שאלה ראובן נשא את רחל ובזמן הנשואין בכלל התנאים שהתנו נשבע ראובן לכלתו שלא ישא אשה אחרת עליה בחייה ואם יעבור על שבועתו יתחייב ליתן לארנקי של צדקה אלף פלוריניש וירבו הימים וימת שמעון אחיו וילך ראובן ויבם את אשת אחיו והשתא באו גבאי צדקה לתבוע מראובן האלף פלוריניש מכח שעבר על שבועתו ונתחייב בקנס וראובן טוען שאשה זו הקנו לו מן השמים והוא לא לקח אותה כי אם לקיים המצוה המוטלת עליו וא"כ לא עבר על שבועתו ואינו חייב כלום ועוד טוען דשבועתו מבוטלת לענין זה דהוי נשבע לבטל המצוה והגבאים משיבי' דלא הוי נשבע לבטל את המצוה כיון דאפשר בחליצה יורינו מורינו הדין עם מי ושת"כמ
טרם אענה מענה לשון לבאר על עיקר השאלה במלתא כדנא ריש מילין אמינא דאשכחן לרבוותא קמאי ובתראי נתתבטו בה מערכה מול מערכה ונעשו כתות כתות זה אומר בכה וזה אומר בכה ואש המחלוקת גברה ביניהם עד לב השמים לא יש בינינו מוכיח בהוכחה גמורה להורות לנו איזה דרך ישכון אור ואם עמודי התורה בעלי ההכרעה אשר להם העטרה ומשפט ההוראה לא הכריעו כ"ש אנן יתמי דיתמי כאפרוחים שלא נתפתחו עינינו ולא ראו אור להכריע בין ארייותא גברבתא אלין רק אציגה כא לאטי בעטי מעט מצער מהנמצא כתו' מהפוסקים בתראי כמאן עבדינן הלכה למעשה ואשים דברי בקיצור נמרץ הלא כה דברי
אי מצות יבום קודמת או מצות חליצה קודמת יש שלשה דעות ומחלוקות בדבר הדעת הראשונה הוא דעת הר"יף והרמ"בם דכולן שוין סברי מי"ק דפסקו כמשנה ראשונה דרמי בר חמא בפרק החולץ דחזרו לומר מי"ק דמעיקרא סבור כאבא שאול ולבסוף כרבנן יבמה יבוא עליה מ"מ ועל זה כתב הרמ"בם בפ"א מהלבות יבום וחליצה מצות עשה מן התורה שייבם את אשת אתיו וכ"ו עד ומצות יבום קודמת למצות חליצה ומכח זה פסק נמי וכתב דכותבין אגרת מרד על היבמה שאינה רוצה להתייבם ודלא כשמואל דבפ' אע"פי ע"ש וכ"כ בפ"ב יבמה הראויה ליבום שלא רצתה להתייבם דינה כדין מורדת וכ"ו וכן הסכים הרי"ף ז"ל וכן דעת רב אחי גאון בשאלתות ורש"בם ורא"ביה והרא"בד והר"מה כמ"ש בהגהות מיימוניות בפ"א מה"י ורבינו יצחק ב"ר אברהם ובעלי התוספות ור' מאיר הלוי וכל חכמי פרובינצא וקטלוניא וגם הרי"בש בסי' תק"ט כתב הר"יף והרמ"בם וכל האחרונים פסקו דמי"ק והוא הפסק הנכון ובסי' רע' האריך והוכיח בכמה ראיות נכוחות מהגמרא מפ' החולץ דהוא מקום הפסק של מצות יבום ולמען לא יקוץ המעיין באורך הדבר לא אעתיק לשונו ע"ש ומהרי"קא בשאלותיו הרבה והביא י' ראיות ופעמים להורות דעדיף טפי מצות יבום ממצות חליצה ע"ש ואית דסברי דמ"חק והיא דעת ר"שי דהא דאמר רב בפ' החולץ אין כופין היינו היכא דניחא לתרוויהו ליבומי דנימא תרוויהו לא למצוה מכווני ופגע בערוה אלא אי בעי מייבם ואי איהו צבי ובעי ליבומי ואיהי אמרה לא בעינא ליה אי מצי לאטעוייה מטעינן ואי לא כפינן ליה וחליץ. ואית דסברי דמח"ק והיינו כשאין ידוע לנו שמתכוונים לשם מצוה כופין לחלוץ אבל היכא דבריר לן שמתכוונים לשם מצוה דהיינו באותם שהיו באים לפניו לחלוץ והיה אומר אם צבית ליבומי יבם שאם היו מייבמים הא ודאי שהיו מתכוונים לשם מצוה כיון דמעיקרא באו לחלוץ בהא ודאי שבקינן להו ליבם ואין כופין אותם לחלוץ ווה הוא סברת ר"ת ז"ל לפימואי דכתבו התוס' בפרק החולץ אמנם ממאי דכתבו התוספות בפ' אע"פ יראה דאפילו לר"ת כל היכא דלא בריר לן אי לשם מצוה קמכווני אין כופין רק במילי וכדי ליישבם כתבו קצת המפרשים דר"ת תלת גווני קאמר דכל היכא דבריר לן שהם מכוונים לשם מצוה שבקינן להו ליבם והיכא דבריר לן שאינם מכוונים לשם מצוה אז אין מניחים אותו ליבם אלא כופין אותו בשוטי והן הן דברי ר"ת שהביאו דברי התוספות בפ' החולץ והיכא דלא בריר לן אי לשם מצוה קמכווני אם לאו אז אין כופין אלא במילי ואטעוייה מטעינן ליה ומרחיקים אותם מן היבום דסבירא להו דהלכתא כמתני' דבכורות דעכשיו מח ק דקי"ל כאבא שאול ועוד הרבה ראיות יש דהלכתא כמשנה אחרונה דמח"ק מדתנן ט"ו נשים פוטרות צרותיהן וצרות וכו' מן החליצה ומן היבום ואקשינן בגמרא וליתני מן היבום ומן החליצה ומשנינן אבא שאול היא וכו ועוד מדתני בר קפרא לעולם ידבק אדם בג' דברים וא' מהם בחליצה כאב"ש עוד מדגרסינן פ' אע"פ א"ר טובי בר קסנא אמר שמואל כותבין אגרת מרד על הארוסה ואין כותבין על שומרת יבם ועוד דמסקינן בגמרא דהך שמואל דכותבין וכו' כמשנה אחרונה דתנן בראשונה שהיו מתכוונים לשם מצוה היו אומרים מי"ק למ"ח ועכשיו שאין מכוונים לשם מצוה חזרו לומר מח"ק למ"י והמסכימים לדעתם הם ר"ש ורא"בן ורבינו עזריאל בר נתן ורבי יוסי ברבי הושעיה הלוי וכו ולא אאריך בזה כי דברי המפרשים וכל החילוקים הלא המה בכתובים ואפוכי מטרתא למה לי סוף דבר אם ההרים הרחים קדושים. אשר בארץ המה נתחבטו לדעת אמיתות ההלכה ויחתרו למצוא היבשה ולא יכולו מי יבוא אחרי המלכים להכריע וא"כ אנו אין לנו אלא לרבותינו והילכך הספרדים פסקו כהרי"ף והרמ"בם והנגררים אחריהם דמי"ק והאשכנזים פסקי כרש"י ור"ת והרא"ש וכל סיעתו דמח"ק:
ועתה אבא אל העין עין משפט לבאר בנ"ד אם השבועה שנשבעה שלא יקח שום אשה אחרת על אשתו בחייה ונפלה לו יבמה אם חלה עליו השבועה במקום מצוה אי לאו גם זה ראיתי שהמפרשים האריכו למעניתם ורובם ככולם עולים בקנה א' ומסכימים דחלה עליו השבועה והרבו בטעמים אשר אין עליהם תשובה חדא דהשבועה חל על דבר מצוה מטעם איסור כולל במגו דחיילא אשאר נשים חיילא נמי על היבמה כיון דלא פרט בשבועה שלא ליבם את יבמתו וכדאמרינן בירושלמי דמסכת שבועות פ"ג והביאה הרי"ף והרא"ש בפ' ערבי פסחים במי שנשבע שלא לאכול מצה סתם דחלה השבועה מטעם איסר כולל וכן פסק הרמ"בם בפ"ה מהלכו' שבועות והטור ז"ל וכן כתב הרי"בש וגם מהרי"בל כתב בח"ב סי' פ"ח ואין לומר דלא חלה השבועה כיון דהוי נשבע לבטל את המצוה משום דכלל בשבועתו אף הנשי' שאינו מצווה עליהם משום פריה ורביה וכמ"ש הרי"בש בסי' צ"ח וא"כ בנדון זה שקבל עליו סתם שלא לישא שום אשה אלא מרצון רבקה הרי כלל בשבועתו אף הנשים שאינו מצווה עליהם משו פ"ו כגון זקנה וקטנה ואיילונית ועקרה ומגו דחיילא קבלתו על אותן הנשים חיילא נמי אף על הנשים שהוא מצווה עליהם משום פ"ו ואסור לישא אותן דהוה ליה כנשבע בלילי הפסח שלא יאכל לא מצה ולא פירות דמיגו דחיילא אפירות שהם דבר הרשות חיילא נמי אמצה ואם עבר ונשא שלא ברצונה חל עליו הנדוי כפי מה שקבל עכ"ל:
ועוד דל מהכא האי טעמא אלא אפי' בנשבע בהדיא שלא ליבם את יבמתו א"ה חל השבועה ואינו יכול ליבם והיינו טעמא משום דלא מקרי בטול מצוה כיון דחליצה נמי מצוה הוי ומכיון דהסכים לחלוץ שוב ליתא למ"ע דיבום וכן השיב הרש"בא וז"ל אבל מה אתה מחזר לדעת אם השבועה חלה כיון שהוא מצוה ליבם ואין שבועה חלה על השבועה או שמא חל עליו בכולל כדי להתלמד במקומו אני אומר שלא מן השם הוא זה שאפי' נשבע שלא ליבם חלה עליו השבוע' שהרי איפשר לו לחלוץ והיינו דבמקום איסור מצוה ואיסור קדושה אינו מייבם ואפי' במקום איסור לאו בלבד ולא אמרינן אתי עשה ודחי ל"ת כדאיתא בפ' כיצד אשת אחיו ואמרינן טעמ' התם כדריש לקיש דאמר ר"ל כל אקום שאתה מוצא עשה ול"ת אם אתה יכול לקיים שתיהם מוטב ואם לאו אתי עשה ודחי ל"ת והכא איפשר בחליצה עכ"ל וכן כתב הרי"בש בסי' קנ"ט שאם נשבע שלא לייבם לחודיה או שלא לחלוץ דחייל ואסור לייבם כנשבע שלא ליבם גם הרא"ש פ כתב כן בכלל יא' סי' ו' במי שנשבע לחלוץ ליבמתו שאין זה נשבע לבעל המצוה כיון דכי בעי לחלוץ ליתא למ"ע דיבום וכתב הרב מוה"רר יעקב הלוי כלל ב סי' ט ולרווחא דמילתא אני אומר דלהר"אש אפי' דליכא האי טעמא דכי בעי לחלוץ שוב ליתא למ"י דסוף סוף יש מצוה בקיום שבועתו אלא אפי' בנדון א' שאין מצוה בקיום שבועתו אפי' הכי חלה השבוע להר אש אם הוא דבשעה שנשבע לבעל המצוה לא היתה מצוה מוטלת עליו תדע שהרי כתב בהדיא בכלל ח' סי' ב' במי שנשבע שלא למכור משלו כלום לפרוע לשמעון מה שחייב לו וז"ל ודין זה אם קדמה שבועה ראשונה שלא ימכור שום דבר משלו לפורעו מחוב שמעון כגון שנשבע סתם שלא ימכור משלו בשביל שום חוב שיתחייב אבל אם קדם חוב שמעון לשבועת ראובן לא חלה השבועה כלל דה"ל נשבע לבעל את המצוה דמושבע ועומד מהר סיני הוא למכור את שלו ולפרוע חובו דפריעת בעל חוב מצוה ומכין אותו וכ"ו דמשמע בהדיא דס"ל להר"אש דמי שנשבע לבטל את המצוה חלה השבועה עליו כיון דבאותה שעה שנשבע לא היתה מוטלת עליו אותה מצוה ובודאי דלא קשיא מידי וההיא דשבועה שלא לאכול מצה בערב פסח דקי"ל דלא חלה השבועה דהתם אפי' שבשעה שנשבע לא היתה המצוה מוטלת עליו מ"מ כיון דא"א לעבור מעליו אותה מצוה ולא לבוא תוך שנה א' הוה ליה כמוטלת עליו מה באין כן במי שנשבע שלא לפרוע לבעל תוב דאפשר שלא ילוה לעולם וכן נמי במי שנשבע שלא ליבם אפשר שלא ימות אח ובלא בנים וגם בכלל לג' סי א' כתב זה ע"ש
הרי לך בבירור מכל אלו הטעמים דבנ"ד ל דהשבועה חלה עליו ולא יוכל ליבם אלא א"כ ופייס אותה וכשהיא מרוצית אין כאן שבועה שהרי לטובתה ולדעתה נשבע והרי היא מרוצית. ואם לחשך אדם לומר דדילמא לא אסיק אדעתיה זה האיש ראובן שימות לו אח בלא בנים ועל דבר שלא עלה בדעתו בשעת השבועה לא נשבע ולא חלה השבועה על זה כתב מוהר"י ן' לב בח"ב סי' עט הא לא מילתא היא דהא אמרינן בסוף ב"ש נטולה אני מן היהודים ליבם מהו מי מסקה אדעתא דמיית בעלה ונפלה קמי יבם אז לא וכ ו ועל זה פי' הר"יף והרי בעל התוס' דמבעיא. ליה אי מסקה אדעתא לאסור נפשה על היבם ומבקשים לחלוץ או שמא לא עשתה כדי לאסור עצמה על היבמה כמו על בעלה ולכך כופין שיחלוץ לה וכ"ו הא קמן דב"נד אפי' שנאמר שזה האיש לא עלה על דעתו כשעה שנשבע שלא ישא אשה אחרת שימות לו אח בלא בנים מ"מ השבועה חלה על היבמה כי היכי דאמרינן הכא בזאת האשה שאמרה נעולה אני מן היהודים דאפי' לא אסיק אדעתא דמיית בעלה ולא כיון על הנאת תשמיש מ"מ חל האיסור אף על הנאת תשמיש וכיון דכן הוא מילתא דפשיטא היא שחלה השבועה אף על היבמה וזאת אינה צריכה לפנים ע"כ וכבר הורה עליו זקן הרש"בא ז"ל בתשובה מי שנשבע למשודכתו שלא ישא אשה אחרת ונפלה לו יבמה שהורה בפי' שאם היתה משודכתו נשואה לו היה אסור לו ליבמה והיינו נדון דידן וכן הסכימו כל בתראי וכו העולה מכל האמור דאנן פסקינן כה"ריף והרמ"בם ז"ל וכל סיעתו דחצות יבום קודמת ועם כל זה בנ"ד שנשבע שלא ישא אשה אחרת על אשתו בחייה אלה עלי השבועה גם על היבמה אף שהיא במקום מצוה מטעם איסור כולל כדהוכחתי לעיל:
ומעתה אל עלינו חובת ביאור ואסורה נא ואראה אעיקרא דדינא דשאלתינו להיכן הדין נוטה בראובן זה שעבר על שבועתו אם נתחייב בקנס אי לאו מהטעמים שטוען כמו שהזכיר הרב השואל דלכאורה נראה דמה שטוען ראובן אלימו טענותיה ואני אפרשם לחזקם יותר בראשונה טוען שהוא בשבע שלא ישא אשה אחרת ואשה זו הוא לא קנאה אלא מן השמים הקנוה לו וראייה שקידושים הם מדרבנן ועל קידושי דאחיו קאסתך ועוד טוען דשבועתו מבוטלת לענין זה דהוי נשבע לבטל את המצוה דקי"ל אין שבועה חלה על שבועה והוא לא נשבע אלא נישואין שהם מדעתו אבל יבום בע"כ היא לקיים המצות דמי"ק וגם אני ארבה ולא אסור מלהביא עוד טענות לפטור ראובן זה מן הקנס שנתחייב דבדבר ממון אינו מתחייב האדם אלא בדברים ברורים ואם הלשון אינו ברור דייקינן לישניה לפוטרו א"כ דייק ג"כ דברי ראובן זה שהוא נשבע שלא יקח אשה אחרת עליה והיבמה אינה אחרת כדאמרינן בקדושין דף י"ג לאחר ולא ליב ועוד דאנוס הוא דבשעה שנשבע לא אסיק אדעתיה שימות לו אח ובלא בנים ואנן לא מחיייבנן ממון אלא בדבר המצוי כמו אם ירצה לישא אשה אחרת בעלמא אבל זאת שבאה לו בהיסח הדעת לא עלה בדעתו להתחייב והיינו אונסא דלא שכיחא וכדאמרינן בגיטין פ' מי שאחזו מההוא דזבין ארעא מחבריה וקביל עליה כל אונסא דמתיליד וכ"ז עד אונסא דלא שכיחא הוא וב"כ אמרינן במסכת יומא אליבא דרבנן טומאה שכיחא מיתה לא שכיחא ומכח אלו הטעמים היה נ"ל לפסוק דראובן זה דנ"ד פטור מן הקנס:
אך אחר העיון והחקירה לכל א' מהטענות אלו יש להם תברא ועל כולם אישדיה בהו נרגא דאעיקרא דדינא פירכא כי וזה שטוען לפטור עצמו מן הקנס מטעם שהוא לא נשא אותה אלא מן השמים הקנוה לו וקידושיה אינם אלא מדרבנן אינה טענה שאע"פ שהקנה לו מן השמים מ"מ עדיין מחוסרת מעשה היא אם ירצה לקיימה לו לאשה דדווקא בביאה מקנה אותה ומקרא מלא הוא יבמה יבוא עליה ולקתה לו לאשה וכל זמן שלא בא עליה אינה קנויה לו לגמרי והבא עליה אינו חייב מיתה וכן לענין הפרת נדרים קי"ל כר"ע דף עד' דאפי' עשה בה מאמר אינו מיפר נדריה וכמפרש שאינה היבמה גמורה ליבם וכיון שהוא מחוסר מעשה לא נפיק מכלל נושא אשה על אשתו וכן מצינו בלשון משנה שקורא ליבום היבמה כניסה שהרי שכינו כנסה הרי היא כאשתו לכל דבר וא"כ כיון שמחוסרת כניסה כניסתה היא נישואיה ובכלל לא ישא אשה על אשתו היא ועוד דהתנן פ' הבע"י דף פא' אירס את האלמנה ונתמנה להיות כ"ג יכנוס וכ"ו שומרת יבם שנפלה לפני כהן הדיוט וכ"ו הרי זה לא יכנוס ואיתא בגמר' ת"ר מנין שאם אירס אשה ונתמנה להיות כ"ג שיכנוס ת"ל יקח אשה אי הכי שומרת יבם נמי אשה ולא יבמה ואם איתא דאשה זו מן השמים הקנוה לו למה לא יכנוס ותיקשי ליה מה ראית לרבות ארוסתו ולהוציא את יבמתו ועוד דאשת היות מקריא ולא אשת החי אלא ודאי דיבמה לאו אשתו היא ואחרת מקריא ואם תאמר דקידושיה הם מדרבנן לא קשיא מידי דסוף סוף מאחר שהוא אסור לקחתה בלא קידושין כשהוא מקדש הרי הוא עובר על מה שהתנה שלא ישא אשה אחרת ואף שאם בא עליה בע"כ קנאה כדדרשינן מיבמה יבוא עליה בע"כ אין זה כלום דה"נ אשכחן בקידושי ייעוד אליבא דרבנן לאביו בריה דרבי אבהו בפ"ק דקידושין דף י"ט דייעוד הוא אפי שלא מדעתה כל זמן שלא יעדה אין בה אישות של כלום וממקומו הוא מוכרע דהא לא מהניא הך טעמא דיבוא עליה בע"כ לענין שתקרא אשתו דכל זמן שלא בא עליה לאו אשתו מקריא:
ומה שטען דשבועתו היא מבוטלת מטעם דהוי נשבע לבטל את המצוה הא ודאי הטעם היא מבוטלת דשבועתו חלה אפי' בדבר מצוה מטעם איסור כולל או מטעם שיש לו תקנה בחליצה כיון שטוענים הגבאים ואל תשיבני דיבום בע"כ היא דמי"ק דלא יצדק לומר יבום בע"כ היא אלא אם לא יש תקנה אחרת כי אם ליבם אבל מאחר שחליצה ג"כ מצוה היא אע"פי שאמר חי ק לא מפני שהיא קודמת נאמר מוכרח עליה כיון שאם ירצה יחלץ ומקיים מצוה היא ובדידי' תליא רחמנ' אי בעי ליבומי חייבם ואי לא יחלוץ וא כ אין כאן הכרח כלל ולטענה ה"ג שהוספתי שהוא נשבע שלא יקח אשה אחרת והיבמה אינ' קרויה אחרת כדאמרינן בקידושין וגם בפ"ק דסוטה לאחר ולא ליבם לאו בכל ענין אמרו ותדע לך דהא אמר ר' אסי בכתובות פרק האשה שנפלו גבי תנאי כתובה דלכשתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי ויבם אחר הוא וזיל קרי בתוספות ותמצא תירוץ לזה ומינה דגם היבמה קרויה אחרת וק"ל ועל הטענה אחרונה דיכול לטעון דאנוס הוא ולא אסיק אדעתיה שימות לו אח בלא בנים ולהביא ראייה ולהדמות האי מילתא לההוא עובדא דפ' מי שאחזו אההוא דזבין ארעא מחבריה וקביל עליה כל אונסא דמתיליד וכ"ו וכשם דהאי עובדא הוי מילתא דלא שכיחא מיתה נמי לא שכיח כדאמרינן טומאה שכיחא מיתה לא שכיחא לזה אני אומר בטל המוכח בטל הטעם דמיתה ודאי שכיחא שהרי א"א להכחיש המוחש ולומר דמיתה לא שכיחא ואנו רואי' בעוונות דשכיחא טובא ומה שאמרו דטומאה שכיחא ומיתה לא שכיחא כלומר בערך טומאה דשכיחא טובא ביותר קריא למיתה לא שכיחא אבל כשלא נערוך מיתה עם טומאה זה ודאי שכיחא ולזה נתכוון רש"י שכתב טומאה שכיחא על ידי קרי או ע"י התזת צינורא מפי ע"ה ע"כ כלו' דבערך טומאה בזו דשכיחא טובא ביותר קריא למיתה לא שכיחא ועוד ר ל לומר דמה שאמרו דמיתה לא שכיחא הוא דווקא לזמן מועט כההיא דיה דלזמן מועט ודאי מיתא לא שכיחא אבל לזמן רב כנ"ד מיתה שכיחא דודאי אין האדם חי לעולם ועוד י"ל דראיתי רוב הפוסקים אחרונים המדברים בענין אדעתא דהכי לא נדר דלא אמרינן הכי אלא כשהדבר תלוי בדעתי לחוד אבל כשחברו משביעו להנאתו על דעתו לא בדעת נודר לחוד תליא מילתא וא"כ לנ"ד נמי כשנשבע זה ראובן לאשתו בשעת הנשואין שלא ישא אשה אחרת עליה לדעתה ולהנאתה כשבע והיא כוונתה לכל אפי' ליבמה שאינה רוצה ומקפדת שיהיה לה צרה דהיא עקרבא וזיבורא ואין אדם דר עם נחש בכפיפה וא"כ אני גוזר אומר דחייב ראובן זה בקנס זכינו לדין דראובן זה חייב לשלם וכל הטענות שטוען לא אלימי מלפטור עצמו מן הקנס ואפילו צווח ככרוכייא לא צייתינן ליה אבל מה שטוענים הגבאים התובעים הקנס באמרם דלא הוי נשבע לבטל את המצוה כיון דאפשר בחליצה טענה מעליותא היא וחלה עליו השבועה ונתחייב בקנס כמאי דכתיבנא לעיל ועוד דלא היו יהבי ליה איתתא אי לאו דמשתבע ויתחייב בקנס והא ידעי דחיילא השבוע' ויחייבו אותו לפרוע דדמיא למאי דכתב הב"י סי' רט"ל דאם נשבע לדור במקום שנשא אע"פ שמתבטל מכבוד אב ואם חלה שבועתו כיון דלא היו נותנים לו אשה שא עד שישבע כ"ש בממון דאיכא למימר דרצה ליזוק בנכסיו:
אך לזאת יחרד לבי בראותי שאלה קטנה עולה ככף איש מהאדם הגדול בענקים שמו נודע בשערים ה"ה המאור הגדול הרמ"בם זלה"ה ואף כי בקשתיה לא מצאתיה כי לא נודע מקומו אים הביאה מוהר"רח מטרני בח"ב סי' קחו וז"ל מי שהתנה עם אשתו שלא ישא אשה אחרת עליה ואם ישא שיתחייב לה מאתים דנרים:
וכתב שאם נפלה לו יבמה שהוא פס"ר מב' טעמים הא' שלא התנה אלא שלא ישא וזה אשה הקנו לו מן השמי' וטעם אחר דכל כי הא לא אסיק אדעתיה ע כ ואף כי מוהר"רח מטראני לא ס"ל כוותיה בחדא דגם הוא סובר דחל עליו השבועה אפי' על היבמה פ"ח בקנס מקיים סברתו דפטור מן הקנס ע"ש ולי בראה במחילה מכבודו דאפי' הקנס שלם כדהוכחתי לעיל דטענות אלו לא אלימי אבל מאן אנא ומה יענו שפתי זבוב קצוץ כנפים כמוני לבוא נגד המלך הרמ"בם לסתור את דבריו ולפסוק הלכה דלא כוותיה אבל לא בשביל זה אחשוך את עצמי לחוות דעי דתורה היא וללמוד אני צריך ועדיין הייתי מבטל דעתי מפני דעתו אם לא שראיתי דברי הרב מוהר"יקא שכתב על תשובת הנ"ל דמדבריו למדתי רובי דברי:
איברא לכאורה משמע דגם הוא לא דבר אלא על בבא קמייתא דאם התנה וכו' ונפלה עליו היבמה דעל זה לבד שאלו וכו וז"ל ואין להתבהל ולומר מי הוא זה ואיזה הוא אשר ימלאנו לבו לחלוק על תשובת המורה הגדול הרמ"בם כי תשובתו בצדו לומר שדברי תשובות לפעמים הן נתלות באילן גדול ואולי שלא אחרו כן לעולם ולכן כשנראה איזו תשובה בשם אדם גדול שאין הדעת נוחה הימנה יש לכו רשות לומר שלא אמרה הגדול ההוא מעולם וכההיא דאמרינן פ"ב דיבמות לאו מר בריה דרבינא חתים עליה וכו' ועוד דהא בנ"ד עדיפא שהרמ"בם עצמו בחיבורו הגדול כתב בהפך בפ' י"ט מהלכות מכירה על עובדא דפ' מי שאחזו הנז' לעיל וז"ל שאלו וכיוצא בהן אונס שאינו מצוי הוא ולא עלה על לב המוכר דבר זה הפלא בעת שהתנה הרי שלא פטרו הרב משום אונסא דלא שכיחא אלא דבר שאינו מצוי אלא בפלא אבל אם הוא דבר דשכיח ולא שכיח לא היה נפטר משום טענת אונס וכיון שהמיתה שכיחא ודאי דלא דמיא לההיא כלל וא"כ אפילו היה הרב עצמו ז"ל חתום באותה תשובה עצמה והיינו מכירים חתימתו היינו אומרים בילדותו סבר הכי ובזקנותו דהיינו בחיבורו הדר ביה וכ"ו וא"כ אפי' באותו נדון שלא היה אלא תנאי בלא שבועה לא צדקו דברי התשובה כ"ש בנ"ד שיש שבועה בדבר שאפשר שאפי' בעל התשובה ההיא היה חושש וכ"ו ע"כל ומדבריו נ"ל שאף שהוא לא דבר בהדיא על ענין הקנס מ"מ מדבריו משמע שעל הכל דבר ופסק כן א"כ מתוך דברי תשובה זאת דבנ"ד מה שטוען ראובן לפטור עצמו מן הקנס אין לטענות אלו כת להפטר והדין עם הגבאים וחייב ראובן לשלם ומלבד זה שטתי וחפשתי באמתחות שיחות רבוותא ומצאתי און לי בדבריהם דראובן זה חייב לפרוע הקנס: תחילה אבא דברי מוה"ררא חזרתי כתב בשאלה כז ראובן קדש את בת שמעון ובשעת הקידושין עשו תנאים ונשבע וכ"ו ע"ש:
תשובה דא לא צריכא רבה דמילתא דפשיטא היא יותר מביעתא בכותחא שאין לשם חכם כח להתיר שבועה זו שלא מדעת המשביע אותו וראיה מיתרו שהשביע למר"עה וא"ל השם אפי' בשליחותו של מקום במדין נדרת במדין לך להתיר נדרך ושעבוד ה"י אלפים לבנים שנשתעבד לתת אם יעבור התנאים שביניהם אע"ג דקי"ל כל דאי לא קני אם נעשה בב"ד חשוב ובקנין דמעכשיו אין אם כאן אסמכתא ושעבודו שעבוד ע"כ הרי לך דבתנאי כאלו גמר ותקני וא"ת דזאת השבועה נעשה בב"ד חשוב ובקנין ומעכשיו ובנ"ד אינו מפורש אלא שביעה סתם זה אינה קושיא דמעשה שהיה כך היה ומי לא יימר דה"ה דאפי' לא נעשה אלא בקנין לחוד נמי גמר ומקני כדסברי כל הפסוקים כמו שאכתוב ובנ"ד ודאי נעשה בקנין שהרי כתוב ובזמן הנשואין בכלל התנאים וכ"ו ובכתובה דנהיגי כ"ע שהוא בזמן הנשואין נעשה כקנין גמור דכך כותבין דלא כאסמכתא וקנינא מן החתן הנ"ל וכ"ו ב"מ דל ב ודוק גם הרא"ש כת בתשו' לג' סי' א' הנ"ל בסופו וז"ל ומה ששאלת אם שהתה עמו עשר שנים ולא ילדה ולא התנה בשעת נשואין ועתה התנה עמה בקנין שאם ישא אשה אחרת שיתחייב לה סכום ידוע אי הוי כמתנה על זה שכתוב בתודה ויתבטל התנאים אין זה מתנ' על מה שכתוב בתורה הוא רוצה ליזוק בנכסיו ויקיים מצותו ויפרע מה שקבל עליו ע"כ ואם הדין כך בתנאי כ"ש בנ"ד שיש שבועה דנתתייב מהאי טעמא:
ועל האחרון אני בא ועליו אני אסומך ה"ה מוהרש"ך א א שאלה קל"ח כתב וז"ל גם מה ששאל השואל אם יכולה האלמנה להפטר מהקנס וכו' בזה ג"כ אשיב בקצרה דרובא דרבוותא סברי דאין דין אסמכתא בקנס של שידוכין מתרי טעמי חדא דלא שייך אסמכתא אלא היכא דגזים כההיא דאם אוביר ולא אעביד אשלם אלפא זוזי וכ"ו ואיכא טעמא אחריתי משום דכל חד וחד איידי דבעי למקני גמר ומקני ולפי אלו הטעמים היה אפשר לומר דאפי' בדבורא בעלמא סגי אך אמנם כפי הנראה מכל הפוסקים דבעינן קנין וכל אנפין שוין ובקנס לבד סגי ולא בעינן ב"ד חשוב ומעכשיו וכמעט אין גם א' מהפוסקים אשר לימדתי וראיתי שיסבור דלא סגי בקנין של שידוכין לקיים העניין בקנין גרידא זולת הרמ"בם שכ' פ' יא' מהלכות מכידה וז"ל כשהיו וכ"ו ע"ש יראה מדבריו שמשוה קנס שידוכין לשאר קנסות דעלמא וכמעט שהיה אפשר לו' דאע"ג דבעלמא קי"ל דאין הולכין בממון אחר הדוב דמצי המוחזק לומר קים לי כהך מיעוטא דרבוותא דמסייעי לי ואע"ג דהוי מיעוטא דמיעוטא עכ"ז בדין זה היה הדין נותן לפסוק כהנך רבוותא דמסייעי לתבוע דמסתבר טעמיהו ומסיים נו נו כדי לקיים שבועתו חייב להשלים וב"ד כופין אותו להשלים כמו שכת' כל זה הרי"בש בתשובותיו קנצי למילין שמחוייב שמעון וכ"ו מכח השבועה אם לא יעשה כן הרי הם עוברים ומחייבים לפרוע הקנס ע"כ הרי לך דכל הני רבוותא סברי דמחוייבים לפרוע מה שהתנה ונשבע בקנין לחוד וכ"ש בנ"ד דהקנס לארנקי של צדקה דודאי זה אלים משל הדיוט דהא עניים במקום הקדש הן עומדים דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט ואפילו באסמכתא קניא וכן פסק מהר"ם זצ"ל דבנדר ושבועה ותקיעת כף דמהניא אפי באסמכתא דרובו על ידי אסמכתא אם יהיה אלקים עמדי אם נתן תתן כ"ש וק"ו בנ"ד דיש קנין ואיידי דמחתני גמר ומקני ואי הוה ידעי שאם ישא אשה אחרת לא יחייבו אתו לפרוע לא הוה יהיב ליה איניש ברתיה:
כללא דמילתא והעולה מכל האמור למעלה דנתחייב ראובן בקנס והדין עם הגבאים דאלים טענתיה דכיון דהיה אפשר בחליצה הוה לו לחלוץ ואו היה מקיים מצות חליצה דסוף סוף מצוה היא ולא היה עובר על שבועתו ומאחר שעבר ישלם ויכפר בעדו דזהו נ"ל דעתו של הרב השואל במ"ש ש שהוה שם שבועה וקנס לומר שאם יעבור על שבועותו וישא אשה אחרת והיה לו תקנה ויכפר עין השבועה בעד האלף פלורוניש שישלם זהו הנל"עד להלכה וה' יצילני משגיאה:
נאם הצעיר משהגומיש די מישקיטה ס"ט