שאלה ט איש עשיר נפטר לבית עולמו, וחלי"ש ולא הניח כי אם בן קטן בשנים תחת אפוטרופוס שמינה אותו בחייו להיות עומד במקומו עד שיגדיל בנו ויהי בהיות הבן הזה בן י"ב שנה וחצי חלה חולי גדול עד שהגיע לשערי מות וכשנחלץ מן החולי ההוא ויצא לשוק תקף הלך אצל הגזבר של הקדש והקדיש ה' אלפים זוזים מן העזבון שהניח לו אביו תתת יד האפוטרופוס ובפני עדים נאמנים אמר לו שנותן לו רשות לגבות הסכום הנ"ל מיד הפוטרופוס. והנה אחר שבוע אחד הלך הגזבר אצל הפוטרופוס לגבות ההקדש הנ"ל והפוטרופוס השיבו שאינו רוצה לתת לו כלום לפי שהיתום אין לו כח להקדיש שום דבר בהיות שהוא פחות בשנים והנכסים אינם ברשותו אלא תחת ידו ואביו הניח לו להיות מועל עליו עד שיגדיל והגזבר השיב לו שיד ההקדש על העליונה דהא אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט וכיון שהקטן הנ"ל הקדיש הסכום הנ"ל כבר נפק אותו סכום מרשות האפוטרופוס. עתה יורינו המורה  הדין עם מי ושכ"מה:
תשובה אף על פי שחוש הראייה נעלם ממני לא אחשוך להשיב לשואלי דבר על כן גמרתי לתרץ הנ"ד בסגנון זה וזה החלי  בעז' צורי וגואלי:
מצינו פרק יוצא דופן דף מ"ה ע"ב דתנן בת י"א שנה ויום אחד נדריה נבדקין בת י"ב שנה ויום אחד קיימין ובודקין כל י"ב בן י"ב שנה ויום אחד נדריו נבדקין בן י"ג שנה ויום אחד נדריו קיימין ובודק' כל י"ג קודם לזמן הזה אף על פי שאמרו יודעים אנו לשם מי נדרנו לשם מי  הקדשנו אין נדריהם נדר ואין הקדשן הקדש אחר הזמן הזה אע"פי שאמרו אין אנו יודעים לשם מי נדרנו לשם מי הקדשנו נדרן נדר והקדשן הקדש:
ופרש"י נבדקין. אם ידעה לשם מי נדרה ולשם מי הקדישה: קודם הזמן הזה כגון בתנוקת קודם שתבא ר"ה של י"ב ובתנוק קודם ר"ה של י"ג אין נדריהם נדר דקטנים הם" אחר הזמן הוה בתנוקת מבת י"ב ויום א' ולמעלה ובתנוק מי"ג שנה ויום א' ולמעלה: אפי' אמרו אין אנו יודעים וכו'. גדולים הם ובכלל שוטה נמי לא מחזיקינן להו דסופן לבא לכלל דעת ואין שוטה אלא המקרע כסותו והלן בבית הקברות והיוצא יחידי בלילה אבל תוך הזמן הזה אם יודע לשם מי נדר הוי נדר ואם לאו לא הוי נדר דקטן הוא: ע"כ לשון המשנה:
ובגמרא דף מ וע"ב הקדיש ואכלו אחרים רב כהנא אמר אין לוקין רבי יוחנן ור"ל דאמרי תרוויהו לוקין במאי קמפלגי מר סבר מופלא סמוך לאיש מדרבנן ומר סבר מופלא סמוך לאיש מדאורייתא:
ופסק הרמב"ם זל כסתם משנה כר' יוחנן ור"ל שכתב בפרק י"א מהלכות נדרים וז"ל קטן בן י"ב שנה ויום א' וקטנה בת י"א ויום א' שנשבעו או שנדרו בין נדרי איסר בין נדרי הקדש בודקין אותן ושואלין אותן וכו עיין עליו בספרו מן הלכה א' עד הלכה ו':
ויש לתמוה עליו שנדמה שסותרים דבריו כאן למה שכתב בפירושו על המשניות, שכאן כתב שאחר הזמן שנמצא הבן בן י"ג שנה ויום אחד והבת בת י"ב שנה, ויום א' אע"פ שאמרו אין אנו יודעים לשם מי נדרנו ולשם מי הקדשנו דבריהם קיימין והקדשן הקדש ונדריהן נדרים על פי שלא הביאו שתי שערות ובפי' המשניות כתב הא דאמרינן בת י"ב שנים ויום אחד ובן י"ג שנה ויום א' נדריהן קיימין ואפילו אמרו אין אנו יודעים וכו' בתנאי הבאת שתי שערות למטה בגוף כמו שביארנו במקומות ביבמות ובכתובות וכו עכ"ל:
ולא מצאתי דרך ישר להגין על הרמב"ם ז"ל כדי שלא יסתרו דבריו זה אל זה אלא לומר שמה שכתב כאן בחבורו ואע"פ שלא הביאו שתי שערות לא קאי על מה שכתב בן י"ג שנה ויום א' ובת י"ב שנה ויום א' שנדרו וכו' אע"פ שאמרו אי אנו יודעים וכו' אלא על מה שכתב קטן בן יב שנה ויום א' וקטנה בת י"א שנה ויום א' שנדרו וכו' בודקין אותן ושואלין אותן אם יודעים לשם מי נדר לשם מי הקדישו נדריהם נדר והקדשן הקדש ואף  על פי שלא הביאו ב' שערות שבזה יתישבו דברי הרמב"ם על נכון לפי דעתי הקצרה:
ודע שלכך כיון הרב"י בשולחנו י"ד סימן רל"ג שהביא דברי הרמב"ם ובחלוקת בת י"א ויום א' ובן י"ב שנה ויום א' ששאלו אותן כתב ואע"פ שלא הביאו שתי שערות:
נבא עכשיו לעמוד על טענת האפוטרופוס והגזבר של נ"ד ונאמר שמה שטוען האפוטרופוס שהנכסים הם תחת רשותו ואינן תחת רשות הקטן המקדיש. הנה הוא שם במונח קיים שהנכסים שתחת ידו אינן ברשות הקטן כלל ואם כן היה טענתו טענה חזקה וזה אינו דאם כן ודאי דאין הקדשן הקדש דהא קיימא לן אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו כמו שכתב הרמב"ם בפ"ו מהלכות ערכין וגם מה שטען שהוא פחות משנים ואם המעות הללו הוי דבר שאינו ברשותו מה לי אם הגיע לי"ג שנים אם לא אפילו גדולים נמי אין ההקדשן הקדש שהרי הקדיש דבר שאינו ברשותו גם טענת הגזבר במה שאמר להוציא מעות ההקדש מיד האפוטרופוס משום שאמירתו לגבות כמסירתו להדיוט אין שייך כאן דהא המעות אינם ברשותו של הקטן ואם כן נימא בכל מקום שאמרו אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו של אדם אמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט הא דבר מוסכם בפי כל הפוסקים שאין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו הלכך איני מבין כוונת השואל בטענות שנדד בנ"ד:
אבל אחר החקירה יש לנו למצוא ממשות בדברי הגזבר וזה אם לפרש שכוונת טענתו הוא שכיון שהקטן הנ"ל הוא בן י"ב שנה וחצי הנה כבר הגיע לענות הנדרים ואם כן בעלמא נדרו נדר והקדשו הקדש וכיון שכן גם כאן בנ"ד נאמר שכיון שהקדיש הסיכום הנ"ל נחשב כאילו בא תחת ידו דהא כל הנכסים שהניח לו אביו אף שעדיין הם תחת יד האפוטרופוס הנה הם שלו וכיון שאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט הנה יש כח ביד הגזבר להוציאם מן האפוטרופוס שיד ההקדש על העליונה ונחשב כאילו באו ליד הקטן הנ"ל:
לכן נביא לפני הקורא המחלוקת שיש בין הפוסקים בדין מקדיש דבר שאינו ברשותו וזה הוא ידע שנמצאו שלושה דינים בדברי הפוסקים במקדיש דבר שאינו בידו אי מקרי דבר שברשותו או לא הדין הראשון הוא שכל דבר שיש לאדם ביד חבירו והקדישו אם היה אותו דבר פיקדון וכפר בו הנפקד או שהיה אותו דבר גזל ביד חבירו אם היה מטלטלין אפילו יכול להוצאו בדיינים הוי דבר שאינו ברשותו ואין הקדישו הקדש ואם הוא קרקע אם יכול להוציאו בדיינים הקדישו הקדש ואם אינו יכול להוציאו בדיינים אין הקדישו הקדש נלמד הדין הזה מהא דאמרינן בפרק שנים אוחזין דף ו' ההוא מסותא דהוו מנצו עלה בי תרי האי אמר דידי הוא והאי אמר דידי הוא קם חד מנייהו אקדשה פרשי מיניה רב חנניא ורב אושעיא וכולהו רבנן ואמר ליה רב אושעיא לרבה כי אזלת קמי דרבי חסדא לכפרי בעי מיניה וכו' ופרש"י מסותא מרחץ: פרשי מיניה מלרחוץ בה וכו' ואחר דשקיל וטרי הגמרא עלה שואל מאי הוי עלה דהאי מסותא תא שמע דאמר ר' חייא בר אבין הוה עובדא בי רב חסדא ורב חסדא ביה רב הונא ופשטא מהא דאמר רב נחמן כל ממון שאינו יכול להוציאו בדיינים הקדשו אינו קדוש הא יכול להוציאו בדיינים הקדישו קדוש אף ע"ג דלא אפקיה והאמר ר' יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדיש וזה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו מי סברת דמסותא דמטלטלים עסקינן במסותא מקרקעי עסקינן דכי יכול להוציאו בדיינים ברשותיה קיימא: ופרש"י עובדא הוה בי רב חסדא ורב חסדא בי רב הונא. מעשה היה ובא לפני רב חסדא ורב חסדא הביאו לפני רב הונא: שאינו יכול להוציאו וכו' והאי נמי דחזינן ליה דאין יכול להוציאו בדיינין שאין לו ראיה בדבר אין הקדשו הקדש:. הא יכול להוציאו בדיינים. בתמיה: שאינה ברשותו והא סתם גזילה יכולין להוציאו בדיינים הוא: במסותא. במטלטלים כגון גיגית: מקרקעי דכל היכא דאיתיה ברשות מריה קיימא דקרקע אינה נגזלת ושפיר פשיטנא מהא דאי הוה ליה ראיה עלה הקדשו הקדש עכ"ד: הרי לך דמקי הגמרא דבמסותא מקרקעי אסקינן דכי יכול להוציאו בדיינים מקרי דבר שברשותו אבל מטלטלים אפילו יכול להוציאו בדיינים כל שאינו בידו כגון גזל או פקדון שכפר בו הנפקד  הוי דבר שאינו ברשותו ואינו יכול להקדישו:
וכן כתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות ערכין וז"ל אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו כיצד היה לו פקדון ביד אחר וכפר בו זה שהוא אצלו אין הבעלים יכולין להקדישו אבל אם לא כפר בו הרי הוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא במה דברים אמורים במטלטלים אבל קרקע שגזלה וכפר בה אם יכול להוציאה בדיינים הרי זה יכול להקדישה ואע"פ שעדיין לא הוציאה שהקרקע הרי היא ברשות בעליה הגוזל את חבירו ולא נתיאשו הבעלים שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינו לו וזה לפי שאינו ברשותו וכן כל כיוצא בזה עד כאן שק לשונו:
וכתב הרב המגיד אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו עד הרי היא ברשות בעליה בריש מציעא גבי ההוא מסותא דהוו מנצו עלה בי תרי עכ"ל וכן כתב הרי"ף בריש מציעא וכן פסק מוהרי"קא בש"ע י"ד ס' רנח ס"ו:
הדין השני הוא שאם היה לאדם פיקדון אצל חברו ולא כפר בו הנפקד והקדשו הרי זה הקדש כמו שכתבתי בשם הרמב"ם והדין הזה נלמד מההוא עובדא שהביאו בפ' הספינה דף פ"ח ההוא גברא דאייתי קארי לפום נהרא אתי כוליה עלמא שקול קרא קרא אמר להו הרי הן מוקדשין לשמים אתו לקמיה דרב כהנא אמר להו אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו וה"מ הוא דקיצי דמייהו אבל לא קיני דמייהו ברשות מרייהו קיימי ושפיר אקדיש ופ' רש"בם קרא דלדעת: שקול קרא. לקנות אמר להם הרי הן מוקדשים לשמים לפי שלא היה יודע ממי ישאל מעותיו היה רוצה לאוסרן להם: אין אדם מקדיש דבר שאינו שלו דכי יקדיש איש את ביתו כתיב והכא נמי כיון דקייצי דמייהו זכו בהם כדשמואל: ברשותיה דמרייהו קיימי ויכול להקדישו דלא דמי לגזלן דאמרינן שניהם אינם יכולין להקדוש זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו דהכא לאו אדעתא למגזל שקלינהו אלא לקנותן וכיון דלא קייצי לא סמכא דעתייהו דשמא ירצה למוכרו ביוקר ודעתן להחזירן ומשום הכי ברשותיה דמרייה קיימי עכ"ל  הרי לך דמוקי הגמרא דכל דלא קייצי דמייהו הרי הוא ברשות בעליו אף על פי שאינו בידו כיון שאם לא ירצה למוכרן אלא ביוקר יחזרו אותם הלוקחים ואין צריך להוציאם בדיינים דדוקא במטלטלים אפילו יכול להוציאם בדיינים כשהקדישו אינו קדוש כשצריך דיינים להוציאו כגון גזל או פיקדון שכפר בו הנפקד אבל דבר שיחזרו אותו מאליהם ואין צריך דיינים להוציאו כגון הני קארי אפילו אינו בידו יכול להקדישו ומינא לפיקדון שביד חברו ולא כפר בו שאינו צריך דייני' להוציא ודאי שאם הקדישו שהוא קדוש וכן כתב הרי"ף בפרק ש' אוחזים על ההיא סוגי' שהבאתי לעיל משמיה דגאון ופן כתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות ערכין וכן כתבו הרא"ש והר"ן וכן פסק הרב ב"י בי"ד ס' רנ"ח:
והדין השלישי הוא שאם יש לאדם הלואה על חברו והקדישו אינו קדוש והדין הזה כתב הרב ב"י בשם הר"ן על ההיא דאמרינן כל שאתה יכול להוצאו בדיינין והקדישו קדוש דווקא מקרקעי אבל מטלטלי לא כתב וז"ל והא סתם גזלה יכול להוציאו בדיינים הוא כתב הר"ן מכאן נראה ברור שאין אדם יכול להקדיש מלוה בשטר שיש לו אצל חברו דהא ליתיה ברשותיה ומחוסר גוביינא אבל מטלטלין דפיקדון יכול להקדישן דבכל דוכתא ברשותיה דידיה נינהו וכמו שכתב הרי"ף משמיה דגאון והכי מוכח בההוא גברא דאייתקארי דבפ' הספינה עכ"ל:
וגם מדברי הרי"ף נראה כן שכתב בריש פרק שור שנגח על ההוא מעשה שהביא הגמרא דההוא גברא דתקע לחבריה וחייבוהו סלע מדינה אמר לה ההוא גברא הואיל ופלגא דזוזא לא בעינא ניהבוה לעניי הדר אמר להו ניתבוה ניהלי דאזיל אברי ביה נפשאי אמר ליה רב יוסף כבר זכו ביה  עניי ואף על גב דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן ידי עניים אנן וכו' ופרש"י יד עניי אנן. דרב יוסף גבאי של עניים היה עכ"ל: כתב הרי"ף איכה מאן דפשט מהא דמאן דיהיב מידי לעניי באמירה ובעא למהדר ביה מצי הדר ביה ואמר הכי מדאמר רב יוסף ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן ידי עניים אנן שמעינן מינא דדינא דעניים כדינא דהדיוט דמי דבהדיוט אי אמר לה חד לחברי מנה לי בידך תנהו לפלוני במעמד שלשתן קנה ואי לא לא קנה הכי נמי דינא דעניים ומשום הכי אמר רב יוסף ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה בדינא דמעמד שלושתן אנן ידי דעניי אנן ואנן אמרינן בפיך זו צדקה אלמא בדיבור מחייב והאי דאצטריך רב יוסף הכא למימר ואע"ג דליכא עניי הכא דליזכו ביה אנן ידי עניים אנן דאלמא אי לאו הכי  הוה מצי למהדר ביה לאו משום דדין עניים כדין ההדיוט דמי אלא משום דההיא פלגא דזוזא לאו ברשותיה הוה קאי דהא לא אתא לידיה כדאמרינן אמר רב כל ממון שאין יכול להוציאו בדיינם בדיינים והקדישו קדוש והאמר רבי יוחנן גזל ולא נתייאשו הבעלי' ממנו שניהם אינם יכולים להקדיש זה לפי שאינה שלו וזה לפי שאינה ברשותו ואוקימנא להא דרב במקרקעי דכי יכול להוציאו בדיינין ברשותיה קאי ושמעינן מינה דבמטלטלי אפילו ממון שהוא יכול להוציאו בדיינים והקדישו אינו קדוש ומשום הכי אמר ליה רב יוסף אנן ידי דעניי אנן דלא גרע מדינה דהדיוט דקני במעמד שלושתן אבל מידי דאיתיה ברשותיה ואמר הרי הוא לעניים כבר זכו ביה עניי ולא מני הדר ביה כדאמר בפיך זו צדקה מחייב עלה לאלתר דהא קיימי עניים עכ"ל משמע מדבריו דשטר חוב שיש לאדם על חברו כל זמן שלא גבהו הוי דבר שאינו ברשותו ואם הקדישו אינו קדוש אלא אם כן היה במעמד שלושתן דאז אפילו בהדיוט קנה אבל בלאו הכי לא:
הלימוד היוצא לנו מן השלושה דינים הנ"ל הוא זה דלכאורה נראה שהיתום הנ"ל שהקדיש מעותיו שיש לו ביד אפוטרופוס אין הקדשו הקדש מכמה טעמי חדא דהוו מטלטלים ואמרינן שאפילו יכול להוציאם בדיינים אין הקדישן הקדש דהוי כמו שטר חוב שיש לו על האפוטרופוס שאם הקדשוהו אינו קדוש ועוד אפילו היו קרקעות נראה שלא היו יכולים להקדשן דדוקא כשאמרו שהקרקעות ברשות בעליו בכל מקום שהם כשיכול להוציאם בדיונים אבל בנ"ד שאינו יכול להוציאם בדיינים עד שיגדילו נראה דלא אמרינן שהם ברשותם ואם כן אינם יכולים להקדישן:
ונראה מטעם אחר שאין יכולת ביתומים להקדיש מעותם שיש להם ביד האפוטרופוס וכיון שאינם גדולים. כמו שכתב הרמב"ם בפ' כ"ט מהלכות מכירה קטן עד ו' שנים אין הקנייתו כלום וכו' במה דברים אמורים בקטן שאין לו אפוטרופוס אבל אם היה לו אפוטרו' אין מעשיו כלום אפילו במטלטלים אלא מדעת האפוטרופ' שאם רצה לקיים מקחו וממכרו ומתנתו במטלטלים קיים עכ"ל ואם כן כמו שאמרו בקטן שהוא אחר שש שנים שממכרו ממכר ומתנתו מתנה ואם יש לו אפוטרופוס אין מעשיו כלום עד שיגדיל א"כ בנ"ד אין בהקדש הקטן כלום אע"פי שהוא בן י"ב שנה וחצי כיון שהוא תחת יד אפוטרופוס:
ברם קודם נעילת שערי תשובה בנד"ד יש לנו לצאת בזכות ההקדש ונאמר שאחר החקירה והעיון נראה שהקדש זה שהקדישו היתום הנ"ל הוי הקדש והוי דבר שברשותו שהמעות הללו שיש לו ביד האפוטרו' יש להם דין פיקדון ואם כן כל שלא כפר בהם האפוטרופוס יכולים להקדישן שאפוטרופוס יש לו דין שומר חנם שפטור מגנבה ואבדה ואינו חייב אלא בפשיעה כמו שכתב מהרר"קא בשולחן ערוך בח"ה סי' ח"נ ואם כן יש לו תורת פיקדון ולא דמי להלוואה שהתם כל האחריות על הלווה ואין למלוה וא"כ יצא מרשותו ונכנס לרשות הלווה לפיכך אם הקדישה המלוה לא עשה כלום דהוי דבר שאינו ברשותו אבל בנ"ד שהאחריות על היתום מגנבה ואבדה הוי דבר שברשותו והוי פיקדון שיש לו ביד האפוטרופוס וכיון שלא כפר בו האפוטרופוס והוא ג"כ הגיע לעונת הנדר' שהרי הוא בן י"ב שנה וחצי והוא הקדיש בהשלמת דעתו ובפני עדים נאמנים ודאי שהקדשו הקדש:
ואין לנו לומר שכשאמרו בפיקדון שלא כפר בו הנפקד שהוא ברשות בעליו בכל מקום שהוא היינו טעמא שכישאל אותו המפקיד מן הנפקד יתננו לו בכל שעה שירצה אבל בנ"ד שאין כח ביתום להוציא המעות הללו מיד האפוטרופוס עד שיגדיל אע"פ שלאחר שיגדיל יתן לו בכל שעה שירצה שהרי אינו כופר בו מכל מקום כיון דהשתא אין יכול להוציאם אמינא דהשתא מיהא הוי דבר שאין ברשותו ואין יכול להקדישן דהא נמצינו שכל דבר שאינו בידו של אדם עכשיו וגם אין כח בידו להוציאו עד אחר זמן כיון שלאחר אותו הזמן יש בידו להוציאו יכול להקדישו שהרי הממשכן שדהו לעשר שנים והקדישו לאותו הזמן הוי הקדש אע"פי שאין בידו להוציאו עכשיו כיון שלאחר אותן הזמן יכול לפדותו ואם כן בנ"ד שודאי יבואו המעות הללו ליד היתום כשיגדיל מכ"ש שהקדשו הקדש שהרי לא יצאו כלל מרשותו והן ביד האפוטרופוס בתורת פיקדון שהוא בעליו וגם אינו צריך שום מעשה שיבואו לידו כמו בשדה הממושכנת שצריך לפדותו ואע"ג שהתם אינו מקודש עד שיגיע הזמן ההוא היינו טעמא מפני שיש שיעבוד המלוה ואין הקדש מוציא מדי שיעבוד אלא בשישבו קדושת הגוף אבל זה אין בו קדושת הגוף שאינו קדושת מזבח אבל בנ"ד שאין בו שיעבוד כלל שהרי המעות של היתום הן ואינו ביד האפוטרופוס חלא להשתדל בטובתו חל עליה' הקדש מיד ויוציאם אותם מיד האפוטרופוס:
ואין לחלק ולומר דבשדה הממושכנת אם הקדישו לאחר זמן המשכון דהקדשו הקדש מפני שהוא קרקע והקרקעות הם ברשות בעליו מה שאין כן במטלטלים שהרי הפיקדון כשאינו כופר בו הנפקד כבר אמרנו שהוא ברשות בעליו בכ"מ שהוא ואע"פ שהוא מטלטלים ועוד כשאמרו בקרקעות שהם ברשות בעליו בכל מקום שהם ויכולין להקדישן היינו כשיכולים להוציאם בדיינים וזה שמשכן שדהו לעשר שנים אינו יכול להוציאו עד אחר הזמן הזה ואם כן כמו שאנו חושבים בשדה הממושכנת כאילו הגיע הזמן הזה להיות דבר שברשותו גם כן בנ"ד נימא כאילו היגיע הזמן שהוא גדול להיות דבר שברשותו שהרי הוא פיקדון שאינו כופר בו הנפקד כמו כן בזמן הזה הוי דבר שברשותו וכיון שאין שיעבוד עליו כלל קנה ההקדש מיד ומוציאים את המעות מיד האפוטרופוס ואז כח בידו למחות כיון שהמעות ברשות של היתום והוא הגיע לעונת הנדרים:
נשאר לנו עתה להוציא הסולת הנקייה מן כל הכתוב והוא כפי דעתי הקצרה הסומא בארובה שהיתום של נ"ד יקיים הפסוק של יונה הנביא אשר נדרתי אשלמה וגו' והגזבר יוציא המעות הנ"ל מיד האפוטרופוס בעל כרחו דמעלין בקודש ולא מורידין: זה הוא דעתי והרב מורינו נר"ו יגזור אומר כפי רצונו הטוב:
פסק זה היה זמנו ר"ח אייר השנה שעבר ונגמר היום יום שנכפל בו כי טוב ה' לחדש טבת שנת בצר לי אקרא ה' ואל אלדי אשוע ישמע מהיכלו קולי וגו' לפ"ק
הצעיר יוסף ן' לא"א כמהר"ר משה אלואריס זצ"ל