שאלה ז ראובן לקח בית א' משמעון בסך שלשה אלפים פרחים. בתנאי שיעשה לו שטר הטבה שאם יביא לו שמעון השלשת אלפים פרחים מעות המכירה. עד מלאת לו שנה תמימה. שתחזור המכירה לשמעון. וכך עשה ראובן. ותתום השנה ההיא. ושמעון לא הביא המעות. עתה בא ראובן. ותובע משמעון. או שיכתוב עליו שטר שכירות מהבית. או שיצא ממנה. כיון שלא קיים התנאי. ושמעון טוען שלא היה דעתו מתחילה. להקנות לו הבית קנין גמור. אלא שהשלשת אלפים פרחים שקבל ממנו. היו בתורת מלוה. שהלוה לו לפורעם בתוך שנה תמימה. ואם לא יפרענו. אז יהיה הבית מכור לו. כמו שמוכיח משטר ההטבה. ומעולם לא מכרו אלא על תנאי אם לא יפרענו. ואף אם לא קיים תנאו. אין כאן מכירה. אלא דין אפותיקי. ונתרבה הקטטה ביניהם. עד שנתפשרו לבא לבית מדרשו של ש"ס. ועתה יורנו המורה הדין עם מי ומהתמ"ש:
תשובה עיקרא דהאי מלתא. איתא בב"מ בפ' איזהו נשך. דף ס"ה ע"ב. דגרסינן התם וז"ל. חכר לו בית. מכר לו שדה. ואמר לו לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור. לכשיהיו לך מעות אחזירם לך מותר. ומקשה מאי שנא רישא. ומאי שנא סיפא. אמר רבא. רישא דלא א"ל מדעתיה. סיפא דא"ל מדעתיה וכו' ע"כ. ומייתי בחר הכי. ההוא עובדא דההו' גברא. דזבין ליה ארעא מחברי' שלא באחריו' וכו'. ואת"ל אי טרפו ליה מינך. מגבינא לך שופרא שבחא ופירי. אמר אמימר פטומי חילי בעלמא הוא וכו': אמר ליה רב אשי לאמימר. טעמא מאי. כיון דלוקח בעי לאתנויי. והכא מוכר קא מתני. אמרת פטומי מילי בעלמא הוא וכו'. והא אמר רבא. סיפא דא"ל מדעתיה. הא לא אמר ליה מדעתיה. לא אמרינן פטומי בעלמא הוא. א"ל נעשה כמאן דא"ל אדעתיה עכ"ל הש"ח: ובפירוש האי סוגיא. רבו חילוקי הדיעות והסברות:
רש"י ז"ל פירש וז"ל. מכר לו בית. ונתן לו כל דמיו. ואמר לו מוכר. על מנת כן אני מוכר לך. שכשיהיו לי מעות תחזירם לי. וטול מעותיך אסור. דנמצא שאין זה מכר. וכשאכל פירות שכר מעותיו עומד ונוטל. לכשיהיו לך מעות אחזירם לך. הלוקח אמר לו מאליו כן מותר. ולקמן מפרש טעמא. סיפא דא"ל מדעתו. אם ארצה אחזירם. ולא שתתבעני בדין. הילכך מותר. דאי נמי חזר וקיבל מעותיו. עד עכשיו שלו היתה. וחוזר ומוכרה לו. אבל רישא שבעל כרחו צריך להחזיר. מעיקרא לאו מכר הוא. אי טרפו לה מינך. מגבינא שופרא שבחא ופרי. מעידית שבנכסי אפרע לך. אף את השבח שהשביח. והפירות שיטרפו ממך: פטומי מילי. אין אלו אלא דברי תנחומין בעלמא. לפטם את לבו. נעשה כאילו א"ל מדעתו. ר"ל כיון דבנוי מוכר אתנויי. ולא אתני. והלוקח קאמר ליה מנפשיה. נעשה כא"ל מדעתיה. אחזירנה אם ארצה. ואע"ג דלא פירש מדעתיה. כמאן דפירש דמי. ואין עליו לכופו. הילכך א"נ אהדרינהו. השתא הא דהדר זבין להו עכ"ל:
ולפי הפירוש הנ"ל. אם התנה המוכר בשעת המכר. אסור לו ללוקח לאכול הפירות. דהוו להו הנך זוזי הלואה גביה. אבל אם התנה הלוקח אוכל פירות עד שיתן מעותיו. וכן פסק בהדיא סרב בעל הטורים ז"ל. בח"מ סי' ר"ז. אלא שי"א דוקא כשאמר הלוקח כן. אחר שנגמר המקח. אבל אם אמר קודם לכן. ה"ז אסור. לפי שעל דעת כן. יש לומר שנגמר המקח:
ויש מי שפירש. אפילו בין התחלה לגמר. כגון שנתן מעות במקום שכותבים השטר מותר. והטעם שכיון שהמוכר היה מתרצה למכור בלי תנאי. וגם כשאמר לו לוקח. לא החזיק הדבר. על פי התנאי הזה מותר. ואם חזר המוכר וחיזקו. הרי זה תנאי. ואסור ללוקח אכול הפירות ואם התנאי נעשה קודם שהתחיל המקח. אפילו שהתנה הלוקח למיד. הוי תנאה ואסור. וכשהתנו. אתר גמר המקח. לגמרי. בין המוכר או הלוקח וקנו מידם. לפי היוצא מפי' הרמב"ם ז"ל ודעתיה. תנאי החזרה קיים. ואפ"ה הלוקח אוכל פירות. לפי שכבר לקחה בסתם. וקי"ל דמשתעבד ע"י קנין. וז"ל הרמב"ם ז"ל ב' י"א מהלכות מכירה. מכר לו סתם. ואמר לו הלוקח מדעתו. כשיהיו לך מעות הביאם לי. ואני אחזור לך קרקע זו. הרי התנאי קיים. והלוקח אוכל פירות. ואין בזה א"ר. שהרי מדעתו חייב עצמו בתנאי זה עכ"ל: ואע"פי שהרמ"בם ז"ל. לא הזכיר שקנו מידי וכו'. ממילא משמע. דכיון שאחר גמר המכר התנה. שכן כתב מכר לו סתם וכו': והיאך יהיה התנאי קיים. אם לא כשקנו מידו וכו'. וכדפירש מרן ז"ל בב"י ח"מ בסי' ר"ז בדברי הרמב"ם ז"ל הנ"ל ע"ש:
כלל העולה מכל הנז"ל. דלכל הפירושים שנאמרו בסוגיא הנז"ל דנ"ד. עולה דכשיהיה התנאי בשעת המכר. לכ"ע המכר בטל לגמרי. ומעות שלו הוא'. וממילא אם הל תאכל פירות צריך להחזירם אם משום רבית קצוצה אם משום גזלה. דזה הוא מוסכם מכל הפוסקים ובכלל' הר"יף והרמב"ם והרא"ש והתוספו' והרש"בא ובה"ת זלה"ה וכו' למר כדאי' ליה ולמר כדאית ליה. דפוק דוק ותעיין בדבריהם ותמצא מרגוע לנפשך:
וטעם האיסור וביטול המקח הנ"ל. כשהתנה המוכר בשעת המכר כל עוד שלא נגמר המקח או הלוקח בתחילת המקח: אי נמי אפילו בין התחלה לגמר וחיזק דבריו המוכר היינו משום דהוייא אסמכתא שמתנה דכשיחזיר לו המעות יחזיר לו הקרקע. וקי"ל כל דאי אסמכתא היא ולא קניא ונמצא דהלואה היתה ביד הלוקח ולא קנה מעולם דהא בכל עת וזמן שיביא לו המוכר מעותיו הקונה מוכרח להחזיר לו הקרקע וכשמחזירו לו נמצא למפרע דליכא שום זמן שהקרקע הנ' היה קנוי לו וההיא דתנן התם בפ' איזהו נשך הנ"ל וז"ל הלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים. הרי היא שלי הרי היא שלו כבר מקשינן התם בג' דהא אסמכתא היא לא קניא. ומוקמינא לה בדאמר לו קני מעכשיו ופי' רש"י ז"ל שם. דא"ל מעכשיו אם לא אתן לך עד ג' שנים דלאו אסמכתא היא. אלא קנין גמור שע"ח מכר גמור החזיק בה מעכשיו בדמים הללו וכו' עכ"ל ע"ש:
ומאחר שהודיע לנו האלדים את כל זאת. מעתה נבא להשיב שואלינו על מה ששאל שראובן לקח בית ז' משמעון בסך ג' אלפים פרחים בתנאי שיעשה לו שטר הטבה. שאם יביא לו שמטין הג' אלפים פרחים מעות המכירה. עד מלאת לו שנה תמימה שתחזור לו המכירה לשמעון וכו'. שממשמעות לשון השאלה הנ'. נראה שה ני הנז"ל. עשאו המכר בשעת המכר. ולא נזכר בשאלה איך נעשה שטר המכירה הנז"ל ואם קנו מידו תו לא. וג"כ לא פירש שמכר לו הבית הנז"ל מעכשיו וכו'. דכפי כל מאי דכתיבנא לעיל נראה בבירור שהוא מוסכם שאין ממכרו ממכר. דהא אסמכתא היא. ונמצא דהג' אלפים פרחים שנתן ראובן לשמעון. הלואה הם ביד שמעון המוכר וכדכתיבנא: וכן מצינו להרש"בש ז"ל בסי' ת"ב שכל שלא נכתב בו מעכשיו אינו כלום. ושכ"כ רבינו האיי ז"ל בס' המקח. והרי"ף ז"ל בפ' בית כור. וכן כתב הרמ"בן ז"ל בחידושיו בפ' איזהו נשך. וכן יש להוכיח מדברי הרמב"ם ז"ל בהלכות מכירה וכו' ע"כ ע"ש:
איברא שלכאורה היה נראה לחלק ולומ' דשאני נ"ד מההיא סוגיא דשמעתין. דהרי התם איירינן דלא קבעו זמן החזרה אלא שמכר נו השדה והתנה עם הלוקח שכל זמן שיביא לו מעותיו. שיחזור לו השדה דבכגון דא אין שם מקח עליו כלל. כיון שאין מקום לחול המכירה הנ"ל לעולם. ולכן המכר בטל לגמרי והמעות הם הלואה. אבל בנ"ד דקצב לו זמן והתנה עם הלוקח. שאם תוך מלאת לו שנה תמימה יביא לו מעותיו שתחזור המכירה וכו' נמצא דבכגון דא לא פקעא המכירה מעיקרא. ומצאה מקום לחול אחר מלאת לו השנה תמימה. שהתנו ביניהם ופסק כחו של המוכר. אבל אחר העיון נראה דא"א לומר כן. דהא ג"כ בנ"ד מיד שנעשה המכירה בתנאי החזרה הנז"ל. כיון שלא פירש המוכר ואמר לו מעכשיו. הרי היא מכורה לך לאחר מלאת שנה תמימה. אם לא אחזיר לך מעותיך לא חלה המכירה כלל. והמעות הם הלואה וכדפסק הריב"ש ז"ל בסי' ס"ה ותס"ד שכתב וז"ל ואעפ"י שהלואה זו היא בלשון זכירה וכו'. אין הלשון גורם וכו' דכיון דאין הבית או השדה קנוי אלא השעבוד ההוא לבד שלו עליו. והמוכר יכול לסלקו הרי זו הלואה גמורה וכו' ע"כ ע"ש:
ומה שנחלקו הפוסקים ז"ל לכשקצב זמן לכשלא קצב. הוא בענין כשהתנו ביניהם שלא יוכל המוכר להחזיר המעות עד אותו הזמן הקצוב ביניהם. דבכ"הג לא מיקרי הלואה ואפילו אמר המוכר בתחילת המקח. לכשיהיו ני מעות החזירם לך את זמן פלוני. ואטול את ביתי. חלה המכירה הנ"ל מאותו יום שקנה והמכ' היא מכר גמור עד אותו זמן הקצוב' כיון שכל זמן זה הבית קנוי לנזרי. ולא מצי לספוקי. וכשחוזר המוכר ליקח אותה. מכירה חדשה היא זו. ומשום הכי אפילו הפירות מותרים וכמו שהוכיחו הסמ"ע ז"ל בח"מ סי' ר"ז ס"ק י"א והרב בעל פני משה ז"ל בח"א סי פ"ט. מתוך תשובת רב עמרם שהביא הרב המב"יט ז"ל בח' סי' ך' ע"ש: מה שאין כן בנ"ד דבשום זמן חלה המכירה הנ"ל. אפילו אחר תום השנה ההיא. כיון שלא קנאו מעכשיו והרי זה דומה לההיא תשובה שהביא מרן ז"ל בב"י ח"מ סי' קע"ד בא' שמכר כרמו לחבירו והתנה בשעת המכר שאם יחזיר לו מעותיו בתוך ד' שנים יחזיר לו שטר המכר ופסק שאם היה התנאי בשעת המכר. דאין לו דין מכר כלל אלא דין הלואה והלוקח חייב להחזיר כל מה שאכל בר"ק ט"כ: (כן הרב בעל הטורים ז"ל בח"מ סי' ר"ז פסק גבי הלוהו על שדה וכו' ואמר לו אם לא תפרעני עד ג' שנים תהא שלי דהוי אסמכתא ולא קניא אבל אם אחר לו אם לא תפרעני עד ג' שנים תהא שלי מעכשיו דאז קנה ע"כ: ואפילו כשהתנה המוכר או הלוקח בתחילת המקח הדין שוה כיון דאמר לו מעכשיו לפי שסמכה דעתיה דלאחר אותו זמן גמר ומקנה ואם באותו זמן לא הביא לו לא הדרא ארעא וכ"ש דלא הדרי פירי דהרי הקנה למפרע ובכה"ג חודו כל הפוסקים ז"ל דליכא בזה איסור כלל כשעבר הזמן דכיון שאמר מעכשיו לאחר שעבר הזמן גמר ומקני למפרע. ונמצא דהפירות היו מותרים לו אבל בנ"ד דלא מצינו בהצעת השאלה שהמוכר מכר הבית מעכשיו אלא שהתנה סתם שאם יביא לו הג' אלפים פרחים מעות המכירה עד מלאת לי שנה תמימה שתחזור המכירה למוכר הו"ל אסמכתא. ולא קנה הקונה וזה פשוט:
הרי דבכה"ג דנ"ד דלא אמר ליה מעכשיו. דהוי אסמכתא ולא קניא. אבל אם התנו שנא יוכל לפדותה כי אם אחר זמן מה. דבכה"ג ודאי לא מיקרי אסמכתא אלא מכר. אז קנה ומותר לאכול הפירות. וה"ה אם אמר לו המוכר בשעת המכר אם יהיו לי מעות תחזיר לי עד זמן פלוני. ואם לא אביא המעות עד אותו הזמן הרי היא שלך מעכשיו לפי זה הענין סמכא דעתיה ולא גמר למקני עד אותו הזמן. אבל לאחר אותו זמן גמר ומקני דמעכשיו ולמפרע מבוטל תנאי החזרה. ויהיה חשוב כאילו לא היה כלל וישאר הקרקע באיתנו הראשון. מכורה לקונה לצמיתות. דאין ספק דלמפרע משעה ראשונה נקנה לו הבית כיון דמעתה בטל מעיקרו תנאי החזר'. והוי כאילו אינו וכדכתיבנא ודוק:
כלל העולה כיון שבנ"ד בתנאי החזרה. לא כתב לו המוכר שאם לא יביא לו הג' אלפים פרחים מעות המכירה במשך מלאת לו שנה תמימה שתהא מכורה לו מעכשיו. וגם לא קצבו ביניהם זמן שלא יוכל לפדותה עד זמן פלוני כדי שנוכל לומר שבאותו זמן הקצוב מיהא היתה חל המכירה לראובן הרי אין כאן מכירה כלל וזכה שמעון בדינו. שהמעות הללו שקיבל מראובן אינם אנא הלואה ואין לו לראובן על הבית הנז' אלא השעבוד לבד שלו עליו והמוכר יכול לסלקו כל זמן שירצה זהו מה שנלע"ד אם יסכים עמדי הרב היושב על כסא ההוראה וה' יצילני משגיאות ויראני מתורתו נפלאות אכי"ר:
בסדר ובשנת וידגו לרב בקרב הארץ לפ"ק
הצעיר אברהם פירננדיס יצ"ו: