שאלה מי שבא במחתרת ויקם עליו בעל הבית ויהרגהו אף כי היה יכול להציל עצמו באחד מאיבריו יש להסתפק אם בעל הבית הזה נהרג עליו כדין כל רודף אחר חבירו להורגו ויכול הנרדף להציל עצמו בא' מאיבריו של רודף ולא עשהו דאמרינן דנהרג עליו או דלמא שאני הכא דהתורה אמרה אין לו דמים ומשבא במחתרת נגזר עליו משפט מות:
תשובה גרסינן במסכת סנהדרין פרק בן סורר ומורה ואלו הן שמצילין אותם בנפשם הרודף אחר חבירו להורגו וכו ת"ר מנין לרודף אחר חבירו להורגו שניתן להצילו בנפשו ת"ל לא תעמוד על דם רעך וכו' וילפינן רוצח מנערה מאורסה מה נערה מאורסה אין מושיע לה הא אם יש לה מושיע חייב להצילה ולהושיעה אף רוצח נמי חייב להצילו בנפשו. ע"ש ת"ר אחד הרודף אחר חבירו להורגו וכו' ואחד כל חייבי כריתות מצילין אותן בנפשם ותני עלה רבי יונתן ק שאול רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו ויכול להצילו באחד מאיבריו ולא הציל נהרג עליו מ"ט דכתיב כי ינצו אנשים יחדו וגו' וא"ר אלעזר במצות שבמיתה הכתוב מדבר דכתוב ואם אסון יהיה ונתת נפש תחת נפש ואפילו הכי אמר רחמנא ולא יהיה אסון ענוש יענש אי אמרת בשלמא יכול להציל בא' מאיבריו לא ניתן להצילו בנפשו היינו דמשכחת ליה דיענש נגון שיכול להציל באחד מאיבריו אלא אי אמרת יכול להציל בא' מאיבריו נמי נותן להצילו בנפשו היכי משכחת ליה דיענש דלמא שאני הכא דמיתה לזה ותשלומין לזה ומשום הכי משלם אף על גב דאיכא צד מיתה דהא התשלומין אינן באין לו על ידי אדם א' שהמיתה באה עליו בשביל חבירו שהיה מריב עמו והתשלומין לבעל האשה דאיניש בעלמא היא הילכך לא מפטר מתשלומין דהאי משום חיוב מיתה דאידך ותירץ הגמרא דלא שנא דאמר רבא רודף אחר חבירו ושיבר את הכלים בין של רודף בין בין של נרדף ובין של כל אדם פטור מ"ט מתחייב בנפשו הוא וכו':)
וכן כתב הסמ"ג שנצטוינו להציל הנרדף ממי שירדפהו להורגו ואפי בנפש הרודף כלומר שאנו מצווים להרוג הרודף אם לא נוכל להציל הנרדף אלא א"כ נהרוג הרודף ועל זה נאמר וקצתה את כפה לא תחוס עיניך ואמרינן בספרי והחזיקה במבושיו מה מבישיו מיוחד שיש בו סכנת נפשות ונאמר על זה וקצתה את כפה כך כל דבר שיש בו סכנת נפשות הרי הוא בקצותה את כפה ומנין שאם אינו יכול להצילו בכפה בלבד שחייב להצילו בנפשה ת"ל לא תחוס עיניך וז"ש הכתוב אשת האחד דבר הכתו' בהווה שאשתו של אדם אצלו תמיד ומשתדלת להצילו מיד מכהו בכל כחה וה"ה בכל אדם:
וכן אמרו רז"ל בענין מיתת אבנר כשהרגו יואב שנאמר וימת בדם עשאל אחיו וכו ובאה הקבלה ע"ז שתבעו יואב לאבנר על דם עשאל ודנו בדין סנהדרין כלומר הרגו בטענה שהיה ראוי למות עליה ע"פ סנהדרין אמרו לו למה הרגת עשאל א"ל עשאל רודף אחרי היה א"ל יואב היה לך להציל עצמך באחד מאיבריו א"ל אבנר לא ידעתי לכוין לו א"ל יואב בדופן חמישית כוונת בא' מאיבריו לא יכולת לכוין לו וע"ז נאמר וימת בדם עשאל אחיו:
וכן פסקו כל הפוסקים וז"ל הרמב"ם בפ"א מהלכות רוצח אבל הרודף אחר חבירו להורגו אפי' היה הרודף קטן הרי כל ישראל מצווין להציל הנרדף מיד הרודף ואפי' בנפשו של רודף כיצד אם הזהירוהו והרי הוא רודף אחריו אף על פי שלא קבל עליו התראה כיון שעדיין רודף הוא נהרג ואם יכולים להצילו באחד מאיברי הרודף כגון שיכו אותו בחץ וכו' עושין ואם לאו הורגים אותו שנאמר וקצתה את כפה לא תחוס עיניך וכו' ענין הכתוב שכל החושב להכות חבירו הכאה הממיתה אותו מצילין את הנרדף בכפו של רודף ואם לאו מצילין אותו אף בנפשו שנאמר לא תחוס עיניך וכו' וא' הרודף אחר חבירו להורגו או אחר נערה מאורסה שנ' כאשר יקום איש על רעהו ורצחו ונפש כן הדבר הזה והרי הוא או' אין מושי' לה הא יש לה מושיע מושיע בכל דבר שיכול להושיעה ואפי' בהריגת הרודף וכל היכול להציל באבר מאיבריו ולא הציל אלא בנפשו הרי זה שופך דמים אבל אין ב"ד ממיתין אותו עכ"ל נראה מכאן דבאלו שניתן להצילם בנפש' היינו כשאי אפשר להם להצילם באיבריהם ולפי שיסד החכם השואל שאלתו על המונח הזה הארכתי עד כאן:
עכשיו נבאר דין הבא במחחרת אם יש לו דין רודף בכל צדדיו או לא תנן הבא במחתרת נידון על שם סופו היה בא במחתרת ושבר את החבית אם יש לו דמים חייב אם אין לו דמים פטור אמר רבא מ"ט דמחתרת חזקה אין אדם מעמיד עצמו על ממונו והאי מימר אמר אי אזילנא קאי לאפאי ולא שבק לי ואי קאי לאפאי קטילנא ליה והתורה אמרה הבא להרגך השכם להורגו ופר"שי דטעמא דמחתרת אין לו דמים כלו' הרי הוא לך כמי שאין לו דם ונשמה ומותר להרגו חזקה אין אדם מעמיד עצמו על ממונו שרואה שאחר נוטלו ושותק הילכך יודע הגנב הזה שבעל הבית עומד על ממונו להצילו ומימר אמר הגנב אי אזילנא לגביה קאי באפיה ואי קאי קטילנא ליה ואמרה לך התורה אין לו דמים ומלמדך מאחר שהוא בא להורגך השכם להורגו: ע"ש ת"ר אין לו דמים אם זרחה השמש עליו וכי השמש עליו בלבד אלא אם ברור לך הדבר כשמש שאין לו שלום עמך הרגהו ואם לאו אל תהרגהו תניא אידך אם זרחה השמש עליו דמים לו וכו' אלא אם ברור לך כשמש שיש לו שלום עמך אל תהרגהו ואם לאו הרגהו קשיא סתמא אסתמא כדפי' רש"י דמקמייתא שמעינן דמספקא אינו יכול להורגו ומבתריית' נרא' דמספקא ניתן להורגו ותירץ הגמ' דלא קשיא כאן באב על הבן כאן בבן על האב ר"ל דאב הבא על הבן במחתרת מספק אל יהרגהו דודאי רחמוי האב על בנו ואפי' הוא מציל ממונו הילכך דמים לו בן על האב וכ"ש איניש דעלמא הרגהו מספק דודאי אדעתא דהכי אתא ואין לו דמים אמר רב כל דאתי עלאי במחתרתא קטילנא ליה לבר מרב חנינא בר שילא מ"ט אלימא משום דצדיק הוא הא קאתו במחתרתא אלא משום דקים ליה בגויה דמרחם עלי כמרחם אבעל הבן: ע"ש ת"ר דמים לו בין בחול בין בשבת אין לו דמים בין בחול בין בשבת וכו ת"ר והוכה בכל אדם ומת בכל מיתה שאתה יכול להמיתו בשלמא והוכה בכל אדם איצטרך סד"א בעל הבית הוא דקים להו דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו אבל אחר לא קמ"ל דרודף הוא ואפי' אחר נמי וכו') ע"ש ת"ר מחתרת אין לי אלא מחתרת גגו חצירו וקרפיפו מנין ת"ל ימצא הגנב מ"מ א"כ מה ת"ל מחתרת מפני שרוב גנבים מצויים במחתרת תניא אידך מחתרת אין לי אלא מחתרת גגו חצירו מנין ת"ל ימצא הגנב מ"מ א"כ מה ת"ל מחתרת מחתרתו זו היא התראתו אמר רב הונא קטן הרודף ניתן להצילו בנפשו קסבר רודף אין צריך התראה לא שנא קטן לא שנא גדול איתיביה וכו' ותירץ רב הונא אנא דאמרי כתנא דמחתרת דאמר מחתרתו זו היא התראתו ע"כ: מכל הני שמעתתא נראה בבירור דבא במחתרת אין בו משום משום מציל עצמו בא' מאביריו דאם איתא לא אישתמיט שום תנא מאלו לחלק החילוק הזה אלא ודאי אין הפרש בין יכול להציל עצמו או אינו יכול להציל:
וכן נראה דעת הרמ"בם ז"ל בפ"ט מהלכות גניבה הבא במחתרת בין ביום בין בלילה אין לו דמום אלא אם הרגו בעל הבית או שאר האדם פטורים ורשות יש לכל להורגו בין בחול בין בשבת בכל מיתה שיכולין להמיתו שנ' אין לו דמים ואחד הבא במחתרת או גנב שנמצא בתוך גנו של של אדם או בתוך חצירו או בתוך קרפיפו בין ביום בין בלילה ולמה נאמר מחתרת לפי שדרך רוב הגנבים לבא במחתרת ומפני מה התירה תורה דמו של גנב אע"פי שבא על עסקי ממון לפי שחזקתו שאם עמד בעל הבית לפניו ומנעו יהרגנו ונמצא זה הנכנס לבית חבירו לגנוב כרודף אחר חבירו להורגו ולפיכך יהרג בין שהיה גדול בין שהיה קטן וכו' היה הדבר ברור וכו ואינו בא אלא על עסקי ממון אסור להורגו וכו' שנ' אם זרחה השמש עליו אם ברור לך הדבר כשמש שיש לו שלום עמך אל תהרגהו לפיכך אב הבא במחתר' על בנו אינו נהרג אבל הבן הבא על אביו נהרג וכן הגנב שיצא או שלא גנב ומצאו יוצא וכו' ואע"פי שהר"בד השיג עליו במ"ש שמותר להרגו בין ביום בין בלילה וכתב דביום אינו רשאי להרגו שאין גנב בא ביום אלא אם יכול להשמיט בורח ואינו מתעכב לגנוב ממון גדול ולעמוד על בעליו להרגו אלא גנב בלילה דבלילה הבעל הבית מצוי בבית וביום אינו מצוי עכ"ל דברי רבינו עיקר כמ"ש הר"ב המגיד דמה יעשה הרא"בד ז"ל מפסוק וקצתה את כפה עין תחת עין שכל אלו נדרשין בממון שלא כפשטן ואף על פי שמדברי ר"ח נראה שסובר כפי' הרא"בד מצאתי לשון הבריתא מכוונת כלשון רבינו:
מכאן נראה בפי' דבא במחתרת אם אין לו שלום עם הבעל הבית מותר להורגו דכיון שחתר לגנוב ממונו ניכרים מעשיו הרעים שאם לא יניח לו בעל הבית לגנוב שיהרגהו ואין אדם מעמיד עצמו על ממונו מפני בהולתו שאינו יודע מה עושה שנאמר שיתנצל עצמו באחד מאיבריו ולפיכך התירה לו התורה להורגו מיד דאדם בהול על ממונו ויודע שאם ירצה להציל ממונו יקום עליו להורגו וכמה דינים איכא בשבת דמשום דאדם בהול על ממונו ואינו בדעתו וברצונו אלא אנוס הוא לגמרי והוא פטור דהא אינו יודע מה שעושה ה"נ דכוותה דבעל הבית זה אינן בדעתו ומי יימר דחייב להציל עצמו בא' מאיבריו דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו וזה נ"ל מוסכם דבא במחתרת אע"פי שדינו כרודף היינו דווקא לענין שמותר להורגו משום רודף דהא לא בא בתחלה אלא על עסקי ממון ואם לא יניחו לו בא להרוג או ליהרג רודף הוא וז"ש הרמ"בם ז"ל והטור דינו כרודף לומר אל תתמה אם התורה התירה לך דמו של זה כיון שלא בא אלא על עסקי ממון דמשום סופו הוא נידון ומשום הכי כתבו דינו כרודף ואינו רודף ממש שנאמר שחייב להציל עצמו בא מאיבריו ולח אתשיל לרודף אלא מטעמא דכתיבנא לעיל וא"כ נ"ל דלית דין צריך בשש דהבעל הבית מותר להורגו מיד דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ולפיכך התירה לו התורה דמו של זה הגנב דהבא להורגך השכם להורגו ושני בדיבוריה לכתוב אין לו דמים וברודף לא כתב כן:
איברא אם כל אדם נמי הדין כך מצינן לספוקי דהא מסיק תלמודא דאחר סד"א דלא יחוייב להציל את הבעל הבית הזה ולהרוג את הגנב שבא במחתרת קמ"ל דחייב משום רודף אפי' אחר חייב להצילו דהא כל אדם חייב להציל הנרדף מיד הרודף א נימא דאם יכול להציל עצמו בא' מאיבריו והרגו חייב מיתה בי"ש כרודף עצמו או דלמא לא שנא מבעל הבית דהא אין לו דמים כתיב לא שנא ב"ה לא שנא כל אדם: אבל נ"כ דכיון שבא במחתרת חידוש הוא שחידשה תורה שאינו בא אלא לגנוב ממון מתחלה ומשום סופו ניתן ליהרג דכתיב אין לו דמים א"כ היא היא בין ב"ה בין כל אדם דהא מהאי קרא והוכה ומת יליף הגמ' שכל אדם מותרים להורגו א"כ אין לנו לחלוקי בנייהו מדעתינו דמחידוש לא גמרינן:
ועוד דאם איתא דבא במחתרת הוי כרודף ממש הוה ליה לתנא דמתני' למיתני בהדי אלו שמצילין חותם ומדלא תני להו התם אלא תנא ליה בבא בפני עצמה קודם ואלו שמצילין וכו' ש"מ דלא ראי זה כראי זה דאלו שמצילין אותם בנפשם היינו דוקא באינו יכול להציל בא' מאיבריו וכר' יונתן בן שאול דעלה קאי סברתו כמו שכתבתי למעלה יע"ש אבל בא במחתרת דנשנית קודם זאת ודאי דניתן להורגו מיד שיכול להציל תדע דיגיד עליו רעו בין סורר ומורה נידון על שם סופו שיגנוב וילסטם אתו הבריות משום טעמא דמוטב שימות זכאי ואל ימות חייב דכוותה נמי בא במחתרת נידון על שם סופו שאע"פי שיכול להציל עצמו בא' מאיביריו מותר להורגו משום סופו כלומר דאין לו דמים דכיון דחתר במחתרת גילה דעת במעשיו רעים ומקולקלי' שילסטם את הבריות אם לא יניחו לו לגנוב והפקיר עצמו למיתה ולפיכך לא כייל ליה בהדי אלו שמצילין משום דרודף מורה אה שרובה לעשות שרודף להרוג לפיכך ניתן להצילו בא' מאיבריו מה שאין כן בבא במחתרת כאמור וכן נרא' שפסק מוה"ריקא בש"ע יע"ש שבא לגנוב ולהרוג אם לא יניחו לו שהוא דבר זר ואכזר מאד ומשום הכי תני ליה בא במחתרת ובין סורר ומורה נידון משום סופו דכהדדי נינהו וחידוש הוא:
ועוד דאסיק תלמודא מחתרתו זו היא התראתו דמשמע זו ולא אחרת דאינו צריך שום התראה אבל ברודף כתבו כל הפוסקים ובפרט הרמ"בם ז"ל כיצד אם הזהירוהו והרי הוא רודף אחריו אפי' הוא קטן כל ישראל מצווים להצילו באבר מאיברי הרודף ואם לאו הורגי אותו א"כ אע"פי שאינו צריך התראה כרב הונא מ"מ צריך להזהירו ראה שישראל הוא ובן ברית הוא והתורה אמרה שופך דם האדם וכו' אבל בבא במחתרת לא מצינו שיאמר שצריך אזהרה תחלה אלא מחתרתו זו היא התראתו ואינו צריך אזהרה כרודף:
וכן נראה ממה שכתבו הגהות מיימוניות שהרב ר אלעזר ממיץ היה מדמה ענין המסור לבא במחתרת לפי שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ולכך מותר להורגו כדאמרינן בפי' הגוזל בתרא רב כהנא שמטיה לקועיה דההוא מסור וכן איתא בירושלמי פרק בן סורר ומורה מכאן משמע דהמסור נמי דינו כבא במחתרת מטעמא דכתיבנא וכיון שרב כהנא הרגו מיד ולא פי' אם יכול להציל עצמו בא' מאיבריו או לא ש"מ דלא שני ליה ואם לאותו מסור הרג מיד כ"ש דבא במחתרת יהרוג מיד דמשום בא במחתרת הרגו לאותו מסור:
אחר כותבי כל זאת דקדקתי בדברי הבריתא ומצאתי סמך לדעתי דתנו רבנן אין לו דמים אם זרחה השמש עליו וכי השמש עליו בלבד זרחה אלא אם ברור לך הדבר כשמש שאין לו שלום עמך הרגהו ואם לאו אל תהרגהו תניא אידך אם זרחה השמש עליו דמים לו וכי השמש עליו בלבד זרחה אלא אם ברור לך שיש לו שלום עמך אל תהרגהו ואם לאו הרגהו קשיא סתמ' אסתמא ל"ק כאן באב על הבן כאן בבן על האב דיש לדקדק מה הכריחו לתנא דבריתא לפרש בפירושו אם ברור לך כשמש וכו' עדיפ' מינה הוה לי למימ' אם יכול להצילו בא' מאיבריו אל תהרגהו דאם זרחה השמש עליו דמים לו ואם אינו יכול להצילו בא' מאיבריו הרגהו דהא אין לו דמים אם זרחה השמש עליו וניחא טפי כי היכי דלא תקשי סתמא אסתמא אלא ודאי לא שני להו להני תנאי בבא במחתרת אם יכול להצילו או לא ומכח קושיא זו תירץ הגמ' כאן בבן על האב כאן באב על הבן:
ואע"פי דבמאי שכתבתי לא צריכינן למודעי אפילו הכי נ"ל שהרמ"בם דקדק בלשונו הברור שכתב בהלכות רוצח פ"א הרי כל ישראל מצווין להציל הנרדף מיד הרודף מיד הרודף ואפילו בנפשו של רודף דלמה ליה לכתוב ואפילו אלא בדוקא נקטיה לומר לכתחלה צריך להצילו בא' מאיבריו ואם לאו שאינו יכול להצילו אפילו בנפשו כמו שכתב הוא ז"ל כל היכול להציל ולא הציל אלא בנפשו חייב מיתה אבל אין ב"ד ממיתים אותו ובהלכות גנבה פ"ט כתב בבא במחתרת ורשות יש לכל אדם להורגו בין בחול בין בשבת ולא כתב ואפילו בנפשו אלא התיר לו להורגו מיד בין ב"ה בין כל אדם ואם איתא דדינו שוה לרודף הוה ליה להרמ"בם ז"ל לכלול בא במחתר' בהדי רודף ואביזרייהו אלא ודאי נרא' בביאו' כיון דפסיק ותני מותר להורגו לא עלה על דעתו להשוותם לענין זה אלא להפריש בניהם ומהאי טעמא דכתיבנא:
העולה מכל זה הוא דלא מבעיא בעל הבית זה דאף אם יכול להציל עצמו בא' מאיבריו דאין לו דמים ומשבא במחתרת הפקיר עצמו למיתה ואדם בהול על עצמו ועל ממונו אלא אפי' כל אדם נמי הוא הדין והוא הטעם מכל הני טעמי שכתבתי לעיל כן נ"ל מפשט ההלכה וה' יצילנו משגיאה:
בשנת ובסדר ולא ימות הרצח לפ"ק:
הצעיר אברהם דא קושטא אבנדנא יצ"וא