שאלה ראובן הוכרח לקנות סחורה מה ובהיות כי הכסף אזל מכליו ואין לאל ידו ליקח כחפצו הלך אל שמעון אוהבו להתחנן לו ולבקש מלפניו שילונו בשעת דוחקו הסך הצריך לו ויען שמעון ויאמר אין בידי כי אם מאה דרכמוני זהב אשר קניתים היום לשלחם ללוי למדינת הים ובהיות כי הספינה איננה מוכנת ליסע ועדיין תתעכב חדש ימים אם תרבה קחם אליך בתנאי שתחזירם לי לזמן הקצוב בדרכמוני זהב ולא במטבע אחר וראובן הודה לדבריו בשמחה רבה ויקן הסחורה והצליח בה ויהי כמלאת הימים והנה עלה ערך הדרכמונים שנים למאה וגרם דבר זה לראובן מבוכה גדולה כי לא ידע איך יקיים דברו עם שמעון כי ירא לבל ילכד בעון רבית אם יקנה הדרכמונים בשער היוקר ואם ישלם המעות כערך שווים בשעת הנתינה הנה לא עמד בדבורו כפי מה שהתנה עמו בשעת קבלת המעות ושמעון טוען שעל כל פנים יקנה לו ראובן הדרכמוני' באמרו שאין לחוש כאן משום רבית שהרי הוא לא קנאם לחשבון עצמו אלא לחשבון זולתו וכיון שכן אין לו בזה שום רוח ולא הנאה עתה אחי וראש המנורה הטהורה בעל הסברה הישרה החכם כה"ר שלמה סרוק נר"ו אתה הגבר הוקמת על עלית אל מעלה העליונה העומדים ראשונה בבית מדרשו של ש"ם בזכות שכלך וביושר עיונך והנה הגיע עתך עת דוד"י אשר יש לי בו חפץ אשר בו תשיב לשואלך דבר לכן אשאלך הראני מראות אלקים כפי דעתך הרחבה והנכונה ושים שלום בחכמתך העצומה בין שני אוהבים אלה ומהת"מש:
תשובה מה נמלצו לחכי אמרתך צוף דבש יזובן שפתותיך נגלה נגלית בכתב ידיך השמעתני את הוד קולך בשאלתך בדבריך הטובים ונכוחים אתה אחי ורעי החכם כה"ר יעקב בשן נר"ו פיך ידבר חכמות סיני ועוקר הרים פילפלא חריפא נחית לעומקא דדינא מתון ומסיק שמעתתא אליבא דהילכתא מתרץ תירוצא מתיקא כדובשא תאיר ותזהיר כאור חמה וככוכבי מעלה אכ"יר:
טרם אשיב שואלי דבר צריך לידע תחילה על מה אדניה של השאלה הזאת הוטבעו ואני אתנהלה לאטי לגלות דעתי ידעתי אני ידעתי כימה אני מה חיי לבא לפני המלך ה"ה מורינו ורבינו נר"ו מכל מקום תורה היא רחבה מני ים על כן לא שבתי אחור יד ימיני לכתוב מה שעומד לפני וזה החלי: לכאורה היה נראה לומר דהדין עם ראובן במאי דטוען דמתיירא לבל ילכד בעון רבית אם יקנה הדרכמונים בשער היוקר וכו' משום דדרכמונים דינם שוה לדין סאה בסאה דתנן בפרק איזהו נשך (מציעא דף ע"ה) לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח והלל אוסר וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר לחברתה עד שתעשינו דמים שמא יוקרו חטים ונמצאו באות לידי רבית: ובגמרא אמר רב הונא יש לו סאה לוה סאה סאתים לוה סאתים ר' יצחק אומר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין תני ר' חייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו טיפת שמן אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין: והלל אוסר א"ר נחמן א' שמואל הלכה כדברי הלל ולית הלכתא כוותיה וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה וכו אמר רב יהודה אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעים סתם:
ופירש רש"י אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני דכיון דיש לו שפיר דמי דהא סאה בסאה דרבנן הוא דלאו נשך דאורייתא וכי יש לו לא גזור: כמה כורין דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתיה שהרי אינה קנויה למלוה ובידו לאכלה ולמכר' ונמצאת אותה שלוה נזקפת על פירות שבשוק וזו פנויה ללוות עליה וכשלוה כל אחת ואחת בהיתר לוה דהא אילו לוה סאה אחת ואכלה ואכל גם את הראשונ' הואיל כשלוה בהיתר לוה ישלם חטים הכא נמי כשלוה בהיתר לוה כל סאה וסאה שהרי זו עומדת: לוים ככרות סתם בלא קציצת דמים שלא החמירו לדקדק באיסור סאה בסאה כל כך:
והתוספות כתבו הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן דחיישינן שמא תתייקר אע"פי שאז אין רגיל להתייקר: ולית הלכתא כוותיה ונראה דהשתא ק"ל כר יצחק דאפילו אין לו אלא סאה לוה עליה כמה כורין דברייתא דר' חייא מסייע ליה ע"כ: ועל מה שכתב רש"י על פירות שבשוק פי הנמוקי יוסף ז"ל לאו למימרא שיצא השער שבשוק שא"כ לא בעינן שיהא לו בתוך ביתו כלל דכשיצא השער אפי' אין לו מותר שאם אין לזה יש לזה לא כיון שבידו לאכלה ולמכרה ע"כ צריך לומר שנזקפת על פירות שבשוק מתי שיבאו דלא חיישינן כיון דבשעת הלואה יש לו וכדפירש ע"כ:
בפירש האי סוגיא רבו הסברות והדעות בין הפוסקים הראשונים ואחרונים והחילוקים שיש בדין סאה בסאה וראשון לכולם אביא דברי רב אלפס שכתב ז"ל לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני אתן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או וכו' אמר רב הונא יש לו סאה לוה עליה סאה וכו' תני ר"ח לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו האיש לו וכו' והלל אוסר ולית הלכתא כוותיה וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה ככר וכו' אמר שמואל זו דברי הלל אבל חכמים אומרים לוים סתם ופורעים סתם ודוקא על שער שבשוק כדרב הונא א"נ היכא דאית ליה מההוא מינא כדתני ר"ח לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו וכו' ואמרינן נמי בפרק הזהב רב אוזיף דינרי מברתיה דר' חייא לסוף איקור דינרי אתא לקמיה דר"ח א"ל זיל שלים לה טבין ותקילין אי אמרת בשלמא דהבא טיבעא הוי שפיר אלא א"א פירא הוי הוה ליה סאה בסאה ואסיר רב דינרי הוו ליה וכיון דהוו ליה דינרי נעשה כאומר לה הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח עכ"ד:
והר"אש אש כתב לא יאמר אדם לחבירו וכו' האי דקאמר ואני אתן לך לגורן אורחא דמילתא קאמר שאז חטים מצויין לו לפרוע וה"ה בסתמא בלא קביעות זמן נמי אסור דלא שרי אלא היכא דיש לו אמר רב הונא יש לו סאה לוה עליה סאה סאתים וכו' ומיירי שלא יצא השער דאי יצא השער אפילו אין לו מותר ללוות ור' יצחק אמר אפילו יש לו סאה לוה עליה כמה כורין אפילו בבת אחת תני רבי חייא לסיועיה לר' יצחק טיפת יין אין לו הא יש לו לוה עליה כמה טיפין וכן הלכתא:
הרי לך בהדיא דלדעת הרי"ף והר"אש מות ללות מחבירו חטים וכן כל דבר בשיש לו מאותו המין או כשיצא השער אפילו אין לו:
וגם הטור בסימן קס"ב כתב כן ז"ל אסור ללות סאה בסאה וכן כל דבר חוץ ממטבע כסף בין אם קצב לו זמן לפרעון בין לא קצב דשמא יתקיירו ונמצא שנותן לו יותר משהלוהו אם לא שיעשנו דמים שאם יתייקרו שיתן לו דמים ואם לא עשאוהו דמים ונתייקר נותן לו הדמים שהיו שוים בשעת הלואה ואם הוזלו נותן לו חטים: ודינר זהב יש לו דין פירות שאסור ללוות דינר זהב בדינר זהב שמא אותו ששוה בשעת הלואה כ"ד דינרי כסף יהיה שוה בשעת פרעון כ"ה אבל מותר ללות דינר כסף בדינר כסף וכן כל שאר מטבע וה"מ כשיוצא בהוצאה אבל אם נפסל ואינו יוצא בהוצאה הוי כשאר פירות ואסור ללוות זה בזה ואם יש ללוה אפילו סאה אחת אפילו אינה עתה בידו כגון שאין בידו עתה מפתח או עד שיבא בנו שיהא הסאה בידו לוה עליה כמה סאין אפילו כולן ביחד דבשביל כל סאה וסאה שלוה אנו רואין הסאה שלו כאלו היא נחלטת מיד למלוה ואם תתייקר ברשותו תתייקר: וכן אם יצא השער שבשוק יכול ללוות סאה בסאה ופר"י אפילו אין מעות ללוה והראב"ד כתב שאין יכולין ללוות על סמך שער שבשוק אא"כ יש לו מעות ללוה וכתב הרא"ש ז"ל אפילו לפי דבריו אין צריך שיהיה לו דמי סאה א' ע"כ:
והרב בית יוסף כתב בין אם קצב לו זמן בין אם לא קצב לו זמן וכו דאם לא כן בריש הזהב דקאמר רב אוזיף דינרין מברתיה דר"ח ה"לל אוזיף דינרי לזמן ואע"גב דבאיזהו נשך תנן לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים ואני אתן לגורן ה"ה אפילו לא אמר ואני אתן לך לגורן אלא אורחא דמילתא נקט. א"נ איידי דבעי למיתני סיפא עד שיבא בני אועד שאמצא מפתח לאשמועינן דאע"גב דמחוי כקובע זמן וגם אינו בידו לגמרי אפ"ה שרי תנא רישא ואני אתן לך לגורן: אם יש סאה בידו לוה עליה כמה סאין נראה דלאו דוקא יש לו סאה דה"ה אם יש לו כל שהו לוה עליו כמה וכדתני ר"ח טיפת יין אין לו וכו' וטעמא דמילתא דכיון דאין בו איסור תורה הקילו בו וכ"כ ה' המגיד בפ"י מהלכות מלוה וכ"כ בתשובות הר"אש כלל ק"ח סי' ט"ז וכ"כ הגה' מרדכי: אפילו כולן ביחד כ"כ התוספות וגם הר"אש כתב כן ודלא כריב"ן שהזכירו התוספות שאין יכול ללוות ביחד יותר ממה שיש לו אא"כ יאמר לו קני בזה אחר זה: ואם אין ללוה שום דבר ממין שרוצה ללוות כתבו סמ"ק וכלבו שיתן לו המלוה כל שהו במתנה או יקנהו ואח"כ יוכל ללוות עליו אפילו כמה וכ"כ הר"אש אבל אם הלוהו סאה כתבו תלמידי הרשב"א שאינו לוה עליה משום דסאה זו להוציאה לוה אותה: וטעם זה איני מכיר דאע"גב דלהוצאה לוה אותה למה לא ילוה עליה שהרי כל חטים שביד האדם להוצאה הם עומדי' ואפ"ה לוה עליהם:. ובתשובות הרשב"א כתוב שאלת צבור שהוצרכו למעות והנאמנים לוו מראובן ק' קפיזים של חטים בק' קפיזים לזמן ידוע לפורעו במעות כמו ששוה לאותו זמן וכדי לעשות בהיתר נתן סאה אחת חטים לקהל כדין לוין סתם על שער שבשוק מותר או לא תשובה זה מותר הוא ואין כאן לוין סתם על שער שבשוק אלא יש לו סאה לוה עליה כמה סאין ואפילו למאן דאסר בלוה סתם על שער שבשוק בקובע זמן הכא שרי דהא יש לו ע"כ. והרב גידולי תרומה הקשה על הרשב"א ז"ל ואיכא לאתמוהי במ"ש דאפילו למאן דאסר בקביעות זמן הכא שרי משום דיש לו. שהרי האוסרים בקביעות זמן אף ביש לו אוסרין ובהדיא כתב הרמ"בם אע"פי שיש לו מאותו המין או שהיה השער קבוע הרי זה אסור ללות פירות בפירות עד זמן קבוע וכ"ו וליכא למימר דאו או קאמר דדוקא בחדא מנייהו או יצא השער או יש לו אז אסור לקבוע זמן אבל אי איתנהו לתרוייהו לטיבותא שיבא השער וגם יש לו מותר גם בקביעות זמן והיינו נדון דהרשב"א דהא ודאי אין להעלותו על לב דכיון דטעם אסור קביעות הוא משום דחיישינן דכוונת המלוה הוא שיתייקרו החטים בשעת פרעון וכ"ש לטעמא דיהיב הרשב"א גופיה דמה דעתו שלא יוכל לפרוע תוך זמנו וכ"ו והשיב ושמא אפשר לומר דמאי דקאמר ואפילו למאן דאסר וכ ואין כוונתו דמאן דאסר בקביעות זמן הוא עצמו מתיר ביש לו אלא הכוונה לומר דאפילו אם אולי נודה לסברת מאן דאסר בקובע זמן אין מקום להודות לו אלא בפוסק על שער שבשוק ואין לו. דיש פנים לאסור מהטעם שנותן הרשב"א שכוונתו שלא יפרענו אלא לאותו הזמן בחשבו שאז יתייקר אבל ביש לולא נודה לסברתו לאסור אלא בלי ספק מותר הוא דלא שייך ביה האי טעמא דהא כשיש לו סאה חשבינן כאילו היא מעתה ברשות המלוה וכן כל סאה וסאה נמצא שהכל כשל מלוה הוא וכאילו מחזיק בו מעכשיו וא"כ אע"פי שיחשוב שיתייקרו בשעת הפרעון הא ברשות מלוה יקרי כיון דחשבינן להו כאילו הן בידו עכ"ד:
