שאלה טו ראובן ושמעון שותפים כדת וכהלכה שהוציא כל אחד מנה ושתפו עמהם ללוי וכולם נושאים ונותנים בחנות והריוח מתחלק לשלשה חלקים וכן ההפסד והתנו שלוי יקח סך מה בכל שבוע לפרנס עצמו לחשבון הריוח וכן אם ירצו כל אחד משני השותפים יקחו ובהמשך זמן השותפות לקח לוי שלשת אלפים דינרים ויהי היום ויסע לוי וילך לו למדינת הים לקנות איזה סחורה לתועלת השותפות וכשחזר לוי לביתו עשו חשבון ומצאו הפסד גדול בשותפות באופן שהיה מגיע ללוי לפרוט כפלים יותר ממה שלקח ותבעו השותפים ללוי חלקו המגיע לו ולוי טוען שאמת הוא שלקח השלשת אלפים דינרים קודם שהלך אבל אז היה ריוח גדול והיה מגיע לו יותר ממה שלקח כפלי כפלים ותניח הכל בידם ושהם גנבו וכחשו ועתה לשאו"ל הגיעו מה יהיה דינם בין בהפסד בין בשלשת אלפים דינרים שלקח לוי מהת"מש:
תשובה קודם שנבוא להשיב במה שנסתפק החכם השואל אם חייב לוי לשלם לראובן ושמעון מה שתובעים ממנו חלקו המגיע לו מן ההפסד בין על הג' אלפים דינרים שהודה שכבר לקח ובין על מה ששואלים לו יותר או אינו חייב. צריך לחקור תחילה באיזה אופן נשתתפו אם בסתם או לזמן קבוע לפי שהדין מתחלף מאוד כי כשנשתתפו לזמן קבוע כל אחד מהם יכול לעכב ביטול השותפות ואם נשתתפו בסתם חולקים בכל עת שירצה אחד מהם ועל זה נביא ראיה ממקום שמקור דין זה נובע והוא מן הסוגיא שבפרק המקבל (דף ק"ה) וז"ל אמר רבא הני בי תרי דעביד עיסקא בהדי הדדי ורווח ואמר ליה חד לחבריה תא לפלוג אי א"ל אודך נרווח טפי דינא הוא דמעכב ואי א"ל הב לי פלוג דרווחא א"ל רווחא לקרנא משתעבד ואי א"ל הב לי פלגו רווחאי ופלגו קרנאי א"ל עסקא להדדי משועבד ואי א"ל נפלוג רווחא ונפלוג קרנא ואי מעי לך פסידא דרינא בהדך א"ל לא מזלא דבי תרי עדיף עכ"ל:
ופרש"י בי תרי דעבוד עיסקא בהדי הדדי ורווח שני קבלנים שקבלו עיסקא מב"ה בשותפות שימכרוהו ויסחרו במעות עד זמן פלוני ויחלקו ביניתם ובין בעל הבית כמשפט ונשתמשו חצי הזמן ונשתכרו דמעכבי עליה עד שיגיע הזמן שקבעו לבעל הבית שיחזרו לו את שלו והמותר יחלוקו: אי א"ל ניפלוג רווחא השתא מפרש ואזיל מאי טעמא אית לית דניעכב אי א"ל האי פלוג רווחא והקרן ניתפוס עדיין להרויח בו עד הזמן מצי א"ל אידך רווחא לקרנא משתעבד שמא בסחורה שנעשה עוד נפסיד וצריך שיהא הריוח קיים להשתכר בו עוד כדי למלאת הקרן: ואי אחר ניפלוג תרווייהו מצי א"ל טיסקא להדדי משתעבד ואם נחלוק שמא אני אפסיד בסחורה שאקנה שהרי קבלתי אני להתעסק בה עד אותו הזמן ואי אפסיד אני שמא חלק השני ישתכר וימלא חסרון ואנו יתר קבלנו ונשתעבדו החלקים זה לזה עכ"ד:
והנה הסברא נותנת שאע"פ שרש"י ז"ל פירש הסוגיא בשני קבלנים שקבלו עסקא מבעל הבית נראה דיודה דה"ה ג"כ בשותפים שנשתתפו ביחד והביא כל אחד מעותיו ונשתעבדו זה לזה שכל אחד מהם יכול לעכב על חבירו מלבטל השותפות או מלחלוק הקרן או הריוח דלא גרע מקבלים כיון שנשתעבדו זה לזה וכפי המונח הזה יצא לנו סתירה מסוגיא אחרת דנראה בהפך שיש יכולת בשותפים לבטל שותפותם ולחלוק ולהבדל משותפו כשירצה הלא היא כתובה בפרק איזהו נשך (דף ס"ט) וז"ל הנהו תרי כותאי דעבוד עסקא בהדי הדדי אזל חד מינייהו פליג זוזי בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא א"ל מאי נפקא מינה הכי אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמי לשנה זבין חמרא בהדי הדדי קם אידך פלג ליה בלא דעתיה דחבריה אתו לקמיה דרב פפא אמר ליה מאן פלג לך א"ל קא חזינא דבתר דידי קא אתי מר אמר רב פפא כי האי גוונא ודאי צריך לאודועיה זוזי מי שקול טבי ושביק חסרי חמרא כולי עלמא ידעי דאיכא דבהיה ואיכא דלא בסיס גופא אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליג דמו הני מילי טבי וטבי תקולי ותקולי אבל טבי ותקולי לא ע"כ ופר"שי טבי ותקולי יש זוזים שמשקלם קל וצורתם יוצאת בהוצאה והורגלו בה וטובים בהוצאה יותר מצורה אחרת של זוזים שמשקלם יותר ואותם שמשקל' יתר חביבין למי ששוקל כסף מנה או פרס במאזנים הילכך טבי וטבי אי נמי תקולי ותקולי כמאן דפלוגי דמי דאלו שהניח טובים כאלו שנטל: אבל שקל טבי ושבק תקולי אי נמי שקל תקולי ושבק טבי לא ע"כ:
עוד מצאנו סוגיא אחרת בפרק אלו מציאות הפך מסוגיא שבפרק המקבל שכן כתוב שם (דף ל"א ול"ב) וז"ל איסור ורב ספרא עביד עסקא בהדי הדדי אזל רב ספרא פלג ליה בלא דעתיה דאיסור באפי בי תרי אתא לקמיה דרבה בר רב הונא א"ל זיל אייתי תלתא דפלגתא קמייהו אי נמי תרי מגו תלתא ואי נמי תרי סהדי דפלגתא באפי בי תלתא א"ל מנא לך הא א"ל דתנן אם יש שם ב"ד מתנה בפניהם אין שם ב"ד בפני מי יתנה שלו קודם א"ל מי דמו התם דמפיק ממונא מהאי ומותיב להאי בעינן ב"ד אבל הכא דידי שקלי גילוי מילתא בעלמא הוא בתרי סגי תדע דתנן אלמנה מוכרת שלא בפני ב"ד א"ל אביי ולאו איתמר עלה אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אלמנה אינה צריכה ב"ד של מומחין אבל צריכה ב"ד של הדיוטות ע"כ ופירש"י פלג בסחורה ולא היו מעות אלא דבר הצריך שומא: תרי מגו תלתא שנים מן השלשה יבואו ויעידו לומר שלשה היינו: אם יש שם ב"ד וסתם ב"ד שלשה אלמא אין כח להפקיר ממון זה אצל זה בפחות משלשה: גילוי מילתא שידעו שחילקתי בשוה: אלמנה הניזונת מנכסי יתומים מוכרת למזונות: שלא בב"ד ובלבד שיראו שנים שלא תמכור בזול עכ"ל:
למדנו מסוגיא זו דפרק אלו מציאות שהבחיר' ביד השותף לחלוק וליטול חלקו ולהבדל משותפו כשירצה ובלבד שיחלוק בפני שלשה ואפילו הם הדיוטות אם הוא דבר שצריך שומא וגם כפי סוגיא שבפרק איזהו נשך דהנהו תרי כותאי וכו' נראה נמי שיוכל השותף להפרד משותפו ולחלוק כשירצה אפילו בלא דעתו של חבירו אם החלוקה הוא במעות שוים ואם אינם שוים צריך להודיעו או יחלוק בפני ב"ד וכל זה הוא הפך מסוגיא שבפרק המקבל דנראה ממנה דסוגר דלת החלוקה שבכל אופן שיהיה אינם יכולים לחלוק וכל אחד מהם יכול לעכב על חבירו:
אמנם לתרץ זה נאמר דיש הפרש בין סוגיא לסוגיא וזהו כי סוגיא דפרק המקבל הוא בשני קבלנים שקבלו עסקא מב"ה בשותפות לזמן קצוב ומוגבל כמו שפירש רש"י שכבר כתבנו לשונו למעלה והוא הדין בשני שותפים שנשתתפו במעותיהם ונתקשרו יחד עד זמן קצוב ומשום הכי כל עוד שלא הגיע סוף הזמן שקבעו אין יכולת בשום אחד מהם לבטל השותפות ולחלוק בקרן או בריוח עד תום ימי השותפות אבל סוגיא דפרק איזהו נשך דהנהו תרי כותאי וכו' ודפרק אלו מציאות דאיסור ורב ספרא איירי שנשתתפו בסתם ולכן יש רשות לכל אחד מהם להפרד מעל חבירו כשירצה ולהשבית השותפות כשיחפוץ אם המעות שהניח הם שוים כמו המעות שנטל ואם אינם שוים צריך להודיעו לחבירו ובהכי איירי סוגיא דפרק איזהו נשך דאמר שם רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמי ה"מ טבי וטבי וכו' ועובדא דאיסור ורב ספרא כיון שהחלוקה היה בדבר הצריך שומא היה צריך לחלוק בפני ב"ד אפילו של הדיוטו' כדי להודיע שחלק בשוה והניח לחבירו חלקו הראוי לו וכן נראה דעת הרמ"בם לפרש אלו הסוגיות כמו שפירשנו לחלק בין אם נשתתפו בסתם או נשתתפו לזמן קבוע והרי לך לשונו (בפרק רביעי מהלכות שילוחין ושותפין הלכה ד'):
השותפים שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפו' זמן קצוב כל אחד ואחד מהן מעכב על חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהן יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא בשכר עד סוף הזמן נשתתפו סתם ולא קבעו להם זמן הרי אלו חולקין כל זמן שירצה אחד מהן וזה נוטל חלקו מן הסחורה וזה נוטל חלקו ע"כ עוד כתב שם בפרק חמישי (הלכה ט') וז"ל אחד מן השותפין שבא לחלוק שלא מדעת חבירו חולק בפני שלשה ואפילו הן הדיוטות ובלבד שיהו נאמנין ויודעין בשומא ואם חלק לה בפחות משלשה לא עשה כלום בד"א בשחלקו פירות אבל אם היו מעות המעות כחלוקים הם ויש לו לחלק שלא בפני ב"ד ומניח חלק חבירו בב"ד בד"א כשהיו המעות כולן מטבע אחד ושוין אבל אם היו מקצתן חדשים ומקצתן ישנים ואין צריך לומר אם היו מקצתן יפות ומקצתן רעות הרי הן כפירות ואין חולקין אותם אלא בב"ד ע"כ וכתב מרן בכסף משנה בפ' רביעי וז"ל השותפין שהתנו ביניהם וכו' מציעא פרק המקבל אמר רבא הני בי תרי דעביד עסקא בהדי הדדי ורווח וא"ל חד לחברי' תא לפלוג אי א"ל אידך נירווח טפי דינא הוא דמעכב ומסיים התם דאין שום אחד מהם יכול ליטול חלקו מן הקרן ולא מן השכר וכמו שאכתוב בסמוך ומפרש רבינו דה"ה כשעשו השותפות לזמן קצוב וסובר עוד דה"ה אם נשתתפו במעותיהם: נשתתפו סתם וכו' בפרק אי זהו נשך וכתבה הרי"ף בפ' המקבל הנהו תרי כותאי דעבוד עסקא בהדי הדדי אזל חד מינייהו פליג זוזי בלא דעתא דחבריה וא"ל רב פפא מאי נפקא מינה ומעובדא דאיסור ורב ספרא שבפ' אלו מציאות וכתבה הרי"ף גם בהמקבל שחלק רב ספרא שלא מדעת איסור וכתב כדברי רבינו ובפ' שאחר זה משמע דיכול הוא לחלוק ואין חבירו יכול לעכב עליו והיינו בנשתתפו סתם עכ"ל הא קמן מדברי מרן בכסף משנה שדעת הרמ"בם לפרש הסוגיות ולחלק ביניהם כפי מה שפירשנו:
עוד מצאנו חילוק אחר באלו הסוגיות מבעלי התוספות שכתבו ההגהות מימונייות בשמם בפרק חמישי מהלכות שלוחין ושותפין אות ג' וז"ל כדאיתא פרק אלו מציאות גבי עובדא דרב ספרא ואיסור עד זיל אייתו תרי סהדי דפלגתא קמייהו וכתבו התוספות דמיירי כשהגיע זמן המכר וגם עבר זמן השותפות והא דאמר רבא פרק המקבל הנהו בי תרי עבוד עיסקא ואמר חד לחבריה תא ונפלוג ואמר אודך נרויח טפי דינא הוא דמעכב עליה מיירי שלא הגיע זמן המכר שליין כדינו ושל תבואה כדינה וגם אין יכול לעכב החלוקה קודם מכירה משום מזלא דבי תרי עדיף כדלקמן דהכא מיירי שעבר זמן השותפות וההיא דפרק המקבל מיירי שנתרצו להשתתף יחד עד זמן או עד שתמכר הסחורה לפיכך יכול לעכב עליו תוספות וכן פירש רבינו המחבר כדלעיל פרק רביעי עכ"ל מדברים אלה נראה שדעת התוספות שכל אלו הסוגיות מיירו בנשתתפו לזמן קבוע אלא שהם מפרשים שההפרש הוא דההיא דפרק המקבל איירי תוך הזמן שקבעו ותרי סוגיות האחרות דתרי כותאי ודאיסור ורב ספרא איירי שכבר עבר זמן השותפות. אמנם מ"מ נראה שדעת התוספות דבנשתתפו לזמן קבוע כל אחד מהם יכול לעכב על חבירו מלחלוק עד שיגיע הזמן שקבעו וזה הוא כדעת הרמב"ם וכמו שכתבו ההגהות בסוף דבריהם אבל יגעתי ובקשתי אחר דיבור זה ולא מצאתיו בשום מקום לא בפרק אלו מציאות ולא בפ' איזהו נשך ולא בפ' המקבל אך מצאתי בב"י שכתב בח"מ סי' קט"ו ז"ל אך בתוספות שלנו ליתיה לדיבור זה ומשמע דפליגי אהרמב"ם כמו שכתבתי ע"כ ולקמן בע"ה יתבאר זה:
אמנם מצאנו דעת אחרת בדין זה וכתבה הטור בח"מ סי' קע"ו בשם הר"ר ישעיה שכתב שם אחר שהביא דברי הרמב"ם אחד מהשותפים וכו' שכבר כתבנו לשונו למעלה וז"ל וכתב הר"ר ישעיה דוקא שהשלימו שותפותם אבל אם שמו מעות בשותפות להתעסק בהם לזמן אין אחד מהם יכול לחלוק וליטול זוזיו ולומר כל מה, שאשתכר בהם יהיה שלי עד שיודיע לחבירו או לשלשה שהן ב"ד ע"כ. ומשמע מדבריו שכל אחד יכול לכוף חבירו לחלוק אפילו בתוך זמן השותפות ואין זה כדברי הרמ"בם ז"ל שכתב שכל אחד יכול לעכב מלחלוק תוך הזמן וכן כתב הרא"בד שאין אחד מהם יכול לחלוק תוך הזמן ע"כ לשון הטור:
גם דעת הרב בעל נמוקי יוסף כדעת ה"ר ישעיה שכן כתב בפרק המקבל גבי הני בי תרי דעביד עיסקא וכו' וז"ל אמר המחבר מהכא דמוקמינן בשותפין שקבלו עיסקא מב"ה משמע דהא תרי דעבדי שותפותא אע"ג דקבעינן זמן לא מעכבי אהדדי למפלג ונראה לי דטעמא הכי משום דלא גרע מפועל שיכול לחזור בו כדאמרן ואם הוא אינו משתעבד נכסוהי לא משתעבדי טפי דמכחו משתעבדי ע"כ. והרב בית יוסף כתב שדעת התוספות והרא"ש כדעת ה"ר ישעיה והנמוקי יוסף שכן בח"מ בסי' קע"ו אחר שכתב דברי הרמב"ם כתב וז"ל אבל התוספות כתבו בי תרי דקבילו עיסקא בהדי הדדי מאדם אחר. וא"ת ואמאי נקט בכה"ג ולא נקט האי מאן דקביל עסקא מחבריה וי"ל לפי שהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד ואטול מה שיגיע לידי עד הנה דפועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל בטל הטיסקא יכול להיות שאין יכול לחזור שהרי פלגא הוא מלוה ביד המקבל וגם פלגא דפקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן וזה לא הוה שום חידוש להשמיענו דמעכב המקבל: וכן פסק הרא"ש דיחיד שקבל עסקא מב"ה לזמן קצוב המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שיכול לחזור בו אפילו בחצי היום אבל הנותן אין יכול לחזור בו דחציים הוו מלוה עד אותו זמן וגס חצי הפקדון נתן לו רשות והשליטו להשתכר בו עד הזמן עם המלוה ומשועבד הפקדון להשלים חסרות: ולפי זה שותפין נמי אע"פ שקבעו זמן יכול כל אחד מהם לחזור בו קודם הזמן ותמהני מרבינו שכתב דברי הרמ"בם סתם ולא כתב שהרא"ש חלוק עליו ע"כ ועוד הוסיף שם וכתב בה' ל"ג וז"ל כבר כתבתי לעיל בסי' זה שנראה בעיני שהתוספות והרא"ש חולקים על הרמ"בם וסוברים דיכול השותף לחלוק קודם שיגיע הזמן שקבעו וכן דעת בעל נמוקי יוסף בהמקבל אבל המרדכי בפ' חי שהיה נשוי כתב כללו של דבר אין השותף יכול לסלק שותף חבירו קודם הזמן כל זמן שלא שינה התנאי שביניהם וזה כדעת הרמ"בם ע"כ לשון הרב בית יוסף:
והנה אחר המחילה רבה מכבוד חכמתו . הנפלאה נראה לע"ד שדבריו תמוהים במה שכתב שהתוספות והרא"ש חולקים על הרמ"בם וסבירא להו דיכול השותף לחלוק קודם שיגיע הזמן שקבעו. שאם אמרו במקבל עסקא מב"ה שיכול המקבל לחזור בו בתוך הזמן היינו מן הטעם שכתבו שדומה לפועל הטורח בשכרו דיכול לחזור בו אפילו בחצי היום מטעם כי לי בני ישראל עבדיה ולא עבדים לעבדים. אבל בשני שותפים דליכא האי טעמא לפי שכל אחד אדון לעצמו ואין אחד מהם משועבד לחבירו יותר ממה שחבירו משועבד לו נראה בודאי שיודו התוספות והרא"ש להרמ"בם שאין אחד מהם יכול לחזור בו בתוך הזמן שקבעו. וכבר תמה עליו גם כן הרב בעל דרכי משה וכתב שם (בסי' קע"ו אות י"א) ז"ל ריש סי' זו כתבתי בשם המרדכי דלא מצי חזרי ביה וכ"כ מרדכי פרק מי שהיה נשוי וא"כ ע"כ צריכין לחלוק והמקבל טיסקא יכול לחזור דהוי כפועל אבל שני שותפין כל אחד נותן לחבירו הוי כנותן טיסקא דלא מצי הדר ביה וכדברי הרמ"בם וכן מוכח מדברי הטור דהרי כאן כתב דברי הרמב"ם לענין ב' שותפים בלא מחלוקת ולקמן בסי' זו כתב ההיא דמקבל טיסקא יכול לחזור ג"כ בלא מחלוקת וא"כ לפי דברי בית יוסף יהיו דברי הטור סותרים זה את זה אלא ע"כ צריכין לחלק בין עיסקא לשותפות עכ"ל:
אמנם כבר מצאנו ראינו שחזר בו הב"י ממ"ש שהתוספות והרא"ש חולקים על הרמ"בם וכתב בספרו בדק הבית דיש לחלק בין מקבל עיסקא לשני שותפין דהמקבל עיסקא יכול לחזור בו בתוך הזמן מן הטעם שכתבנו אבל שני שותפין אין אחד מהם יכול לחזור בו בתוך הזמן אפילו לדעת התוספות והרא"ש וכמו דעת הרמ"בם וכן נמי מצאנו בספר בית חדש שכתב בח"מ (סי' קע"ו בסוף סעיף כ"ח) וז"ל שוב ראיתי בספר בדק הבית דהב"י חזר בו ממ"ש כאן ועיין במ"ש בסמוך סעיף כ"ג ולקמן סעיף ל"ג ע"כ ובסעיף ל"ג כתב וז"ל גם פה כתב בית יוסף דדעת התוספות והרא"ש דלא כהרמ"בם וסבורים דיכול שותף לחלוק קודם שיגיע הזמן שקבעו וכדעת נמוקי יוסף וליתא אלא דעת התוספות והרא"ש היא כדעת הרמב"ם כדלעיל סעיף כ"ג ובסעיף כ"ח והכי נקטינן כרוב הגאונים דהיא ג"כ דעת הרא"בד וכן כתב האלפסי פרק המקבל והמרדכי פרק מי שהיה נשוי ומביאו בית יוסף דלא כנמוקי יוסף והר"ר ישעיה עכ"ל ובזה אתי שפיר מ"ש הרב"י שם בשולחנו הטהור סעיף ט"ו וז"ל השותפין שהתנו ביניהם שיעמדו בשותפות זמן קצוב כל אחד מהם מעכב טל חבירו ואינו יכול לחלוק עד שיגיע הזמן או עד שיכלה ממון השותפות ואין אחד מהם יכול ליטול מהקרן ולא מהשכר עד סוף הזמן ע"כ ובס' כ"ג כתב וז"ל המקבל עסק מחבירו לזמן המקבל יכול לחזור בו כדין פועל שחוזר בו אפילו בחצי היום אבל הנותן אינו יכול לחזור בו ע"כ הרי שהרב הנ"ל כתב דברי הרמ"בם בס' ט"ו ואח"כ בס' כ"ג כתב דין המקבל שיכול לחזור בו ואם איתא דשותפין דמו למקבל כמו שכתב בספרו ביתה יוסף א"כ יהיו דבריו שכתב בשולחנו הטהור סותרים אלו את אלו אלא ודאי צריך לומר כאן קודם חזרה כאן לאחר חזרה וכדאמרן:
ובזה נבוא להשיב על מה שנשאלנו עליו בשנקדים תחילה לבאר ולפרש טענת לוי במה רוצה לפטור את עצמו מלשלם חלקו המגיע לו מן ההפסד כיון שהתנו בהדיא לחלק הריוח וגם ההפסד לשלשה חלקים כמו שמפורש בשאלה ולכן נאמר שצריך לפרש שטענת לוי היא שכיון שבאותו זמן שהלך למדינת הים היה שם ריוח גדול והיה מגיע לו לחלקו יותר ממה שלקח אע"פ שכשחזר לביתו ועשו חשבון מצאו הפסד גדול בשותפות אומר שהם גנבו וגם כחשו וטוען שרוצה לחלק הזמן ולומר שעד אותו זמן היה שותף עמהם ומה שלקח משום חלקו המגיע לו לקח ומאותו זמן שהלך והלאה אינו רוצה להיות עוד שותף עמהם שמה שמצאו שהפסידו אח"כ מי יאמר שהאמת אתם שמא הם גנבו וכחשו ולכן רוצה לחזור בו וכיון שכן נאמר אם טענתו זו היא אין ממש בדבריו דמפשט דברי החכם השואל נראה שהשותפות היתה לזמן קצוב שכך כתוב בשאלה ובהמשך זמן השותפות וכו' וא"כ אפילו אם הודיע להם קודם שהלך אין בזה כלום לפי שאינו יכול לחזור בו לדעת הרמ"בם וגם התוספות והרא"ש כמו שכתבנו ושאר פוסקים ז"ל דסבירא להו דאין אחד מהם יכול לבטל השותפות ולחלוק הקרן או הריוח בתוך הזמן הקצוב ואפילו לדעת הר"ר ישעיה וסיעתו דסבירא להו דשותפין יכולים לחזור בתוך הזמן אפילו הכי פירש הר"ר ישעיה דהיינו דוקא שיודיע הדבר לחבירו או לשלשה שהם ב"ד כמו שכבר כתבנו לשונו למעלה אבל בלאו הכי לא מצי לחלוק וליטול זוזיו ולומר כל מה שאשתכר יהיה שלי וכיון שכן בנ"ד נמי לא מצי לוי לחזור בו ולחלוק הזמן כיון דלא אודועי להו ולא לב"ד אפילו לדעת הר"ר ישעיה:
ואף אם נאמר דנ"ד לא היתה השותפות לזמן קצוב אלא דנשתתפו סתם וא"כ יכול השותף לחלוק ולחזור בו כשירצה וכמו שכתבנו מ"מ צריך להודיעו לחבירו או לשלשה שהם ב"ד כדי להודיע שהוא נפרד משותפו ואע"ג שבפרק איזהו נשך אמר רב נחמן זוזי כמאן דפליגי דמי והנ"מ טבי וטבי וכו' דמשמע דבמעות שוים יכול לחלוק אפילו בינו לבין עצמו ואין צריך לא להודיעו לחבירו ולא לב"ד אפילו הכי נראה שצריך להודיע הדבר או לחבירו או לב"ד או לשני בני אדם כדי שיודע הדבר אי זה זמן חלק ואפילו במעות שוים ונראה להביא ראיה ממה שכתבו הרמ"בם בפ"ה מהלכות שלוחין ושותפים והטור בח"מ סי' קע"ו גבי שותפין דאם אחד מהם בא לחלוק שלא מדעת חבירו והיו מעות שוים דיש לו לחלק שלא בפני ב"ד ונוטל חלקו ומניח חלק חבירו בב"ד ולא הוזכר חזה כלום בגמרא אלא ודאי נראה דדעתם ז"ל שצריך שיהיה ראיה בדבר לידע שהוא נפרד משותפו מאותו זמן שחלק ומשום הכי כתבו ומניח חלק חבירו בב"ר והב"ד עצמם הם ראיה שנפרד מההוא זמן ונראה להביא להם ראיה מההוא מעשה דאיסור ורב ספרא שקדמנו זכרה דחלק רב ספרא בלא דעת איסור בפני שנים ואמר רב ספרא אבל הכא דידי שקלי גילוי מילתא בעלמא הוא בתרי סגיא אלמא לרב ספרא שלא היה מחלק בין דבר הצריך שומא לדבר שאין צריך שומא מ"מ חלק בפני שנים משום גילוי מילתא בעלמא להודיע שהוא נפרד מאיסור שותפו מאותו זמן שחלק וכן כתב הרב בעל כנסת הגדולה בח"מ סי' קע"ה בהגהת הטור אות ג' ע"ש וא"כ בנ"ד נמי אע"פ שנאמר דנשתתפו סתם אין ממש בדברי לוי במה שטוען שרוצה לחלק הזמן כיון שלא הודיע מזה כלום לא לב"ד ולא לראובן ושמעון חביריו וגם לא לשני בני אדם לגלות הדבר לידע שהוא נפרד מהם מאותו זמן שהלך למדינת הים. ועוד חוץ מזה הרי כתוב בשאלה שהלך למ"ה לקנות סחורה לתועלת השותפות וא"כ כיון שהלך לתועלת השותפות ונשארו ראובן ושמעון בחנות עדיין השותפות במקומה עומדת וכיון שכן איך רוצה לחלק הזמן וליטול הריוח לבד דהרי הריוח משתעבד לקרן ואין לו לחשוב רק באחרונה על הריוח הנוסף על הקרן ולכן נאמר דלא מצאנו מקום לפטור את לוי מהשלשת אלפים דינרים שהודה שלקח בתחילה מן ריוח השותפות וא"כ חייב לשלם לראובן ושמעון חביריו השלשת אלפים דינרים שלקח ולפנינו יתבאר זה עוד:
אמנם במה שתובעים ראובן ושמעון ללוי יותר על מה שלקח נלע"ד דלית דין ולית דיין לחייב ללוי לשלם מטעם שאין השותף מן הנשבעים ונוטלים וכדי לברר זה נביא מה שכתב הרמ"בם בפרק עשירי מהלכות שלוחין ושותפין (הלכה ה') כדי שיהיו לנו דבריו לראיה וז"ל ראובן שהטיל לכיס ארבע מאות דינרים והטיל שמעון מאתים ונשתתפו ונשאו ונתנו ביחד והרי הממון כולו ביד ראובן וטען ראובן שפחת מן הקרן חמש מאות דינרין. אין אומרים ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו כך וישלם שמעון חמשים מביתו אלא ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו וילך במנה שבידו בלבד ולא ישלם שמעון כלום. טען ראובן ששמעון יודע בודאי בפחת זו שפחתו יגלגל על שמעון שאינו יודע בודאי סכום הפחת הזה. ואם לא נתעסק שמעון בשותפות זו כלל ישבע שמעון הסית שאינו יודע בודאי בזה ההפסד ויפטר. ולא עוד אלא אם היה זה המנה הנשאר ביד שמעון חולקין אותו בשוה שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין כדי שישבע ויטול מה שביד חבירו אלא נשבע ונפטר או נוטל מדבר שהוא תחת ידו והזהר בדין זה שכבר טעו בו בעלי הוראה עכ"ל:
וכדי שנוכל להביא ראיה מדבריו אלה שכתב כאן נביא תחילה מה שכתב בפרק רביעי שנראה משם שדעתו שאף שלא הטילו לכיס בשוה שהריוח או ההפסד בשוה לפי מניינם לא לפי המעות שכן כתב שם (הלכה ג') וז"ל השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלש מאות. ונתעסקו כולן בממון ופחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מניינם ולא לפי המעות ע"כ וכיון שכן איך כתב כאן אין אומרים ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו כך וישלם שמעון חמשים מביתו שהרי כפי דעתו ז"ל שכתב שם שהפחת בשוה לפי מניינם נמצא שמגיע לו לשמעון לחלקו לשלם חמשים מביתו שהרי הפחת היתה חמש מאות והוא לא הטיל לכיס אלא מאתים ולמה לא ישלם לו חמשים תשלום חצי הפחת אלא הטעם בזה כמו שכתב הוא ז"ל בסוף שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין ומשום הכי כתב אלא ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו וילך במנה שבידו בלבד ולא ישלם שמעון כלום שהטעם שכתב בסוף שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין קאי נמי למה שכתב בתחילה ולא ישלם שמעון כלום וכמו שכתב שם הרב בעל כסף משנה בסוף דיבור המתחיל ראובן וכו' וז"ל ומ"ש ולא עוד וכו' ארישא קאי דקתני אין אומרים ישבע ראובן וכו' וישלם שמעון חמשים מביתו אלא ישבע ראובן שבועת השותפין שפחתו וילך במנה שבידו בלבד ולא ישלם שמעון כלום והשתא קאמר שכבר אפשר שיטול שמעון חמשים והיינו אם המנה בידו והוקשה לו כיון דראובן טען שפחתו ת"ק הוה ליה לשמעון ליתן כל המנה שבידו לראובן וניחא ליה משום דאין השותף מהנשבעין ונוטלין הילכך שבועת ראובן אינה מעלה ולא מורדת לענין זה הילכך חולקין שניהם המנה הנשאר מאחר שהוא ביד שמעון וטעם זה עולה גם למה שכתב ברישא שלא ישלם לו כלום ע"כ ואע"פ שהרא"בד ז"ל השיגו שם וסבירא ליה שלעולם השכר לאמצע אבל הפחת לפי המעות מ"מ לענין שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין הם שוין דכלל זה מוסכם הוא ולא מצינו מי שחולק בזה למדנו מכל זה דהוא הדין והוא הטעם בנ"ד שאין לחייב ללוי לשלם לראובן ושמעון מה ששואלים ממנו יותר על מה שלקח מן הטעם הזה בעצמו שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין:
ועדיין לא נתקררה דעתנו במה שכתבנו בתחילה וגזרנו אומר לחייב ללוי לשלם לראובן ושמעון השלשת אלפים דינרים שהודה שלקח דכפי מה שכתבנו והוכחנו שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין לא היה לנו לחייב ללוי לשלם כלום שאם כן נמצא דראובן ושמעון חבריו נוטלין ממנו מה שיש בידו וזהו הפך מה שכתבנו שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין אמנם כדי לתרץ זה נאמר דיש לחלק ולומר דמה שכתב הרמ"בם דאין השותף מן הנשבעין ונוטלין היינו דוקא על מה שרוצה ליטול חוץ מממון השותפות ומשום הכי כתב הוא ז"ל אין אומרים וכו' וישלם שמעון חמשים מביתו אלא וכו' ולא ישלם שמעון כלום דהיינו מה שהוא חוץ מממון השותפות וזהו שדקדק בלשונו הזך וכתב תיבת מביתו אבל מה שהוא מממון השותפות וישנו ביד אחד מהם כמו בנ"ד שיש ביד לוי שלשת אלפים דינרים שהודה שלקח שהוא ממון השותפות אין לאחד מהם חזקה יותר מחבירו לפי שממון הידוע שהוא מן השותפות בחזקת שניהם הוא וראיה לדברינו דיש לחלק כמו שחלקנו שאם לא כן יהיו דברי הרמ"בם ז"ל סותרים אלו את אלו שהרי כתב שם וז"ל ולא עוד אלא אם היה זה המנ' הנשאר ביד שמעון חולקין אותו בשוה שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין וכו' ע"כ כמו שכבר הבאנו לשונו לעיל וכפי הטעם שכתב הוא ז"ל שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין מדוע חולקים המנה הנשאר ביד שמעון היה לו לשמעון לבדו ליקח כל המנה שבידו כיון שהוא מוחזק בו וחבירו רוצה ליטול ממנו וכמו שכתב בתחילת ההלכה כשנשאר המנה ביד ראובן שלא ישלם שמעון כלום אלא ודאי נראה דהטעם הוא דיש לחלק כחו שחילקנו דממון השותפות הידוע לשניהם אין בו חזקה לאחד מהם יותר על חבירו ומשום הכי כתב בסוף הדין שאם נשאר המנה ביד שמעון שחולקין אותו בשוה ונוטל ראובן חמשים לא מטעם שבועתו דשבועת ראובן אינה מעלה ולא מורדת לענין זה אלא הטעם הוא משום שהוא מממון השותפות דיד שניהם שוה בו כמו שכתב הרב בעל כסף משנה שכבר כתבנו לשונו למעלה אבל כשנשאר המנה ביד ראובן ותובע משמעון שישלם לו חמשים חביתו תשלום חצי הפחת כתב הוא ז"ל בתחילת הדין שלא ישלם שמעון כלום כיון שהוא חוץ מממון השותפות מן הטעם שאין השותף מן הנשבעין ונוטלין וא"כ בנ"ד דלוי לא הטיל ממון בשותפות רק כל הממון היה מראובן ושמעון כמו שנראה מפשט דברי השאלה שכן כתוב בה ראובן ושמעון שותפין וכו' שהוציא כל אחד מנה ושתפו עמהם ללוי וכו' א"כ אלו השלשת אלפים דינרים שהודה שלקח מן השותפו' הם בחזקת ראובן ושמעון לבדם ואע"ג דטוען לוי שלקחו בשביל ריוח שהיה באותו הזמן מה בכך הא קיימא לן רווחא לקרנא משתעבד ואין לו לחשוב אלא באחרונה כמו שכתבנו למעלה שאם נאמר שלוי הטיל ג"כ ממון בשותפות היה לו לחכם השואל לפרש דבריו ולומר הכי ראובן  שמעון ולוי וכו' שהוציא כל אחד מנה וכו' אלא ודאי  נראה כדאמרן הילכך חייב לוי לשלם לראובן  ושמעון השלשת אלפים דינרים שהודה שלקח מן השותפות משום שבחזקת ראובן ושמעון הם ואם נאמר דלוי ג"כ הטיל מנה בשותפות כמו חביריו אז יתחלק אלו השלשת אלפים דינרים לשלשה חלקים כמו שהתנו וישלם לוי אלף דינרים לכל אחד משניהם והאלף הנשאר יקח לעצמו דיד שלשתם שוה בהם וכמו שכת' הרמ"בם ז"ל כשנשאר המנה ביד שמעון שחולקים אותו בין שניהם אבל מה ששואלים ממנו יותר על מה שלקח לית דין ולית דיין לחייב ללוי לשלם להם כלום מן הטעם דאין השותף מן הנשבעים ונוטלים ממון שהוא חוץ מהשותפות ולוי פטור בלא שבועה רק אם טוענין עליו אתה יודע בפחת ישבע שבועת השותפין כיון שנתעסק בממון השותפות מתחילה קודם שהלך למדינת הים ומגלגלין עליו שאינו יודע בפחת כחו שכתב הרמ"בם בפרק עשירי מהלכות שלוחין ושותפין (הלכה ה') שכבר כתבנו לשונו למעלה אבל אם יש בדבר מרמה ודין מרומה שנראה לדיין שמא ראובן ושמעון גנבו וכחשו כמו שטוען לוי ודאי שאז לוי פטור לשלם אפילו השלשת אלפים דינרים שלקח מן השותפות כיון שבאותו זמן היה שם ריוח גדול דמה שלקח משום חלקו המגיע לו לקח:
כלל העולה מכל מה שכתבנו שלוי חייב לשלם לראובן ושמעון חבריו שלשת אלפים דינרים שהודה שלקח בשביל ריוח מן השותפות בין אם השותפות היתה לזמן קצוב ובין אם נשתתפו סתם מן כל הטעמים שכתבנו ואין זה נגד הכלל שבידנו שאין השותף מן הנשבעים ונוטלים משום שמה שנוטלים ראובן ושמעון מלוי אלו שלשת אלפים דינרים אינו מכח שבועתם דשבועתם אינה מעלה ולא מורדת לענין זה כמו שכתבנו למעלה בשם בעל כסף משנה אלא הטעם הוא משום שזה הממון הוא מן השותפות והרי הוא בחזקתם לבד לא בחזקת לוי כיון שהוא לא הטיל ממון בשותפות אלא כל הממון היה מראובן ושמעון כמו שנראה מפשט דברי השאלה כמו שדקדקנו מלשונה למעלה ואם נאמר דלוי ג"כ הטיל מנה בשותפות כמוהם אז יתחלק אלו המטות שיש ביד לוי שלקח מן השותפות לשלשה חלקים כמו שהתנו וישלם לכל אחד משניהם אלף דינרים והאלף הנשאר יקח לעצמו דיד שלשתם שוה בהם אבל מה ששואלים לו יותר ממה שלקח אין לחייב ללוי לשלם להם כיון שהוא ממון חוץ מהשותפות מן הטעם שאין השותף מן הנשבעים ונוטלים כמו שכתבנו והוכחנו חמה שכתב הרמ"בם בפרק עשירי מהלכות שלוחין ושותפין ולוי פטור בלא שבועה אלא אם כן טוענין עליו שהוא יודע בזה ההפסד שאז ישבע שבועת השותפין בשביל מה שנתעסק בממון השותפות קודם שהלך למ"ה ומגלגלין עליו שאינו יודע בזה הפחת כמו שהוכחנו ממה שכתב שם הרמ"בם ז"ל וכל זה הוא אם אין בדבר מרמה אבל אם נראה לדיין שדין מרומה הוא ושמא הם גנבו וכחשו כמו שלוי טוען אז יהיה לוי פטור מכל וכל כי אין לדיין אלא מה שעיניו רואות: זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם נר"ו והאל ברחמיו יכתבהו ויחתמהו בספר חיים טובים עם כל בני ביתו וירפאהו רפואה שלימה וכסאו יהיה נכון עד כי יבוא ינון אכי"ר:
נשלם ונגמר ערב יום הכפורים בשנת ובסדר שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך לפ"ק:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דור פידאנקי זצ"ל:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בהמנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל