שאלה סופר שנזדמן לו לכתוב שם אלקים וקידשו כדת וכהלכה אחרי כן נדמה לו שהיה לו לכתוב אלקים אחרים וחזר בו ותהא על שקידשו אחר חזר וראה שבאמת היה אלקים קדש וחשב שקידושו הראשון מועיל לו וכתב אח השם על סמך זה עתה הספק נראה לעינים אם נאמר באמת שקידושו הראשון במקומו עומד וכשר או שמא הואיל ומחשבת חזרה בנתים פרח לו הקידוש הראשון וקידוש שני לא קידש ופסול על זאת אשאלך והודיעני ושכו"מה:
תשובה גרסינן בפ' הניזקין דף נד' ההוא דאתא לקמיה דר' אמי אמר ליה ס"ח שכתבתי לפלוני אזכרות שלו לא כתבתי לשמן אמר ליה ס"ת ביד מי אמר ליה ס"ת ביד לוקח אמר ליה נאמן אתה להפסיד שכרך ואי אתה נאמן להפסיד ס"ח אמר ליה ר' ירמיה נהי דהפסיד שכר אזכרות שכר ס"ת כוליה מי הפסיד אמר ליה אין שכל ס"ת שאין אזכרות שלו כתובות לשמן אינו שוה כלום עכ"לה:
דבד ידוע ומפורסם לכל מעיין שבין בס"ת בין בתפילין ומזוזות צריך לכתוב האזכרות לשם קדושה ואם לא עשה כן הספר פסול שהרי ר' אמי היה רוצה לפסול הס"ת שאמר הסופר שכתב האזכרות שלו שלא לשמן אלא שלא פסלו מפני שהיה ביד הלוקח ולא היה נאמן עליו הסופר לפוסלו וגם בסוף דבריו מוכיח כן שאמר כל ס"ת שאין האזכרות שלו כתובות לשמן אינו שוה כלום ולא מבעיא כל האזכרות שכתבן שלא לשמן שהוא פסול אלא אפילו אזכרה אחת שכתבה שלא לשמה פוסל את כל הספר שהרי כתב הרמב"ם בפרק ח' מהלכות תפילין וז"ל הכותב ס"ת תפילין או מזוזה ובשעת הכתיבה לא היתה לו כוונה וכתב אזכרה מן האזכרות שבהם שלא לשמן פסול הרי שבאזכרה אחת שכתבה שלא לשמה פוסל את כל הספר וכן פסקו כל הפוסקים ודבר זה ברור ואין להאריך יותר בזה:
אמנם מה שאנו צריכים לחקור אם די בכונה שיכוון הסופר בשעת שכותב האזכרות שכותבן לשם קדושת השם או אם צריך להוציאו בשפתיו ואת"ל שצריך שיוציא הסופר מפיו בשעת כתיבת האזכרות שכותבן לשם קדושה עדיין צריכים אנו לברר אם לא עשה כן אלא שקידש האזכרות במחשבה אם הספר פסול בשביל כך אם לח ואף שלא נמצא דבר זה מפורש בתלמוד מ"מ הפוסקים האריכו הדבור בזה העניין ולפי שיש חלוק בסברתם לעניין הדין כדי להוציא דבר לאמתו נביא דבריהם והנראה לנו עליהם וה יצילנו משגיאות ויפתח לנו שערי אורה אכ"יר:
כתב הר"אש בה' ס"ת וז"ל וצריך שיעבד העורות לשם ס"ת כדאמרינן בפרק הניזקין דף נ"ד וכו' והרב רבינו ברוך נסתפק אם צרי' להוציא בשפתיו שהוא מעבדו לשם ס"ת או לשם תפילין אי סגי במחשבה לפי שמצינו פיגול דכתיב ביה לא יחשב ובעינן דבור וכן גבי ספרים תפילין ומזוזות וכן כתיבת הגט דבעינן כתיבה לשמה אי סגי במחשב' לפי שמצינו פיגול דכתיב ביה לא יחשב ובעי דבור ותרומה ניטלת בלא דבור רק במחשבה ובשליחות יד כתוב על כל דבר פשע והחושב לשלוח יד בפיקדון חייב הילכך טוב הוא להוציא בשפתיו בתחלת העבוד ותו לא בריך וכן כשמתחיל לכתוב ס"ת יאמר ספר זה אני כותב לשם קדושת תורת משה ותו לא צריך אמנם בשעת כתובת האזכרות צריך שיחשוב לשם קדושת השם כדאמרינן בפ' הניזקין כל ס"ת שאין כל האזכרות שבו כתובות לשמן אינו שוה כלום אלמא אע"פ שכל כתיבת התורה בעינן לשמה יש מעלה אחרת בכתיבת השם עכ"ל נראה מדבריו שמן הדין אינו צריך להוציא בשפתיו לא בתחלת העבוד ולא בתחלת הכתיבה שהוא עושה לשם קדושה אלא די במחשבה כיון שלא גלו לנו בשום מקום בתלמוד שיהא צריך דבור ואף שמצינו דלעניין פיגול בעי אמירה היכא דאתמר אתמר והיכא דלא אתמר לא אתמר אמנם על הצד היותר טוב צריך להוציא בשפתיו כדי לצאת מן הספק ולכך אמר טוב להוציא בשפתיו כשמתחיל לכתוב ולא אמר צריך להוציא בשפתיו ואם בדיעבד כתב הספר או עבד העורות לשמן במחשבה ולא הוציא בשפתיו הספר כשר ובאזכרות אפילו לכתחילה די במחשבה בלבד ואינו צריך להוציא בשפתיו כיון שבתחלת הספר כבר הוציא בשפתיו שכותב הכל לשם קדושת ס"ת ויכול לסמוך על זה מיהו מחשבה מיהא בעי ואם לא עשה כן פסל כמו שאמר אמנם בשעת כתובת האזכרות צריך שיחשוב לשם קדושת השם כדאמרינן כל ס"ת שאין כל האזכרות שבו כתובו' לשמן אינו שוה כלום זהו הנראה א בביאור דברי הר"אש:
ובה"ת כתב בהלכות ס"ת סי' קצ"ב וז"ל ומשפט העיבוד שפירשנו למעלה כשנותן העורות לעבוד שצריך לפרש לשם לכתוב בהם דבר קדושה אך מסופק אי סגי במחשבה או אם צריך דבור לומר בפירוש לעשות בהם דבר קדושה אני נותן עורות אלו בעיבוד וכן בשעת כתיבת תפילין או מזוזה או ס"ת צריך שיאמר בפירוש לשם תורת ישראל וקדושה אני כותב ואם הוא שצריך דבור בפירוש בשביל כך לא יצטרך לומר על כל אות ואות אלא בתחלה יאמר שיכתוב הכל לשמה כמשפט וכן גבי גט שצריך לשמו אם לא סגי במחשבה אלא בדבור צריך שיאמר בפירוש בפני עדים בתחלת כתיבה שיעשנו כולו לשמה אבל גבי תרומה אינו צריך רק מחשבה כדאיתא פרק שלישי דשבועות וכדמוכח בירושלמי דאלם אינו תורם מפני שאינו יכול לברך משמע דאי לא משום ברכה הוה תורם שפיר אע"פ שאינו מדבר וגבי פיגול צריך דבור בפירוש כדפירש רבינו שלמה בריש מנחות ששוחט על מנת לזרוק או להקטיר חוץ לזמנו וכן מוכח בפ' תמיד נשחט דקאמר שגמר בלבו לערלים ולמולים והוציא בפיו של ערלים ולא הספיק לומר למולים עד שנגמרה שחיטה לערלי' וקרי ליה לכולה שחיטה בערלות דלא כתיבה בה מולים אלמא מחשבת מולים לא כלום להכשיר עד שיוציא בשפתי פיו והא דאמרינן פ' אין מעמידין ימול ארמי ואל ימול כותי לפי שהוא מוהל לשם הר גריזים אלמא מילה שלא לשמה הויא פסולה ואפילו הכי בגוי כשרה ואע"גב דהגוי אדעתא דנפשיה עביד ומהאי טעמא פסול גוי לכתוב גט שצריך לשמו פ' שלישי דגטין פירש מ"ו רבינו הקדוש דמילה סתמא לשמה קיימא עד שיעקרנה כמו שעושה כותי ולכך כשרה בגוי דמוהל סתמא אבל גט אשה סתמא לאו לגרש קיימא לכך צריך לפרש או לחשב לשמו וכי האי גוונא משני ריש זבחים מאי שנא זבחים סתמא כשרים וגט סתמא פסול הלא תרוייהו שלא לשמן פסולין ומשני זבחים סתמן לשמן קיימי אבל אשה סתמא לגירושין אינה עומדת וגבי תפילין ומזוזה וס"ת לכאורה הוה נראה בהן כיון שעושה העיבוד כבר לשמה שאון צריך לעשות הכתיבה לשמה ואפילו המחשבה לא צריך דסתמייהו מייהו לשמן קיימי כל זמן שאינו עוקרן לשמן כמו זבחים מיהו לא דמי דזבח כיון שהוקדש לעולה או שלמים על כרחין מסתמא נמי לשמו קאי שאסור לשנותו לזבח אחר אבל העור והקלף שעבדן לשם לכתוב בהן דבר קדושה אינו אסור לכתוב בו שטרי הדיוטות או לעשות ממנו טלאי כדפרישית לעיל אבל מדקאמר פ' הניזקין אזכרות שלולא כתבתים לשמן אם כן משמע שצריך לפרש לשמו ולא סגי בסתמא מדלא קאמר כתבתים שלא לשמן ויש לומר שלא חשש לו לדקדק בלשון ויש להביא ראיה דסתמא נמי כשר דאמרינן פ' השולח תפילין שכתבן מין גוי ועבד ואשה פסולין דכתיב וקשרתם וכתבתם מי שישנו בקשירה ישנו בכתיבה והשתא תיפוק ליה דצריך לפרש או לחשוב לשמו וגוי אדעתא דנפשיה קעביד כמו שפסול לכתוב גט אבל אי סתמא שרי לכתוב אתי שפיר דגוי כשר כמו מילה כדפרישי' לעיל לכך צריך קרא לפסול מיהו יש לדחות דקרא איצטריך לעבד ואשה דהא מין קתני בהדייהו והתם קאמר בסתם כתיבת מין לע"ז ולמין לא אצטריך קרא ועל כרחין סתמא אינו מועיל מדתניא התם פ השולח שהתיר רשב"ג ליקח ספרים שכתבן גוי ופריך עיבוד לשמה בעי כתיבה לשמה לא בעי ואי סתמא כשרין לכתוב אם כן מאי פריך ודאי כשרין בגוי כמו מילה לכך טוב ונכון לפרש בכתבי הקודש בתחילת כתיבתן ולומר שיכתוב הכל לשם תורת ישראל ולשם תפילין ומזוזות והאזכרות יכתוב לשם קדושה עכ"ל ובס' קצ"ה קבר דבריו וכתב וכן כשכותב ס"ת תפילין ומזוזה בריך שיאמר בתחילת הכתיב' שיכתוב הכל לשם תורת ישראל והאזכרות לשה קדושה כי שמא לא סגי במחשבה עכ"ל נראה מדבריו שמסכים לדברי הר"אש במה שאמר שעל הבד היותר טוב צריך שיאמר בפירוש בתחילת הכתיבה שכותב לשם קדושת ס"ת אלא שיש חילוק ביניהם שלדברי הר"אש צריך שיאמר בתחילת הכתיבה שיכתוב הכל לשם קדושת ס"ת ובשעת כתיבת האזכרות צריך שיחשוב שכותב לשם קדושת השם ולדברי בה"ת צריך שיאמר בתחילת הכתיבה שכותב הכל לשם תורת ישראל והאזכרות לשם קדושה ובשעת כתיבת האזכרו' אינו צריך כלום אלא שלא יכתבם שלא לשמן כגון אם צריך לכתוב את השם ורצה לכתוב יהודה ולא הטיל בו דלת שאז ודאי שלא לשמו הוא ופסול לדברי הכל.
והס"מג כתב בה' ס"ת סי' כה וז"ל וכתיבה נמי לשמה בריך מדאמר בפ' הניזקין אזכרות שלו לא כתבתי לשמן ורצה לפסול ס"ת והשיבו נאמן אתה להפסיד שכרך ואי אתה נאמן להפסיד ס ת מסתמא משמע שצריך לכתוב לשמה דאמרינן נמי בפ' השולח גבי רשב"ג שמתיר ליקח ס"ת שכתבו גוי ומקשה עיבוד לשמה בעי כתיבה לשמה לא בעי בתמיה וכן כשיכתבם צריך שיאמר בפירוש שיכתוב הכל לשם תורת ישראל ואזכרות שלו לשם קדושה כי שמא לא די במחשבה וכן בגט שצריך לשמה צריך אמירה עכ"ל נראה מדבריו שסובר כדברי בה"ת שצריך לומר הכל בתחילת הכתיבה ובשעת שכותב. האזכרות אינו צריך כלום אלא שנראה שהוא סובר שמצד הדין בריך אמירה בפירוש ואם לא הוציא בפיו אלא שכת הכל במחשבה לשמו לא נתברר בדבריו אם הספר פסול בשביל זה אם לא והקרוב לדעתינו שלא נפסל הספר בשביל כך כיון שלא הצריך אמירה אלא על הספק כמו שאמר דשמא לא די במחשבה:
אמנם הרמב"ם דעת אחרת עמו שכתב בפ"ח מהלכות תפילין וז"ל הכותב ס"ת תפילין או מזוזה ובשעת הכתיבה לא היתה לו כוונה וכתב אזכרה מן האזכרות שבהן שלא לשמן פסול משמע מדבריו שאינו צריך להוציא בשפתיו לא בשעת כתיבת האזכרות ולא בתחלת הכתובה ואינו פוסל אלא אם כן כתב אזכרה שבאזכרות בלא כוונה ואף שנראה שבדבריו אין הכרח שהרי הוא תופש לשון הגמרא ומה שאנו מפרשים בדברי הגמרא נוכל לפרש בדבריו מ"מ כבר מצינו הכרח בדבריו שלעניין פיגול לא הצריך דבור אלא די במחשבה כמו שכתב בפ' י"ג מ"ה פסולו המוקדשים וז"ל שלש מחשבות, הן פסולין ואלו הן מחשבת שנוי השם ומחשבת המקום מחשבת הזמן וכו' מחשבת הזמן כגון ששחט את הזבח לשמו ע מ לזרוק דמו מאחר שתשקע החמה שאינו זמן זריקתו או להקטיר ממנו דבר הראוי להקטיר למחר מאחר שיעלה עמוד השחר שאינו זמן הקטרתו או לאכול ממנו דבר הראוי לאכילה לאחר זמן הראוי לאכילתו זו מחשבת הזמן וזבחים שחשב בהן מחשבה זו הם הנקראים זבחים שנשחטו חוץ לזמנן והם הנקראים פיגול בכל מקום וזהו פיגול האמור בתורה עכ"ל הרי דבריו מבוארים בתכלית הביאור שאין צריך דבור לפגל בקדשים שהרי בכל אתו הפרק שמדבר בעניין הזה לא הזכיר בשום מקום שיהא צריך דבור ואם היה הדבר כן היה צריך להשמיענו דבר זה ואם כן שכל הפוסקים שזכרנו שהצריכו הוצאת פיו לעניין ס"ת הוא מפני שהם סוברים שלעניין פיגול צריך דבור ולא סגי במחשבה ומפני זה נסתפקו בס"ת אי סגי במחשבה כמו בשליחות יד או בעי גם כן דבור כמו בקדשים ולדעת הרמב"ם גם בפי"גול סגי במחשבה ודאי שדעתו גם כן בס"ת דסגי דמחשבה דמהיכא תותי שיהא צריך דבור גם מדברי הרי"ף נראה דסובר כן שהרי הביא דברי הגמרא כפשטן ולא הזכיר בשום מקום שיהא צריך דבור ואם היה הדבר כן היה צריך לפרש:
ובעל ספר אורחות חיים כתב וז"ל כשכותב אחד מהאזכרות צריך שיכוון לכתוב אותם לשם השם אלקי ישראל ושיוציא בשפתיו ואם לא עשה כן אין להם תקנה ולפי דעת בה"ת אינו צריך שיאמר בפירוש אלא בתחלת הכתובה אבל מחשבה ודאי בעי על כל שם ושם וכן דעת הרמב"ם ז"ל עכ"ל סברתו לומר שמן הדין צריך באזכרות הוצאת פיו ואף אם בדיעבד לא הוציא בשפתיו הספר פסול ומ"ש בשם בה"ת שאינו צריך שיאמר בפירוש אלא בתחילת הכתובה אבל מחשבה ודאי בעי על כל שם ושם נראה שטעמו שאף שהרב בה"ת לא הזכיר שיהא צריך אפילו מחשבה בשעת כתובת האזכרות מ"מ נראה לו שבהכרח צריך לומר כן מפני שמצינו לר' אמי שאמר כל ס"ת שאין אזכרות שלו כתובות לשמן אינו שוה כלום שמשמע שעוקר הדבר בכתובת האזכרות מיהו דבור לא בעי כיון שכבר אמר בתחילת הכתובה שיכתוב האזכרות לשם קדושה אבל מ"ש שכן דעת הרמב"ם לא ידענו היכן מבא בדברי הרמב"ם שיהא צרי בתחילת הכתיבה מחשבה וכ"ש דבור והרב בא"ח סו' לב תמה על דבריו וכתב וז"ל ויש לתמוה עליו שכתב כן בשם הרמב"ם שהרי הרמב"ם דבריו סתומים כדברי הגמרא ואין להם הכרע וגם מ"ש בשם בה"ת אינו מכוון שהרי מסופק הוא אי סגי במחשבה נראה שטעמו להשיג עליו במה שאמר שלדעת הרמב"ם באזכרות סגי במחשבה ולזה תמה ואמר איך כתב כן בשמו שדברי הרמב"ם סתומים כדברי הגמרא ואם כן אין הכרע בדבריו שהרי מה שאנו מפרשים בגמרא נפרש גם כן בדברי הרמב"ם ואנו כבר הוכחנו למעלה בראיות ברורות שדעת הרמב"ם דבאזכרות די במחשבה ומ"ש עוד על דברי אורחות חיים שמ"ש בשם בה"ת אינו מכוון נראה שהוא סובר שלדעת ב"הת צריך הוצאת פיו אף בשעת כתיבת האזכרות ולא ירדנו לסוף דעתו שהרי לא מצינו שיהא מצריך הרב בה"ת אמירה אלא בתחילת הכתיבה אבל בשעת כתיבת האזכרות לא מצינו שהזכיר אפילו מחשבה ואיך כתב שדברי בעל אורחות חיים אינן מכוונים מפני שבה"ת מסופק אי סגי במחשבה או לא הרי הוא לא נסתפק אלא אם היה סגי במחשבה ולא היה בריך דבור כלל ואפילו בתחילת הכתיבה אבל אם כבר הוציא בשפתיו בתחילת הספר לא מצינו שנסתפק אם בשעת כתיבת האזכרות בריך הוצאת פיו או לח ואדרבא נראה מדבריו שבשעת כתיבת האזכרות אפילו מחשבה אינו צריך כמו שכתבנו למעלה בפירוש דבריו ויש לנו להביא ראיה מדבריו לזה שכתב וגבי תפילין ומזוזה וס"ת לכאורה היה נראה בהן כיון שעושה העיבוד כבר לשמה שאין צריך לעשות הכתיבה לשמה ואפילו המחשבה לא צריך דסתמייהו לשמן קיימי כל זמן שאינו עוקרן לשמן כמו זבחים מיהו לא דמי דזבח כיון שהוקדש לעולה או שלמים על כרחין מסתמא נמי לשמו קאי שאסור לשנותו לזבח אחר אבל העור והקלף שעבדן לשם לכתוב בהן דבר קדושה אינו אסור לכתוב בהן שטרי ההדיוטות או לעשו ממנו טלאי כדפרישית עכ"ל הרי שדבריו מבוארים דדווקא עיבוד העורות שעושה לשמה אינו מועיל לכתיבה כיון שיכול לשנותו לדבר אחר דלא דמי לקדשים ולא אמרינן סתמו לשמו אבל הכתובה כיון שכשמתחיל לכתוב אומר שיכתוב הכל לשם תורת ישראל והאזכרות לשם קדושה ודאי שכל מה שכותב מסתמא על דעת כן הוא כותב ואם כן הוי סתמו לשמו דאי לא תימא הכי למה הצריך לומר בתחילת הכתיבה שכל האזכרות יכתוב לשם קדושה הלא בכל פעם שכותב את השם הרי הוא מקדשו אלא ודאי שלדעתו אין צריך בשעת כתיבת האזכרות אפילו מחשבה אלא מסתמא סגי והוי שפיר לשמן כיון שאומר כן בתחילה הכתיבה ומה שאמר ר' אמי כל ס"ת שאין האזכרות שלו כתובות לשמן פסולים היינו כשלא אמר כן בתחילת הכתיבה וגם בשעת כתיבת האזכרות לא אמר כלום או אפילו אמר בתחילת הכתיבה שכותב האזכרות לשם קדושה ובשעת הכתיבה היה רוצה לכתוב יהודה ולא הטיל בו דלת שאז הוי אזכרה שלא לשמה אבל בסתמא מא כיון שבתחיל' הספר קידש כל האזכרות סגי וא"צ בשעת הכתיבה לא דבור ולא מחשבה זהו הנראה לנו לדעת בה"ת:
והטור כתב בי"ד סי רע"ד וז"ל צריך שיאמר הסופר כשיתחיל לכתוב ספר זה אני כותב לשם קדושת ס"ת ומספיק לכל הספר ואם לא עשה כן פסול נראה שסובר כדברי הר"אש במה שאמר שבתחילת הכתיבה צריך לפרש שכותב לשם קדושת ס"ת ומספיק לכל הספר אלא שיש חילוק ביניהם שאילו לדברי הר"אש אם בדיעבד לא הוציא בשפתיו בתחילת הכתיבה שכותבו לשם קדושת ס ת אלא שחשב כן הספר כשר ולדברי הטור אפילו אם בדיעבד לא הוציא בשפתיו פסול ולא ידענו למה פסק כן כיון שרוב הפוסקים סוברים שבדיעבד די במחשבה וגם הר"אש אביו סובר כן וגם לא נמצא ראיה ברורה שיהא צריך הוצאת פיו אפילו לכתחילה ולמה נפסל הספר שאירע שכתבוהו כך ובסי' רע"ו כתב אע"פ שאומר בתחילת כתיבת הספר שכותבו לשם קדושת ס"ת בכל פעם שכותב שם בריך לחשוב שכותב לשם קדושת השם ואם לא עשה כן פסול וכתב הרב ב"י אע"פ שאומר בתחלת הספר וכו' בכל פעם שכותב שם צריך לחשוב שכותב לשם קדושת השם בהניזקין דף נ"ד בעובדא דההוא דאתא קמי דר' אמי וכו' ומ"ש רבי צרי לחשוב הוא לשון הר"אש בה' ס"ת ואע"ג דהר"אש ורבינו כתבו צריך לחשוב נראה מדברי הר"אש שם דלא סגי במחשבה וצרי' להוציא בשפתיו וכן כתב סמ"ג וסה"ת עכ"ל נר' שטעמו כמו שכתב בא"ח סי' לב' וז"ל ומ"ש הר"אש בשעת שכותב האזכרות צריך לחשוב לשם קדושת השם נראה דלאו דווקא שצריך הוא להוציאו בשפתיו בשעת כתיבת האזכרות כמו שצריך בתחילת הכתיבה דמאי שנא ואע"פ שרבינו גם כן כתב בה' ס"ת בכל פעם שכותב שם צריך לחשוב שכותב לשם קדושת השם לישנא דהר"אש נקט ולאו דווקא עכ"ד ובמחילה מכבוד תורתו אין נראה כן לא מדברי הר"אש ולא מדברי הטור שהרי הם שנו את לשונם שבתחילת הספר כתבו שצרי' דבור וזה די לכל הספר ובשעת כתיבת האזכרות כתבו בפירוש שצריך מחשב ולא הזכירו דבור כלל ואם היה צריך דבור היה להם לפרש כיון שכבר אמרו שהדבור שבתחלת הספר די לכל הספר ומ"ש דמאי שנא נאמר ושנא ושנא כיון שבתחילת הספר כבר אמר שכותב הכל לשם קדושה כשכותב האזכרות גם כן נכלל באותה האמירה דכל הספר ולא היה צריך אפילו מחשבה אלא משום מעלת כבוד שמו הגדול כמו שכתב הר אש עצמו וז"ל אע"פ שכל כתיבת התורה בעינן לשמה יש מעלה אחרת בכתיבת השם ע"כ ואם כן די במחשב' ומ"ש שכן נראה מדברי סמ"ג ובה"ת לא ראינו שהם הזכירו בשעת כתיבות האזכרות לא דבור ולא מחשבה וככר זכרנו דבריהם למעלה והיותר תמוה אצלינו שפסק בש"ע י"ד סי' שאף אם בדיעבד לא הוציא בשפתיו בשעת כתיבת האזכרות אלא קידש במחשבה שהוא פסול שכתב וז"ל אע"פ שאמר בתחלת הספר וכו בכל פעם שכותב שם מהשמות שאינם נמחקים בריך לומר שכותב לשם קדושת השם ואם לא עשה כן פסל למה פסק כן שאף אם נודה לו שדברי הטור כמו שהוא פרשם ז"ל שצריך דבור בכתיבת האזכרות ואם כן כשלא הוציא בשפתיו פסול אפילו בדיעבד למה הניח הר"אש ורוב הפוסקים שמכשירים בדיעבד אם קידש במחשבה והרי"ף והרמב"ם לא הזכירו דבור כלל ואם כן איך עזב כולם ופסק כדברי הטור ואם נאמר שישרו דברי הטור בעיניו למה לא פסק כדבריו בתחילת הכתיבה שכתב בסי' רע ד צריך שיאמר הסופר כשיתחיל לכתוב ספר זה אני כותב לשם קדושת ס"ת ומספיק לכל הספר ולא כתב שאם לא עשה כן פסל כמו שכתב הטור דנראה דבדיעבד מכשיר וצ"ע:
והנראה לנו לענין הדין הוא שכשיתחיל הסופר לכתוב יאמר בפירוש ספר זה אני כותב לשם תורת ישראל והאזכרות לשם קדוש ובשעת כתיבת האזכרות גם כן יאמר בפירוש שיכתוב לשם קדושת השם כדי לצאת ידי כולם ואם בדיעבד לא אמר לא בתחילת הספר ולא בשעת כתיב האזכרות א שחשב בתחלת הספ' שכות' הכל לשם תורת ישראל וגם בשעת כתיבת האזכרות קידש במחשבה הספר כשר כיון שרוב הפוסקים מסכימים דבדיעבד כשר אם לא הוציא בשפתיו וגם הרי והרמב"ם לא הזכירו דבור כלל זהו הנראה לע"ד לענין הדין:
ומעתה נבוא לעניין נדון שלפנינו שנסתפק החכם השואל על סופר שנזדמן לו לכתוב שם אלקים וקידשו כדת וכהלכה ונדמה לו שהיה לו כתוב אלקים אחרים וחזר בו ותהא על שקידש אח"כ חזר וראה שבאמת היה אלקים קודש וכתב את השם על סמך קדושו הראשון אם מחשבת פסול שבינתים פוסל או לא נראה מדבריו שבתחלה כשהיה הסופר רוצה לכתוב לקים קודש שקידשו כדת וכהלכה דהיינו שהוציא בשפתיו שהוא כותבו לשם קדושת השם ואח כ כשנדמה לו שהיה צריך לכתוב אלקים אחרים ותהא על קידושו הראשון תהא במחשבה ולא הוציאו בשפתיו שכן כתב בסוף דבריו הואיל ומחשבת חזרה בנתים ש"מ שלח היה אלא מחשבה בלבד ואח"כ כשחזר וראה שבאמת היה השם קודש כתבו בכוונה שהוא אלקים קדש שהרי הוא היה יודע שבאמת היה שם קדוש אלא שלא קידשו דהיינו שלא אמר בפירוש שהיה כותבו לשם קדושה מפני שנדמה לו שלא היה צריך כיון שכבר קידשו בפעם ראשונ' וא"כ נראה שהדבר ברור כשמש דבעניין כזה לדברי הכל הספר כשר וקרוב הדבר שמותר לעשות כן לכתחילה שאם נאמר כדברי האומרים דבשעת כתיבת האזכרות צריך להוציא בשפתיו שכותבו לשם קדושה דשמא לא די במחשבה דילפינן מפיגול דמחשבה אינה פוסלת אם לא הוציא בשפתיו אם כן בנ"ד המחשבה שבנתים אינה כלום והקידוש הראשון במקומו עומד שהרי הוציא בשפתיו ואם כן הספר כשר ואם לדעת האומרים דדי במחשבה הרי כשכתב אלקים כתב במחשבה שהוא קדוש אלא שלא חזר והוציאו בשפתיו שסמך על קידוש הראשין ואם כן ודאי כשר כיון שלא כתבו שלא לשמו ויש לזה ראיה מן הגמרא בפ' הניזקין דף נ"ד הרי שהיה צריך לכתוב את השם ונתכוון כוון לכתוב יהודה ולא הטיל בו דלת מעביר עליו קולמוס ומקדשו דבריר יהודה וחכמים אומרים אין השם מן המובחר משמע דלא פליגי ר' יהודה ורבנן אלא כשהיה רוצה לכתוב יהודה וכתב את השם באותה כוונה אבל אם היה רוצה לכתוב יהוד' וקודם כתיבתו ראה שהיה שם וכתבו באותה כוונה ודאי שהוא כשר לדברי הכל ואם כן בנ"ד כיון שקודם התחלת הכתיבה ראה שתיה צריך לכתוב אלקים קודש וכתבו באותה כוונה ודאי שהספר כשר ואין המחשבה שבנתים פוסלת זהו הנרא' לדעתינו בזה העניין בשנת ובסדר השקיפה ממעון קדשך מן השמים וברך את עמך את ישראל ליצירה:
נאם הצעיר מנשה דילגאדו: