שאלה ראובן נדר לתת עשירית לצדקה מהריוח שיעשה בעסקיו והנה אירע שבשנה אחת היה לו הפסד בעסק אחד וריוח בעסק אחר ומסתפק עתה אם יתן עשירית מהריוח שעשה בעסק ההוא או אם יעשה חשבון ההפסד עם הריוח ויתן העשירית מן המותר:
תשובה מאמרם ז"ל בערכין פרק האומר (דף כ') שור זה עולה ובית זה קרבן ומת השור ונפל הבית פטור מלשלם שור זה עלי עולה ובית זה עלי קרבן מת השור ונפל הבית חייב לשלם ע"כ במשנה ובגמרא אמר רבי חייא בר רב לא שנו אלא דאמר דמי שור זה עלי עולה אבל אמר שור זה עלי עולה כיון דאמר זה ומת אינו חייב באחריותו עלי להביאו קאמר מתיבי שור זה עולה השור הקדש ומועלין בו מת או נגנב אינו חייב באחריותו שור זה עלי עולה השור הקדש ומועלין בו מת או נגנב חייב באחריותו מי אלימא ממתניתין דאוקימנא דקאמר דמי הכא נמי דקאמר דמי והא מדסיפא דקאמר דמי רישא דלא קאמר דמי דקתני סיפא דמי שור עולה השור חולין ואין מועלין בו מת או נגנב אינו חייב באחריותו אבל חייב באחריות דמיו רישא וסיפא דקאמר דמי רישא דקאמר יקדיש השור לדמיו סיפא דקאמר לכשיבאו דמיו יקדשו והא אין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אמר רב יהודה אמר רב הא מני רבי מאיר היא דאמר אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם עד כאן לשון הגמרא לענינינו:
ופרש"י מתני' ובית זה קרבן לבדק הבית ונפל הבית קודם שהחזיק בו הגזבר: גמר' לא שנו דכי אמר עלי חייב לשלם אלא דאמר דמי עלי דאם אבד השור הדמים לא אבדו דהא לא אמר דמים הללו ולא היו בעין עליו להביאו לטרוח עד שיתקרב: ה"נ דקאמר דמי וכדאוקימנא לקמן דאמר יקדש שור זה לדמיו והדמים עלי עולה הלכך השור קדוש דהא אמר יקדש  השור ואם מת חייב באחריותו בהאמר עלי והכא ליכא למימר כדאמר לעיל דהתם כיון דאמר זה למפטר נפשיה מאחריות אתי ועלי הטורח הבאה קאי אבל הכא דלא הוו דמים קמיה ולא אמר הללו ודאי עלי האחריות קאי והאי דקאמר זה ה"ק שור זה יהיה קדוש עד שימכרנו ואביא דמיו: השור חולין דלא הקדש אלא מעות דמי השור לכשימכר: אינו חייב באחריותו שהרי לא נמכר ונמצא שלא הקדיש כלום אבל חייב באחריות דמיו אם נמכר השור וקדשו הדמים ואבדו חייב באחריותו: רישא דקאמר יקדש השור לדמיו והלכך חייב באחריותו שהרי חל קדושת דמים על השור והוא קבל עליו אחריות דמיו והאי עלי אחריות הוי הואיל ואדמים קאי ודמים להוו קמיה דלימא הללו: סיפא דקאמר לכשיבאו דמיו יקדשו הלכך אינו חייב באחריותו דכיון דמת השור ולא בא לכלל דמים נמצא שלא הקדיש כלים: ר"מ היא דתניא הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר לאחר שתתגיירי וכו' ר"מ אומ' מקודשת עכ"ד ז"ל:
הנה לפניך שהתלמוד באמיתת ההחלט' ובמונח קיים מקשה והא אין אדם מקדיש דשב"ל והוכרח מפאת זה להשיב הא מני ר"מ היא וכוונתו לומר ואין הלכה כמותו והמופת על זה הוא מה שאמר התנא בפרק אף על פי המקדיש מעשה ידי אשתו הרי זו עושה ואוכלת המותר ר"מ אומר הקדש ר' יוחנן הסנדלר אומר חולין ויש הרבה משא ומתן בגמרא המותר באיזה זמן קדוש אם מחיים או לאחר מיתה ושם פסק שמואל כר' יוחנן הסנדלר שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם ורבינו הגדול לא הביא מחלוקת האמוראים לעניין אם קדוש מחיים או לאחר מיתה אלא הביא המשנה בצורתה ודברי שמואל דהלכה כרבי יוחנן הסנדלר והלך בדרך הטובה והישרה להורות לנו הלכה פסוקה הגם שנחלקו האמוראים בדברי ר"מ ונשאו ונתנו בדבר אין הלכה כמותו אלא כשמואל כפסק כרבי יוחנן הסנדלר ובפרט כתב בהלכות בפרק שור שנגח את הפרה דדבר שלא בא לעולם אינו מקודש כלל וכן פסק הרא"ש והרמב"ם והטור וב"י ומוסכם מכל המפרשים וכ"ש לדעת הגאונים כאשר אבאר בג"ה:
אחר הצעה זאת לנושא שאנחנו בו תחלת העיון שראובן אינו חייב לשלם לעניים שום ריוח ואין אנו צריכים לומר אם היה לו ריוח והיה לו הפסד כאשר שאל החכם השואל דדבר פשוט הוא שאינו חייב לשלם שהרי יבא שכרו בהפסדו אלא אפילו ירויח בלי שום הפסד אינו חייב לשלם אחר הקדמתנו דאין אדם מקדיש דשב"ל והוי כאומר מה שתעלה מצודתי מן הים קודש מה שתוציא שרה זו מן הפירות חרם שלא אמר כלום וכן האומר לחבירו שדה זו שמכרתי לך לכשאקחנה ממך מקודשת ולקחה אינה מקודשת לפי שכשהקדישה לא היתה ברשותו וזה עצמו אמר ראובן לתת עשירית לצדקה מהריוח שיעשה בעסקיו והריוח עדיין לא בא לעולם:
כל זה כתבתי קודם עומדי על דברי נזר החכמים עטרת תפארת בעלי התורה הרמב"ם ז"ל אחר שפסק דאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם כתב יראה לי שאע"פי שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חייב להקדישו כשיבוא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הנדרים כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעל' מצודתי מן הים הרי עלי ליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבויים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא במאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא ולא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרתי לי שם נדר והרי האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר חייב לנהוג בנזירות ואע"פי שעדיין לא נדר בנזיר הואיל ואמר שידור בנזיר חייב להנזר וזה וכיוצא בו וכזה ראוי לידון ע"כ ואפילו בעל הריב הראב"ד ז"ל הודה לו והודאת בעל דין כמאה עדים שכתב א"א הראיה מיעקב היא ראיה אבל זו של נזיר אינה כלום שהרי בידו היא ועוד כי לא ידע מתי יפטר והרי הוא כאילו אמר הריני נזיר מיד אם כן אפוא בין לדעת הרמב"ם בין לדעת הראב"ד אם אמר בלשון נדר חיוב לשלם הגם שעדיין לא בא לעולם וחזר הדין שראובן שחייב עצמו בתורת נדר חייב לשלם לעניים מה שהרויח רצוני לומר אם לא היה לו הפסד כי יש חלוק בין אמרו בלשון נדר או בלשון הקדש כאשר כתב הרמב"ם ז"ל בהלכות ערכין וחרמין פ"ו:
והנה הרב בהלכות ערכין וחרמין החלט העניין בגזירת אומר ולא הביא סברת הגאונים שחולקי' על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין אלא בדברים שההדיוט קונה בהם וכו' ובפרק כ"ב מהלכות מכירה הביא סברתם וז"ל דין ההקדש ודין העניים ודין הנדרים אינו כדין ההדיוט בקנייתו שאלו אמר אדם כל מה שתלד בהמתי יהיה הקדש לבדק הבית או יהיה אסור עלי או אתננו לצדקה אע"פי שאינו מתקדש לפי שאינו בעולם הרי זה חייב לקיים דברו שנאמר ככל היוצא מפיו יעשה והואל והדבר כן אם צווה אדם כשהוא שכיב מרע ואמר כל מה שיוצ' אילין זה לעניים או כל שכר בית וה לעניים זכו בהן העניים יש גאונים שחולקים על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין אלא בדברים שההדיוט קונה בהם ולפיכך לא יזכו בדבר שלא בא לעולם ואין דעתי נוטה לדברים אלו שאין אדם מצוה להקנות והוא מצוה לקיים דבריו בצדקה או בהקדש דש כמו שהוא מצוה לקיים הנדר כמו שבארנו בערכין עכ"ד הרב ולפי שהרמב"ם ז"ל סלק טענת הגאונים באומרו שאדם מצוה לקיים דבריו בצדקה כמו שהוא מצוה לקיים הנדר לא חש לכתוב סברת הגאונים בהלכות ערכין הואיל וכבר דחה אותה כשתי ידים בהלכות מכירה וכתב ואין דעתי נוטה לזה וכו' וכתב הרב המגיד דין ההקדש ודין העניים עד סוף הפרק בהשגות א"א רואה אני כי הוא מוסיף אפילו על דברי הרב ז"ל כי הרב כתב במעשה דההוא גברא דתקע ליה לחבריה דמשום דלא הוה ברשותו לא מצי מקנה ליה אלא במעמד שלשתן וזה החכם אומר שאפילו לא בא לעולם קנו עניים ואני אומר אם חייב עצמו בכך שאמר אתן לעניים כך וכך מן הפירות שיצאו בכרי שלי וכן כיוצא בזה הרי חייב עצמו ויתן אבל אם אמר אנתן לעניים כך וכך מן הפירות שלא באו לעולם או שאמר לבניו תנו לא קנו עניים לדברי הרב עכ"ל ובאמת דעת הרב אלפסי ז"ל בהלכות שם בפרק שור שנגח את הפרה דדבר שלא בא לעולם אינו מקודש כלל וגם מוסכם הוא מכל המפרשים ומבואר בגמרא וגם דעת המחבר כן בבאור בפרק ו' מהלכות ערכין וחרמין אלא שכתב שאע"פי שאינו מקודש המודר חייב להקים דבריו מדין חיוב הנדר כמו שיתבאר שם בארוכה ואף שם הודה לו הרב ר"א ז"ל ואף כאן הן הן דבריו והתמה שכתב הרב רבינו חננאל ואני אומר שהחלק הראשון היא סברת המחבר אלא שהוא מוסיף שאף במתנת ס"מ אע"פי שאין הנודר קיים מצוה לקיים ברי המת כמו שהוא מחוייב אם היה קיים ועקר והחלק הראשון כשהנודר קיים כן כתבוהו קצת מן המפרים ז"ל עכ"ד:
כל ערום יראה כדעת שדברי הרב המגיד סתומים וחתומים בהעדפת לשון וחסרון לשון וטעות סופרים גם יש חלוף גרסאות אף מה שהגיה החכם טימפלו לא ישר בעיני ולפי דעתי שיעור דבריו כך הם שהרמב"ם פסק בפ"ו מהלכות ערכין וחרמין שאם נדר לתת לעניי כל מה שתעלה מצודתו היום חייב ליתן לעניים מתורת נדרים לא מתורת הקדש ובכאן בהלכות מכירה מוסיף שאף ש"מ שצווה ליתן לעניים צריכים היורשי' לשלם שמצוה לקיים דבדי המת וגם בהלכות ערכין וחרמין הודה לו הראב"ד ז"ל ואף כאן הן הן דבריו פירוש שגם הראב"ד הודה בזה ומן התמה על הראב"ד שכתב אם אחר ינתן על ים כך וכך מפירות שלא באו לעולם לא קנו עניים לדברי הרב דהיינו רב אלפסי ז"ל וכי נעלם מעיני הרמב"ם ז"ל שהרב אלפסי סובר כן והלא הוא עצמו כתב יש מן הגאונים שחולקים על דבר זה ואומרים שאין העניים זוכין וכו' ולכך כתב הרב המגיד ואני אומר שהחלק הראשון רצונו לומר חלוקה הראשונה שכתב הראב"ד ואני אומר שאם חייב עצמו בכך שאמר אתן לעניים כך וכך כלומר מן הפירות שיצאו בכרי שלי וכו' הרי זה חייב עצמו ויתן ואפילו לדעת הרב אלפסי ז"ל כמו שסיים בדבריו לדעת הרב והיא גם כן סברת הרמב"ם דהיינו המחבר אלא שהוא מוסיף שאף במתנת ש"מ אע"פי שאינו נדר מצוה לקיים דברי המת הגם שאינו מחוייב אם היה קיים והחלק ה"ב שכתב הראב"ד כשהנודר קיים ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים ולא אמר יהיה קודש כן נראה לי לדעתו ז"ל העולה מדברינו לדעת הרמב"ם ז"ל שאם הנודר קיים יקבל בלשון נדר חייב ליתנו לעניים ואם הוא ש"מ אם ציוה ואמר כל מה שיוצא אילן זה לעניים זכו בהן העניים אף הראב"ד הודה לו אלא שאמר לדעת רב אלפסי אינו כן וכבר השיב הרב המגיד דברי הרמב"ם ז"ל וכן פסק הרב בית יוסף בשולחנו הטהור שהעתק דברי הרמב"ם מלה במלה מפרק כ"ו מהלכות מכירה בח"ה סימן רי"ב ואע"פי שהרב בעל ההגה חולק זו היא דעת הטור שכתב שאביו הרא"ש חולק על דברי הרמב"ם אבל הרב בית יוסף כתב שדברי הרמב"ם והרא"ש עולים בקנה אחד לכך פסק כדברי הרמב"ם וכבר כתבתי כל זה בארוכה בפסקי הראשונים משאלות ותשובות עץ חיים חלק ג' שאלה כ"ג עיין עליו ובכאן מקצר ועולה שנים ג' גרגירים בראש אמיר:
ומעתה נבוא לנושא שאנחנו בו מה שנסתפק החכם השואל אם ראובן יתן עשירית מהריוח שעשה בעסק ההוא או אם עשה חשבון ההפסד עם הריוח וכו' אני אומר שודאי זו אינה צריכה לפנים שראובן נדר שיתן העשרית לצדקה מהריוח ואם הרויח בסחורה אחת והפסד באחרת אם כן זה אינו ריוח ולא חל הנדר כלל ואפילו כשהרויח במשל אלף דנרים ונתן מאה מהם לצדקה כאשר נדר ואתר זה כמו שני חדשים הפסד מאה דנרים כשיבוא הריוח פעם אחרת צריך לנכות ההפסד תחלה שהרי היא נדר מהריוח שיעשה בעסקיו ואין זה ריוח אלא הפסד ומסתמה דעתו היתה בהרוחה לא בהפסדה ועוד העיקר אצלינו דסת' נדרים להחמיר ופירושן להקל כמו שכתב הרמב"ם בפרק ב' דנדרים סתם נדרים להחמיר ופירושן יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומר הרי הפירות האלו עלי כבשר מליח וכיין נסך אומרים לו ומה היה בלבך אם פי' ואמר כבשר מליח של קרבן וכיין שנתנסך על גבי המזבח היה בלבי הרי זה אסור ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת עכו"ם ויין שיתנסך לה הרי זה מותר ואם נדר סתם הרי זה אסור ע"כ ובנושא שלנו ודאי כוונתו ואמירתו על הריוח לא על ההפסד ואם אנחנו שואלים אותו יאמר כך היתה כוונתי שאם לא כן אם ראובן רוצה ליתן לעניים אף שהפסד בעסקיו אין מי שימחה בידו ולא היה צריך לבוא לבית המדרש לשאול מה יהיה משפטו אלא האמת כאשר בארנו:
העולה מדברינו שראובן אינו חייב ליתן לעניים או לצדקה אלא הריוח שהרויח בפסקיו אחר שינכה ההפסד לזמן קצוב לשנה או שנתים ומה שנשאר מהריוח יתן העשירית לצדקה כאשר נדר ובזה יצא ידי שמים וקיים את נדרו ואין אנו צריכי' לומר לדעת הגאונים שהשוו דין ההקדש והעניים לדין ההדיוט וכמו שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם כן אינו מקדיש ואינו נודר לעניים דבר שלא בא לעולם ואם הקדש ונדר לא אמר כלום אלא אפילו לדעת הרמב"ם והראב"ד והרב המגיד שחלקו תורת נדר מתורת הקדש מודים בנושא שלנו שאין ראובן חייב אלא הריוח הנשאר אחר שעשה חשבון ההפסד שאין השכל והעיון מחייב לראובן ליתן מן הריוח במקום שיש הפסד דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום זהו מה שהורונו מן השמים והשם יכפר בעד בסדר ובשנת כי תצא למלחמה על איביך ונתנו ה' אלהיך בידך ושבית שביו לפ"ק:
חייא הכהן די לאארה