שאלה ראובן ושמעון קנו בית אחד בשותפות בסך ד' אלפים פרחים והבית הזה אע"פ שהיה גדול ובמקום נאה אפילו הכי לא יכלו להשכירו בשביל שהיו כותליו רעועות כל כך ומפחד המפולת לא רצה שום אדם לשכור אותו ונשאר ריקן שנה אחר שנה ולא בא לכלל שכירות מיום שקנו אותו ויהי היום ויתוועדו שניהם לראות מה לעשות בבית הנ"ל אם לבנותו אם למוכרו ויצא מבית וועדם ששמעון יוציא הוצאות מכיסו כדי לבנותו כראוי לפי שהוא אמוד בנכסי יותר מראובן שלא היה לו יכולת לתת לו מיד אמנם אחר שלש שנים שיקבל מעותיו שיש לו ביד אחרים ישלם חלקו המגיע לו מההוצאה ובגלל זה יקח שמעון לעצמו כל השכירות של הבית הנ"ל עד תשלום הג' שנים והלך שמעון והוציא הוצאות על הבית והעמידו על מכונו והשכירו וקיבל השכירות עד זמן המוגבל ביניהם ובבוא ראובן אצל שמעון לשלם חלקו מההוצאה רצה לנכות לו חצי השכירות שקיבל מהבית הנ"ל ויען שמעון ויאמר הלא התנינו בינינו שאני אקח לעצמי השכירות עד זמן הנ"ל וראובן טוען שלא עלה על מחשבתו דבר זה אלא שבאותן ג' שנים יעלה חצי השכירות לחשבון חלקו מההוצאה דאם לא כן יש כאן חשש רבית ואתה איש ירא ה' ושמעון טוען שאין כאן חשש רבית בעולם דהא לא הפסדת שום דבר מכיסך ואם לא אני היה נשאר הבית בלתי תועלת כמקודם המור' יורה לצדקה וש"כ מ"ה:
תשובה בראותי דברי השאלה שאדניה הוטבעו ויוסדו על דיני הרבית לכן אציע לפניך מה שאומר הגמ' והפוסקי' על זה הענין דמשם תצא לאור משפטינו וכל אחד על מקומו יבא בשלום וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בגמ' בפרק איזהו נשך דף ס"ד ע"ב אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אף על פי שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר הלוהו ודר בחצירו בריך להעלות לו שכר מאי קמ"ל תנינא המלוה את חבירו לא ידור בחצירו חנם ולא ישכור ממנו בפחות מפני שהוא רבית אי ממתניתין הוה אמינא הני מילי בחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר אבל חצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר אימא לא קמ"ל איכא דאמרי אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן אע"פ שאמרו הדר בחצר חבירו שלא מדעתו אינו צריך להעלות לו שכר הלויני ודור בחצרי צריך להעלות לו שכר מ"ד הלוהו כ"ש הלויני ומ"ד הלויני אבל הלוהו לא מאי טעמא כיון דמעיקרא לאו אדעתא דהכי אוזפיה לית לן בה עד כאן לשון הגמרא:
ופר"שי אע"פ שאמרו בבא קמא פרק שני: אינו צריך להעלות לו שכר ואוקימנא בחצר דלא קיימא לאגרא אבל האי גברא שדר בה עביד למיגר בית לדירתו דהוה ליה זה נהנה וזה לא חסר: בחצר דקיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר. המלוה הזה הים שוכר אחרת אם לא מצא זה דהוה ליה הוא נהנה ובעל החצר חסר דהא קיימא להכי שהיה משכירה לאחרים אבל חצר דלא קיימא לאגרא דהוה ליה זה לא חסר וגברא דלא עביד למיגר דהוה ליה זה לא נהנה דבלאו הכי נמי לא הוה מיגר שיש לו אחרות: קמ"ל דמיחזיא כרבית ויש ללמוד מכאן שאסור להלוות על בית ולדור בו אפי' בנכייתא דתנן לא ישכור ממנו בפחות ולא דמי למשכונא של כרם דהתם זימנין דלא שקיל ביה מידי ואפי' הכי מנכי ליה והוה ליה קונה את הפירות בנכייתא זו על ספק אבל כאן זה נהנה תמיד ואין כאן ספק נמצא שוכרה בפחות: מאן דאמר הלוהו ולא קצץ עמו על מנת לדור ואפי' הכי אסור: כ"ש הלויני. דקצץ לו דירת הבית בתור' רבית: אבל הלוהו לא ומתניתין בדקצץ ליה או בשטת מתן מעות או לאחר כן עכ"ל:
הרי לנו מזאת הסוגיא כפי הלישנא קמא דהילכתא כוותיה לסברת כל הפוסקים שאם הלוהו ודר בחצרו אפילו דלא קיימא לאגרא והמלוה נמי לא עביד למיגר שצריך לעלות לו שכר ואם לא העלה הוי אבק רבית דלא מפקינן מיניה בדייני אבל לצאת ידי שמים צריך לתת לו ואם אמר לו הלוני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה ומפקינן מיניה בדייני:
וכן הוא דעת האדם הגדול שבענקים הלא הוא הרב אלפסי ז"ל בפ' איזהו נשך דלבתר דנקט לישנא דגמ' דמוקי אפילו בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר מסיק הכי והילכתא כלישנא קמא דאפי הלוהו ודר בחצרו צריך להעלות לו שכר אבל להוציא ממנו בדיינין בהלויני ודור בחצירי מפקינן מיניה אגרא דהויא ליה רבית קצוצה אבל הלוהו ודר בחצרו דלאו אדעתא דהכי אוזפיה אבק רבית היא ואינה יוצאה בדיינין וכו': אם כן נראה מהכא שהוא סובר דקאי מה שפסק אפילו בחצר דלא קיימא לאגרא כיון דהכי מוקים הגמרא:
והרמב"ם גם כן הלך בשיטתיה שכתב בפרק ו' מה' מלוה ולוה ה' ב' המלוה את חבירו לאו יחשיך את עבדו כדי שיעשה בו מלאכה אף על פי שהעבד יושב ובטל ולא ידור בחברו בחנם אף על פי שאין החצר עשויה לשכר ואין דרך בעל החצר להשכיר ואם דר צריך להעלות לו שכר ואם לא העלה הרי זה אבק ריבית לפי שלא התנה עמו שילוהו וידור בחצרו ע"כ:
הרי לך דמשמע מדבריו דכיון שאמר בהלוהו הרי זה אבק רבית לפי שלא התנה עמו בתחילה שידור בחצרו אם כן נפקינן חינה שאם התנה עמו בתחילה שידור בחברו דהויא רבית של תורה ויוצאה בדיינין אף שהחצר לא קיימא לאגרא ועוד ראיה אחרת שכתב רבינו בהלכה הקודמת שדבר ברבית של תורה וכן המלוה את חבירו והתנה עמו שידור בחצרו חנם עד שיחזיר לו הלואתו או ששכר ממנו בפחות וקצב הדבר שפוחת לו מן השכר עד שיחזיר לו הלואתו וכו' ואם איתא היה לו לפרש דדוקא שהחצר קיימא לאגרא וגברא עביד למיגר אלא ודאי כיון שאמר סתם נראה שהוא סובר דבכל גוונא הויא רבית קצוצה:
והטור כתב בה רבית סי' קס"ו שהרמב"ן חולק על זה וז"ל וכתב הרמב"ן דוקא לכתחילה שבא לדור בו אבל אם דר בו כבר כיון דחצר לא קיימא לאגרא אפי' הוא גברא דעביד למיגר אם הלוהו ודר בו אין כאן שום צד רבית ואפי' לצאת ידי שמים אין צריך לתת לו ומכל מקום אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי אבק רבית ולא מפקינן מיניה ובחצר דקיימא לאגרא אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה והלוהו ודר בו הוי אבק רבית וכו'
וגם הרשב"א סובר כן דהכי כתב הרב המגיד על הדין של רבינו שכתבנו לעיל וכן המלוה את חבירו והתנה עמו וכו'. משנה שם ומבואר בהלכות שכל שהתנה בשעת הלואה הוא רבית קצוצה וכתבו הרמב"ן והרשב"א ז"ל דדוקא בחצר שהיא עשויה לשכר אבל בחצר שאינה עשויה לשכר שהדר בה שלא מדעת בעלים אין צריך להעלות להם שכר כחו שנתבאר פרק ג' מהלכות גזלה אף כאן אינו רבית קצוצה ואין מוציאין ממנו בסוגית הגמרא מוכחת כן ע"כ:
נמצאת למד דהמחלוקת שיש בין הני אשלי רברבי הוא שהר"יף והרמב"ם וסיעתיה סוברים דאפי' שהחצר לא קיימא לאגרא וגברא לא עביד למיגר אם הלוהו ודר בו הוי אבק רבית וצריך להחזיר אם בא לצאת ידי שמים ואם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה ויוצאה בדיינין והרמב"ן והרשב"א וסיעתיה הם מדעת אחרת ואומרים שאם החצר לא קיימא לאגרא אפי הוא גברא דעביד למיגר אם הלוהו ודר בו כבר אין שם שום רבית ואפי לצאת ידי שמים אין צריך לתת לו אבל לכתחילה לא ידור בו ובחצר דקיימא לאגרא מודים שאם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה והלוהו ודר בו הוי אבק רבית וצריך להחזיר אם בא לצאת ידי שמים:
ואחרי הודיע אלקים אותנו כל זאת דהכל מודי שאם החצר קיימא לאגרא אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית דאורייתא נבוא בנקל להשיב על נושא שאלתינו שראובן לא היה לו מעות בידו לתת חצי ההוצאה לשמעון לבנות הבית הנ"ל ובשביל כך אמר לשמעון שיוציא הוא כל ההוצאות ובגלל זה יקח כל השכירות של הבית לעצמו עד תשלום ג' שנים שאז ישלם לו חצי ההוצאה שהוא חייב ליתן ואחר שבא ראובן אצל שמעון לשלם חלקו מההוצאה רצה לנכות לו חצי השכירות שקיבל מהבית הנ"ל ושמעון טוען ואומר שכבר התנה עמו שיקח לעצמו כל השכירות של הג' השנים וראובן השיב שלא עלה על דעתו זה הדבר אלא שבאותן ג' שנים יעלה חצי השכירות לחשבון חלקו מההוצאה דאם לא כן יש כאן חשש רבית ונאמר שהדין עם ראובן שינכה לו חצי השכירות שקיבל מהבית הנ"ל מפני שהוא רבית קצוצה שהוא דומה בדומה לדין שכתבנו כשהחצר קיומא לאגרא ואמר לו הלויני ודור בחצרי שהוא רבית של תורה מפני שהניח לו שכר החצר בשביל ההלואה אף הכא בנ"ד דאמר לו שבשביל שיוציא כל ההוצאות וימתין ג' שנים שישלם לו חלקו שבגלל זה יקח כל השכירות של הג' שנים הללו הוי רבית גמור כיון שהתנה עמו בתחילה:
אמנם מה שטוען ראובן שלא עלה על ע דעתו זה הדבר אלא שבאותן ג' שנים יעלה חצי השכירות לחשבון חלקו מההוצאה ודאי דאינו כן שהרי בפירוש אמר לפי שאין לו יכולת לשלם לו חלקו עד אחר ג' שנים שבשביל כך יקח כל השכירות של הבית הנ"ל ג' שנים הללו אם כן נראה מדבריו שהיה בדעתו ליתן לו הריוח בשביל המתנת מעותיו אלא ודאי הטעם שינכה לו חצי השכירות מאותן ג' שנים הוא משום רבית של תורה ולא חשש רבית כמו שהוא אומר:
ומה שטוען שמעון שאין כאן חשש רבית בעולם דהא אינו מפסיד כלום מכיסו שאם לא היה הוא היה נשאר הבית בלתי תועלת כמקודם זה אינו טענה ודברים של הבל הם דאם כן אין רבית מעולם שכל המלוים יאמרו ללווי' שאינם מפסידים כלום שאם לא היו נותנים להם המעות לא היו עושים מה שהם צריכים לעשות ואפי הכי אסר לנו התורה ליקח רבית מאחינו בני ישראל אף בנ"ד כן:
העולה לנו מכל מאי דכתבנו מהגמרא ומהפוסקים שהדין עם ראובן ולא מבעיא שאם עדיין לא שילם לו ההוצאות המגיע לחלקו שינכה לו חצי השכירות מאותן ג' שנים אלא אפילו שילם לו הכל יכול ראובן להוציאו בדיינין כדין כל רבית שיוצאה בדיינין הנראה לעניות דעתינו כתבנו להלכה ולא למעשה כי זה נאה ליושב על כסא אשר לו משפט ההוראה המלך ברחמיו ירפאהו רפואה שלמה למען יאריך ימים על ממלכתו לטוב קהלתינו הקדושה ונשאל מהיוצר יאיר עינינו בתורתו ויצילנו משגיאה וישים בלבנו יראתו ואהבתו אכי"ר בשנת ובסדר ובא השמש וטהר לפ"ק:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט