי לאחר אותה: או שאין קפידה לעשותה בזמנה הנהוג כמו שהוא חשב. כי אין פקפוק שאין ראוי לעכב הנער מקיום המצות משהגיע לחיובם אפילו שעה א' ולעון יחשב לאיש אשר יעכב הנער מהמנהג הנ"ל אלא אם כן יהיה העיכוב מצד חסרון סימנים:
נקיטנן מכל האמור שהלכו לו לראובן של נ"ד שתי טענות מטענותיו ושילחו אותם החוצה שלשה החקירות הנ"ל עם שיתוף החקירה הרביעית שאף היא נכללת במ"ש למעלה דהא ראינו שבטבור זמנו זה אם ראוי הנער לכך מפסיד בכל יום המצוה הזאת. ובפרט בזמנינו זה שאין עולין לס"ת כ"א אנשים גדולים הרי שבכל זמן שאינו מתחיל להיות מן העולין אינו ניכר שהוא גדול ומונעים העם לצרף אותו לכל דבר שבקדושה להיות נחשב במנין עשרה וא"כ גם כפי החקירה הרביעית מצינו של"מ שטענה של ראובן השנית אינה טענה אבל גם גמרנו שאם השליש הנ"ל היה עובר ומאחר עליית הנער של נ"ד עד אחר זמנו לחטא לו יחשב והיה ראוי ליהענישו: וחוץ ממ"ש על החקירה ההיא עדיין יש עוד נזק אחר של הפסד חסרון כבוד לנער הנ"ל אם לא יעלה באותו שבת הבא לו ראשון. שהרי אם ינהגו בעיר ההיא כמנהגי עיר פוזנא שנותנים כבוד לחתן שיעלה לקורא בתורה ביום ש"ק קודם או לאחר החופה. גם נוהגים לקרות לבעלי ברית כשמוהלים התינוק בשבוע הבאה וכמו כן קורין לב"מ באותו שבת הנה מביא ספר הלבוש שם שאם הנער ב"מ באותו שבת הוא בן עיר דוחה לכל אחרים מפני שיש לו דין קדימה חוץ מן החתן שמזמרין אותו בשבת קודם חופתו. [כמנהג עוד היום בק"ק אשכנזים יצ"ו] שזה שוה לו ויטלו ביניהם גורלות. גם הרב בטל מגן אברהם מביא כך שם במנהגים הנ"ל. והנה אם כך נוהגים בעיר של נושא נ"ד הנה כבר מצינו שכתב הרב בעל אליה רבה שאם דחו אותו הנער לשבת אחרת שום קדימה לא יהיה לו: וא"כ נ"מ שגם לחסרון יחשב לב"מ אם יעבור שבת ראשונה מלעלות לס"ת ולא יעלה. ע"כ מה שהעלתה קולמסי לפטור כפי דין תורה את השליש של נ"ד מן כל הבלבולים והטענות אשר בא להתרעם עליו ראובן הנ"ל משום שלא המתין לו עם בנו עד בואו שם:
נשאר עתה לנו לעמוד על שאר הטענות שיש לו לראובן של נ"ד נגד ההוצאה שעשה השליש הנ"ל בסעודה הגדולה שעשה ביום שעלה הנער לס"ת אשר השליש טוען עליה שכל דבריו היו במשפט כפי מנהג העיר וכפי כבוד ראובן. והנה לפי הנראה לנו לעמוד ולדון דין זה כפי תורתינו הקדושה יבאו לשלום שלשה המה החקירות הנשארות לנו מן השבעה השנויות לעיל:
והנה הראשונה מן השלשה היא לחקור אם יש חיוב סעודה ביום הגעת הנער להיות ב"מ או לא אשר ע"כ נבוא לפני הקורא מהיכן יצא המנהג ההוא לעשות סעודה ביום כזה:
ומצאתי שעיקר מנהג זה סוד הדבר ידוע לחכמי האמת אבל מה שהגיע כחי לחקור אחר יסוד חובת הסעודה הנ"ל הוא זה. מצאתי בילקוט חדש בליקוטים ליקוט כ"ט ז"ל חובה על האדם לעשות סעודה בב"מ כיום שנכנס לאופה וגודל השכר כתוב בזוהר חדש ד' כ"ט סוף עמוד א' ועמוד ב' עכ"ד:
אבל בקשתי שם בזוהר חדש הנמצא בידי שהוא ד' אמשטרדם ולא מצאתי שום רמז מזה ברם בד' ט"ו ע"ד מצאתי ז"ל דורש שם על פסוק צאינה וראינה בנות ציון במלך שלמה בעטרה שעטרה לו אמו ביום חתונתו וביום שמחת לבו כל הפסוק הזה וכשהגיע לדרוש מ"ש הפסוק ביום חתונתו שואל שם מה הוא חתונתו ומשיב שם שהוא ביומא דכשרן למיעבד פקודי דאורייתא דההוא חדוותא דצדיקייא ואימתי כשרן אמר ר' יצחק מתליסר שנין ולעילא דההוא יומא חובתא טל צדיקייא למיעבד חדוותא דליבא כיומא דסליק לחופה ובגין ההוא זכותא עתיד הקב"ה וכו' וכו' עיי"ש ותראה שכר הסעודה הזאת:
גם אני מצאתי שם טעם גדול בסעודה הזאת מלשון המדרש שם בד' י"א ע"ד אשר משם ראוי ללמוד לנו חיוב סעודה ביום הנ"ל וזה תוארו אר"א תא חזי בא לטהר מסייעין אותו ומה סיוע יהבין ליה אלא ההוא נשמתא קדישא למיהוי ליה סמיך הוא דיהבין ליה לסייעא ליה בעלמא דין ובעלמא דאתי ואר"א דעד תליסר שנין אשתדלותיה דב"נ בההוא נפש חייתה שנקראת בכתוב ויהי האדם לנפש חיה מתליסר שנין ולעילא אי בעיא למהוי זכאה יהבין ליה נשמתא קדישא עילאה דאיתגזרת מכורסי יקרא דמלכא ואר"י היינו טעמא דתנינן בתלת עשר מכילן דרחמי במתניתא דר"א: עוד שם רשב"י זמין למאריה מתניתא למיכל בסעודתא רבה דעבד להו וחפה כל ביתא במאניה דיקריה ואותיב לרבנן בהאי גיסא והוא מהאי גיסא והוה קאבדח טובא א"ל מאי בדיחותיה דמר בהאי יומא דין לשאר יומין א"ל דיומא דין נחתא נשמתא קדישא עילאה בארבע גדפין דחיותא לר"א ברי והילולא דא יהי לי בדיחותא שלימותא ע"כ דברי המדרש הנעלם שם. והנה בין תבין מהא דכתיבנא מהיכן יצא יסוד בנין מנהג הסעודה שעושין לב"מ וגם תבין שכפי הנראה צריך להיות באותו יום עצמו:
אך ראה תראה כי כפי הני מילי שכתבו דורשי רשומות מצינו שהשמחה הזאת דוקא מוטלת על האב שהיא לתת עמה שבח לאל על החסד שהטיב עמו בהיות יוצא מחלציו ראוי לזכות במצות ובמעשים טובים מהיום ההוא והלאה: גם ידוע תדע עד היכן מגיע שמחת היום ההוא לאבי הנער שיש פוסקים שתקנו ברכה לאומרה האדם בשעה שנעשה בנו ב"מ וזו נוסחתה ברוך שפטרני מעונשו של זה ומהר"י סג"ל היה נוהג בזמן שאחד מבניו נעשה ב"מ וקרא בתורה היה מברך עליו הברכה הנ"ל בשם ומלכות: ועיין בספר מהרי"ל ד' מ"ו ותמצא שם שכך כתוב ומביא שם סיוע בנוסחא זאת בשם מרדכי הגדול: ואף שמצאתי מי שקורא תגר על ההודאה הזו שאיך יאמר ברוך שפטרני מעונשו של זה כיון שעד עכשיו לא היה בנו בר עונשים כדי שנאמר שעד עכשיו האב חייב עליו ועכשיו הוא פטור וא"כ איך נתקנה ברכה זו עם שם ומלכות שאפילו משום הודאה בעלמא נראה שהיא אסורה משום דובר שקרים וכו':
ברם מצאתי כתוב באחרונים שפירשו נוסח הברכה הנ"ל בסגנון זה שר"ל שנותן האב שבח לאל ית' על שנפטר הבן ממנו שאינו נענש עוד בטבורו וכמ"ש רבותינו ז"ל שהבנים מתים בעודם קטנים משום חטא אבותם ועל זה פרשו שנופל לשון הכתוב בברכה הנ"ל ברוך שפטרני מעונשו של זה וטל הדרך שכתבו התוספות בענינם שם בגמ' ב"ב ד' כ"ב שכל א' מהחכמים ההם היה מתאונן שמא נענש על ידו רב אדא בר אבא עיי"ש: מיהו הרב בעל לחם חמודות נתן פירוש אחר על תיבת שפטרני הנ"ל וכתב שר"ל שפטור הוא עכשו לחנכו עוד במצות דהא מחויב הוא הבן מצד עצמו ולכן נותן שבח לאל על שאין עוד עליו עונש טל המצות שלא יחנכו בהן כמו עד עתה. ומביא ראיה על זה ממ"ש במדרש רבה פ' תולדות אר"ע צריך אדם להטפל עם בנו עד י"ג שנים מכאן ואילך צריך שיאמר ברוך שפטרני עכ"ד:
איברא שמנאתי גם הרבה פוסקי' שקוראים תגר על מהר"י סג"ל והמרדכי ז"ל על שהיו אומרים אותה ברכה בשם ומלכות כיון שאין לה רמז בשיתא סידרי. וכמ"ש בעל דרכי משה בהגהותיו על ש"ע א"ח סי' רכ"ח עיי"ש:
נלמד ממ"ש שראובן הנ"ל כיון שהיה חוץ לעיר לא יפה עשה השליש לעשות הסעודה הנ"ל ביום ההוא דהא אין הדבר נוגע לו. כדכתבנו שהאב הוא העיקר בה שהוא הוא הנותן שבח לאל על פיטורו וכו': ואף שראינו שראובן מוחל עליו על דבר מועט ולא נתרעם אלא טל שהגדיל לעשות לא מפני זה נניח לדון הדין לאמיתו. והנה כפי מ"ש מצינו שאפילו סעודה קטנה לא היה צריך השליש הנ"ל לעשות באותו היום אלא היה מחויב להמתין עד שיבא אבי הנער ואז יעשה השמחה כרצונו. אשר ע"כ נ"ל פשוט שראובן הנ"ל פטור מלשלם לשליש הנ"ל אפילו שוה פרוטה ממה שהוציא לסעודת בנו הנ"ל ואם אמנם כפי החקירה השנית מן השלשה האחרונות היה לנו ללמוד בזכות השליש הנ"ל ולומר ששמא אם יעבור אותו היום ולא יעשה הסעודה הזאת אין עוד מצוה בה ולא יקרא בשם סעודת מצוה ונ"מ שאם היו הקרובי' של ראובן ת"ח מאותם שאין נהנים מסעודת רשות ואם כן לא היו יכולים להיות באותה השמחה אם היה דוחה אותה ליום אחר אשר ע"כ לא דחה אותה עד ביאת אביו. גם זה לא יעלה לו דהא כל מי שמכוון מעשיו לש"ש נוהג בבניו כשמגיעים להיות ב"מ שהם דורשים בד"ת מעין המאורע ואם הנער אינו יודע דורש האב או א' מקרוביו או א' מת"ח המצוים שם דלא מצינו סעודה שנקראת סעודת מצוה בישיבה ת"ח בה בלא ד"ת, ואם כך הוא כאן שקרוביהם הם בעלי תורה וכדכתבנו לא היה הפסד לסעודה בעבור הזמן ההוא דכיון שידרוש הנער או א' מהמסובין בה מעין המאורע ודאי שיתחשב בשם סעודה של אותה מצוה וכדכתבו הרבה מחכמי ישראל ובתוכם בעל יש"ש בב"ק ד' צ"ח ע"א: ואם כן נ"מ שכפי זה ראובן הנ"ל. יוצא זוכה בדינו:
והנה עיניה ראו ולא זר כי הגם שבטענות הראשונות של ראובן נגד שלישו של נ"ד לא זכה בהנה כדכתבנו הנה על אלו האחרונות צדק בהן כפי שתים אלו החקירות אשר הטיבו בעדו:
עוד ידי נטויה להגין עליו לפוטרו מכלום מהוצאת סעודה הנ"ל מטעם שאף גם במה שהודה וויתר בלבבו הטוב על מה שהוציא השליש בלבושים ונדבות ונדרים שעשה עם בנו ביום ש"ק הנ"ל לפום ריהטא היה יכולת בידו שלא לשלם לו כ"א סך מה. דהא כל מה שהגדיל השליש בהוצאת הנ"ל מטעם שחס על כבודו מי נתן לו רשות על זה והיכן מצינו שחייב האב לפרנס את בניו כפי עשרו כדי שנאמר שעל זה החיוב עמד השליש לאמר שאם לא יעשה כך היה חסרון כבוד לראובן שאז היה בנו עולה לס"ת כפחות ולא כפי כבודו והנה על זה יבא לברכה החקירה האחרונה השביעית ועל פיה ישק כל הנ"ל:
והנה אין לנו להאריך מאד עליה דהא הלכה מרווחת היא בישראל דמה שהאב חייב לזון את בניו כשהם יותר מבן שש שנים הוא תקנת חכמים ואין כופין אותו עליה אלא דוקא כשהוא אמוד ומתורת צדקה ואפילו יהיה עשיר גדול אם יצא חוץ לעיר והלך למ"ה כתב מר"ן בשולחנו אה"ע סי' ע"א סעי' י"ב דאין זנין את הבנים מנכסיו אם הם למעלה מבני שש שנים אלא א"כ נתן הוא רשות על כך. גם מצינו שבעודם קטנים אף שחייב לתת להם עם מזונותיהם כסות וכלי תשמיש ומדור אך אינו לפי עשרו אלא כפי צרכם בלבד וכדכתוב שם סי' ע"ג סעי' וי"ו ואם כך הוא כשהוא חייב עליהם מכ"ש כשאינו חייב כ"א מתורת צדקה. וא"כ כאן בנ"ד אף שנתן ראובן רשות לשליש לפרנס ולזון אשתו ובניו כל זמן שהוא חוץ לעיר אין לומר מפני זה שרוצה לבזבז מטותיו ללא צורך. כי דוקא עם אשתו שיש לו חיוב לזון ולפרנס אותה לפי כבודו עליה נאמר כי ברשות שנתן לו קודם צאתו מן העיר נכלל בו הרשות לפרנס אותה לפי כבודו אך לא כך הדין בבניו וא"כ גם כפי דין תורה היה כח לראובן של נ"ד לנכות כל השפת יתר שעשה השליש ביום ההוא גם בהוצאת הלבושים והנדבות הנ"ל. אלא שכיון שראינו שהוא לא חס על זה אלא שכל כוונתו במה שהקפיד היתה לש"ש ומשום צערא שחשב דבר נגרע לו ויבא לעונש עליה בביטול המצוה הזאת המוטלת עליו ולא היה לבו נוקפו על הוצאת הממון ההוא וכדזכרנו בטענות החדשות של נ"ד הנ"ל הנה לא תגע בו ידי' לנכות כלום לשליש במה שויתר לו ראובן והיו בו פיו ולבו שוים. דהא כבר קבלם כמו נדר והודה לשליש על זה ומזה הטעם גם כן ידי לא תהיה לדון בנ"ד שיפסיד השליש כל הוצאת הסעודה הנ"ל משלם. דאף שלפי מש"ל יתחייב על זה. הנה מצינו במשמעות דברי השאלה שראובן הודה לו בדבר מועט: אך בשום זמן לא הודה לו טל שהוציא כל כך ברבוי סעודה אשר עליה בא לו זלזול כבוד וכדטען שם ובודאי שלפי דרך ארץ גם אמת אתו. וא"כ מה שאני גומר בנ"ד כפי קוצר דעתי שכל הסכום שחייב ראובן לשלישו ממה שהוציא עליו בהיותו חוץ לעיר ישלם לו משלם חוץ ממה שבזבז השליש בהוצאת הסעודה שעשה ביום היות הנער ב"מ שמשם לא ישלם לו כ"א מה שיעלה בדעת ראובן להיות רוצה להוציא בסעודה כנ"ל בהיותה שלא בפניו וזה לבדו ישלם לשלישו על אותה הסעודה ואין עוד: זהו נראה לי להלכה ולמעשה אם יסכים הרב מורה הוראות שיחיה לשנים רבות אכי"ר: תם ונשלם ביום ה' ך' לחדש שבט שנת תהי נא אזנך קשבת אל תפלת עבדך לפ"ק:
כ"ד הצעיר יוסף ז' לא"א משה אלואריש ז"ל:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט