שאלה מה ראובן נתן ללוי סך עשר' מאות זהובים באפותיקי על בית אחת שהיה לו ועשו שטר על הדבר אחר עבור איזה ימים מכר לוי אותו הבית לשמעון מכירה גמורה כדינא דמלכותא ויהי אחר שלש שנים נפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש ויורשיו מצאו שטר הנ"ל בתוך שטרותיו וכשקראו אותו מצאו כתוב בו שלוי חייב עצמו לשלם אותו סך הנ"ל בת בתשלום חמש שנים אם יהיה לו היכולת לשלם לכן המתינו היורשים עד תשלום זמן החוב ובאו לתבוע את לוי על הנ"ל ולוי השיב להם שלעת כזאת אין בידו לשלם אמרו לו היורשים א"כ תמכור הבית של האפותיקי ושלם לנו חיוביך אמר להם אותו הבית כבר מכרתיו לשמעון אהובי כששמעו זאת היו רוצים לפסול קניות שמעון הנ"ל ושמעון דחה אותם באמור לאו בעלי דברים דידי אתם דהא קרקע קלא אית לה עתה עשה יעש' החכם המשיב חפוש דברי הצדדים של נדון הנ"ל כרצונו הטוב ויורה כחפשי בישראל מי יצא חפשי בדין זה ושכמ"ה:
תשובה לקראת יוסף המשיב דברים נכוחים ידיו גלילי כסף. השר השואל ורישיה כתם פז יצ"ו: הלוך אלך בראשונה לכאורה בחפוש דברי צדדיו בשבילי אורחותיו לזכות יורשי ראובן בדינם:
ואולם על פי שלשה טענות תענה בם צדקתם: ראשונה על דבר שטר חוב לוי החתום תחת ידם: שניה כי עוד עודנו נתיפה כחם ונתחזק אחריות השטר באפותיקי: ושלישיה מפני חלישות כח דברי שמעון לקנות הבית בחזקת אחוזתו בו ג' שנים:
הטענה הא' לטרוף מהלקוחות על דבר השטר: תצא תורה מב"ב דף קע"ה דתמן תנינן המלו' את חבירו על פה וכו': אבל המלו' בשטר טורף מהלקוחות וממקבלי מתנה שקנו וקבלו ממנו קרקע אחר ההלואה: ובמציעא דף ט"ו ע"ב אפסיק והלכתא דאפי' אם (האחריות) אינו מפורש בשטר אחריות טעות סופר הוא: דלא שדי איניש זוזי בכדי:
הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פרק י"א: הלכה ד': כתב וז"ל: מלוה בשטר קול יש לה. והלוקח הפסיד על עצמו שלא שאל עד שידע שנכסיו שלזה משועבדים במלוה שעליו שכל נכסי הלוה תחת שעבוד המלוה מן התורה:
הטור חה"מ סי' קי"א והש"ע באותו סי' סעיף א': כתב המלוה בשטר גובה מנכסים משועבדים אפי' לא כתב לו אחריות דק"ל אחריות ט"ס הוא: ומרן אדוני בית יוסף סי' ל"ט: כתב: הוציא עליו כתב ידו שחייב לו גובה מנכסים בני חורין וממשועבדים: והיינו אם הלוה מכר קרקעותיו לאחרים אחר שלוה מזה: ונקראו משועבדים לפי שאעפ"י שהם ברשות הקונה. הם משועבדים לב"ח: ונכסי בני חורין הם נכסי הלוה וקרקעותיו שלא מכרם: ואמרינן בגמרא דדבר תורה אחד מלוה בשטר ואחד מלוה על פה גובה מנכסים משועבדים. מ"ט שעבוד דאורייתא: כלומר מדאורייתא משתעבדי נכסי הלוה למלוה שנא' יוציא אליך את העבוט החוצה וה"ה למקרקעי ומ"ט אמרו מלוה ע"פ אינו גובה אלא מבני חורין ? משום פס פסידא דלקוחות שלא ידעו שזה המוכר חייב כלום: אבל כשהוא מלוה בשטר כיון דאיכא תרתי שטר ועדי' מפקי לקלא. ולקוחות אפסידו אנפשייהו כיון שידעו שהיה חייב והלכו וקנו מידו. וכשהוציא עליו כתב ידו. כיון דליכא עדים לית ליה קלא שהוא חייב. הילכך לא גבי ממשעבדי משום פסידא דלקוחות:
מהני הלכות פסוקות מוכח שיורשי נד"ן יטרפו הבית מידי שמעון שקנה מלוי המשועבד לראובן בי' מאות זהובים שלוהו: דמסתמא הלואה בשטר כשר בסופר ועדים. או נמסר בפני עדים או ניתן בפני ב"ד: (כמשפטו בגיטין דף פ"ו: ופסקי הרמב"ם ה' מלוה ולוה פרק י"א:) דקלא אית להו וע"כ אפסיד שמעון הלוקח שידע שעבוד הבית וקנהו מידו (ואף שלא ידע משום שלא שאל כצ"ל) ומתנאי הזמן המפורש בה' שנים מוכח שהמלוה ראובן מורישם. דעתו היה להכריחו בשלום אם במלאת הימים ההם ירצה לעכב מעותיו:
הטענה השנייה שעליה אדני תביעתם הטבעו הוא בעבור שנתגדל כח השטר באפותיקי על הבית: ולרווחא דמלתא וללמד דבר מענינו אקדמה פני הקורא (הדורש דעת) בגדר האפותיקי אשר מ"כ בהערוך שרש אפתק וז"ל: אפותיקי הוא לשון יוני ור"ל משכון ושעבוד קרקע: וכפי רש"י: ב"ק י"א: ע"ב: אשה תהא קאי כלומר מזה יהא לך פירעון: ולהרמב"ם במשנה שם: ר"ל לא תפרע חובך ממקום אחר אלא מזה ואין לך שום דבר מכל מה שברשותי אלא בזה. ואגב גררא אגיד ג"כ שמציאות העברת נחלה משועבד' באפותיקי לאחר כדנד"ן אי אפשר ברוב שערי משפט מלכי ושרי הארץ: כי איננו שריר וקיים האפותיקי על הבית רק בשטר הנעשה על ידי סופר נאמן ומושבע לשררה במעמד עדים. ועוד במודעת השופטים והעתקן מצויין בספרי זכרונו' בתי העיר: ובגליונו מעידים סופרי השררה כחה סך ההלואה ותנאיה: ומאז והלאה נשתעבדו כל מקרקעי דיליה עד שלום זאת ההלואה במודעת השררה והעברת קולמוס על הכתוב בגיליון: ובהעדר אחת מאלה נמנע העתק מקרקעי מרשות בעליו לרשות אדם אחר:
ונשובה נא בזאת לענינינו לחקירת שרשי משפטי האיפותיקי בש"ס ובפוסקים ומצאנום בגיטין דף מ"א: בברייתא וז"ל העושה שדהו אפותיקי לבעל חובו ולכתובת אשה (ומכרה לאחר) גובין משאר נכסים רשב"ג אומר ב"ח גובה משאר נכסים אשה אינה גובה משאר נכסים שאין דרכה של אשה לחזור על בתי דינין:
הרמב"ם ה' מלוה ולוה פ' ח' הלכה ד': ז"ל עשה שדהו אפותיקי לב"ח או לאשה בכתובת' ומכרה הרי זו מכורה וכשיבא בע"ח לגבות אם לא ימצא נכסים בני חורין יטרוף אותה: בד"א כשמכר לשעתה אבל מכרה ממכר עולם אינה מכורה: וה"ה העתיק הברייתא הנז' ובמסקנתא דמלתא כתב רבינו פסק כת"ק וכן פסק הרמב"ן ז"ל: והרב רבינו יונה והרשב"א ז"ל פסקו כרשב"ג דבאש' אפי' באפותיקי סתם בטל המקח לאלתר: ופרשה הרב האלפסי ז"ל בתשובה באפותיקי סתם ומתוך כך גובה מלוה משאר נכסים דאמרי ליה לקוחות הנחנו לך מקום לגבות ממנו: אבל באפותיקי מפורש ודאי אפי' יש שם שאר נכסים גובין ממנו: שהרי שעבודן עליו לבד הוא: במד"א בשמכרה לשעתה וכו' זהו פשט הירושלמי וכו': ונראה דדעת רבינו לפרש שאעפ"י שיש שם שאר נכסים אחר מכירת זו הרי מלוה טורף את זו: ובזה יפה כח האפותיקי: וכן פי' רבינו אפרים ז"ל: וזהו שאמרו בירושלמי והלוקח יחוש לעצמו ואם לא היה משתנה הדין כלל מחמת האופותיקי מה ראו לומר כאן הלוקח יחוש לעצמו ? ואי זו חשש יש לחוש יותר משאר לוקחים מלוים ? ואפשר שלזה כתב רבינו אם לא ימצא נכסים בני חורין ולא אמר אם לא היו לו בשעת מכירה נכסים בני חורין: וא"כ הוא י"ל שזהו הטעם שכשמכרו ממכר עולם אינו מכור לפי שהיה לו לפרש שהוא משועבד באפותיקי ואם ימכור שאר נכסיו יבוא ב"ח לגבות מזו: אבל כשמכרה לשעה ר"ל עד זמן גוביינות החוב מכורה: וכל זה דחוק וצ"ע: וכן פסקו הטור וב"י חה"מ סי' קי"ז: והטור פתר לנו שם שהאפותוקי סתם הוא שאמר לו אם לא אפרע אותך נכה מזו: ואפותיקי מפורש שאמר לו לא יהא לך פירעון אלא מזה:
מכל הני מילי למדנו כמה יפה כח האפותיקי משטר גרידא. שהלוקח שדה (וה"ה בית) המשועבד באפותיקי יש לו (ללוקח) לחוש לעצמו יותר משאר לוקחין מלוין דאיהו דאפסידו אנפשיהו אם יטרוף ממנו:
ועדין הואלתי לחקור אם אפותיקי דשאלתין אפותיקי סתם או מפורש כי לא נז' בה אין גם אחד מלשונות אשר פתר לנו הטור לעיל: ובסברה הגוברת בעיוני נ"ל שהיא מפורשת. מה גם שלא פרט ה"ה מאמר לא יהא לך פירעון אלא מזה: יען זכר בפרטות במאמרו באפותיקי על בית אחת שהיה לו: שהוא לדעתי באומר זה לבדו משועבד לך לפרעון החוב: וכן טעם משמעות דברי הרב האלפסי בתשובה העתקתי למעלה. באמרו שהרי שעבודן עליו לבד הוא: ובמפורש קאי: ונפקא מינה שיפה כח האפותיקי ומפורש יותר משטר בעלמא לזכות המלוה: וגברא רבא לי בעזרי ה"ה מוהר"רש הלוי בתשובה ח"ד סי' ד': וז"ל: שטר שכתוב בו ושעבדם באפותיקי לפירעון החוב הנו יש לדונו כאפותיקי מפורש: ע"ש:
והטענה השלישי' בזכות היורשי' היא נוצחת כי אין חזקת אחוזת שמעון שקנה הבית מידי לוי בעל חובם חזקה מטעם דקלא אית ליה ולא מיחה מוריש' בג' שני חזקתו בעודו בחיים: כי עוד הנו באפשרות שלא הודע אליו מפני שלא היה איש שגלה את אזנו להגיד לו את אשר לוי עושה לו באותן השנים: ואיך יעלה על דעתו שלוי ימעול מעל בו ברשע למכור ביתו המשועבד לו באפותיקי מפורש בעד השטר חוב בלתי פרוע עומד תחת ידו ? הלוא ידע שמלוה בשטר עדים מפקי לקלא ולקוחות איהו דאפסידו אנפשיהו כיון שידעו חובו וקנו ממנו (כבב"ב דף קע"א מפירושא דעולא:) ומהרר"ם רבקש סי' ל"ט: הגהה ב': ומסתברא עוד דאפילו הודע אליו משום דקלא אית ליה. עדיין באפשרות שלא היה מוחה ומעכב החזקה בהתברך בלבבו לאמר שלא ירע כחו במכירה שלא כדת. בשכבר קדמה בקרב מחנהו קלת שטרא דאפותיקי לקלת המכירה הנעשית בערכאותיהם דדינא דמלכותא. ומה גם שכמה וכמה גדולה כחה דשטרא דשעבודה כפי דין תורה ועדיפא טובא ממכירה על ידי זולתינו: ומכל מקום ג"כ אין הפסד לראובן בעבור שלא מיחה באותן ג' שנים. מטעם אחר והוא שהמחאתו אינה המחאה בעבור שאיננה כאותה ושייכת למלוה מעות על מקרקעי. כ"א לבטל אותן קרקעי: כמוסכם בפ' חזקת הבתים (דף ל"ח ע"ב) היכי דמיא מחאה ? אמר רב זביד וכו': פלניא גזלנא הוא דקא נקיט לארעאי בגזלנותא ולמחר תבענא ליה בדינא: הרמב"ם טוען ונטען פרק י"א: והטור סי' קמ"ו: ואם אמור יאחר ויטען שמעון הקונה דאתרע זכותם של יורשים מפני שגם הם נשתהו מלערער על המכירה עוד ב' שנים אחרי מות מורישם נוסף על הג' ראשונים ששתק הוא בחייו: ענה לו: לו: כבר לא היו יכולים להקדים תביעתם בדין קודם מלאת להם הד' שנים הנזכרים בתנאי השטר: כפי מסקנת מכות דף ג': וז"ל: המלוה את חבירו לעשר שנים אינו יכול לנגשו תוך הזמן: וכן פסק הרמב"ם בה' מלוה ומלוה פ' י"ג הלכה ה': המלוה את חבירו וקבע לו זמן לפורעו אעפ"י שלא קנו מידו אינו יכול לתובעו עד סוף הזמן בין במלוה ע"פ בין במלוה בשטר: וכמהו הטור ב"י וש"ע בחה"מ סי' ע"ג: ועדיפא מינה מוכח דלא אתרע כחיהו משום שלא ערערו ולא נגשו לבעל חובם בתוך הה' שנים. אלא אפי' שהו כמה שנים אחר כלות השנים הקצובים בשטר. לא אבדו זכותם בשתיקותם: כי כן משפט כתוב בכתובות דף י"ט: ובדף ק"ד: ומפורש בברייתא: וז"ל: אומרים לו למלוה קיים שטרך ונחות לדינא: וכן פסק הרמב"ם פ' כ"ב ממלוה ולוה: והטור וב"י בחה"מ סי' ס"ח וז"ל: כשהמלוה מוציא שטרות מקויימים כראוי אומרים ללוה שלם אפילו שהה כמה שנים ולא תבעו ולא אמרינן דמחל לו כיון ששתק כל אלו השנים ולא תבעו: ואפי' שמענו שנתיאש מהחוב לגמרי. ואמר וי לחסרון כיס. אינו יאוש: וכן פסק מהרי"ק בשרש ג': והטור בתשובת אביו הרא"ש כלל ס"ח: י"ח: ובכלל פ"ה סי' ט"ו: ובמהרי"ק סי' קצ"א: ואחת דינו דבין המתאחר להוציא השטר כדלוה: תא חזי סי' ס"א: סעיף ט': וז"ל: הרוצה לפסול שטר מפני שלא הוציאו בחיי אביו. ועוד שבא המלוה לתכלית העוני ולא הוציאו אין השטר נפסל בכך: אמנם יש לדיין לחקור ולדרוש להוציא הדין לאמתו ואם יראה לו באמדנא דמוכח שהדין מרומה ושקר יכתוב ויחתום שאין לשום דיין ישראל להשתדל בדין זה וכו': ולא זו בלבד שלא אבדו זכותם בהתאחרם תביעתם אחרי כלות קץ המוגבל בשטר שמצאו בפנקס מורישם אלא אפי' היה המלוה עצמו במעמד הקנייה וסתירת הבית והבנותו והיה הוא בעצמו ממונה על הבנין. ואיחר הוצאת שטרו עד אחר גמר כל הדברים לא איבד זכותו בשתיקותו: כן כתב הטור בחה"מ סי' קי"א: בפסק מרן הגאון הגדול הרשב"א בתשובה מס' ט"ו: בשם אביו הרא"ש סי' ד': וז"ל ראובן קנה בית משמעון ולוי היה לו שטר על אותו הבית והי' לוי במעמד כשקנה ראובן הבית ולא הוציא שטר וגם סתר הבית ובנה בו ומינה לוי על הבנין ואח"כ הוציא לוי שטרו לא איבד זכותו בשתיקותו: והאריכות בזה ללא צורך: ובכן נראין ג"כ צודקם היורשים בטענה השלישית:
הן כל אלה ראתה עיני לכאורה ללמד זכות בעד היורשים אמנם אחרי כן בנתי לרעי שלשפוט צדק ולהוציא הדין לאמיתו מוכרח אנכי לדרוש ולחקור הדק היטב ולבחון כבחון כסף מאד מאד תחלה במלות השאלה: ראה ראיתי בטור חה"מ סי' ס"א: הקפידה המדוייקת ברגילות לשון השטרות בעלמא כמה נשערה מאד כחוט השערה ושאיזה שינוי מספקת להעמיד השטר ברעוע: וז"ל מרן שטר שכתוב כלשון זה ביאור מה שהודה לפנינו ולא כתבו העדנו על עצמו כמו שרגילין לכתוב בשטרות ולא הודה לפנינו כמו שכותבין בשטרי הודאות וכו' אין לו דין שטר לגבות בו ממשעבדי. כי אין בו קנין ואינו שטר הלוא' אלא הודאה בעלמא: וכבר העלנו מילי דארות למעל' בחיוב הדיין לדרוש ולחקור בשטרות הישנים ולפוסלן באמדנא דמוכח וכמו שהעיד מרן בעל הטורים הנ"ל על עצמו שהיה עושה: והב"י בסי' ס"א הנז' כתב בשם משרים נב"ג ח"י וז"ל: כלל גדול הוא בידינו בכל תנאי שהאדם מתנה עם חבירו שאין להלך אחר לשון הכתוב אלא אחר הכוונה ובכן בשומי עיני בשאלה בחיפוש בתר חיפוש מוצא אני לכח אמיץ הנה דברי צדדי שמעון המוחזק שרק הוא צדק בדינו וטענותיו: מבלי ינוח שבט הרשע תרעומת היורשי' על מקחו: וזה בעבור שצופה אנכי בקפידה מדוייקת בסגנון דברי השטר שאינם כפי רגילות שטרי דעלמא (וזה יצא בכוונה מכוונת בתבונת ה"ה דעלהו לא יבול) למודעי לחכימיא מביני דבר מתוך דבר. שראובן המרצה המעות כוון להחזיק בלוי רעהו במתנה כי נכמרו רחמיו עליו בראותו שמך. וכדי שלא לביישו עשו השטר ואפותיקי על הבי' מבלי הקפיד טל פרטי תנאיו וסגנונו ורגילות לשונות השטרות דעלמא ולא כיון בהודאה זו אלא לזכרון וכתיבה בגילוי מלתא בעלמא ודכוותיה נזכר בש"ע חה"מ סי' ל"ט: ב': ובסי' ס"א: ובדברי הרא"ש כלל ס"ה סי' ג' והר"ם רבקש בסי' ל"ט אות ז': יעוין שם: ועל פי ארבעה דייוקים שאדייק בשאלה יקום דבר:
הדיוק הא' בפתיחה בשינוי הלשון באמרו ראובן נתן ללוי י' מאות זהובים: שמלת נתן משמע מתנת בריא מעכשיו כי לפי משפט הלשון היה צריך לומר הלוה ללוי: ולאו דבר רק הוא הדיוק הזה כי הכותב בשטר בלשון הודאה בל' עבר נתתי שדה פ' לפ' או נתתיה לו (או לדעת סמ"ג בשם הרא"ש וכפי גמרא מדוייקת נתונה) הרי היא שלו וזכה בה כשיגיע השטר לידו: גיטין דף מ': ע"ב: וכן הרמב"ם ה' זכייה ומתנה פ' ד' הלכה י"א: והטור בסי' רמ"ה: ואם לא נכון ונהוג שאדם ישתעבד באפותיקי את כל מאומה בידו לנותן לו מתנת חנם שלא נתנה להשבון כדנ"דן מכל מקום ילמד סתום מהמפורש במלת נתן לשעבר בשינוי לשון שדעתו וכוונתו של ראובן למתנה בשם הלואה והשעבוד המותנה הוא רק ליפות דימוי השטר:
הדיוק הב' בלשון אחרו ועשו שטר על זה: דמשטחיותו משמט שלא עשהו סופר בפני עדים או מסרו בפני עדים או קיימו בב"ד כדת דמ"מ איסור עבדי כמסקנת פ' איזהו נשך דף ע"ה ע"ב: הרמב"ם ה' מלוה ולוה פרק ו': הלכה ה': הטור וש"ע סי' ס"ה: אסור לאדם להלוות מעותיו בלא עדים ואפי' לת"ח: וטעם המלה שכתב ועשו בדיוקא תרמז שהלוה והמלוה כתבוהו ועשו אותו במסתרתא יחדיו כי כוונת המלוה בעבור כבוד הלוה בהעדר הפרסום בסופר ועדים ומפני שזה שטר גרידא לזכרון בעלמ' ובסוד ביניהם כנ"ל:
הדיוק הג' בהרחבת השבת המעות בתשלום ה' שנים אם יהיה היכולת בידו: כי ליכא מאן דפליג שמעולם לא היה ברגילות לשונות השטרות לשון דכוותיה: ועוד נפגשו בזה התנאי תרי דסתרי אהדדי כי החמש שנים הוא זמן מוגבל ואמרו אח"כ כשיהיה לו היכולת בידו הוא זמן בלתי נגדר גבולו: ושטרא כתקנ' קובע זמן מוגבל מפורש הוא לבדו: ובאמדנא דמוכח נדון שאחר שהמלו' קבע רק ה' שנים להשבה התנחם והרחיב זמן פריעתו עד אשר יוכל ומצאה ידו בלי שום קץ ותכלית: עדות היא נאמנה שכוונתו במתנה. והשטר רק לגילוי מלתא בעלמא: ודכוותיה הו"רו המו"רים בטור חה"מ ב"י וש"ע סי' הנ"ל סעיף ז': והא למה סתירה זה דומה: למתניתא דב"ב ק"ד: מדה בחבל אני מודד לך הן חסר הן יתר בטל הן חסר הן יתר את מדה בחבל וכו': דברי בן ננס: ובגמרא אמר רב יהודה אמר שמואל אבל חכמים אומרים הלך אחר פחות שבלשונות: ואסיקנא בזו ולא סבירא ליה מ"ט ? משום דתפיס כלומר מספיקא לא מפקינן ממוניה: ופסקו הפוסקים כוותיה: הרמב"ם פ"ח מה' מכירה: הלכה י': והב"י סי' י"ח: כתבו הלך אחר הפחות שבלשונות ואין לו אלא כדין הן חסר הן יתר: וה"ה פירש אלו הלשונות סותרות זה את זה שאם אמר מדה בחבל לבד בכל שהוא ינכה או יחזיר ובהן חסר הן יתר רובע לסאה היא מחילה ועכשיו שאחר שניהם איזה שיהיה מוקדם או מאוחר הלך אחר הפחות משניה': נמצינו למדין כי בהכפל שני התנאים שני פעמים במוקדם האיחור ואיחור המוקדם כבמתניתין אין דנין כלשון המאוחר ומינה מוכח ונפקא לנד"ן. שאחת דבר: ה' שנים והמצא ידו ולא כפל והקדים לשון תמצא ידו ל"ה שנים: שמגמת ראובן למתנה מסותרת וליפות כחו בתנאי המאוחר עד ימצא ידו מבלי שיוכל שום אדם לתובעו בדין עוד כל ימי הארץ:
הדיוק הד' שבלי ספק ידע ראובן מכירת הבית מכירה גמורה שעשה לוי אחר איזה ימים מעטים שקבל המעות מידו כי נעשת בפרהסיא בפומבי בקולי קולות בכרוזא דמלכותא דשמעו בכל הארץ. ואעפ"י כן לא עצבו בימיו לאמר מדוע ככה עשית. אין זה כ"א שחפץ לזכותו במתנה כאמור: ובחידושי הרשב"א בשם רבינו חננאל כתוב מתנתא עבדי אנשי ויהבי מתנתא בצנעה: וב"ב דף מ"א ע"ב: אמר רב מאן דזבין בפרהסיא זבין: והרמב"ם ה' מלוה ולוה פרק י"א: ה': הוסיף וקול יש לו: וה"ה שם כתב כדי שיקפצו עליו לקוחות: ומה גם שראובן עצמו אילו התנחם ממתנה והיה חפץ לערער על המכירה לא היה יכולת בידו לעשותו בשטר כזה רעוע בלי עדים אפי' היה מוחזק בב"ד: כמוסכם בגט פשוט דף קע"ה ע"ב: ולא יורשיו כי ידעו המכירה מפי לוי תכף במצאם השטר במות מורישם ואלו היה שטר כשר כתיקונו היו קורין תגר מיד על המכירה ותובעין קנס הדיינים טרם מטה ידו דלוי יותר: וכל אותן שלא אבדו זכותם בהמתנה הם הבאים בשטרות מקויימים שאין בהם פגם ומשמעות מסופקות וסותרות כדנד"ן: ובעבור שינויהם נדונין באמדנא דדייני כאמור: והנה לפי דעתו הדיוקים ותולדותם צודקים ואמנם בכל זאת אם לא יוכשרו בעיני יודעי בינה עמוקה מחני ויגישו עצומות נוצחות נגדם אבטל דעתי מפני דעתם:
עדין חובה עלי לחפש בדברי הח' השואל בדרך והעברה בשאלה הצדדין לזכות את שמעון הקונה. הצודקות המה או לאו: ונראה שהצד הראשון בה' ודיני החזקה תלוי: באמרו ויהי אחר ג' שנים וכו': כי לא נכתב הספור הזה דג' שנים ובלא כוונה:
תנינן בב"ב דף כ"ט: כיצד היא החזקה שהשתמש בו ויהנה ממנו ג' שנים מיום ליום. כל דבר כפי הנאתו ותשמישו: ועוד שם: הביא עדים שהיה דר בו: וכו' רב הונא אמר ג' שנים שאמרנו שאכלן רצופים: והקשו ? והא תנן חזקת הבתים ? וכו': והא בתים דביממא ידעי בלילה לא ידעי, ובתר תירוצי אביי ורבא נתקיימה המסקנא מי לא עסיקנן דקא נקיטי אגרא דביתא וכו': ופי' רשב"ם: ובלילה לא ידעי ואפי' הכי הויא חזקה למשכיר:
וכסוגיא דנא פסקו כל הפוסקים שעלתה לו חזקה לדר בבית אם באו עדים ששכרו ממנה אותו הבית ודרו בו ביום ובלילה ג' שנים ואפי' לא קבל עדין שום שכר מפני שדרו בו מכחו: וכ"כ הרמב"ם פרק י"ב מטוען ונטען הלכה ב': הטור וב"י חה"מ סי' ק"מ: וממסקנת המסכתא דנא דף מ"ו ע"ב: הרמב"ם שם פרק י"ד: א': והטור קמ"ט: למדנו שהחזקה לאותן שאכילתן ג' שנים ראייה: ולאותן שאין אכילתן ראייה אם הביאו עדים שמכרו להם הבעלים בית או שדה זו ג"כ ראייתן ראייה:
ובכן בכללא דמלתא נוכחת שאם טענת החזקה דג' שנים היתה מועלת לשמעון משום שהיה דר בו או משכירו זמן ג' שנים מכ"ש שעלתה לו בקנייתו אותו מבעליו בפומבי שאין חזקה גדולה ממנה: ושלש טענות היורשים יחדיו ספו תמו ויהבלו מבלי צורך לבטלם בראיות אחת לאחת בשכבר השטר הזה נמצאו בו משמעות מסופקות ולשונות סותרות אלו לאלו שלא כמשפט ורגילות כתיבות סופרי שטרות כנהוג בעלמא: ולטרוף מן הלקוחות בשטר כזה תש כחן כפי הדיני' שקדמנו זכרם בדיוק הד': ושתיקת ראובן כל אותן ג' שני חזקה מבלי ערעור על המכירה בפומבי הנודעת בכל הארץ כהודאה תחשב בהעדר שטר מדוייק אפי' היה הבית שלו: ואפי' מחה ראובן או יורשיו בפני עדים קודם מלאת הג' שנים (כמשפט כתוב בב"ק דף ל"ח) לבטל החזקה: ואפי' בשטר כשר בכל תקוניו לא היה להם לא לעזר ולא להועיל כי לא צודק ולא שייך להם לעשות המחאה כ"א לבטל אותו הבית שהחזיק בו בחזקה איש זר זולתו. לא למי שיש לו עליו רק שטר חוב: ובתכלית הדברים נראה בעליל שבצדק ובמשפט דחה שמעון ליורשים באמרו לאו בעל דברים דידי אתם:
ואם מצוא ימצא עדיין בעל דין מקום לחלוק ולפסול קניית שמעון הבי' מפני שלוי מכרו ע"י נכרים מטעם שאסור גדול הוא לדון בפני דייני גויים ובערכאותיהן (כדתנן בגיטין דף פ"ח ז הרמב"ם בשלהי פ"ה דסנהדרין והטור חה"מ סי' כ"ו) ומקח וממכר בכלל': צא תאמר לו. שאני ממכר הנעשה והמקויי' בדיניהם מלבוא בדין לפניה' ולדון כפי משפטיהם: כי השטרות של מקח וממכר שחותמין גוים כשרים. כלישנא בתרא דגיטין דף י' ע"ב: ובעל המפה בחה"מ סי' ל"ח: א': זכר דברי הנ"י בשם הרשב"א: שספר שכותבין בו הערכאות הוי כשטר שלהם: וי"א דסתם ערכאות לא מקבלי שוחדא וכיון שעושה בפניהם גובין אפי' ממשעבדי וכו' ובמקום שיש דינא דמלכותא להכשיר שטר שנעשה ע"י סופר המלך כשר: והרמב"ם בה' גזלה ואבדה פרק ה' הלכה י"ג: וה"ה שם: והטור סי' שס"ט: כתבו: כבר הורו כל בעלי ההוראות וכן עיקר דדינא דמלכותא דינא: וכשיטת בעל העיטור הרמב"ן והרשב"א כל השטרות (הנעשות בערכאותיהן) כשרים (ובזה חולק הרמב"ם על רבותיו בה' גזלה ואבדה פ' כ"ז א"ז) וה"ה שם כתב בשטרי מכר לא גרע ממוכר שדהו בעדים שגובה ממשועבדים. עוד שם שטרי מקח והלואה קיימין וגובין מהם ממשועבדים כיון שעולות בערכאותיהן וכו': משום דערכאותיהן אית להו קלא: והוא ז"ל סתם דבריו באמור: ועליהם סומכין בארצותינו נמצינו למדין שאין עוון ואסור במקח וממכר לעשותו בערכאותיהן ששטריהם סופריהם וספריהם כשרים וגובין בם ממשעבדי אף כי אשום אשם ל"ה האיש המשים משפטיו עם רעהו לדון לפניהם:
ולפצץ סלע מחלוקותם בהוראות היוצאים מדברי זקננו ז"ל הנ"ל ובאומדנות מוכיחות כפי חפושינו ובדיקותינו בחורי ובסדיקי משפט נד"ן: הכלל עולה ששמעון זכה במקחו הבית מלוי וקם לו במקח גמור לעולמים כי לאו בעל דברים דידיה ראובן או באי כחו בשטר רעוע כזה: אמנם מ"מ אם השטר הזה (לענ"ד) אין כחו במתניו לטרוף מהלקוחו'. עדיין אונו בשרירי בטנו להצדיק תביעת השבת הסך שהרצה לו ראובן ללוי. בשגם לוי הוא בעצמו אינו מכחישו: ועל לוי צודקת תלונותם מפני שמכר ביתו המשועבד באפותיקי קודם שלום נשיו. וכבר העושה אלה נקרא רשע: כבפ' המקבל דף ק' ע"ב: הרמב"ם פרק א': מה' מלוה ולוה: הלכה והטור ה' גביית מלוה סי' צ"ז: ד': ואם לוי מלוה יאחר מלשלם חובו בלך ושוב ומחר אתן עד קץ הימים בכח משמעות התנאי הב' שלשונו נעדר הגבול כמשמעות דברי עד שיהי' היכולת בידו: הנה ראוי לדיינים לתת דין ומשפט ולהכריח ללוי להשב ליורשים סך ההלואה הכתובה והחתומה בידו בעגלא ובזמן קריב הטוב והישר כפי ראות עיני הדיינים. או כפי אשר יורום מ"ה מן השמים. או כסתם הלואה שהוא שלושים יום כקבלת רז"ל אשר העתיקו הטור וב"י חה"מ סי' ס"ח ואם יקשה עוד את ערפו (אחרי כן) בחדל לשלם: יתנו רשות ליורשים לרדת לנכסיו: ויעזרו אותם לשלוח ידם בכל אשר ימצא לו: כמשפט כתוב בטור שם:
והיו הדברים האלה קיימים כהוייתן. אם יסכים עמי .... אך אויה מי עתה מי יגמור הדין ? מי ? כי פגע בנו מדת הדין ונפל ממנו רב יושב על מדין ? במקום שאקצור ברינה אחגור שק אשא קינה. תעיתי כשה אובד כהתה עיני ולבי כבד: בעת הצורך ודוחק השעה. איך אבין שמועה ? תרדנה עינינו פלגי מים כי לוקח בסערה השמים. (בט"ו טבת יום עצבי שנת נשבר לבי). החכם הכולל משמיא מיהב יהבי דויד מלא: הדיין המצויין שקול שקלי ליה לגנוזי ולסגולי רעיא מהימנא חסיד ועניו כמשה ואהרן בכהניו. הישיש הנכבד הגביר הנעלה הרוכב על במותי ההנה. כמוהר"ר הכהן די אזיוידו חלקו בחיים. ומנוחתו כבוד בישע אלקים: הוא צדיק ואנחנו חייבים לברך לדיין האמת אמר ויהי. ולחלות לו לא ישמכ עוד במחננו אנחה ונהי: במהרה ימחה מעל כל פנים דמעה. ונזכה לראות תחייתו בבא חזיון התשועה תבנה וחכונן מקדש דור כבקדמותו. וישרת ויכהן בו בקדושה בעבודתו. אשריו ואשרי בניו אחריו. ובפרט נפלא בנו הגדול ביתר שאת בעיני כל מכיריו. גם לרבות אחיו חכמי לב משכילי' יקרים. יראי ה' תומ"ים ואורי"ם:
עודני זורע בדמעה. שמעתי שמועה. כל הקריה הומה מה תהמי. נחמו נחמו עמי כי ציץ רפואה פרח. שמש צדקה עלינו זרח. נתן ה' בלב שבעה רועי פרנסינו להושיב על כסא שבתו. (בליל זה י"ב שבט בכלות תלתא דפורענותא לגויעתו:) למלאות מקומו. את בנו בכורו שר"ת שמו כר"ת שם אביו המעולה. ובמספר קטן שמו כשמו הנכבד עולה. נצר משרשיו וחוטר גזעו. ניר לדוד עליו יציץ נזרו. כי הוא כמוהו מו'רה ועוטה כשלמה. רוח דעת ויראת ה' רוח חכמה. במעגלי צדק לא מעדו קרסוליו. עיני כל ישראל עליו. ה"ה החכם השלם לשם ולתהלה. הדיין המצויין הגביר הנעלה. כבוד מורינו הרב דניאל הכהן די אזיוידו ישמרהו צורו וגואלו. ויצוה חסדו וברכתו בכל אשר לו: יתן לו בנים זכרים. בצדקתם וחכמתם קרנו ירים. ויאריך ימים על ממלכתו. עם נות ביתו בנותיו וכל משפחתו אוכי"ר. כשמע אזני ותבן לה. זאת השמוע' הטובה והגילה. הנני בא בתשובה זאת בשאלה לפניו. יסכים עם דעתי אם תערב בעיניו: נאם העלז בשמחתו. ושמח ברבות כבוד ביתו והצלחתו. האוהב מעכ"ת כאהבת דוד שאינה תלויה בדבר בהוה ובעתיד כבעבר בחסד ובחינה. באמת ובאמונה:
באמשטרדם אור לי"ב שבט: שנת יחי השר בן דוד (מו"ר המאושר) לעד לפ"ג:
לעבד ה' לדוד בן הח' והעניו כה"ר אברהם פראנקו מינדיס שם משפחתו חפשי בישראל.
בבית ובדפוס אלמנה ויתמי המנוח כהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס