שאלה יז ראובן היה לו אוהב נאמן ושמו שמעון ואותו שמעון היה אלמון והיו לו שני בנים נשואי' חוץ לעיר וראובן היה רוצה ששמעון אוהבו ימצא אצלו בכל עת וזמן אשר על כן השכיר לו שני חדרים למעלה מביתו בעד שבעים זהובים לשנה למשך שלשים שנים ויהי היום בתוך זמן הקצוב נשא שמעון אשה ותכף שעשה הנשואין בא ראובן לדוחפו מחדריו באמרו שעכשיו פנים חדשות באו לכאן ואינו רוצה לסבול טעל ראשו פעמי אשתו והבנים שיכולים לצאת ממנה ושמעון טוען שלא יצא מן החדרים עד תשלום זמן הקצוב כיון שלא היה תנאי ביניהם בשטר השכירות ועוד שכל הפנוי' למצוה זו הם עומדים: עתה איש עמיתי ידיד נפש אהוב נאמן כהר"ר שמואל מינדיש די סולה נר"ו יאיר שכלך הדין עם מי ומהת"מש:
תשובה ראה ראיתי שאלתך אהובי כנפשי איש כלבבי כה"רר יוסף אלואריש נר"ו והנה היא מיוסדת על דיני שכני' שכירות ושותפין ואף שיש אגב גררא מצות כי יקח איש אשה מ"מ עיקרה טל אדני השכנות שכירות ושותפות הטבעו ובכן אלך לי אל הר המו"ר  הם רבותינו ז"ל אשר מפיהם אנו חיים להוציא דין אמת לאמיתו:
תנן בפרק חזקת הבתים (ד' נ"ט ע"ב) לא יפתח אדם חלונותיו לחצר השותפים לקח בית בחצר אחרת לא יפתחנה בחצר השותפין בנה עלייה על גבי ביתו לא יפתחנה לחצר השותפין אלא אם רצה בונה את החדר לפנים מביתו ובונה עלייה ע"ג ביתו ופותחה לתוך ביתו ע"כ: ובגמרא טל פסקא לקח בית וכו' בעי מאי טעמא מפני שמרבה עליה' את הדרך אימא סיפא אלא אם רצה בונה את החדר לפנים מביתו ובונה עלייה על גבי ביתו והלא מרבה עליו את הדרך אמר רב הונא מארחדי שחלקו לשנים ומאי עלייה אפתאי ע"כ: ופירש רשב"ם בד"ה ופותחה לתוך ביתו דכיון דדרך פתח שלו יוצאין לחצר אין טורח לבני החצר שאינו מרבה עליהם דיורין וכדמפרש בגמרא שלא הוסיף על ביתו כלום אלא חולקה לשנים שהרי כל ביתו יכול למלאת אכסנאין אם ירצה. וכן פירש נמי בגמרא ד"ה מאי וכו' דבדבר זה יש לו רשות למלאת כל ביתו דיורין ע"כ: שמעינן מדבריו דכל שאינו מזיק לבני החצר יכול לעשות מביתו כל מה שירצה ואפילו להביא אנשי בית אחרת לדור עמו. וכן הבין בעל הגהות מימוניות מדבריו שהרי בפ"ה מהל' שכנים הל"ט על מה שכתב הרמב"ם ז"ל שבני החצר יכולין לעכב שלא יביא אצלו שום אדם לדור עמו כתב אבל רשב"ם פי' שיכול למלאת את ביתו אכסנאים כיון שאין כאן תוספת בנין ואם דעת רשב"ם היה שיכול למלאת את ביתו דיורים ולא שידורו עמו היינו דעת הרמב"ם כפי מה שכתב ה"ה שם ומאי אבל שכתבו ההגהו'. אלא ודאי שהבין דבריו כדפרישנא:
אמנם הרמב"ם ז"ל רוח אחרת עמו בפי' סוגייא זו וז"ל (בפ' ה' מהל' שכנים הל' ת' וט') אחד מן השותפין בחצר שלקח בית בחצר אחרת אינו יכול לפתוח פתחו לחצר השותפין שלו אפילו בנה עלייה על גבי ביתו לא יעשה לה פתח לתוך החצר לפי שמרבה עליהן את הדרך נעשה כמי שהיה לזה שכן אחד ונעשו לו שכנים הרבה אבל פותח הוא פתח עלייה לתוך ביתו ואם רצה לחלוק חדרו לשנים חולק: מכאן אתה למד שאחד מן השותפין שהביא אצלו לביתו אנשי בית אחרת יש לחבירו לעכב עליו מפני שמרבה עליו את הדרך וכן השוכר ביתו לבעל בית אחד ואחר כך הביא עמו קרוביו או מיודעיו לשכון עמו כאחד בבית זה הרי המשכיר מעכב עליו עכ"ל: והשיג עליו הרא"בד ז"ל זה לשונו בחיי ראשי נראה כי דבריו סותרים את זה שאמר תחילה שבונה עלייה על ביתו ופותחה לביתו ואף על פי שהם מרבים שכנים בדירות חלוקות ואיך נמנע ממנו שלא יכניס לביתו כל מה שירצה ואם ירצה לקבל אכסנאין לת"ת נמנע ממנו? עכ"ל: וה"ה זל תירץ השגתו בזה הלשון ואני אומר שאין דברי המחבר בסמוכין על שלחנו ונטפלין עמו דכל כי הא יהא ביתו פתוח לרוחה ותבא עליו ברכה אבל כשאין סמוכין על שלחנו ואין נטפלין עמו ודרין שם יכולין לעכב עליו ומה שכתב שהוא פותח עלייה לתוך ביתו לאו למימרא שידורו בה אחרים אדרבה הטעם הוא מפני שאינו עשוי להכניס דיורין שיעברו דרך ביתו כמו שכתבנו למעלה ולפתוח העלייה לחצר מוחים בידו אע"פי שאינו מכניס בה דיורין דלאו כל כמיניה להרבות פתחים בחצר או שמא יכניס בה דיורין ולא בעי למיקם בהדיה בדינא זה נראה בדע' המחבר ז"ל ודעת הראב"ד זל הוא שכל שאינו מרבה בפתחין או בבתי' יכול להרבות דיורין ואפילו חלוקין: וטל חלוקת וכן השוכר וכ"ו כתב זה נראה שאפילו הרא"בד ז"ל יודה והטעם לפי שגוף הבית למשכיר ומ"מ נראה דברוצה לסמוך טל שלחנו אדם אחד שהרשות בידו ואין משכיר יכול לעכב עליו דסתם שוכר בית לו ולנטפלין עמו הוא שוכר זה נראה לי:
הא קמן דלדעת הרמב"ם ז"ל אינם רשאין לא השותף ולא השוכר להביא לביתם אפילו קרוביהן לשכון אצלם וכפי דברי ה"ה אפילו הראב"ד יודה בשוכר ונראה שגם הרי"ף והרמב"ן והרשב"א ז"ל סוברים כדעת רבינו שהרי לענין המחלוקת שיש בין הפוסקים ז"ל בפירוש הסוגייא שקדמנו זכרה כתב ה"ה שהחוט המשולש הנ"ל פירשו כדעת רבינו וכתב עוד שבתוספתא מבואר כדבריו ולא מצינו שעשה שום חילוק בניהם לענין רבוי דיורין ואכסנאין וגם בתירוץ השגת הראב"ד לא הביא שום חולק על רבינו ואף שכפי מה שכתבנו בדברי רשב"ם ז"ל נראה שחולק על רבינו אפשר לחלק כמו שחילק הסמ"ע בח"מ סי' קנ"ד על לשון הגא שכתב בסעיף קטן ה' וי"א דשותף יכול למלאות ביתו אכסנאים ודיורים כתב הוא ז"ל דוקא שותף קאמר דמותר למלאו' את ביתו אבל לא שוכר בזמן שכירותו כמבואר לקמן בסי' שט"ו ושי"ו ובהטור והמחבר ע"ש והאי לשון ההג' הוא דעת רשב"ם ז"ל וא"כ זכינו לדין דלדעת כל הני רבוותא השוכר בית מחבירו אינו רשאי להביא אנשי בית אחרת לדור עמו ואפילו קרוביו ואעפ"י (שבפרק ה' מהל' שכירות הל' ה') כתב הרמב"ם שהשוכר בית מחבירו לזמן קצוב ובתוך אותו הזמן רצה לדור בבית אחר שהרשות בידו להשכירו לכל מי שירצה שכפי הנראה כ"ש הוא שיכול הוא להביא אנשי בית אחר לדור עמו כיון שהוא דר עמהם מ"מ כבר התנה הרמב"ם ז"ל שם שאינו יכול להשכיר אלא לאחרים שמנין בני ביתם כמנין בני ביתו אבל אם היו בני ביתו ארבעה  לא ישכור לחמשה וכאן בהלכות שכנים נמי מיירי שמרבה אנשים שכן כתב השוכר ביתו לבעל בית אחד ואח"כ הביא עמו קרוביו שנראה שהוא מרבה הקרובין הללו על אנשי ביתו ומוכרח הוא דכל שלא היו בתנאי השכירות מעיקרא אינו מביא אצלו דמרבה דיורין הוא אמנם כל שהיו בתחילת השכירות פשיטא דדרים עמו דלכך שכר הבית דאלת"ה לא שבקת חיי לכל בריה ונ"מ דאם שכר הבית לחמשה אנשים ומת אחד מהם או הלך לו למקום אחר שיכול השוכר להביא אחר במקום הראשון דהא אינו מרבה אנשיה ולא גרע מהשוכר לזמן קצוב שיכול להשכירו לאחרים כמנין ביתו כללא דמלתא כל שאינו מרבה אנשיה כ"ע לא פליגי דיכול להביא אל ביתו כל מי שירצה כיון שאפילו להשכירו לאחרים כמנין בני ביתו הרשות בידו:
והנה אחר כתבי כל זאת מצאתי ראיתי בדברי ראב"ן זל שכתב בספרו הנכבד אבן העזר על משנתינו דחזקת הבתים ז"ל מי שיש לו בית בחצר השותפין יכול לחלקו לשנים ולשלשה ולהכניס בהן דיורין אע"פי שמרבה עליהם דריסת הרגל וכן אדם יכול להכניס דיורין בביתו אבל אינו יכול לקנות בית בחצר אחרת ולפתוח פתחו בחצר השותפין מפני שמרבה עליהן דריסת הרגל מבית שלא היה לו בחצר זה דריסת הרגל עד עתה שמעינן מדבריו דכל שהוא בבית אחד יכול להרבות אנשיה בין השותף בין השוכר וא"כ חולק הוא על רבינו ועוד דהמרדכי בפרק האומנים פסק בשם מהר"ם דראובן שהשכיר בית לשמעון דשמעון יכול להכניס את לוי תחתיו והביא ראיה שהרי אם ירצה שמעון למלאות הבית דיורין הרשות בידו לרבות גירי בית מלמדים וסופרים ושכירים ותושבים כדרך כל שוכרי בית שאין לדבר קצבה כמה בני אדם יכניס ומהאי טעמא תנן פ' ח"ה אם רוצה בונה את החדר לפנים מביתו ובונה עלייה ע"ג ביתו ופותחה לתוך ביתו ומפרש בגמרא חדר שחלקו לשנים עלייה אפתא וטעמא דאם רצה למלאות ביתו דיורין הרשות בידו הרי דאפי' שמודה לרבינו בחלק הראשון דהיינו שיכול להשכירו לאחרים מ"מ חולק עליו בחלק המנין דלהרמ"בם ז"ל דוקא כמנין אנשי ביתו ולמוהר"ם אפי' אם יהיו מרובין ואעפ"י שבפרק חזקת הבתים פסק המרדכי להפך כבר עמדו עליהם אנשי השם ובתוכם הרב בית יוסף בח"מ סי' שי"ב ודחה דבריו דח"ה ועוד שכפי דברי הרמ"ה שהביא הטור והב"י בסי' קנ"ד נראה דהחצר נשתעבד ליכנס עליה לבית ולא למנין אנשים ידועים נשתעבד אלא לבתים שבתוכה ל"ש נתרבו דיורין או נטמעטו וכן פירש נמי הרב ר' יונה וא"כ איך לא הביא ה"ה שום חולק על רבינו וכתב דלענין שכירות יודה הראב"ד לרבינו ואפשר דאף בשכירות חולק כהנך רבוותא ותימא על הסמ"ע שכתב על ההגא שהיא דעת רשב"ם דדוקא שותף קאמר ומאן לימא לן דלדעתו ז"ל לא יהא הדין כן בשוכר ואפשר לומר דודאי לא נעלם לה"ה ז"ל שהרבה חולקים על רבינו ולא הוצרך להזכירם מפני שסמך על מ"ש בהל' ח' שדעת המחבר בפירוש הסוגיא שלא כדברי קצת המפרשים ז"ל והא בהא תליא שכפי הפירוש יצא לנו הדין ופשיטא הוא שהמפרשין כדעת רבינו סוברים כמותו והנך חולקין עליו ומ"ש שהראב"ד יודה לרבינו בדין השוכר לא כתב אלא בלשון נראה והטעם שהראב"ד לא השיגו אלא על חלוקת השותף ולא בדין השוכר וא"כ נראה שיודה בזה מהטעם שכתב ה"ה לפי שגוף הבית למשכיר אמנם דברי הסמ"ע לא מצאתי בשו' פוסק ואדרבה כל המביא דברי רשב"ם אינם חולקים בין שותף לשוכר דאף לענין שכירות מביאין דבריו וא"כ כיון שמצאנו ראינו שיש מחלוקת בין הפוסקין לענין ריבוי הדיורין לא נשאר לנו כי אם לחפש בדבריהם ז"ל להיכן הדין נוטה:
ועתה אחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב שאילתנו ואען ואומר דהן אמת דהרבה חולקין על רבינו לענין ריבוי הדיורין ואנשי הבית אמנם לענין הלכ' נראה דכיון שהרי"ף והרמב"ם והרשב"א והריט"בא מסכימים לדעת אחד והתוספתא מסייעתם הכי נקיטינן כך מצאתי (בב"ה) (בב"י ח"מ סי' קנ"ד) וכן כתב נמי בעל ד"מ בסי' שי"ו ז"ל אמנם במחלוקות שבין מוהר"ם והרמב"ם אם יכול להשכירו ליותר בני אדם נראה דנקיטינן כהרמב"ם משום דכל ספיק' דדינא קרקע בחזקת בטליה עומדת וכמו שנתבאר לעיל סי' שי"ב ושט"ו וכו' ע"ש וא"כ אם שמעון דנ"ד היה רוצה להרבות דיורין או אכסנאין שאינן סמוכין טל שלחנו הדין היה עם ראובן לעכבו אמנם עכשיו שאינו מרבה אלא אשתו ובניה שיכולים לצאת ממנה דודאי כולם סמוכים על שלחנו פשיטא דלכ"ע הדין עם שמעון ואין כח ביד ראובן לדחותו מחדריו דכל השוכר בית לו ולנטפלין עמו הוא שוכר וכ"ש לקיים מצות כי יקח ואע"ג שכבר קיים מצות פריה ורביה לכ"ע כגון שהיה לו בן ובת מ"מ כל השרוי בלא אשה שרוי בלא שמחה וק"ו בן בנו של ק"ו השתא שלא קיים המצוה לכ"ט דהא כפי דברי השאלה לא היו לו כי אם שני בנים נשואים ולא הזכיר אם אותם הבנים קיימו המצוה או לא ואפילו תימא שקיימו הוא לא קיים דהא דאמרינן בני בנים הרי הם כבנים היינו זכר ונקבה מזכר ונקבה ועוד דמד"ס חייב אדם לפרות ולרבות כפי כחו אעפ"י שכבר קיים המצוה ואיך ולמה יהיה כח ביד ראובן לעכבו ובר מן דין נראה לי שטענת ראובן עצמו מחייבתו שהרי כשהשכיר הבית לשמעון לא השכירו אלא כדי שימצא אצלו בכל עת וזמן לא בשביל שהיה אדם יחידי וגם לא התנה בזה כלום וידים מוכיחות שלא נחת להיות שמעון אדם יחידי אלא לימצא אצלו כאהובו הנאמן כיון שזו פירש וזו לא פירש וא"כ אין בטענתו של פנים חדשות באו לכאן שום ממשות כלל ועיקר כיון ששמעון דר בבית ויכול לימצא אצלו בכל עת וזמן כפי דעתו מעיקרא ובודאי שאין כח בידו לדחותו מחדריו ואדרבה נראה לי שאם ירצה שמעון לצאת מן החדרים ולהשכירם לאדם יחידי כמוהו שאין הרשות בידו אפילו לדעת הרמב"ם וסיעתו שכיון שכשהשכיר ראובן החדרים לשמעון גילה דעתו שרוצה שאהובו ימצא אצלו גילה נמי דעתו שאינו רוצה אלא הוא ולא אחר ולאו כל כמיניה להביא אצלו אדם אחר שלא ברשות ראובן דבכה"ג יכול ראובן לומר לך הייתי רוצה ולא לחברך אבל השתא ששמעון דר בבית כדמעיקרא ואינו מביא אצלו אלא אשתו ודאי דבנדון כזה כ"ע יודו דכל השוכר בית לו ולנטפלין עמו הוא שוכר
זהו מה שהעלה מצודתי להלכה וגם למעשה אם יסכים עמי מורנו הרב נר"ו כי לו נאה משפט ההוראה:
תם ונשלם היום ביום שלישי ר"ח תמוז בסדר וילוו עליך וישרתוך שנת כי יקח איש אשה חדשה לא יצא לפ"ק
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט