שאלה ראובן היה סוחר טוב ומכר סחורה בעד עשרה אלפים זהובי' לגוי אחד ע"י סרסור ישראל בתנאי שישלם לו אלו העשרה אלפים לסוף ג' חדשים מיום מסירת הסחורה ובהיות שראובן הנ"ל היה דחוק למעות בקש מהגוי הקונה שיתן לו המעות מיד וינכה לו אחד למאה כנהוג בשבל הקדמת המעות והגוי לא רצה ליתן המעות מיד עד שינכה לו אחד וחצי למאה ואחר שראה הסרסור הנ"ל מצטער כ"כ על המעות אמר לו אני אקנה ממך זה החוב בניכוי אחד למאה זהובים ונתרצו בזה ונתן לו הסרסור עשרה אלפים זהובים פחות מאה זהובים ועשה שטר על הגוי כדת וכהלכה כאילו הוא בעל הסחורה ומפני שידע הסרסור שהיה הגוי אמוד וג"כ היה הגוי דר רחוק מן העיר לכן לא הודיעו כלום ממה שעשה עם ראובן רק רצה להמתין עד הגעת זמן הפירעון ואז ילך ויקבל מעותיו ולאחר ג' חדשים שכר הסרסור עגלה ועשה הוצאות והלך אצל הגוי שקנה הסחורה ובקש ממנו שיתן לו העשרה אלפים שהוא חייב בהם מחמת הסחור' שקבל והראה לו השטר שעשה לו ראובן בשמו אז השיב הגוי לסרסור חרה לי על הטורח שעשיתה חנם יען כי ראובן רמה אותך לאחר שמכר לך זה השטר חזר ומכרו לי בעד מאה וחמשים זהובים פחות כמו שאמרתי אני תחלה והראה השטר מזה וחזר הסרסור לעיר בפחי נפש ובא לו אצל ראובן ורבתה הקטטה ביניהם ובאו לבית מדרשו של שם שיורם כדת מה לעשות הסרסור טוען שראובן חייב ליתן העשרה אלפים משלם שבהיתר קנה ממנו החוב בניכוי אחד למאה וראובן טוען כן האמת שהוא עשה שלא כהוגן מחמת שנמצא כ"כ דחוק למעות רק שאינו רוצה לעבור על דת לשלם לישראל יותר ממה שקבל ממנו יוצא משפטם לאור ומ"ה תמ"ש אכי"ר:
תשובה מאמרם ז"ל במשנה בבא מציעה דף ס' פרק חמישי איזהו נשך ואיזהו תרבית איזהו נשך המלוה סלע בחמשה דינרים סאתים חיטים בשלש אסור מפני שהוא נושך ואיזהו תרבית המרבה בפירות כיצד לקח הימנו חיטים בדינר זהב הכור וכן השער עמדו חיטים בשלשים דינרים אמר לו תן לי חיטיי שאני רוצה למוכרן וליקח בהן יין אמר לו הרי חטיך עשויות עלי בשלשים והרי לך אצלי בהן יין ויין אין לו ע"כ במשנה ובגמרא מדשביק לרבית דאורייתא וקא מפרש דרבנן מכלל דאורייתא דנשך ותרבית חדא מלתא היא והא קראיי כתיבי נשך כסף ורבית אוכל ותיסברא דאיכא נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך נשך בלא תרבית היכי דמי אי דאוזפיה מאה במאה ועשרים מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף קיימי מאה ועשרים בדנקא נשך איכא דקא נכית ליה דקא שקיל מיניה מידי דלא יהיב ליה ותרבית ליכא דלית ליה רוחא דדנקא אוזפיה ודנקא קא שקיל מיניה סוף סוף אי בתר מעיקרא אזלת הרי נשך והרי תרבית אי בתר בסוף אזלת לא נשך איכא ולא תרבית איכא ותו תרבית בלא נשך היכי דמי אי דאוזיף מאה במאה מעיקרא קיימי מאה בדנקא ולבסוף מאה בחומש' אי בתר מעיקרא אזלת לא נשך איכא ולא תרבית איכא אי בתר סוף אזלת הרי נשך והרי תרבית אלא אמר רבא אי אתה מוצא לא נשך בלא תרבית ולא תרבית בלא נשך ולא חילקן הכתוב אלא לעבור עליו בשני לאוין ע"כ בגמרא לענינינו:
ופר"שי איזהו נשך שהוא נושך דשקל מיניה מאי דלא יהיב ליה: המרב' בפירות המרבה שכר לעצמו בפירות ובגמרא מפרש דבהלוואת כסף או פירות נמי הוי תרבית שהרי מתרבה ממונו והכא רבית דרבנן קמפרש דרך מקח וממכר: דינר זהב כ"ה דינר כסף: וכן השער כך היו נמכרים בעיר והותר לו לתת מעות עכשיו על מינת ליתן לו זה חטין כל ימות השנה בדמים הללו כשיעור מעותיו ואעפ"י שעכשיו אין לו חטין דתנן בפירקין יצא השער פוסקין אע"פי שאין לזה יש לזה ויכול המוכר הלז לקנותה עתה במעות הללו: עמדו חטין לאחר זמן ב"ל דינרים: אמר לו תן לי חיטי וזו מותרת היא אם נתן לו חטין אבל פסוק היין שפסק לו לתת בהן אסור הואיל ואין לו שמא יוקיר היין ואע"פי שפוסק עמו כשער היין של עכשיו וכבר יצא השע' דבגמרא מפרש טעמא: גמרא לרבית דאורייתא דרך הלואה משמע דכתיב מרבה הונו בנשך ותרבית: והכתיב נשך כסף ותרבית אוכל את כספך לא תתן לו בנשך ובמרבית לא תתן אכלך ומדחלקו לשני לאוין תרתי נינהו: מי איכא נשך שנושך את חבירו ואין ממונו מתרבה: ומי איכא תרבית שיהא מלוה נשכר ולא יהיה לוה נשוך: נשך בלא תרבית היכי מדמית ליה כגון דאוזפיה הלוהו: מאה פרוטות במאה ועשרים: מעיקר' כשהלוהו: ולבסוף כשמשלם: בדנקא במעה כסף שהוא שתות לדינר: נכית נושך ומחסרו: אי בתר מעיקרא אזלת אי חשבת' להני פרוטות השתא כדמעיקרא הרי נשך והרי תרבית שהוא יכול ליקח בהם מעה במאה ונשכר עשרים: לא נשך איכא שהלוה יכול לקנותם במעה וזה שוה מעה הלוהו: בחומשא יכול ליקח בהן כסף חומש דינר שהוא יתר על שתות:
ובזה פסק הרמב"ם בפרק ד' מהלכות מלוה ולוה נשך ומרבית אחד הוא שנאמר את כספך לא תתן לו בנשך ובמרבית לא תתן אכלך ולהלן הוא אומר נשך כסף נשך אוכל נשך כל דבר אשר ישך ולמה נקרא שמו נשך מפני שהוא נושך שמצער את חבירו ואוכל את בשרו ולמה חלקן הכתוב לעבור עליו בשני לאוין כדרך שאסור להלוות כך אסור ללוות ברבית שנאמר לא תשיך לאחיך מפי השמועה למדו שזו אזהרה ללוה כלומר לא תנשך לאחיך וכן אסור להתעסק בין לוה ומלוה ברבית וכל מי שהיה ערב או סופר או עד ביניהם הרי זה עובר בלא תעשה שנאמר לא תשימון עליו נשך זו אזהרה אף לעדים ולערב ולסופר הא למדת שהמלוה ברבית עובר על ששה לאוין לא תהיה לו כנושה. את כספך לא תתן לו בנשך. ובמרבית לא תתן אכלך. אל תקח מאתו נשך ותרבית. לא תשימון עליו נשך ולפני עור לא תתן מכשול. והלוה עובר בשנים לא תשיך לאחיך. ולפני עור לא תתן מכשול ערב עדים וכיוצא בהן אין עוברים אלא משום לא תשימון עליו נשך וכל מי שהיה סרסור בין שניהם או שסייע אחד מהן או הורהו עובר משום לפני עור לא תתן מכשול ואעפ"י שעוברין על אלו הלאוין אין לוקין עליהן מפני שניתן להשבון:
ודע אתה הרואה לעניין אם הלוה רוצה למחול למלוה הרבית יש בו מחלוקת בין הגאונים והרמ"בם ז"ל שלדעת הגאונים הלוה אינו יכול למחול למלוה רבית שלקח ממנו או שעתיד ליקח אעפ"י שקנו מידו שמחל או נתן במתנה ולדעת הרמב"ם יכול הלוה למחול כאשר כתב הרמב"ם בפרק שקדם זכרו הורו מקצת הגאונים שהלוה שמחל למלוה ברבית שלקח ממנו או שעתיד ליקח אף על פי שקנו מידו שמחל או נתן במתנה אינו מועיל כלום שכל רבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסר' מחילה זו לפיכך אין המחילה מועלת ברבית אפי' ברבית של דבריהם יראה לי שאין הוראה זו נכונ' אלא מאחר שאומרין למלוה להחזיר לו ידע הלוה שדבר אסור עשה ויש לו ליטול ממנו אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל ובפירוש אמרו חכמים שהגזלנין ומלוה ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן מכלל שהמחילה מועלת וכתב הרב המגיד זה הלשון מורה שלא נחלק רבנו על הגאונים ז"ל אלא ברבית שכבר עמד המלוה וגבהו שכבר עברו על הלאוין ואע"פ שנתן להשבון המחילה מועלת בו וכמו שהוכיח רבנו ממה שאמרו אין מקבלין מהן והוא מוכרח אבל ברבית העתיד ליקח אף הוא ז"ל מודה שאין שום מחילה מועלת בו וזה פשוט ונסתלקו מכאן דברי ההשגו' וכך כתוב שם אמר אברהם חיי ראשי הוראה נכונה היא א"כ מלוין ברבית יעשו כן להתיר להם הרבית ע"כ:
הוכרחתי להעתיק דברי הרב המגיד לפי שדבריו אינם מוכרחים בדברי הרמב"ם ומה שדקדק על שלקח הרמב"ם חלוקת אלא מאחר שאומרין למלוה להחזיר לו וכו' הוא על דרך ההפלגה שאפילו רבית דאורייתא שיוצאה בדיינים וצריך להחזיר מחילה מועלת בה דאילו רבית דרבנן אינה חוזרת כאשר כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ד' שטר שכתוב בו רבית בין קצוצה בין של דבריהם גובה את הקרן ואינו גובה את תרבית קדם וגבה הכל מוציאין ממנו הרבית קצוצה אבל אבק רבית שהוא מדבריהם אינו גובה מן הלוה למלוה ואין מחזירין אותו מן המלוה ללוה ומצאתי לי מאפת חתוך על זה מדברי הטור ביורה דעה סימן ק"ס וז"ל והגאונים כתבו שאם מחל הלוה למלוה רבית שלקח או שעתיד ליקח אעפ"י שקנו מידו או נותנו לו במחנה אינו כלים שכל רבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו לפיכך אין המחילה מועלת כלום ואפילו ברבית של דבריה' והרמב"ם חלק על זה וכתב שהמחילה מועלת וא"א הרא"ש ז"ל כתב ודאי אם לקח ממנו רבית וצריך להחזירה לו מועלת מחילה לפוטרו כמו בכל גזל אבל בשעת לקיחת הרבית אפילו אם אמר אני נותנו לך במתנה אסור לקבלו הרי הדבר ברור שאחר שהביא דברי הגאונים שאסרו רבית שעבר ורבית העתיד כתב והרמב"ם חלק על זה ולא חלק בין שתי החלוקות והבין דברי הרמב"ם שהוא חולק בכל על הגאונים גם ממה שכתב והרמב"ם חלק על זה וכתב שהמחילה מועלת וא"א ז"ל כתב ודאי אם לקח ממנו רבית וצריך להחזירה לו מועלת מחילה לפוטרו ואם אמת שהבין בדברי הרמב"ם שלא נחלק על הגאונים כי אם בחלוקת העתיד היה לו לחלק ולכתוב אחריו וכן כתב א"א שכן משפט הלשון אמנם ממה שכתב וא"א ז"ל כתב הוא חולק על דברי הרמב"ם וזה פשוט וכן גם כן הבינו דבריו הראב"ד וסמ"ג מלבד הרב בית יוסף שנמשך אחר דברי הרב המגיד וכן פסק בשלחנו בסימן הנזכ' זהוא מה שנראה לנו בדברי הרמב"ם אמנם אני אומר שאין הוראת הרמב"ם נכונה כמו שכתבו הגאונים והראב"ד ומה שהביא ראיה שהגזלנים ומלוה ברבית אין מקבלין מהן הוא מדרך קנס שקנסו אותם חכמים שלא לקבל מהם כדי שלא ירגילו עצמם בכך והראיה על זה שאין לוקין על לאו זה מפני שניתן להשבון וזה פשוט מצד עצמו והאריכות בו אך למותר:
העולה על רוחינו מהסוגיא שקדם זכרה הוא דרבית דאוריית' המלוה סלע בחמשה דינרים או סאתים בשלש אמנם המרבה בפירות כיצד לקח הימנו חטים בדינר זהב הכור וכו' שהוא דרך מקח וממכר הוא אסור מדבריהם אם אין לו אותו המין ולפי זה כל רבית שהוא מפאת מקח וממכר הוא מדבריהם לכן נראה ממושכל ראשון מה ששאל החכם השואל שראובן טוען רק שאינו רוצה לעבור על דת לשלם לישראל יותר ממה שקבל ממנו שהדין עמו שלא לשלם יותר מאה זהובים על הסך שקבל מן הסרסור שהוא נגד הגאונים ונגד הרב המגיד ונגד בית יוסף שהוא רבית העתיד והם העלו שבזה לא נחלק הרמב"ם על הגאונים ומה גם להטור שכתב חלוק זה בשם אביו הרא"ש ז"ל:
אמנם מה שהושפע עלנו משכל הפועל בגזירת ה' הדין עם הסרסור וצריך ראובן לשלם לו עשרה אלפים כפי מה שהתנ' עמו ואין זה אבק רבית שהרי החוב היה לו על הגוי לשלם לו לסוף ג' חדשים והוי כחוכר שטר חוב לחבירו שיכול למכור בפחות וכן כתב הרמב"ם בפרק ה' מהלכות מלוה ולוה יש דברים שהם כמו רבית ומותרי' כיצד לוקח אדם שטרותיו של חבירו בפחות ואינו חושש ומותר אדם ליתן לחבירו דינר כדי שילוה לפלוני מאה דינרים שלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מן הלוה למלוה וכן אומר אדם לחבירו הילך דינר זה ואמור לפלוני שילוני שלא נתן אלא שכר אמירה והיא תוספתא ורבנו הגדול הביאה בהלכות בשם ירושלמי ולא חלק אם קבל אחריות עליו הלוקח אם לא אמנם הרב המגיד כתב פירוש דוקא שלא באחריות המוכר ואם נאנס החוב לא מחמת המוכר נאנס ללוקח אבל אם קבל עליו המוכר אחריות בין מכל החוב בין ממה שמכרו הרי זה אסור לפי שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד וכן כתב הרב רבנו משה בר נחמן זכרונו לברכה בתשובה בראיות ברורות:
ומחילה מכבוד תורתם להרב המגיד והרמב"ן לחלק בין קבל אחריות ללא קבל רבנו הגדול הביא דברי הירושלמי ושם לא חלקו גם הוא ז"ל לא עשה חלוק כמשפטו הטוב כשהוא פוסק מן התוספתא או מן הירושלמי וחלוק כזה ראוי להעלותו על הספר כדי שלא יכשלו רבים בו גם הרמב"ם הביא דברי הירושלמי כשיטת הרי"ף רבו ולא זכר מזה שום דבר ואין לי להכריע ולהכניס ראשי בין הרים גדולים וכבר הכריע הרב בית יוסף כדברי הרמב"ן ז"ל והרב המגיד בסימן קע"ג ולפי דעתם ז"ל נושא שאנחנו בו תלוי בשטר שכתב ראובן לסרסור שאם קבל הסרסור עליו אחריות הגוי צריך לשלם לו ראובן עשרה אלפים במושלם ואם לא קבל עליו אחריות הגוי יטול מעותיו שנתן לו עשרה אלפים חסר מאה ואין לו עליו אלא תרעומת והנה החכם השואל לא פירש בשאילתו אם היה תנאי זה ביניה' לעניין אחריות אם לאו ובזה הדבר עומד למשפט והגם שכתב ה"ה שהגוי אמוד אין זה מאפת חתוך לסמוך עליו שהרי כמה בני אדם עשירים גדולים רגע ימותו ויפלו מנכסיהם:
וכל זה הוא לפי שראובן מכר לסרסור החוב לו על הגוי לכן צריך שיקבל עליו אחריות הגוי כאשר כתבו ז"ל אבל אם הסרסור בעצמו קנה הסחורה לעצמו לסוף ג' חדשים יכול ראובן לומר לו תן לי מיד המעות אפילו ב' או ג' למאה ואין זו אבק רבית שהרי כתב הרמב"ם בפרק שמיני מהלכות מלוה ולוה הלוקח מחבירו חפץ בשוהו על מנת שיתן לו מכאן ועד שנים עשר חדש הרי זה רשאי לומר לו תן לי מיד בפחות ואינו חושש משום רבית והיא תוספתא והביאה רבנו הגדול בהלכות והגם שרבנו הגדול לא כתב בשוהו אלא התוספתא בצורתה כבר נתן טעם הרב המגיד לדברי הרמב"ם וכתב הרב ז"ל חפץ בשוהו לפי שכבר נתבאר לדעתו שאסור למכור מטלטלין ביותר מדמיהן ואם הוא מכר קרקע לפי מה שכתבתי למעלה אפשר שאין צריך שיהיה בשוהו הרי נתבאר מדברי הרב המגיד שמה שהוסיף הרמב"ם מלת בשוהו הוא לעניין חפצים אמנם לעניין קרקע הגם שלא יהיה בשיויו כאשר הם דברי הרי"ף והתוספתא שלא הזכירו בשוהו והראיה ממה שפסק הרב בית יוסף בסימן קע"ג מכר לו סחורה בי"ב על מנת לפרעו לאחר זמן יכול לומר לו תפרע לי מיד ולא אקח ממך אלא עשרה ולא חלק בין שוה לשאינו שוה:
כלל העולה מכל משא ומתן שהנחנו שראובן חייב לשלם לסרסור עשרה אלפים שלמים אם קבל עליו סרסור אחריות הגוי כפי מה שהעלו הרמב"ן והרב המגיד והכרעת הרב בית יוסף הגם שאין נראה כן מדברי הרי"ף והרמב"ם מכל מקום הדין דין אמת מכ"ש לדעת' שחייב לשלם בין התנה ובין לא התנה אבל אם לא קבל עליו אחריות לא ישלם לו כי אם מעותיו שנתן לו קודם ג' חדשים ומה גם שהוא רבית העתיד שהוא בא לקבל ממנו והוא נגד הגאונים והרב המגיד והבי' יוסף שפירשו שדברי הרמב"ם כדברי הרא"ש כאשר הוכחנו למעלה ומה ששכר הסרסור עגלה ועשה הוצאות מן השמים ירחמו עליו ואין לו על ראובן אלא תרעומת זהו מה שהורונו מן השמים וה' יכפר בעד עד בא אל היכל מלך היושב על כסא ההוראה שמשם תצא לכל בית המדרש עץ חיים ישמרהו השומר אמת לעולם בסדר ובשנת בית אלהים וזה שער השמים לפ"ק
כה דברי המר והנמהר טרוד בטרדי הזמן ודוחק הפרנסה
חייא כהן די לאארה