שאלה מח לוי סירב ביהודה להשתתף עמו בסחורה מה לזמן שתי שנים ויהוד' נשבע לו להיות שותף עמו סתם ואחר שנשתתף עמו ארבע' חדשים או ששה רוצה להפרד מהשותפות ולוי טוען שלא יצא משבועתו וצריך שישלים השתי שני שכן סירב בו והוא על זה נשבע לו ויהודה טוען שהוא נשבע סתם ודעתו היה להיו' שותף כל זמן שירצה וכיון שנשתתף עמו זמן מה יצא ידי שבועתו יורנו המורה הדין עם מי ושכרו כפול מן השמים:
תשובה תנן במסכת נדרים בפרק שני (דף י"ח ע"ב) סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל כיצד אמר הרי עלי כבשר מליח ביין נסך אם של שמים (נ"א שלמים) נדר אסור אם של ע"ז מותר ואם סתם אסור:
ופירש רש"י ז"ל סתם נדרים: דאינו יודע באיזה עניין נדר: להחמיר דאזלי לחומרא ואמרי על כל דבר הנדור נדר: ופירושם אבל אי מפרש ואמר דבדבר איסור נדר להקל דהכי הוא כדקאמר: כיצד האומר ככר זו טלי כבשר מליח אם בשל שלמים נדר. כי שיילינא ליה אמר על של שלמים נדרתי על שם בשר שלמים שצריכין מלח דכתיב וכל קרבן מנחתך במלח תמלח ויל יין המתנסך על גבי המזבח לשמים: אסור שהרי נדר בדבר הנדור: ואם על שם יין נסך של ע"ז וכבשר מליח דע"ז מותר שהרי נדר בדבר האסור: ואם סתם דאמר אין ידוע לי אם על שם שמים או על שם טומאה נדרתי: אסור דאמרינן לא נתכוון זה אלא בדבר הנדור והיינו סתם להחמיר ופירושם להקהל דאם פורש ואמר לשם ט"ז נדרנא מותר. ל"א סתם נדרים דאמר כבר זו עלי כבשר מליח וכיון נסך דלא הזכיר לא לשם שמים ולא לשם ע"ז להחמיר ופירושם להקל דאם מפרש בשעה שנדר ואמר כבשר מניח של שלמים משלמים ודאי קאמר שצריכות מלח יותר משאר קרבנות שהרי נאכלין לשני ימים ולילה אחת וכיין נסך שעל המזבח דהיינו בדבר הנדור ואם כיין נסך של ע"ז וכבשר מליח של ט"ז להקל:
והר"ן ז"ל פירש כלישנא קמא דרש"י שכתב ז"ל התם נדרים להחמיר ופירושם להקל: כלומר שנדר ויש לפרש לשונו להחמיר ולהקל כל שלא פירש אחר מבן למה נתכוון הולכין בסתמא להחמיר: ופירושם להקל אם פירש אחר כך ואמר לכך נתכונתי סומכין על דבריו אע"פי שהוא מקל וכו' ע"כ לעניינינו:
והרא"ש ז"ל בפסקיו כתב ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל יש מפרשי' אעפ"י שפירוש' להקל אם לא פירש אזלינן לחומרא לא נהירא דמה הוצרך לשנות ופירושם להקל ועוד מה קולא שייך כשפירש כיון שביאר היאך נדר לא שייך קולא וחומרא ככל היוצא מפיו יעשה ויש מפרשי' אע"פי שסתם נדרים להחמיר היינו כשלא פירש מה היה בלבו אלא אמר כך נדרתי כמו שפירשוהו חכמים אנו מפרשים לחומרא אבל אמר הרי עלי כבשר מליח וחזר ואמר בלבי היה כבשר מליח של ע"ז אזלינן בתר פירושו להקל ואי תיקשי לך דאם כן הוה ליה למימר כדקתני בסיפא נדר בחרם ואמר לא נדרתי אלא בחרמא שלים הכי נמי הוה ליה למיתני נדר בבשר מליח ואמר לא נדרתי אלא בבשר מלוח של ע"ז. ויש לומר דלא דמי דהכא אין הלשון חשו נתזה מזה דהכל נקרא בשר מליח הלכך די בזה במה שאמר ופירושם להקל אבל לקמן שהוא משנת הלשון לגמרי שאין דרך לקרוא לחרמו של ים חרם סתם ןלקרבנות מלכים קרבן סתם הוצרך להאריך ולפרש דאפילו בכי האי גוונא מהימנינן ליה ולקמן נמי צריך שאלה אבל הכא מהימנינן ליה ולא בעי שאלת עכ"ל:
והרמב"ם ז"ל אעפ"י שבפירוש המשניות לא גילה דעתו על זאת המשנה שקדמנו זכרה. ממה שכתב בחיבורו הגדול יד החזקה נוכל להבין פירושו והוא מה שכתב בפרק שני מהלכות נדרים הלכ' ז' ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושו יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומר הרי הפירות האלו עלי כבשר מליח וכיין נסך אומרין לו ומה היה בלבך אם פירש ואמר כבשר מליח של קרבן וכיין שנתנסך על המזבח היה בלבי הרי זה אסור ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת ע"ז ויין שנתנסך לה הרי זה מותר ואם נדר סתם הרי זה אסור ט"כ: ממה שכתב שאחר שנדר אומרין לו ומה היה בלבך וכו' נראה שדעתו ז"ל כדברי פירוש אחרון שחפש הרא"ש ז"ל עיקר ולא ירדנו לסוף דעתו של הרב ב"י ז"ל בטור יורה דעה סי' ר"ח אחר שהביא דברי הרא"ש ז"ל שכתב אבל דברי הרמב"ם בפרק שני כדברי הפירוש הראשון ע"כ וכבר תמהו עליו הרב בטל שפתי כהן והרב בטל תוספת יום טוב יע"ש:
והתוספות ז"ל כתבו ז"ל סתם נדרים להחמיר ופירושן להקל כדמפרש ואזיל אמר הרי עלי כבשר מליח אם של שלמים נדר אסור פירוש שפירש בשעת נדרו הרי אלו כבשר מליח של גבוה שרגילות היה למלוח בשר גבוה כדכתיב על כל קרבנך תקריב מלח אסור ואם של ע"ז נדר שפירש בשטת נדרו הרי עלי כבשר מליח של ע"ז דגם לע"ז רגילות הוא למלוח מותר דדבר האסור הוא ומותר אהכי לא קתני של חולין משום דאין רגילות לקרוא בשר מליח אלא אלו דקתני של שמים ושל ע"ז ולא של חולין ואם סתם פירוש שאמר כבשר מליח סתם ולא פירש שום דבר פירש שנתכוון למה שמשמע בשר מליח ואסור. ולא נהירא חדא דאם כן לא הוי ופירושו להקל שום חידוש ועוד דלשון של שמים ושל ע"ז לא משמע כדפרישית והוי ליה למימר אם אמר הרי עלי כבשר מליח של שמים אסור ואם אמר כבשר מליח של ע"ז מותר כיון דאשעת נדרו קאי לכן נראה כפירוש רבינו תם דמיירי לעולם שלא הוציא בשפתיו כי אם האי לישנא כבשר מליח ותו לא דאם של שמים כלומר שאילנא ליה אחרי כן אם אמר: שנתכוון בלבו לאמר בשר מליח של שמים אסור ואם אמר שנתכוון של ע"ז מותר הוי פירוש לשפתיו כמו דנתכוון בלבו לפת חיטין והוציא משפתיו פת סתם בשבועה ובין ת"ח ובין פ"ה מהימן כדאמר דנתכוון לשם ע"ז ולא בפי התרה כלל ע"כ לעניינינו:
הרי לנו מכל האמור שדעת החכמי' השלמים האלה שקדמנו זכרם דפירוש' דמתניתין שכתבנו בתחילת דבדינו במה שאמרה ופירושם להקל רוצה לומר שהנודר עצמו שנדר נדר סתם ויש במשמע חבריו שהוציא בשפתיו שני פנים אחד לחומרא ואחד לקולא פירש לנו כוונתו אחר כך כששאלנו אותו מה היה בלבו כשנדר מהימנינן ליה במה שפירש ואפילו להקל הלוא שאפי' התוספות והרא"ש ז"ל שכתבו שני פירושים דחו בשתי ידים הפירוש הראשון ותפשו הפירוש האחרון עיקר ורש"י ז"ל גם כן שכתב שני הפירושים אע"פ שלא הכריע כאחד מהם מסתמא לשון ראשו עיקר דאפושי מחלוקת לא מפשינן וגם הרשב"א ז"ל כך דעתו כמו שכתב הרב ב"י ז"ל בשמו בי"ד בסימן הנזכר לעיל והפירוש הזה מיוסד על השורש שבידנו שהכל הולך אחר כוונת הנודר והתלמוד מלא על כל גדותיו מזה והרי לך משנה מפורשת במסכת נזיר פרק א' משנה ה' ז"ל הריני נזיר מלא הבית או מלא הקופה בודקין אותו אם אמר אחת גדולה נזרתי נזיר שלושים יום ואם אמר סתם נזרתי רואין את הקופה כאלו היא מלא' חרדל ונזיר  כל ימיו עכ"ל והוא ממש כפירוש שפירשו לנו המפרשי' ז"ל על המשנה דנדרים שזכרנו למעלה והוא דבר שאין בו ספק שודאי נאמן הוא במה שאומר שכך הייתה כוונתו בעת שנדר. צא ולמד ממי שהיה אנוס בשבועתו. שהוא נאמן שאם  לא כן לא היה חכם רשאי להתיר לו אלא אם כן יש לו עדים בפתחים ושיהיה מכיר בהם החכם ולא היו נדרים נתרים לעולם. אלא ודאי נאמן הנודר או הנשבע לומר אדעתא דהכי נדרתי או נשבעתי והחכם מתיר לו:
אחרי הודיע אלהים אותנו את כל זאת נבוא לחוות דעתינו על העניין שנשאלנו עליו והוא שלוי סורב עם יהודה שיהיה שותפו באיזה סחורה לזמן שתי שנים ויהודה נשבע סתם להיות שותף עמו ואחר שנשתתף עמו ארבעה או ששה חדשים רצה להתפרד מהשותפות ולוי טוען כנגדו שאינו רשאי לעשות כן יען שבועתו שצריך שישלים השתי שנים שכן סירב עמו והוא על זה נשבע ויהודה טוען שהוא נשבע סתם ובלבו היה להיות שותפו כל זמן שירצה וכיון שנשתתף זמן מה יצא ידי שבועתו וכו'. הנראה לענ"ד שהדבר ברור שהדין עם יהודה שהוא נאמן במה שאומר שכך היה בלבו בשעת השבועה שהכל הולך אחר כוונת הנשבע כמו שהוכחנו בבירור ממתניתין דנדרים כמו שפירשוה רוב המפורשים ז"ל והיא הלכה פסוקא. בהרמב"ם ז"ל פרק שני מהלכות נד (תמצא לשונו למעלה) וגם הרב יוסף כן פסק בשולחנו הטהור ביורה דעה סימן ר"ח וכפי פשטא דמשנה דנזיר כמו שכתבנו לעיל ולית דין צריך בשש:
הכלל העולה מכל הני מילי מעלייתא שיהודה יצא צדיק בדינו ונאמן במה שאומר שבלבו היה בשעה שנשבע להיות שותפו כל זמן שירצה וכיון שכבר היה שותפו זמן מה יצא ידי שבועתו כמו שהכחנו בבירור ממשנת נדרים ונזיר. כל זה הוא מן הדין כפי מסקנת הפוסקים ז"ל שקדמנו זכרם. ואם ירצה יהודה להחמיר על עצמו ולעשות לפנים משורת הדין מפני חומר עוון נדרים ושבועות להתחרט על שבועתו ולשאול התרה לחכם מומחה או לשלושה הדיוטות תבוא עליו ברכה: זהו מה שנראה לעניות דעתינו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורנו הרב שיחיה ונשאל מאל עליון יאריך ימים על ממלכתו בחברת נוות ביתו מב"ת ובניו ויזכה לשרת בבית מקדשינו שיבנה במהרה בימינו הוא ובניו כל הימים אכי"ר:
נשלם ונגמר כ"ד לחדש אדר בשנת ובסדר
אלה הדברים אשר צוה ה' לעשות אתם ליצירה:
אני הצעיר אברהם בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי מ"כ: בדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מארק עש זיבינטי הויז פון דיא נייאי גאס