עוד כתב הב"י באותו סימן אם לא היה לו סאה אבל אחרים חייבים לו משמע באיזהו נשך דלא חשיב כיש לו ואסור ללוות עליה דאמרינן גביהא דאמר רב נחמן האי מאן דיהיב זוזי לקיראה וקא אזלן ד"ד וא"ל יהיבנא לך ה' איתנהו שרי ליתנהו אסיר פשיטא לא צריכא דאית ליה אשראי במתא מהו דתימא כיון דאית ליה אשראי כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי קמ"ל כיון דמחוסר גוביינא כמאן דליתנהו דמי וכן נראה מתוך הגהות מרדכי מיהו אפשר דה"מ כשאחרים חייבים לו בתורת חוב אבל אם היתה לו סאה מופקדת אצל אחרים חשיב יש לו ולוה עליה דכל היכא דאיתא ברשותא דמרא איתא ותדע דאם לא כן לישמועינן רב נחמן היכא דאית ליה פקדון ומינה הוה שמעינן לאית ליה אשראי במכ"ש ע"כ: נמצא דכשיש לו פקדון ביד אחר חשיב כשלו וכ"כ הרמב"ם מטלטלין שמקנ' אותם על הקרקע אם אינם ברשות המוכר או הנותן לא קנה שאין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו מי שהיה לו פקדון ביד אחר הרי זה מקנהו בין במכר בין במתנה לפי שהפקדון ביד בעליו הוא וכ"ו: אלמא כל שהוא מופקד ביד אחר חשבינן כאילו הוא ביד המפקיד: והקשה עליו הרב גידולי תרומה ואיכא למידק א"כ כי קתני מתניתין אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח דהוי ברשותו ממש לישמועינן רבותא דאפילו יש לו פקדון ביד אחר יכול לומר הלויני עד שיחזרו לי פקדוני: ואפשר לומר דהך מילתא דפקדון לא פסיקתא היא דאם כפר בו הנפקד לאו כשלו הוא כדכתב הרמב"ם ז"ל ואי הוה תני דינא בפקדון היה צריך לחלק בין כופר לאינו כופר מ"ה תני עד שיבא בני דפסיקא ליה ומינה נדון נמי דכל שהוא חשוב כברשותו שרי ע"כ:
הרי בפירוש דכשיש לו ללוה מאותו המין מותר ללוות עליו ופקדון נמי חשוב כברשותו ומותר ללוות עליו נשאר עלינו לבאר הצד שני שיש בדין סאה בסאה והוא כשיצא השער דאז מותר ללוות:
והב"י פסק על מה שכתב הטור וכן אם יצא השער מותר ללוות כן פסקו בה"ג הרי"ף והר"אש והרמב"ם וטעם ההיתר כפי מה שפורש רש"י משום דכיון דשכיחי חיטי למזבן מדמינן ליה לאומר הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח וקרוב לזה נראה מדברי הרמב"ם אלא שהצריך שיהיה השער ידוע לשניהם ונראה דטעמו משום דכל שלאחד מהם אין השער ידוע נמצא שמתכוון להלוות או ללוות ע"מ לקבל או לפרוע חטים בזמן היוקר וכיון שנתכוון שום אחד מהם לשם רבית אסור ומיהו יש להסתפק בידיעה זו אם צריך שידעו בכמה יצא השער או אי סגי בשידעו שיצא השער אע"פי שלא ידעו בכמה יצא. והכי מסתבר דכיון שידעו שיצא השער הרי ידוע שבידו לקנות ולהחזיר לו ואין כאן כוונת רבית כלל ומותר אבל מתשובת הראש משמע דלא בעי ידיעה כלל שהרי לא הבריך אלא שיברר שיצא השער או שהיה ללוה סאה א' ואילו ידיעת השער לא נזכר כלל בדבריו ואע"פי שבתחלת התשובה כתוב אם היה שער ידוע במקום שהלוהו משמע מתוך לשונו דלאו למימרא שצריך שיהא השער ידוע ללוה או למלוה אלא שיהיה ידוע שבאותו מקום היה שער ידוע וקבוע: ואם יצא השער במקום אחד אע"פי שבמקומות שסביבותי' לא יבא נ"ל דסומכין כולם על המקום ההוא מדאמרינן בגמרא הא איכא חיטי בהיני ובשילי וכן כתוב בהגהות מרדכי ירושלמי יצא השער בטבריה פוסקין על העיירות הסמוכות לה אע"פי שבאותן עיירות ליכא שער כיון שסמוכות לטבריה פוסקין על שער טבריה: המלוה דינר זהב בדינר זהב דינו שוה למלוה פירות שאם יש בשוק באותה העיר דינרים שיש להם שער חתוך שאימתי שירצה ליקח בדמים יקח ויפרע מותר וכ"כ הרב בעל התרומו' בח"ה בשם הרי"ף ע"כ והרב משה איסרלס בסי' קס"ב כתב ב וז"ל יש מי שכתב דבזמן הזה מטבע שלזהב דינו ככסף ולוין זהוב בזהוב וכין נוהגין להקל ואין למחות בידם כי יש להם על מה שיסמוכו ותמיה אני איך התיר דבר שהוא נגד ההוא מעשה רב שהובא בגמרא שהבאתי לעיל דרב אוזיף דינרין מברתיה דר"ח דהתיר ר"ח לשלם הדינרין אע"גב דנתייקרו משום דהיו לו לרב דינרין בשעת הלואה הא לאו הכי היה אוסר ר"ח כמו סאה בסאה דכשאין לו מאותו המין אסור לפרוע לו כשער היוקר וגם אשכחן דדין זה הובא בהלכות וגם הטור וב"י פסקו דדין הדינרין כדין סאה בסאה וא"כ איך התיר וכתב ואין למחות בידם ולא חש לכבוד הני רבוותא דאסרי מדינא דגמרא וק"ל:
נמצינו למדין דלדעת כל הפוסקים רובם ככולם מותר ללוות כשיש לו מאותו המין או על סמך שער שבשוק אפילו אין לו מאותו המין ללוה. זולת הראב"ד דסבירא ליה דדוקא בדאית ליה זוזי ללוה מותר הא לאו הכי לא והטעם לזה הובא בספר התרומות בח"ה וז"ל ופי' הראב"ד והוא דאית ליה זוזי ללוה שאם היה רוצה יכול לקנות מהן בשוק והוא שיצא השער כיצד היה השער ידוע וקבוע ולוה מחבירו י' סאין חייב להחזיר לו עשרה סאין אע"פי שהוקרו החטים שהרי כשלוה ממנו כבר היה השער ידוע לשניהם ואלו רבה היה קונה ומחזיר לו ומה לי הן ומה לי דמיהן אמרינן והוא שלא יקבע עמו זמן אבל לית ליה דמי אע"פי שיצא השער אסור' דהא תפרש טעמא אי בעי זבין ופרע ליה ואי לית ליה זוזי ללוה במאי זבין ופרע ודוקא מעות אבל דבר אחר שצריך למכרו לא דאדמזבין ליה פסיק תרעא ולא חשיב כיש לו: והר"ש בר צמח כתב בתשובה אבל הרי"ף והרמב"ם בכל ענין התירו הרמב"ן וכתב שכן דעת הגאונים וחלקו בזה על הראב"ד ומסיק הב"י והכי נקיטינן:
ובעיקר דינו דהראב"ד דמצריך דליהוו זוזי ללוה כתב הרב גדולי תרומה דגם התוספות הסכימו לדעת הראב"ד בההיא מימרא דרב הונא אין לוין על שער שבשוק ומסקנת דלוין לפי ה"ג דאיירי סאה בסאה מיירי ביש לו מעות ללוה דמצי זבין בשוקא או אם יש לו מעט כד"ר יצחק בסוף פרקא יש לו סאה לוה עליה כמה סאין. וק"ק למה לי שער רק שימצא פירות לקנות אפילו ביוקר. וחית דגרסי אין לוין על פירות שבשוק ע"כ: והקשה ה' ג"ת על דבריהם ז"ל והאי אויש לו מעט כד"ר יצחק אם הוא כפשוטן של דברים שיש לו מעט מאותו דבד שלוה קשה דא"כ היינו ממש דר' יצחק יש לו סאה א' לוה עליה כמה כורין ואמאי איצטריכינן הכא להא חיטי בהיני ובשילי הא אפילו לא יצא השער ואפילו לא ימצא כלל לקנות לא בזול ולא ביוקר מותר לו ללוות כיון שיש לו מאותו מין שלוה. ע"כ נראה לי דהאי יש לו מעט איש לו מעות ללוה קאי משום דקאמרי דמעקרא דיש לו מעות ללוה דמצי מזבין בשוקא דמשמע שיש לו סך מעות שיוכל לקנות כנגד כל מה שלוה מ"ה קאמרי השתא דכי יש לו נמי מעט מעות שיוכל לקנות כל שהו סגי בהכי כי היכי דברבי יצחק כי אית ליה סאה לוה עליה כמה כורין:
והרא"ש כתב גם לפי הראב"ד אם יש כו מעות כנגד סאה א' לוה עליה כמה כורין כדאמרינן יש לו סאה לוה עליה כמה כורין: אלא דק"ל לפי דברי הר"אש דהא כל ראיית הראב"ד הוא מדקאמר בגמרא אי בעי זבין ופרע ליה דאמר אי לית ליה זוזי במאי פרע. והשתא נמי אי לית ליה אלא דמי סאה במאי זבין ופרע כל מה שלוה ושמא כיון דאית ליה דמי למזבן סאה א וקי"ל יש לו סאה לוה עליה כמה סאין חשבינן כאלו זבן אותה סאה ושלוה עליה כמה סאין לפרוע למלוה:
ואיכא למידק לדעת התוספות והראב"ד דכל שאין לו מעות כלל אין לוין סאה בסאה א"כ כי אמר רב ששת בשם רב הונא אין לוין על שער שבשוק ופריך מי אמר רב הונא הכי והא בעו מיניה וכו' אמאי דחיק דמעקרא סבר רב הונא אין לוין ולבסוף הדר ביה מההיא דר' אלעזר לימא דכי קאמר רב הונא לוין הא פריש טעמא משום דאיכא חיטי בהיני ובשילי דאי בעי זבין ופרע ליה והיינו בדאית ליה מעות כדברי הראב"ד ואידך מימרא דקאמר רב הונא אין לוין מיירי באין לו אפילו מעות ואפשר שכך קבל דמעקרא סבר אין לוין כלל בשום אופן עכ"ד: ובמחילה מכבוד תורתו שלא הבנתי קושיתו של הרב ז"ל במה שהקשה על דברי הר"אש ז"ל אלא דק"ל לפי דברי הר"אש דהא כל ראיות הראב"ד הוא מדקאמר בגמרא אי בעי זבין וכו' ואי לית ליה זוזי וכו' ועל זה הקשה והשתא נמי אי לית ליה אלא דמי סאה במאי זבין ופרע וכו' ומאי קושיא היא זו והיכי תיסק אדעתין דהר"אש יאמר שצריך להיות כ"כ מעות ללוה כנגד מה שלוה משום דאי לית ליה אלא דמי וכו' וכי לא ידע הרב האי מימרא דר' יצחק יש לו סאה וכו' דאשכחן כל הפוסקים דפסקו כמותו והן הן הדברים שכתב הר"אש לדעת הראב"ד דדי באם יש לו מעות כנגד סאה א' דלא אשכחן בשום דוכתא לא בגמרא ולא בפוסקים שיהא צריך להיות ללוה כ"כ מאותו המין כנגד מה שלוה: גם במה שתירץ ושמא כיון דאית ליה וכו' אין דבריו מחוורין משום דהניח הדבר בספק וה"לל במקום ושמא דהוא לשון ספק. וא ל דהוא תירוץ בהחלט. דטעמן של דברים דכיון דאיסור פאה בסאה אינו אלא מדרבנן הקילו בה וצ"ע:
הא קמן דלדעת כל הני רבוותא אסור לאדם ללוות מחבירו אא"כ יש לו מאותו המין או על סמך שער שבשוק אפילו אין לו מאותו המין זולת הראב"ד ובעלי התוספות דסבירא ליתו דלא סגי בדאית ליה שער קבוע אלא כשיש מעות ללוה כדי לקנות בשוק בכל שעה שירצה כדיהיב טעמא בגמרא אי בעי זבין ופרע ליה ואי לית ליה זוזי במאי פרע ליה:
אמנם הרמב"ם רוח אחרת היתה עמו ופירש האי סוגיא דלא יאמר אדם לחבירו באופן אחר בהלכות מלוה ולוה פ"י וז"ל כשם שמותר למוכר לפסוק על שער שבשוק כן מותר ללוות הפירות סתם ופורעין סתם בלא קביעת זמן על שער שבשוק כיצד היה השער קבוע וידוע לשניהם לוה מחבירו י' סאין חייב להחזיר לוי' סאין אע"פי שהוקרו החיטים שהרי כשלוה ממנו היה השער ידוע ואילו רצה היה קונה ומחזיר לו שהרי לא קבע זמן היה לו מאותו מין שלוה הרי זה מותר ללוות סתם בלא קביעת זמן ופורע סתם אע"פי שעדיין לא יצא השער ואפילו היתה לו סאה בלבד לוה עליה כמה סאין היתה לו טיפה א' של שמן או של יין לוה עליה כמה גרבי יין ושמן. לא היתה לו מאותו המין כלום ולא נקבע שער השוק עדיין או שלא ידעו שער השוק הרי זה אסור ללוות סאה בסאה וכן בשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשה אותן דמים ואם לוה ולא עשה אותן והוזלו מחזיר לו פירות כמדה שלוה או כמשקל ואם הוקרו נוטל דמים שהיו שוין בשעת הלואה אע"פי שיש לו מאותו המין או שהיה השער קבוע בשוק הרי זה אסור ללוות פירות בפירות עד זמן קבוע אלא לוה סתם ופורע באיזה זמן שיפרע. לא ואמר אדם לחבירו הלויני כור חטים וכ"ו: ע"כ
והרב המגיד נתן טעם לדברי הר"ם ז"ל ואפילו היתה לו סאה לוה עליה כמה סאין נראה דהטעם הוא שאנו רואין כאלו לוה סאה כנגד סאה ונמצא לו שתים ואחר שלוה שתים כנגד שתים וכן לעולם ולפי שבכל זה אין בו איסור מן התורה הקילו בו אע"פי שיש לו מאותו המין או שהיה השער קבוע וכו' פירוש רבינו ז"ל למה שאמרו בגמרא לוין סתם ופורעין סתם שמלת סתם באה להמעיט כשקובעין זמן וכן מוכחת המשנה לדעתו ז"ל שאמרה לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים לגורן פי' ואני נותן לך לגורן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח ודעת הרב דרישא שאוסרת בקובע זמן לגורן היא אפילו בשיש לו דומיא דהיתר דסיפא דעד שיבא בני שהוא בשיש לו ואם היה כדברי המפרשים ז"ל דכל שיש לו מותר אף בקביעות זמן והכל תלוי באם יש לו היה לה למשנה לומר כך לא יאמר אדם לחבירו הלויני כור חטים אא"כ יש לו אבל עתה נראה שאוסרת אפי' בשיש לו בקובע זמן זה דעת הרב והטעם אפשר שהוא שכל שזה קובע זמן למה שהוא מתייקר ומוזיל נראה שדעתו שלאותו זמן יתייקר וחזקה שלא יפרענו הלוה תוך זמנו ומפני כך אסור: ובהשגות א"א חדוש זה לא שמענו מעולם אלא יש לו או על שער שבשוק לוה סאה בסאה סתם בלא עשיית דמים אפי' לזמן קצוב: וכסברה זו של הרא"בד הסכימו כל האחרונים הרמ"בן והרש"בא והתירו בשיש לו או בשיצא השער אפילו בקביעות זמן ומה שאמרו לוין סתם ופורעין סתם ר"ל שאין צריך לעשותן דמים לאפוקי מדהלל שהיה אוסר בלא קציצת דמים וכן אסר שלא תלוה אשה ככר לחברתה עד שתעשינו דמים שמא יוקרו חטים ונמצאו באות ליד רבית: וגם הרא"ש בתשובה הנז' השיג על הרמ"בם ופירש האי סוגיא דלא יאמר אדם וכו' באופן אחר ולא חילק בקובע זמן לאין קובע לו זמן דבכל ענין מותר מיהו סבירא ליה דבאומר המלוה לא אקבל הפרעון קודם הזמן ודאי דאסור ללוות על שער שבשוק דהא טעמא דהא חיטי בהיני ובשילי אזל ליה אבל ביש לו חטים מותר דלעולם כל סאה וסאה נחלטת לו וכו' כדכתבינן כ"כ הב"י וה"ר ג"ת:
הרי הדבר ברור כשמש דלדעת הרמ"בם בקובע לו זמן אפילו יש לו מאותו המין אסור ולדעת הרא"ש והרא"בד והרש"בא והטו"ר והרמ"בן מותר בדאיכא חד מהני או שער קבוע או ביש לו אפי' לזמן קצוב ודוקא בא' מאלו התנאים מותר לעשות כן אב היכא דלא יצא השער וגם אין לו מאותו המין אסור ללות כור חטים אא"כ קצץ לו דמים ואם לוה סתם בלא עשיית דמים הוזלו נוטל חיטים הוקרו נוטל דמיהם כלומר אם הוזלו אין לו על זה אלא חטים ואם הוקרו אין לו ליטול חטים מפני שיהיה בזה רבית אלא נוטל דמיהם כמו שהיו שוין בעת ההלואה דבעינן אחר היה קרוב לשכר ורחוק להפסד וכן כתב הרי"בש בתשובה י"ט שאלה הקהל היו צריכים מעות ובא ראובן ומכר לקהל ולשבעה טובי העיר כך וכך מדות של חטה לזמן ידוע ולסך ידוע והתנה עמהם להיות ידו על העליונה לגבות מהם בזמן הידוע החטה עצמה בעין או הערך שלה לפי השטר של עכשיו שלקחו ממנו חטה ואליו הבחירה בא מאלו הצדדים וליפות כח ראובן הנז' הודו ז' טובי העיר במעמד אנשי העיר וקיימו עליהם תנאים אלו ויחדו לו ערב במעמד ההוא כי הם הסכימו לכך יש מערערים ואומרים שאין יכולת בידם לעשות זה כי זאת היא הלואה וצריך להלוות סתם ושידעו השער קבוע ויש חולקים ואומרי' שמותר לעשות כן לכתחלה מאחר שמכר להם לפי השער הקבוע והידוע והתנה עמהם הוה ליה תנאי שבממון וכל תנאי שבממון תנאו קיים והשיב הריב"ש דלא הותרה הלואת סאה בסאה בשיש לו או בשיצא השער אלא כשהוא קרוב לשכר ולהספד שכמו שאם יוקרו חטים יהיה שכר למלוה כן כשיוזלו יהיה לו הפסד אבל בנדון זה שאם הוקרו נוטל חטים ואם הוזלו יטול דמיהם כשער היוקר זה ודאי אסור שהרי קרוב לשכר ולא להפסד כדאמרינן בגמרא גבי חביתא דחמרא דאמר אביי שרי ליה לאיניש למימר לחבריה הילך ד' זוזי אחביתא דחמרא אי תקפה ברשותך אי יקרא אי זילא ברשותי א"ל רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסק הוא א"ל כיון דמקבל עליה זילא קרוב לזה ולזה הוא:
ורש"י פירש קרוב לשכר יקרה: רחוק להספד אם תקפה לא מקבל עליה זילא ותניא בפירקין קרוב לשכר ורחוק להפסד רשע דשקיל רבית דכיון דאינו מקבל אחריות המקח נמצא שאין זה מכר ומעות הלוואה הן אצלו וקריבות השכר מחמת רבית הוא:
ובזה נבא לנדון שלפנינו במאי דנסתפק החכם השואל בראובן שהוכרח לקנות סחורה וכו' וראובן לא ידע איך יקיים דברו עם שמעון כי ירא לבל ילכד בעון רבית אם יקנה הדרכמונים בשער היוקר וכו לכאורה היה בדעתי לאסור כיון דאשכחן דכל הפוסקים אסרו ללוות סאה בסאה אלא בא' מהתנאים הנז' או בדאיכא ליה מאותו המין אע"פ שאין לו שער קבוע או בשער קבוע ואין לו ודינר זהב שוה לדין סאה בסאה כמו שהוכחנו מההוא מעשה רב שהובא בגמרא דרב אוזיף דינרי וכו' והתיר ר"ח לשלם דינרין שלמים ותקילין מפני שהיו לו לרב דינרין בשעת הלואה הא לאו הכי היה אוסר כדין סאה בסאה וגם מצינו דדין דינר זהב הובא בהלכות וגם הטור והב"י פסקו כן א"כ בנדון דידן כיון דאין לו מאותו המין שהרי כתב החכם השואל דהכסף אזל מכליו וגם אין לדרכמונים שער קבוע כמו מטבעות כסף משום דדרכמונים עולים ויורדי' בכל יום ומשתנה שער שלהם: וכ"ש לדעת הרמ"בם דמחמיר טפי בדבר דלדידיה אפי' יש לו מאותו המין אסור בקובע לו זמן ובנושא שאלתנו גם כן קבע לו זמן כמו שכתוב שתחזירם לי לזמן הקצוב בדרכמוני זהב וכו' א"כ לפי זה הוה אמינא דהדין עם ראובן במה שמתנצל לבל ילכד ברשת רבית דאינו חייב לשלם לשמעון הדרכמונים כי אם בערך שווים שהיו שוים בשעת הלואה: ה אינו אלא לפום ריהטא דהאי סוגיא אבל אחר העיון והשקידה בחיפוש מחיפוש עד מקום שידי מגעת בקשתי ומצאתי דאין הנדון דומה לראייה דשאני התם דהטעם דאסרו מדינא דגמרא ללוות כשאין לו מאותו המין או כשלא יצא השער משום דחיישינן שמא יתייקר השער ובזה מגיע הנאה למלוה אבל בנדון דידן שהמלוה לא הלוה הדרכמונים לראובן ר"ל לוי שהוא בעל המעות. אלא שמעון שקנה הדרכמונים לחשבון לוי. זה ודאי מותר גמור הוא ואין כאן אבק רבית כלל משום דלא אשכחן לא בגמרא ולא בפוסקים איסור רבית כנדון זה אלא כשבאו המעות מידו של מלוה לידו של לוה שלא עי שליש דאם איתא דלא שנא דבכל ענין אסור א"כ רבותא הוה להו לאשמועינן היכא דלא באו המעות מידו של מלוה לידו של לוה כנדון שלפנינו דאסור משום אבק רבית ומינה הוה שמעינן במ"כש להיכא דבא לידו אלא ודאי דאין איסור בדבר בנדון זה:
זאת ועוד אחרת דמצאתי כתוב להרש"בא בשאלה תתק"לח ז"ל הלוה אינו עובר באבק רבית אלא המלוה כדאמרינן בגמרא בני רב עיליש נפק עלייהו ההוא שטרא דהוה כתי' ביה פלגא באגר ופלגא בהפסד אמר רבא רב עיליש גברא רבא הוא איסורא לאינשי לא הוה ספי אי פלג' באגר תרי תילתי בהפסד אי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר:
ורש"י פירש אי פלגא יקבל הנותן באגרא יקבל עליו אחריות ההפסד יותר ממחצית כגון תרי תילתי דהשתא ליכא רבית דהשתא ליכא אלא תילתא מלוה דלא קביל עליה רב עיליש אלא תילתא באחריות וקא שקיל פלגא באגרא והוה מאי דשקיל באגרא טפי מתילתא שכר עמלו לטרוח שהוא עוסק בשני שלישי פקדון: אי פלגא בהפסד כלומר פלגא בהפסד דכתב בשטרא הכי קאמר דאם ירצה רב עיליש יטול תרי תילתי באגרא ויקבל עליו חצי ההפסד דאיכא שכר עמלו במאי דשקיל טפי באגרא ממה שמגיע לחלק פלגא דמלוה ע"כ:. והביא ראייה הרש"בא מההוא עובדא דכיון דאמר רבא רב עיליש גברא רבא הוא ואיסורא לאינשי לא הוה ספי שמעינן מינה דהלוה אינו עובר דאילו היה האיסור על הלוה הל"ל גברא רבא הוא ולא עביד איסורא: הרי דלדעת הרש"בא אין הלוה עובר באבק רבית ואם בנדון כההוא עובדא דרב עיליש אין הלוה עובר כ"ש בנדון דידן דליכא שום חשש רבית וא"כ ראובן ודאי דאינו עובר. ושמעון ג"כ אינו עובר דהדין עמו במה שטוען דאינו מגיע לו שום רוח ולא שום הנאה מפני שהדרכמונים קנאם לצורך לוי ולא לצורך עצמו:
הכלל העולה מכל מאי דאמינא הוא דראובן חייב לשלם לשמעון הדרכמונים כמו ששוים בשעת הפרעון ואין כאן שום חשש אבק רבית כלל לא מינה ולא מקצתה זהו הנרא' לעניות דעתי וה' יצילני משגיאה כי דעת ממני פליאה: אכ"יר
נשלם ונגמר ביום ט' לחדש ניסן בשנת ובסדר והיתה זאת לכם לחקת עולם לפ"ק:
נאם הצעיר שלמה סרוק
בבית היתומים מהמנוח ר' שלמה פרופס כ"ץ ז"ל נדפסים ונמכרים כמקדם כל מיני ספרים: