שאלה ראובן קנה ב' תרנגולים לסעודת  שבת ואשתו פתחה אותם כדי לקנחם ולא מצאה מרה באחת מהן והגידה הדבר לבעלה והלך הוא וקרע הכבד שתי וערב ולחך בלשונו ולא טעם שום טעם מר אחר כך צלה הכבד על הגחלים ולחך פעם שנייה ולא הרגיש בו שום מרירות ואסר התרנגולת וראובן יצא החוצה לעשות מלאכתו ואשתו בהיותה טרודה מחמת שהיה בנה חולה שכחה הדבר והלכה בתה הגדולה ובשלה שתיהן כל אחת בקדרה בפני עצמה אחת לצורך סעודת הלילה ואחת לסעודת היום ואחר שכבר קדש היום זכרה המעשה ועתה לשאול הגיע ראובן כיון ששעת הדחק היא לו ואין לו מה יאכל בשבת אם יכול לסמוך על דעת המתירין בחסרה בחסרה אעג' דלא קי"ל הכי כיון שנתבשלה כל אחת מהן לבדה נוכל לומר על כל אחת מהן אין זו האסורה ואם דעתך נוטה לאיסור עדין אשאלך אם אירע שכבר נאכלה אחת מהן ואחכ' נודע האיסור אם נוכל לתלות ולומר שכבר נאכלה האסורה וזאת הנשארת של היתר היא על הכל בא דברך וכבדנוך ומה"ת מ"ש:
תשובה ואנו טרם אתחיל להיות נושא  ונותן על עיקר דין זה יחוייב להציע לפניך הפלוגתא דאיכא בהאי מלתא בין הפוסקים וגאוני עולם על מתניתין דפ' אלו טרפות בחולין דף מב' דקתני התם אלו טרפות בבהמה נקובת הוושט וכו' הריאה שניקבה או שחסרה ניקבה המרה וכו' ובענין חסרה המרה או נפלה כתב הרב בי' ביורה דעה סימן מב' וז"ל כתב הראש כל הנך דאם ניקבו טרפה ה"ה אם ניטלו בין מעצמן בין ביד טרפה וכן כתב הרמב"ם בפ' ו' מהלכות שחיטה וכן כתבו התוספות והר"ן וכתב הר"ן ולפי זה ניטלה המרה בין בעוף בין בבהמה טריפה ואעפי' שיש מינים בעופות שאין להם מרה כלל כגון תורים ובני יונה אין למדין ממין על שאינו מינו וכן כתבו הרא"ש והרשב"א וכן דעת הרמב"ם שכתב בפ' ו' מהלכות שחיטה אבר שאמרו חכמים בו שאם ניקב במשהו טריפה כך אם ניטל כולו טריפה בין שניטל בחולי או ביד בין שנברא חסר וכן אם נברא בשני אברים מאותו אבר טריפה שכל היתר כנטול הוא חשוב וכו' והגהות מיימוניות כתבו שכתב סמק' בשם רש"י והרי"ף דהיכא דלא משתכח שום מרה וכן אם נמצאו שתי מררות כשירה וכן כתב הרוקח וכן כתב המרדכי בשם הרי"ף וכתב בשם ראבי"ה שלולי שקשה לו להכניס ראשו בין הגדולים היה מכשיר באין לו מרה וביש לה שתי מררות וכתב הרא"ש בתשובה כלל ב' סימן כח' שאין לסמוך על דברי המכשירין בניטלה המרה או ביש לה שתי מררות דבין זו ובין זו טריפה וכן הסכים מהר' ישראל בכתביו סימן ל' וסימן רעו' וכן עיקר עכ"ל:
הרי לך כמה כמה אשלי רברבי דסברי דהיכא דלא משתכח שום מרה שהיא כשירה ואף על פי שכתב הרא"ש שאין לסמוך על דברי המכשירין מ"מ נראה לכאורא לחלק ולומר דהיינו דוקא בעלמא אבל בשעת הדחק וכענין שלפנינו שאין לו מה יאכל בשבת כפי חולשת דעתי היה נראה בתחילת המחשבה להקל מכמה טעמי חדא דלא יאות לנו ביום שבת קודש להביא שום דבר שיגרו' התפעלות של צער ודאגה כי מפני זה נאסר בתענית ובהספד וכיוצא ועל כן נצטוינו להתענג ביום שבת קודש בכל מיני עונג וכמו שצוה הנביא ישעיהו וקראת לשבת עונג וכפי האי מונח הוה סליק אדעתין לסמוך לדעת המכשירין בחסרה המרה בשעת הדחק כענין שלפנינו ובפרטות כשאין לו אכילה אחרת ומזומנת אלא הב' תרנגולים בלחוד ומכ"ש אם כבר אירע שנאכלה אחת מהן דאיכא למימר שמא כבר נאכלה האסורה דמותרת האחרת:
ובר מן דין הייתי מעלה ארוכה להאי אתתא ששכחה הדבר והלכה בתה הגדולה ובשלה כל אחת בקדרה בפני עצמה מכח דין א' שכתב הטור בא"ח סימן שכ"ה וז"ל גוי שצד דגים או לקט פירות או אפה פת או בשל לעצמו כתב ס' המצות יש מתירין כמו שאר מלאכות שעושה לצורכו ויש אוסרין כמו פירות הנושרין שנאסרו אפילו נשרו מאליהן דבדבר מאכל החמירו טפי וכו' והרב בי' בשלחנו הטהור פסק להקל בשעת הדחק שכתב וז"ל פת שאפה גוי לעצמו יש אוסרין ויש מתירי' ובשעת הדחק או לצורך מצוה כגון סעודת ברית מילה או לצורך ברכת המוציא יש לסמוך על המתירין:
וכיון שכן אף בנ"ד נראה דאין לחוש כלל ועיקר לדעת המחמירין בחסרה המרה כיון שהוא שעת הדחק:
ועוד נראה להוכיח ולומר דיש לסמוך לדעת המקילין בחסרה המרה מההיא דכתב הטור ביורה דעה בסימן ס' ט' וז"ל כיצד סדר מליחה מדיח הבשר תחילה ואם הדיחו הטבח אין בריך להדיחו עוד אם מלח ולא הדיחו תחילה י"א שאין לו תקנה עוד אף אם ידיחנו וימליחנו פעם אחרת ויש מתירין ולזה הסכים א"א הרא"ש ז"ל פקח נא עיניך וראה מה שכתב הרב בי' על עיקר דין זה אחר דשקיל וטרי לדעת האוסרין ולדעת המתירין פסיק ותני ולענין הלכה אעפי' שסמ"ק אוסר אם הוא במקום שיש הפסד מרובה או אם הוא בערב שבת ואי אפשר להכין אחר כדאי הם הרם והרא"ש לסמוך עליהם ולענין בשר שהודח ולא נמלח ושמוהו בקדרה ונתבשל בלא מליחה יש גם כן מחלוקת לענין אותה חתיכה אם יש ששים בקדרה מה דינה של חתיכה זו והרב בי' פסק בסימן ס' ט' וז"ל בשר שנתבשל בלא מליחה צריך שיהיה בתבשיל ששים כנגד אותו בשר ואז מותר הכל ויש אוסרים אותה חתיכה אפילו בדאיכא ששים נגד החתיכה והכי נהוג וכתב הרב הנ"ל בשם אורחות חיים דאם הוא בערב שבת יש להקל בדבר. ועוד הוה סליק אדעתין להקל בנ"ד מטעמא אחרינא והיינו ממאי דפסק הרב בי' ביורה דעה סימן קי' סעיף ח' דקאמר התם וז"ל דבר שאינו בטל מחמת חשיבותו כגון בעלי חיים ובריה וחתיכה הראויה להתכבד ודבר שיש לו מתירין שנתערב באחרים ונאכל אחד מהם בשוגג או נפל מעצמו לים בענין שנאבד מן העולם הותרו כל האחרים שאנו תולין לומר האיסור הנך לו וכו' ומכאן היה נראה להוכיח לפום ריהטא בנ"ד דאם כבר נאכל אחת מהן ואח"כ נודע האיסור נראה דבר פשוט שנוכל לתלות ולומר שכבר נאכלה האסורה וזאת הנשארת של היתר היא ואתיא במכ"ש השתא ומה אם כשנתרבה חתיכת איסור ברוב חתיכות של היתר ונאבד א' מהן אנו תולין שהאיסור הלך לו ולא משגחינן על הא דקי"ל כל דפריש מרובה פריש קו' בנ"ר דאין כאן אלא השתי תרנגולות דמסתברא טפי לתלות ולומר דהאיסור כבר נאכלה והנשארת היא של היתר זה היה נראה לכאורה להקל בנ"ד ובפרטות הסיבה הנזכרת והיינו בשעת הדחק שאין לו אכילה אחרת ומזומנת אלא הב' תרנגולים:
אמנם לפום קושטא דמלתא איכא למשדי ביה נרגא ולפלוני טובא ואף שיש קצת הוכחה וראיה להקל בשעת הדחק מההיא דלעיל בדין פת שאפה גוי לעצמו בשבת דפסק הרב דבשעת הדחק וכו' יש לסמוך על המתירין ומבואר בעצמו שיש במקצת התיחסות ושייכות לענין שלפנינו וכחו כן בדין בשר שהומלח ולא הדיחוהו תחילה וכן בשר שנתבשל בלא מליחה מ"מ כפי הדעת הנכונה לא מדמינן להו לפי קע"ד דיש לדחות ולחלק דהתם שאני מפאת היות איסורו איסור מוקצה דהוי איסור דרבנן בלחוד משום הכי מנינן להקל ולסמוך לדעת המקילין בשעת הדחק ויש ראיה לזה ממה שכתב הרב בי בהלכות שבת שכ"ה וז"ל וכתוב בסמק פת שנאפת בשבת בשביל הגוים שאוסרים בו ביום ומיהו גדולים התירו לצורך סעודה וברית מילה ונראה דה"ה לצורך ברכת המוציא ואף אם נטחן בשבת עצמו אע"ג דבה"ג חשיב ליה לטחינה נולד ומורי ר' יחיאל לא היה מודה עכ"ל ופסק הרב בי' ולענין הלכה כיון שאיסור מוקצה דרבנן יש לסמוך על המתירין:
וכן גבי בשר שנמלח ולא הדיחוהו מתחילה או בשר שנתבשל בלא מליחה דפסק הרב בי' בשניהם לקולא והתיר בהפסד מרובה או בשעת הדחק ובענין שלפנינו בערב שבת שאין לו מה יאכל בשבת החילוק מבואר בעצמו משום דהוי איסורו איסור דרבנן וכחו שנראה פשוט בדין גוי המשמש בבית ישראל ונתן הבשר בקדרה ולא ידעינן אם הדיחוהו אם לא נאמן במסיח לפי תומו וכתב הרב בי' דאעג' דאין גוי נאמן אלא לעדות אשה היינו דוקא באיסורין דאוריתא אבל באיסורין דרבנן נאמן במסיח לפי תומו והאי נמי באיסורין דרבנן דכיון דמליח כרותח הוי דם שבשלו ואינו עובר עליו עכ"ל וכפי זה המונח שמעינן שאעפי שיש סברא להחמיר ולחוש לדעת המחמירין בבשר שלא הדיחוהו או בשר שנתבשל בלא מליחה כיון הוא מדרבנן והוי כמו דם שבשלו יש לסמוך לדעת המקילין בהפסד מרובה בשעת הדחק וכגון בערב שבת אמנם בנ"ד דלא נמצא מרה בא' מן התרנגולים אעפי' שיש כמה גאונים שמכשירין היכא דלא משתכח שום מרה כלל ועיקר כיון דהאי פלוגתא דפליגי הני אשלי רברבי הוי במידי דאיסורו מן התורה נראה ברור דלא סמכינן לדעת המקילין אעפי' שיהיה שעת הדחק דדוקא באיסור דרבנן יש לסמוך לדעת המקילין ולא בדבר שאיסורו מן התורה ויש קצת ראיה לזה החילוק ממה שכתב הרב ב"ח בסימן מ"ב אחר דשקיל וטרי בדין אם אין לו מרה או יש לו שתי מרורות פסיק ותני בסוף דבריו ולפי עוד נראה שאין לסמוך כלל אדברי המכשירין אפילו בהפסד מרובה מאחר דאיכא פלוגתא דרבוותא באיסורא דאוריתא:
אחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת זבינו לדין דאין לסמוך לדעת המקילין כלל ועיקר אפילו בהפסד מרובה או בשעת הדחק ואף שאין לו מה יאכל בשבת כיון שאיסורו הוא מן התורה לדעת המחמירין אין לנו כח ולא רשות להתיר מה שהוא אסור מן התורה ויש סעד לדברי מדשתיק מיניה הרב בי' בשולחנו הטהור דכי היכי דפסק הדין לאמיתו וכגון גבי גוי שאפה פת לעצמו וכן בכמה דוכתי דאיכא פלוגתא דרבוותא נטה דעתו להקל בהפסד מרובה או בשעת הדחק ה"ה והוא הטעם שייך שפיר בענין שלפנינו והוה ליה לאשמועינן האי חידוש והוה שמעינן רבותא טפי דאפילו באיסורא דאוריתא יש לסמוך לדעת המקילין בשעת הדחק אלא ודאי כדאמרן דדוקא בדבר דאיסורו מדרבנן יש לסמוך לדעת המקילין מה שאינו כן לא שאיסורו מן התורה:
ומעתה חל עלינו חובת ביאור שאלתינו שיש לחקור ולהתבונן במאי דכתב ה"ה ראובן קנה שני תרנגולים וכו' א' לצורך סעודת הלילה וא' לסעודת היום ואחר שכבר קדשו היום זכרה המעשה ועתה לשאול הגיע ראובן כיון ששעת הדחק הוא לו ואין לו מה יאכל בשבת אם יכול לסמוך וכו' וכיון שנתבשלה כל א' מהן לבדה נוכל לומר על כל א' מהן אין זו האסורה וגם אם כבר נאכלה א' מהן ואחר כך נודע האיסור אם נוכל לתלות ולומר שכבר נאכלה האסורה זאת אשיב אל לבי שכפי הכללים שבידינו בענין תערובת איסור לא יצדק למימר הכי ואין שום הפרש לבין שנתבשלה כל אחת מהן לבדה או שנתבשלו שתיהן יחד ופשוט הוא בכל ספרי הפוסקים דכל זמן שנתערב א' בא ולא נתבטל ברוב אנו רואים כל א' וא' בגופו של איסור וזה המונח יתבאר לנו ביורה דעה בסימן קי' שכתב הטור על דברי הרשב"א שהתיר בספק ספיקא וז"ל ודוקא שהתערובת היה מותר מן התורה כגון שנתבטל ברוב לכך תולין להקל בספק ספיקא אבל חתיכת איסור שנתערבה בחתיכת היתר ומאלו השנים נפל א' מהן לתוך עשרה של היתר אין אומרים בזה ספק ספיקא להקל לפי שאנו רואין כל א' מהשנים כגופו של איסור כל שלא נתבטל האיסור ברוב וכן פסק הרב ב"י בשולחנו הטהור וז"ל ספק טריפה שנתערב באחרות כולן אסורות עד שיהא בהיתר כדי לבטל האיסור אם הוא מהדברים המתבטלים שכיון שספק הראשון היה בגופו אין להתירו מספק ספיקא עכ"ל:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת יתבאר לנו צדדי שאלתינו במה שנסתפק ה"ה כיון שנתבשלה כל א' מהן לבדה נוכל לומר על כל א' מהן אין זו האסורה זה לא יתכן להיות כפי המונח שבידינו וכיון שכבר הוכחנו שאנו רואין כל א' מהשני קדרות כגופו של איסור אין מקום להסתפק ולומר על כל א' מהן אין זו האסורה כיון דמדמינן הקדירה האחת לחבירתה ושתיהן שוות לאיסור כל זמן שלא נתבטל ברוב מן התורה:
ואגב אורחין נתבאר לנו נמי דיוקא דלעיל גבי דבר שאינו מתבטל מחמת חשיבותו שנתערב באחרים ונאכל א' מהם שאנו תולין לומר האיסור הלך לו וה"ה נמי בנ"ד תשובתו בצדו דהתם שאני מפאת הסיבה שכבר הוכחנו שנתבטל האיסור מן התורה ברוב הלכך מסתברא למימר שאנו תולין לומר האיסור הלך לו ומן הטעם עצמו מקילין בספק ספיקא מה שאינו כן כשנתערבא בא' דקי"ל שאנו רואין כל א' וא' כגופו של איסור ודבר ברור הוא שאם כבר נאכלה א' מהן האחרת נמי כגופו של איסור ואין שעת הדחק והיות ערב שבת שאין לו מה יאכל בשבת טעם מספקת להקל באיסורא דאוריתא ואי משום שמתבטל מעונג שבת אי אפשר בלאו הכי דהא כבר גזרו אומר שאין לסמוך כלל ועיקר לדעת המכשירין בחסרה המרה ולא חלקו בדין זה בין שבת לחול אלא סתם קאמר הרב נטולה ביד או חסרה טריפה והיינו כדעת המחמירין ואין צורך להאריך עוד בדין זה כיון שכבר הוכחנו דהוי איסורא דאוריתא ודבר פשוט הוא דאין להקל בדבר:
ועדין פש גבן לברורי דיוק א' בדברי ה"ה שבכלל דברי השאלה כתב וראובן יצא החוצה לעשות מלאכתו ואשתו בהיותה טרודה מחמת שהיה בנה חולה שכחה הדבר והלכה בתה וכו' ולדעתי הקצרה נראה דלא נפל במקרה אמרו שבנה היה חולה וכמדומי לי שרצה לרמוז לנו שאף על פי שהוא שעת הדחק ואין להם מה יאכלו בשבת מכל מקום יש לסמוך על תקנה אחרת וכמו שהשרישנו הרחבים בפ' שני מהלכות שבת וז"ל חולה שאין בו סכנה עושין לו כל צרכיו על ידי גוי כיצד אומרין לגוי לעשות לו והוא עושה לבשל לו ולאפות ולהביא רפואה מרשית לרשות וכיוצא באלו וכו' הרי מוכח מדברי הרמב"ם אף על פי דקי"ל אמירה לגוי שבות כיון דבמקום חולי הוא לא לגזרו בו רבנן ובנ"ד בהא סלקינן ובהא נחתינן דאין לו מה יאכל בשבת מ"מ תקנתו בצדו ובדכתיבנא דבחולה שאין בו סכנה מותר בבשולי גוים והכי נמי פסק הרב בי' בשולחנו הטהור אורח חיים בסימן שכ' ח' זהו הנלע"ד להלכה ולא למעשה והאל יצילנו מכל שגיאה כי דעת ממני פליאה
בשנת ובסדר נרדה ונשברה לך אוכל ליצירה:
נאם הצעיר יצחק סרוק יצוא