שאלה ראובן שהיתה לו בת קטנה יחידה ושמה תמר והגיעה עד שערי מות ונדרו אביה ואמה בעת צרה להשיאה לכהן ת"ח והיה מצר בכל יום עם אשתו על עניין זה ושואלים מה' שיזדמן להם ת"ח לקיים נדרם וארע שרצה ראובן הנ"ל ללכת בסחורה למ"ה וכתב שטר הרשאה לאשתו סתם שמה שתעשה עשוי וידה כידו ונשארה אשתו בחנות לכל עסקיו ואחר זמן מה קדשה רבקה לתמר בתה לאלעזר הכהן בניסן וראובן שלא ידע דבר זה קבל קידושין בשביל בתו הקטנה מכהן אחר בתשרי ובאו שניהם ממ"ה וכשראתה רבקה איש זר עמו שאלה לבעלה מי האיש הלזה והשיב לה קרוב לנו האיש שקידשתי לו את תמר בתנו אז אמרה שהיא כבר קידשה אותה בניסן כשמע ראובן את דברי אשתו ויחרד ויאמר מה זאת עשה אלוקים לנו וילכו לבית מדרשו של שם שיגידו להם מה יהא משפט הנערה וטוען שקידושיו קידושי טעות שאילן ידע לא היה מקדשה לזה ומעולם לא מחה באשתו וכל שעשתה היה עשוי ועוד ההרשאה שכתב לה בסתם היא לכל דבר וגם קדושי בתו בכלל שהיא ברשותו וקידושיה שלו השתא מבעייא לן אם בהרשאה סתם גם שליחות הקידושין בכלל וקדושי אשתו קדמו או דילמא דווקא מידי דממונא קאמר וקידושי אביה הוו קידושין ודרבקה כמאן דליתנהו דמו והא דקאמר ראובן הכי משום דחזייה לאלעזר דעדיף טפי בחכמה וביחס ואת"ל שתתגרש משניהם עדיין מבעייא לן אם אחר שתגדיל תוכל להנשא לישראל דהיא בעייא מרא לקבורה וחוטרא לידא יורנו מורינו איזה דרך ישכון אור ושכ"מה:
תשובה ראשית ביכורי כל נפתח בשמעתא וניזיל בשבילי דהאי דינא דאדרכתא ומשכונינן נפשין למיעל בפלוגתא דרברבתא אי כתבינן הרשאה אכל מטלטלי אי דגזלנותא אי דפקדון אי דהלואה ואי אמילי דקדושין נמי כתבינן דכסף קדושין מטלטלי מקרו ואי אית כח בהרשאה סתם להיות מורשה ושליט אכל מילי או לא אשר על כן אביא בית מדרשו של שם הני תרתין סוגיין דמטמרן ולא גליין ופרקינן גזיזי דברדא מקושיין ובעיין דאית בהון אכן אסברא דילן לא סמכינן כי נלכה אל הגדולים דכל רז לא אניס להון ונברר ונלבן הדברים על מתכונתם ואחרי כן נפתח פינו להורות על האי שאלתא אשר עליה תיטוף מילתנו וזה ראשית דברתנו עזרת צור ישועתנו:
גרסינן בפרק מרובה ד"ע אמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי חמר רב אשי לאמימר מ"ט אמר ליה משום ד"ר יוחנן דאמר ר' יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו איכא דאמרי אמרי נהרדעי לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה טעמא דכפריה דמיחזי כשיקרא אבל לא כפריה כתבינן ואמרי נהרדעי אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך לית ביה מששא מ"ט משום דאמר ליה האיך לאו בעל דברים דידי את וכו' והלכתא שליח שויה ע"כ האי שמעתא דנהרדעי דמיא כמאן דמחו לה מאה עוכלי דמרישא לסיפא כולה מקשה דללישנא קמא לא כתבינן הרשאה אמטלטלי כלל ועיקר בין דגזל בין דפקדון בין דהלואה והראיה דהכי הוא מדמייתי סיעתא מדר' יוחנן דטעמא דגזל דאינו יכול להקדיש שאינו ברשותו שמעינן מינה דכל מידי דאינו ברשותו אינו יכול להקנות לאחרים וכל שכן מלוה דלהוצאה ניתנה דאינו בעולם וכן מוכרח מפרוש רש"י דכתב משום ר' יוחנן דהואיל ואינו ברשות הבעלים אינו יכול להקנותו לשליח וקשה דמה אתא לאשמועינן דבהא סלקינן ובהא נחתינן דמשום שאינו ברשותו הוא כדאמר ר' יוחנן אלא ע"כ אשמועינן רבותא דהאי דנקט תלמודא מימרא דר' יוחנן לאו למימרא דתלייא מילתא בדבר דיכול להקדיש ואי הוה הכי הוה דייקינן דווקא מטלטלים דגזלה לא נכתוב הרשאה עלוויהו דכשם שאינו יכול להקדיש כך אינו יכול להקנות אמנם דפקדון דיכול להקדיש דבהאי לישנא קיימינן אע"גב דלא כפר בהו וכיון שכן יכול להקדיש דברשותיה דמריה הוא לא אמרינן הכי אלא תלמודא מייתי דר' יוחנן לומר דכל דבר שאינו ברשותו אינו יכול להקנות לאחר יהי מה ולכך כתב דהואיל ואינו ברשות וכו' לומר לך דכל דבר שאינו עתה בידו אינו יכול לכתוב הרשאה עליו דיכול להקדיש כדמוכח בהמוכר את הספינה ד' פ"ח בההוא עובדא דההוא דאייתי קארי לפום נהרא והיינו טעמא דהקדש שאני דבאמירה לחודא אדם נתפש וגזרת הכתוב הוא דיהא ברשותו להקדישו דאיש כי יקדיש את ביתו אמר רחמנא ופקדון ברשותו הוא אמנם לעניין הרשאה לא ברשותו הוא דהדיוט במסירה תליא מילתא וכ"ש הלואה דאפילו להקדישו אינו יכול דבעינן מעמד שלשתן כדאיתא בכמה דוכתין ומהן בגיטין ד' י"ג דפשיטא דלא כתבינן אורכתא עליו ולפיכך נקט רש"י בדיוקא לישנא דגמרא לאשמועינן האי דינא:
הא קמן דלהאי לישנא לא כתבינן אורכתא כלל ובשבועות ד' ל"ג גבי שבועת העדות שמעינן איפכא דהכי תנן משביע אני עליכם אם לא תבאו ותעידו שאיש פלוני כהן שאיש פלוני לוי הרי אלו פטורים ובגמרא טעמא דאיש פלוני כהן הא מנה לפלוני ביד פלוני חייבין הא קתני סיפא עד שישמעו מפי התובע אמר שמואל בבא בהרשאה וכו' הנה נראה בעליל דכותבין הרשאה בין אפקדון בין אמלוה דסתם דייקינן ממתניתין מנה לפלוני ביד פלוני וליכא תירוץ אחר כי אם דשמואל דאי לאו הכי קשיא רישא לסיפא וא כ קשיא האי מתניתין ללישנא קמא דנהרדעי:
ואי תימא דהיא היא קושית הגמרא דמקשה והאמרי נהרדעי וכו כלומר וקשה מתניתין לנהרדעי ליתא דאין אורחא דתלמודא להקשות באופן זה דאי איתא היה לו לאקשויי הכי אמרי נהרדעי וכו' תנן איש פלוני כהן וכו' הא מנה לפלוני וכו' וקשיא לנהרדעי אלא ודאי דמקשה מנהרדעי דקיימינן כוותייהו כאורחיה להקשות מדבר מוסכם לתרוץ דשמואל כלומר במאי אוקימתא בדכתב הרשאה ליתא מדנהרדעי וא"כ מתניתין קשיא מינה ובה ש"מ דנדמי דשמואל מקמי הא דנהרדעי ואדרבא נדחי דנהרדעי מקמי דשמואל דליכא אוקמתא אחרינא כי אם הא דשמואל:
ואי תימא דהאי קושיא מצו מתרצו נהרדעי דלימרו דמתניתין עסיקנן בבא בהרשאה היינו דיעבד כלומר דכבר נכתב ההרשאה ולפיכך נחשב כתובע עצמו לעניין שבועת העדות אבל לכתחילה לא כתבינן והיינו כנהרדעי דאינהו דאמור לכתחילה דומיא דהא דמחזי כשיקרא דנקט תלמודא בלישנא בתרא דהתם נמי הוא דלכתחילה חיישנן לשיקרא כדמסיק בגט פשוט ד' קע"ב דאמר להו רבא בר שילא להנהו כתבי שטרי אקניאתא אי ידעיתו יומא דקניתו כתבו ואי לא לא כי היכי דלא מתחזי כשיקרא והיינו ע"כ לכתחילה דבדיעבד לא חיישו להכי וכשר דהא ק"ל כר' נחמן בפרק כל הגט ד' כ"ו דבדיני הוא וא"כ קשיא לההיא דגט פשוט אלא ודאי כדכתיבנא הכא נמי לעניין הרשאה היינו דוקא לכתחילה ובזה מתרצא מתניתין דשבועות ללישנא קמא ליתא להאי פירושא דאי הכי כד מקשה תלמודא לשמואל מהא דנהרדעי ליפרוק הכי הני מילי לכתחילה אבל דיעבד לא והוה ניחא טפי דהוו מתרצי תרי לישני אבל השתא דתריץ הני מילי דכפריה וכו' לא ניחא אלא ללישנא בתרא וללישנא קמא קשיא אלמא מדפסקא תלמודא ולא חילק אלא בין כפריה ללא כפריה ש"מ דאפילו בדיעבד לית ביה מששא באורכתא הדרא קושיא לאתרין דהיכי מתרצי נהרדעי מתניתין ללישנא קמא:
ותו קשיא איך מקשה מנהרדעי דלא כתבינן הרשאה אמטלטלי ומתרץ הני מילי וכו' דמשמע דחדא לישנא היא ומפרשה בכה"ג דבשמעתין דמרובה מפורש דתרי לישני נינהו דללישנא קמא תלייא מילתא בדבר שאינו ברשותו אע"גב דלא כפריה וללישנא בתרא תליא מילתא בכפריה או לא כפריה וכתבינן אכל מילי וא"כ איך מקשה מלישנא קמא ומתרץ בלישנא בתרא דהאי חילוק אינו ללשון ראשון ואיפכא הוי ליה למימר תינח ללשון אחרון אלא ללשון ראשון קשיא ותו קשיא בשמעתין דמרובה ללישנא בתרא דיהיב טעמא דמחזי כשיקרא הוי ליה למימר מדר' יוחנן דניחא טפי להאי לישנא דק"ל הכופר בפקדון הוי ליה גזלן כדאיתא בהגוזל קמא ד' ק"ה דרב ששת אמר הכי וק"ל כותיה מדמייתי תלמודא סיעתא לדבריו מברייתא דת"כ וכיון דבהכי קיימינן לימא הכי ולא בלישנא קמא דהתם בדלא כפריה עסקינן ולא דמי לגזלה וא"ת לא ק"ל כר' יוחנן ליתא מתרי טעמי חדא דאי הכי היכי מביא ראיה ללישנא קמא ממימרא דלא כהלכתא ועוד אי לאו הלכתא הכין היכי מקשה תלמודא בריש מציעא ד' ז' גבי מסותא מר יוחנן ושקיל וטרי אליביה אלא ודאי כדאמרן וא"כ ניתי גבי לישנא בת רא דדמי טפי ועוד דהאי טעמא דמחזי כשיקרא לא קאי הכי דק"ל כרב נחמן דלא חיישנן להכי:
גם לפירוש התוספות דסברי דדוקא אמטלטלי דגזלה לא כתבינן אבל אדפקדון כתבינן קשיא דנהי דבמתניתין דשבועות יכלי לאוקומי בפקדון אבל מה יעשו בבכרות ד' מ"ח גבי שתי נשים של שני אנשים שלא ביכרו וילדו ב' זכרים דכל אחד נתן חמש לכהן מת אחד מהם בתוך ל' יום אם לכהן אחד נתנו יחזור להם חמשה סלעים ואם לב' כהנים אינם יכולים להוציא מידם ואמרינן בגמרא מאו שנא ב' כהנים וכו' כהן אחד נמי ליזיל וכו' אמר שמואל בבא בהרשאה ופריך מהאי דנהרדעי והאי מתניתין אי אפשר לפרשה בפיקדון דהם נתנו להם במתנה וכבר נתאכלו המעות דלהוצאה ניתנו ואפילו הכי מוקמינן בהרשאה וא"כ קשיא לנהרדעי דאמרי לא כתבינן אדרכתא דאליבא דתוספות דוקא דפקדון כותבין דבידו להקדיש אבל שאר מילי לא ותו דק"ל כלישנא בתרא דנהרדעי דאכל מטלטלי כתבינן היכא דלא כפריה אפילו דגזלנותא מדחזינן דמקשה בהאי לישנא בכל דוכתא וק"ל כר' יוחנן דגזל ולא נתייאשו הבעלים דאינו יכול להקדיש וכ"ש להקנות את אחרים בהרשאה מה שאינו ברשותו וא"כ קשיא הלכתא אהלכתא:
ותגעש ותרעץ ארץ בוקה ומבוקה ומבולקה מכל הני קושיין דצריכין תלמודא רבא אשר על כן אלך לי אל הר המור מארי דגמרא רבנן סבוראי וקשישי הלא המה רב אחאי גאון ובה"ג והרי"ף יורוני ינחוני את הדרך אשר אלך בה דע דגרסינן בהגוזל קמא ד' ק"ד אתמר שליח שעשאו בעדים ר' חסדא אחר הוי שליח רבה אמר לא הוי שליח ר"ח אמר הוי שליח להכי טרחי ואוקמי בעדים דליקו ברשותיה ובה אמר לא הוי שליח ה"ק אניש מהמנא הוא אי סמכת סמוך אי בעי לשדורי בידיה שדר בידיה ובתר הכי גרסינן ר' יוחנן ור' אלעזר דאמרי תרויהו שליח שעשאו בעדים הוי שליח וא"ת משנתינו בממציא לו שליח דאמר ליה אית לי זוזי גבי פלניא ולא קא משדר להו אתחזי ליה דילמ' אניש הוא דלא משכח לשדורי ליה ע"כ פשטא דהאי סוגייא משמע דע"כ לא פליגי הני אמוראי אלא כשאמר לו בפני עדים אמור לו לפלוני אם ירצה לשלוח מעותי על ידך ואם יאמר לך הן קבל אותם והביאם לי וזהו פירוש שליח שעשאו בעדים דחד אמר הוי שליח ופטור בעל הבית שנתנו לו אם נאנסו בדרך וחד אמר לא הוי שליח וחייב מר לטעמיה ומר לטעמיה אבל אם אמר בעל המעות לשליח בפני עדים אמור לפלוני שיתנם לך כיון שנתנם לו פטור אליבא דכ"ע דמתניתין היא בהשואל ד' צ"ח אמר ליה השואל שלח ביד בני ביד עבדי ביד שלוחי אי שאמר לו המשאיל הריני משלחה ביד עבדי ביד שלוחי וכו ומתה חייב וטעמא כיון שעשאו שליח חייב ומ"ל א"ל בפניו ומ"ל לא אמר לו בפניו כמו שכתבו התוספות אבל אם אמר אמור לפלוני אם ירצה בהא פליגי כדכתיבנא וכן פרש"י ומינה שליח בעדים לקבל המנו ונתנו לו ע"כ ודייק באומרו ונתנו לו משמע דברצונו נתנם אבל אם לא היה רוצה ליתנם לא היו כופין אותו דאי הכי הוה היה לו לומר ונותנו לו דהוה משמע בע"כ:
ומעתה תהיינה חוברות אשה אל אחותה הני תרתי סוגיות הן לפרוש רש"י הן לתוספות להאי כדאית ליה והאי כדאית ליה לרש"י הא דאמרי נהרדעי בלישנא קמא דלא כתבינן הרשאה אמטלטלי כונתם לומר כל אופני מטלטלים שיהיו הן דגזלה הן דפקדון מטעמא דר יוחנן דכל דבר שאינו ברשותו אינו יכול להקנותו לשליח בהרשאה וכ"ש מלוה דלא כתבינן עילויה דאינו בעולם דלהוצאה ניתנה וללשון זה קיימינן אפילו לא כפר ש"מ דלהאי לישנא לא כתבינן כי אם על קרקעות דוקא דכל היכי דאיתיה ברשותיה דמאריה קיימי וללישנא בתרא כתבינן אכל מיני מטלטלים אם לא כפריה דאי כפריה לא כתבינן דמחזי כשיקרא וטעמא דיהיב לשליח מידי דלית ליה גבי האיך כך פרש"י וכוונתו לומר דלא תימא דהאי מחזי כשיקרא דהכא היא כדהכותב ד' פ"ה דההיא ליתא מדרב נחמן דק"ל כוותיה דלא חיישינן ולפיכך האי אשרתא דדייני דנכתב קודם שיעידו העדים על חתימת ידם כשרה דלהאי שיקרא לא חיישינן כיון שאח"כ יעידו על חתימת ידם לא איפכת לן אם נכתב האשרתא קודם לכן אבל הכא פירושו כיון שכופר נותן לשליח דבר שאינו בעולם והוי ליה כגזלן דהיינו דר' יוחנן דגזל ולא נתייאשו וכו' ונקטיה לעיל בלישנא קמא וה"ה בלישנא בתרא אלא דנקט הכי לאשמועינן האי חילוק שכתבתי בין האי מחזי כשיקרא דהכא לדהתם והשתא לא קשה מתניתין דשבועות ללישנא קמא דנהרדעי דאינהו מוקמי לדיוקא דמתניתין הא מנה לפלוני וכו' בשעשאו שליח בעדים דק"ל כרב חסדא דהוו שליח אבל לעולם לא בהרשאה כדמוקי שמואל דאליבייהו לא כתבינן כלל ועיקר ואי תימא דקשיא סיפא שילח ביד עבדו וכו' פטורים עד שישמעו מפי התובע דאמאי פטורים כיון שעשאו שליח בעדים הוי מפי התובע דשלוחו של אדם כמותו לא קשיא דס"ל לנהרדעי דסיפא מיירי דלא שוי שליח לקבל המעות אלא להשביעם לעדים שיבואו ויעידו דומיא דבבא שנייה דאמר להן הנתבע משביע אני עליכם וכו' דהתם ע"כ לשבועה הוא אבל בדיוקא דרישא עשאו שלוח לקבל המעות ולפיכך חייבים בשבועת העדות דכתובע עצמו נחשב אבל, לשמואל דמוקי בהרשאה קשיא ליה מנהרדעי ומתרץ דהני מילי דכפריה וכו' והאי דמקשה בלישנא קמא ומתרץ בלישנא בתרא לאשמועינן דהלכתא כלישנא בתרא כלומר מלישנא קמא לא קשיא דלא קאי הכי אלא כלישנא בתרא דחילק בין כפריה ללא כפריה ולכן נקט תלמודא כאילו הוא חד לישנא ולפירוש התוספות דס"ל דללישנא קמא כתבינן אורכתא אפקדון וא"כ קשיא מתניתין דבכורות ודשבועות כבר תירצו קושיא זו דמתניתין דשבועות מצו לאוקומי בקרקעות וכמאן דאמר נשבעין עליהם כדאיתא בפרק שבועת הפקדון ד' ל"ו המשביע עדי קרקע חייב ולפי פירושם צ"ל דהא דדייק הא מנה לפלוני דמשמע מעות צריך לומר קרקע שוה מנה וסיפא דישמעו מפי התובע במנה ממש דמטלטלין נינהו והאי דבכורות דליכא לאוקומי בקרקעות דהא קתני בהאי משנה דאין פודין בקרקע מוקמינן שנתן לכהן במעמד שלשתן ומאי דאקשינן דק"ל כר יוחנן וק"ל כנהרדעי וסתרן אהדדי לא קשה מידי דכיון דמסיק בשמעתין דבבא בהרשאה אינו אלא שליח כלומר ואינו מועיל אלא לעניין דאין הנתבע יכול לומר לשליח לאו בעל דברים דידי את אבל אינו הקנאה גמורה דאם רוצה השליח לתפוס הממון בטענה דכתוב בה דון וזכי ואפיק לנפשך לאו כלום הוא דהאי לישנא אינו אלא שלא יאמר לאו בעד"דא. כמפורש בגמרא אבל להקנאה לא דק"ל כר' יוחנן דאינו יכול להקדיש וה"ה דאינו יכול להקנאות בהרשאה אלא דהוה סלקא דעתין מעיקרא דאף להקנות היה כח בהרשאה אלא דמסיק שליח שויה א"נ שאני הקדש דמתוך חומר שהחמרת בו דבאמירה בעלמא אדם נתפש כמסירה להדיוט הקלת בו דהאי אמירה לא מהנייא היכא דאינו ברשותו דאיש כי יקדיש את ביתו אמר רחמנא:
מכל מאי דשקילנא וטרינא נקטינן לעניין פסקא דהלכתא דרוב הפוסקים עמודי ההוראה כבה"ג והרי"ף והרמב"ם ועיטור והטור ומהר"יקא פסקי דמדינא דגמרא אין כותב הרשאה אלא לתבוע פקדונו שביד חבירו ולא כפר בו דפסקינן כלישנא בתרא דנהרדעי דחילקו בין כפריה ללא כפריה והיינו במטלטלין אבל בקרקע אפילו כפריה כתבינן דדוקא מטלטלין אמרו ואם היה פקדון של מעות צריך להקנות לו אגב קרקע כדאיתא בהגוזל קמא ד ק"ד בההוא עובדא דרב פפא דהוה מסיק זוזי בי חוזאי ואקנינהו ניהליה לרב שמואל אגב סיפא דביתיה אכן אם כותבין הרשאה על מלוה בשטר אפילו כפר בה בזה פליגי הרמב"ם ם והטור דבח"מ סימן קכ"ג כתב דכותבין דטעמא שכשם שיכול להקנות השטר ושעבודו בכתיבה ומסירה כך יכול להרשות עליו מפני שהוא כפירת שעבוד קרקעות אמנם הרמב"ם בפרק ג' מהלכות שלוחין ושותפין הלכה ז' פסק דמדינא דגמרא לא כתבינן על מלוה בשטר ונתן טעם דמלוה להוצאה ניתנה ואין אדם מקנה לחבירו דבר שאינו בעולם דשטר חוב אין לו קנייה אלא או במעמד שלשתן או בהקניית השטר בכתיבה ומסירה ומכ"ש מלוה על פה דאין כותבין עליו לכ"ע וכל זה קודם תקנת הגאונים אבל אחר תקנה אליבא דכ"ע כותבין בין אף על המלוה בשטר אפיל כפר כדי שלא יטול כל אחד ממונו של חבירו וילך לו למדינת הים אבל מלוה על פה שכפר בה לא תיקנו הגאונים שיכתבו הרשאה עליה ודע שהגאונים אע"פי שתקנו תקנה זו לא אמרו יקוב הדין את ההר ואינה אלא כדי לאיים על הנתבע אבל אם הנתבע לא ירצה לדון עמו ע"פ ההרשאה אין כופין ליתן לו ולא להשבע עד שיבא בעל דינו דמילי דהרשאה דברים קלים ורעועים הם בעצמם כאשר כתב הרמב"ם באותו פרק ואדרבא אמרו בגמרא ואשר לא טוב עשה זה הבא בהרשאה כדאיתא בשבועות ד ל' א ופרש"י שמתעבר על ריב לא לו ושמא הראשון נוח לו לפשרה יותר מזה שאינו יכול לעשות פשרה בממון אחרים הא קמן דהרשאה גרועה היא ומשום הכי כל הכותב הרשאה על איזה עניין שיהיה צריך שיהיה מפורש לעניין מה הרשהו וצריך המרשה להקנות לו ארבע אמות קרקע ואגבן שירשהו ויקנה לו מה שירצה ובתנאי שיכתוב בו דון וזכי וכו' ואחר כל הצער קה אינו אלא שליח בעלמא לעניין שלא יוכל הנתבע לטעון לאו בעל דברים דידי את אבל אינם יכולים לכופו לדון עמו אם אינו רוצה עד שיבח בעל דינו כמו שמפורש בהלכות שלוחין:
ברם אכתי איכא למיקם עלה דמילתא ולברורי אי כתבינן הרשאה אמילי דקידושין אי לא דע דכפי מסקנת הפוסקים דלא תיקנו הגאונים לכתוב הרשאה על מלוה על פה דדבר שאינו בעולם הוא כיון דלהוצאה ניתנה נידון ונימא אם הלואה דדבר שהיה בידו לא כתבינן כ"ש דבר שלא בא מעולם נגון כסף קדושין דלא כתבינן בינן הרשאה עילויה והראיה דהכי הוא דכתב הר"ן בשבועת העדות דכל ממון שלא בא לידו של אדם מעולם כגון בשת ופגם ונזיקין לא כתבינן עילויהו הרשאה והביא ראיה ממתניתין דשבועות דקתני משביע אני עליכם אם לא תבואו ותעידו וכו' שאנס איש פלוני בתו של פלוני ופיתה את בתו וכו' הרי אלו פטורים ולפום ריהטא משנה שאינה צריכה היא דהא קתני סיפא סיפא עד שישמעו מפי התובע אלא ודאי דאתא לאשמועינן דאפילו בא בהרשאה כדמוקי שמואל בדיוקא דרישא אפילו הכי אינו בעל דינו בזו כשאר ממון דקנס דאונס ומפתה ובשת ופגם דבר שלא בא לידו הוא ולפיכך תנא משנה יתרה לאשמועינן דאפילו כתב ראובן הרשאה על קנס בתו לשמעון שיתבע ללוי ובא שמעון בכח ההרשאה להשביע לעדים לאו כלום הוא דהאי הרשאה לית ביה מששא וכן פרש"י ובאמת דרבותא הוא דאפילו קנס דמידי דאב הוא דהנה זכאי בבתו קטנה בכסף קידושיה ובשלשה דברים של מפתה וארבעה של אונס דשבח נעורים הן וכן כתב הרמב"ם בפרק ב' מהלכות נערה בתולה:
אחרי הצעה של משנה זו נבואה להאי שאלה דבאמת חתומה ניתנה כי לא פורש אם האי הרשאה נכתב כהלכתו כתיקון שטרות דנהיגי בישראל דלא כאסמכתא ודלא כשופרי דשיטרי ולפיכך צריך לפרש כל הצדדים שאפשר שימצאו בהאי הרשאה דנ"ד ונימא אם אין עדים חתומים עליו או אין עדים שיודעים שנמסר הרשאה זו לרבקה פשיטא דאין כאן בית מיחוש בקדושי אלעזר שקבלתם רבקה בעד בתה דכבר הוכחנו דאם ההרשאה לא נכתב בכל פריטיו ודיקדוקיו אינו הרשאה ובפרט דק"ל שליח שויה ושליח לקבל קדושין צריך לעשותו בפני עדים וכן כתב הרמב"ם בהלכות אישות פ"ג הלכה ט"ו וכ' ה"ה דהא דשלוח קבלה צריך עדים במינויו מוסכם הוא מן המפרשים ונלמד משליח קבלת הגט וכן פסק מוהר"יקא בא"ה סימן ל"ה ול"ז וכשם שהאב מקבל קידושי בתו קטנה ומקדשה בעצמו כך יכול לקדשה ע"י שלוחו שיקבל קידושי בתו בשבילו והוא שיהא שליח בעדים ואי בנ"ד לא היה עדים בהרשאה פשיטא דקידושי אלעזר אינם קידושין דכיון שהאב עשאה שליח כפי דבריו היה צריך לעשותה בעדים ודבר זה אינה צריכה לפנים כי אין לו פנים ותו לא אתבריר לן נוסח ההרשאה דנ"ד היכי הוה אי כתב מפורש היה לממון בהאי לישנא דידה בידו וכו' ואסתפק לח"ה אי האי לישנא כייל כל דבר וקידושין נמי בכלל או דוקא למאי דמפורש והוא ממונא והאי לישנא דידה כידי ר"ל לכל דבר דשייך לאותו ממון והוא להוציא איזה ממון מיד אחרים או להשביע ולהזמין לב"ד אם צריכה לכך ומה שהכנסני בתגר זה הוא כי ראה ראיתי לשין השאלה דמשתמע לתרי אנפין דבתחילה כתב הח"ה שעשה שטר הרשאה לאשתו סתם שמה שתעשה עשוי וכו' דמשמע דלא היה כתוב בו אלא לשון זה ובסוף כתב א"ד דווקא לממונא קאמר דמשמע דפשיטא ליה דדבר ממון היה מפורש ואי הכי הוא דנוסח ההרשאה היה מפורש לעניין ממון דבר ברור הוא דדוקא למידי דממונא קאמר ולא לדבר אחר והאי דכתב ידה כידי כלומר בעניין שהרשה אותה והוא שתהא עוסקת בכל עסקי ממון ונתן לה כח והשלטה להיות מוכרת וקונה באופן היותר נאות להרויח כאשר הוא היה עשה וזה פירוש ידה כידו וכו' ותדע דהכין הוא דחיפשתי בחיפוש מחיפוש ומציאה מראיה דגדולה משמיעה דכל הפוסקים הכותבים נוסח שטרי הרשאות הן קדמאי הן בתראי כולם שוים לטובה דכל הרשאה הנכתב על עניין פרטי כתוב האי לישנא דידו כידי ועשייתו כעשייתי דמשמע דלא נכתב אותו הלשון אלא לחזק עניין האמור לתמכו ולסעדו לכל מאי דשייך ביה דבעל העיטור באות שין בדיני שלישות כתב נוסח שטר הרשאה שעושה האשה שליח לקבל גיטה וגם כשהבעל עושה שליח להולכת הגט או האשה לגבות כתובתה או לקבל קידושין ובכולם אחר שכתב העניין שרוצה להרשות עליו כתב האי לישנא דידו כידי וכו' ובעל התרומות שער נ' חלק ד' לעניין ממון ור' ירוחם נתיב כ"ב סוף חלק שלישי ואחרון הכביד ר' יעקב בעל הטורים טור אבן העזר ס' קמ"א לעניין גיטין הנה חבל נבאים מתנבאים בסגנון אחד דהאי לישנא דידו כידי אינו אלא להיות מורה חוזק הפעולה כדכתיבנא וא"כ ע"כ דכונת ה"ה היא דנכתב הרשאה דנ"ד בכל תנאיו תאיו ואלומיו מוצאיו ומובאיו אלא דנכתב סתם מבלי התפרש אם לממון אם לקדושין אם לשניהם גם יחד ולא נכתב בה אלא ידה כידי ועשייתה כעשייתי ולא יותר והאי דלא מפורש בשאלה הכי טעות שפלטתו קולמוס באשגרת לישן ובודאי סתמו כפירושו דהכי כונתו ושואל אם האי הרשאה מהני בהכי וקידושי אלעזר קידושין או קידושי האב שקיבלם מכהן אחר ועתה לשאול הגיעו כי אסתבוך הני כהני בהאי קטנה כי זה אומר כולה שלי שאני קדשתיה וזה אומר כולה שלי כי אני קדשתיה:
על כן אניף ידי על השאלה ואוכיח במישור דהרשאה סתם לית ביה מששא ואפקיע קידושי אלעזר להיות נעקרים מעיקרן וכמאן דליתנהו דמו דע דגרסינן בהגוזל קמא ד' ק"ד אמר רב יהודה אמר שמואל אין משלחין מעות בדיוקני ואפילו עדים חתומים עליה ור' יוחנן אמר אם עדים חתומים עליה משלחין אמרי לשמואל מאי תקנתיה כי הא דר' אבא הוה מזיק זוזי בדרב יוסף וכו' בפירושא דהאי דיוקני ראיתי דו ותלת פרצופין דרש"י פרש בדיוקני מסר לו בעל הפקדון לשליח סימנין וכתב לו חותמו באגרת ומסרה לו ואמר לו לך והתראה לפלוני ויתן לך מעות שיש לי בידו ובע"ה באר יותר דאפילו שעדים מעידים שפלוני אמר לנו שזה דיוקנו כגון שכתבו העדים למטה בשטר זה אנו פלוני ופלוני מעדים שפלוני אמר לנו שזו הדיוקני שלו אבל לא הודיענו מה כתוב בשטר ואמר שמואל דאין משלחין מעות בשטר כזה ואם שלח הלווה המעות ונאנסו בדרך ביד השליח חייב הלוה לשלם כיון שאין עדים חתומים אלא אצורתא ואין להם ידיעה לא בתחילה ולא בסוף בגוף השליחות כי לא ידעו מה הוא לפיכך חייב הלוה באחריותן כי האי שליחות סתם הוא ולא מהני ור' יוחנן פליגי עליה דשמואל ואמר דאם עדים חתומים עליה משלחין ונפטר הלוה וע"כ הכי צריך לפרושי דאי לא תימא הכי יצא לנו קושיא עצומה אשר לה חומה גבוהה כי ק"ל כשמואל דהלכה כוותיה בדיני ובשליח הנעשה בעדים ק"ל כר' חסדא דר' יוחנן ורבי אלעזר קיימי כותיה דשליח הוי ואם נאנסו בדרך פטור הלוה שנתנו לו ואם כן קשיא הלכתא אהלכתא אלא ודאי דשליח הנעשה בעדים הוי שליח שעשאו בפירוש לאמר לך קבל מעותי מיד פלוני אבל בדיוקני אינו אלא שליחות סתם ולא קאי על הממון אלא אצורה ואין כאן שליחות:
ברם הרמב"ם לא כן ידמה אלא מפרש האי דיוקני בעניין אחר בפרק א' מהלכות שילוחין ושותפין הלכה ח' דסובר דמיירי שבעל המעות כופר ואומר שלא שלח כתב זה מעולם אלא אחרים ראו דיוקן זה וכתבו כדמותו כצלמו כי מעשים בכל יום שמזייפין חותמות לגנוב ממון זה מזה ומ"ה חייב הלווה באחריותן אם שלח המעות בעד שליח כזה דחולקים על עיקר הדבר לא על הדיוקני אם הוא שלו או לא והרא"בד פירש דשליח ודיוקני תאומים הם דבין הכא ובין התם העדים חתומים על עיקר השליחות אלא שבזה הם חלוקים דבשליח ק"ל כרב חסדא לעניין פיטור אונסין אם באולי נאנסו ביד השלוח בעוד המשלח קיים ובהא מודה שמואל דשליחות במקומה עומדת ונפטר הלוה ושמואל מיירי בדיוקני לעניין אם מת המשלח דבכ"הג אם נאנסו ביד שליח לא מיפטר לוה כיון דנפלי זוזי קמי יתמי ומשום הכי אמר שמואל דאפילו בדיוקני מפורש לא ישלחם בידו משום חששא שמא ימות המשלח והכריחו לזה הפירוש מאי דקשיא למפרשים מאי פריך תלמודא לשמואל מאי תקנתיה לימא שיעשה שליח בעדים כרב חסדא ואמאי אכפל תנא לאוקומי כההיא עובדא דר אבא אלא ודאי דחייש להאי חששא שימות המשלח ולפיכך תיקן תקנה דמייתי בסמוך:
הנה ההרים רועשים במחלוקותם בפירוש ש דהאי דיוקני אכן לעניין הלכה כל הגאונים כב"הג ורב אחאי פרשת ויקרא סימן ע"ב והרי"ף והרמ"בם והרא"בד פסקו כשמואל דלא הוי שליח בכה"ג וטעמא מדחזינן דשקיל וטרי תלמודא אליבא דשמואל לידע איזה תקנה יתקנו אם ימות המשלח אע"גב דאמרינן בעלמא שמואל ור' יוחנן הלכה כר' יוחנן הכא שאני כדאמרן הלכך כשמואל נקטינן למר כטעמיה ומר כטעמיה ויהי מה בנ"ד האי הרשאה סתם לאו כלום הוא דלא מבעייא אליבייהו דהגאונים דמפרשי דיוקני משום דסתם איתיה ולאו שליחו' מפורש וגם אצ"ל אליבא דהרמ"בם וסיעת מרחמוהי דמפרשי דיוקני דכפר המשלח אפי' שהוא מפורש ומכ"ש בדיוקני סתם דחייב באחריותן דודאי בע"ד לאו שליחות היא ואפילו אליבא דהראב"ד דפירש שחתמו העדים על השליחות ועל הדיוקן נמי יודה דאינו שליחות כיון דסתם הרשאה הוא הוי חספא בעלמא דהשתא אם בממון הקל צריך לפרש מכ"ש לענין איסור אשת איש דצריך שליחות מפורש וטעמא דמשנה שלימה שנינו בסוטה ד' כ"ג האיש מקדש את ביתו ר"ל מקבל קידושיה כשהיא קטנה שלא מדעתה ואין האשה מקבלת קידושי בתה דהאי כח וזכות לא זכי רחמנא אלא לאב דכתיב את בתי נתתי וכו' אבל האשה דאין לה כח זה מעצמה אלא על ידי הבעל שנותן לה אותו כח בעשותה שליח צריך שיהיה בפירוש בלי פיקפוק וספק כלל והשתא בע"ד דאין ההרשאה מפורש ודאי דאין קדושי אלעזר שקבלם רבקה בעד תמר בתה כלום ואמינא ולא מסתפינא דאפילו לעניין ממונא אי לאו דגלי דעתיה דרצונו בכך כיון דהושיבה בחנות בכל עסקיו לא הוה האי הרשא' ראויה אלא לצור על פי צלוחיתו אבל לקידושין אין כאן בית מיחוש כלל כלל לא:
ומאחר דהוכחנו דאין הרשאה זו ראויה לכלום הויה לה האי קטנה נתקדשה שלא לדעת אביה וגרסינן בהאיש מקדש ד' מ"ד אתמר קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה אמר שמואל צריכה גט וצריכה מיאון וכו' שדרוה קמיה דרב אמר להו האלוקים צריכה גט וצריכה מיאון וכו' וטעמא מאי צריכה גט שמא נתרבה האב וצריכה מיאון שמא לא נתרצה ויאמרו אין קידושין תופסין באחותה ואמר דב נחמן והוא ששידכו עולא אמר אפילו מיאון אינה צריכה אע"גב דשידכו וכו' ובתר הכי אמרי' אמר להו רבה בר שימי בפירוש אמר מר ר"ל רבינא דלא סבר להא דרב ושמואל ע"כ ופרשו רש"י והר"ן דהאי שלא לדעת אביה ר"ל שלא אמר לה אביה לקבלם ולא ידע שמעינן מהאי שמעתא דעד כאן לא פליגי הני אמוראי אלא כששידך אותה אביה לזה קודם קידושין דבכ"הג אמרי רב ושמואל דצריכה גט ומיאון דאז איכא לספוקי שמא נתרצה האב כששמע דהוו להו קידושין למפרע ועולא אמר אפילו שידך וכתב הרי"ף מדחזינן דרבינא דבתרא הוא לא ס"ל הא דרב ושמואל ש"מ דלית הלכתא כותייהו אלא כרבינא דקטנה או נערה שנתקדשה שלא לדעת אביה בין נתרצה האב ובין לא נתרצה אין קידושיה קידושין וכן פסקו רב אחא משבחא ובה"ג ורבינו איי והרמב"ם פ"ג מהלכו' אישות הלכה י"ג והטור ומוהרי"קא סי' ל"ז דאפילו שידך אותה האב ונתרצה האב בפירוש אפילו מיאון אינה צריכה ולא פלגינן בין איתיה לאב בעיר לליתיה לאב דבכל גונא לא חיישינן שנתרצה בשעת קידושין דלא פלוג רבנן כן כתב המרדכי אליבייהו דהגאונים לאפוקי ר"ת דס"ל דפלוגתא דשמואל ועולא כשהאב בעיר דאם אינו בעיר איך יתיר עולא ספק א"א דחיישינן שמא נתרצה ור"ת בהאי סברא יחידאה הוא כדכתיבנא:
דון מינה ואוקי באתרין דקטנה דנ"ד אינה מקודשת לאלעזר כי קידושין שקבלה אימה בעדה אינם קידושין כלל כי גם בלא דעת אביה הן דלא עשאה האב שליח לאימה בהאי הרשאה סתם כי אן בה דבר ולא חצי דבר שיורה שנתכוון לעשותה שליח בדבר זה וא"כ אין לך שלא לדעת גדול מזה ואפילו לרב ושמואל דפליגי אעולא מודו בנ"ד דהם לא אמרו אלא בששדך ובע"ד לא שידך אביה אותה כי לא היה בעיר ואע"גב דכפי הנחת השאלה היינו יכולין לחוש שמא נתרצה מדאמר שקידושיו שקבל מכהן אחר קידושי טעות הם ואילו היה יודע מקדושי אשתו לא היה מקדשה אמינא דהני מילי מסמרטוטי כל מי הם דלו יהיה כדבריו הא ק"ל דאפילו נתרבה אח"כ בפירוש אין כאן קידושין וספק כלל ולא שמץ מנהו:
ועוד כיון דבהאי הרשאה לא כתב ופיך כפי כדמשמע מהנחת השאלה לאו כלום הוא וטעמא דחסר בה הני מילי מעלייתא דעיקר השליחו' תלוי בהם דפוק חזי נוסח שטר הרשאה לשליח הולכת הגט דכתב הטור בסימן קמ"א והביאו מוהרי"קא בשולחנו אה"ע ורבינו ירוחם נתיב כ"ב ושם תראה בעין שכלך שעיקר השליחות בדברים הללו וטעמא כדכתב מוהר"ם מינץ ס' קי"ד במעשה שבא לידו מראובן שעשה שליח להוליך גט לאשתו שהיתה במקום פלוני וכאשר הביא השליח את הגט עם ההרשאה דקדקו חכמי אותה העיר בהרשאה לידע אם היתה כתיקון חז"ל וראו שהיה כתוב ותהא ידך כידי ועשייתך כעשייתי ולא כתוב ופיך כפי והסכימו שאותה הרשאה פסולה ונתנו טעם כי שמא הבעל לא עשאו שליח רק לעניין עשיה ליתן הגט לידה בשתיקה ולא נתן לו כח הדיבור לאמר לה מאומה נמצא דנתינה בלא דיבור לא מהני דלא עדיף שליח מגברא דאתי מחמתיה דאם הוא גופיה היה נותן גט בלא דיבור אין כאן גירושין כדאמרינן בקידושין והוא שמדבר עמה על עסקי גיטה וקדושה ע"כ תמצית דבריו ומוכרח מלשון התשובה ההיא ששטר ההרשאה היה מפורש עניין השליחות שהיה להולכת הגט ועוד דאי לא תימא הכי למה להו להני רבנן לתור ולדרוש אם היה כתוב בפרטיו אי לא דתיפוק להו דלא נזכר בשטר לעניין מה עשאו שליח אלא ודאי כדכתיבנא ומעתה נידון ונימ' אם בהרשאה מפורשת שלא נכתב בה פיך כפי פסולה כ"ש היכא דהרשאה סתם הוא כבנ"ד דכיון שלא נכתב האי לישנא דפיך כפי כאשר יראה הרואה מהנחת השאלה פשיטא דאפילו נימא דכונתו היה לעשותה שליח לקבל קידושי בתו הקטנה לא עשאה שליח אלא לעניין קבלה בשתיקה ואפילו אם הוא בעצמו ובכבודו היה מקבלם בשתיקה לא היתה מקודשת דאתקש הויה ליציאה דהיה צריך האב לדבר עם אלעזר המקדש על עיסקי קידושין כמו שהיה צריך לדבר עמה המקדש אם היתה גדולה ואביה במקומה דהתורה זכתה לו הנה נתבאר לך דהאי לישנא דידה כידי אינו לשון כולל דאי הכי הוה למה בנדון של מוה"רם החזירו את השליח ופסלוהו אלא ודאי כדאמרן דלשון זה אינו מועיל אפילו בהרשאה מפורשת מכ"ש בסתם:
ועל מאי דטעין שההרשאה שכתב לה בסתם גם שליחות הקידושין בכלל האי טענה מקדים שדופה וכמוץ גנבתו סופה איבעית אימא גמרא ואיבעית אימא סברא דאם איתא דהכי הוה כונתו איך לא עלה על דעתו דבר זה שכתב הרשאה זו וקבל קידושין מאחר כאילו לא כתב הרשאה מימיו אטו בשופטני עסיקינן שהכניס עצמו בעמק הבכה לקדש את ביתו לשני כהנים גם יחד וכי במעשה זה ישולם נדר שנדר בעת צרה דבעניין זה לא יוכל לקיימו כי הכניס עצמו בדבר שאי אפשר לצאת ממנו ואיך שכח ההרשאה כאילו אבד שמו ונשתכח זכרו מבלי עלות בדעתו עדן או עדנין או פלג עידן מה המעשה הזה אשר אני עושה שמא אשתי קבלה קידושין מאחר בעד בתה מכח ההרשאה שנתתי לה לפיכך על משמרתי אעמודה עד שאדע הדבר על בוריו והוא לא כן עשה כאשר יראה המעיין מהנחת השאלה ואכן נודע הדבר שמעולם לא נתכון לדבר זה ומה שטוען שמעולם לא מחה באשתו עשן מארובה הוא האי טענה דהיינו דוקא כאשר היתה באמנה אתו אבל משם ולהלאה לא כי טוט אסר וטוט שרי ומעשים בכל יום יוכיחו אבעית אימא גמרא דמשנה ערוכה שנינו בהאיש מקדש ד' מ"ט ע"ב על מנת שאני כהן ונמצא לוי וכו' ובכולם אע"פי שאמרה בלבי היה להתקדש לו אינה מקודשת וכן היא שהטעתו ופרש"י להתקדש לו אע"פי שהדבר כן כמו שהוא עכשיו שאין תנאו אמת לאו כלום הוא וטעמא דמסיק בגמרא דברים שבלב אינם דברים בשום דבר שבעולם דמייתי עלה דמתניתין ההוא גברא דזבן נכסיה אדעתא למיסק לא"י ובעידנא דזבין לא אמר ולא מידי אמר רבא הוי דברים שבלב ואינם דברי' כלומר אע"גב דהדר פרש שכך הייתי כונתו הוי זביניה זבינא וכן פסק הרמ"בם בפרק מהלכות מכירה והטור ח"מ ס' ר"ז ולענין קידושין נמי בהלכות אישות פרק ח' וטור א"הע ס' ל"ח הכא נמי בנ"ד אע"גב שפרש שכך היה בדעתו כיון שבשעה שכתב ההרשאה לא פירש הוי ליה דברים שבלב ודמיא להאי עובדא דהבאתי לעיל ועוד אמינא דק"ו הוא דהנה כתב הרמב"ם מי שמכר חצרו או שדהו ופרש בשעת המכירה שהוא מוכר לילך למקום פלוני וכו' הרי זה כמוכר על תנאי וכו אבל המוכר סתם אע"פי שהיה בלבו שמפני כך וכך הוא מוכר ואע"פי שמראין, הדברים שאינו מוכר אלא לעשות כך וכך ולא נעשה אינו חוזר שהרי לא פרש ודברים שבלב אינם דברים וכתב ה"ה בשם המפרשים שאע"פי שקודם מכירה אמר שהוא רוצה למכור על דעת כך וכך כיון שלא פרש בשעת המכירה אינו חוזר וזה דעת המחבר ז"ל שכתב למעלה בשעת מכירה כלומר למעלה מיירי שאמר כן בשעת מכירה ובסיפא מיירי שבשעת מכירה לא אמר כלום אבל מקודם אמר הכי דאי לא תימא הכי אנן היכי ידעינן שכך היתה כוונתו וזהו שכתב הרב שמראין הדברים ר"ל ששמענו ממנו כן דמנא ידעינן מה בלבו ואפילו הכי אינו חוזר וכן פסק מוהרי"קא בש"ע ח"מ ס' ר"ז ס"ד ומעתה נידון אם בעניין מכירה אינו חוזר מכרו קיים אפילו שפרש כונתו קודם לכן כ"ש בנ"ד דלא שמענו מעולם שדעתו היה ליתן כח לאשתו לקבל קידושי בתו וגם בשעת שכתב ההרשאה לא אמר לנו כונתו אע"פי שאח"כ אמר שדעתו היה כך לאו כלום הוא דדברים שבלב הם ולכן אמרתי ונתון אל לבי דלעניין קידושין לא היה דעתו אבל עניין ממון גלי דעתיה דרצונו בכך וכך עלה במחשבה שאשתו תהא אפוטרופוסית על נכסיו כדמוכח מלשון השאלה שאחר שכתב הרשאה סתם אמר ה"ה ונשארה אשתו בחנות על עסקיו אמדינן דעתיה באומדנא דמוכח דלהאי עניין כתביה ולא לעניין אחר ואמרי' היכא דגלי גלי והיכא דלא גלי לא גלי או לא הוה האי גילוי דעת אפילו לעניין ממון לא הוה שוה מידי כדהוכחנו:
ועוד דלפי מאי דכתיבנא לעיל אתי שפיר דלא מיבעיא למסקנת רוב הפוסקים דס"ל דלא כתבינן הרשאה אמלוה על פה מכ"ש דס"ל האי דכתבו רש"י והר"ן דלא כתבינן אשום מידי דלא אתא לידיה כגון קנס דאנס ומפתה וכיוצא ומה התם דמידי דזוכה בהן אב אין כותבין עליו כסף קדושין נמי דינא הכי דזה וזה שוים וכפי זה אמינא אפילו אם היה שטר מפורש דנתן לה כח להיות שליח לא הוה מהני מידי דלענין הכסף לא בא ב ולא היה יכול להרשות עליו ולעניין הקידושין עצמן הוי קניין דברים ועל זה ודאי לא כתבינן הרשאה עליו לכ"ע וכן כתב הרמב"ם בהלכו' שלוחין פ"ג וכן מי שנתחייב לו חבירו שבועה אינו יכול להרשות אחר עליו להשביעו שאין שם דבר שיקנה לו ואין אדם מרשה על תביעת דברי' שאין הדברים נקנין על תביעת ממון ע"כ הא קמן דהרשאה צריך להיות דווקא על ממון וכיוצא בו כגון להוליך גט דהוי דבר להקנות את חברו ונכתב עליו ההרשאה אבל קידושין כבנ"ד לא דעל הכסף לא מהני דדבר שלא בא לידו הוא ועל הקידושין קניין דברים הוא ולא כלום ועל כן האי פסקא דדינא נראה לי פשוט אליבא דהני רברבתא דהכי נקטינן כותייהו וכן פסק הטור והבית יוסף ח"מ ס' קכ"ג ולא עוד אלא אפילו אליבא דתוספות דס"ל דכתבינן הרשאה אכל דבר אפילו על מלוה על פה דכפריה מודו בנ"ד דלא כתבינן דעד כאן לא פליגי אלא בהלואה דדבר דאתא לידיה הוא אבל ממון שלא בא לידו מעולם כגון כסף קידושין לא והדבר מבואר בעצמו הוא:
ועל השאלה השנית שנסתפק ה"ה דאת"ל שתתגרש משניהם אם אחר שתגדיל תוכל להנשא לישראל או לא דמשמע דנסתפק לו מחמת הנדר שנדרו בעת ברה אביה ואימה לא שת לבו גם לזאת ה"ה לפרש אם האי קטנה הגיעה לעונת נדרים דהיינו מי"א שנים ויום א' או לא דאע"גב דאמר קטנה לא משמע מינה דלעניין קדושין נקראת קטנה מיום שתולד עד שתבגור דהיינו שתים עשרה שנה גמורות עד ששה חדשים כן כתב הרמ"בם בפ' ב' וג' מהלכות אישות וא"כ דבהכי קיימינן ממה נפשך בין הגיעה לעונת נדרים ובין לא הגיעה אין אב ואם יכולים להדיר את בתם הקטנה דגרסינן בנזיר ד' כ"ח במשנה האיש מדיר את בנו בנזיר ואין האשה מדרת את בנה בנזיר וכו' ובגמרא איש אין אשה לא מ"ט ר' יוחנן אמר הלכה היא בנזיר פירוש הלכה למשה מסיני ור' יוסי ברבי חנינא אמר ר' לקיש כדי לחנכו במצות אי הכי אפילו אשה נמי קסבר איש חייב לחנך את בנו במצות אשה לא בשלמא לר' יוחנן דאמר הלכה היא אמטו להכי בנו אין בתו לא (ר"ל וכך נאמרה הלכה) אלא לר"ל אפילו בתו קסבר בנו חייב לחנכו בתו אינו חייב לחנכה בשלמא לר' יוחנן דאמר הלכה אמטו להכי בנזיר אין בנדרים לא אלא לר"ל אפילו נדרים נמי לא מבעייא קאמר לא מיבעיא לנדרים דלית ליה ניוול אלא אפילו בנזירות דאית ליה ניוול אפילו הכי חייב לחנכו ע"כ שמעינן מהאי שמעתא תלת ש"מ דר' יוחנן ור"ל אמרי תרוייהו איש אין אשה לא דאין לה כח להדיר את בנה וש"מ דבן יכול להזיר ובת לא וש"מ דלר' יוחנן בנזירות דווקא ולר"ל אפילו נדרים ובהאי שמעתא עסקינן דלא הגיע לעונת הנדרים ואפילו הכי בן אין דכך הלכה ואין בה טעם וק"ל כר' יוחנן דהלכה היא בנזיר ולא בנדרים בבן ולא בבת וכן פסק הרמ"בם בפרק ב מהלכות נזירות הלכה י"ג ומעתה אם קטנה דנ"ד לא הגיעה לעונת נדרים בשעה שנדרו אביה ואמה פשיטא דהאי נדר לאו כלום הוא דמצד האם לא דאינה יכולה להדיר כדאמרן ומצד אביה נמי לא דדוקא בבן ולא בבת ובנזיר ולא בנדרים ולא אשכחן דפלוג תלמודא בין נדרים בעת צרה לשאר נדרים לעניין זה ואם הגיעה לעונת נדרים נמי לא כלום הוא דאפילו המדיר את אחרים צריך שחבירו יקבל אותו נדר עליו או יענה אמן  או דבר שעניינו כעניית אמן שהוא קבלת דברים כן פסק הרמ"בם בפ"ב מהלכות נדרים ובנ"ד לא נדרה היא דהכי מוכח מהנחת השאלה דאמר ונדרו בעת צרה להשאה דמשמע דהם נדרו ולא היא וגם לא ענתה אמן בהא שעתא דלא היתה בדעתה כיון דהגיעה עד שערי מות ולכן אמינא דאי הוה פשטינן דתתגרש כדהוה סלקא אדעתיה דה"ה בוודאי הגמור דהיתה יכולה להנשא לישראל דנדרים אלו לא שרירין ולא קיימין ועוד מטעמא אחרינא דהוי ליה האי נדר בכלל נדרי אונסין דק"ל דאפילו התרה אינם צריכין דכן פסקו הפוסקים נדרי אונסין כיצד הידרו חבירו שיאכל אצלו וחלה הוא או שחלה בנו או עכבו נהר הרי אלו נדרי אונסין הכא נמי בנ"ד אי הוה פסקינן שתתגרש לא היתה יכולה להנשא לכהן מעולם דאפילו ריח הגט פוסל ואין לך אונס גדול מזה ואי אמרינן דתיבטל הא טוענת שחפצה להנשא כדי שיהא לה בן שתשען עליו לעת זקנתה והאי טענה אלימא היא דכופין עליה לגרש כדאמרינן ביבמות ד' ס"ה וכן פסקו הרמ"בם פרק ט"ו מהלכות אישות והטור והבית יוסף אה"ע ס' קנ"ד וא"כ חזקה היא וגם אביה אינו עובר עליו משום דאין בידו לקיימו וגדולה מזו כתב הר"ן בפרק שבועות שתים בתרא על מתניתין שאתן לפלוני וכו' דאפילו שבועה דחמירא אם נשבע לתת מתנה לעשיר אע"גב דנשבע סתם הוי ליה כמפרש בשעת שבועה אם ירצה לקבל ממני וטעמ' דמסתמא לא משתבע אניש אלא אדעתא דבידו לקיימו ואם לאו כגון שאינו רוצה העשיר לקבלו ודאי דאהכי לא אשתבע וה"ה נמי אם יארע שום אונס לא אדעתא דהכי אשתבע דכשם דנדרי אונסין מותרים כך שבועות אונסים נמי כמו שפסק הרמב"ם בהלכות שבועות פ"ה בנ"ד נמי אע"גב דנדר האב שתנשא בתו לכהן מסתמא דעתו אם לא יארע איזה אונס וכבר הוכחנו דזה אונס גדול היה אילו היינו פוסקין שתתגרש משניהם ברם כיון דפסקינן דקידושי האב שקבל מכהן אחר הוו קידושין ולא דאלעזר דהני קבלתם אשתו בלי רשות בעלה לא שייך האי דינא כיון שיכול לקיים נדרו שמקודשת ועומדת לאותו כהן שקבל האב בעדה:
העולה מדברינו אלה דהרשאה דנ"ד אין אנו יכולין לקיימה כולה אלא דוקא לעניין ממונא משום דגלי דעתיה דהכי רצונו כדכתיבנא אבל אם לא היה גילוי דעת לא שרירא ולא קיימא דנפלה תלחי תלחי ומפרך פרוכי כיון דסתם היא אמנם לעניין קדושין לא מהני כלל כלל לא כי הני טעני דטעין ראובן תזרם ורוח תשאם ואלעזר הכהן הלך ילך ובכה על איתתא דאזלא מיניה וישב בדד וידום שקדמו אחר ברחמים הנראה לענייות דעתי כתבתי וגמרתי וחתמתי שמי בכ"ה לחדש ניסן ביום ראשון:
בסדר ובשנת אל פתח אהל מועד הכהן ליצירה:
אברהם בן לא"א כמה"רר יעקב דשלמה דמיזה נר"ו: