שאלה ראובן גר צדק קרבה עת פקודתו עת לכל חי ויצו את שמעון לאמר הנה הוא הולך למות ואין לו גואל הקרוב אליו על כן אנכי מצוך כי המאתים זהובים שיש לי בינך תשלח אותם לאשתי אשר בעיר פלונית שתזכה בהם דהיינו המאה תגבה בעד כתובתה והמאה הנשארים יהיו לה במתנה גמורה וימת ראובן וחיים לכל ישראל שבק ושמעון הנז' איש מישרים ציר נאמן לשולחיו צרור הכסף לקח בידו וישלחהו ללוי במקום אשר היתה האלמנה הנזכרת. ולוי גבר חכם נבהל א ואמר בלבו זה עת לזכות מן ההפקר כי גר שמת ואין לו יורשים כל הקודם בהם זכה ויכתוב לוי אגרת לשמעון שהוא נתן מאה זהובים לכתובת האלמנה והמאה הנשארים הוא רוצה לזכות בהם. והוכיח שמעון ללוי על הדבר הזה ובראותו כי לא אבה לקבל דבריו שם לדרך פעמיו ובא למקום לוי לדבר אתו משפט ובאו שניהם לדין שמעון טוען כיון שהוא שלח לו מעות אלו בתורת פקדון מוכרח הוא או שיעשה שליחותו או להחזיר לו פקדונו ועוד מכיון שכבר זיכה ראובן מעות אלו על ידו לאלמנה כבר זכתה בהם. ולוי טוען מכיון שלא באו ליד האלמנה עדיין הרי הם בחזקתו ועוד שוא כיון לזכות בו והרי הוא כמציאה בשוק שהרואה אותה ולקחה זוכה בה. ומכיון שאתה שמעון ע"ה ואין מגיד לך דין זכיית לנכסי הגר אני נתכוונתו לזכות ולי הכסף ולי הזהב. אלו הם הטענות שטענו הבעלי דינים והאלמנה צועקת אוי ואבוי על הכל לא דברך הטוב לדין דין אמת כמנהגך הטוב ומהת"מש:
תשובה אסתכלנא בהאי שאלתא דהאי צורבא מרבנן וחזינן דאסתפק' ליה בהאי מתנתא דהאי גיורא לאיתתיה אי זכייה בה בכלל האי כללא דאית בידן דדברי שכיב מרע ככתובים וכמסורים דחיא והואיל וראובן בעלה דהאי ארמלתא הוה שכיב מרע כד כד יהיב לה האי מתנתא דמאה זהובי' קושטא הוא דזכית בהו או דילמא לאו כל אפיא שוין בהאי כללא דדילמא שאני נ"ד דאיהו מישתעי בש"מ גיורא דאית ביה כללא אחרינא דהיינו נכסי הגר שמת דלית ליה יורשים הוו כהפקר דכל המחזיק בהן תחלה זכה כמה דזכי מהפקרא ואמטו להכי זכה לוי בהאי מאה זהו' דאיהו הוא דאחזיק בהו על מנת לזכות כזוכה מהפקרא ולהאי ארמלתא לית לה מדעם בהאי מתנתא וא"כ התביעה והמחלוקת היא בין לוי הנ"ל ובין אלמנה הנז' דאילו שמעון הנפקד אינו תובע כלום לעצמו אדרבא הוא משתדל לתת המתנה לאלמנה וטוען בעדה וכען נשאל מהמגלה עמוקות שיראנו מתורתו נפלאות ויפתח לבנו ויאיר עינינו להבין דברי המאורות בעלי ההוראו' להביא ראיות למי שראוי לזכות ולכוין ההלכה לדעת הרב מורנו נר"ו בעל שונה הלכות. וזה החילי לעשות בעזרת ה' צבאות:
גרסינן בבתרא דף קמ"ט איבעיא להו ש"מ שהודה מהו ת"ש דאיסור גיורא הוה ליה תריסר אלפי זוזי בי רבא רב מרי בריה הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה הואי ובי רב הוה אמר רבא היכי ניקנינהו רב מרי להני זוזי אי בירושה לאו בר ירושה הוא אי במתנה מתנת ש"מ כירוש' שויוה רבנן כל היכא דאיתיה בירושה איתיה במתנה כל היכא דליתיה בירושה ליתיה במתנה אי במשיכה ליתנהו גביה אי בחליפין אין מטבע נקנה בחליפין אי אגב קרקע לית ליה ארעא אי במעמד שלשתן אי שלח לי לא אזילנא מתקיף לה רב איקא בריה דרב אמי ולודי איסור דהלין זוזי דרב מרי נינהו וליקנינהו בהודיתא אדהכי נפק הודיתא מבי איסור איקפד רבא אמר קא מגמרי טענת' לאינשי ומפסידי לי (ונפשט הבעיא):
ופירש"י דאיסור. הוא איסור גיורא שבא על רחל בת מר שמואל קודם שנתגייר ונתעברה הימנו בגיות את רב מרי בר רחל ובתוך כך נתגייר ואח"כ נולד רב מרי והוה ליה הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה והיא מבנות שמואל שנשבו כדאיתא בכתובות וכו': אמר רבא אמאי קני להו וכו'. והילכך אני זכה בהן דנכסי הגר דינן כהפקר והרי הן בידי. והנני קודם וזוכה: גר לאו בר אורתי הוא. דרחמנא אפקריה לזרעיה דגיות: דליתיה בירושה. כגון רב מרי ליתיה נמי בדין מתנת ש"מ: ליתנהו גביה. אינם המעות בביתו של איסו' שיוכל ליתנם לו בידו: אין מטבע נקנה בחליפין בב"מ בהזהב: אי אגב קרקע. בפ"ק דקדושין ונפקא לן מקרא דלכסף ולזהב עם הרים בצורות אשר ביהודה: אי במעמד שלשתן. אני ואיסור ורב חרי ביחד נפקד ומפקיד ומקבל מתנה: לא אזלינא. בתר איסור פן אפסיד: אמאי לא תמצא ענין שיכול רב מרו לזכות והלא יודה איסור שתן של רב מרי ויזכה בהן: אדהכי והכי נפק הודיתא. מתוך שנאמר בבית המדרש וצא הקול ולימדוהו לטעון כן. כל אלו הדברים שאמר רבא הלכות הן עכ"ל:
והרי"ף ז"ל הביא האי סוגיא דרבא וזה סברתו עלה והא דאמר רבא מתנת ש"מ בירושה שויוה רבנן כל היכא דאיתיה בירושה איתיה במתנה וכל היכא דליתיה בירושה ליתיה במתנה במתנת יורש בלחוד הוא דקאמר הכי ועיקרא דמילתא משום דקי"ל דלגביה יורש לשון ירושה ולשון מתנה חד טעמא נינהו כדאמרינן אמר רב ששת יטול יחזק יזכה יקנה כלן לשון מתנה הן במתניתין תנא אף יחסין ויירש בראוי ליורשו ור' יוחנן בן ברוקא היא דאמרינן שלח רב אחא בר עולא לדברי ר' יוחנן בן ברוקא נכסי לך ואחריך לפלוני וראשון ראוי ליורשו אין לשני במקום ראשון כלום שאון לשון מתנה אלא לשון ירושה וירושה אין לה הפסק אמר ליה רבא לרב נחמן והא אפסקא א"ל הוא סבר יש לה הפסק ורחמנא אמר און לה הפסק ושמע מינה דלשון מתנה ולשון ירושה לגבי יורש חדא מלתא הוא ומכאן אמר רבא מתנת שכיב מרע כירושה שויווה רבנן אבל מתנת ש"מ למי שאינו יורש ואפי' לגר דעלמא קני דקי"ל דברי שכיב מרע ככתובי' וכמסורים דמו והכי שדר רבינו האיי גאון זצ"ל עכ"ל:
והרמ"בם ז"ל הסכים לדעת הנשר הגדול רבו וז"ל בהלכות זכייה ומתנה פרק ט' גר שיש לו בן שאין תורתו בקדושה הואיל ואינו יורשו כמו שיתבאר במקומו כך אינו יכול ליתן לו כל נכסיו במתנת שכיב מרע לא כל נכסיו ולא מקצתן שלשון ירושה ומתנה לגביה יורש אחד הן ואם תאחר יקנה נמצא זה יורש את אביו לפיכך אם אמר לגר משאר הגרים מתנתו קיימת עכ"ל: וזה לשין הרב המגיד ז"ל גר שיש לו בן וכו'. זהו מבואר בגמ' וכו' ומ"ש שלשון ירושה וכו' וכן לפיכך אם נתן או משאר גרים וכו' מפורש שם בהלכות הטעם והדין בשם הרב האיי גאון ז"ל. ובהשגות א"א כן אמר הגאון ואין הדעת נוחה הימנו ויש לנו דעת אחרת טובה מזו ע"כ: דעתו ז"ל כדעת האחרונים ז"ל שהקשו על הגאוני' ואמרו דאם איתא דמתנת ש"מ גר לגר אחר קנה בנו נמי כל שלא היה הורתו ולידתו בקדושה אינו נחשב לבנו ואינו ראוי לירש כנכרי הוא ולמה לא קנה במתנה ועוד קושיות אחרות והרמ"בן ז"ל האריך לתרצם: ובחידושי הרש"בא ז"ל והפירוש הנכון במה שאמרו גביה איסור גיורא כל היכא דליתיה ובירושה ליתיה במתנה משום דמתנת ש"מ אינו גזר אלא לאחר מיתה וכירושה היא ככל אדם ומן הדין אינה כלום בכל אדם שאין מתנה לאחר מותה אלא דמשום ירושה תיקנוה והילכך גר שנתן במתנת ש"מ כיון שאינו בר ירושה אף מתנתו אינה מתנה ע"כ וזה דעת האחרונים שאין מתנתו כלום אפילו לאחר ע"כ לשון הרב המגיד:
והרא"ש ז"ל בפסקיו כלל ט"ו כתב מעשה קרוב לנ"ד וז"ל וששאלת גיורת שנתנה מנכסיה בצוואת ש"מ לשמעון ולאשתו והיה ראובן דר בבית הגיורת שהוא מושכר בידו כמו חדש אחר פטירת הגיורת והחזיק ראובן בבית מתורת נכסי הגר שהם הפקר ומקבל מחנה בא מכח מתנתו:
תשובה יראה לי שזכה ראובן בבית מן ההפקר כי המתנה שנתנה שנתנה הגיורת במתנת ש"מ אין בה ממש כדאיתא בפ' מי שמת איסור גיורא הוה ליה תריסר אלפי זוזי בי רבא רב מרי בריה הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה הוה. אמר רבא היכי ליקני רב מרי להנהו זוזי אי בירושה לאו בר ירושה הוא אי במתנת ש"מ מתנת ש"מ כירושה שויוה רבנן כל דאיתיה בירושה איתיה במתנת ש"מ כל היכא דליתא בירושה ליתיה במתנת ש"מ וקראו לפני הצוואה והיא מתנת ש"מ שנתנה אחר מותה ואין בה ממש כי אין לגר כח לתת מתנה שתחול אחרי מותו כמו שאין לו כח להורישו וזכה ראובן בבית מן ההפקר וגם מצוה לקיים דברי המת לא שייך בגר כיון שאינו בר ירושה. גם אין צריך לקיום דבריו ואת"ל מצוה לקיים דברי המת לאו דמיא לש"מ דמתנת ש"מ מהעברת נחלתו יש לך העברה אחרת שהיא כזו ואיזו זו מתנת ש"מ הילכך כיון דילפינן מתנת ש"מ מירושה מאן דליתיה בירושה ליתיה במתנת ש"מ אבל מצוה לקיים דברי המת לא מכח ירושה הוא הילכך שייך בגר כמו באדם אחר אפי' הכי לא אמרינן הכא מצוה לקיים דברי המת כמו שפר"ת ז"ל דלא אמרינן מצוה לקיים דברי המת אלא בממון שהושלש ביד אדם תחלה לשם כך שצוה הנותן את הנפקד ממון זה תעשה בו כך וכך אחרי מותי. וזה שאחר בשטה שנתן לו הממון דאי לא תימא הכי היאך היה יכול רבא להחזיק בממון והלא היה צריך לקיים דברי המת איסור גיורא אלא ודאי כיון שכבר היה הממון ביד רבא ולא צותו ליתנו לרב מרי בשעה שהפקידו בידו לא שייך ביה מצוה לקיים דברי המת. ומה שכתב הרב אלפס ז"ל בפ' מי שמת הא דאמרו רבא וכו' אבל מתנת ש"מ למי שאינו יורש ואפי לגר דעלמא קני וכו' שגר יכול ליתן למי שלא היה ראוי ליורשו דבריו תמוהין כי רב מרי לא היה ראוי לירש את איסור גיורא כיון שלא היתה הורתו בקדושה והוי כאיניש דעלמא כל הגדולים נחלקו עליו ואין אדם יכול לתקן דבריו אלא כאשר כתבתי כן הוא עכ"ל:
והעולה לנו בבירור האי סוגיא דרבא בהאי מעשה דאיסור גיורא הוא דתלייא באשלי רברבי ובדעות שונות מעמודי ההוראות כמו שיראה המעיין במה שקדם זכרו למעלה וזה לך כללות הדעות הדעת הראשונה להנשר הגדול הרי"ף הרמ"בם סמ"ק ב"י והנמשכים אחריהם זכרונם לחיי העו"הב וכן נראה שהרמ"בן ז"ל מסכים לדעתם הואיל והשתדל להליץ בעדם ולהשיב קושיות שכנגדם כמו שכתב הרב ב"י בסי' רנ"ו א"כ כלם עונים בשפה ברורה שמתנת גר ש"מ אינה מועלת ואינה ניקנית אלא א"כ ניתנה למי שאינו ראוי ליורשו והיה מי שיהיה דלא אתא רבא אלא לאפוקי הראוי ליורשו כגון רב מרי שהוא בנו דאיסור גיורא דאינו קונה כלל אבל אחרינא דלא שייך למימר ביה בנו קנה והדעת השנית הנגדיית היא להרא"ש ז"ל בשם הגדולים ז"ל והראב"ד והרש"בא בא וכן נראה שהוא דעת הרב המגיד ממה שכתב בסוף דבריו זה דעת האחרונים שאין מתנתו כלום אפילו לאחר סוף דעתם ז"ל דאין שום אדם זוכה במתנת ש"מ גר דלא אמרינן בה האי כללא לדברי ש"מ ככתובי' וכמסורים אלא כל הקודם בהם זכה אפי' צוה לתת מתנה לשום אדם:
ובודאי הגמור שבראותי המחלוקת הלז בין החכמים הרמים אשר כל בית ישראל נשענים עליהם מערכה מול מערכה זחלתי ודחלתי לחוות דעתי החלושה והקלושה וכדי להוציא לאור גמר דין בנ"ד היה מוכרח לי להכריע בין שתי הסברות אם נסכים לדע' הרי"ף והנמשכים עמו ז"ל הייתי מחליט המתנה לאלמנת ראובן ולעשות מה שצוה ולקיים בו דברי ש"מ ככתובים וכמסורים לפי שלא השלילו מלזכות במתנת ש"מ גר אלא בנו דוקא אבל איניש דעלמא זוכה בה א"כ האי ארמלתא כאיניש דעלמא דמיא וזכתה בהאי מתנה דודאי לא באה לכלל הפקר כדי שיזכה בה לוי הנ"ל לכשמת ראובן הנ"ל תכף ומיד זכתה וקנתה האלמנה האי מתנה ולא נשאר בה מקום לחול עליה שם הפקר כדי לזכות בה שום אדם והסברה נותנת כן שהרי הרב ב"י ז"ל מלבד מה שהביא סייעתא לסברתם ז"ל מהרמ"בן הוא עצמו ז"ל תמה על תמיהתו של הרא"ש ז"ל בסיגנון זה. ותמהני (על הרא"ש ז"ל) היאך הפריז על מדותיו לדחות דברי הני רבוואתא בגילא דחטיתא דהא טעמא רבה איכא במלתא דאי הוה מהני מתנתו לרב מרי בנו מאן דחזי סבר דמטעם ירושה הוא נוטלן ואתי למימר דגר יורש את אביו ומשום הכי אמור רבנן דמתנת גר ש"מ למי שהוא ראוי ליורשו לא תועיל אבל במתנתו למי שאינו ראוי ליורשו לא חילקו בינו לשאר כל אדם עכ"ל
עם כל זה יראתי להיות נגרר אחר עקבות מרן ז"ל בהא כמנהגי תמיד והסיבה היא הלא שמענו וגם ראינו תשובות החכמים הרמים השלמים הפוסקים האחרונים המלאים כל טוב אשר לבם רחב כפתחו של אולם בדעות וסברות נכונות ובפרט בדיני ממונות זה אומר קם לי כהאי פוסק וזה כהאי פוסק א"כ בנ"ד אין לנו טעם מספיק דאם נגזור אומ' ונחליט הדבור לפסוק כהרי"ף וסיעתו ז"ל הלא לוי אשר בידו הק' זהובים של המתנה הוא גבר חכם ואפשר שיתריז ויעיז פניו כנגדנו לומר קים לי כהרא"ש וסיעתו ז"ל והסיבה השנית בחפשי באמתחות הפוסקים ז"ל מצאתי וגם ראיתי להרב בעל תרומת הדשן ז"ל שאלה אחת קרובה לנ"ד ונסתפק לו הרבה איך יפסוק וזה לך אותיותיו בסי' שנ"ב:
שאלה פלוני אחד שתוקי ולא היה לו זרע והיה לו בית ונוטה למות וצוה במתנת ש"מ לתת הבית לאמו וכשמת בא ראובן והחזיק בבית כדין המחזיק בנכסי הגר כחו של מי יפה של ראובן מחמת חזקה שהחזיק או של האם מחמת הצוואה של ש"מ:
תשובה יראה דחולקים הבית שוה בשוה כמו שאבאר ונראה דהאי שתוקי דין גר ממש יש לו וכו' ובגר פליגי רבוואתא אי מהני צוואת ש"מ דידיה או לאו דבאלפס פ' מי שמת בשם רב האיי גאון והרמב"ם וסמ"ג סבירא להו דהא דאמ' התם דעובדא דאיסור גיורא מתנת ש"מ כירושה שויוה רבנן וגר דליתיה בירושה ליתיה נמי במתנת ש"מ לא קאי אלא היכא שהגר נותן במתנת ש"ח למי שראוי היה ליורשו כגון איסור לרב מרי שהיה בנו רק שלא היתה הורתו בקדושה אבל גר שנתן במתנת ש"מ לאיניש דעלמא מהני ביה מתנת ש"מ ופירשו הרמב"ם וסמ"ג הטעם משום דלשון ירושה ומתנת ש"מ לגבי יורש אחד הן ואם אתה אומר יקנה נמצא זה כאילו יורש את אביו ע"כ ורב אלפס כתב הטעם דכיון דהוי ראוי ליורש מתנת ש"מ כירושה
שויוה רבנן כלומר רבנן דיינינן ליה דלא כיון לשם מתנה אלא לשם ירושה וכיון דליתיה בירושה ליתיה נמי במתנת ש"מ ואשי"רי פ' מי שמת תמה טובא על חילוק זה דבין נותן למי שראוי ליורשו ובין שנתן לאיניש דעלמא דכיון דאידך נמי אינו יורש כאיניש דעלמא מאי נפקא מינה אם ראוי ליורשו ורוצ' הוא לפרש דמתנת ש"מ כירושה שויוה רבנן שכל מי שאינו יכול להורישו אינו יכול לחת מתנת ש"מ וכן כתב בתשובה דדברי רב אלפס תמוהין הם וכל הגדולים נחלקו עליו וכתב בטור ח"מ דהראב"ד השיג ג"כ על הרמ"בם במה שחילק במתנת ש"מ וגר בין נותנו למי שהיה ראוי ליורשו ובין נותנו לאיניש דעלמא והשתא לדעת רב אלפס וחבריו זכתה האם במתנת ש"מ וזכיית ראובן לאו כלום דמיד כשמת השתוקי קם הבית בחזקת אמו ולא בא לכלל הפקר לעולם ולדעת אשי"רי והראב"ד לא קנתה האם כלום במתנת ש"מ ובמיתת השתוקי נעשה הבית הפקר וזכה בה ראובן ובפלוגת' דרבוואתא כהאי גוונא דלא תפיס כל חד מינייהו דינא הוא דחולקים עכ"ל לעניננו. ואחר עמדי על דבריו ז"ל אע"פ שיש לי גמגום במה שאמר דלא תפיס מד מינייהו ובשאלה נאמר שהחזיק ראובן בבית כדין מחזיק בנכסי הגר עכ"ז עמדתי על עומדי ונשאתי ק"ו בעצמי ואען ואומר ומה הרב הכולל ז"ל אשר קוטנו עבה ממתני לא חלל לבו לפסוק דינא ככת אחת מהני רבוואתא אלא עשאו כממון המוטל בספק ויחלוקו ק"ו אני הצעיר שאני חשוב לפניו ולפני כל צורבא דרבנן כקליפת השום ולא יתכן לפסוק בנדון דידן כנדון דידיה דיחלוקו לוי והאלמנה הק' זהובים הנ"ל דהא לא ראי זה כראי זה דבנדון דידיה החליט המאמר שאין הבית הנז' מוחזק לשום אחד מהם לפיכך שייך ביה חלוקה אמנם בנדון דידן שהמעות הם ברשות לוי לא אמרינן ביה כהאי גוונא:
ולפי שגלינו דעת לוי מאיזה צד היה יכול לערער עלינו בהאי דינא ולזכות בהאי ממונא בחשבנו שהוא חכם וישיג עלינו מכל מה שעלה זכרו למעלה השתא בס"ד נחפש בכל מאמצי כחנו חיפוש מחיפוש ונר מנר כדי לזכות את האלמנה האמללה הלא די לה במות בעלה ואפשר שבמעות הנ"ל תמצא מנוח לה ולא תשאר עגונה שהרי חכמים ז"ל חששו לעיגונא דאיתתא וכ"ש האידנא שרב העיגונא בשביל ממונא. וחזרתי על השאלה לחקור ולדרוש ממנה להוציא לאור דינא ובודאי שבמיעוט עיון והשקפה מצאתי לה תרופה מלשון החכם השואל שלשון חכמים מרפא באומרו בטענת שמעון שמכיון שכבר זיכה ראובן מעות אלו על ידו לאלמנה כבר זכתה בהם וכו' הדבר ברור בעצמו שזכתה האלמנה במעות הנ"ל וזה דבר לכל אפיין שויין ביה וכל הני רברבאתא שזכרנו למעל' במחלוקת מתנת ש"מ גר יודו בהאי מלתא דנקט ה"ה לפי שהוא שורש גדול בידינו מהתלמוד ומכל הפוסקים שהמזכה שום דבר לשום אדם ע"י אדם הראוי לזכות הדבר הניתן הוא ברשות מי שניתן לו מעת שזיכה אותו ע"י אחר כמו שפסק הרב ב"י ז"ל בשלחנו הטהור ח"מ סי' רמ"ג והרמב"ם ז"ל בפ"ד מהלכות זכייה ומתנה ומבואר בפ"ק דגיטין דף י"ד וזה דבר פשוט מכל הפוסקים וא"כ זכינו לדין שהאלמנה הנ"ל זכתה בהאי מתנה מפני שבעלה זיכה לה ע"י שמעון הנ"ל ואין לוי יכול להחזיק בה משום צד נפנה הואיל ושמעון נעשה אפוטרופוס שלה והשאיל לה כחו ורשותו דיינינן ליה להאי מנה דמתנה כאילו לא יצא מרשות שמעון ולפיכך צריך לתת לוי המתנה לאלמנה בעל כרחו ונראה לע"ד להביא ראוה מהרא"ש ז"ל בפסקיו בסוף שאלתו שכתבנו למעלה והביאה הטור ז"ל סי' רנ"ו וז"ל:
וששאלתם שאמרה הגיורת בשעת צוואתה נכסי לשמעון ואשתו ועוד אמרה כך וכך יתן שמעון ליתומה פלונית ועתה טוען שמעון אם החזקה שהחזיק ראובן בבית קיימת כבר זכיתי אני בנכסים שהחזקתי בהן ואיני רוצה לקיים צוואתה שאמרה ליתן ליתומה: אין הדין עם שמעון מאחר שהיה אפוטרופוס של היתומה לשמור ממונה והיה כוונתו לזכות לה במה שציותה הגיורת כדי ליתן לה הרי כבר זכה לה אלא שעתה נתחדש אצלו דבר ונודע לו שאין בצוואתה כלום ורוצה לחזור במה שזכה ליתומה אינו יכול לחזור דקי"ל המגביה מציאה לחבירו קנה חבירו ואינו יכול לומר אני כוונתי לזכות במתנה שנתנה לה והיא אינה כלום ומן ההפקר לא כוונתי לזכות לה ונמצא שלא זכתה היתומה מעולם. לאו מלתא היא שהרי מ"מ כיון לזכות לה והשאיל לה כחו ורשותו שיזכה לה אם לא תוכל לזכות מכח המתנה תזכה מכח הפקר עכ"ל ולעניינא דנ"ד נלמוד הדבר מכח ק"ו השתא ומה אם בנדון של הרא"ש ז"ל אין הנפקד הראשון יוכל לזכות במה שהופקד אצלו מחמת שהשאיל לה כחו ורשותו ואינו יכול לחזור במה שזכה לאחר כ"ש וק"ו בנ"ד דלוי הנ"ל שהוא שליח של הנפקד דלא יכול במה שנשתלח לו למסור ליד האלמנה להיות מחזיק בו מחמת נכסי הגר שהרי יד שמעון באמצע וכאילו לא יצאו המעות מרשות שמעון הנ"ל ובזה נתבטלה טענת לוי שטוען והרי הוא כמציאה בשוק שהרואה אותה ולקחה זוכה בה דברים שאין ממש בהם ורוח ישאם שבאיזה שוק מצא המעות הנ"ל שהרי שמעון הנפקד שלחם לידו בתורת שליחות כדי שימסרם ליד האלמנה וכל זמן שלא מסרם לא עשה שליחותו וא"כ במה יזכה ומה שטוען על שמעון שהוא ע"ה ואין מגיד לו דין זכיית נכסי הגר נ"ל שהוא בהיפך ששמעון ת"ח ודע הדין מעיקרו שאפי' הוא אינו יכול לזכות במה שזיכה הוא בעצמו לאלמנה כמו שהוכחנו מתשובת הרא"ש ז"ל ולית דין צריך בשש:
ועתה אתה ה"ה אהובי דע כך דלרווחא דמילתא בקשתי וחפשתי בשאלה למצוא הצד הנ"ל לזכות האלמנה לפי שהוא דבר השוה לכל נפש דבודאי שאפי' לא היה נמצא היה לאל ידינו לזכותה מצד הראשון שהיא ההצעה הראשונ' שהיא מתנת ש"מ גר לשאינו ראוי ליורשו ואע"פ שהיא במחלוקת שנויה לא הייתי מונע עצמי מללכת אחרי עקבות המאסף לכל המחנות שהוא ז"ל פסק הדין אליבא דהלכת' דהיינו הרי"ף הרמב"ם סמ"ג והרמ"בן. וגם מה שהיה מחריד ומונע אותי מלהסכים עמו הוא סברת הרב בעל תה"ד שהניח הדבר בפשרה וגזר אומ' לחלוק הממון כנ"ל: גם לזה הייתי שואל מאתו המחילה דהא אפשר שאם הוא ז"ל היה בזמנו של הרב ב"י ז"ל היה מסכים להוראתו וגם מה שהיה טוען עלינו לוי מחמת קים לי לאו כולי עלמא סבירא להו האי כללא כמו שהזכיר הרב בני יעקב ז"ל. וגם יש חילוקים הרבה בהאי כללא כמו שכתב מהר"י קולון סימן צ"ג ומהר"י הלוי סי' נ"ג וס"ו עיין עליו. והואיל ואיכא מאן דלית ליה האי כללא נקיטינן כוותיה ואזלינן בתריה ואפי' תימא דמאן דאית ליה הם רבים אמינא שפיר בנ"ד קים לי כהני רבוואתא דאינהו רוב בנין ורוב מנין:
הכלל העולה מכל הני הוכחות והוראות הפוסקים הנז"ל ז"ל לפי קוצר דעתי נראה שזכתה האלמנה במתנת בעלה אם כפי סברת הר"יף והרמ"בם ז"ל והמסכימים עמהם במתנת ש"מ גר למי שאינו ראוי ליורשו שזכה בה אם מחמת זכיה ע"י אחר כמו שדקדקנו מלשון השאלה זהו מה שהורוני מן השמים אם יראה בעיני בעלי תריסין ויסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה כי לו נאה ולו יאה להורות הלכה למעשה ובשטיחת כפים נשאל מאל יושב שמים יאריך ימים על ממלכתו ויעמידהו על קו הבריאות ובזכותו ובזכות האבות יאיר עינינו בתורתו וידריכנו לעבודתו וליראתו אנחנו וצאצאינו עד יבא גואלינו במהרה בימינו אכי"ר:
נשלם בסדר ובשנת ושמחת בכל הטוב אשר נתן לך ה' אלהיך ולביתך לפ"ק
נאם עבד ה' מאיר בן לא"א כמוה"ר אברהם הכהן אלפסי ז"ל סי"ט