שאלה ראובן גרש את אשתו על תנאי וכך אמר לה הרי זה גיטיך מעכשיו אם לא אבוא בתוך שלשים יום ובלבד שלא יקראני אונס והלך ראובן לעיר אחרת ואירע שנזדמן לו ברית מילה ולא היה שם מוהל אלא הוא ולפי וה נתעכב שם באופן שלא היה יכול לחזור לביתו בתוך השלשים יום אחר כך חלה ראובן את חליו אשר מת בו וכאשר עברו ימי אבלו רצה שמעון ליבם את אשת אחיו וטוען דכיון שנתעכב אחיו מחמת מצוה אין לך אונס גדול מזה ונתבטל הגט ועדיין היא זקוקה ליבם ויבמתו טוענת דלא חשיבא אונס אלא דגופיה דומיא דפסקיה מברא אבל לא אונס דמצוה וכיון שלא בא הרי היא מגורשת מאחיו: אתה רעי וידידי הודיעני נא אם אונס דמצוה הוי בכלל אונס סתם או לא:
תשובה טרם אשיב לשואלי דבר ראיתי לחקור ולדרוש במה שחלקו קצת מן הפוסקים בדין אין אונס בגיטין כי ראיתי בדעתם מן הקושי ואינינו מסכים עם פשט הגמרא ולמען נבוא אל תכלית כוונתנו שהוא בקשת האמת אקדים מאי דגרסינן בכתובות דף ב' דאיתא התם אמר רבא ולענין גיטין אינו כן וקא בעי תלמודא אלמא קסבר רבא אין אונס בגיטין מנא ליה לרבא הא אילימא מהא דתנן הרי זה גיטך וכו' אלא מההוא דאמר להו אי לא אתינא מיכן ועד תלתין יומין ליהוי גיטא אתא בסוף תלתין יומי ופסקיה מברא אמר להו דאתאי חזו דאתאי חזו דאתאי אמר שמואל לאו שמיה מתיא ופריק ודילמא אונסא דשכיחא שאני דכיון דאיבעי לה לאתנויי ולא אתני איהו דאפסיד אנפשיה ומסיק אלא לרבא סברא דנפשיה קאמר משום צנועות ומשים פרוצות משום צנועות דאי אמרת לא להוי גיטא זימנין דלא אניס וסברא דאניס ומעגנה ויתבא. ומשום פרוצות דאי אמרת לא להוי גיטא זימנין דאניס ואמרה לא אניס ואזלא ומנסבא ונמצא גט בטל ובניה ממזרים ואיכא לישנא אחרינא בגמרא דקאמר רבא וכן לענין גיטין אלמא קסבר רבא יש אונס בגיטין ופסקו הגאונים הרי"ף הרמב"ם והרא"ש כלישנא קמא דאעג"ב דדרך הגאונים לפסוק בדאורייתא לחומרא כמ"ש הרא"ש בפ"ק דע"א והר"ר יונה בפרק מי שמתו: כבר כתבו התוספו' והרשב"א ז"ל בשם ה"ר חנ"נ דטעמ' הוא משום דקא פסיק תלמודין בריש השולח גבי ההוא דאמר אי לא נסיבנא ואי משום אונס אין אונס בגיטין ועוד כתב הרשב"א ז"ל בשמו דכיון דבפרק כל הגט מייתי ההיא עובדא דשמואל דהוא דוכתה ולא פרישו לה כדדחו לה בכתובות שמע מינה כפשטא מפרשינן לה ומשום דאין טענת אונס עכ"ד:
הנה מזה יוכל לראות כל רואה בעין השכל דללישנא קמא דפסקינן כוותיה לא טענינן טענת שום אונס בגיטין דהא מדפריך תלמודא לרבא דילמא אונסא דשכיח שאני שמעינן דאליביה אפי באונס דלא שכיח אמרינן אין אונס בגיטין ומדלא הגביל שיעור אונס דלא שכיח עד כמה הוא מגיע אלא שלל ואמר אין אונס בגיטין ש"מ דאפילו בדלא שכיח כלל הדין כן כי השלילה כללית אינו מחייב שום דבר וכמו שהבין ר"ח ז"ל מפשטא דשמעתתא דההיא דהשולח ופרק כל הגט דהא יהיב טעמא לפסוק כלישנא קמא מש ם דסתם תלמודא וקאמר אין אונס בגיטין וכן נראה דעת הרי"ף והרמב"ם שסתמו דבריהם ולא חילקו ואעג"ב דלענין ממונא אמרינן דבאונסא דלא שכיח לא אסיק איניש אדעתיה ופטרינן ליה בטענה זו ואפילו התנה בפירוש שהיה מקבל עלי כל אונס שבעולם וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ' י"ט מהלכות מכירה שאני הכא דטעמא הוא משום צנועות ומשום פרוצות ולפי זה אין לחלק בין אונס לאונס הן מחמת הצנועה הן מחמת הפרוצה דהצנועה מרוב חסידותה ופרישותה תמנע עצמה מלינשא שלא לבוא אל חשש איסור אף שיהיה רחוק מאוד והפרוצה מרוב תאותה אל המשגל תבקש סבות אף שיהיו רחוקות מצד האפשרות להגיע אל מבוקשה ואעפ"י דמצינו ברוב המקומות בתלמוד דבמלתא דלא שכיח לא גזרו רבנן היכא דהם ז"ל גלו דעתם בבירור וגזרו אפילו במלתא דלא שכיח כי הכא דהרי לדעת כל הפוסקים הדין כן אלא שקצתם חילקו בין אונס לאונס כאשר יתבא בסמוך אין לנו לבדות חילוקים מלבנו ולבטוח על משענת קנה רבוץ של קושיא אחת להוציא הדברים מפשוטם כי בזה וכדומה לזה נאמר היכא דאיתמר איתמר היכא דלא איתמר לא איתמר. והראייה ממי שטבע במים שאין להם סוף שאסרו את אשתו לינשא אעפ"י שהוא דבר זר מאוד ולא יקרה אלא פעם אחד ביובל שיצלול אדם במים שאין להם סוף ולא ימות:
אמנם ראיתי לבעלי התוספות שכתבו בפרקא א' מכתובות ובגיטין בפרק מי שאחזו בשם ר"י דבאונס דלא שכיח כלל אפילו בגיטין טענינן ליה לבטל הגט ואחריהם נמשכו הרא"ש הרשב"א והר"ן וכן העלה הרר"י קארו בשולחנו א"ע סי' קמ"ד.
ובאמת כי תמהתי על דעתם ז"ל והן תוי שד"י ובטעם מספיק יענוני האנשים האלה שלומי אמוני ישראל כי תורה היא וללמוד אני צריך מי הכריחם לומר כן ולעקור פשטא דשמעתתא דכתובות ודהשולח דקא פסיק ותני אין אונס בגיטין ולא פריש לה באונס דשכיח ולא שכיח והרי הם בעצמם העתיקו דברי ר"ח ז"ל שפסק כלישנא קמא מהטעם דבריש השולח סתם תלמודא אין אונס בגיטין ואם איתא מה הוכח' היא זאת דילמא סמך על ההיא דכתובות ר"ל דוקא בא נס דשכיח אלא ודאי סבירא להו דמאחר דבהשולח ובכל הגט לא פירשו לה כי האי גוונא שמע מינה כפשטא מפרשינן לה ובשלמא לדעת התוספות אינו קשה כל כך דנוכל לומר שההכרח אשר הביאם לכך הוא פירוש ז"ל דההיא סוגיא דפרק מי שאחזו דף ע"ג דאיתא התם תנו רבנן זה גיטך מהיום אם מתי מחולי זה ונפל הבית עליו או הכישו נחש אינו גט אם לא אעמוד מחולי זה ונפל הבית עליו או הכישו נחש הרי זה גט וקא בעי תלמודא מאו שנא רישא ומאי שנא סיפא ותירץ דשלחו מתם אכלו ארי אין לנו ופירש רש"י ז"ל אינו גט דאונסא דלא שכיח הוא ולא מסיק אדעתיה ולא אמר אלא דימות ע"י החולי מ"ש ריש' אי אונסא דלא שכיח אסיק אדעתיה רישא נמי ליהוי גיטא דהא מתוך אותו חולי מת דמחולי זה לא משמע אלא מתוך חולי זה שלחו מתם ע"י מעשה שאירע באחד שאמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי ושלחו הדבר לא י והשיבו אין לנו שיהא גט דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתיה עכ"ל וכן פי' התוספות בכתובות והכריחו הם ז"ל פירושם ממאי דמייתי הכא רבה סיעתא מרישא דבריית' למה שאמר גבי ההוא גברא דזבין ארעא לחבריה וקביל עליה כל אונסא דאתייליד בה וכו' אונס דלא שכיח הוא דמההיא משמע דטעמא דרישא דברייתא מתורת אונס דלא שכיח הוא ולפי זה אינו גט ואעפ"י שאין פי' זה מוכרח ואדרבא הוא נוטה מקו היושר כאשר יתבאר לפנים מ"מ לפי פירושם הוא מוכרח לומר כן. אבל לדעת הרשב"א והר"ן שפירשו דטעמא דברייתא לאו משום אונס הוא אלא משום שלא נתקיי' תנאו לא ידעתי למה כתבו כן דאם מפני הסברא שכתבו דלא עדיפי גיטי נשים ממתנה בפירוש אין זה מוכרח דשאני הכא דגזר רבא משום פרוצות ומשום צנועות וכדפרישית ועוד דבשביל סברתינו אין לנו להוציא הדברי' ממשמעם ואם משום מאי דכתב הר"ן מדלא מתרץ רבא כשהקשה לו רבינא מסיפא דברייתא לעיל שאני הכא דאין אונס בגיטין ש"מ דאף בגיטין סבר רבא באונסא דלא שכיח כלל יש טענת אונס גם זה אינו מספיק לעקור פשטא דשמעתתא דהוה מצינן לדחויי חדא מנייהו נקט ועוד כי עם מה שנבאר בסמוך אין מקום לקושיתו:
אמנם קודם נבא אל ביאור זאת הסוגיא להוכיח במישור שאין פי' רש"י ז"ל והתוספו' עולה כהוגן כפשטא דגמ' נציע מאי דאיתמר בתר הכי ונעיר קצת הערות גרסינן התם ההוא גברא דזבין ארעא לחבריה קביל עליה כל אונסא דמתיליד לסוף אפיקו בה נהרא אתא לקמיה דרבינא א"ל זיל שפי ליה דהא קבילת עלך כל אונסא דמתיליד א"ל רב אחא בר תחליפא לרבינא אונסא דלא שכיח הוא איגלגל מילתא ומטא לקמיה דרבא א"ל רבא אונסא דלא שכיח הוא איתיביה רבינא לרבא אם לא אעמוד מחולי זה ונפל עליו בית או הכישו נחש הרי זה גט א"ל רבא ואימא מרישא אינו גט א"ל רב אחא מדפתי לרבינא ומשום דקשיא רישא לסיפא לא מותבינן תיובתא מיניה א"ל אין כיון דקשיא רישא לסיפא לא איתמר בבי מדרשא ומשבשתא היא זיל בתר סברא ע"כ בגמ'.
ואיכא לאקשויי טובא חדא מאי מקשה תלמודא מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא שנא ושנא דברישא אינו גט משום דלא נתקיים תנאו דהא אם מתי מחולי זה קאמר והרי לא מת מאותו חולי ואפי' היה אונס דשכיח יהיה הדין כך אבל בסיפא שאמר אם לא אעמוד מחולי זה הגט גט משום שנתקיים התנאי דהרי לא עמד יהיה מחמת חולי או מחמת דבר אחר והכי פירשו לה בירושלמי ועוד דלישנא דאכלו ארי אין לנו הוא מגומגם דהיה להם בפי' לומר אינו גט ועוד מאי מקשה רבינא לרבא מסיפא דברייתא והא שלחו מתם אכלו ארי אין לנו ועוד הא אית ליה לרבא דאין טענת אונס בגיטין ורבא כמי מאי מהדר ליה מרישא היה לו לתרץ שאני הכא דאין אונס בגיטין וכמו שהקשו התוספות כאן והר"ן ועוד מאי קא מהדר רב אחא מדפתי לרבינא ומשום דקשיא רישא אסיפא לא מותבינן תיובתא מינה פשיטא דאין להקשות מברייתא משבשתא וכדמתרץ לה רבינא.
ונראה דהנכון בזה כדפירשו הרשב"א והר"ן דטעמא דברייתא לאו משום אונסא דלא שכיח הוא אלא מחמת קיום התנאי דברישא שאמר אם מתי מחולי זה דעתו היה שימות מאותו חולי והרי לא מת מאותו חולי ולפיכך אינו גט אבל בסיפא שאמר אם לא אעמוד מחולי זה הרי זה גט דהרי נתקיים התנאי שלא עמד דלא אעמוד משמע בין ע"י חולי בין ע"י דבר אחר ומקשה תלמודא מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא כלומר כי היכי דברישא אינו גט משום שלא נתקיים התנאי בסיפא נמי לא להוי גט דאעג"ב דלא אעמוד משמע בן ע"י חולי בן ע"י דבר אחר הכא שאני שאמר מחולי זה והרי לא עמד מאותו חולי א"כ הוא עניין אחד במילות שונות ותרץ שלחו מתם אכלו ארי אין לנו ר"ל לפי מה שאחשוב אין לנו בידינו לומר בבירור איך הוא הדין כי נסתפק לנו בלשנא דאם לא אעמוד מחולי זה אם ר"ל מאותו חולי דווקא או ע"י דבר אחר. וכן נראה דעת הרמב"ם שכתב בפ"ט מהלכות גירושין וז"ל הרי זה גיטך מהיום אם מתי מחולי זה ונפל עליו בית או הכישו נחש או טרפו ארי וכיוצא בו ומת אינו גט אמר לה אם לא יעמוד מחולי זה ונפל עליו בית או נשכו נחש או טרפו ארי וכיוצא בו הרי זו ספק מגורשת עכ"ל. ומדכתב ברישא אינו גט ובסיפא ספק מגורשת משמע דסבירא ליה ז"ל דמאי דשלחו מתם אכלו ארי אין לנו הוא לומר שנסתפק להם הדין וכמו שביארתי וספיקא דאורייתא לחומרא וכן פירש הר"ן לדעתו ולפי זה הפי' צריך לומר דמאי דפשיטא ליה לירושלמי, מבעיא לגמרא דילן ומאי דמקשה רבינא לרבא מסיפא דברייתא לאו משום דסבירא ליה דפי דברייתא משום אונסא דלא שכיח הוא וכדפירשו לה התוספות ורש"י ז"ל אלא משום קיום התנאי ולהכי קא מקשה מסיפ' דבריית' כלומ' נהי דשלחו מתם אכלו ארי אין לנו שר ל שנסתפקו בדין: אמנם זה הספק בא להם משו' דלא ידעו בבירור כשאמר אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי אם נתקיים התנאי או לא. אבל אם אמר דרך משל הרי זה גיטך מהיום אם לא באתי מכאן ועד שלשים יום ואכלו ארי פשיטא דהוי גט דאין אונס בגיטין אפילו באונס דלא שכיח כלל ובוודאי דטעמא הוא משום דכל אונס אסיק איניש אדעתיה ואיבעי ליה לאתנויי ומדלא אתני איהו דאפסיד אנפשיה דאעג"ב דאמרינן דטעמא הוא משום פרוצות ומשום צנועות סבר רבינא דאי לאו דכל אונס אסיק איניש אדעתיה לא הוה גזר רבא משום צנועות ומשום פרוצות דלא שייך טעם זה בדבר שאינו עולה על הדעת וא"כ קשיא לרבא שאמר גבי ההוא גברא דזבין וכו אונס דלא שכיח הוא ולא אסיק איניש אדעתיה ולפי זה לא היה מקום לתרץ שאני הכא דאין אונס בגיטין דהרי רבינא סובר כן ואפי' הכו הקשה לו מה שהקשה ולכך הוצרך לו לתרץ ואימא מרישא כלומר זאת הברייתא משובשת ואין להקשות ממנה ופריך רב אחא לרבינא ומשום דקשיא רישא אסיפא לא מותבינן מינה מ"מ שמעינן מסיפ' דאין אונס בגיטין אפי באונסא דלא שכיח דכל אונס מסיק איניש אדעתיה ומהדר ליה רבינא אין משום דקשיא רישא אסיפא לא איתמר בי מדרשא ומשבשתא היא ואין להוכיח ממנה שים דבר זיל בתר סברא ומסתבר דבממונא אונס דלא שכיח לא אסיק איניש אדעתיה דהא בגיטין נמי הוה פטרינן ליה בטענה זו אי לאו טעמא דפרוצות וצנועות:
הנה אתה המעיין ראה גם ראה בהשקפה לטובה כמה יש מן היושר בזה הפירוש דבזה יונחו כל הקושיות ואין אנו צריכים לדחוקי נפשין לפרש ההיא דכתובות ודהשולח באונס דשכיח ולא שכיח כדפירשו הפוסקים ז"ל.
וכבר היה אפשר בנקל לדחות סברת הפוסקים בשנים אופנים אחרים אף שנודה לפירוש רש"י והתוספות האופן הראשון הוא לומר שזאת הסוגיא דחוייה מהלכה מדסת' בהשולח דאמר אין אונס בגיטין ולא חילק בין אונס לאונס דהא מהאי טעמא נמי דחו הפוסקים מהלכ' האי איכא דאמרי דכתובות וכן נר דעת הרי"ף ז"ל דהשמיטה מהלכותיו. האופן הב' הוא בשנאמר דהאי סוגיא אתיא אליבא דאיכא דאמרי דיש אונס בגיטין ואנן קיימא לן אין אונס בגיטין ולזה היה נוטה דעת הרא"ש אי לאו פיסקא דר ח ר"ל דלפי זה היה מקום להקשות לר"ח למה פסק כלישנא קמא דמאחר דהחי שמעתתא אתיא כלישנא בתרא אבל לזה יש לתרץ נמי מה שתירצנו באופן הא' אמנם מ"מ הנכון הוא מה שכתבנו למעלה.
המורם מכל מאי דכתיבנא דפשט הסוגיא דהשולח ודכתובו' ללישנא קמא דפסקי' כוותיה מוכיח שאין אונס בגיטין אפי' באונס דלא שכיח כלל ומההיא דאחזו ליכא לאקשויי מידי וכן נראה דעת ר"ח הרי"ף והרמב"ם שסתמו דבריהם ולא חילקו:
אכן נוראות נפלאתי מהרב הגדול מהר"י קארו איך לא שת לבו לדברי הגאונים האלה והעל' בדעת האחרונים והנה השריש לנו הרב בעצמו שבמקו' שהרי"ף והרמב"ם מסכימים לדעת א' הכי נקיטינן ואין לומר שהטע' הוא מפני שלא גלו דעת' בבירור דבהרבה מקומות מכריח הרב סברת הרמב"ם ממה שלא פירש וטעמא דמסתבר הוא דכיון דהיה לו לפרש ולא פירש נרא' שסובר דאין לחלק וכמו שעשה ג"כ הר"ן ז"ל בפירושיו על הרי"ף ז"ל כאשר יראה המעיין ולפי זה היה ראוי לנו לפסוק נגד הרב אמנם כיון שלא נתברר לנו במופת חותך דדעת הרי ף והרמב"ם כן אף שהדעת נוטה לזה. ורבו המחמירים בדבר ערוה כי מלבד הפוסקים הנזכרים לעיל גם הסמ"ג והריב"ש בתשוב' וכל האחרונים מסכימים בזה לענין מעשה אני חוכך להחמיר:
ומעתה נבוא לעניין שאלתינו כי אף שלדעתי הוא דבר פשוט דאין בכלל אונס עשיית המצוה ואין צורך לפנים להפיק רצון החכם השואל אאריך מעט בראייות ראשונה שלא מצינו לא בגמר' ולא בפוסקים שיקרא אונס מה שעושה האדם ברצונו ובחירתו אלא שחיוב מצוה מה שאינו רוצה לימנע ממנה מכריחו בעשייתו ועוד כי מהות וגדר שם אונס אינו סובל זה כי טבע זה השם אף בלשון בני אדם אינו כולל אלא הכרח מה שבסבתו אינו יכול האדם לעשות מה שרוצה על דרך משל שמכין אותו או חובשין אותו בבית האסורים בעבור שיעשה דבר מה או בהפך וכן מי שהלך לאיזה מקים והיה צריך לחזור לביתו בתוך זמן מוגבל ולא בא בשביל שעכבו נהר או שחלה וכדומה לזה שמונע לאדם בחירתו בעשיית אותו דבר אבל ההכרח שהוא בסבת המצוה אינו מסיר הבחירה ממנו כי אם ירצה לעבור על המצוה יכול לעשות אותו דבר אם כן בנ"ד נמי שלא היה שם הכרח אחר מנעהו לבוא אל ביתו זולת המיל אינו נקרא אונס לבטל הגט והגם כי מצאנו ראינו בהרבה מן הפוסקים שאונס ממון נקרא אונס לענין גט מעושה עם היות שאינו דבר מונע לאדם בחירתו דהרי אם רוצה לאבד הממון הרשות בידו הטעם הוא דיצרא דממונא תקיף רצוני לומ' כי האדם מצד טבעו משתוקק הרבה לקבץ הון רב עד שבסיבתו רבים רחקו מנתיב האמת והיושר אף כי תופשי התורה כאשר נודע לכל כל שכן שלא להפסיד את ממונו כי הטבע מכריחו לזה וגם השכל גוזר כן שיהיה האדם מדקדק בממונו שלא לבוא לידי עוני כי הוא ג"כ מביא את האדם לנטות באופן מה מדרך היוש' כאשר אמרו רז"ל צדיקי מדקדקי' בממונם שלא לפשוט ידיהם בגזל וכמה דברים התירו מפני שאדם בהול על ממונו ומאחר דהגט תלוי בדעת המגרש כי אין האיש מגרש שלא מרצונו אנן סהדי כי מי שנותן גט מפני שירא לאבד ממינו הוא מוכרח בנתינתו ואין לו בחירה בזה ומהאי טעמא נמי אמרו במי שאנסוהו באונס ממון למכור שדהו ומסר מודעא על זה שמכרו בטל כדמוכח בהדיא בפ' חזקת הבתים דף מ' מההוא גברא דמשכן פרדסא לחבריה והביאו הרמב"ם ז"ל בפי בהלכו מכירה ואף בלא מוסר מודעא יהיה הדין כך אי לאו טעמא דאמרינן אגב אונסיה גמר ומקנה מפני שאינו מפסיד כלום אבל מה שאדם עושה בסבת מצוה מה אינו נקרא אנוס בזה כי בלי שיחטא יוכל לימנע ממנה כי אינו נקרא חוטא אלא מי שאינו עושה אותה בשאט בנפש בזולת סיבה בודקת תכריחהו המניעה ממנה אבל מי שמניחה בעבור סבה צודקת ונכונה תכריחהו על זה אין השכל גוזר כי יחטא בזה ולפי זה בל ד שהיה יכול ראובן לבוא אל ביתו ולא למול את התינוק בזולת חטא שהרי לא היה עושה זה בשאט בנפש אלא שלא לגרש את אשתו והוא ג"כ מן הנימוס התוריי והישר שלא לגרש את אשתו בזולת סיבה ולא שמענו מעולם שיהיה חיוב אדם לעשות כן או אפילו שיעשה דבר מה שבעבורו תהיה מגורשת בשביל מצוה מה וא"כ מאחר שנתעכב שם בלי צורך יכריחהו על זה ודאי שרצה שתהיה אשתו מגורשת:
וע"ד אף שנניח שבכלל אונס הוא עשיית המצוה מה שלא יעלה על הדעת לומר כן זה יהיה דווקא במצוה שמחוייב אדם לעשותה אבל במצוה שאינה מוטלת עליו עשייתה אין טעם כלל לומר שיקרא אונס עשיית דבר מה בשביל אותה מצוה ובנ"ד נמי שלא היה הכרח אחר זולת המילה שהיא מצוה שאינה מוטלת עליו כי על האב מוטל למול את בנו כדאיתא בקידושין נמצא שבדעתו וברצונו גרש את אשתו והגט הוא גט גמור. אלא שהאמת הוא שבכל מצוה שיהיה אין חיוב עשייתה נקרא אונס כמו שכתבנו:
ועוד ידינו נטויה להביא ראיה מופתית תורה על מה שאמרנו והיא מאי דאיתא בפ' המגרש דף פ"ד איבעיא להו הרי זה גיטך ע"מ שתאכלי בשר חזיר מהו אמר אביי היא היא רבא אמר אפשר דאכלא ולקי ומקשה תלמודא לרבא והא קא מתנה על מה שכתוב בתורה ותירץ רבינא כי אמרינן מתנה על מה שכתוב בתורה תנאו בטל כגון שארה כסותה ועונתה דודאי קא עקר אבל הכא מי קאמר לה לא סגיא דלא אכלא לא תיכול ולא תגרש ע"כ בגמרא וידוע דהלכה כרבא וכן פסק הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות אישות הרי לך בהדיא דאעפ"י שאחד ממשפטי התנאי הוא שיהיה דבר שאפשר לקיימו וזאת האשה אינה יכולה לקיימו כי העבירה תכריחנה על זה מ"מ כיון שאין שם הכרח אחר מונע לה הבחירה בקיום התנאי זולת העבירה נקרא תנאי שאפשר לקיימו ואם נתקיים התנאי מגורשת ואם לאו אינה מגורשת והוא הדין נמי אם תלה התנאי בעצמו שאמר הרי זה גיטך אם אוכל בשר חזיר כי כל דיני התנאי שוים בין שיהיה תולה התנאי בו בין שיהיה תולה התנאי באשה ונקט התנאי באשה משום דסמך אברייתא דלעיל דתלה התנאי בה והשתא אם מניעת העבירה אינה הכרח לבטל התנאי ואינה נכנסת תחת סוג אי אפשר לקיימו כיון שאם ירצה לעבור העבירה הרשות בידה וק"ו ההכרח הבא בקיום המצוה שאין במניעתה עבירה בידים אלא הוא שב ואל תעשה שאינו נכנס תחת סוג אונס ומכ"ש בנ"ד דהיה מצוה דלא רמיא עליה והיה יכול ראובן לשוב אל ביתו להיות עם אשתו בלי שיחטא בהניח המצוה כמו שבארנו שאין כאן אונס כלל והדין עם היבמה שתוכל לינשא לחוץ וזה מבואר בנפשו ואין צורך להאריך עוד:
אלה דברי דוד בן לא"א מוהרר יעקב דימיזה
בסדר ובשנת בכל ביתי נאמן הוא