שאלה ראובן קדש את לאה בטבעת סתם ויהי אחר יום או יומים הלכה אצל צורפי זהב למוכרה ואמרו לה שהיא של נחושת וכיון ששמעה כך הלכה אצל ראובן ואמרה לו שהטעה אות' שעל דעת שהטבעת של זהב נתקדשה לו וכיון שנמצאת של נחושת שבטלו הקדושין והלכה ונתקדשה לשמעון וראובן משיב אמריו לה שהיא מקודשת לו יען קדשה סתם ולא אמר שהטבעת היה של זהב והיא גם היא לא אמרה לו כלום בדשעת הקדושין וכיון שהטבעת שוה פרוטה ואשה מתקדשת בשוה פרוטה וגם אחותה רבקה שהיא נשואה מכמה שנים נתקדשה בטבעת של נחושת גם היא מתקדשת דכוותה והשתא מבעיא לן כיון דלאה הלכה אצל צורפי זהב למוכרה גלתה בדעתה שעל מנת שהיתה של זהב נתקדשה וכיון שהיא של נחושת אין כאן קדושין וקדושי שמעון ודאי ומקודשת לו או דילמא כיון שקבלתו סתם ולאחר יום או יומים הלכה למוכרה לצורפי זהב לפי שראתה אותה טבעת יפה מנחושת חשוב וממורט סברה שהיא של זהב ולא שעל מנת כן  קבלתו מתחילה בשעת קדושין דהא עשויה  להתקדש בטבעת שיש בה שוה פרוטה כמו אחותה ומקודשת לראובן ואין בקדושי שמעון חשש דקדש אשת איש וקדושיו לא חלו יורנו  המורה לצדקה הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה בראותי כי ננעלו לי שערי הלכות ואין דרכי תשובות לי ערוכות אחזתני חיל ורעדה כחבלי יולדה כי אמרתי בלבי וקרבי איך אגיש ואקריב ניבי להשיב תשובה שלמה לשאלה גדולה ורמה אשר שאל ממני הרב הגדול בחכמה חריפותו בקיאותו ותבונתו תמימה ה"ה החכם השלם והכולל חסיד וגם עניו כהלל דיין מצויין מרביץ תורה  בישראל הודינו זיונו והדרינו מורינו ורבינו ן' דאנא די בריטו נר"ו אשר ברוב ענותנותו וגודל טובתו שאל ממני זאת השאלה ואף כי אין בלשוני מלה לדבר בפני חכמים גדולים אשר בסולם החכמה עולים עם כל זה להפיק רצון מורינו הרב השואל אמרתי לכתוב מלות האל ועתרתי לאל עילום העושה במרומיו שלום ישמרהו ויחייהו ועל רום במותי ההצלחות ירכיבהו ועל כן הבריאות החיי' והשלום יושיבהו יציבהו ויעמידהו בחברת תלמידיו האהובים והנעימים יחדיו יחיו תמים עד בנין בית עולמים אכ"יר:
בהביטי בחסרון דעתי ובדלותי יסודי הדין הזה להוציא דבר אמת לאמיתו להשיב תשובה לשאלתו ראיתי דעגולתו סובב בנקודת האי דינא רבא דאתיא בקידושין בפרק האשה נקנית דף ז' ההוא גברא דאקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכי שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא אי דאמר לה חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אחר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אחר צריכי שומא כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכה דעתה ובמסקנא אמרו והילכתא שיראי לא צריכי שומא ע"כ:
ופירש רש"י ז"ללא צריכי שומא שישומו אותו שמאים קודם שתקבלם צריכי שומא וכיון שלא שמאום תחילה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו התקדשי לי בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה לא שוו: אי דאמר התקדשי לי בחמשים זוז והרי לך אלו בדמיהן ושוו חמשים מיהו לא שמאוה קודם לכך ע"כ:
הנה נראה מזאת הסוגיא כשהמקדש הזכיר סכום צריך שומא מקודם אבל אם לא הזכיר סכום אלא מקדש סתם הרי היא מקודשת על כל פנים אם יש שוה פרוט' וזה הוא שאמרו בגמרא אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא כלומר בסתם הרי הוא כאומר לה במה ששוים וכן מתבארו מדברי הר"ן והרש"בא בחדושיו ובבאור כתב כן הר"ש בר צמח כמו שיתבאר לקמן:
וכתב הרמ"בם ז"ל בפרק ז' מהלכות אישות וז"ל אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהן שוים חמשים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאווה להן אם היו שוים חמשים הרי זו מקודשת משעת לקיחה ואינן צריכין שומא בשוק ואחר כך תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והן שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעה ראשונה ואם אינן שוים אינה מקודשת עכ"ל הנה נראה מדבריו דדוקא כשמתקדש הזכיר סך ושווי וכמו שכתב הוא ז"ל בבגדים אלו שהן שוים חמשים דינרים אבל בסתם שלא הזכיר סך ושווי הרי זו מקודשת ועוד נראה דדוקא שיראי וכיוצא בהן הוא שאינן צריכי' שומא מקודם מפני שהאשה מתאווה להן ומחמדתן וכמו שכתב הוא ז"ל והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאווה להן אבל שאר דברים שאין האשה מחמדתן צריכים שומא מקודם ואחר כך תהיה מקודשת ומפני זה אפסיקא בגמרא והילכתא שיראי לא צריכי שומא ולא איפסיק כל מידי לא צריכי שומא או הילכתא כרבה וכן פירשו דבריו הרב המגיד והר"ן ז"ל:
מדברי רבינו תם נראה כפי מה שהבינו בדבריו קצת הפוסקים שאף המקדש סתם אם הוא דבר שאין שומתו ידוע וטועין הרבה בשוויו צריך שומא ואם לא שמוהו אינה מקודש' וז"ל על הא דאמרינן בגמר' והילכת' שיראי לא צריכי שומא מקשין רבותינו בעלי התוספות ואם תאמר אמאי איצטריך לפסוק כרבה גבי רב יוסף ועוד אמאי לא קאמר בהדיא הילכתא כוותיה כרבה כדאמר הלכה כרבי אלעזר והילכתא כרבא אמר רב נחמן ואומר רבינו תם דאתא לאשמועינן דדוקא שיראי הוא דלא צריכי שומא לפי ששומתה ידוע קצת ואין רגילין לטעות בו כל כך אבל שאר דברים כגון אבנים טובות ומרגליות שיש שאינן טובות אלא מעט ורגילים לטעות בהרבה יותר משוויה צריכה שומא משום דלא סמכה דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ע"כ מדברי הר"ן נראה שהבין מדברי רבינו תם שאבנים טובות ומרגליות בכל ענין צריכים שומא ואף במקדש סתם שכן כתב דמשום הכי נקט שיראי לפי ששומתן ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעות בהם כל כך ביותר משוויין הרבה כמרגלית ואבן טובה שיש שאינה שוה אלא מעט ואיפשר שהיא סבורה כמה וכמה בהא רבה מודה דאף על גב דלא אמר לה דשויא חמשין אלא אמר לה בכל דהו דצריכי שומא ולפיכך פירשו שיראי כדי שלא לטעות בדבר זה ואמר רבינו תם שלפיכך נהגו שלא לקדש בטבעת שיש בה אבן עכ"ל אבל יותר נראה לפרש דברי רבינו תם דסבירא ליה כהרא"ש ז"ל שכתב אחר שהביא דברי רבינו תם כתב הוא  ז"ל ומיהו לא ברירא לו האי טעמא למה נהגו העולם להסיר האבן מן הטבעת דהא אמרינן בכל דהו לא פליגי ללישנא קמא ואין דרך לתת  שומא לטבעת של קידושיו ע"כ כוונתו הוא ז"ל במה שלא חלק אלא בין אבנים טובות ומרגליות שאין שומתן ידוע לשאר דברים ששומתם ידוע קצת ר"ל כשהזכיר הבעל שומתם בשעת הקידושין דאזי דווקא בשיראי וכל כיוצא בהן ששומתם ידוע קצת אם פירש בדבריו סך ושווי אינם צריכים שומא בתחילה קודם שתקבלם אבל צריך שישוה כמו שאמר ואם לאו אינה מקודשת לאפוקי אבנים טובות ומרגליות שאם הזכיר הבעל שוויים צריכים שומא קודם שתקבלם ואם לא שמאום תחילה אינה מקודשת אבל אם קדש כתם הרי זו מקודשת כפשט ההלכה דאמר אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא וכן נראה שהרב בעל הטורים הבין כן בדברי רבינו תם ז"ל שהרי כתב הטור א"ה סימן ל"א ז"ל וכתב רבינו תם דווקא בחפץ ששומתו ידוע קצת כמו מלבושים ואין רגילות לטעות בו כל כך אבל אבנים טובות ומרגליות וכיוצא בהן שאין בקיאין בשומתן ופעמים טועים בהם הרבה ואמר לה התקדשי לי באבן ששוה חמשים זוז צריך שומא דלא סמכה דעתה ולכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ע"כ ממה שכתב ואמר לה התקדישי לי באבן ששוה חמשים זוז יראה דהיינו דווקא היכא שפירש ואמר לה ששוה חמשים זוז אבל אם אמר לה בכל דהו דהיינו בסתם אפילו באבנים טובות ומרגליות יכול לקדש נמצא כי אין בין דברי הרמב"ם ז"ל לדברי רבינו תם ז"ל אלא שלהרמ"בם בגדי משי וכיוצא בהם מדברים שהאשה מתאווה להן אינם צריכים שומא הא כל שאר דברים צריכים שומא ולרבינו תם כל דבר ששומתו ידוע קצת כגון בגדי משי וכיוצא בהם אינם צריכים שומא לאפוקי אבנים טובות ומרגליות שצריכים שומא ודוקא שהזכיר המקדש שווים הא לאו הכי הרי זו מקודשת קידושי ודאי:
נמצינו למדין מכל מה שכתבנו שהרמב"ם והרא"ש ז"ל מסכימים שכל המקדש בסתם הרי זו מקודשת ואינו צריך שומא וכן פסק הרב בעל הטורים מלבד רבינו תם וכפי מה שפסק הר"ן ולפי זה הדבר ברור שלאה מקודשת לראובן בלי שום ספק והרי היא אשת איש לכל דבריה כיון שראובן קדשה סתם והטבעת הרי היא שוה פרוטה כמו שכתב מורינו הרב השואל ה"י:
ואחר כתבי כל זאת מצאתי תשובה אחת נדפסה בספר הרמ"בם ז"ל בסוף ספר נשים סימן ך' וז"ל ואשר שאל מורי ואדוני על אחד שקדש תחת החופה והעדים שראו אח הטבעת נראית לפניהם של זהב בם הצורף נראתה בעיניו כך וקרוב לחצי שנה אחר כך נמצאת של נחושת מטיבותיה דמר נראה לי כיון שהעדים ראוה בשעת קדושין בפני האשה ואמרו שהיא של זהב על העדים קא סמכה וה"ל כאומר לה התקדישי לי בדינר של כסף ונמצא של זהב דאינה מקודשת וכן התקדישי לי במנה ונמצאו מנה חסר דינר או של נחושת דאינה מקודשת ואי משום דהתם אמר איהו גופיה והכא אמרו עדים אין נראה לחלק ונהי דשיראי לא צריכי שומא מכל מקום היכא דשיימינהו ואישתכח דלא שווה כולי האי אינה מקודשת כדאמרינן בפרקא קמא דקדושין חמשין ולא שוו חמשין הא לא שוו וכל שכן זהב ונחושת דנחושת לא שוי כמו זהב ועוד דשני מינין הם ואף על פי שאנו מדמין לא הייתי רוצה לעשות מעשה ולהפקיעה עכ"ל ובהיות שיש הפרש בין התשובה הזאת לנדון שלפנינו כי שם העדים הבינו שהטבעת היתה של זהב גם הצורף נדמה לו כן מה שאין כן בענין שאנו בו כי יש הבדל וחלוק גדול אם אמר כן המקדש בעצמו מפני שהיא מטעה אותה מה שאין כן אם חשבו כן העדים או האשה כי לא הטעו זה את זה כלל ובודאי שהדין נותן שנחלק ביניהם ומה שכתב עוד דאף על גב דשיראי לא צריכי שומא מכל מקום היכא דשיימינהו ואישתכח דלא שוו כולי האי אינא מקודשת אמת הדבר שכן אמרו שם אלא שזה לא נאמר אלא אם כן שם אותם המקדש בעצמו ואמר לה הרי את מקודשת לי בדבר זה שהוא שוה כך וכך אבל המקדש בסתם אם הוא שוה פרוטה הרי זו קודשא ואין משגיחיו על מה שחשבו העדים כי הוא לא הזכיר בדבריו טבעת של זהב אלא טבעת סתם אמר תהיה ממה שתהיה:
וכן כתוב במרדכי וז"ל השיב הרב רבו שמשון ברבי ז"ל על אחד שקדש בטבעת של כסף והיא סבורה שהיא של זהב ושאלו דשמא קדושי טעות הן כמו שמפרש רבינו תם גבי מקדש בטבעת שיש בה אבן והשיב דלאו קדושי טעות הן שהרי יש באותה הטבעת שוה פרוטה רק שיהא כשיעור שוה קדושין ותדע שהרי בשעת קדושין אין שמין רק ששוה פרוטה ובהא סמכה דעתה ואין צריך לקדשה שנית ואפילו היו קדושין ראשונים טעות בעל קנה ואין צריך קדושין אחרים כדפרשינן בתשובה עכ"ל:
וכן פסק הר"ש בר צמח בתשובה הובא בבית יוסף בסימן ל"א על המקדש בטבעת ונמצאת של נחושת אין מספיק לבטל הקדושין כיון שלא אמר לה שהיא של כסף אלא שקדשה סתם והיא סברה שהטבעת היה של כסף ה"ל דברים שבלב דהא אסיקנא דאי אמר לה בכל דהו לא צריכי שומא ופירוש כל דהו בסתם כיון שהם שוים פרוטה אבל יש מי שאמר שאם נמצא טבעת של נחושת אינה מקודשת ושמא טעמו דכיון שאין רגילות בשל נחושת הוי כמפרש והדבר צריך הכרע עכ"ל:
גם מצאתי תשובה אחרת סמוכה לאותה שהבאתי למעלה וז"ל שוב שמעתי שאותה טבעת בחזקת של זהב היתה קרוב לשנתים ונשתברה ונתנוה לצורף גוי לתקנה ושהתה בביתו ועתה נתנוה לה ונודע שהיא של נחושת דבר ברור זה שהצורף גוי החליפה ואפילו לא החליף הלא קדשה בטבעת זו ונסביר החתן שהיא של זהב והיתה של נחושת אם יש בה שוה פרוטה מקודשת כגון שקבלה סתם ולא אמר של זהב ואף על גב דסתם העולם נהגו לקדש בשל זהב לא נחשב בכך כמפרש מידי דהוה האשה דסתמא מקפדת על דינר ומכשרינן בפרוטה וקדשה בלילה אי שווייה שליח כדמוכח בפרק קמא דקדושין ותה שדמית מקדש אשה בטבעת סתם ונמצאת של נחושת למנה זהב ונמצא חסר דינר או דינר של נחושת מה ענין זה אצל זה והלא המנה הוא מאת דינר של כסף וה"ל כמפרש אבל כשאומר התקדישי לי בטבעת זו מי קאמר בטבעת זהב בטבעת סתם קאמר יש מהן של כסף ויש מהן של נחושת ויש מהן של אלמוג ובכל ענין מקודשת ובלבד שיש בו שוה פרוטה עכ"ל:
הכלל העולה מדברינו הוא שלאה מקודשת לראובן בלי ספק כיון שקדשה סתם והטבעת הרי הוא שוה פרוטה ואין חוששין לקדושיו שקבלה משמעון כלל שהרי היא אשת איש לכל דבריה ואין קידושין תופסין בה זהו הנראה לי להלכה אבל למעשה כיון שמצאנו מי שסובר שאין כאן קדושין כלל ואחרים נסתפקו בדבר נראה לי שראוי לכופו לשמעון שיגרשנה אם הוא בענין שנוכל להכריח על כך אבל אם ברח או אם ראובן כהן תשב עם בעלה ואין ראוי לעגנה ואם אירע שלא קבלה קדושין מאחר שכשר הדבר שיחזור ראובן ויקדשנה קדושין אחרים שאין בהן פקפוק כלל משום היות טוב אל תקרא רע זהו הנראה לעניות דעתי אם יסכים עמי מורינו ורבינו היושב על כסא ההוראה וכסאו כסא משפט יהיה נכון לעולמי עד נכתב ונגמר בסדר ובשנת ואל אישך תשוקתך לפ"ק:
נאום הצעיר יצחק אינריקיץ פארו ס"ט: