.
שאלה יעקב איש תם וישר וירא אלקים וסר מרע הלך דרך אניה בלב ים לאיי הים למכור סחורותיו לבקש טרף לביתו ויהי בימי ימים של סע"ר והנה הטיל ה' רוח גדולה אל הים ויהי סער גדול בים עד שהאניה חשבה להשבר ויראו כל האנשים אשר שם יראה גדולה עד מאד כי באו מים עד נפש וידר יעקב נדר לאמר אם יהיה אלקים עמדי ושמרני בדרך הזה ויצילני מזה הצער וישתוק הים מעלי אתענה כל ימי בערב ר"ח וישמע אלקים את נאקתו ויעמוד הים מזעפו ויבא יעקב שלם למחוז חפצו לחיים ולשלום ויהי כאשר בא יעקב אל קהל ישראל ארבעה ימים קודם ר"ה שחל ביום א' והיה מנהג הק"ק הזה להתענות ביום ה' וכמו כן כשחל ר"ח ביש"ק ולא ידע היאך יעשה לקיים נדרו אם יתענה ביום חמישי עם הק"ק כיון שמתענים בו ביום לשם ערב ר"ח או דילמא מאחר שנדר סתם ערב ר"ח ולא עלה בדעתו בשעת נדרו זה המנהג אין לותקנה אלא שישאל על נדרו ואת"ל שיתענה ביום ה' כיון שאינו יכול להתענות ביום ש"ק עדין שואל היאך יעשה כשחל ר"ח ביום ש"ק אם יתענה ביום ו' שהוא ערב ר"ח או יתענה ביום ה' עם הק"ק: ובראותי אותו נבוך באלו הספקות אמרתי אלך לי אל הר המו"ר להקריב את דינו לפני חד שבחבורה פילפלא חריפא שעלה למדרגה עליונה להיות נמנה בתוך שמונה נסיכי בני אדם קולט אל השערה ולא יחטיא הלא הוא דודי וריעי אהובי ומיודעי החכם הנעלה רב כהנ"א ורב ספר'א כהר"ר אברהם די חיים הכהן נר"ו שיאיר עיני באור חכמתו ורוב חריפותו בתשובת שאלה זו להוציא לאור משפט להשיב לזה האיש ירא שמים לדעת מה יעשה ומובטחני מרוב ענוותנותו שלא ישיב פני ריקם:
ומהתמ"ש
תשובה אחד הוא אברהם אשר הופיע מהר פאר"ן של ישראל. וממדב"ר קד"ש. שהרי נאמר בהן פאר ונגש אל הכהן בהגלות נגלות בביתי ובחומותי. לשאול שאלתא באותיות פורחו"ת אשר כוננו ידיו ידים מוכיחות שהעיקרא דדינא פרח"א ומוליד ריחא מרוחב חכמתו ואורייתא דיליה מהד"ר לה בפלפוליה. ה"ה החכם הנעלה הותיק והמעולה כהר"ר אברהם פידאנקי נר"ו ומה ידעתי והוא לא ידע או לא ראה ולמה זה שאול שאל האיש מעמדי אין זה אלא מסגיאות רחימתיה והיא שעמדה לי לבא בשורותים אלו בקול כהן שאינו שוקל שיקול הדעת והתבונה דמסתיין דחשיבנא קמיה דאתינא להכי ומקבלה ואילך מצות כהונה להשתחוות ולשבו"ח את שב"ח הי'"מין. ומין אדו'ני רוממה ואברכהו בקול דממה דקה מן הדקה ברכת כהן הדיוט וברוך אברהם לאל עליון. כי ממכון שבתו הרמה השגיח אל בריה קלה. עפר מן האדמה. ובשותא דינוקא אבא בקצרה להשיב אל השאלה. ולא בפלפול כדח מה לעשות אלא מסברה. וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
הנה דברי מעלת החכם השואל נר"ו הם סתומים. כי לא פורש מה רצונו לומר: במ"ש בשאלתו דמאחר שנדר ער"ח סתם וכו' ולא עלה על דעתו בשטת נדרו זה המנהג אין לו תקנה אלא שישאל על נדרו וכו' ע"כ דאם כוונת ולומר שלא עלה על דעתו בשעת נדרו דכשחל ר"ח ביום א' שהיה המנהג להתענות ביום ה כ"א ביש"ק זה א"א לפי שכבר היה יודע שביש"ק אסור להתענות בו' כמ"ש הוא עצמו בשאלה הנ"ל וז"ל ואת"ל שיתענה ביום ה' כיון שאינו יכול להתענות ביש"ק וכו': ואם קפידתו הוא שלא עלה בדעתו: דכשחל ר"ח ביום א' שיקבעו המנהג להתענות ביום ה' לפי שהיה נראה לו שיותר טוב היה להם לקבוע המנהג בעש"קי לפי שהוא יותר קרוב לר"ח א"כ איך נכנס בספק הב' כשחל ר"ח ביש"ק אם יתענה ביום ה' או ביום ו' דמכ"ש שהיה לו להתענות בעש"ק כיון שאותו יום עצמו הוא ער"ח. ואם קפידתו הוא בשביל מנהג הק"ק שקבעו להתענות ביום ה' בין כשחל ר"ח ביש"ק ובין כשחל ביום א דהיה נראה לו שיותר טוב היה לקבעו ביום ו' אם להיותו אותו יום עצמו כשחל ר"ח להוות בשבת ואם כשחל ר"ח ביום א' עש"ק הוא יותר קרוב לר"ח מה לו ולמנהג הק"ק כיון שהוא נדר סתם להתענות כל ימיו בערב ר"ת ולא תלה נדרו במנהג הק"ק ליכנס בספיקות הללו אלא ודאי שנראה מדבריו שכוונת יעקב הנ"ל כשנדר להתענות בער"ח שהיה נראה לו לדבר פשוט דכשחל ר"ח ביש"ק או ביום א'. שהיה חייב להתענות בעש"ק דוקא הן להיותו ער"ח ממש כשחל ר"ח ביש"ק. והן להיותו היותר קרוב לר"ח כשחל ר"ח ביום א' אבל כשבא תוך קהל ישראל ואירע שהר"ח הראשון חל ביום א' וראה שהק"ק ההוא קבעו מנהגם להתענות ביום ה' ואף כשחל ר"ח ביש"ק שהיו מתענים ביום ה'. אז נסתפק ואמר בודאי שהלא דבר הוא מדקבעו הק"ק מכנגם להתענות ביום ה' ולא בעש"ק לא לחינם קבעו כן. ואפשר הטעם שיהיה משום איזה צד איסור שיש להתענות בעש"ק או בהיות שאסור ליכנס בשבת כשהוא מעונה. או מטעם אחר שנעלם ממנו. ובהיותו מסופק בדבר בא לשאול בבית מדרשו של ש"ם איך יעשה לקיים נדרו אם יתענה ביום ה' עם הק"ק. כיון שמתענים לשם ער"ח. או דלמא מאחר שנדר סתם ער"ח ולא טלה בדעתו בשטת נדרו שיהיה אסור להתענות בעש"ק ולכן כשחל ר"ח ביום א דאז אין לו תקנה לקיים נדרו להתענות באותו יום עצמו שנדר. לפי שביש"ק כשחל ער"ח אסור להתענות וישאל על נדרו ולא יתענה כלל. או עכ"פ יתענה ביום ה' כפי אשר קבע הק"ק.
ועוד נכנס בספק אחר דהיינו כשחל ר"ח ביש"ק. שאז עש"ק עצמו הוא ער"ח אם יתענה באותו יום או לא שאף את"ל שיהיה אי זה זה צד איסור בדבר. כיון שהתענית הנ"ל מוטל עליו להתענות באותו יום מחמת נדרו או דלמא יתענה עם הק"ק ביום ה'. באופן שמה שאנו צריכין להוכיח כדי להשיב לשואלינו דבר הוא לידע ולהודיע אם יש שום צד איסור להתענות בע"ש או לא ואף אם את"ל שיהיה מותר להתענות בע"ש איזו היא דרך יותר ישרה שיבור לו יעקב הנ"ל אם להתענות יחידי בעש"ק כשחל ר"ח להיות ביש"ק. כדי לקיים נדרו כדת וכהלכה. או להתענות ביום ה' עם הק"ק:
והנה לכאורה היה נראה שאסור להתענות בעש"ק שכן כתב הר"ב הלבושים בהלכות ר"ה סי' תקפ"א ס' ק"ב וז"ל יש מקומות שאין רוצים להתענות בערב ר"ה משום חוקות הגוים. שהם רגילים להתענות בערב יום אידם וגם משום דקיימא להו דלא גרע ערב ר"ה משאר עי"ט שאסור להתענות בהם עכ"ל. דנראה מדבריו שאסור להתענות בכל עי"ט. ולחיזוק דבריו כתב שם בעל ההגהות לספרו וז"ל ומה שנתבאר לעיל בסוף סי' תקע"ג די"ט לפניהם ולאחריהם חותר להתענות בהם היינו לומר מחמת חיזוק די"ט מותר לפניהם ולאחריהם משום דד"ת אינם צריכין חיזוק כמו שנתבאר לעיל בסי' הנז'. אבל כל עי"ט. דאורייתא הם עצמם י"ט לענין שאסור להתענות בהם כגון ע"פ וערב שבועות. וערב ר"ה. וערב יום הכפורים וערב סוכות. וכו' עכ"ל. ומינה תידון לנ"ד. שאם עי"ט כך מכ"ש בע"ש:
הרי לך מדבריהם ז"ל שאסור להתענות בכל עי"ט לפי שהם עצמם נחשבים כי"ט לענין התענית. ואם בעי"ט כך. מכש"כ וק"ו בעש"ק שיהיה אסור להתענות בו וכן משמע מדברי הרמב"ם ז"ל בהלכות תענית הביאו מרן ז"ל בא"ח בסי' תק"ן שכתב וז"ל א' מד' צומות שחל להיות בשבת דוחין אותו לאחר השבת וכו' עכ"ל: דנראה שאין מקדימין אותו בע"ש לפי שיש איזה צד איסור להתענות בו. וגם כן לפי מה שכתב הרב ר דוד אבודרהם והביאו גם כן מרן בסי' הנז' משמע כן. שכתב וז"ל וכתב עוד הר"ד אבודרהם וז"ל י' בטבת חל לפעמים בו' ומתענים בו ביום ושאר צומות לעולם אין חלין בו' עכ"ל. דנראה מדבריו דדוקא י' בטבת חל לפעמים בו' ומתענים בו. מהטעם שהוא עצמו כתב שם דאפי' יהיה חל בשבת שלא היו יכולין לדחות התענית ליום אחר מפני שנאמר בו בעצם היום הזה כמו ביום הכיפורים וכו' ע"כ. וכ"כ הרב כנה"ג שהרב תקין יששכר כתב ג"כ כך בשם תשובת הגאונים. והביאו הרב אליה רבה שם בס"ו ע"ש אבל שאר צומות דלעולם אינם חלין בו' לפי שאסור להתענות בו ולכן לא קבעו בו שאו תעניות וכו':
ועוד דהתנה מצאנו ראינו דכשחל פורים ביום א' דתענית אסתר היה מן הדין להיות בע"ש ודוחין אותו ליום ה' דנראה שהטעם שלא קבעוהו בע"ש הוא משום דאסור להתענות בע"ש דאם היה מותר להתענות בע"ש היה צריך לסמכו ליומו הראוי כל מה שיכולו ולהתענות בע"ש ולא בה' ושפתי הרמב"ם ז"ל ברור מללו בפ"ה מהלכות תענית הלכה ה' שכתב וז"ל נהגו כל ישראל בזמנים אלו להתענות בי"ג באדר זכר לתענית שהתענו בימי המן שנ' דברי הצומות וזעקתם ואם חל י"ג באדר להיות בשבת מקדימין ומתענים בה' שהוא י"א עכ"ל: וה"ה ז"ל שם כתב הטעם וז"ל והטעם הוא לפי שא"א לאחר עד יום ראשון וכן אין מתענין בע"ש מפני כבוד השבת וכו':
הרי לך שכתב שאין מתענים בע"ש מפני כבוד השבת וכ"כ הטור בא"ח סי' תרפ"ו וז"ל וכשחל פורים ביום א' מקדימין התענית ביום ה' שלפניו לפי שרגילין להרבות בו בסליחות ותחנונים ולא יתכן לעשות כן בע"ש. שלא יוכלו להכין צרכי שבת עכ"ל ועיין מ"ש הכלבו בהלכו' בשם רב אחא גאון דכשחל פורים ביום א' מקדימין ומתענין ביום ה' שלפניו כדי שלא יכנס בשבת כשהוא מעונה דאין מתענים ע"ש אלא ת"צ וכו' עכ"ל הרי לך מדבריו ז"ל שאין להתענות בע"ש כדי שלא ליכנס בשבת כשהוא מעונה. ועוד דמדבריו ז"ל נראה דלא חשיב תענית אסתר לתענית צבור ומכאן אתה למד לתענית ער"ח דנ"ד דאם תענית אסתר לא חשיב ליה ת"צ. עם היות שכל ישראל מתענים בו כ"ש שלא יחשוב לת"צ תענית ער"ח שלא פשט בכל ישראל. אשר על כן. נראה פשוט שאין להתענות כלל בעש"ק. הן כשחל ר"ח ביום א' או ביש"ק. שיותר טוב נראה להקדימו כשחל בימים הגו ולהתענות ביום ה'. שכ"כ בפירוש הר"ב אליה רבה בא"ח סי' תי"ח ס"א וז"ל אנשי מעשה מתענים ער"ח וכו וכשחל ער"ח בשבת מתענים ביום ה' במקום שאומרים סליחות וכו' ואם חל ער"ח בו' בכל מקום מקדימין ליום ה' ע"כ: וכפי הנראה מי שקבע המנהג להתענות ביום ה'. כוונתם היתה לש"ש. הן בעבור הבקשות ותחנונים שרגילין לומר במנחת התענית ולא כן יוכלו לעשות בע"ש. הן להיותם מקפידים לבל יהיו שרויים בתענית בהכנסת השבת וא"כ שכוונתם ודאי לש"ש נראה שאין להרהר אחריהם ומה גם שכן פסק הרב ב"ח. הביאו בעל באר הטיב בא"ח סי' תי"ז בשמו ובשם ס' המנהגים וז"ל נהגו קצת להתענות בער"ח. ואם חל ר"ח ביום א' מתענים ביום ה' עכ"ל:
זאת תורת העו"לה מכל אילין טעמי דכתיבנא שלכאורה נראה שאסור להתענות בעש"ק וששפיר עבדו בני הק"ק לקבוע התענית הנ"ל ביום ה' הן כשחל להיות ביש"ק או ביום א'. וכיון שכן נראה לע"ד לפסוק הדין בנ"ד שיעקב שנדר סתם להתענו' בכל ער"ח שיתענה ביום ה כשחל ר"ת בא' מב' הימים הללו ואל יפרוש מן הציבור שמנהגם של ישראל תורה הוא. כל זה הוא מה שעלתה בדעתי בהשקפה ראשונה ולפום ריהטא אבל לפום קושטא דמלת' אחר העיון בהשקפה נמרצת ובהשגחה פרטית ראיתי שאיפכא מסתברא מכל מאי דכמיבנא וכדבעינן למימר לקמן שיותר טוב הוא להתענות בע"ש כשחל ר"ח בשבת כיון שהוא יומו העצמי ודבר בעיתו מה טוב מלדחות אותו ליום ה'. שהוא רחוק ב' ימים מיומו העצמי. אלא שמתחילה צריכין אנו לעבור על כל הראיות הנז"ל דכתיבנא ולהוכיח מדבריהם עצמם היתר התענית בעש"ק לענין דינא. כדי לסיים אח"כ בכי טוב לדעת מה יעשה יעקב דנ"ד לצאת י"ח נדרו. ולהכריח הדבר כיד ה' הטובה עלי ולהשיב שאלתינו דבר וזה יצא ראשונה:
הנה כתבנו שלכאורה ומתחילה מדברי הר"ב הלבושים ז"ל והר"ב ההגהות ספרו הנ"ל נראה שאסור להתענות בעי"ט וכו' ומשם הוכחנו שמכ"ש בעש"ק וכנז"ל:
אבל אחר העיון תראה שא"א לומר כן שאם כן ס"ל שאסור להתענות בעש"ק. דבריהם ז"ל הוו סתרי אהדדי שהרי הר"ב הלבושים ז"ל עצמו כתב בהלכות שבת סי' רמ"ט ס"ג וז"ל דרך אנשי מעשה להתענות בערב שבת כדי שיאכלו בשבת לתיאבון ע"כ: וידוע שמה שעושים אנשי מעשה הוא מן המובחר. ואם היה בדבר שמץ איסור ודאי שלא היו מתענים בו וזה הוא לקוח מן אנשי מעשה החסידים הראשונים בעלי הגמ' כמו שכתב בסי' הנז"ל וז"ל. ויראה שדרך אנשי מעשה להתענות כל היום כדאיתא בעירובין בפ' כל מערבין. הני בני בי רב דיתבי בתעניתא במעלי שבתא מהו לאשלומי. אלמא שדרך ת"ח להתענות בע"ש. ולענין בעיין אסיקנא והלכתא מתענה ומשלים פי' אם ירצה ולא הוי כמתענה בשבת וכו' עכ"ל: ועוד ראיה אחרת הביא מוהרי"ק ז"ל דאמר גרסינן בירושלמי בפ"ב דתעניות ר' אבין ציים כל ערובת שבת עכ"ל: ועוד דאמרינן בפ"ב דתעניות דשבתות וי"ט הן אסורין אבל לפניהם ולאחריהם. מותרין דד"ת אינם צריכים חיזוק וכן פסקו כל הפוסקים והביאו גם כן הר"ב הלבושים עצמו בסי' תקע"ג ע"ש. וכן כתב בירושלמי בכל מתענין חוץ משבתות וי"ט ור"ח וחה"מ וחנוכה ופורים ע"כ. דמשמע דבכל שאר ימים מותר ועוד נשאו ונתנו כל הפוסקי' אם המתענה בע"ש ישלים או לא ישלים ואפסיקא הלכת מתענה ומשלים אם ירבה. שכ"כ מוהרי"ק על דברי ריב"ה בסי' הנז"ל וז"ל ולענין בעיין אסיקנא והלכתא מתענה ומשלים. פי' אם ירצה כלומר אבל אינו חייב להשלים כן פירשו התוספות והמרדכי בסוף פ' בכל מערבין והרא"ש בסוף פ"ב דתעניות. וכן כתבו הגהות מימונייות בפ"א מהלכות תענית. ולא כראבי"ה והרוקח שכתבו שצריך להשלים ע"ש עכ"ל: ואין א' בכל הפוסקים שיאסור להתענות בע"ש. אלא אדרבה. נראה מזה שמותר גמור הוא ומה אם כתוספת חול על הקדש בע"ש בין השמשות לא חיישי רז"ל שישב בתענית כי אפסיקא הלכתא מתענה ומשלים אם ירצה. ק"ו דלא חיישי בתענית ע"ש כל שאר היום. ונלמד מזה כי לא בלבד תלו הדבר ברצונו. אלא כי חייבוהו להשלים שכ"כ ר"י ב' הטור וז"ל וכיון שיכול להשלים אם ירצה והוא קיבל עליו תענית סתם. וכל תענית שלא שקעה עליו החמה אינו תענית וצריך להשלים עד צאת הכוכבים עכ"ל: וכ"כ הרא"ש בסוף פ"ב דתעניות ע"ש והדבר הזה עצמו כתב גם הר"ב הלבושים שם בסי' הנז' ע"ש:
הנה ברור כי הואיל ולא חיישי לאותו תוספת היתר גמור הוא להתענות שאר היום. וכיון שכן איך כתב כאן בסי' תקפ"א דלא גרע משאר עי"ט שאסור להתענות בהם שמדבריו נראה שאם בעי"ט כך מכ"ש בעש"ק ואין לומר דשאני ע"ש דמתענין בו משום תיאבון מה שליכא האי טעמא בערב י"ט. דהא בי"ט איכא נמי האי טעמא שכן אסרו חכמים לאכול בעי"ט מן המנחה ולמעלה כדי שיכנס בו כשהוא תאב כמו בע"ש: וכ"כ מוהרי"ק ז"ל בסי' תקפ"ט וז"ל וכן ראוי לאדם שלא יסעוד בעי"ט מן המנחה ולמעלה כע"ש שדבר זה בכלל הכבוד עכ"ל וכל זה הביא בשם הרמב"ם ז"ל פ"ו די"ט וכ"כ ג"כ הרב הלבושי' עצמו בסי' הנ"ל. אשר מכל זה נראה שהוא מנגד למ"ש בהלכות ר"ה סי תקפ"א כנז"ל אלא ודאי שע"כ צריך לומר כי האיסור שכתב הר"ב הלבושים דלא גרע ער"ה משאר עי"ט שאסור להתענות בהם אינו לא איסור תורה ולא איסור מד"ס. מכל הני טעמי דכתיבנא אלא מ"ש שאסור הוא. הטעם שכתב הוא עצמו שם לדעת אותם שאינם רוצים להתענות בער"ה משום חוקות הגוים שרגילין להתפנות בערב יום אידם וגם משום דקיימא להוא דלא גרע ער"ה משאר ערב י"ט שאסור להתענות בהם. והוא מן הטעם הזה דמשום ובדרכיהם לא תלכו דלא גרע ערב ר"ה מהם:
ותדע ושכן הוא שהרי הגהות מימוניות בתחילת הלכות ר"ה כתבו וז"ל ויש בני אדם שנזהרים שלא להתענות ערב ר"ה משום חוקות כגוים עכ"ל: ואם היה בזה טעם איסור אחר בודאי שהיו מביאים אותו דבר חידוש כזה שאסור להתענות בעי"ט. דהוא דבר שלא נמצא בשום א' מהפוסקים ז"ל ובהיות שטעם האיסור הנ"ל דהיינו משום חוקות הגוים אינו טעם מספיק לאסור התענית. לכן לא הביאו ריב"ה ז"ל והגם שהביא ענין התענית לא כתב התיקון שכתב הר"ב הלבושים ז"ל שלכך נוהגין לאכול מעט באשמורת קודם שיאיר היום. כדי שלא יהא נחשב כ"כ לתענית גמור עכ"ל ואדרבה מנהגנו הוא שלא לאכול שכבר ידוע כמה החמיר הזוהר שלא לאכול קודם אור היום וג"כ בכתב האר"י ז"ל הזהיר שלא ועשה כן וכדכתב הבאר היטב שם בסי' הנ"ל ואף עפ"י שריב"ה ז"ל היה אשכנזי והם נוהגים לאכול כמנהג הנ"ל קודם שיאור היום. מ"מ הוא לא הביאו וכן הבכורות שמתענים ע"פ לא נהגו לקום באשמורת הבוקר לאכול.. ובודאי שמוכרחים אנו לומר שכל האיסור שהביא הר"ב הלבושים אינו אלא כדי לתת טעם לדעת אותן שאינם רוצים להתענות ער"ה וכדכתיבנא רך אמנם הר"ב ההגהות לספר הלבושים ז"ל שם לא הבחין בדבר. ורצה לתת טעם לאיסור וחילק לומר שהטעם שמותר להתענות בע"ש ועי"ט הוא דוקא מחמת דד"ת אינם צריכים חיזוק אבל שכל עי"ט דאורייתא הם עצמם י"ט לענין שאסור להתענות בהם ובודאי שדבריו ז"ל קשים הם להולמם. כי לא הבנתי איך והיה אסור להתענות בע"ש ובעי"ט. אם לא יאמר שהוא משום חיזוק ושאיסורו בא מכח יום שלאחריו ודבריו ז"ל צ"ע:
והא שכתבנו לעיל בשם הרמב"ם ז"ל דכשחל א' מד' צומות להיות בשבת שדוחין אותו לאחר השבת וכו' לא בא לאפוקי ע"ש ולומר שאסור להתענות בו כדס"ד לן מעיקרא שהרי שם בסוף דבריו כתב וז"ל. ואם חל לחיות בע"ש מתענין בע"ש עכ"ל: דנראה שבדבריו אלו אחרוני' חידושא קמ"ל שלא תאמר דהואיל ואמר מעיקרא דאם חל בשבת דוחין אותו לאחר השבת דה"ה כשחל בע"ש יהיה אסור להתענות בו משו' תוספת ע"ש. לכן סיי' בדבריו לומר שאם תל בע"ש שמתענה בע"ש דהלכתא מתענה ומשלי' וכ"כ מרן ז"ל שם וז"ל וכשחל להיות ע"ש וכו' כך נפסקה הלכה בעירובין דמתענה ומשלי' ע"כ:
ומה שהוכחנו לעיל מדברי הרד"א ודעמיה שכתבו שדוקא עשרה בטבת חל לפעמי' בו' משו' וכו'. אבל שאר צומות דלעול' אין חלין בו' דנראה מדבריהם שהטעם שקבעו רז"ל כך התעניות והמועדי' הוא משו' שאסור להתענות בע"ש. ושלכן לא קבעו בו שאר תעניות וכו': בודאי שכל יודע ספר בעיניו יראה ובלבבו יבין. שלא מהאי טעמא קבעו רז"ל התעניות והמועדי' בזה בזה האופן. אלא כל מגמת' היה כדי שלא יבא יוה"ך בג"או שלכן אמרו לא אד"ו ר"ה. דהרי אם יהיה צום גדליה ביו' ו' יהיה יוה"ך בו ביו'. וכן כשיהיה י"ז בתמוז ביו' ו' יהיה ט' באב ביו ו'. ואם יהיה ר"ה ביו' ו' יהיה יוה"ך ביום א' ולפיכך קבעו רז"ל התעניות והמועדי' בזה האופן משו' חשבון יוה"ך. אבל לא מפני שאסור להתענות ביום ששי:
תדע שהוא כן שהרי קודם שהיו מקדשין עפ"י החשבון והיו מקדשין עפ"י הראיה היה חל ט' באב בע"ש שכן אמרו בעירובין בפ' כל מערבין חל להיות ט' באב בע"ש מביאין לו ככבצה ואוכל. כדי שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה. תניא א"ר יהודה פעם א' היינו יושבין לפני רבי עקיבא וט' באב שחל להיות בע"ש היה וכו' הרי לך שלא גזרו כן מפני היות אסור להתענות בו' אלא משום חשבון יוה"ך כדכתיבנא:
הנה מכל זה ראינו כי אין מונע ואוסר תענית בע"ש אלא אדרבה דרך ת"ח ואנשי אעשה להתענות בע"ש ועוד כי דברי תורת אינם צריכין חיזוק ומזה לבד יצא הכרע וזכות למבוקשנו. שאם יעקב דנ"ד יתענה בעש"ק. כשר"ח חל להיות בשבת שיתקרב יותר אל הדין ואל האמת מבני הק"ק שקבעו מנהגם להתענות ביום ה'. אחרי כי ע"ש מותר גמור להתענות בו. והוא היום עצמי של ער"ח ודבר בעתו מה טוב וכדכתיבנא:
אבל אכתי פש גבן לבאר טעמא כשחל פורים ביום א' למה דוחין התענית ליום ה' ולא קבעו אותו בע"ש שהוא היום יותר קרוב לפורים. כיון שמותר להתענות בו מהני טעמי דכתיבנא
אמנם נראה ברור שהטעם הוא משום דאין זה דומה לנ"ד כי התם בתענית אסתר כשחל פורים ביום א' אמרינן הואיל ונדחה ידחה. דהואיל ונדחה מיום שבת. שהוא יומו הקבוע שהוא ערב פורים ידחה ליום ה' שלפניו ואין הטעם שידחה ליום ה' ולא ליום ו' מפני שיום ו' אסור בתענית. אלא לפי שרגילין להרבות בו בסליחות ותחנונים כדכתב הטור ז"ל וכו'. אבל בתעניות ער"ח אפילו היה ר"ח יום א' ויום התענית יום שבת היה ראוי לדחותו ליום ו' משום דליכא בו האי טעמא דרגילין להרבות בו בסליחות ותחנונים ולא יוכלו להכין צרכי שבת כי בתענית ער"ח אין שום חיוב לומר בו סליחות ותחנונים ואפי' להוציא בו ס"ח ולקרות ויחל אין שום חיוב. ויותר טוב היה שלא להרבות בתחנוני' ושלא לקרות בו בס"ת. וכדכתב הרב הגדול בעל ס' מים רבים בחלק א"ח בס' מ"ט בשם הר"ב מגן אברהם וז"ל ומצאנו ראינו להרב בעל מ"א ז"ל שפסק בער"ח במקום שאין מנהג להוציא ס"ת דאין לקבוע כך לכתחילה. והיינו אפילו שיש י' שמתענים. וקצת רבוואתא רצו לידון התענית הנ"ל אפילו היכא שיש י' מתענים. כדין תענית יחיד כדי שלא לקרות בו ויחל. כמ"ש הר"ב עטרת זקנים. וקצתם נדחקו למצא טעם וסמך לאותם שנוהגים לקרות ויחל. ועיין בט"ז בסי' ן' וז"ל ואפילו בתענית ער"ח יש רבים וגדולי' שדנים אותו כתענית יחיד כדי שלא לקרות בו ויחל וכו כמ"ש הר"ב עטרת זקנים בא"ח סי' תקס"ו בשם אדם גדול ע"ש. ונדחקו האחרונים למצא טעם וסמך לאותם שנוהגים להוציא ס"ת במנחה בער"ח שקורין יום כפור קטן עכ"ל:
הרי לך שאין שום חיוב לומר בו סליחות ותחנונים ולקרות ויחל. וכמה מקומות יש שלא נהגו לומר בו סליחות כלל ושלא להוציא בו ס"ת. וכ"ש וק"ו כשיומו הקבוע הוא ביום ו' כשהוא ער"ח כשר"ח חל להיות בשבת. שליכא מי שאוסר להתענות בו אלא אדרבה סוברים שראוי להתענות בו ביום. ושלא לדחותו ליום ה' מטעם ריבוי הסליחות ותחנונים. ומכ"ש האי יעקב דנ"ד שהוציא הדבר מפיו בלשון נדר להתענות בכל ער"ח שראוי להתענות בו ביום. ועיין מה שכתב ה"ה ז"ל בפ"ו מה' תעניות. טל מה שכתב הרמב"ם ז"ל דדוחין תענית אסתר ליום ה' כשחל פורים ביום א' וכו' וכתב הוא ז"ל וכשבא זמנו הקבוע לו בע"ש שאין לדחות אותו מזמנו שהרי נפסקה הלכה שבע"ש מתענה ומשלים. ובודאי שמה שאחר לעיל שאין מתענין בע"ש מפני כבוד השבת הוא משום דמרבין בסליחות ותחנונים וא"א לעשות כן בע"ש כי צריך להכין צרכי שבת. כדכתב ריב"ה ז"ל בא"ח סי' תרפ"ז ע"ש:
הנה לך ברור שבזמנו הקבוע בע"ש. דמתענין ומשלימין. ואפילו תענית אסתר שנדחה מזמנו היה ראוי לעשותו ביום ו'. אם לא שמפני הסליחות והתחנונים קבעוהו ביום ה'. וכדכתב מר"ן ז"ל בסי' הנז' וז"ל וכשחל פורים במ"ש בדין הוא שיתענו ביום ו' אלא מפני שרגילין בסליחות ותחנונים. וכו' עכ"ל:
אמנם היכא דליכא סליחות נראה מדבריו אפילו כשנדחה לא ידחה אלא ליום ו' הסמוך דהכי קאמר בדין הוא שיתענו בו ביום ו'. אלא משום וכו' ק"ו כשזמנו הקבוע הוא ביום ו':
תדע שכן הוא שהרי הר"ב הטורים עצמו כתב בסי' תקפ"א וז"ל נוהגין באשכנז להתענות כולם בער"ה. ולא חילק כלל כמו שעשה בפורים אם חל התענית בשבת שדוחין אותו ליום ה' מפני שלעולם ר"ה לא יחול ביום א' דלא אד"ו ר"ה ולכן לא ידחו התענית. אבל אם חל ר"ה בשבת יתענו ביום ו' דזמנו הקבוע הוא:
וכן בע"פ שהבכורות מתענים בו. לא חילק כלל אם יחול ע"פ בשבת דדוקא בפורים חילק לפי שלעולם לא יבא פורים דידן בשבת אבל הכא יכול להיות פסח ביום א' או בשבת וכתב אליו מרן ז"ל בשם תה"ד שאם חל ע"פ בשבת שהבכורות שמתענין ביום ה' שלפניו עכ"ל. ומדקאמר שאם חל ע"פ בשבת מקדימין ליום ה' ש"מ שאם חל בע"ש. דמתענין בו ביום וכ"כ הר"ב באר הטיב ז"ל שאם חל ע"פ בע"ש שמתענים בע"ש ע"כ ע"ש: וג"כ מצינו שלעולם היו מתענים בע"ש כשחל בו ע"פ. כדי לאכול המתענין מצה לתיאבון. כדאי' בגמרא רב ששת הוה יתיב בתעניתא כל מעלי יומא דפסחא וכו':
באופן שמכל זה ראינו שאין שום חולק ואין שום אוסר כשנפל תענית בזמן הקבוע לו בע"ש דמתענין ומשלימין:
ונוסף על זה דכמה חסידים ואנשי מעשה מתענין בכל ע"ש ואילו היה בדבר ריח איסור ודאי שלא יהיו מתענין:
ויצא לנו מכל זה ברור כאור השמש. כי המתענין ער"ח ביום ו' כשחל ר"ח בשבת מתקרב יותר אל האמת ואל הדין והסברה מהמתענין התענית הזה ביום ה' שלפניו. ולכן ראוי והגון ליעקב דנ"ד להתענות בעש"ק כשחל ר"ח בשבת כי דבר בעתו מה טוב וכדפסק הר"ב ב"ח בסי' תרפ"ו. הביאו הרב באר היטב בשמו בא"ח סי' תי"ז וז"ל. נהגו קצת להתענות בער"ח וכו'. ואם חל ר"ח בשבת מתענין ביום ו' ע"ש:
כלל העולה מכל הני מילי דכתיבנא שע"ש מותר גמור להתענות בו מכמה טעמים:
הא' שאנשי מעשה וחכמי התלמוד נהגו להתענות בו. וכיון שכן אין ספק שאין בזה ריח איסור:
הב' דבהדיא אמרינן בגמרא דשבתות וי"ט הן אסורין אבל לפניהן ולאחריהן מותרין דד"ת אינן צריכין חיזוק:
הג' דאמרי בירושלמי בכל מתענין חוץ משבתות וי"ט ור"ח. וחש"מ וחנוכה ופורים. דנראה דבע"ש ובעי"ט מותר דאפסיקא הלכתא בעירובין ותענית דמתענין ומשלימין והואיל דלא חיישי טל אותו תוספת מחול על הקדש. כ"ש שלא יחושו על שאר היום ועיקר ההלכה עצמה מורה שמותר להתענות:
וכיון שאפסיקא הלכתא דשרו להתענות בע"ש. ואין שום בית מחוש להשלים עד צאת הכוכבים. אעפ"י שתוספת התענית נוגע בעיצומו של שבת. מכ"ש שחייבים להתענות בו ולהשלים אותו אותם שנדרו להתענות איזה סך תעניות וחל איזה מהם בע"ש. דסתם תענית עד צאת הכוכבים הוא לדעת רובא דמינכר ראשונים ואחרונים וטעם כדי שלא יכנס בשבת כשהוא מעונה. כבר נדחה הוא בתענית בעונתו שנקבע לו על פי נדר או מנהג יחיד או רבים איך שיהיה מתענה ע"ש ומשלים:
אם כן אתינא לענין פסקא דדינא בנ"ד על יעקב שנדר סתם בעת צרתו להתענות בכל ער"ח. נלע"ד מכח כל הני טעמי דכתיבנא. דכשיארע ר"ח ביש"ק שטפי עדיף שינהג עצמו להתענות. בעש"ק. מיום ה'. מכמה טעמים. א' שכיון שאותו יום הוא יומו עצמיי משום שהוא ער"ח ממש נמצא שבעונתו ממש הוא שמתענה. ודבר בעתו מה טוב. דבזה ניכר יותר זאתו איכותו טעמו וסיבתו. ואם יתענה ביום ה' נ כשחל ר"ח יום א' ובין חל בשבת. היה התענית אזי מר"ח יום או יומים. ולא יהיה ניכר כל כך סיבתו וטעמו. ב' משום שאז יעשה כחסידים ואנשי מעשה. כדי ליכנס בשבת כשהם תאבים לאכול. ג' דמנהג ת"ח הוא. כדאיתא בתלמודא דידן ובירושלמי:
באופן שמכל הצדדים הנז"ל אתי שפיר להתענות בעש"ק:
זהו מה שנראה לע"ד שראוי לו ליעקב דנ"ד לנהוג כל ימיו כשחל ר"ח להיות ביש"ק להתענות ביום ו':
אבל כשחל ר"ת להיות ליום א' אז כדי לצאת ידי כולם. נלע"ד שיש להתענות ביום ה' כמנהג בני הק"ק כדי שלא לפרוש מן הצבור. דאז אמרינן דהואיל והוא נדחה מיש"ק שהוא יומו הקבוע ידחה ליום ה' שלפניו שכן אנו עושים בתענית אסתר כשחל פורים ביום א':
ובזה יבא ידי כולם זהו מה שנ"ל ע"ד להלכה ולמעשה. אם יסכים עמדי מורינו ורבנו הרב. מלכי צדק מלך שלם וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
תם ונשלם בסדר ובשנת החדש הזה לכם ראש חדשים לפ"ק
נאם הצעיר אברהם די חיים הכהן יצ"ו