שאלה ראובן היה לו חנות ברשות המלך אשר מצא מעות לגויים ועמי הארץ ברבית הן באמנה הן על המשכון ולא היה בעיר השוכן בו ראובן הלז כי אם ג' בעלי חנויות והנה ראובן השכיר חזקת חנותו זאת לשמעון לזמן מה ד"מ על ה' שנים בשכר קצוב לכל שנה ויהי אחרי כן קמו בעלו חנויות יותר על מספר הג' גם נשמע פתגם המלך אשר צוה לשופטים שלא יעשו משפט לנגוש הגויים אשר יקבלו ברבית באמנה מראובן כי לא חפץ בהלואת האמנה והנה עבור כל זאת באו ראובן ושמעון לידי מריבה והקימו להם שופטים מאנשי בני ישראל לריב את ריבם שמעון רוצה שראובן וגרע לו משכורותו הן עבור שנחרבו בעלי חנויות ולאיש לו רווח כל כך הן על דבר המלך אשר צוה שלא להלוות באמנה רק על המשכון וראובן משיב שלא העדיף לו בשכירות עבור האמנות ועוד כיון שהתנה עמו כן בתחלה עם היות שהיה אפשר לעלות בדעתו תוספת בעלי החנויות סבר וקביל ולפיכך צריך שישלם לו מה שהתנה עמו יורנו המורה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה גרסינן בבא מציעא פרק השואל דף ק"א במשנה המשכיר בית לחבירו כימות הגשמים אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח בימות החמה שלשים יום ובכרכים אחד ימות החמה ואחד ימות הגשמים שנים עשר חדש ובחנויות אחד עיירות ואחד כרכים שנים עשר חדש רשב"ג אומר חנות של נחתומים ושל צבעים שלש שנים ע"כ במשנה ובגמרא מ"ש ימות הגשמים דכי אגר איניש ביתא בימות הגשמים אגר לכולהו ימות הגשמים ימות החמה נמי דכי אגר איניש ביתא לכוליה ימות החמה אגר אלא בימות הגשמים היינו טעמא דלא שכיח ביתא למיגר אימא סיפא בכרכים אחד ימות החמה ואחד ימות הגשמים שלים עשר חדש ואלו מלו ליה ימי שכירות בימות הבשמים מפיק ליה ואמאי הא לא שכיח ביתא למיגר אמר רב יהודה להודיע קתני והכי קאמר המשכיר בית לחבירו סתם אין יכול להוציאו בימות הגשמים מחג ועד הפסח אלא אם כן הודיעו שלשים יום מעיקרא תניא נמי הכי כשאמרו שלשים וכשאמרו י"ב חדש לא אמרו אלא להודיעו וכשם שמשכיר צריך להודיע כך שוכר צריך להודיע דאמר ליה אי אודעתן הוה טרחנא ומותיבנא ביה איניש מעליא:
ופר"שי אינו יכול להוציאו בגמרא מפרש לה לכולהו: ובכרכין שהן מקום השוקים שהכל נמשכין שם לגור שם והבתים אין מצווין לשכור: ובחנויות שחנוני מקיף הקפות למכירין ושוהין מלשלם לו ימים רבים וכשמבאין לו מעותיו באין על ידי פתח החנות שהקיפו שם ואם הלך למקום אחר אינן יודעין אנא ימצאוהו אין יכול להוציאו כל י"ב חדש: חנות של נחתומין מוכרי ככרות: ושל צבעים ג' שנים בגמרא מפרש מפני שהקיפו מרובה לזמן ארוך גמר' מ"ש ימות הגשמים וכו' קס"ד האי בימות הגשמים לימי הגשמים קאמר שפירש לו השכר לי ביתך לימות הגשמים: בימות החמה נמי לכולה ימות החמה אגר דהא לימות החמה קאמר ליה: אלא בימות הגשמים היינו טעמא משום דלא שכיח ביתא ובשוכר סתם קאמר ואשמיענן דהשוכר סתם שלא פירש זמן הוי שכירות שלשים יום הילכך בימות החמה דשכיח ביתא אם בא להוציאו לסוף שלשים מוציא ובימות הגשמים דלא שכיח ביתא אע"ג דלא אגריה אלא שלשים יום אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח וחייב ליתן לו בכל חדש כשכר חדש הראשון אימא סיפא ובכרכים הוי סתם שכירות י"ב חדש ואי מלו ליה הנך י"ב חדש בימות הגשמים וכו להודיע קתני הנך שלשים וי"ב חדש דקתני במתני' להודיע קאמר המשכיר בית לחכירו כלו ימי השכירות בימות הגשמים אינו יכול להוציאו משום דלא שכיחי ביתי אלא א"כ הודיעו בימות החמה שלשים יום שלא ירחיב לו הזמן משיכלה זמנו והיינו מט"ו באלול צריך להודיעו שלשים יום קודם החג וממילא שמעינן אם כלו לו ימי שכירותו בימות החמה אינו יכול להוציאו עד ל' יום משהודיעו ואם בא להוציאו בזמנו צריך להודיעו ל' יום קודם הזמן ובכרכין צריך להודיעו י"ב חדש קודם יציאתו ואם לא הודיעו לא יצא אלא נותן לו כמשפט הראשון:
לכאורה נראה מדברי רש"י ז"ל ז"ל שהוא חולק על דברי הרמב"ם ממה שכתב ואם לא הודיעו לא יצא אלא נותן לו כמשפט הראשון משמע מדבריו שאין צריך לשלם יותר בשכירות ולא פחות אלא כמו שהיה למוד מתחלה ואלו הרמ"בם בפרק ו' מהלכות שכירות כתב אע"פי שאין המשכיר יכול להוציאו ולא השוכר יכול לצאת עד שיודיעו מקודם אם הוקרו הבתים יש למשכיר להוסיף עליו ולומר לשוכר או שכור בשוה עד שתמצא או תצא וכן אם הוזלו הבתים יש לשוכר לפחות השכר ולומר למשכיר או שכור לי בשער של עתה או הרי ביתך לפניך הרי לפניך לדעת הרמב"ם ז"ל שאם הוזלו הבתים משלם כשער הזול ואם הוקרו משלם כשער היוקר ומדברי רש"י ז"ל משמע דבכל עניין בין הוקרו בין הוזלו משלם כמשפט הראשון ונראה לי שדברי רש"י והרמ"בם עולים בקנה א' ולמה לנו להרבות המחלוקת אחר שרש"י והרמ"בם שוים בפשט הסוגיא כאשר אביא לפנים שרש"י מדבר אם עמדו הבתים כאשר בתחלה ולפיכך משלם לו כמשפט הראשון והרמב"ם מדבר לעניין אם הוקרו הבתים או הוזלו וזה מוכרח מצד עצמו שהרי כתב הרב המגיד מקור הדין של הרמ"בם דין היוקר מפורש בגמרא וממילא כשהוזל שאין כח השוכר גרוע מכח המשכיר ופשוט הוא ע"כ ובגמרא אמרו כדאיקור ביתא ולא יש סברא בעולם שרש"י ז"ל חולק על דברי הגמרא שהם סתמיים:
ודע שהרמ"בם ז"ל בפרק הנז' פסק כדאוקמתא דרב יהודה להודיע קתני וז"ל המשכיר בית לחבירו סתם אינו יכול להוציאו עד שיודיענו שלשים יום מקודם כדי לבקש מקום ולא יהיה מושלך בדרך ולסוף השלשים יצא במה דברים אמורים בימות החמה אבל בימות הגשמים אינו יכול להוציאו מן החג ועד הפסח קבע לו שלשים לפני החג אם נשאר מן השלשים יום אפי' יום א' אינו יכול להוציאו עד מוצאי הפסח והוא שיודיעו שלשים יום מקודם במה דברים אמורים בעיירות אבל בכרכים א' ימות החמה וא' ימות הגשמים צריך להודיעו י"ב חדש מקודם וכן בחנות בין בכרכים בין בעיירות צריך להודיעו י"ב חדש מקודם הרי לך שפסק כדאוקמתא דרב יהודה דמתני' מיירי בסתם ולהודיע קתני וכדברי רש"י גם פסק כתנא קמא בחנות י"ב חדש ודלא כרשב"ג דאמר ג' שנים גם בעל הלכות גדולות כתב דליתא לרשב"ג בחנות הגם שהרי"ף ז"ל טעם לדברי רשב"ג כמ"ש בגמרא תנא מפני שהקיפם מרובה דמשמע מדבריו דהלכה כרשב"ג אחר שהוא נותן טעם לדבריו מ"מ נראה לי דאגב שיטפא נקטה ולא בדיוקא אבל אי קשיא הא קשיא שהרמ"בם ז"ל פסק בפי' המשניות והלכה כרשב"ג ובכאן בחבורו חזר בו ופסק כתנא קמא ונלע"ד שטעמו של הרמב"ם שחזר בו ממה שפסק בפירוש המשניות לפי שראה במשנה מחלוקת ת"ק ורשב"ג לענין החנות דלדעת ת"ק י"ב חדש ולדעת רשב"ג ג' שנים ובגמרא כדי לאמת תירוצא דרב יהודה שהמשנה מדבר' כששכר ממנו סתם ובצריך להודיעו הביא הש"ס ראיה מהבריתא תניא נמי הכי כשאמרו שלשים יום וכשאמרו י"ב חדש לא אמרו אלא להודיעו ולא הזכירו בבריתא סברת רשב"ג שאמר ג' שנים א"כ הוא מחלוקת ת"ק ורשב"ג במשנה וסתם תנא בבריתא כת"ק דאמר או שלשים או י"ב חדש ולא הזכיר סברת רשב"ג הוי ליה מחלוקת במשנה וסתם בבריתא הלכה כבריתא הואיל והיא סתמית ומכאן מודעא רבא שאע"פי שנשנה רשב"ג במשנה אינו מוכרח להיות הלכה כמותו ודלא כהר"ב בית יוסף שהוא עושה ממשות מכלל זה בהרבה מקומות ומהם על הרמב"ם בפי"א מהלכות טומאת מת נותן טעם למה הרמב"ם פסק בעיר שחריבה מדורות הגויים הם טמאים ודלא כרשב"ג ומקשה הוא ז"ל וא"ת אפי' תימא דפליגי רבנן עליה דרשב"ג הא קיימא לן כל מקום ששנה רשב"ג במשנתינו הלכה כמותו וכו' משמע להרב ז"ל דכלל זה אין עליו תשובה וכבר הארכתי בראיות ברורות כראי מוצק בספרי חלת כהן פרק א' אי"ה להדפיסו כאשר עם לבבי דמחילה מכ"ת שאין הדבר כן כמו שחשב הרב כ"מ ואתה המעיין תבחר ולא אני:
ונחזור לדון בנ"ד לכאורה נראה מסוגיא שהבאנו גם מלשון הרמב"ם שכתב אם הוקרו הבתים יש למשכיר להוסיף עליו ולומר לשוכר או שכור בשוה עד שתמצא או תצא וכן אם הוזלו הבתים יש לשוכר לפחות השכר ולומר למשכיר או שכור לי כשער של עתה או הרי ביתך לפניך א"כ בנ"ד הדין עם שמעון שטוען שראובן יגרע לו משכירותו אחר שנתרבו החנויות הם עתה בזול והוי כמו שכתב הרמב"ם יש לשוכר לפחות השכר ולומר למשכיר שכור לי כשער של עתה ועדיפא מזה כתב מהרש"ך בשאלה קצ"ח וז"ל ראובן השכיר חנות לשמעון בגאר"שי של עלי פא"שה בשוק הקאזאזיש בכ"ב לבנים בכל חדש לזמן שנה או שתי שנים בשטר ועתה בא מאמר המלך שיקומו כל הקאזאזיש מן המקום הזה וילכו להם ליקח חנויות סביבות הביגי"שטין שטין והלכו כולם ולקחו שם חנויות במאמר המלך יר"ה ועתה בא ראובן ותובע כל שכירותו משמעון בשלמות כי כן כתוב בשטר השכירות הן מלאה הן רקנית ושמעון טוען כי לא מידו היתה זאת שעל כרחו שלא בטובתו הקימו אותו והוליכוהו למעלה סביבות הביגי"שטין וכו' עיין שם שהשאלה בארוכה והוי ממש דומיא דג"ד והשיב הוא ז"ל:
תשובה מילתא דפשיטא היא שאין לראובן שום תביעה על שמעון על שכירות החנות הנז' ולא היה צורך לכתוב על דבר זה לרוב פשיטותו ויש בזה טעם וטעמים לשבח גדולים וטובים מספיקים לפטור לשמעון מתביעת ראובן כי הנה אע"פי שקבל עליו שמעון ונתחייב לפרוע שכירות החנות הנז' בין מלאה בין ריקנית לא היתה הכוונה דק אם תהיה רקנית בסבתו אמנם כי האי גוונא שהוציאוהו בע"כ שלא בטובתו לא נתחייב וקרוב לדמות דין זה למאי דאמרינן בגמרא פ' מי שהיה נשוי ראובן שמכר שדה שלא באחריות ואתא שמעון ומכר לראובן באחריות ואתא ב"ח דראובן וקא טריף ליה מיניה סבר רמי בר חמא למימר דדינא הוא דאזיל שמעון ומפצי ליה א"ל רבא נהי דאחריות דעלמא קביל עליה אחריות דנפשיה מי קביל הכא נמי בנ"ד נאמר בדרך דמיון דנהי דקיבל עליה שמעון אחריות פרעון השכירות אפי' אם תהיה החנות רקנית בסבתו מ"מ לא קביל עליו אם תהיה רקנית לסבת שיכריחוהו לצאת משם ע"כ כמו שאירע זה המאורע וזה פשוט ועוד טעם אחר גדול מזה שגזרת מאמר המלך יר"ה לא היתה בפרטות על החנות המושכרת לשמעון לבד כי אם על כל החנויות הקאזאזיש שגזר עליהם שיקומו מן המקום ההוא א"כ דמי הך מלתא למנת מדינא דתנן בהדיא בפרק המקבל המקבל שדה מחבירו אכלה חגב או נשדפה אי מכת מדינה היא מנכה לו מחכירו אם אינו מכת מדינה אינו מנכה לו ואין צורך לישא וליתן במה שנחלקו הפוסקים דהיכי דמי מכת מדינה דכיון דבנדון דידן גזר המלך על כל החנויות של הקאזאזיש אשר שם שיצאו משם בודאי, דדמי לנשדפה ארעתא דכולה באגא דאישרוף רובא דבאגא כל אנפין שוין דהוי מכת מדינה ואין לפקפק ולומר דכיון ששמעון נתחייב לפרוע שכירות החנות במעות אין לפוטרו מטעם מכת מדינה וכדתנן במתני' ר' יהודה אומר אם קבלה הימנו במעות בין כך ובין כך אינו מנכה לו מחכירו דהא אמרינן עליה בגמרא ההוא גברא דקביל עליה ארעא למזרע בה תומי אגידא דנהר מלכא סבא בזוזי אסתכר נהר מלכא סבא אתא לקמיה דרבא א"ל נהר מלכא סבא לא עביד דמסכר מכת מדינה היא זיל נכי ליה אמרי ליה רבנן לרבא הא אנן תנן ר' יהודה אומר אם קבלה המנו במעות בין כך ובין כך אינו מנכה לו מחכירו אמר להו לית דחש לה לדרבי יהודה באופן דאין פקפוק במה שכתבנו ולומר דלא שייך מכת מדינה הינא דנתחייב לפרוע לו מעות והואיל ואתא לידן הך עובדא דהמקבל שכתבתי אומר דאיכא למידק דכיון דאותו האונס שאירע דאסתכר כר נהר מלכא הוי אונסא דלא שכיח ולא איבעי ליה לאסוקי דעתיה כמו שכתב רש"י ז"ל ולאסוקי אדעתיה נמי לא הוה ליה דלא הוא עביד דמסתכר אם כן אמאי אצטריך רבא לומר מכת מדינה היא זיל נכי ליה דאפילו לא היתה מכת מדינה אפי הכי טעמא דמילתא דלא שכיח ולא איבעי ליה לאסוקי אדעתיה סגי לפטור וכו' ובסוף השאלה האריך וסוף דבר פוטר את שמעון מהשכירות כאשר תראה בעיניך עיין עליו:
וקודם שנבא לנושא שאלתינו ראיתי בראיה שכליית שמה שדקדק הרב על דברי רבא למה היה בריך לומר מכת מדינה זיל נכי ליה הא בלאו הכי לא היה לעלות בדעתו נזק שאינו מצוי ולא השיב כלום על זה ולדעתו היא קושיא עצמית ומחלה מכ"ת דהיא גופה קמ"ל רבא מה טעם אמרו רבנן דמילתא דלא שכיחא לא איבעי ליה לאסוקי אדעתיה ופטרו אותו לפי שהוא כמו מכת מדינה כמו שמכת מדינה אין אדם יכול לשער בדעתו דבר זה ואין השכל מחייבו כן כל אונס שאין אדם יכול לשערו בדעתו הוא פטור וכל התלמוד הוא מלא מזה התירוץ היא גופה קמ"ל מ"מ למדנו משאלת החכם הנ"ל ששמעון פטור מלשלם שכירות החנות הואיל ובא לו הדבר מחמת אונס א"כ בנ"ד שמעון ג"כ פטור מלשלם שכירות החנות כמו שהתנה מתחלה הואיל ורבו החנויות עכשיו והרי הם בזול וכמו שבשאלת החכם הנ"ל היה אונס המלך יר"ה גם בנושא שאלתינו היה מאמר המלך שלא להלות באמנה כי אם על המשכון לפי זה כמו שפטר הרב הנ"ל את שמעון נפטור אותו ג"כ בנושא שאלתינו גם מצד הרמב"ם ז"ל שכתב שאם הוקרו הבתי' יד המשכיר על העליונה ואם הוזלו יד השוכר על העליונה א"כ בנ"ד יודה הרמב"ם הואיל והחנויות הוזלו ינכה לו ראובן לשמעון מהסך שקביל עליו לפרוע לו בכל שנה הואיל ונתרבו החנויות כל זה כתבתי לכאורה קודם עמדי על אמיתת הדבר ואופנו:
אמנם אחר הדרישה והחקירה בעיון נמרץ חלילה לאל מרשע ושדי מעול לעלות על דעת תינוק בן יומו שהרמ"בם ומהר שך יודו בנושא שאלתינו דדוקא לא כתב הרמ"בם דאם הוקרו הבתים משלם כשעת היוקר ואם הוזלו משלם כשעת הזול אלא על קוטב הראשון שכתב המשכיר בית לחבירו סתם ועליו הוליך ומבאר אם הוקרו הבתים יש למשכיר להוסיף עליו ואם הוזלו יש לשוכר לגרוע אבל בנושא שאלתינו שראובן השכיר חזקת חנותו לשמעון לזמן מה אין אחד מהם יכול לחזור בו ואין כח ביד המשכיר להוסיף ולא ביד השוכר לגרוע הואיל והתנו ביניהם מתחלה על כך שאם לא נאמר כן לא שבקתא חיי לכל בריה היאמין כי יסופר שאם אדם מכר איזה סחורה ביוקר ואח"כ באו ספינות ממדינת הים והוזלא הסחורא ההיא שיחזור הקונה עליו ולומר לו חן לי כשער של עתה או קח את סחורתך או להפך שאם אדם קנה סחורא בזול ונשברו האוניות בעציון גבר יאמר המוכר לקונה שלם לי כשער של עתה או החזיר לי סחורא שלי לא תהיה כזאת בישראל וכמה וכמה תקנו רבנן כדי שלא תנעול דלת בפני לווין וכ"ש דבר כזה ואנחנו המשלנו הדבר לסחורה וה"ה לענין השכירות שמשעה שהתנו ביניהם השוכר והמשכיר כל תנאי שבממון קיים בין לענין היוקר בין לענין הזול שהרי הרמב"ם בעצמו כתב בפרק ז' מהלכות שכירות כשם שמתנה אדם כל תנאי שירצה במקח וממכר כך מתנה בשכירות שהשכירות מכירה לזמן קצוב היא וכל שמימכרו בנכסיו ממכר שוכר שכירותו שכירות וכל שאין לו ממכר כך אין לו לשכור אלא אם יש לו פירות בלבד באותה הקרקע הרי זה שוכר ואינו מוכר הרי שהשוה דין שכירו' למקח וממכר וכן כתב ה"ה דזה פשוט ובהלכה ה כתב השוכר פרדס או שהיה משכון בידו לעשר שנים ויבש הפרדס בתוך הזמן ימכרו עציו וילקח בהם קרקע ויאכל פירותיו עד סוף זמן שכירותו או זמן המשכון וגוף האלנות שיבשו או נקצצו שניהם אסורים בהן משום רבית המלוה והלוה הרי לך בהדיא דאפי' דהיכא דכלא קרנא אינו יכול לחזור עליו ולומר תן לי מעותי אלא הואיל והתנו ביניהם לזמן קצוב הוי כמקח וממכר דכל תנאי שבממון קיים ואע"ג דהראב"ד השיג על הרמב"ם במה שכתב משום רבית המלוה והלוה גם הרב המגיד הניח הדבר בצ"ע היאך שייך בלוה ריבית הרי כבר קביל את מעותיו דבשלמ' במלוה אסו' באלנות שאם היה אוכל הקרן נמצא שהפירות שאכל עד עתה היה בשכר מעותיו אבל הלוה מה רבית יש בו מ"מ שמעינן מכל הני רבוותא הרמב"ם והראב"ד וה"ה שאפי' במקום שכלה הקרן אינו יכול לומר לו הרי פרדסך לפניך ותן לי מעותי וא"כ בנ"ד נמי הואיל והתנ' ראובן עם שמעון והשכיר לו החנות לזמן קצוב בין שהוזלו החנויות בין שהוקרו אין אחד מהם יכול לחזור בו ונראה לי לתרץ מה שהקשה ה"ה והניח הדבר בצ"ע שהמלוה הוא השוכר ולוה הוא המשכיר ואם נאמר שהלוה דהיינו המשכיר אוכל גוף האילנות נמצא שמעות שקבל תחלה הם רבית שהרי לא נתן השוכר מעותיו אלא לאכול מפירות האילנות של הפרדס ועכשיו שיבשו האילנות אין לשוכר שום פירות שהרי כלה הקרן והוי ליה מעות שקביל הלוה דהיינו המשכיר הם רבית בידו ובזה דברי הרמב"ם הם נכוחים למבין וישרים למוצאי דעת:
וכבר יצאנו ידי חובה מהנשר הגדול הרמב"ם ז"ל ועדין חובה עלינו להבדל ולהפריש בין שאלת מהרש"ך לנושא שאלתינו שהיא כרחוק מזרח ממערב ששאילת הרב שלמה כהן הוא דבר דלא שכיח ולא עלה על דעת שמעון שהמלך יר"ה יגזור אומר שלא לישב עוד בחנות ששכר מראובן אשר לא צוה ולא עלתה על לבו והוי כמו מכת מדינה דאמר רבא זיל נכי ליה ואע"פי שרבי יהודה חולק על זה במקום ששכר ממנו במעות כבר אמר להו רבא לית דחש לה לדרבי יהודה ובשביל זה פטר הרב הנ"ל את שמעון משכירות החנות אבל בנושא שאלתינו היה לו לשמעון לחשוב בדעתו שירבו החנויות בשוק הזה כדי להלות ברבית לגויים וכי גזירת מלך שלא יהיו המלוים ברבית כי אם ג' חנויות מעשים בכל יום שאחד לוקח חנות ואחר יוצא ממנה וכל א ואחד מבקש פרנסתו כפי הנראה לו להרויח וה' הוא הנותן כח לעשות חיל וזיל לאידך גיסא שאם הלכו כל החנויות ולא נשאר כי אם שמעון לבד והיה מרויח הרבה ביותר יבוא ראובן לתבוע יותר שכירות והרי כבר כתב עמו זמן קצוב וכבר ביארנו ששכירות הוי כמכר גם מה שנראה בשאלתינו שהמלך יר"ה גזר אומר שלא להלות באמנה כי אם על המשכון והוי כמו מכת מדינה אדרבא אין זה מכת מדינה אלא תיקון מדינה שאם ישאר הדבר כמו שהיה מתחלה להלות באמנה אפשר ששמעון יפסיד הקרן וכ"ש הריוח כי מקרי הזמן רבים ותהי האמת נעדרת ואין אמונה ויש עול ואדרבא עכשיו ירויח בודאי כיון שהוא מלוה על המשכון כי לעולם ישכון בטח וא"כ בין הרמב"ם בין הרב שלמה כהן יודו בשאלתינו זאת שאין לשמעון שום טענה ותביעה כלל ומזלו גרם שרבו בעלי תריסי החנויות וזה פשוט:
כללו של דבר כל מה שטוען שמעון נגד ראובן הוא אפס ותוהו וכקש נחשבו טענותיו וסערה תפיץ אותם ואין נושא שאלתינו דומה למה שכתב הרמב"ם שאם הוקרו ישלם כשעת היוקר ואם הוזלו ישלם כשעת הזול דהתם מיירי כששכר ממנו סתם אבל בנ"ד שכר ממנו לזמן קצוב גם אינו דומה לשאלת מהרש"ך דהתם לא אסיקא אדעתיה מאמר המלך והוי מכת מדינה ובשביל כך פטר את שמעון משכירות אבל בשאלתינו הוי ליה לאסוקי דעתיה שירבו החנויות ולמה שכר ממנו לזמן קצוב גם מאמר המלך שלא להלות באמנה טובה היא לו והיה לו לתת שבח והודאה שאפי' יבוא שר וגדול להלות לו באמנה יכול לטעון ולומר איני עובר את מצות המלך מה שלא היה יכול לעשות כן מקדמת דנא וה' יכפר בעד ואם שגיתי אתי תלין בסדר ובשנת ושמרתם אתם את חקתי ואת משפטי לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה:
בבית היתומים מהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: וגם נדפס אצלם מסכת סוכה עם פירש"י ותוספות ופסקי תוספות ורבינו אשר ופסקי הרא"ש ופי' המשניות להרמ"בם וגם נר מצוה ותורה אור ומסורת הש"ס וגם חידושי מהרש"א הכל כאשר נדפס בש"ס הגדולים באמשטרדם לא יחסר כל בו. בכרך קטן: