שאלה ראובן קידש את לאה בטבעת של זהב ובהאבן יקרה ואחד מן העומדים שם ערער על הקידושין ואמ' שאינ' מקודש' כלל וכשמוע שמעון הדבר הזה עמד הוא וקדשה וכשבאה השמועה לפני הרב צוה לשמעון לגרש ואמר לראובן שיחזור ויקדשנה בקדושין אחרים שאין בהם שום דופי אבל לא נודע אם צוה כן הרב מחמת שסבר שהדין כך או אם מהיות טוב רצה לחוש לכל הסברות ומיד אחר המעשה הזה נפטר הרב לבית עולמו ונשארה לאה תחת ראובן בעלה ג' שנים ונפטר לעולמו ובא יהודה הכהן וקדש את האלמנה וכשנתפרסם הדבר נחלקו החכמי' בדבר מקצתם אומרים שאסור לו ליהודה לכונסה מחמת שהיא גרושת שמעון ואף אם נאמר שלא חלו קדושי שמעון ואם כן אין גירושי גירושין הרב הנפטר סבר כפי הנראה שחלו קידושי שמעון וקי"ל חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר וקצת החכמים אומרים שמותר ליהודה לכונסה מפני שקדושי ראובן היו קידושי ודאי ולא תפסו קידושי שמעון וגרושיו אינן גירושין ואין חוששין להוראת הרב הנפטר שכבר עבר אותו מעשה זה שלוש שנים וזה מעשה אחר ואין לדיין אלא מה שעיניו רואות:. יורנו מורינו כדת מה לעשות ומהתמ"ש: תשובה עיקר מוצא דין זה שלא לקדש אשה בטבעת שיש בה אבן יקרה הדבר ידוע ומפורס' שיצא לנו ממה שכתבו התוספות בשם רבינו תם על האי סוגיא דאי' בגמ' (דקידושין דף ז') ההוא גברא דאקדיש בשיראי רבה אמר לא צריכי שומא רב יוסף אמר צריכי שומא אי דאמר לה בכל דהו כולי עלמא לא פליגי דלא צריכי שומא אי דאמר לה חמשין ולאשוו חמשין הא לא שוו כי פליגי דאמר חמשין ושוו חמשין רבה אמר לא צריכי שומא דהא שוו חמשין רב יוסף אמר צריכי שומא כיון דאיתתא לא בקיאה בשומא לא סמכה דעתה ובמסקנא אמרו והילכתא שיראי לא צריכי שומא ע"כ. ופירש"י לא צריכי שומא שישומו אותם שמאים קודם שתקבלם: צריכי שומא. וכיון שלא שמאום תחילה אינה מקודשת כדמפרש ואזיל: בכל דהו התקדשי לי בהן כמו שהן דלא צריכי שומא דבציר מפרוטה לא שוו: אי דאמר התקדשי לי בחמשין זוזי הרי לך אלו בדמיהן ושוו חמשין מיהו לא שמאום בקיאים קודם לכך ע"כ:
והקשו שם רבותינו בעלי התוספו' למה הוצרכו בגמרא לפסוק הילכתא כרבה לגבי רב יוסף וכו' ועוד למה אמרו שיראי לא צריכי שומא היה להם לומר בפי הלכה כרבי אלעזר הילכתא כרבה אמר רב נחמן ותירצו בשם רבינו תם וז"ל דאתא לאשמועינן דדווקא שיראי לא צריכי שומא לפי ששומתם ידוע קצת ואין רגילין לטעות בו כל כל כך אבל שאר דברים כגון אבני' ומרגליות שיש שאינן טובות אלא מעט ורגילין לטעות בהרבה יותר משוויים צריכי שומא משום דלא סמכה דעתה ולפיכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן ע"כ איברא דהרא"ש כתב דלא ברירא ליה מילתא דכיון דהעול' אין מזכירין הסכום בטבעת של קידושין אפילו שיהיה בו אבן לית לן בה דללישנא קמא דגמרא דבכל דהו כ"ע לא פליגי דמקודשת וכל דהו ר"ל שקידשה סתם וכן מתבא' מדברי הר"ן ובביאור כתב כן הר"ש בר צמח כמו שיתבאר לקמן מ"מ לא פליג עליה לא דכתב דלא ברירה ליה מילת והיה איפשר לפרש דברי ר"ת דס"ל כהרא"ש וכוונתו הוא במה שלא חלק אלא בין אבנים טובות ומרגליות שאין שומתן ידוע לשאר דברים ששומתם ידוע קצת ר"ל בשהזכיר הבעל שומתם בשעת הקידושין דאזי דווקא בשיראי וכל כיוצא בהן ששומתם ידוע קצת אם פירש בדבריו סך ושווי אינן צריכים שומא בתחילה קודם שתקבלם אבל צריך שישוה כמו שאמר ואם לאו אינה מקודשת לאפוקי אבנים טובות ומרגליות שאם הזכיר הבעל שוויים צר כים שומא קודם שתקבלם ואם לא שמאום תחלה אינה מקודשת אבל אם אמר בכל דהו כלומר בסתם הרי זו מקודשת כפשט ההלכה דאמר אי דאמר לה בכל דהו כ"ע לא פליגי דלא צריכי שומא וכן נראה שהרב בעל הטורים הבין כן בדברי ר"ת שהרי כתב הטור א"ה סי' ל"א ז"ל וכתב ר"ת דווקא בחפץ ששומתו ידוע קצת כמו מלבושים ואין רגילות לטעות בו כ"כ אבל אבנים טובות ומרגליות וכיוצא בהן שאין בקיאין בשומתן ופעמים טועים בהם הרבה ואמר לה התקדשי לי באבן ששוה חמשים זוז צריך שומא דלא סמכה דעתה ולכך נהגו העולם לקדש בטבע' שאין בה אבן ע"כ וממה שכתב ואמר לה ששוה חמשים זוז יראה דהיינו דווקא היכא שפירש ואמר לה ששוה חמשים זוז אבל אם אמר לה בכל דהו דהיינו בסתם אפילו באבן טובה יכול לקדש ומ"מ סוף דבריו אינן סובלין זה הפירוש שהרי כתב ולכך נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בו אבן דבסתם קאמר יראה דאפילו אם לא פירש ששוה חמשים אלא שאמר לה בכל דהו אין לקדש ובהדיא כתב הר"ן שנראה מדברי רבינו תם שאבנים טובות ומרגליות בכל ענין צריכים שומא ואף כמקדש סתם שכן כתב אומר ר"ת דמשום הכי נקט שיראי לפי ששומתן ידועה לעולם קצת ואין הדבר מצוי לטעו' בהן כל כך ביותר משוויים הרבה כמרגליות ואכן טובה שיש שאינה שוה אלא מעט ואפשר שהיא סבורה כמה וכמה אפילו רבה מודה דאף על גב דלא אמר לה דשויא חמשין אלא אמר לה בכל דהו דצריכי שומא ולפיכך פירשו שיראי כדי שלא לטעות בדבר זה ואומר ר"ת שלפיכך נהגו שלא לקדשה בטבעת שיש בה אבן עכ"ל:
אמנם מדברי הרמב"ם נראה בהדיא דדוק' היכ' דהזכיר שומא בהאי יש הפרש בין שיראי לשאר דברים דשיראי אם הזכיר חמשין ושוה חמשין הרי זו מקודשת משע' לקיחה אבל כל שאר דברים אינן חלים הקידושין אלא אחר שנישומו אכל אם קידש בסתם דהיינו כל דהו בהאי לא קאמר דבהא ס"ל כפשטא דגמ' אי דאמר בכל דהו כ"ע לא פליגי דלא צריכי שומא דהיינו בין בתחילה בין בסוף ובלבד שיהיה שם שוה פרוט' וז"ל הרמב"ם ז"ל בפרק ז' מהלכות אישות וז"ל להרי את מקודשת לי בבגדים אלו שהם שוים חמשים דינרים והיו של משי וכיוצא בהן שהאשה מתאוה להן אם היו שוין הרי זו מקודשת משע' לקיחה ואינן צריכים שומא בשוק ואח"כ תהיה מקודשת כדי שתסמוך דעתה אלא הואיל והם שוים כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעת ראשונה ואם אינן שוים אינה מקודשת עכ"ל. וממה שכתב רבינו דשיראי מתוך שהאשה מתאוה להן וכו' וחילק משיראי לשאר דברים שאין האשה מחמדתן יראה שכוונתו הוא לתרץ מה שהקשו כתוספות דאמאי קאמר והילכתא דשיראי לא צריכי שומא ולא קאמר והלכתא כרבה דנראה דבא ללמד ולומר דדווקא שיראי מתוך שהאשה מתאוה להן וכו' לא צריכי שומא קודם קבלתם ומיד חלין הקדושין אעפ"י שלא נישומו אלא אחר קבלתם הא נישומו אחר קבלתם ושוו חמשין הרי היא מקודשת משעת לקיחה כדכתב אם היו שוין הרי זו מקודשת משעת לקיחה וכו אלא הואיל והם שוין כמו שאמר לה הרי זו מקודשת משעת ראשונה ואם אינן שוין אינה מקודשת אבל כל שאר דברים שאין האשה מתאוה להן וכו' אם נישומו קודם קבלתם אזי לבד היא מקודשת מיד ואם לא נישומו קודם אלא אחר קבלתם אזי חלין הקידושין משעת שומא ודלא כפי' רש"י וכמו שכתב הרב המגיד שם על דברי הרמב"ם ז"ל ההוא גברא דקדיש בשיראי וכו' לא שיהיו הקידושין בטלין כיון שלא נישומו קודם כמו שפי' רש"י ז"ל אלא שאינן חלין עד שיהיו נישומין וכן נראה מדברי הר"ן ז"ל וז"ל אבל מדקדוק לשון הרמב"ם נראה דס"ל דאפילו רב יוסף לא פליג אלא לומר שאינה מקודשת משעה ראשונה אבל לאחר שומא מודה דמקודשת עכ"ל ומינה דלרבה דס"ל דשיראי לא צריכי שומא אי אמר חמשין אע"פי שלא נישומו קודם קבלתם אם נישומו אח כ ושוו חמשין הרי היא מקודשת משעת ראשונה וממה שכתב רבינו אמר לה הרי את מקודשת לי בבגדים אלו ששוין הם חמשים דינרים נראה דדווקא היכא דהסכיר סך ושווי הוא דאמרינן דצריכי שומא לאחר קבלתם ומשם נלמוד דאי לא הזכיר שום סך ושווי אלא סתם דהיינו כל דהו יודה דלא צריכי שומא בין בתחילה בין בסוף רק שיהיה בה כשיעור שוה קידושין דבהא סמכה דעתה וכפשטא דגמרא כדכתיבנא:
וכן פסק הר"ש בר צמח בתשובה הובא בב"י בסימן ל"א על המקדש בטבעת ונמצאת של נחושת אין זה מספיק לבטל הקידושין כיון שלא אמר לה שהיא כסף אלא שקדשה סתם והיא סברה שהטבעת היתה של כפף ה"ל דברים שבלב דהא אסיקנא דאי אמר בכל דהו לא צריכי שומא ופירוש כל דהו כסתם כיון שהם שווין פרוטה וכו' ע"כ:
וכן כתוב במרדכי וז"ל השיב הרב רבי שמעון בר' ז"ל על אחד שקדש בטבעת של כסף והיא סבורה שהוא של זהב ושאלו דשמא קידושי טעות הן כמו שמפרש רבינו תם גבי מקדש בטבעת שיש בה אבן והשיב דלאו קדושי טעות הן שהרי יש כאותה הטבעת שוה פרוטה ובהא סמכה דעתא רק שיהיה כשיעור שוה קידושין ותדע שהרי בשעת קידושין אין שמין רק ששוה פרוטה וכהא סמכה דעתה ואין צריך לקדשה שנית וכו' עכ"ל וכן כתוב בתשובה שנדפסה בספר הרמב"ם ז"ל בסוף ספר נשים סימן ך' וז"ל שאל מורי וכו' וסיים מ"מ היכא דשיימינהו ואישתכח דלא שוו כולי האי אינה מקודשת אמת הדבר שכן אמרו שם אלא שזה לא נאמר אלא א"כ שם אותם המקדש בעצמו ואמר לה הרי את מקודשת לי בדבר זה שהוא שוה כך וכך אבל המקדש בסתם אם הוא שוה פרוטה הרי זו מקודשת ואין משגיחין על מה שחשבו העדים כי הוא לא הזכיר בדבריו טבעת של זהב אלא טבעת סתם אמר תהיה מה שתהיה וכתוב עוד שם תשובה אחרת סמוכה לזו וסיים ז"ל אכל כשאומר התקדשי לי בטבעת זו מי קאמר בטבעת זהב בטבעת סתם קאמר יש מהן של כסף ויש מהן של נחושת ויש מהן של אלמוג ובכל ענין מקודשת ובלבד שיש בו שוה פרוטה ע"כ הרי לך מכל מה שכתבנו שהרמב"ם והרא"ש ז"ל מסכימים שכל המקדש סתם הרי זו מקודשת קדושין גמורים וכן פסק הטור בסי' ל"א וכל הני רבוואתא שהבאתי למעלה וגם כל האחרונים זלה"ה מלבד ר"ת וכפי מה שפירש הר"ן ז"ל:
ועתה יראה לע"ד שאם זה הדין שכתב ר"ת שאין  לקדש אלא בטבעת שאין בו אבן היה כותבו כי כך נראה לו לפסוק משיטת הלכה א"כ כיון דכלהו רבוואתא היו חולקים עליו היה מקום לומר דנהי דלכתחילה היה ראוי לחוש דאינו נכון לקדש אשה כי אם בקידושין דמודו בהו כ"ע מ"מ יראה שאם עבר וקדשה הרי היא מקודשת גמורה ואין צריך לחזור לקדש קדושין אחרים דנפיק מיניה חורבא שיש לחוש מפני הרואים שלא יאמרו שהמקדש בטבעת שיש בו אבן אין לחוש לקדושיו ויבוא אחר ויקדשנ' שנית כנ"ד ויבוא ב"ד אחר ויקלקלנה כיון שאין ראיה ברורה שהיא מקודשת אמנם כיון שכתב שהוא מנהג שנהג העולם וכ"ע מודו שזהו מנהג אפשר שיהיה מקום להחמיר ואם עבר וקדש בטבעת שיש בה אבן או מרגליות שצריך שיחזור לקדש בטבע' שאין בו אבן אומר גלי' וכן כתב הרמב"ן בנדון אחר ס' קכ"ו וכתוב ג"כ בספר הרשב"א סי' אלף קפ"ו ראובן קדש לאה בכלי ואמר לה הרי אה מקודשת לי מטבעת זו וכו' וסיים מ"מ נכו הוא לחזור ולקדש כדי לצאת מכל ספק שמא תפשוט ידה ותקבל קדושין מאחר ויבוא ב"ד אחר ויקלקלנה אחר שאין אתנו ראיה מכרחת שהיא מקודשת ודאית ע"כ:
וכן כתב הרשב"א ז"ל הביאה הב"י בסימן ל"א ז"ל המקדש בטבעת מזהב ולא אמר כלום שמא בכל דהו ניחא לה ועוד עכשיו נהגו בנות ישראל הצנועות שמכסות פניהם בשעת קידושין ואין מדקדקין אם בפרוטה אם בתרקבא דדינרי ולפי זה צ"ל דאפילו שקדשה בטבעת כסף שאינו מצופה זהב תהא ספק מקודשת על כן קרוב בעיני שאם היא גדולה שמתקדשת ע"י עצמה והיא כסתה פניה ולא ראתה הטבעת שתהא בודאי מקודשת ומ"מ לצאת ידי ספק ראוי שיחזור ויקדשנה וכו' ע"כ ואם כן מאחר שר"ת כתב שהוא מנהג שנהג העולם לקדש בטבעת שיש בה אבן וגם הרמב"ן והרשב"א והרבה מן האחרונים כתבו שלצא' מכל ספק ראוי שיחזור ויקדשנה אעפ"י שלדעתי היה נ"ל יותר טוב שלא יחזור ויקדשנה מפני הרואים דנפיק מיניה חורבה שיראו שחוזר ומקדש ואתו למטעי בעלמא דמקדש קדושין כי האי גוונא שיאמרו דלא הוו קידושין ואם מתוך כך יבוא אחר ויקדשנה (כנ"ד) חיישינן שמא יבוא ב"ד אחר ויקלקלנה מ"מ כיון שהרמב"ם והרשב"א והרבה מן האחרונים כתבו שלצאת ידי ספק ראוי הוא שיחזור ויקדשנה כדאי הם לסמוך עליהם ולחוש לדבריהם ואבטל דעתי מפני דעתם ולא חיישינן להאי חורבא ובתנאי שיחזור ויקדשנה בטבעת שאין בה אבן מיד שמא יבוא אחר ויקדשנה ויבוא ב"ד אחר ויקלקלנה כדכת' הרמב"ן וכן ראיתי הרבה מן האחרונים שכתבו שאעפ"י שמדינא מי שקדש בטבעת שיש בה אבן שמקודשת היא בלי ספק מ"מ לרווחא דמילתא אמרו שיחזור ויקדשנה בלא ברכה בקדושין שאין בה דופי ומהיות טוב אל תקרא רע ולחורבה לא חיישינן וכן העלה איש אמיתי ועמיתי מוהר"ר יעקב בשן בסי א' מחלק שני משאלה שנשאלה לו בבית מדרשינו של עץ חיים וגם אני בזה מסכים עמו:
והשתא נבוא לענין אם בתוך זמן זה קודם שחזר לקדשה בקדושין שאין בה דופי בא אחר וקדשה בטבעת זהב כדין וכהלכה כנ"ד מאי נידון ביה והנה הרב מארי דאתרא צוה לשמעון זה השני שיגרש אות ויחזור ראובן הראשון ויקדשנה בקדושין שאין בה דופי וכן פסק מוהר"ר יעקב בשן שכ"כ ז"ל ואם אירע שקיבלה קידושים מאחר אם בענין שנוכל להכריח את השני שיגרשנה ראוי לכופו על כך וכו' ע"כ תם אני לא אדע מאי קסברי ומאי דעתן אי ס"ל שהדין כך משום דחיישי לסברת ר"ת והרי היא ספק מקודש כדעת הרמב"ן והרשב"א שהוא הצד הראשון שהזכיר הח"ה למה יגרש שני שהוא שמעון ויחזור ויקדשנה ראובן שהוא הראשון הו"ל לגזור אומר שיגרשנה ראובן הראשון וישאנה שמעון השני דהא שמעינן בכל דוכתא דכל אשה שהיא מקודשת מספק אם אחר כך קיבלה קידושין מאחר יגרש ראשון ונושא שני אבל לא יגרש שני וישא ראשון והטעם משום שלא יאמרו גירש ראשון ונשא שני ונמצא זה מחזיר גרושתו וכו' וכמו שאמרו בפר המגרש גבי יצא עליה קול שהיא מקודשת לפלוני ובא אחר וקידשה וכו' וכ"כ הטור בסי' ל"א וכ"פ הרמב"ם בפ"ד מהלכות אישות וז"ל וכן דין כל קידושי ספק אם רצה לכנוס חוזר ומקדש ודאי ואם לא רצה לכנוס צריכה גט ממנו מספק וכתב הרב המגיד שם בד"ה המקדש בפיסולי עדות וכו' ז"ל ודין קידושי ספק כתבו כאן רבינו ועוד יש להוסיף שאם עמד אחר וקדשה הרי היא מקודשת לשני מספק וצריכה גט משניהם או מגרש ראשון ונושא שני אבל לגרש שני ולכנוס ראשון לא שמא יאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר דומה לדין המבואר פ"ט יצא עליה קול שנתקדשה לפלוני וכו' ע"כ כאשר יתבאר לקמן וזה מוסכם מכל הפוסקים ואם הוא מהצד השני שהזכיר הח"ה דסברי דודאי מקודש' בלי ספק לא מהיות טוב רצו לחוש לכל הסברות ולרווחא דמילת' החמירו בדבר ולא מצד הדין הגמור דבאמת זה הוה דעתם וכמו שכתב בהדיא חברי מוהר"ר בשן ולזה אמרו יגרש שני לרווחא דמילתא לסתום פי המערער והנגררים אבתריה חומרא דאתי לידי ק לא הוא שיאמרו גרש ראשון ונשא שני ונמצא זה מחזיר גרשתו משנתארסה לאחר ולכן אני אומר דאין דעתי נוטה לדעתם בזה ואם אני הייתי המורה הייתי יורה שמאחר שכל הפוסקים רובם ככולם מסכימים שהמקדש בטבעת של זהב שיש בה אבן יקרה שהיא מקודשת ודאי בהאי נדון הייתי גוזר שהיא מקודשת קדושין גמורין ויכניסנה ראשון והוה מפקיע לקדושי שני ולשום חורבה שיאמרו מצינו אשת איש יוצאה בלא גט לא חיישינן דמימ' אמרי' עיינו בה רבנן בקדושי ראשון דקדושי מעלי הוו או מימר אמרי עיינו בה רבנן דתנאי היו בקדושי שני ולא נתקיי' ואם כן קדושי בתרא חספא בעלמא הן דלא תפסו בה ואע"פי שהייתי יכול להליץ בעד הרב לומר שדעתו במה שצוה שיגרש שני וישא ראשון בין אם טעמא דידי' הוא דס"ל שמי שקידש בטבעת שהיא ספק מקודשת דחייש לסברת לא רצה שיגרש ראשון וישאנה שני דא"כ היה חוטא נשכר שהרי זה מיד שראה שאחד מן הנמצאים שם בשעת הקדושין ערער על הקדושין לומר שאין קדושיו קדושין קם למטה רשע וקפץ כהדיוט להרע לתת לה קדושין גמורים ועבר על לאו דלא תחמוד דהוו ליה לפחות לאמתוני עד שישאלו פי הרב מארי דאתרא אם יש ממשות בהאי ערעור אם היא מקודשת כי האי גוונא או ספק מקודשת או לאו ומאחר שהוא עשה שלא כהוגן לפיכך גם החכם עשה לו שלא כהוגן שצוה שיגרשנה ולא יכניסנה ואם מטעמ' דס"ל להרב (דלדעתי באמת זה היה דעתו) שהמקדש בטבעת של זהב שיש בה אבן יקרה היא מקודשת גמורה ולרווחא דמילתא צוה שיגרש שני לסתום פי המערער והנגררים אבתריה ולחששא שיאמרו גירש ראשון ונשא שני לא איכפת ליה שהרי באותו רגע כממריה היה הערעור ומיד שם קפץ שמעון ונתן הקדושין האחרונים ומיד באו אל השופט שהיה בימים ההם דהיינו הרב ובודאי שנתפרסם הדבר לרבים ואזי ליכא שום חששא שיאמר וגירש ראשון ונשא שני שהרי הכל יודעים המעשה איך נעשה והכל יודעים שראובן הראשון לא גירש ומה שגירש שני הוא לרווחא דמילתא בלבד וכל זה איננו שוה לי יהיה מהטעם שיהיה דא"כ נתת דבריך לשיעורים לחלוק ולא מצינו בשום מקום כשהקידושין הם קידושי תור' אלא שהדבר מסופק אם היא מקודשת או לאו או אפילו בחומרא בעלמא דהיינו לרווחא דמילתא שיאמרו הפוסקים יגרש שני וישאנה ראשון אם ירצה אלא אדרבה כתבו יגרש ראשון וישאנה שני אבל לגרש שני ולכנוס ראשון לא שמא וכו כמו שכתוב הטור בא"ה סי' ל"א וסי' מ"ו והרמב"ם פ"ד מהלכות אישות וכמו שכתב הרב המגיד שם כד"ה המקדש כפסולי עדות וכו' וגם כתב הרמב"ם פ"ט ז"ל יצא עליה קול שהיא מקודשת לפלוני ובא שני וקדשה בפנינו בודקים על קידושי ראשון שהם בקול אם באו עדים בראיה ברורה שהיא מקודשת לראשון אין קידושי שני כלום ואם לאו מגרש ראשון שקידושיו בקול ונושא השני שקידושיו ודאי ואם גירש השני לא יכנוס הראשון שמא יאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר עכ"ל והשתא נעביד ק"ו ומה כשהקדושין הראשונים אינן קדושי ודאי אלא קול בעלמא והקידושין האחרונים הם קדושי ודאי כתבו שאם גירש שני לא יכנוס ראשון שמא יאמרו וכו' כ"ש בנ"ד שהקידושין הראשונים הם קדושי קרוב לקדושי ודאי שהרי רובם ככולם מסכימים שהמקדש בטבעת זהב שיש בה אכן יקרה היא מקודשת קדושי ודאי והקדושין האחרונים הם חספא בעלמא אלא דלפי סברת ר"ת היא מקודשת לשני ואם נחוש לסברתו שיגרש שני וישא ראשון כ"ש שיאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר ויאמרו שעובר על דבר תורה וזה למדתי ממה שכתבו התוספות בסוף פרק המגרש בד"ה אמר רב הונא מגרש ראשון ונושא שני אבל במצאו דבר על בוריו פשיטא לרב הונא דלא יגרש שני וישא ראשון וכיון דודאי קידשה ראשון ומקודשת נמי לשני לרב הונא כיון שפשטה ידה וקבלה וא"כ חיישינן שגירש ראשון ואם יגרש שני וישא ראשון הו"ל מחזיר גרושתו מן האירוסין אבל בלא העמידו על בוריו דאין כי אם קול לקדושי ראשון ה"א דמותר לשני לגרשה ולישא ראשון קמ"לן דאפילו הכי לא יגרש ע"כ ודי למבין:
ואעפ"י שמצינו במקום אחר שא' כותב גט וא' כונס מי שירצה בין ראשון בין אחרון כדאיתא בשילהי פ' המגרש שם יצא עליה קול מזה ומזה מהו אמר רב פפא אף זו מגרש ראשון ונושא שני אמימר אמר מותרת לשניה' והלכתא מותר לשניהם ע"כ וכן פסק הרמב"ם בפ"ט הנ"ל ז"ל יצא עליה קול שהיא מקודשת לפלוני ויצא קול אחר כמותו שהיא מקודשת לאחר א' כותב גט וא' כונס בין ראשון בין אחרון ע"כ היינו דוק' בשתי קולות שאין בשום א' מהם קידושי תורה ולא יש שום חשש שיאמרו שעובר על לאו דתורה להחזיר גרושתו אחר וכו' הלכך אם נתרצה לראשון יאמרו שהקול הב' היה שקר אבל היכא דאיכא קול א' בלבד וקידושי תורה וכ"ש היכא דשניהם קדשו קידושי תורה אלא שהדבר מסופק כנ"ד ליכא מאן דפליג דאם שני גירש לא יכנוס הראשון דחיישינן לשמא יאמרו החזיר גרושתו וכו':
והגם שמצינו שכתב הרמב"ם בפ"ד מהלכו' אישות וז"ל חרש שנשא פקחת וכן חרשת שנשאת לפקח אין קידושין גמורים מן התורה אלא מד"ס לפיכך אם בא פקח וקדש אשת חרש הפיקח' הרי מקודש' לפני קדושין גמורים ונותן גט והיא מותרת לבעל החרש ע"כ הרי לך שאפילו שהאחרון הם קדושי תורה והחרש שהוא הא' הם קדושי סופרים כתב הרמב"ם שיגרש שני וישא ראשון ולא חייש לשמ' יאמרו וכו' גם לזה אומר דכבר השיג עליו הראב"ד בהשגותיו שכתב ז"ל טעה בזה ש אינה מותרת לבעלה החרש שמא יאמרו גירש זה ונשא זה ונמצא מחזיר גרושתו מן הנישואין ואין עכ"ל (צ"ל אירוסין כדכתב הרב המגיד) והרב המגיד המליץ בעד וכתב וז"ל ואני אומר לא טעה רבינו דע"כ לא אמרו אבל מגרש שני ונושא ראשון לא גזרה שמא יאמרו גרש זה ונשא זה וכו' אלא כשהראשון יש לו קדושין מן התורה שאו יש לחוש שמא יאמרו גרש וכו' אבל חרש שאין לו קידושין ולא גירושין דבר תורה אין לחוש שמא יטעו בו שאפילו יאמרו שגרש והחזירה אינו עובר באיסור תורה ואין לנו להוסיף בגזירות של דבריהם וזה נ"ל מבואר לדברי רבינו וכו' עכ"ל הרי לך דלא מבעיא אליבא דהראב"ד דס"ל דאפילו בהאי נדון דחרש שהם קידושי סופרים ס"ל דיש לחוש שיאמרו גירש ראשון אלא אפילו אליבא דהרמב"ם דס"ל דבהאי נדון דחרש לא חייש לשמא יאמרו גירש וכו' ולכן יוכל לגרש שני שהוא הפקח וישא הא' שהוא החרש לא דמי לנ"ד דעד כאן לא קאמר אלא כשהראשון הם קידושי סופרים והשני הם קידושי תורה שאפילו יאמרו שגירש והחזירה אינו עובר באיסור תורה אבל בנדון שיש לראשון קדושי תורה שיצא קול שנתקדשה והשני קדושין גמורים וכ"ש בנדון דידן שכל שני הקידושין היו קדושי תורה אלא שהדבר מסופק אם היא מקודש' לראשון או לשני דחיישינן לסברת או אפילו יהיה הגט לרווחא דמילתא כיון שהקידושין הראשונים הם קידושי תורה אם יגרש שני יש לחוש שמא יאמרו גרש זה ונשא זה ונמצא מחזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר שהוא עובר באיסור תורה:
נמצינו למדין מכל מאי דכתיבנ' דלפי ע"ד האי רב מארי דאתרא שצוה בנדון שלפנינו שהשני יתן גט והראשון יחזור ויקדשנה קדושין גמורים שאין בהן דופי וישאנה אח"כ במחיל' מכבוד תורה ומנשמתו והטהורה טעה שהרי בכל מקום שמצינו שיש שם קידושי תורה אמרינן יגרש ראשון וישא שני אם ירצה אבל אם גירש השני לא יכנוס הראשון שמא יאמרו החזיר גרושתו וכו' ואם היה דעתו של הרב שלא רצה שישאנה שני שלא יהא חוטא נשכר על שעשה שלא כהוגן הוה ליה לקונסו שגם הוא יגרשנה בגט ותצא מזה ומזה וכפי עניות דעתי מאחר דס"ל דמקדש בטבעת של זהב שישבה אבן יקרה היא מקודשת ודאי ומה שמחזרין לקדשה בקדושין שאין בה דופי הוא לרווחא דמילת' הו"ל לגזור שישאנ' ראשון והוה מפקיע קדושי ב' ולשמ' יאמרו מצינו אשת איש יוצאה בלא גט לא חיישינן דמימר אמרי עיינו בה רבנן דקדושי ראשון קדושי מעלו הוו וא"כ קדושי בתרא לא תפסו בה או מימר אמרי עיינו בה רבנן דתנאי הוו בקדושי בתרא ולא נתקיים אבל שיגרש השני ויכנוס הראשון זה ודאי הוא אסור דחיישינן לשמא יאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר והוי עובר על איסור תורה זהו מה שנלע"ד ודין לית צריך בשש:
והשתא נבוא למבוקש במאי שנסתפק החכם השואל שאחר המעש' הזה נפטר הרב לבית עולמו ונשארה לאה תחת ראובן בעלה ג' שנים ונפטר לעולמו ובא יהודה הכהן וקדש את האלמנה וכשנתפרס' הדבר נחלקו החכמים בדבר מקצתם אומרים שאסור לו ליהודה הכהן לכונסה מחמת שהיא גרושת שמעון ואף אם נאמר שלא חלו וא"כ אין גרושיו גרושין הרב הנפטר סבר כפי הנראה שאלו קידושי שמעון וקי"ל חכם שאסר אין חבירו רשאי להתי' וקצת החכמים אומרים שמותר ליהודה לכונסה מפני שקדושי ראובן היו קדושי ודאי ולא תפסו קדושי שמעון וגרושיו אינם גרושין וכו' ואון חוששין להוראת הרב וכו' ע"כ:
והנה לכאורה היה נראה דמאחר שכפי דעתי דעת הרב מארי דאתרא היה דקידושי ראשון היו קידושי ודאי ואשת איש גמור' מינה דקידושי שמעון השני אינן קדושין וחספא בעלמא הן דאין אשת איש מתקדשת ומה שצוה הרב מארי דאתרא שיתן גט שמעון הוא לרווחא דמילתא מהיות טוב אל תקרא רע כדי לסתום פי המערער וא"כ גם גרושיו אינן גרושין ולא נפסלה להנשא לכהן בהאי גט דהא שמעינן ביבמות פ"י אמרו לה מת בעליך וכו אע"פי שנתן לה אחרון גט לא פסלה מן הכהונה את זו דרש רבי אלעזר בן מתיא ואשה גרושה מאישה ולא מאיש שאינו אישה אמנם אחר העיון וההשקפה לטובה נראה לי דאלמנה זאת אחר מיתת שמעון בעלה נאסרה לכהונה ואף שכבר קידשה יהודה הכהן תצא בגט דאסור לו לכונסה לא מבעיא אם דעת הרב היה שראוי לחוש לסברת ר"ת דאז ודאי גרושה מאישה קרינן לה ואסורה לכהן אלא אף אם דעת הרב בגט שצוה לתת שמעון היה לרווחא דמילתא ומהיות טוב אל תקרא רע מ"מ ריח הגט איכא ומגורשת מתקריא לפוסלה להנשא לכהן דעד כאן לא קאמרי ואם נתן לה האחרון גט לא פסלה דאשה גרושה מאישה כתיב ולא מאיש שאינו אישה שאינו אישה אלא דווקא במקום שפטרוה מן הגט ולא הכריחו לבעל לתת לה גט אלא הוא מעצמו נתן אבל במקום שצוו והכריחו לתת להגט אפילו לרווחא דמילתא כנ"ד ריח הגט הפוסל היא דהא ודאי אף שנ"ד לרווחא דמילתא צוה הרב לתת לה הגט ולא מצד הדין הגמור מ"מ משום איזה צד חומר' משום הסר עמך עקשות בה ולזות שפתים וכו' לסתו' פי המערער ולראיה שכן הוא האמת מצאתי כתוב שאלות רבות עדיפא מנ"ד ואפילו הכי פסלוה לכהונה הלא היא בתשובת הרמב"ן סימן קל"ב:
שאלה מעשה באשה שיצ' עליה קול שנתקדשה ואח"כ נשתדכה לאחר וכשהגיע זמן הנישואין רננו בני אדם עד שמצ' זה הזקקנו לחקור ולידע ומצאנו שאין כלום עם כל זה חששנו שמא יתגלה אחר זה ויבוא הדבר לידי מכשול ולפיכך הצריכוה גט שלא לצורך בעולם לא לרווחא דמילתא זו צריכה להמתין ג' חדשים או לא מדאמרינן ביבמות חליף לא שכיחא:
תשובה מסתברא אחר שיצאה בגט צריכה להמתין ג' חדשים ואין לך יוצא כגט שאינה צריכה להמתין ואע"פי שאין קדושיה גמורים ויכולה לצאת בלא גט שהרי קטנה שהשיאוה אחיה ואמה הכל יודעים שיכולה למאן ולצאת וא"ה כל שיוצאה בגט צריכה להמתין וכדשמואל וכ"ש זו דכיון שיצא עליה קול שהיא מקודשת והצרכתם אותו גט יאמרו קמו רבנן בקדושי קמא דקדושי מעלי הוו כעין ההיא דבשלהי המגרש וא"ה לא אצרכוה לאמתוני ואיכא משום גזרותיו דרבי מאיר ואע"ג דלרווחא דמילתא הוציאוה בגט נמצאת צריכה כרוז ואפילו אם נכריז איכא מאן דשמע בקידושין ובגט ולא שמע בהכרזה וכאותה שאמרו בפרק המגרש מההי' דחלפו נשותיהן ליכא ראיה ההיא דהתם כבר פי בגמרא בפ' ד אחין דהוראת שעה היתה דחילוף לא שכיח ובגזרות אלו יש דברים שהניחו ולא גזרו וכו' עכ"ל והשתא בנ"ד נמי אע"ג דלרווחא דמילתא הוציאוה בגט בודאי דכריכה כרוז ואפילו אם נכריז איכא מאן דשמע בקדושין ובגט ולא שמע בהכרזה ויאמרו מצינו יוצאה בגט מותרת להנשא לכהונה:
גם כיוצא בו כתב הרא"ש הביאה הטור בסי' מ"ו ז"ל אחרת לו לאה שיצ' עליה קול שנתקדש ולא הוחזק הקול בב"ד אלא שיצא קול הברה שבלילה בצאתם מן המרחץ בא פלוני וקידשה בלא דעת קרובים ולא נשמע דבר זה מפי עדים וקרובי לאה הכריחו למקדש ליתן גט ושוב נתקדש לאחר קדושין גמורים וגירשה האחר ורוצה לינשא לראשון שיצא עליו קול בקידושין והשיב שאסורה לינשא לו וכתב הכ"י וז"ל התשובה מילתא דפשיטא שהיא אסורה דלית דין צריך בשש כי היודע שנתגרשה מה יודע שהגרושין לא היו אלא לרווחא דמילתא וכ"ת יכריזו שלא היתה צריכה גט איכא דשמע בגיטה ולא שמע בהכרזה כדאמר בחליצה איכא דידע בחליצה ולא ידע בהכרזה עכ"ל ומאח' שבהאי נדון כשהכריחו להאי שיצא עליה קול בעלמא שנתקדשה ליתן גט לרווחא דמילתא נאסרה לו אחר שנשאת לאחר ונתגרשה לינשא לו ששם גירושין עליה כמובן בנ"ד שאסורה לינשא לכהן ששם גרושה עליה ואף שנכריז של היתה צריכה גט איכא דשמע בגיטה ולא שמע בהכרזה:
ועוד מצאתי בהדיא בתשובת הרשב"א בסי' תק"ן וגם הביאה מוהרי"ק בסי' פ"ד ז"ל אם יש תקנה לעיר הזאת בחרם וקנס שלא לקדש אשה אלא בעשרה ושליח צבור וראובן שדך בתו עם שמעון ואח"כ נתבטל השדוכין וכו' ולחצו ראובן שיתן שמעון גט כדי שלא יצא קול עליה שהיא מקודשת לווכו' עד ואפילו הערים מעידים שלא נעשה הגט אלא מפני חשש שנז' ולא מפני קול הקידושין אח"כ ראובן הנ"ל שדך בתו הנ"ל לאלעזר הכהן אם יכול אלעזר לישאנה כיון שנתן הגט מפני חשש הנז' והעדים מעידים כן והדבר ידוע אליו שכן הוא והרי והגט אשה פנויה: והשיב גט זה פוסל לכהונה חדא דמאן לימא לך דלא נתקדשה לו כהוגן אע"פי שיש תקנה בעיר ובקנס שלא לקדש שם אלא בעשרה ובשליח צבור דילמא עבר וקדיש או לא ידע או שקדש על יד שלוחו או שלוחה חוץ מן העיר ואפילו לא נתקדשה לו כמו שאמרת מכל מקום אין זה ידוע לכל ואיכא מאן דשמע בגיטא ולא שמע בהא כדאמרינן ביבמות בריש פרק החולץ גבי פלוגתא דריש לקיש ורבי יוחנן בחליצת מעוברת דמייתינן התם הא דתנן האשה שהלך בעלה וצרתה למדינת הים ואמרו לה מת בעליך הרי זה לא תנשא ולא תתיבם עד שתרע שמתה צרתה ואתו למידק מינה דחליצת מעוברת כריש לקיש מדייקינן תחלוץ בתוך תשעה ותנשא לאחר תשעה כרבי יוחנן ודחי ולטעמיך תחלוץ ותנשא אלא בר מינה דההיא דאביי בר אבין ורב חנניה בר אבין דאמרי תרווייהו התם היינו טעמא שמא יהא ולד צרתה ולד של קיימא ונמצא אתה מצריכה הכרזה לכהונה ואקשינן ונצרכה ופרקינן דילמא איכא דשמע בחליצה ולא שמע בהכרזה ואתי למימר קא שרו חלוצה ומה התם דאיכא ולד חיישינן כ"ש הכא דליכא הוכחה כלל ועוד דאמרינן בקידושין (דף ס"ה) היא אומרת קידשתני והוא אומר לא קידשתיך הוא מותר בקרובותיה והיא אסורה בקרוביו ואיבעיא לן עלה מהו ליתן גט רב אמר כופין ושמואל אמר מבקשין בשלמא מבקשין לחיי אלא כופין למה לימא לא ניחא לי ליתסר בקרובותיה והא הכא דהוא אומר לא קידשתיך וכל זמן שלא נתן גט מותר בקרובותיה אע"פ שהיא אומרת קידשתני ומבקשין ממנו ליתן גט והכל יודעים שאינו אלא לספיקא ופטור מליתן כתובה א"ה כל שנתן גט הוא אסור בקרובותיה עכ"ל הא קמן דאפילו בנדון דליכא הוכחה כלל של קידושין אלא שדוכין ונתבטלו השדוכין ועל שהכריחו ראובן שיתן שמעון גט לרווחא דמילתא העדים מעידים שלא נעשה הגט אלא מפני חשש שנז' גט זה פסלה לכהונה דאיכא מאן דשמע בגיטא ולא שמע בהא כ"ש בנדון דידן דגט זה כשניתן אע"ג דלרווחא דמילתא ניתן מ"מ הוכחה דקידושין הוו בה ואיכא מאן דחייש לסברת ר"ת לומר שחיילי בה קידושין להאי שני ואם הרב הכריחו ליתן לה גט אפילו יכריזו זה ניתן לרווחא דמילתא שלא היתה צריכה גט פסולה לכהונה דאיכא דשמע בגיטה ולא שמע בהכרזה כ"ש שאפילו הכרזה לא היתה שם וזה נשמע בהדיא מדברי השאלה במה שצדד הח"ה שלא נודע כשצו' הרב לשמעון ליתן גט אם היה מצד שסבר שהדין כך או מהיות טוב אל תקרא רע אלא ודאי שלא היה שם הכרזה ולכן אני אומר שהרב שצוה ליתן שמעון זה השני גט עשה נגד הדין שהדין נותן שיגרש ראשון וישא שני אם ירצה ואם לאו גם הראשון יגרשנה ותצא מזה ומזה אבל אם גרש שני לא יכנוס ראשון שמא יאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר ואו יקוב הדין את ההר דמאחר דכל הפוסקים מסכימים לדעת א' דהמקדש בטבעת של זהב שיש בה אבן יקרה שהיא מקודשת ודאי מלבד ר"ת בהאי נדון כנ"ד דאין ראוי לחוש לסברת ר"ת ולכן ראוי הוא שיכניסנה ראובן הא' ולשמא יאמרו מצינו אשת איש יוצאה בלא גט לא חיישינן דמומר אמרי עיינו בה רבנן דקדושי ראשון קידושי מעלי הוו וכו' ואם כן מאחר דסוף סוף גירשה שמעון אפי' שהיה לרווחא דמילתא כיון שהיה בצוואת הרב מארי דאתרא מגורשת מתקרייא ונפסלה לכהונה כדהוכחתי ועל כן גם יהודה הכהן שקדש האי אשה אחרי מת בעלה יגרשנה ואל יכניסנה ותו לא מידי כנלע"ד:
ואע"פי שבזה היה די והותר לאסור איסר להאי אשה שלא יכניסנ' יהוד' הכהן מ"מ כיון שהת"ה צדד צד האיסו' מהאי טעמ' דקי"ל חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר לכן כדי להפיק רצונו אדבר בו בדרך קצר' מהאי טעמא נמי אסו' ליהודה הכהן זה לכונסה והלא היא לפניך מאי דגרסינן בברייתא דפרק אלו טרפות ובפרק כל היד חכם שטימא אין חברו רשאי לטהר אסר אין חברו רשאי להתיר והנה כפי דעת רוב הפוסקים רובם ככולם העלו פה א' דלאו משום כבוד החכם נגעו בה (כדסיים במילתיה הר"ן דס"ל הכי) אלא משום איסורא דמאחר שהראשון שוייה חתיכה דאיסורא שוב אין חבירו רשאי להתיר שלא תעשה תורה כשתי תורות הללו אוסרים והללו מתירים ואפילו אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין אינו מתיר ואם התיר אינו מותר וכמ"ש הר"ן כל זה בפרק קמא דע"ז כתב הר"ן ז"ל שהראב"ד דבפי' ע"ו שלו דלאו משום כבודו של ראשון נגעו בה אלא משום דכיון דאסרה ראשון שויה חתיכה דאיסורא ושוב אין לה התר דאפי' התירה שני אינה מותרת והיינו דתניא פ' א"ט (דף מ"ד) חכם שטימא אין חבירו רשאי לטהר אסר אין חברו רשאי להתיר כלומר אינו רשאי להתיר דאפילו התיר אינו מותר ואפילו היה גדול ממנו בחכמה ובמנין ומדקאמר אם היה שנים אחד אוסר וא' מתיר אם היה א' מהם גדול בחכמה ובמנין הלך אחריו מכלל דהיכא דלא היו שנים בבת א' אלא שהראשון אסר עליו בפני עצמו אין חברו רשאי להתי' (כלומר אינו רשאי להתיר דאפי' התיר אינו מותר ואפילו היה גדול ממנו בחכמה ובמנין מדקאמר) אפי' גדול בחכמה ובמנין והני מילי בדבר שאין בו מחלוקת אלא משיקול הדעת אבל אם טעה בדבר משנה חוזר ומטהר ומתיר וכו' ולזה הסכים הרשב"א ז"ל והא דאמרינן בפ' אין מעמידין נפקי שיפורי דרבא ואסרי דרב הונא ושרי לאו דווקא אלא דרב הונא נפקי תחילה דאי לאו הכי היכי שרי רב הונא בתר דאסר רבא התניא בפרק א"ט חכם שאסר וכו' ולא עוד אלא אפילו התירו אינו מותר לפי מה שכתבנו וכן כתב הרמב"ן ז"ל ע"כ ואע"פי שלפי דעת הר"ן נראה דמשום זלזול כבודו של ראשון נגעו בה וא"כ אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין דליכא זלזול יהא מותר להתיר מ"מ הר"ן בעצמו סיים במילתיה דלהלכ' אמרה אבל למעשה הודה ולא בוש שאין בו כח לחלוק על אבות העולם ז"ל וכתב עוד הר"ן בפרק א"ט חכם שטימא אין חבירו רשאי לטהר אסר אין חבירו רשאי להתיר כי אמרינן הכי הני מילי במילתא דתליא בשיקול הדעת ומפרש התם בסנהדרין (דף ל"ג) דהיכי דמי שיקוב הדעת כגון דאיפליגו תרי תנאי או תרי אמוראי ולא אתמר הלכת' כמאן אלא דסוגיין דעלמ' כחד מינייהו ואזל איהו ועבד כאידך ומשום הכי אינו רשאי להתיר משום דקי"ל דטועה בשיקול הדעת קם דינא ולאו אינו רשאי בלחוד קאמרינן אלא אפילו עבר ועשה כן לא עשה ולא כלום אבל אם טעה בדבר משנה או אפילו בדברי האמוראי רשאי חבירו להתיר עכ"ל:
וכתב בעל שילטי הגבורים בפ"ק דע"ז ז"ל פשוט פרק אלו טרפות (דף מ"ד) דחכם שטמא או אפר דבר אין חבירו רשאי לטהר ולהתיר אם הדבר תלוי בסברא ובשיקול הדעת אבל אם הראשון טעה בדבר המתברר מתוך משנה או שהשני יש לו קבלה אמיתית בההיא הוראה דאגמריה סמיך יכול הוא לטהר ולהתיר מה שאסר לראשון וכשהחכם הראשון אסר מכת סברא ויש ביד שני סברא להתיר ומסכים ראשון לדברי שני איכא פלוגתא אי מצו להתירא או לאו הראב"ד והרשב"א הסכימו דאע"פ שהראשון מודה לסברתו של השני מכיון דשוייה חתיכה דאיסורא אין חברו רשאי להתיר ואם התיר אינו מותר דמה שאמרו חכם שאסר וכו' לא משום כבודו של נגעו בה אלא הטעם הוא הואיל ונפקא עליה שם דאיסורא וי"א דמשום כבודו של ראשון נגעו בה והילכך אם הא מספיק לדברי השני יכולין הם להתיר אפילו הסברא ונמצינו למדין דלדברי הרשב"א חכם שהתיר חבירו רשאי לאסור דהרי ליכא טעמא דשווייה חתיכה דאיסורא ולדברי האחרים אם אין שניהם מסכימים לדעת א' אין השני יכול לאסור מה שהתיר הראשון דאכתי איכא טעמא משום כבודו דראשון וכו' עכ"ל וכפי דבריו אלה ההיא דפרק אין מעמידין נפקי שיפורי דרב ואסר ושיפורי דרב הונא ושרי וכן הך עובדא דפ' א"ט (דף מ"ט) במחט שנמצא בסימפון הכבד דרב הונא טריף ורב אדא מכשר מיירי כגון שהיו יחד בב"ה ונחלקו שם ולא נתפשט לא דברי זה ולא דברי זה והיינו כמסקנת התוספות פ' א"ט ועוד כתב וא"נ לא ידע שאסר חברו ומ"מ אנו אין לנו אלא הראב"ד הרשב"א והרמב"ן שהם אבות העולם שכתבו בפי' דמשום טעמא דשווייה חתיכה דאיסורא נגעו בה וכמו שסיי' במלתיה הר"ן וכדכתיבנא:
ומעתה מאחר דבנ"ד הרב בצוואתו הצריכה שיתן לה שמעון השני גט כבר שוויתה להאי אשה חתיכה דאיסור כהונה דמגורשת ודאי דאין כח בשום חכם להתירה ולומר שהיא מותרת ליהודה הכהן שקדשה דהא ודאי חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר ולעקור האי גט ולומר דגט שאינה צריכה הזיא ואע"פי שכפי מה שכתבנו הרב טעה במה שצוה שיתן שמעון השני גט וראובן הראשון יכנוס מ"מ לא טעה בענין הגט (אלא שהפך הסדר) שהרי מצינו הרבה פוסקים ראשונים ואחרונים שחששו לסברת ר"ת והצריכו לשיחזור ויקדשנה שנית מספק או מהיות טוב לפי שאין אתנו ראיה מכרחת לומר שהיא מקודשת ודאית (כדכתיב הרמ"בן והרשב"א ז"ל) ולפי דעתם אם ביני וביני בא אתר וקדשה ותפסה קידושי מיניה ודאי דלא ימנע או יגרשנה ראשון וישאנה שני או תצ מזה ומזה ואע"פי שהפך את הסדר במה שצוה לשמעון השני לגרש תכף ומיד שויתה נפשה חתיכה דאיסורא לפוסלה מן הכהונה דודאי משום חומרא נגע בה להצריכם גט ואין עד כאן טעות דעדיין יש לו תקנה להצריכה שגם ראובן הראשון יגרשנה ואז שפיר עבד להחמיר עליה לצאת מכל ספק ולחוש לכל הסברות ואין כאן טעות כלל אבל הטעות היה אחר כך במה שצוה שיחזור ראובן הראשון שיקדשנה פעם שנית בקדושין שאין בהן דופי שאין הדין כך דהא שמעינן בכל דוכתא אבל אם גירש השני לא יכנוס הראשון שמא יאמרו החזיר גרושתו מן האירוסין אחר שנתארסה לאחר:
ולמ"ש הח"ה ואין חוששין להוראת הרב הנפטר שכבר עבר אותו מעשה זה ג' שנים וזה מעשה אחר וכו' הא ודאי דבמעשה אחר פשיטא שיכול להורות מה שנראה אליו וכמ"ש מוהר"י קולון סימן קע"ב ז"ל דמה שאמרו חכם שאסר אין חברו רשאי להתיר דה"מ בהך עובדא גופא אבל בעובדא אחרינא מי הוא שיטעה לומר שלא יוכל להתיר א"כ כשיטעה חכם א' בשיקול דעתו ישאר טעות זה לדורות כיון שלא יהא שום חכם רשאי להתיר ועוד שהרי מלאים כל הפוסקים לאלפים ולרבבות שרבינו שלמה שהאיר עיני כל ישראל ועל פי חכמתו ותורתו העולם עומד אפילו הכי בהרבה דברים אוסר ור"ת בן בתו התיר משיקול דעתו ואם היה לי פנאי הייתי כותב לו כמה וכמה בשאר הפוסקים אשר לא יספר מרוב וכו' ע"כ גם לזה אומר דעד כאן לא קאמרי אלא היכא דאיכא טעות ולא ירד הראשון לאסור מחמת חומר או גדר וסייג אבל אם הראשון אסר מחמת חומרא אפילו במעשה אחר אינו רשאי להתיר כמ"ש מהרש"ל לדעת המרדכי ובנ"ד ודאי דלא טעה הרב במה שחשש לסברת ר"ת שיגרש שמעון וכו' שהרי הרבה פוסקים חששו לסברתו כדהוכחתי אלא שהיפך את הסדר כנ"ל ובודאי דהאי רב הורה זה מחמת חומרא ושויתה האי אשה כהאי גט חתיכה דאיסור כהונה ומלבד כל זה האי נדון דידן לאו מעשה אחר הוא על שעבר ג' שנים אלא היינו אותו מעש' עצמו ומיום ההוא ושעה והלאה שקבלה האי אשה הגט מיד שמעון תכף ומיד נפסלה לאיסור כהונה ואע"פי שכבר נפטר החכם לא מעלה ולא מוריד דקודם שמת החכם היה פסולה לכהונה ועדיפא מינה כתב בעל שילטי הגיבורים וז"ל ונראה דאפילו מת החכם שהנהיג באותו מקום ההוראה ההיא שלעולם צריך ללכת אחר הוראתו באותו מקום שהנהיג ואין לבטלה כאותו מקום בשום ענין וכו' ע"כ והשתא אם במנהג שהנהיג במקומו אף שיהיה במעשה אחר צריך ללכת אחר הוראתו כ"ש אם הוא המעשה עצמו שאסר החכם הראשון וק"ו אם הוא מחמת חומרא כמו שהוכחתי לעיל וכן פסק הרב בעל שפתי כהן בקיצור הנהגת הוראות איסור והיתר שלו ודין לית צריך בשש כנ"ל:
העולה מכל מה שכתבתי שהמקדש בטבעת של זהב של והב שיש בה אבן יקרה היא מקודשת ודאי אלא דלרווחא דמילתא ראוי מהיות טוב לחוש לסברת ר"ת ולכן טוב הדבר שתכף ומיד בלי איחור יצוה הרב שיחזור ויקדשנה בקידושין שאין כהן דופי שמא ביני וביני תפשוט ידה ותקבל קדושין מאחר ויבוא ב"ד אחר ויקלקנה כדכתב הרמב"ן והרשב"א ואם ביני וביני יבוא אחר ויתן לה קדושין ותפשוט ידה ותקבל כנ"ד נלע"ד שטוב לו לרב המורה שיורה דודאי מקודשת לראשון ויכניסנה ראובן הראשון ויפקיע לקדושי שמעון השני ולא חיישינן לשמא יאמרו מצינו אשת איש יוצאה בלא גט דמימר אמרי עיינו בה רבנן דקדושי ראשון קדושי מעלי הוו וא"כ קדושי בתרא לא תפסו בה או מימר אמרי עיינו בה רבנן דתנאי היו בקדושי בתרא ולא נתקיים ואם ירצה להחמיר ולחוש לסברת ר"ת או מטעם שכבר נהגו העולם לקדש בטבעת שאין בה אבן יחמיר שתצא מזה ומזה בגט אבל לגרש שני ולכנוס ראשון לא דחיישינן לשמא יאמרו גרש ראשון ונשא שני ונמצ' זה מחזיר גרושתו אחר שנתארס' לאחר ואע"פכ אם הפך הסדר שגרש שני ונשא ראשון כנ"ל עכ"ז מגורשת הויא דתכף ומיד שגירשה שני שויתה בחתיכה דאיסור כהונה דודאי לא הוברר לן אם הצריכה לגט לשני מטעם איסור שסבר שהדין כך או מטעם מהיות טוב אל תקרא רע לרווחא דמילתא ואף את"ל דלרווחא דמילתא צוה לשמעון לתת לה גט מ"מ משום איזה צד חומרא דאיכא נגע בה וכבר הוכחתי למעלה דאפילו לרווחא דמילתא גט מתקריא ופוסל לכהונה וכן כל מה שאסרו מחמת חומרא אפילו במעשה אחר אינו רשאי חכם אחר להתיר כ"ש בנ"ד דהמעשה עצמו הויא ובהא ליכא מאן דפליג ובהא כולהו מודו ולכן דעתי היא דיהודה הכהן וה שקידש את אלמנת ראובן שגירשה שמעון זה לא יכניסנה דפסולה לו מדין איסור כהונה אלא יפטרנה בגט זהו מה שנ"ל להלכה ולמעשה ואף אמנם שגיתי אתי תלין משוגתי עד אשר יבוא דבר המלך מ"ו ויורינו את הדרך אשר נלך בה ואת המעשה אשר נעשון זהו מה שהעלה מצודתי היום יום ראשון י"ז טבת בשנת ובסדר ראובן שמעון לוי ויהודה לפ"ק:
משה גומיש די מישקיטה ס"ט: