שאלה ראובן היו לו ג' בתים ובהגיע עת פטירתו מן העולם צוה לפני מותו כדרך כל הארץ בהיותו מיושב בדעתו שיתנו בתורת ירושה לג' יורשיו לכל אחד ואחד בית א' ונמצא חתום על שטר הצוואה שמעון ולוי עדים ונפטר ראובן לבית עולמו וחלי"ש וכשבאו היורשים לתפוס כל א' וא' חלק נחלתו הוציא שמעון שטר של שלשה אלפים פלורינ"ס שהיה ראובן חייב לו מקדמת דנא ועכשיו תובע אותם מהם והיורשים תמהו על תביעת שמעון באמרם שכיון שחתם על שטר הצוואה בעד הורע כחו וכנראה שמחל לו החוב או שכבר נתפשר עמו והשתא מבעיא לן אם יוכלו היורשים לדחותו מטעם שהיה לו לשמעון להשים אל לבו שאין כאן נכסים אחרים זולת אלו הבתים והיה לו לתבוע מראובן פריעת חובו קודם שיחתום על שטר הצוואה ומדשתק ולא דבר כלום על עניין החוב מי אמרינן איבד את זכותו ואחולי אחיל גביה או לא ואם תמצא לומר לא איבד את זכותו משום דהוי דברים שבלב דהא לא מחל לו בפירוש מכל מקום נראה כמו אומדנא דמוכח כיון שנתברר לו לשמעון מתוך שטר הצוואה שלא הניח ראובן אחריו אלא אלו הבתים נראה דסבר וקביל על הכל יורינו המורה לצדקה ומהת"מש:
תשובה תחילה נבוא לחקור על ענין החתימה שחתם שמעון הנ"ל בשטר הצוואה ולא תבע מראובן החוב המוטל עליו לפרוע בהיותו בחיים אלא שאיחר ונתרשל בתביעה זו עד שויהי לתכי"פות הימים תכף ומיד אחר שנפטר ראובן הנ"ל הוציא שטר חובו וערער על היורשים ומתוך כך הוה סליק אדעתין להליץ בעד היורשים וטענתן נראה היותר צודקת בענין זה ולכאורא דמיא הא מלתא למאי דגרסינן בסוף כתובות בפרק שני דייני גזירות דתנינן התם וז"ל העורר על השדה והוא חתום עליה בעד אדמון אומר יכול הוא שיאמר השני נוח לי והראשון קשה ממני וחכמים אומרים איבד את זכותו וכו' ובגמרא אמר אביי לא שנו אלא עד אבל דיין לא איבד את זכותו דתני ר' חייא אין העדים חותמים על השטר אא"כ קראוהו אבל הדיינים חותמים אע"פ שלא קראוהו ע"כ ופירש"י העורר על השדה ראובן מערער על שדה שביד שמעון ואומר לוי שמכרה לך גזלה ממנו: והוא חתום על שטר המכירה שכתב לוי לשמעון כשמכרה לו: אדמון אומר יכול הוא שיאמר מה שלא ערערתי בשעה שלקחתי מלוי וחתמתי בתוך השטר לפי שלוי אדם חזק וקשה להוציאה מידו ונוח לי שתהא בידך שאוציאנה ממך בדין: איבד את זכותו דהואיל וחתם הודה שאין לו עסק בה: אבל דיין שהוציא שטר המכירה בב"ד לקיימו כמשפט קיום שטרות שהעדים באים ומעידים על כתב ידם והדיינים כותבים שטרא דנן נפקא לקדמנא ואסהידו סהדי אחתימת ידייהו ואשירנוהו וקיימנוהו לא איבד את זכותו שלא ידע מה כתוב בו שיערער עליו דתני ר' חייא אין העדים חותמים על השטר אא"כ קראוהו שהרי על דברי השטר הם באים להעיד אבל הדיינים חותמים בקיום אף על פי שלא קראוהו שהרי אינם מעידים אלא ששטר זה בא לפנינו והעדים הכירו שהיא חתימתן:
הא קמן דכל היכא דקא חזינן דהעד עביד פועל גמור והיינו מעשה החתימה ויצטרף לזה שיחוייב העד לידע ולהכיר בבירור על איזה דבר הוא חותם יבואר לנו הדין לאמתו דהלכה כחכמים מן הכלל שבידינו והביאו הרב ב"י בסימן קמ"ז בח"המ דאמרינן בגמרא דכל היכא דלא אמר ר"ג רואה אני את דברי אדמון אינה הלכה כאדמון ומבוארת הכוונה בעניין שלפנינו דכפי שטחיות לשון השאלה יש קצת ראיה להוכיח דהואיל וחתם שמעון הנ"ל בשטר הצוואה הוי כאילו הודה שאין לו עסק באלו הבתים שהניח ראובן אחריו וליכא למימר דאין זה מוכרח מפני שלא ידע העד מה שהיה כתוב בשטר הלוואה כדי שיערער מתוך כך על תביעת חובתו תחילה דהא קי"ל דאין העדים חותמין על השטר אא"כ קראוהו וכיון שנתאמת אצלו שאין לראובן נכסים אחרים זולת אלו הבתים איהו דאפסיד אנפשיה בהיות הדבר נפעל ונגמר על ידו:
וזהו המכוון במה שהשרישנו הרב הגדול מורה צדק הרמ"בם דדעת שפתיו ברור מללו בפרק י"ו מהלכות טוען ונטען וז"ל ראובן שמכר לשמעון שדה והיה לוי מעידי השטר ובא לוי לערער על השדה ולטעון שראובן גזל אותה ממנו אין שומעים לו ואין משגיחין על ראיות שיביא על אותה שדה והרי איבד כל זכותו שאומר לו היאך תעיד על המכר ותבא ותערער וכן אם מעיד לוי בשטר שכתוב בו השדה פלוני של ראובן מצד מזרח או מערב הואיל ועשה השדה סימן לאחר והעיד בשטר איבד את זכותו ואינו יכול לחזור ולערער שאומרים לו היאך תעיד בשטר זה שכתוב בו השדה הזאת מצד פלוני ותחזור ותערער עליה וכו' ובסוף דבריו כתב וז"ל ואין כל הדברים אמורים אלא באחד מעידי השטר שבא לערער אבל הדיין שקיים השטר יש לו לערער מפני שיכול לטעון ולומר לא ידעתי מה היה כתוב בשטר מפני שיש לדיינים לקיים השטר אע"פ שלא קראוהו אבל העדים אין חותמים על השטר אא"כ קראוהו כולו וידקדקו בו עכ"ל:
ובכן יתברר שאלתינו אשר כפי הנראה יש קצת שתוף והדמות להאי דינא דהרמ"בם אשר היא מיוסדת על אדני פז הכוונה הנזכרת בתלמוד כמדובר וכדי שנעמוד על נכון על עיקרן של דברים נרחיב הדבור עוד ונציע לפניך מה שכתב הטור בסימן קמ"ז וז"ל בא המחזיק בכח שטרו שקנאה מפלוני והמערער חתום על שטר המכירה חלא שטוען שפלוני גזלה ממנו איבד את זכותו שאילו היה אמת לא היה לו לחתום על שטר המכירה וכו' הרי בארו לנו אלו גאוני עולם בתכלית הביאור שהסיבה אשר בעבורה מפסיד המערער את זכותו היינו מפאת מעשה החתימה ודכוותא איכא למימר בנדון דידן וטענת היורשים היא היותר צודקת לפום ריהטא וכי היכי דהתם הוי החתימה שחתם העד על שטר המכירה ראיה מוחלטת דהוי כאילו הודה שאין לו עסק בזה השדה הוא הדין בנדון דידן איכא סברא למימר דאיתרע כחו של שמעון הנ"ל מפאת מעשה החתימה ובאמת כמו זר נחשב שיבא אח"כ לערער על היורשים דאמרינן ליה היאך תעיד על שטר הצוואה ותבא ותערער אחר שנפטר ראובן הנ"ל שאילו היה אמת שראובן נתחייב לך לא היה לך לחתום ולא הוה לך לשתוקי מלתבוע החוב ממנו בעודו בחיים:
והנה כדי לעמוד על שורש ועיקר דין זה צריך להודיע עוד אגב אורחין ההבדל שיש בין כשנגמר הדבר ע"י מעשה דהיינו באמצעות חתימת העד או כשנגמר הדבר ע"י דבורא בעלמא דהיינו שנתיעץ שמעון בלוי אם יקנה אותו שדה או לא ובעצתו הלך וקנהו וכפי שורת הדין בחלוקה הראשונה קי"ל איבד את זכותו ובחלוקה השנייה לא איבד את זכותו כדאשכחן בפ' חזקת הבתים דף ל' וז"ל ההוא דאמר ליה לחבריה מאי בעית בהאי ארעא א"ל מפלניא זבינא ואכלתיה שנת חזקה א"ל פלניא גזלנא הוא א"ל והא אית לי סהדי דאתאי אימלוכי בך ואמרת לי זיל זבין א"ל השני נוח לי והראשון קשה ממני אמר רבא דינא קאמר ליה כמאן כאדמון דתנן העורר על השדה וחתום עליה בעד אדמון אומר השני נוח לי והראשון קשה ממני וחכ"א איבד את זכותו אפילו תימא רבנן התם עבד ליה מעשה אבל הכא דבורא בעלמא דעביד איניש דמקרי ואמר ופירש רש"בם השני נוח לי אתה נוח לי לריב עמך ולהוציאה ממך בדין אמר רבא דינא קאמר המערער ויטול שדהו דאפי' אדמון ורבנן לא פליגי אלא בדעביד המערער מעשה לסייעו ללוקח לקנות שדהו אבל בדבורא בעלמא כולהו מודו כרבא וכו' עכ"ל:
ולדעת זו הסכימו כל הפוסקים ובפרטות הרמ"בם כמו שיוכל המעיין לראות בהלכות טוען ונטען בפרק יו' סעיף ג' שמחלק בהדיא דדוקא כשנמלך שמעון מלוי אם יקנה אותה שדה ובעצתו הלך וקנה אותה הוא דאמרינן המערער לא איבד את זכותו ואמנם אם חתם דהיינו מעשה גמור פשוט הוא דלא דמי לאתאי אימליכי בך אלא מכיון שחתם עליה בעד נקטינן כרבנן והפסיד המערער והיינו מטעמא שכבר זכרנו משם רש"בם כאמור לעיל באמרו שמעשה החתימה הוי כמו מסייע בקניין והרב בעל הפרישה דקדק בצחות לשונו על דברי הטור ההפרש שיש בין היכא דעביד מעשה להיכא דלא עביד אלא דבורא בעלמ' שכתב וז"ל ורבינו שהתחיל בא המחזיק הכי קאמר לאחר שבא המערער עליו בטענה שדה שבידך שקנית מפלוני גזולה היתה מידו בא המחזיק להוכיח על פניו שאינו גזולה מכח שטרו שהוא חתום עליה בעד ועל דרך זה כתבה הרמ"בם בפ' יו' מהלכות טוען ונטען איבד את זכותו ולא דמי למה שכתב הרב לעיל בסימן קמ"ו סכ"ט ביעץ המערער למחזיק לקנותה דהדין עם המערער ויכול למימר השני נוח לי וכו' דהתם דבורא בעלמא הוא ומקרי ואמר אבל למעביד עובדא כי האי לחתום על שטר' שמבוא' בו חובתו כל כי האי ודאי לא עביד איניש והכי מחלק בגמרא בפ' חזקת בראובן שגזל שדה משמעון ומכרה ללוי ואתא יהודה ומערער דלא ליזיל שמעון לאסהודי ליה ללוי משום דניחא ליה דתיקום ארעא ביד לוי דאמר השני נוח לי דהכא לא היה לו לחתום ולעשות דבר הנראה הודאה משום ניחותא דשני אבל התם לאו הודאה הוא עכ"ל:
הרי להקת הפוסקים מתנבאים בסיגנון אחד ושפה אחת לכולם דפקע זכותיה דמערער כל אימת דעביד מעשה החתימה ומכאן היה נראה להוכיח דהדין עם היורשים ואין משגיחין לטענת בעל חוב משום דאמרינן ליה אמאי לא מחית לראובן בעת שצוה לפני מותו וידעת שאין העדים חותמים על השטר אא"כ קראוהו וכיון שחתמת ושתקת הסכמת במעשה רב והשתא לאו כל כמינך להוציא ממון היורשי' שלא כדין כל זמן שיכולת ליפרע בנקל ולא היה לך להמתין עד שימות ראובן הנ"ל ותהיה תובע בקושי ובקטטה זה היה נראה לכאורה:
אמנם אחרי העיון וההשקפה הנכונה מה שיאות לנו להתבונן ולחשוב מחשבות לבלתי ידח ממנו שמעון הנ"ל הוא ההבדל שיש בין נדון דידן לההיא דכתובות דיש לחלק ולומר עד כאן לא פליגי רבנן עליה דאדמון בהעורר על השדה אלא משום שאין טעם לחתימה אלא ההודאה כאשר זכרנו משם רש"י ומשום הכי פסקינן כחכמים דאמרי איבד את זכותו ומלתא דמסתבר הוא דלא הוה ליה לשתוק ולהסכים במעשה החתימה בהיות לו למערער דין ודברים על גוף הקרקע בעצם וביחוד אבל במקום דליכא הוכחה להודאה כהאי גוונא זכות שטר חובו במקומו עומד ואלו הבתים שהניח ראובן ליורשיו לא באו מעולם תחת רשות שמעון כדי שנאמר מתוך כך שאיבד את זכותו מדשתק וחתם אלא תביעת שמעון מלתא באנפי נפשא הוא ואין היורשים יכולים להפטר עצמם בשום ענין דהא לא איכפת ליה לשמעון אם אלו הבתים יתקיימו תחת חזקת ראובן או תחת רשות יורשיו דמ"מ היורשים בחיובם הם עומדים שמחוייבים לפרו"ע פרע"ות חובתם המוטל עליהם לשלם חובת המת וכפי זה נמצינו למידין דמה שטוענים היורשים שהיה לו להשים על לבו שמעון הנ"ל שאין כאן נכסים אחרים זולת אלו הבתים ומשום הכי יחוייב לתבוע מראובן עצמו שיפרע לו חובו קודם שיחתום על שטר הצוואה הוא כחרס הנשבר ומצד עצמו מבוארת הביטול מבלי היות שם צד הגוזר על הפכו ופשיטא לי דאפי' רבנן דפליגי עליה דאדמון בההיא דפרק שני דייני גזירות בנ"ד מודו דכפינן ליורשים שיפרעו לבעל חוב אלו הג' אלפים פלו' כל א' וא' כפי החלק המגיע לו דהא טעמא רבא איכא שהשני נוח לי ולא תיקשי דכיון ששתק וחתם הוי כאילו נתפשר עם ראובן או כאילו הודה דאיכא למימר הא דלא מיחא ושתק הוא מן הטעם שכבר זכרנו או שמא בראותו שצוה מחמת מיתה לא רצה שיצטער בעבורו אם ידבר על ענין החוב שנתחייב לו וזה החילוק הוא אמתי ומוכרח הוא מצד עצמו דאי לא תימה הכי דברי הטור קשים להולמם דהא בסימן קמ"ז פסק כחכמים דאמרי איבד את זכותו ובסימן קי"א פסק כאדמון וז"ל לוה שמכר נכסיו וחתם המלוה על שטר המכירה לא הפסיד בשביל זה את זכותו וטורף מהלקוחות שיוכל לומר השני נוח לי והראשון קשה ממני וכן פסק הרב בי' בשלחנו הטהור והשתא תקשי דנראה דהרב ז"ל מזכה שטרא לבי תרי אלא שמוכרחים אנו לחלק ביניהם ולומר דשאני דין מלוה ולוה לההיא דהעורר משום דהתם מעשה החתימה סותרת התביעה בהחלט אמנם במלוה ולוה דאין למערער שום צד ערעור ותרעומת על המכיר' גופא אלא על הלוה מכח חובתו אף שאכף עליו פיהו וחתם על שטר המכירה מה בכך דמ"מ שעבוד החוב במקומו עומד אליבא דכ"ע כנ"ל:
ובחפשי באמתחות שיחו' ספרי הפוסקים בדקתי בצדיק"ים ובחור"ים בחור בטוב טעם ודעת שכתב בעל התרומות בשער נ"ט בשם גאון א' האי נפקותא שהביא הטור בדין מלוה ולוה כנזכר לעיל ובהיות זה ראיה מוחלטת על עניין שלפנינו אציע לפניך דבריו ז"ל כדי שיתברר מתוך כך הדין לאמתו וז"ל גם כתב גאון דאפי חתם בעל חוב בשטר מכר שעשה הלוה מנכסיו והמלוה חתם עליהם בעד לא איבד את זכותו ומשתבע על שטר ושקיל שיכול לומר מפני כך חתמתי שהשני נוח לי והראשון קשה ממני פקח נא עיניך וראה מה שכתב על זה הרב בעל גידולי תרומה אע"ג דבההיא דאדמון פרק שני דייני דאמ' העורר על השדה והוא חתום עליה בעד אדמון אמר השני נוח לי והראשון קשה ממני לא קי"ל כוותיה אלא כרבנן דאמרי אובד את זכותו התם שאני דלא הוה ליה לחתום ולהודות שהשדה הוא של האחר כי בזה הוא מפקיע את זכותו ממנו לחלוטין והוא מודה שאינו שלו כי אי אפשר שיהיה שלו ושתתקיים גם כן המכירה ביד האחר אבל בבעל חוב אין המכירה סותרת השעבוד כי כבר יש לה מקום ועדין השעבוד נשאר במקומו וכחו שהרי אפשר לו ליפרע משאר נכסים וגם הלוקח עצמו יכול לסלקו בדמים וישאר הקרקע בידו הלכך כל שלא פירש לא אמרינן דמחל שעבודו דלעולם יכול לומר השני נוח לי וכו' ע"כ:
ולדעת זו הסכים הרב ב"י כאשר עיניך תחזינה משרים בסי' קי"א דלאחר שכתב דמקור דין זה נובע מההיא דבעל התרומו' בסיום דבריו רמז לנו זה החילוק שכבר זכרנו לעיל באמרו ואע"ג דתנן בסוף כתובות העורר על השדה והוא חתום עליה בעד אדמון אומר יכול הוא לומר השני נוח לי והראשון קשה ממני וחכ"א איבד את זכותו ומשמע התם דאינה הלכה כאדמון איכא למימר דבלוה כולי עלמא מודו ע"כ הרי דברי הרב מכוונים אל האמת במה שסתם וכתב בקיצור נמרץ דאיכא למימר דבלוה כולי עלמא מודו והיינו לדעתי החלושה להשמיענו ההפרש שיש בין דין מלוה ולוה לההיא דכתובות ובזאת ההנחה השוברת וסותרת טענת היורשים יש לנו הוכחה גמורה בנ"ד וזכינו לדין להפוך בזכות שמעון הנ"ל דאיך יעלה על הדעת שיחוייב שמעון להפסיד מפני סיבה זו שחתם על שטר הצוואה בעד מכיון דהירושה לחודה קאי והחתימה לחודה קאי דלעולם לא תמשך שום הודאה מפאת החתימה אלא כשהחתימה סותרת התביעה כההיא דהעורר על השדה אבל בנ"ד כי היכי דהתם במלוה ולוה אמרינן דלעולם יכול לומר השני נוח לי וקי"ל ככולי עלמא הוא הדין והוא הטעם בעניין שלפנינו ששוים הם בתכלית השיווי וכפי הדעת הנכונה אין החתימה סותרת הירושה ועדין השעבוד במקומו מונח וליכא למימר כלל ועיקר דאיכא קצת אומדנא מדשתק דמחל או נתפייס עם המוריש אלא אדרבא איפכא מסתברא דהדין עם שמעון כדאמרן מבלי היות שום קושי וניגוד על ההפך:
כללא דמלתא אמינא דאין היורשים יכולים לסלק את שמעון אלא בזוזי כל א' וא' כפי החלק המגיע לו דכל היכא דחזינן דשטר זה הוא שטר כשר ואין בו שום צד רמאות וגם שמעון הנ"ל אינו בא בעלילות ובתואנות ובטענות של דופי אין היורשים יכולים ליפטר עצמם מן החוב דמה שחתם על שטר הצוואה אינו מעלה ומוריד לענין זה דבכל גווני שעבוד שטר חובו במקומו מונח הנראה לע"ד כתבתי בשנת ובסדר ואנכי אהיה עם פיך והוריתך אשר תדבר:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצו אכי"ר