שאלה ראובן קנה מטלטלין משמעון בעד חמש מאות זהובים ביום א' ולא משך ראובן המטלטלין אחר שנתן המעות הנ"ל לשמעון וביום ב' בא ראובן אצל שמעון ואמר לו חזרתי במקחי וצריך אתה להחזיר לי מעותי לפי שלא עשיתי משיכה במטלטלין ושמעון שתק ולא השיבו דבר ואירע ביום הג' שנגנבו המעות מבית שמעון ועתה רבתה מריבה ביניהם שמעון טוען שמעותיו אצלו הם בתורת פקדון שכבר הודיעו שהוא חזר מן המקח ולא עשה משיכה במטלטלין ונתבטל המכר וראובן טוען שמעותיו אצלו הם באחריותו שהרי כשהודיעו שחזר מן המקח שתק ולא אמר לו בא וטול מעותיך כדי להיות בידו בתורת פקדון יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה אמרו בפרק הזהב (דף מ"ט) ההוא גברא דיהיב זוזי אשומשמי לסוף איקור שומשמי הדרו בהו ואמרו ליה לית לן שומשמי שקול זוזך לא שקיל זוזיה איגנוב אתו לקמיה דרבא אמר ליה כיון דאמרי לך שקול זוזך ולא שקלית לא מבעיא שומר שכר דלא הוי אלא אפילו שומר חנם נמי לא הוי אמרו ליה רבנן לרבא והא בעי לקבולי עליה מי שפרע אמר להו הכי נמי אמר רב פפי אמר לי רבינא לדידי אמר לי ההוא מרבנן ורב טבות שמיה ואמרי לה רב שמואל בר זוטרא שמיה דאי הוו יהבי ליה כל חללא דעלמא לא הוי קא משני בדיבוריה בדידי הוה עובדא ההוא יומא אפניא דמעלי שבתא הוה והוה יתיבנא ואתא ההוא בברא וקאי אבבא אמר לי אית לך שומשמי לזבוני אמרי ליה לא אמר לי ליהוו הנך זוזי בפקדון גבך דהא חשכה לי א"ל הא ביתא קמך אותבינהו בביתא ואיגנוב אתא לקמיה דרבא אמר ליה כל הא ביתא קמך לא מבעיא שומר שכר דלא הוי אלא אפילו שומר חנם נמי לא הוי אמרי ליה והא אמרו רבנן לרבא איבעי ליה לקבולי עליה מי שפרע ואמר לי לא היו דברים מעולם ע"כ בגמרא:
ופירש רש"י אפילו שומר חנם לא הוי. ואפילו פשעו בשמירתן פטורין: הא בעי לקבולי וכו'. ודילמא לא הוי מקבל ואישתכח דזוזי דידיה הוו הכי נמי. או משלם השומשמין או יקבל מי שפרע: בדידי הוה עובדא אותו מעשה דשומשמין על ידי היה ולא כן היה שאלו קיבלתים לתת השומשמין לא הייתי חוזר בי בכל חללו של עולם ולא על כן באנו לדין אלא כך היה: אמרי ליה והא אמרו ליה רבנן לרבא. רבינא אמר להא מילתא אמרתי לו לההוא מרבנן היכי אמרת דלאו חזרת מקח וממכר הוא והא אמרו ליה רבנן לרבא איבעי ליה לקבל מי שפרע עכ"ל:
וכתב הרי"ף ז"ל וז"ל והלכתא כהאי מעשה בתרא דמאן דא"ל לחבריה הא ביתא קמך ליתיה לו שומר שכר ולא שומר חנם אבל מעשה קמא ליתיה דהא דחייה רב טבות וקאמר לאו הכי הוה מעשה ולא קא דאין רבא האי דינא דלא הוי לא כשומר שכר ולא כשומר חנם אלא כההוא דאמר לחבריה האי ביתא קמך אבל האי מעשה דיהבו ליה זוזי אשומשמי וקא הדר ביה וא"ל לחבריה תא שקול זוזך דליכא שומשמי לא אתא לקמיה דרבא ולא אמר ביה רבא מידי וקיבלה מיניה רבינא דהוא בתרא דאלמא לאו הכי דיניה דהאי מעשה ולא איתמר בגמרא בהדיא מאי דיניה אבל חזינן לרבינו האיי גאון זצ"ל דכתב דאי בתורת דמי' שקלינון להנפוקינון ולמיעבד בהו מאי דבעי מיחייב באחריותהון דהוו להו כהלואה גביה ואפילו אמר ליה למרייהו תא שקול זוזך ולא אתי ואיתניסו מיחייב בהו ואף על גב דמשלם בעי לקבוליה מי שפרע ומילי דטעמא נינהו דודאי מאן דיהיב זוזי בזביני לא יהיב ליה אלא אדעתא דלית ליה גבי חברי' אלא ההוא זביני בלחו' הילכ' קיימי הנהו זוזי ברשותיה דמזבנ' דדיליה אינון ואית ליה לאנפוקינון בכל מאי דבעי הילכך אע"ג דלא אנפיקינון והדר ביה וא"ל לחבריה תא שקול זוזך דהדרנ' בי ליכא עליה דההוא מן דינא למישקל זוזיה עד דמקביל ליה ההוא עליה מי שפרע הילכך כל כמה דלא קביל עליה מוכר מי שפרע קמו זוזי ברשותיה ואי איתניסו איתניסו ליה אע"ג דאיתינהו לזוזי בעינייהו וכל שכן אי אנפיקינו' בצורכיה דאע"ג דהוו פקדון גביה ואנפיקינון קמו ליה ברשותיה והוו ליה הלואה גביה וכל שכן הני דלדידיה אינון עכ"ל:
הנה למדנו מזה שדעת הגאון היא שהמוכר לחבירו דבר מה וקבל המעות בלתי משיכת הלוקח וחזר בו המוכר ואמר ללוקח בוא וטול מעותיך כי אין בידי למסור מה שמכרתי לך ונתעכב הלוקח מלקבל מעותיו ובין כך נאנסו חיוב המוכר באחריותם ואע"ג שמשלם מקבל מי שפרע כדין החוזר ואינו עומד בדבורו והטעם דכשהלוקח נתן לו המעות לא נתנם לו אלא לפרעון הסחורה שקנה ממנו ואין לו שום תביעה על המוכר כי אם מקחו בלבד לפיכך המעות הנם עומדים ברשות המוכר ושלו הם להוציאם כחפצו וכרצונו וכיון שכן אע"פי שהמעות בעין ולא הוציאם אם נאנסו ברשותו נאנסו וחייב לשלם כל זמן שלא קבל עליו מי שפרע שאין על הלוקח חיוב לקבל המעות עד שיקבל עליו המוכר מי שפרע והרי"ף ז"ל הסכים לדעת הגאון כאשר ראית וזו היא דעת הרמב"ם ז"ל בפרק ז' מהלכות מכירה וז"ל הנותן דמי המטלטלין או מקבת הדמים וחזר בו הלוקח ואמר לו המוכר בוא וטול מעותיך הרי המעות אצלו כמו פקדון ואם נגנבו או אבדו אינו חייב באחריותן אבל אם חזר בו המוכר הרי המעות ברשותו וחייב באחריותו ואף על פי שחזר בו ואמר ללוקח בא וטול את שלך עד שיקבל עליו מי שפרע ויאמר לו אחר כך בא וטול את שלך עכ"ל:
ובאמרו וחייב באחריותו נראה מדברי הרב המגיד ז"ל שרצה בזה שהמוכר חייב אפילו באונסין גמורין שהמעות האלו אצלו כהלואה גמורה מדקאמר אחריות זה לפי דברי ההלכות אפילו באונסים גמורים וכו' וכיון שלא אמר ומדברי רבינו אינו נראה כן נראה שהוא סובר שדעת הרמב"ם כדעת הרי"ף וכתב עוד שזו היא גם כן סברת הרמב"ן ובאמת שבתחלת העיון היה נראה שאין הרמב"ם מסכים עם הרי"ף בזה שהרי בחלוקה הראשונה כשחזר בו הלוקח ואמר לו המוכר בוא וטול מעותיך כתב הרי המעות אצלו כמו פקדון ואם נגנבו או אבדו אינו חייב באחריותן ונראה מזה דבחזרת המוכר שדינו הוא שחייב באחריותן ר"ל בגנבה ואבדה במה שפטר בחזרת הלוקח כדי שיהא דומה ושוה אחריות הנזכרת בחלק השני עם האחריות הנזכרת בחלק הראשון כי אינו מן הראוי שנפרש בחלק הראשון פיטור האחריות בגנבה ואבדה ובחלק השני חיוב האחריות באונסין בזולת דבר המכריחנו לזה ונראה שהראב"ד ז"ל הבין כן בדברי הרמב"ם שכן כתב א"א אני לא ידעתי מאין לו זה ההפרש בין שחזר בו הלוקח שהוא שומר חנם לשחזר בו המוכר שהוא חייב בגנבה ואבדה ע"כ הרי כתב בבאור שסובר הרמב"ם כשחזר בו המוכר שהוא חייב בגנבה ואבדה ולא באונסין כדברי הרב המגיד אמנם אחר העיון והחקירה הראויה אומר שצדק הרב המגיד במאמרו ודבריו נכונים בטעמם במה שהשוה דעת הרמב"ם לסברת הרי"ף רבו ונראה לי שהביאו לזה דברי הרמב"ם שכתב אבל אם חזר בו המוכר הרי המעות ברשותו וחייב באחריותו ודקדק כי למה לו להאריך כל כך ולכתוב הרי המעות ברשותו הרי די באמרו וחייב באחריותו ואני יודע שהוא חייב בגנבה ואבדה אלא ודאי רצה בזה שהמעות האלו נעשו אצלו כהלואה גמורה והרי הם ברשותו להתחייב בכל האונסין כי זה הוא הבנת משמעות הרי הם ברשותו ור"ל שמעות אלו קבלם לפרעון סחורתו והם שלו ואין ללוקח עליו שום תביעה אלא מקחו בלבד כדברי הרי"ף ז"ל והרא"ש בפסקיו העתיק דברי הרי"ף נראה שקבלם והסכים אליהם וכן מצאתי מבואר בקצור פסקי הרא"ש וז"ל הנותן מעות לחבירו על חפץ לקנותו אף על פי שלא נגמר המקח יכול זה להשתמש במעות הילכך חייב באונסיהם אפילו הן עדיין בעין אפילו חזר בו מן המקח ואמר לבעל המעות קבל מעותיך ונאנסו אחר כך חייב עכ"ל ולפסק זה הסכים הרב בית יוסף בסוף סי' קצ"ח:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת נבוא להגיד דעתנו על השאלה אשר נשאלנו עליה והיא על ראובן אשר קנה מטלטלין משמעון סך חמש מאות זהובים ונתן המעות ולא משך ואח"כ בא לבית שמעון והגיד לו שחזר בו מן המקח כיון שעדיין לא משך ושמעון שמע ולא השיב דבר ויארע אח"כ שנגנבו המעות מבית שמעון ועתה רבתה קטטה ביניהם לזה נשיב ונאמר כי הרי"ף ז"ל לא באר הדין אלא בחזרת המוכר אבל בחזרת הלוקח לא גלה החזרה מסיבת המוכר ובין שתהיה מחמת הלוקח דינם שוה ובשניהם אחריות המעות על המוכר עד שיקבל החוזר מי שפרע ויאמר לו המוכר בוא וטול מעותיך אבל הרמב"ם ז"ל גלה דעתו וחלק ביניהם וז"ל בפרק ז' מהלכות מכירה הנותן דמי המטלטלין או מקצת הדמים וחזר בו הלוקח ואמר לו המוכר בוא וטול מעותיך הרי המעות אצלו כמו פקדון ואם נגנבו או אבדו אינו חייב באחריותן אבל אם חזר בו המוכר הרי המעות ברשותו וחייב באחריותו ואף על פי שחזר בו ואמר ללוקח בוא וטול את שלך עד שיקבל עליו מי שפרע ויאמר לו אחר כך בא וטול את שלך עכ"ל:
ובודאי כי דעתו ז"ל צריך עיון ויישוב כי נראה דבר תימה שבחזרת המוכר יתחייב באונסין אע"פי שאמר לו בוא וטול את מעותיך ובחזרת הלוקח אם אמר לו המוכר בוא וטול מעותיך אינו אלא שומר חנם ופטור מגנבה ואבדה וכבר השיגו הראב"ד ז"ל וכתב א"א אני לא ידעתו מאין לו זה ההפרש בין שחזר בו הלוקח שהוא ש"ח לשחזר בו המוכר שהוא חייב בגניבה ואבידה והגאון לא הפריש בזה ומשמע בשניהם חייב באחריותן עד שיקבל עליו מי שפרע וחיי ראשי יותר נראה לי כשהלוקח חוזר בו והמוכר רבה המכר שיהא חייב באחריות המעות שהרי בע"כ המעות יוצאת מידו וכל זמן שלא קיבל הלוקח מי שפרע המעות עומדות באחריותו עכ"ל: והרב המגיד הליץ בעד הרמב"ם וכתב ז"ל דע שדינין אלו לא נתבארו בגמרא בפירוש וכמו שכתב בהלכות שם בהזהב אבל הגאונים הסכימו בדבר זה ובאמת שלא בא בביאור בהלכות כשהלוקח חוזר בו ואמר לו המוכר בוא וטול מעותיך מה דינו דדברי ההלכות אינו אלא כשהמוכר חוזר ומכל מקום דברי הגאונים אני דן שהם מסכימים לדברי המחבר שהרי אמרו כשהמוכר חוזר בו זקבל עליו מי שפרע ואמר ללוקח בוא וטול מעותיך שאינו חייב באחריותן וכיון שכן כשהלוקח חוזר בו ואמר ליה מוכר בוא וטול מעותיך כש"ח הוא שהרי קבלת מי שפרע אינה בהכרח אם המוכר לא ירצה ולא יבקש כן בבית דין אבל אם מקפיד ודאי לא ואם כן כאן שהוא אומר ללוקח בוא וטול מעותיך קודם קבלת מי שפרע אפילו תמצא לומר שהוא רוצה שיקבלנו אחר קבלת מעות מ"מ אחר שהוא אינו מאחרם בשביל כך למה יתחייב וקבלת מי שפרע אינה אלא לתועלת מי שאינו חוזר ולא לחובתו וטענת הרב רבינו אברהם ז"ל אינה דאף על גב דמעות יוצאות בע"כ כיון שהוא רוצה לתתם בלא קבלת מי שפרע מה בכך ותו שהרי אם היה רוצה היה מעכבם עד מי שפרע והוא אומר לו בוא וטול מעותיך עכ"ל: ותירוץ זה אינו מספיק כי עדיין יש מקום לבעל דין לחלוק כמו שכתב הרב כסף משנה ז"ל ואני אומר שיש מקום לבעל דין לחלוק שמאחר שהוא רוצה שיקבל מי שפרע מפני כך אין הלוקח רוצה לקבל עד שימחול לו המי שפרע ואם לא ירצה למוחלו יקיים המקח ואם כן דין הוא שיהא מוכר חייב באחריותם שהרי ברשותו הם עד שיטלם הלוקח או עד שיטלם הלוקח או עד שיאמר לו טול מעותיך ולא תקבל מי שפרע עכ"ל ואני עם כל קצורי וחסרוני חשבתי דבר בדברי הרמב"ם  יותר בו זה הספק וזה כי כבר הקדמנו שהקונה איזה דבר ונותן המעות אין דעתו אלא שיהא לפרעון מקחו ואין לו תביעה על המוכר כי אם סחורתו לבדו ונמצא שהמעות הם ברשות המוכר להוציאם בכל אשר תאוה נפשו ושלו הם ולפיכך אם חזר בו המוכר ורצה לבטל המקח שאמ' ללוקח בוא וטול מעותיך עדיין ברשותו הם להתחייב באונסיהן דכיון שלא קבלם הלוקח מראים הדברים שבדעתו להכריחו שיתקיים מקחו או שיקבל עליו מי שפרע וכל זמן שהמוכר לא קבל עליו מי שפרע דין הוא שיתחייב באחריותם שהרי ברשותו הם עד שיאמר לו בוא וטול מעותיך אחר קבלת מי שפרע אבל אם חזר בו הלוקח ואמר לו המוכר בוא וטול מעותיך שורת הדין הוא שיהיו המעות אצלו כמו פקדון שאם אבדו או נגנבו אינו חייב באחריותן דכיון שאמר לו טול מעותיך טבע הענין וכח השכל מראה שאין המוכר חושש לבטול המקח והוא רוצה בכך ובדעתו למחול לו קבלת מי שפרע שאלו היה רצונו להכריחו לקיים המקח או לקבל עליו מי שפרע למה אומר לו שיבוא ויטול מעותיו הלוא יותר טוב הוא לו להשתמש בהם ולעכבם אצלו עד שיתבענו בבית דין כי אין לו בזה שום נזק אדרבא הנאה היא לו אלא ודאי מכיון שאמר לו בוא וטול מעותיך דבר הנראה לעינים הוא שאין המוכר מקפיד בזה ונתפייס ללוקח ומחל לו קבלת מי שפרע שכל האומר בוא וקח מעותיך הרי זה כאומר בפירוש אני מרוצה בכך ודעתי נוחה בדבר כאלו לא קנית ממני שום דבר וכספך מזומן קחהו ולך ולפיכך אינו יכול אחר אמירתו זאת לחזור בו ולהכריחו לקבל מי שפרע וכיון שכן הדין נותן שנעתק לדין שומר חנם כיון שבדבור זה הם מסולקים זה מזה ונשארו המעות בידו בתורת פקדון זה הוא הנראה לי בבאור דברי הרמב"ם ז"ל ובזה נסתלקה מעליו השגת הראב"ד והותר הספק אשר העיר הרב בעל כסף משנה ז"ל:
אמנם הרב בעל הטורים דעתו נוטה להשוות ביניהם ובין בחזרת המוכר ובין בחזרת הלוקח האחריות היא על המוכר עד שיקבל עליו החוזר מי שפרע ויאמר המוכר ללוקח בוא וטול מעותיך שכן בסוף סי' קצ"ח אחר שהעתיק דברי הרמב"ם סיים בזה הלשון ויראה שאין חלוק בין אם חוזר בו לוקח או מוכר ובין קודם שקבל עליו מי שפרע או לאחר כן אלא לעולם הן עליו כמלוה עד שיחזירם ע"כ ולא נטריח עצמנו לחקור כדעת מי ראוי לפסוק ההלכה כי הרב בית יוסף הסכים לדעת הרמב"ם והעתיק לשונו סוף סי' קצ"ח:
מכל מה שכתבנו יתבאר לך שבנושא שאלתנו הדין עם ראובן הלוקח ושמעון חייב לשלם לו חמש מאות זהובים שקבל ממנו לא מיבעיא אליבא דהראב"ד והרב בעל הטורים והעומדים בשיטתם הסוברים דבין בחזרת המוכר ובין בחזרת הלוקח המעות הם ברשות המוכר וחייב באחריותם עד שיקבל החוזר מי שפרע ויאמר לו המוכר בוא וטול מעותיך אלא אפילו אליבא דהרמב"ם ז"ל והעומדים בשיטתו הסוברים בחזרת הלוקח שהמוכר פטור אפילו מגנבה ואבדה ואינו אלא כשומר חנם יצא (ראובן) זכאי בדינו והטעם מפני ששמעון שתק ולא אמר לו בוא וקח מעותיך שהראה בזה שדעתו לכופו שיקיים מקחו או לקבל מי שפרע ועדיין לא נסתלקו זה מזה או יהיה מטעם שכתב הרב המגיד ז"ל או מטעם אחר יהיה מה שיהיה הנה הרמב"ם התנה בפירוש שאמר המוכר לקונה בוא וטול מעותיך משמע בבאור שבזולת אמירתו זאת האחריות כדקאי קאי והרי המעות הם ברשותו וחייב באונסיהם והראיה שכן הוא ר"ל שהכל תלוי בדבור זה דברי הרב בעל כסף משנה יוכיחו שכתב בזה הלשון ונ"ל לדקדק מדברי רבינו דאי אמר ליה תא שקול זוזך ולא רצה ובאו לבית דין וקבל עליו מי שפרע אכתי מחוייב הוא באונסין עד שיאמר לו תא שקול זוזך אחר קבלת מי שפרע עכ"ל וכן פסק בשולחנו הטהור הנה הראת לדעת שבחזרת המוכר אחר שאמר ללוקח בוא וטול מעותיך והכריחו הלוקח לבוא לבית דין ולקבל מי שפרע שהיה עולה על הדעת שבזה כבר נסתלקה תביעתו ממנו ואין לו ללוקח אלא ליטול את שלו אפילו הכי צריך לחזור ולומר לו בוא וטול מעותיך ובלא זה עדיין אחריות המעות עליו כמו שהיתה מקודם כל שכן בחזרת הלוקח שלא קדם שם שום דבר ולא שום מעשה המוכיח שנפרדו איש מעל אחיו זולת שהלוקח הודיעו בלבד שהוא חוזר בו מן המקח והמוכר לא הראה שום גלוי דעת שהוא מרובה בכך שלא נפטר בזה מאחריות המעות ועדיין הם ברשותו עד שיאמר לו בוא וטול מעותיך או לפחות יש לדון ולהשוות ביניהם ומדבריו בחזרת המוכר נשמע דעתו בחזרת הלוקח כשם שבחזרת המוכר אינו די בהודעה בלבד אלא צריך על כל פנים שיאמר לו בוא וטול מעותיך אע"פי שכבר קבל עליו מי שפרע ובזולת אמירתו זאת לא נסתלק מחיוב האונסין הוא הדין לדעתו בחזרת הלוקח שאינו מספיק ההודעה בלבד אלא צריך שיאמר לו המוכר בבאור בוא וטול את מעותיך ואין לומר שתיקה כהודאה דמיא כיון דלא חשבינן שתיקתו כהודאה בחזרת המוכר גם אם תסתכל בדברי הרב המגיד תמצא שבנה עיקר טעמו על היסוד הזה שכן כתב ואם כן כאן שהוא אומר ללוקח בוא וטול מעותיך קודם קבלת מי שפרע אפילו אם תמצא לומר שהוא רוצה שיקבלנו אחר קבלת מעות מכל מקום אחר שהוא אינו מאחרם בשביל כך למה יתחייב וכו' נמצא כפי זה שהדבר תלוי שיאמר לו המוכר בוא וקח מעותיך ואי אפשר בשום פנים שיפטר מהאחריות ולהיות דינו כשומר חנם בזולת שיאמר כן וזה דבר ברור עד האריכות בו אך למותר:
הכלל העולה מדברינו הוא ששמעון המוכר חייב לשלם חמש מאות זהובים לבעל דינו והוא גרם היזק לעצמו ששתק במקום שהיה לו לדבר ולומר לראובן בוא וטול מעותיך ולפיכך עדיין המעות נשארו ברשותו וחייב באונסין וראיתי לכתוב כאן מה שכתב הרמב"ם ז"ל בהרבה מקומות מחבורו והוא שאין דברים אלו אמורים אלא במקום שאין שם מנהג ידוע שאז ראוי לדון כמו שבארנו אבל אם נהגו שהמקח יהיה קיים בקבלת כל המעות או מקצתו או דבר הדומה לזה כמו שנוהגים במדינות אלו שהקונה איזה דבר נותן למוכר זוז או סלע לקיום המקח וקוראין אותו מטבע אלקים פי' שחולקין מטבע זה לעניים לשם שמים הנה נגמר המקח ונתקיים בקבלת מטבע זה ואין אחד משניהם יכול לחזור בו כי מה שהוא מנהג המדינה בעניין ממון הוי כאלו התנו בבאור שיתקיים על ידי כך והעיקר אצלנו כל תנאי שבממון תנאו קיים וז"ל הרמב"ם ז"ל בסוף פרק כ"ו מהלכות מכירה אין כל אלו הדברים וכיוצא בהן מענינם אמורים אלא במקום שאין שם מנהג ולא שמות ידועים לכל דבר ודבר בפני עצמו אבל במקו' שנהגו שהמוכר כך מכר כך הרי זה מכור וסומכין על המנהג וכן מקום שאין קורין אלא בית לבית לבדו או שקורין בית לבית וכל סביבותיו ולכל שעל גביו הולכין אחר לשון אנשי המקום וכן הדין במוכר חצר או שדה או עיר או מטלטלין בכל הולכין אחר השמות הערוכות בפי הכל וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו מקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו מנהג ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש שקורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו ועוד כתב בסוף פרק כ"ז מהלכות אלו וז"ל אל ילוז מעיניך העיקר הגדול בדברים אלו שהוא מנהג המדינה והשמות הידועים ביחוד לכל דבר ודבר ובמקום שאין מנהג ולא שם שהכל אומרים לו ביחוד ולא שיתוף הולכין אחר אלו הכללות שביארו חכמים כמו שביארנו: ועיין עוד בדבריו בפרק י"ז הלכה ו' האומר לחבירו יין מבושם אני מוכר לך חייב להעמיד לו עד עצרת וכו' ובמקום שיש מנהג ידוע הכל כמנהג המדינה ע"כ: וזה הוא מה שרבינו לבאר והאל ברחמיו יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו ויט' בלבנו אהבתו אכי"ר: נשלם ונגמר היו' יום שנכפל בו כי טוב ששה עשר לחדש אלול בסדר ובשנת השקיפה ממעון קדשך מן השמים וברך את עמך את ישראל ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו: