שאלה נד טלית של צמר שהיתה תפורה בחוטי פשתן והטילו בת ציצית ואחר כך נודע להם שאסור ללובשה כמו שהיתה וקודם שהתירו התפירות חזרו ותפרו אותה בחוטי צמר ואחר כך הסירו כל חוטי פשתן שהיו בה מיבעיא לן השתא אם צריך להתיר הציצית שבה ולחזור וליטלם לשם מצוה מי אמרינן כיון שהיתה אסורה ללובשה כמו שהיתה כשהטילו בה הציצית אמרינן שאסור משום תעשה ולא מן העשוי או דילמא כיון שלא בא האיסור מחמת הבגד שהרי כשהטילו בו הציצית היה בגד שלם והיו לו ארבע כנפות והרי בזמן דאיכא תכלת הותר הכלאים בציצית אינו צריך להתיר הציצית יורינו המורה להיכן הדין נוטה ומהת"מש:
תשובה ראה ראינו את דברי השאלה ואת הספק שנסתפק ה"ה בהאי טלית של צמר שהיתה תפורה בחוטי פשתן והטילו בה ציצית ואחר שנודע להם שאסור ללובשה כמו שהיתה משום איסור כלאים קודם שהתירו התפירות של פשתן חזרו ותפרו אותה בחוטי צמר ואחר כך הסירו כל חוטי הפשתן אי אמרינן שצריך להתיר הציצית שבה ולחזור וליטלן לשם מצוה כיון שהיתה אסורה ללובשה כך כשהטילו בה ציצית והם אסורים משום תעשה ולא מן העשוי או דילמא שאין להתיר הציצית כיון שהבגד היה שלם והיו לה ארבע כנפות וכיון שאדני השאלה הוטבעו בדיני ציצית גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים אשר מהם נוכל לברר ולפרש כל דבר ונשאל מאל עליון יצילנו מכל שיגיון אמן כן יהי רצון וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
גרסינן בהתכלת דף מ' ט"ב אמר רבא אמר  רב סחורה אמר רב הונא הטיל לבעלת שלש והשלימה לארבע' פסולה תעשה ולא מן העשוי מתיבי חסידים הראשונים כיון שארגו בה שלשה היו מטילין לה תכלת אימא כיון שפצעו בה שלשה היו מטילין לה תכלת ומי אמרינן תעשה ולא מן העשוי והאמר רבי זירא הטיל למוטלת כשר' אמר רבא השתא בבל תוסיף קאי מעשה לא הוי מתקיף ליה רב פפא ממאי דגברא לאוסופי קא מיכוין דילמא לבטולי קא מיכוין ובל תוסיף ליכא מעשה איכא עכ"ל:
ופירש"י הטיל שלש ציצית לבעל שלש כנפים  ואחר כך תלה בה קרן רביעי ועשה בו ציצית פסולה ושלש ראשונות העשוין מתחילה שלא כמצותה וכי הדר מתקנ' איכא תעשה ולא מן העשוי: חסידים זריזים למצוה: כיון שארגו בטלית שלש אצבעות דמיקרי בגד כדאמרינן לגבי טומאה: היו מטילין בה תכלת בשני קרנים ולכי גמרי לה היו מטילין לשנים אחרים ולא אמרינן תעשה ולא מן העשוי. ואף על גב דלא הוה מחייבין בציצית עד שתהא כדי שיתכסה בה קטן ראשו ורובו כדלקמן שכל ציצית שלא נעשת מתחילתה לשם ציצית אף על פי כשנעשית שלא לצורך איכא מן העשוי דהא הכא שלא לצורך נעשת דלא היו לה אלא שתי קרנות דאילו קרנותיה האחרים אינם ראוים לציצית שהרי סופו להוסיף עליה הרבה והויא לה ציצית למעלה משלשה ואנן תוך שלשה בעינן: כיון שפצעו בה ג' כיון שהגיעו לשלש אצבעות האחרונים מטילין לה תכלת מיד ולא משהי לה מידי דהשתא ליכא למימר תעשה ולא מן העשוי דהא מכיון שהגיעו לתוך שלשה האחרונים הוו להו אותן שתי קרנות נמי ראויין לציצית שכשתגמר נמצאת ציצית בתוך שלש: הטיל למוטל' שהיה בה ארבע ציצית והטיל לה ד' אחרים כשרה בהני בתראי ואף על גב דהדר פסקינהו לקמאי והא הכא דשלא לצורך עבדינהו בשטת עשייה ומכשרא בהו: אמר רבא. לעולם שלא לצורך מן העשוי קרינן ביה והכא להכי מכשרא בבתראי דקאי בבל תוסיף כי עבדינהו ולא הוו מעשה דכיון דעובר על דברי תורה לא מקרי מעשה הילכך כי פסיק לקמאי היא הויא עשייתן דבתראי עשייה אבל שלא לצורך דבעלת שלש שאינו עובר עליהן הוי מעשה לאקרויי ציצית העשויה בפיסול ואיכא כשגומרה תעשה ולא מן העשוי: מעשה איכא. והדר קושיא לדוכתא ע"כ:
הרי לך בהדיא מהאי סוגיא דגמרא דאם הטיל ציצית בבעלת שלש והשלימה לארבעה שהיא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי לפי שהשלש ראשונות נעשו בתחילה בפיסול:
והרמב"ם כתב בפרק ראשון מהלכות ציצית הלכה ט"ו הטיל ציצית על ציצית אם נתכוון לבטל את הראשונו' מתיר את הראשונו' או חותכן וכשרה ואם נתכוון להוסיף אף על פי שחתך אחת משתיהן הרי זו פסולה שהרי כשהוסיף פסל את הכל וכשהתיר או חתך התוספת נמצא השאר נעשה מן העשוי שעשייתה הראשונה פסול' היתה וכן המטיל לבעלת שלש ואחר כך השלימה לארבעה והטיל לרביעית כלה פסולה שנאמר תעשה ולא מן העשוי ע"כ:
ומר"ן כתב על זה הטיל ציצית על הציצית אם נתכוון לבטל את הראשונות וכו'. בפרק התכלת אמאי דאמר רבא הטיל לבעלת שלש והשלימה לארבעה פסולה משום תעשה ולא מן העשוי פריך ומי אמרינן תעשה ולא מן העשוי והא אמר רבי זירא הטיל למוטלת כשרה אמר רבא השתא בבל תוסיף קאי מעשה לא הוי מתקיף לה רב פפא ממאי דגברא לאוסופי קא מכוין דילמא לבטולי קא מכוין ובל תוסיף ליכא מעשה איכא ופירש"י הטיל למוטלת שהיה לה ארבעה ציציות והטיל לה ארבעה אחרות כשרה בהני בתראי ואף על גב דהדר פסקינהו לקמאי והא הכא דשלא לצורך עבדינהו בשעת עשיה ומכשרא בהו אמר רבא לעולם שלא לצורך מן העשוי קרינן ביה והכא להכי מכשרא בבתראי דקאי בבל תוסיף כי עבדינהו ולא הוו מעשה דכיון דעובר על דברי תורה לא מקרי מעשה הילכך כי פסיק לקמאי היא הויא עשייתן דבתראי אבל שלא לצורך בבעלת שלש שאינו עובר עליהן הוי מעשה לאקרויי ציצית העשויה בפיסול ואיכא כשגמרה תעשה ולא מן העשוי: ואחר שכתב השגת הראב"ד אמר ורבינו נראה שהוא מפרש דהא דאמר רבא השתא בבל תוסיף קאי מעש' לא הוי היינו לומר דהטלת ציציו' בתראי כיון דקאי עלייהו בבל תוסיף שפיר חשיב מעשה ולא קרינן ביה תעשה ולא מן העשוי ולא דמי להטיל לבעלת שלש דחשיב מן העשוי משום דלא עבר בה משום בל תוסיף ולישנא בתמיהא הוא השתא בבל תוסיף עבר בהטלת ציציות בתראי והיכי אפשר לומר דלא הוי מעשה ורב פפא פליג עליה ואמר ממאי דהא דמכשרינן בהטיל למוטלת במתכוין לאוסופי היא דילמא איפכא הוא דכי מכוין לאוסופי הוא כיון שעבר בבל תוסיף ליכ' מעשה בכשרות ושתי הציציות פסולים ואין להם תקנה משום דכיון דנפסלו הראשונים כשהטילו השניים וכשחתך השניים הויא ליה קמאי מן העשוי בפיסול וכל שכן אם חתך הראשונים שפסולים השניים שהרי תחילת עשייתן הייתה בפיסול וכי מכשרינן בהטיל למוטלת כשנתכוון לבטל את הראשונות דוקא הוא דמכשרינן דכיון שלא נתכוון להוסיף מעשה איכא כלומר מעשה העשוי בכשרו' איכא בהטלת ציציות בתראי שמאחר שנתכון לבטל את הראשונים הוי מעשה חשוב כיון שיש בטלית זו ארבע כנפות הילכך לא דמי לבעלת שלש ולפי זה רב פפא גם כן בא לחלק בין הטיל לבעלת שלש להטיל למוטלת ונקטינן כוותיה עד כאן לשון מר"ן:
למדנו מכאן שהרמב"ם פסק שאם הטיל לבעלת שלש ואחר כך השלימה לארבעה והטיל לרביעית שהיא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי אבל כשהטיל ציצית על ציצית עושה חילוק שאם נתכוון לבטל הראשונות חותך הראשונות וכשרה ואם נתכוון להוסיף אף על פי שחתך אחת מהן הרי היא פסולה וזהו הפך ממה שפירש רש"י שלפי פירושו אם נתכוון להוסיף הוא כשרה כשחותך הראשונות ואם נתכוון לבטל הראשונות היא פסולה והטעם הוא שרבינו מפרש הגמרא באופן אחר כמו שהוכחנו מדברי מר"ן שכתבנו:
והרב הנזכר ז"ל פסק בספר בית יוסף סימן י' וז"ל ולענין הלכה נראה דאף על גב דהרא"ש מפרש כפירוש רש"י כיון שרש"י מפרש הוא ולא פסקן הוי ליה הרמב"ם והרא"ש ז"ל חד לגבי חד והלכה כרבינו ז"ל דמסתבר טעמיה דבנתכוון לאוסופי פסול ובנתכוון לבטולי כשר ועוד שדברי רב פפא מיפרשי שפיר טפי אליביה ממאי דמפרשי אליביה דרש"י ז"ל עכ"ל:
וכן פסק הוא ז"ל בשלחנו הטהור בסימן הנז' ס"ה וז"ל היו לה שלש כנפות ועשה בהם שלש ציציות ושוב עשה כנף רביעי ועשה גם בו ציצית פסול משום תעשה ולא מן העשוי וכו' הטיל ציצית על ציצית אם נתכוון לבטל את הראשונות חותך הראשונות וכשרה ואם נתכוון להוסיף אף על פי שחתך אחת משתיהן פסולה עכ"ל:
ומעתה שהוכחנו בהדיא מהני רבוותא שפסקו דהיכא שהטילו הציציות בפיסול אף על גב שאחר כך תיקנוה היא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי אם כן בנדון דידן בהאי טלית של צמר שהייתה תפורה בחוטי פשתן שהטילו בה ציצית ואחר שנודע להם שאסור ללובשה כך קודם שהתירו התפירות חזרו ותפרו אותה בחוטי צמר ואחר כך הסירו כל חוטי פשתן שהיו בה ונסתפק ה"ה מי אמרינן כיון שהייתה אשורה ללובשה משום איסור כלאים כשהטילו בה הציצית אסורה משום תעשה ולא מן העשוי ולכן צריך להתיר הציציות שבה ולחזור ולהטילם לשם מצוה או דילמא כיון שלא בא האיסור מחמת הבגד שהרי היה בגד שלם והיו לו ארבע כנפות והרי בזמן דאיכא תכלת הותר הכלאים בציצית ואם כן אינו צריך להתיר הציציות לכן נשיב ונאמר שודאי האי טלית אסורה משום תעשה ולא מן העשוי בפיסול כיון שהייתה אסורה ללובשה משום כלאים בעת שהטילו בה הציציות דמה לי שהייתה פיסולה מחמת שלא הייתה לה ארבע כנפות או מחמת שהיא אסורה משום כלאים אף על גב שיש לה ארבע כנפות והראי' על זה מהאי דינא שכתבנו לעיל דאם הטיל ציצית על ציצית ונתכוון להוסיף אף על פי שחתך אחת משתיהן פסולה משום תעשה ולא מן העשוי ואף על פי שהייתה בת ארבע כנפות ואם כן דל מהכא האי ספקא ראשונ' דאין בה ממש ועיקר:
ועל הספק השנית שנסתפק עוד דכיון שבזמן דאיכא תכלת הותר הכלאים בציצית ובעבור זה אינה אסורה משום תעשה ולא מן העשוי ואין צריך להתיר הציצית לזה נכתוב דיני היתר כלאים בציצית ועם זה נבא לתרץ ולהשיב בנקל גם על הספק הזאת:
כתב הרמב"ם בפרק ג' מהלכות ציצית הלכה ה' וז"ל כסות של צמר עושין לבן שלה חוטי צמר וכסות של פשתן עושין לבן שלה חוטי פשתן ממינה ושאר בגדים עושין לבן של כל מין ומין ממינו כגון חוטי משי לכסות משי וחוטי נוצה לכסות נוצה ואם רצה לעשות לבן לכל שאר מינים מצמר או מפשתים עושה מפני שהצמר והפשתן פוטרים בין במינם בין שלא במינם ושאר מינים במינן פוטרים שלא במינן אינם פוטרים: ומה הוא לעשות חוטי צמר בכסות של פשתן או חוטי פשתן בכסות של צמר אף על פי שהוא לבן לבדו בלא תכלת בדין הוא שיהא מותר שהשעטנז מותר לענין ציצית שהרי התכלת צמר הוא ומטילי' אותה לפשתן ומפני מה אין עושין כן מפני שאפשר לעשות הלבן שלה ממינה וכל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם יכול אתה לקיים את שתיהן הרי מוטב ואם לאו יבא עשה וידחה את לא תעשה וכאן אפשר לקיים את שתיהן ע"כ:
ומר"ן כתב כסות של צמר עושין לבן שלה חוטי צמר וכו'. מפני שהצמר והפשתן פוטרין בין במינן בין שלא במינן ושאר מינין במינם פוטרים וכו' בפרק התכלת אמר שמואל משמיה דלוי חוטי צמר פוטרים בשל פשתן ופרש"י אותן שני חוטין של לבן אם של צמר הם פוטרים בסדין של פשתן עם התכלת ואף על גב דליכא השתא מין כנף דהוי של צמר ובתר הכי איבעיא להו של פשתן מהו שיפטרו בשל צמר צמר בשל פשתן הוא דפטר דכיון דתכלת פטר לבן נמי פטר אבל פשתן בצמר לא או דילמא כיון דכתיב לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך לא שנא צמר בפשתים לא שנא פשתים בצמר תא שמע דאמר רחב' אמר רב יהודה חוטי צמר פוטרים בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר חוטי צמר ופשתי' פוטרים בכל מקום חוץ מן השיראין ופליגא דרב נחמן דאמר השיראין והכלך והסריקון כלם חייבין בציצית ומשני מדרבנן הכי נמי מסתברא דקתני סיפא הן במינן פוטרין שלא במינן אין פוטרין אי אמרת בשלמא מדרבנן היינו דמפטרו במינן אלא אי אמרת דאוריתא צמר ופשתים הוא דפטר אי משום הא לא קשיא כדרבא דרבא רמי כתיב הכנף מן כנף וכתיב צמר ופשתים הא כיצד צמר ופשתים פוטרין בין במינן בין שלא במינן שאר מינין במינן פוטרין שלא במינן אין פוטרין ומפני שרבינו פסק בתחילת פרק זה כרב נחמן דאינן חייבין בציצית מן התורה אלא טלית של צמר או של פשתן אבל טלית של שאר מינין אינה חייבת בציצית אלא מדרבנן כשבא לכתוב כאן דצמר ופשתים פוטרים בין במינן בין שלא במינן ושאר מינין פוטרים במינן ושלא במינן אין פוטרין לא הביא דרשה דרבא דסבירא ליה דטלית של שאר מינין לא מחייב אלא מדרבנן לא אתי מקרא אלא תקנת חכמים כך הוא וכדאמרינן אי אמרת בשלמא מדרבנן היינו דמפטרו במינן ומה שכתב ומה הוא לעשות חוטי צמר בכסות של פשתן וכו' וכל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים את שתיהן מוטב וכו' גם זה שם אהא דאמרינן דסדין בציצית פטור ויהבינן טעמא גזרה משום קלא אילן ופירש רש"י צבע שדומה לתכלת ואי שרית תכלת בסדין אתי למרמי צמר צבוע בקלא אילן והוי כלאים שלא במקום מצוה ופריך בגמרא ולא יהא אלא לבן ופירש"י ופריך מאי איכפת לן אי רמי קלא אילן לא יהא הא קלא אילן אלא לבן בעלמא כלומר צמר לבן הא אמרן לעיל אין לו תכלת מטיל לבן ומשני כיון דאפשר במינו לא כדר"ל דאמר כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב ואם  לאו יבא עשה וידחה את לא תעשה ולכאורה נראה מדברי רבינו שסובר שאף על פי שמטיל תכלת אינו מטיל לבן של צמר לפשתי' ולא של פשתים לצמר כיון דאפשר במינו ואם כן לא קיימא לן כשמואל דאמר חוטי צמר פוטרים בשל פשתן ולא כפשיטות דבעיא דפשטינן לה מדאמר רחבה חוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר אלא כדריש לקיש דאמר כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה וכו' וסובר דבזמן דאיכא תכלת נמי מיירי רוצה לומר מדאורייתא קאמר שאף על פי שהתירה כלאים בציצית לח התירה אלא היכא דאי אפשר בענין אחר דהיינו תכלת בפשתים דאי אפשר לקיים בו מצות תכלת אלא על ידי שידחה לאו דכלאים אבל לבן שבו כיון דאפשר להטיל בו ממינו לא דחי לא תעשה דכלאים ואף על פי שכבר יש כלאים בטלית זו שהרי הטיל בה תכלת אין אומרי' כבר נדחה כלאים בטלית זו ויהיה מותר להטיל גם הלבן מכלאים דכל מאי שאפשר למעוטי באיסורה ממעטינן אבל קשה דאם כן היאך כתב ואם רצה לעשות לבן של שאר מינין מצמר או פשתים עושה דכיון דבזמן דאיכא תכלת מיירי אם עשה לבן של שאר מינין מפשתים כשמטיל בו תכלת נמצא שהוא כלאים במקום שהיה אפשר לקיים שניהם שהרי היה אפשר לו לעשות חוטי לבן של צמר או ממינו דהשתא כשיטיל בו חוטי תכלת לית ביה איסור כלאים ועוד שמאחר שהוא סובר שטלית של שאר מינין פטורה מציצית מן התורה היאך מתיר לעשות לבן שלהם של פשתן שהרי כשיטיל בהם תכלת נמצא שהוא כלאים שלא במקום מצוה לכך נראה לי דבמטיל לבן לבדו מיירי ובהכי הוא דקאמר דכסות של צמר עושה לבן שלה של צמר ושל שאר מינין עושה ממינו או מפשתן ואחר כך כתב דלהטיל חוטי צמר בכסות של פשתן או חוטי פשתן בכסות של צמר במקום דליכא תכלת אסור דהוי כלאים שלא במקום מצוה כיון שיכול לקיים שניהם כשיטיל בו ממינו אבל טלית של פשתן שהטיל בה תכלת מותר לעשות לבן שלה של צמר כיון דבלאו חוטי לבן נמי אין אנו מקיימים שניהם שהרי יש בה תכלת שהוא צמר וכו':
הרי למדנו מכאן בהדיא דלכאורה היה נראה דשובר רבינו דאפילו בזמן דאיכא תכלת לא התירה התורה כלאים בציצית אלא הינא דאי אפשר בענין אחר דהיינו תכלת שהוא צמר בפשתים דאי אפשר לקיים בו מצות תכלת אלא על ידי שידחה לאו של כלאי' אבל לבן שבו כיון שאפשר להטיל בו ממינו לא דחי לא תעשה דכלאים ואף על פי שכבר יש כלאים בטלית זו שהרי יש בה תכלת לא אמרינן כבר נדחה כלאים בטלית זו ויהיה מותר להטיל גם הלבן מכלאים דכל מאי שאפשר למעוטי באיסורה ממעטינן אמנם לבתר מכח קושיא שהוקשה לו בדברי רבינו מסיק שנראה לו שסובר רבינו דדוקא במטיל לבן לבדו הוא דעושה בכסות של פשתן לבן שלה חוטי של פשתים ובכסות של צמר חוטי צמר אבל טלית של פשתן שהטיל בה תכלת מותר לעשות לבן שלה של צמר כיון דבלאו חוטי לבן נמי אין אנו מקיימים שניהם שהרי יש בה תכלת שהוא צמר:
והשתא דהוכחנו מכל זה שכתבנו דאפילו בזמן דאיכא תכלת לא התירה התורה כלאים בציצית אלא בלבן שלה כיון דבלאו הכי נמי אין אנו מקיימים שניהם שהרי יש בה תכלת שהוא צמר נבא להשיב על מה שנסתפק ה"ה על האי טלית של צמר שהיתה תפורה בחוטי פשתן כשהטילו בה ציצית ואחר שנודע להם שאסורה ללובשה כמות שהיה קודם שהתירו התפירות חזרו ותפרו אותה בחוטי צמר שנסתפק לומר דכיון דבזמן דאיכא תכלת הותר הכלאים בציצית לא אמרינן הכא תעשה ולא מן העשוי בפיסול ונאמר דבנדון דידן ודאי שהיא פסולה משום תעשה ולא מן העשוי בפיסול כיון שהאי טלית היתה אסורה משום כלאים קודם הטלת הציצית דכבר הוכחנו דלא התירה התורה כלאים בציצית אלא להטיל תכלת שהוא צמר בכסות של פשתן ואפילו הלבן שלה כיון דבלאו הכי נמי אין אנו מקיימים שניהם אבל בזמן דליכא תכלת אסור לעשות הלבן של כלאים כיון שאנו יכולים לקיים את שניהם ומכל שכן בנדון דידן שאפילו בזמן דאיכא תכלת היתה אסורה משום שלא בא לה איסור כלאים מחמת הציצית אלא מחמת הטלית ואם כן לית דין צריך בשש וצריך להתיר הציצית שבה שאסורים משום תעשה ולא מן העשוי בפיסול ולחזור ולהטיל אותם לשם מצוה:
העולה לנו מכל האמור דהאי טלית של נדון דידן שהיתה אסורה ללובשה משום איסור כלאים כשהטילו בה הציצית ואחר כך כשנודע להם שאסור ללובשה כך קודם שהתירו התפירות והסירו כל חוטי הפשתן תפרו אותה בחוטי צמר ודאי שצריך להתיר הציצית שבה ולחזור ולהטיל אותם לשם מצוה כיון שהוכחנו מכל הראיות שכתבנו מכל הני רבוותא דהם אסורים משום תעשה ולא מן העשוי בפיסול ומה שתפרו אותה בחוטי צמר קודם שהתירו התפירות והסירו כל חוטי הפשתן לא מעלה ולא מוריד בנדון שלנו הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון:
בשנת ובסדר וראך ושמח בלבו לפ"ק:
נאם הצעיר משה בל"א שמואל ישראל ס"ט
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואגן-בורג שטראט