שאלה ראובן היו לו ג' בנים וא' מהם בכור וג' בנו' ובראותו עצמו כ"כ חולה מוטל על ערש דוי קרא לבניו וצוה להם מחמת מיתה שכל מה שיש לו בשותפות עם לוי חבירו יתמיד השותפות ולא יתפרדו ממנו בעוד שבנותיו לא תהיינה נשואות כפי כבודו דהיינו שיתנו לכל אחת מהן ה' אלפים פלוריניס לנדונייתא ובעוד שלא תנשאנה יחלקו הריוח ביניה' שנה בשנה והבנו' תזונה ואם באולי לא ירבו להתמיד השותפות עם לוי על כל פנים יעמדו הם בשותפות בסחורה עד שתנשאנה בנותיו והקרן יהיה קיים ולא יחלקו הממון ביניהם עד שתהיינה כלן נשואות ואז יקחו כל אחד חלקו הראוי לו הבכור כבכורתו והפשוטים כפשיטותם ויהי אחרי הדברים האלה וימת ראובן וחל"יש והשתא בעת חלוקת הפירות וריוח הממון נפלה קטטה ביניהם הבכור תובע פי שנים בשביל חלק בכורתו באומרו שכוונת אביהם לא היתה אלא שבנותיו לא תשארנה פנויות ולכך לא רצה שיחלקו הממון עד שתנשאנה ויעמוד הקרן קיים ולא נתכוון לגרוע מחלק בכורתו מהריוח ופירות היוצאים מן הקרן והפשוטי' טוענים שכיון שאין לאל ידם לחלק הממון ושהם מחוייבים לעמוד בשותפות עם לוי או ביניהם הוי כמו שנים שהטילו לכיס א' מאתים וא' מנה שהריוח וההפסד לאמצע וכל עוד של יחלקו ביניהם הממון אינו מגיע לו פי שנים ולכן מבקשים לדעת איזה דרך ישכון אור תורתנו הקדושה לדון אותם על פי האמת והיושר ולכן המורה יורה לצדקה ומהתח"ש:
תשובה תנן במסכת בכורות (ד' נ"ב) הבכור אינו נוטל פי שני' בשבח ולא בראוי כבמוחזק ובגמרא אינו נוטל בשבח דכתיב בכל אשר ימצא לו ופרש"י ז"ל בשבח. אם השביחו נכסים לאחר מיתת האב קודם שחלקו אין הבכור נוטל פי שנים בשבח אלא שמין מה שהיו בשעת מית' אביהם והבכור שנטל ב' חלקים בקרקעות יתן מעות שבח חלק השני שנטל בשביל הבכורה ואותן מעות יחלקו בין כולם:
הרי לך דהדבר פשוט שכל מה שהשביחו הנכסים לאחר מיתת ראובן אביהם הוי בכלל דין משנתנו דאין הבכור נוטל באותו שבח פי שנים ועוד מצינו מפורש מאמר זה במימרא דרב נחמן בבא קמא (פ' הגוזל עצים ד' צ"ה ע"ב) אמ' שמואל ג' שמין להם השבח ומעלין אותן בדמי' ואלו הן בכור לפשוט ובעל חוב ללוקח ובעל חוב ליתומין ופרש"י ז"ל בכור לפשוט שהשביח את הנכסי' קודם חלוקה ובשעת חלוק' נוטל הבכור פי שנים בקרקעות צריך להחזיר לפשוט רביע השבח של חלק בכורה במעות שאין לו ליטול פי שנים במה שהשביחו ואם השביח ב' זוזים כשנטל זה פי שנים בקרקע נוטל מן השבח ח' זוזים צריך להחזיר לו ב' זוזים ומעלה לו בדמים ואין נותן לו מן הקרקע אלא אם רצה מסלקו ונותן לו ב' זוזים ואין יכול לומר לו פשוט תן לי קרקע כזה שיהא ב' זוזים: ובעל חוב ללוקח. הטורף לקוחו' בשביל חוב שיש לו על המוכר אין לו כח במה שהשביח לוקח ומסלקו ב"ח בדמים ונותן לו דמי שבחו ואין נותן לו קרקע כשיעור שבחו: ובעל חוב ליתומים. בעל חוב שיורד לנכסי יתומי' בשביל  חוב אביהם אין לו במה שהשביחו נכסים לאחר מיתת אביה' כלום ומעלה להן לשבחן בדמים ונותן מעות אם ירצה עכ"ל: נפקא מינה דהשבח שהשביחו הנכסים אחר מיתת אביהם אין לבכור בו פי שנים:
אבל זה אינו מוסכם מכל הצדדין דחילוק יש בדבר דכשהשבח בא ממילא ולא אשתני הדבר ההוא נוטל הבכור בו פי שנים ואם הוא דבר שלבואו תועל' השבח צריך להשתנות אזי אינו נוטל פי שנים מאותו השבח והוא מיוסד במחלוקת ר' ורבנן במסכת בתרא (פ' י"ג דף קכ"ג) ת"ר הבכור נוטל פי שנים בזרוע ובלחיים ובקיבה ובשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהם כיצד הניח להם אביה' פרה מוחכרת או מושכרת ביד אחרים או שהיתה רועה באפר וילדה בכור נוטל פי שנים ומסיק מתניתין ר' היא דתניא אין בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביהם ר' אומר אומר אני בכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביה אבל לא בשבח שהשביחו יתומים לאחר מיתת אביהם ירשו שטר חוב בכור נוטל פי שנים יצא עליהם שטר חוב בכור נותן פי שנים ואם אמר איני נותן ואיני נוטל רשאי מאי טעמא דרבנן אמר קרא לתת לו פי שנים מתנה קריא רחמנא מה מתנה עד דאתיא לידיה אף חלק בכורה עד דאתיא לידיה ורבי אמר אמר קרא פי שנים מקיש חלק בכורה לחלק פשוט מה חלק פשוט אע"ג דלא מטא לידיה אף חלק בכורה אע"ג דלא מטא לידיה ופסק הרמב"ם כרבנן בפ"ה מהלכות נחלות וז"ל אין הבכור נוטל פי שנים בשבח ששבחו נכסים לאחר מיתת אביו אלא מעלה אותו השבח בדמים ונותן היתר לפשוט והוא שישתנו הנכסים כגון כרמל שנעשו שבלים וכפניות שנעשו תמרים אבל שבחו מחמת עצמן ולא נשתנו כגון אילן קטן שגדל ועבה וארץ שהעלתא שרטון ה"ז נוטל בשבח פי שנים ואם מחמת הוצאה השביח אינו נוטל עכ"ל. ואף שהוא פסק בהניח להם פרה מושכרת או מוחכרת או שהיתה רועה באפר וילדה הבכור נוטל בה ובולדה פי שני' שנראה שפסק בהא כר' כמו שהשיג עליו הראב"ד ז"ל כבר ה"ה ז"ל יישב הדבר לדעת הרמב"ם שלעולם פסק כרבנן דכל השבח הבא מחמת עצמן ולא נשתנו נוטל הבכור פי שנים ולא אוקימנא ההיא ברייתא דפרה כר' אלא מקמיה דאמר רב פפא דבארעא ומסקא שרטון דקלא ואלים אפילו רבנן מודו דשקיל והוה ס"ד מעיקרא דרבן פליגי אפילו בשבחא דממילא ולא אישתני ולהכי אוקימנא הך ברייתא כר' אבל בתר דאמר רב פפא אפילו רבנן מודו בשבחא דממילא ולא אשתני ברייתא דפרה אפילו כרבנן אתיא עכ"ל ולא תשמע מינ' דבכור נוטל בראוי כבמוחזק דהטע' הוא כמו שכתב הרב בן מיגש ז"ל מפני שכבר היה מובלע בכח בגוף הדבר עד שממילא בא השבח בלתי שינוי בדבר ההוא הרי לך מכל האמור דאין לבכור פי שנים אלא במה ששבחו הנכסים מחמת עצמן אבל השבח הבא מחמת שינוי שנעשה בהן אין לבכור דין בכורה באותו השבח וכן ה"ה בנ"ד שהעסק שעושי' בשותפות הוא לקנות ולמכור במשא ובמתן ומשתנה מדבר לדבר ומכח השתדלותם וטרחם בא להם השבח לא מקרי שבחא דממילא אלא אדרבא מקרי שבח הבא מכח שינוי והוי כמו כרמל ונעשו שבלים וכפניות שנעשו תמרים דאין לבכור בו פי שנים וה"ה בנ"ד:
אבל עדין צריכין אנו למודעי אם השבח שהשביחו הסחורות שהניח ראובן בשותפות לבניו יקרא דבר הראוי ליחלק וחולקין לפי הממון ויטול הבכור פי שנים או אם הוא בדבר שאין ראוין ליחלק שחולקין בשוה הבכור והפשוט שעל זה הדבר נתחבטו גאוני עולם ולהבחין זה צריכין אנו למארי חיטייא מימרת שמואל בפ' מי שהיה נשוי (כתובות דף צ"ג) שמשם יוצא מקור דין זה וז"ל שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע אמר רבא מסתברא מילתיה דשמואל בשור לחרישה ועומד לחרישה אבל שור לחרישה ועמד לטביחה זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו ורב המנונא אמר אפילו שור לחרישה ועומד לטביחה השכר לאמצע ושקיל וטרי הגמרא במימר' שמואל אם הוא כדעת רבא או כדעת רב המנונ' ואף דמשני רבא לכל מאי דאיתותב שם כתב הרי"ף הלכה כשמואל לדעת רב המנונא דסתמא קאמר הלכה השכר לאמצע ל"ש לקחו לחרישה ועומד לחרישה ל"ש לקחו לחרישה ועומד לטביחה ומתניתא מסייעא ליה דתניא ב' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים השכר לאמצע ואע"ג דאוקמא רבא כשלקחו שור לחרישה שינוייא הוא ולא סמכינן אשינויא וכן כתב הר"אש בשם ר"ח וכן כתב הרמ"בם בפ"ד מה' שותפין וז"ל השותפין שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים וזה שלש מאות ונתעסקו  כלן בממון ופחתו או הותירו השכר או הפחת ביניהם בשוה לפי מניינם ולא לפי המעות ואפי לקחו שור לטביחה שאלו טבחוהו השכר או הפחת לאמצע וכו' וכן פסק הרב ב"י בח"ה סי' קע"ו וכתב שם דלדעת הרי"ף סחורה הראויה ליחלק חולקין לפי המעות וה"ה לדעת הרמב"ם שאפילו לקחו שור לחרישה אם טבחוהו חולקין לפי המעות וה"ה לכל סחורה הראויה ליחלק שחולקין אותה לפי המעות ואם היא סחורה שאינה ראויה ליחלק דומיא דשור אפילו בשלקחוהו לטביחה ומכרוהו חי דהשכר לאמצע ולדעת בעל העיטור אם לקחוהו לחרישה אפילו טבחוהו ומכרוהו וה"ה אם לקחוהו לטביחה ומכרוהו חי חולקין בשוה אבל אם לקחוהו לטביח' וטבחוהו חולקין לפי מעות וסובר שהכל הולך אחר שעת לקיחה שאם לקחוהו לחרישה אפילו טבחוהו חולקין בשוה ואם לקחוהו לטביחה אפילו מכרוהו חי חולקין לפי מעות ולדידיה כל סחורה הראויה ליחלק חולקין לפי מעות אפילו מכרוהו יחד ואם אינה ראויה ליחלק חולקין בשוה אבל ר"י והרא"ש סוברים שאפילו לקחו פירות או סחורה הראויה ליחלק השכר לאמצע:
והעולה מן האמור שלדעת רוב הפוסקים הרי"ף הרמב"ם ובעל העיטור והרב ב"י בנ"ד אם השבח בא מנכסים שאינם ראויים ליחלק חולקים הריוח ביניהם בשוה וחם הם נכסים הראויים ליחלק חולקין כל א' לפי הממון והבכור יטול בריוח פי שנים:
כל זה הוא לכאורה לפום ריהטא דשמעתתא אבל אחר העיון וההשקפה לטובה מצאתי דרך אחרת לילך בה להוצי' לאור משפט שאתנו להחזיק לבכו' משפט בכורתו ולהעמידו על ירושתו כפי תורתנו הקדוש' וזה מפנים:
הראשון דהדבר ידוע דמשך זמן השותפות תלוי או בהגיע זמן המוגבל ביניה' או במיתת א' מהם כמו שכתב הרמב"ם בפ"ד מה שלוחין ושותפין וז"ל א' מן השותפין או מן המתעסקין שמת בטלה השותפות או העסק אעפ"י שהתנו לזמן קבוע שכבר יצא הממון לרשות היורשים וכן הורו הגאונים וכן כתב הרא"ש והביא ראיה מהתוספתא דמציאה וז"ל המקבל שדה מחבירו ומת לא יאמרו לו תנה לנו מה שעשה אבותנו אלא שמין ונותנין להם וכן כתב נמוקי יוסף שם בפ' המקבל על ההוא שתלא דשכיב דאמר ר"י דמסלקינן ליה בלא שבחא ולא מילתא היא עכל"ה ופירש הוא ז"ל שתלא נוטע כרם בקרקע ב"ה ועליו להיות אריס כל הימים ונוטל במחצה פירות ולאו מילתא היא דקאמר הגמרא כתב הרמב"ן ז"ל דלא דחינן לה אלא ממאי דאמר בלא שבחא אבל בשבחא ודאי מסלקינן ליה והיינו דתניא בתוספתא דפירקין המקבל שדה מחבירו ומת לא יאמר לבניו תנו לי מה שאכל אבינו וכן הם לא יאמרו תן לנו מה שעשה אבינו אלא שמין ונותנין והכי פירושו אם קבל אביהם כל שכרו אין בעל השדה יכול לומר להם תנו לי מה שאכל אביכם יתר על מה שעשה דכיון שכבר קבל שכרו יכולים לומר אנו נגמור מלאכתו וכן אם לא קבל אביהם אין יכולים לומר לו תן לנו כמו שפסק עמו ונשלים מלאכתו שיכול הוא לומר להם אין לו חשבון עמכם אלא עמו אלא שמין מה שעשה ונותן להם ומכאן ראיה למה שכתב הרמב"ם בשם הגאונים שא' מן השותפין או מן המתעסקין שמת שבטלה השותפות או העסק ולא דמי למאי דאמרינן הניח להם פרה שאולה שמשתמשין בה כל ימי שאלתה אבל בקבלנות שהו' מסתפק במלאכתו של ב"ה יכול לומר לו אי אפשי לך שתעשה מלאכתי וכן כתב הרשב"א והרמב"ן ז"ל:
ואם כן ה"ה בנ"ד כיון שראובן המצווה מת בטלה השותפות ממילא ואף שקבע זמן שהממון כבר בא ליד היורשין ויכולין ליפרד מן השותפות ואם כן הבכור יכול ליקח חלק בכורתו בידו לעשות בו כחפצו אם ירצה והטעם שלא עשהו היה לקיים דברי אביו שצוה שלא יחלקו הקרן ושלא יפרדו מן השותפות בעוד שבנותיו לא תנשאנה אבל לא נאמר שבשביל כך יקרא ריוח הנכסים ראוי דומיא דנכסים ששבחו לאחר מיתת אביהם דאמרינן דהבכור אינו נוטל פי שנים באותו שבח כחו שהוכחנו למעלה ממימרת שמואל דשאני התם דקודם חלוקה כל הרויח וההפסד הוא ראוי דעדין חלק הבכור' כלול בקרן והוי כמו שנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים דהרויח לאמצע אבל בנ"ד שיש לו דין חלוקה אלא שמכח צוואת אביו שרוצה לקיימה משום מצוה ואינו לוקח חלקו הראוי לו ודאי דלא מקרי ראוי ואין דין המחייבו להפסיד מחלק בכורתו כלום:
השנית משום אומדנא דאמדינן דעתיה דראובן שכוונתו לא היה לגרוע שום דבר מחלק הגבור מן השבח כלום ואם יאמר האומר שכיון שצוואת אביו היה שלא ליפרד מן השותפות ואין בידו לבטלה דקיימא לן כר' מאיר בסוף פ' מציאת האשה (כתובות ד"ע) דמצוה לקיים דברי המת וכיון שכן שהוא קשור בקשר אמיץ ואין בידו ליקח חלקו יהיה כשני' שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים והריוח יהיה לאמצע וכל זמן משך השותפות יחלקו הריח ביניהם שוה בשוה לזה אומר דיש חילוק בדבר דאינו מאמר מוחלט דמצוה לקיים דברי המת בכל פנים על פי הדברים האלה דהכל תלוי כפי אומד דעתנו שאנו מבינים מתוך כוונתו דהא מצינו בכתובות שם דהאומר תנו שקל לבני בשבת וראויים ליתן להם סלע נותנין להם סלע ואם אמר לא תנו להם אלא שקל אין נותנין להם אלא שקל ואם אמר אם מתו יירשו אחרים תחתיהם בין שאמר תנו ובין שאמר אל תתנו אין נותנין להם אלא שקל אמר ליה הא מני ר' מאיר היא דאמר מצוה לקיים דברי המת אמר רב חסדא אמר מר עוקבא הלכתא בין שאמר תנו ובין שאמר אל תתנו נותן להם כל צרכם ומקשה הגמרא והא קיימא לן הלכה כר' מאיר דאמר מצוה לקיים דברי המת ומשני הני מילי במילי אחרניתא אבל בהא מינח ניחא ליה והא דאמ' הכי לזרוזינהו הוא דאתא פירוש דאף שאמר שקל ולא יותר אמדינן דעתיה דמאמרו היה לזרוזינהו שיחזרו אחר מזונותיהן ושלא יהיו רעבתנין (כפירוש רש"י שם) וכן פסק הרמב"ם בפ"יא מה' זכייה ומתנה וז"ל שכיב מרע שאמר תנו לבני שקל בכל שבת או שאמר אל תתנו אלא שקל ונמצא שאינו מספיק להם אלא סלע בכל שבת נותנים להם כל צרכם שלא נתכוון זה להרעיב את בניו אלא לזרז אותם שמא ירויחו בהוצאה יותר מדאי עכ"ל וכן ה"ה בנ"ד אמדינן דעתיה דראובן אביהם שלא היה כוונתו מעולם לגרוע לבכור מחלק בכורתו כלום בין בקרן בין בשבח הנכסים שמגמת כוונתו לא היה כי אם שלא יפרדו איש מאחיו ויהיו לד' ראשי' ושיהי' זה סיב' לשיגרע הקרן ולא יתנו לבנותיו כפי רצונו ולא תוכלנה למצוא אנשים שישאו אותן כפי כבודו לכך צוה שיתנו להן בנדונייתן ה' אלפים פלוריניס ושלא יחלקו הממון ביניהם ויעמדו בשותפות עד שתנשאנה אבל מעולם לא עלתה על דעתו של ראובן שלא ינתן לבכור פי שנים בריוח שישבחו הנכסים כפי הראוי לו כל זמן משך השותפות דבהא לא קפיד כיון שאמר שיחלקו הריוח ביניהם כמו שכתב ה"ה ולא פחד אלא ממה שמגיע לקרן שאם יקח כל א' חלקו אפשר שאחר ומן לא יהיה יכולת בידם ליתן לבנותיו כ"כ כמו שצוה אף אם ירצו וכ"ש אם לא ירצו ולכן צוה כך שיעמדו בשותפות עד שכל בנותיו תהיינה נשואות וזהו אומדן דעת האמיתי של המצוה ולכן הדין עם הבכור שמגיע לו פי שנים מהריוח שמשביחין הנכסים בכל שנה ושנה כמו שמגיע לו מן הקרן:
והשלישית שכיון שהוא אנוס בדבר מכח צוואת אביו ונכנס בשותפות שלא כרצונו יקח בריוח לפי מעותיו ואינו דומה לשנים שהטילו לכיס דמעיקרא לרצונם נשתתפו וטעמא דמילתא כתבו התוספו' בפרקא קמא דבתרא (דף י"ג) ההיא דאמרינן אמר ליה רבא לרב נחמן לדידך דאמרת לית לך דינא דגוד או אגוד בכור ופשוט שהניח להם אביהם עבד ובהמה טמאה כיבד הם עושים אמר ליה שאני אומר עובד לזה יום א' ולזה ב' ימים והקשה ר"ת אמאי קשיא ליה מבכור ופשוט ליקשי ליה משניהם פשוטים ותירץ ר"י דלהכי קשיא ליה מבכור ופשוט משום שור לחרישה ועומד לחרישה דלכ"ע השכר לאמצע אע"פי שאין לזה כי אם מנה ולזה מאתים משום הכי פריך כיצד יעשו דבזה אין הבכור נוטל פי שנים ומשני עובד לזה יום א' ולזה שני ימים ולא דמי לשור לחרישה ועומד לחרישה משום דהתם טעמה דאדעתא דהכי נשתתפו אבל לגבי בכור דלא שייך האי טעמא כל אף נוטל כפי חלקו וגם המרדכי בפ' מי שהיה נשוי תירץ זאת הקושיא בענין אחר דשאני הכא בבכור שמן השמים הקנו לו ויש לדמותו להא דאמרינן לקח זה בשלו וזה בשלו ונתערבו זה נוטל לפי מעותיו וזה נוטל לפי מעותיו לפי שלא נשתתפו בתחלה לרצונם הרי לך שאפי' בשור לחרישה ועומד לחרישה דלכ"ע בעלמא חולקין בשוה מכל מקום הבכור והפשוט נוטל כל א' לפי מעותיו ועובד לזה יום א' ולזה ב' ימים משום שלא נשתתפו בתחלה לרצונם אף בנ"ד שלא נשתתפו לרצונם אלא שמוכרחים הם מכח צוואת אביהם הדין עם הבכור ויטול פי שנים מן השבח שישביחו הנכסים כל זמן שאחיותיהן לא תנשאנה:
זאת תורת העולה מכל הני טעמי מעלייתא דכתיבנא דבטלה השותפות כיון שמת אביהם אף שהיתה לזמן קצוב והיה יכולת ביד הבכור ליטול חלקו אם לא היה דאריה רביע עילויה לקיים מצות אביו ועוד משום אומדנא דמוכח דאמדינן דעתיה דראובן שמעולם לא היתה כוונתו לגרוע מחלק בכורתו כלום לא בקרן ולא בריוח כל זמן משך השותפות אלא שהקרן יעמוד קיים עד שתנשאנה בנותיו וגם מטע' שלא נכנסו בשותפו' מדעת' וכיון שכן כל א' יטול כפי מעותיו ולא דמי לשור לחריש' ועומד לחריש' או כשנים שהטילו לכיס זה מנה וזה מאתים דהשכר לאמצע זה מה שהעלה מצודתי היום והנראה לע"ד כתבתי בסדר ובשנת יהודה אתה יודוך אחיך לפ"ג
כ"ד הצעיר יהודה פיזא ס"ט