שאלה מ ראובן נתן חפץ לשמעון וא"ל בעת הנתינה זכה בחפץ זה במתנה מעכשיו לאדם שאבור אני ואתרצה ליתנה לו יהיה מי שיהיה וזכה בו שמעון ואחר ימים חזר בו ראובן וא"ל לשמעון תן לו החפץ שבידך כי אין רצוני ליתנו לשום אדם ושמעון טוען כבר זכיתי בחפץ זה מעיקרא ברור לך אדם ואתננו לו מהו מי מצי הדר ביה או לא עוד נסתפק השואל בנדון זה שאם נתרצה ראובן ליתן מתנה זו ללוי ולוי היה שונאו של שמעון וכשבא ראובן ואמר כשמעון תן מתנה זו ללוי טען שמעון איני רוצה ליתנה לו שהוא שונא שלו ואף שזכיתי בסתם אדעתא דשונא שלו לא זכיתי ברור לך אדם אחר ואתננה לו מהו מי מצי שמעון לעכב מתתה ללוי או לא על הכל יורינו המורה והיה שכמ"ה:
תשובה קודם שאבוא להשיב אם יכול ראובן לחזור בו ממתנת זו שזיכה על ידי אחר לאדם שיברור אחר כך או לא צריך לחקור ולדרוש תחילה אם מתנה כזו שמה מתנה או לא דשמא יש לומר דאף שיברר אחר כך ראובן דבריו ויאמר שלוי הוא המקבל מתנה זו אפילו הכי לא זכה לוי במתנה זו כיון שבשעה שזכה שמעון במתנה זו לא היה מבורר למי הוא שזכה וכיון שלא מצאתי דבר זה מפורש בתלמוד צריך אני לפשפש ולחפש באמתחות שיחות ספרי הפוסקים ז"ל עד מקום שידי יד כהה מגעת לראות אם אמצא דבר כדי לידע מה יהיה משפט מתנה זו ואחר כך אבוא להשיב על שתי ספקות אלו הכתובים בשאלה שנסתפק החכם השואל ואומר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון ואשאל האל עליון יצילני מכל שגיון וידריכני בדרך ישרה בכל אכשל בדבר הלכה וזה החלי בעזרת נורא תהלה:
כתב הרב ר' יוסף בן כמוהר"ר משה מטראני ז"ל בח"א סי' כ"ב וז"ל שאלה שטר צוואה שכתוב בה וז"ל עוד אמר לנו שהוא מניח ק"ק זהובים לחמש יתומות בנות טובים את שיראה בעיני פלוני ופלוני ע"כ יודיענו אם יש רשות לאותם פלוני ופלוני לשנות המעות לצורך יתומים ותלמידים שילמדו תורה מאחר שהוא פירש ליתומות וזכו בהם במתנת שכיב מרע ושכרו כפול תשובה אני מסתפק באותן יתומות אם זכו במעות ההם במתנת ש"מ דאע"ג דדברי ש"מ ככתובין וכמסורין דמו מ"מ לא עדיף דברים של ש"מ מקנין דבריא וכל דאילו בריא על ידי קניין לא מהני הכי נמי ש"מ כדאמרינן בפ' מי שמת יאכל פלוני פירות דקל זה ידור פלוני בבית זה דלא זכה ופריך תלמודא למימרא דמילתא דאיתיה בבריא איתיה בש"מ מילתא דליתיה בבריא ליתיה בש"מ והא הלואתו לפלוני דליתיה בבריא ואיתיה בש"מ ומשני הא נמי איתיה בבריא במעמד שלשתן אי נמי הואיל ויורש יורשה משמע דמ"מ בעינן שיהא שום ענין שיוכל להיות בבריא אבל מילתא דליתיה בבריא כלל ליתיה נמי בש"מ. והנדון שלפנינו אילו היה בבריא בקנין לא הוה מועיל שאין אותן היתומות ברורות וידועות כדי שיזכו דלעולם היכא דליכא דעת קונה בעינן דעת מקנה וכו' אבל לעולם כשאין דעת מקנה לא קני וכיון שכן למאן דלית ליה ברירה לא זכו כלל בשעת הקטן וכי הא דתניא בפ' בכל מערבין מעשר שני שיש לי בביתי יהא מחולל על סלע שתעלה בידי מן הכיס ואמר ר' יוסף לא חלל משום דאין ברירה וכי היכי דאין מקנין דבר שאינו מבורר הכי נמי אין מקנין לאדם שאינו מבורר וכו' ועוד תנן פרק מי שהיה טמא האומר הריני שוחט את הפסח על מי שיעלה מכם ראשון לירושלם כיון שהכניס ראשון ראשו ורובו זכה בחלקו ומזכה אחיו עמו ואמרינן בגמ' אלמא יש ברירה ומסיק רבי יוחנן דכדי לזרזן עביד ועל כולם הוא דשחיט משמע שאם לא היה שוחט על כולם אלא על אותו שיעלה ראשון למאן דלית ליה ברירה לא היה זוכה והא אפסיקא הילכתא בסוף ביצה דבדאורייתא אין ברירה וכו' וכיון שכן הכא לענין קנין לא זכו יתומות אלו במתנה זו דאין ברירה וכו' הילכך נקיטינן דכל מילתא שאין הקונה מבורר בשעת הקניה לא קנה למאן דלית ליה ברירה עכ"ל:
למדנו ממה שפסק הרב הנז' בנדון דידיה שהטעם שלא זכו יתומות אלו שביררו אותם פלוני ופלוני במעות ההם במתנת ש"מ אע"פ שדבריו ככתובין וכמסורין דמו הוא משום דכל מילתא דליתיה בבריא כלל ליתיה נמי בש"מ ואילו היה בכי האי גוונא בבריא שהקנה מנה בקנין ליתומה אחת שיראה בעיני פלוני לא זכתה אותה היתומה במנה זו מן הטעם שכתב דהיכא דליכא דעת קונה בעינן דעת מקנה והכא בעת הקניה אינו יודע הנותן למי מקנה ואע"ג דאחר שיברר אותו פלוני את היתומה ידע הנותן למי הקנה אפילו הכי לא זכתה יתומה זו מטעם ברירה משום דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה ולא אמרינן הוברר הדבר למפרע שלזו הקנה וכיון שכן נראה דגם בנ"ד שלא היה מבורר בעת שזכה שמעון בחפץ זה מי הוא המקבל אע"פ שאחר כך כשבירר לו ראובן לשמעון שלוי הוא המקבל יודע שמעון למי זכה אפילו הכי לא זכה לוי בחפץ זה משום דבדאורייתא אין ברירה ולא אמרינן הוברר הדבר למפרע שזכה שמעון בעבור לוי שבירר לו ראובן אחר כך והטעם דקרינן לדבר ממון מידי דאורייתא משום דכיון דמטעם ברירה מפקינן ממון מיד המוחזק מידי דאורייתא מקרי כמו שכתב שם בפירוש הרב הנז' וז"ל וכן מוכח בתשובות הרא"ש ז"ל דלא מחייב אלא מטעם נדר זה שלא נדר אלא שהוא מצוה מחמת מיתה אם לא זכו יתומות מטעם דאין ברירה אין על היתומים חיוב כלל דקי"ל כר' אושעיא בפרק משילין דלית ליה ברירה בדאוריית' הכא נמי מידי דאורייתא הוא דמפקינן ממון מיד המוחזק דנכסי בחזקת יתמי קיימי ע"כ ואע"ג דנראה דבנ"ד אין ראובן נקרא מוחזק כיון דאין החפץ בידו כי אם ביד שמעון מ"מ כיון דאמרינן דלוי לא זכה בחפץ זה מן הטעם שכתבנו אם כן נראה דראובן נקרא מוחזק דדבר ברור הוא דחפץ זה אינו מן שמעון דראובן לא נתנו בידו אלא לזכות בו בעד אחר וכיון שאותו אחר לא קנהו נמצא דחפץ זה של ראובן הוא והוא נקרא מוחזק. ואין לחלק ולומר דמ"ש הרב הנז' דאילו היה בבריא בקנין לא היה מועיל כיון שאין אותן היתומות ברורות וידועות וכו' דזהו דוקא בבריא בקנין אבל אילו היה בבריא על ידי זכיה על ידי אחר כמו שהוא נדון שלנו דהיה מועיל אף שאין אותן היתומות ברורות וידועות בעת הזכוי דזה אינו דאם איתא דבבריא בזכיה על ידי אחר היה מועיל לדעת הרב הנז' לא היה פוסק בנדון שלו דלא זכו היתומות באותן המטות דכיון דאיתיה בבריא במקצת כגון בזכיה על ידי אחר אף דאינו בבריא בקנין איתיה נמי בש"מ דדבריו ככתובין וכמסורין דמו אלא ודאי נראה בבירור דס"ל לרב הנז' דבין בבריא בקנין ובין בבריא בזכיה על ידי אחר לא היה מועיל דשוין הם ומשום הכי פסק שלא זכו היתומות באותן המעות במתנת שכיב מרע כיון דליתיה בבריא כלל והיינו כדאמרן ומשום הכי נמי ליתיה בש"מ וזה נלע"ד ברור בדעת הרב ז"ל:
איברא שמצאתי בתשובות הרב בעל פני משה שנראה משם שחולק על הרב הנז' וס"ל דזכו יתומות הללו שביררו אותם פלוני ופלוני במעות ההם במתנת ש"מ מטעם דאף על גב דליתיה בבריא בקנין איתיה בבריא בזכיה על ידי אחר שכן כתב בח"א סימן ל"ד על ענין צוואה שמצוה כמה דברים ובכללם מצוה שמניח מהפירות לסיוע נישואי יתומה שנראה בעיני פלוני וז"ל מעתה גם במה שנתן מהרידיטוס לסיוע נישואי יתומה הנראה לר' פלוני היא גופא גזרא חדא דלא זכתה ברידיטוס ההם מאומה כיון דהוי דבר שלא בא לעולם ועוד שדינא ביה נרגא ביתומה זאת מדברי מהרי"מט ח"א סי' כ"ב שכתב על ש"מ שצוה שהוא מניח ק"ק זהובים לה' יתומות שיראו בעיני פלוני ופלוני וכתב עליה שם הרב שהוא מסתפק אם זכו היתומות ויהיב טעמא משום דכל מילתא דליתיה בבריא אף בקנין ליתיה בש"מ ואילו בריא שהקנה מנה בקנין ליתומה אחת שיראה בעיני פלוני לא קנתה כיון דליכא לא דעת קונה ולא דעת מקנה וכדאמרינן בפ"ק דמציעא דאין קנין לקטן במציאה דאין דעת אחרת מקנה אותו והכא נמי ליכא דעת אחרת מקנה דאע"ג שנטל קנין מ"מ כיון דלא ברירא ליה למי מקנה ואע"ג דלבסוף כשיברר אותו פלוני היתומה ידע המקנה שהקנה לה מ"מ כיון דקי"ל דבדאורייתא אין ברירה ולא אמרינן הוברר הדבר למפרע נמצא דבשעת קנין לא היה דעת מקנה וכיון דלא היה לא דעת קונה ולא דעת מקנה א"כ קנין אין כאן וכיון שאין כאן קנין ובבריא אף בקנין דבכ"ג לא קניא ליתיה נמי בש"מ וכדאיתיה פרק מי שמת ע"כ תורף דברי הרב הנז' אלא שהוא האריך בדיני ברירה כמו שיע"ש ולבלתי האריך לא אעמוד על כל דבריו כי הנה מקום אתי לשאת ולתת בהם אפס קצהו אראה והוא תחלת דבריו שכתב דכיון דליתיה בבריא ואף בקנין וכו' ליתיה בש"מ ואחרי נשיקת עפרות רגליו אף דנודה ליה דליתיה בבריא בקנין כי יש לבעל דין לחלוק מ"מ הא איתיה בבריא על ידי זכיה שאם בריא מסר איזה חפץ לחבירו ואמר לו זכה בחפץ זה למי שיראה בעיניך אם חבירו זכה בעד מי שיראה בעיניו הא תו לא מצי נותן לחזור בו דבכי הא לא שייכא ההיא דהגוזל עצים דמי הודיעו לבעל חטים שיקנה לבעל מעות דדוקא בההיא דמכח שליחות המשלח הוה אתי ושנה משליחותו באופן דלית כאן שליחות הוא שהקשו בגמ' מי הודיעו לבעל חטים וכו' אבל במי שאמר מעצמו לחבירו זכה בחפץ זה למי שיראה בעיניך אם הלה זכה ואמר שכבר זכה לפלוני הא ודאי דלא מצי הדר ביה נותן וכיון דאיתיה על ידי שום קנין איתיה נמי בשכיב מרע כדאמרינן הלואתי לפלוני בש"מ דקנה הואיל ויורש יורשה או דאיתיה בבריא על ידי מעמד שלשתן הכי נמי איתיה בבריא על ידי זכיה עכ"ל:
נמצינו למדין ממ"ש הרב הנז' דאם בריא מסר אי זה חפץ לחבירו ואחר לו זכה בחפץ זה למי שיראה בעיניך אע"פ שלא בירר לו חבירו בעת שזכה למי זכה כיון שבירר לו אחר כך למי זכה שוב אין הנותן יכול לחזור בו וקנה אותו פלוני את החפץ שכן משמע מדבריו שכתב אם הלה זכה ואמר לו שכבר זכה לפלוני וכו' שנראה שר"ל שזכה מעיקרא סתם ואחר כך אמר לו שכבר זכה עתה לפלוני ועל זה כתב דודאי דלא מצי הדר ביה הנותן וכו' ואע"פ שלא היה מבורר אותו פלוני בעת שזכה כיון שבירר אחר כך למי זכה קנה אותו פלוני מתנה זו וכיון שכן נראה דהוא הדין בנ"ד נמי אם ראובן יברר דבריו ויאמר לשמעון שיתן מתנה זו ללוי תו לא מצי ראובן הדר ביה אע"פ שלא היה לוי מבורר בעת שזכה שמעון בחפץ זה ואין לחלק בין נדון הרב הנז' שאמר זכה בחפץ זה למי שיראה בעיניך וכו' לנדון דידן שאמר ראובן לשמעון זכה בחפץ זה לאדם שאבור אני וכו' דמה לי שתלה הבירור בדעת חבירו או שתלה הבירור בדעת עצמו ובין הכא ובין התם לא היה מבורר בעת הזכיה מי הוא הזוכה ואפילו הכי אם הוברר אחר כך מי הוא הזוכה זכה אותו שהוברר בחפץ זה ושוב אין הנותן יכול לחזור בו ומה לי אם הוברר אחר כך טל ידי חבירו או אם הוברר על ידי עצמו וכשם שכתב הרב הנז' בנדון שלו שאם הוברר אחר כך על ידי חבירו שזכה אותו שהוברר ושוב אין הנותן יכול לחזור בו כך יהיה הדין בנדון דידן לדעת הרב הנז' שאם הוברר אחר כך על ידי הנותן מי הוא הזוכה שזכה אותו שהוברר ושוב אין הנותן יכול לחזור בו ואע"פ שהרב הנז' הביא סיוע וראיה לדבריו ממ"ש מהרי"מט בתשובה זו גבי ש"מ שהניח ק"ק זהובים לחמש יתומות שיראה בעיני פלוני ופלוני ואם כן נראה מזה שאינו חולק עליו מ"מ לא הביא ראיה זו אלא להיות לו לסניף לטעמים אחרים שמביא בנדון שלו כיון דאדם גדול אמרה שכן כתב שם אחר שכתב מה שכבר כתבנו וז"ל הרשום בכתב נלע"ד לגמגם על דברי הרב אך מסתיין דרב גובריה אמרה ואף דאיהו ז"ל כמסתפק אמרה מ"מ לא יבצר לסנפה בנ"ד כ"ש דבנדון דידן איכא טעמא רבה הנז"ל דכיון דלא הקנה לה כי אם מהרידיטוס לא קנתה וכנז"ל עכ"ל:
עוד מצאתי יותר מפורש בתשובות הרא"ש ז"ל דס"ל דאף שאינו מבורר בעת הזכיה מי הוא הזוכה אפילו הכי קנה לאחר שהוברר שכן כתב שם בכלל י"ג סי' כ"א וז"ל ומה שטענו וכו' ומפני זה לא גמרו והקנו שאין אדם גומר ומקנה אלא למי שיודע בו ובסכום ידוע גם זה אין נראה לי דאשכחן דקנין מועיל לדבר שעתיד לעשות אף על פי שלא ידע המקנה מי הוא שיזכה כדתנן בפרק מי שמת האומר אם ילדה אשתי זכר יטול מנה ילדה זכר נוטל מנה ואם נקבה מאתים ילדה נקבה נוטלת מאתים ומיירי שאמר כן בעודה מעוברת דהא פריך בגמ' למ"ד המזכה לעובר לא קנה אלמא דמועיל הקנין אף על פי שלא ידע המקנה בשעת הקנין למי שהקנה או לזכר או לנקבה ועוד תנן בפסחים פרק האשה האוחר לבניו הריני שוחט את הפסח על מי שיעלה מכם ראשון לירושלים כיון שהכניס ראשון ראשו ורובו לירושלים זכה בחלקו ומזכה אחיו עמו אלמא לא בעינן שידע המזכה למי שהוא מזכה בשעת המעשה הרי בשעת שחיטת הפסח עדיין לא נכנס הראשון אלמא שמועיל הזכוי לכשיכנס אע"ג דמוקי לה התם דלזרזן קאמר ומיירי כששחט על כולם היינו דוקא למאן דלית ליה ברירה אבל למאן דאית ציה ברירה מוקי למתניתין אף על פי שלא נכנסו בשטת שחיטה אלמא דמהני זכוי האב אע"פ שלא ידע למי הוא מזכה ועוד מצינו בשאול שאמר והיה האיש אשר יכנו יעשרנו המלך עושר גדול ומצינו שנתחייב שאול לדוד אותו ממון שהרי בסנהדרין פרק כהן גדול מצינו שקדש דוד את בת שאול באותו ממון שנתחייב לו שאול ואפילו למאן דאמר התם דלא הוו קדושין היינו משום דסבר המקדש במלוה אינה מקודשת ומיהו מלוה קא מחשיב הממון שנתחייב לו ואי לא קאמר חייב מדינא אף מלוה לא הוי ואע"ג דבשעה שזכה שאול זה הממון למי שיכה את הפלשתי לא ידע שעתיד דוד להכותו ואפילו הכי קנה דוד עכ"ל:
למדנו מכל מה שכתבנו עד הנה שאם בריא מסר איזה חפץ לחבירו ואמר לו זכה בחפץ זה למי שיראה בעיניך או שאמר לו זכה בחפץ זה לאדם שאבור אני וכו' דהיינו הך כיון שאין הזוכה מבורר בעת הזכיה וכמו שכתבנו למעלה אם נאמר שאחר שהוברר מי הוא הזוכה אם זכה או לא זכה נראה שהוא מחלוקת פוסקים שלפי דעת מהרי"מט נראה בבירור שאע"פ שאחר כך הוברר מי הוא הזוכה אפילו הכי לא זכה אותו פלוני דאין כאן מתנה כלל כיון שבשעת הזכוי לא היה מבורר ולא אמרינן הוברר הדבר למפרע שלפלוני זה זכה ועדיין הנותן יכול לחזור בו ולפי דעת הרב בעל פני משה נראה דס"ל כוותים כיון שהביא ראיה לדבריו מתשובה זו אלא שאין זה מוכרח משום שלא הביאה אלא לסניף לטעמים אחרים שיש לו בנדון שלו ולפיכך לא ידענא מה אדון ביה אבל לפי דעת הרא"ש ז"ל מבואר בדבריו דלא בעינן שיהא הזוכה מבורר בשעת הזכיה אלא אע"פ שהוברר אחר כך מי הוא הזוכה וזכה אותו פלוני שהוברר ואין הנותן יכול לחזור בו:
ואע"פי שה"ה לא נסתפק בזה מ"מ הוצרכתי להרחיב הדיבור בזה כדי ללמוד משם לנ"ד ולומר על הספק הראשון שנסתפק ה"ה דנראה לע"ד דדבר פשוט הוא דיכול ראובן לחזור בו אליבא דכולי עלמא מטעם דלא פליגי הני רבוותא אלא בענין שהוברר אחר כך מי הוא הזוכה ובדין ברירה הוא דפליגי אי אמרינן הוברר הדבר למפרע שלפלוני זה זכה או לא אבל בנ"ד שעדיין לא בירר ראובן לשמעון למי יתן חפץ זה כולי עלמא מודו דיכול ראובן לחזור בו ואין כאן מתנה כלל כיון שעדיין לא קנה מתנה זו שום אדם בעולם ואין להקשות ממ"ש הרמב"ם בהל' זכיה ומתנה פרק רביעי (הלכה ב') וז"ל המזכה לחבירו במתנה על ידי אחר כיון שהחזיק בה אחר כגון שמשך המטלטלין וכו' זכה חבירו אע"פ שלא הגיע המתנה לידו ואין הנותן יכול לחזור בו וכו' ע"כ דנראה מזה דכיון שזכה הזוכה אין הנותן יכול לחזור בו דשאני התם שהמזכה בירר דבריו ואמר בפירוש לאותו אחר זכה במתנה זו לפלוני זה ומשום הכי כיון שזכה הזוכה קנה אותו פלוני שכבר הוה מבורר בעת הזכוי ואין הנותן יכול לחזור בו אע"פ שלא הגיע המתנה לידו ותדע שכן כוונתו שהרי כתב באותו פרק עצמו (הלכה ד') וז"ל ראובן שרצה ליתן מאה דינרין לשמעון ושלח לו המאה על ידי לוי אם אמר לו זכה במאה זוז לשמעון או תן מאה זוז לשמעון אינו יכול לחזור בו ע"כ הרי מבואר שכוונתו הוא שהמקבל מבורר בעת הזכוי מי הוא ומשום הכי אין הנותן יכול לחזור בו אבל בנ"ד שאין המקבל מבואר בשטת הזכוי מי הוא נראה דדבר פשוט הוא דיודה הרב ז"ל דיכול הנותן לחזור בו וכמו שכתבנו:
וכן פסק הטור בח"מ בריש סי' רמ"ג שכן כתב וז"ל המזכה לחבירו מתנה על ידי אחר כיון שהחזיק הזוכה במטלטלין או בקרק' או שהגיע השטר לידו זכה המקבל ואין הנותן יכול לחזור בו ויד המקבל על העליונה אם רוצה מקבל ואם אינו רוצה אינו מקבל בד"א שאמר זכה במתנה זו לפלוני אבל אם אמר לו הולך לפלוני מנה זה שאני נותן לו לא הוי כזכה ויכול לחזור בוכל זמן שלא הגיע ליד המקבל ע"כ גם הרב בית יוסף פסק כן בשלחנו הטהור בח"מ בתחילת סי' רמ"ג שכתב וז"ל המזכה לחבירו מתנה על ידי אחר כיון שהחזיק הזוכה בנכסים או בקרקע או שהגיע השטר לידו זכה המקבל ואין הנותן יכול לחזור בו ויד המקבל על העליונה אם רוצה מקבל ואם אינו רוצה אינו מקבל בד"א כשאמר לו זכה במתנה זו לפלוני אבל אם אמר לו הולך לפלוני מנה זה יכול לחזור בו כל זמן שלא הגיע ליד המקבל ע"כ הרי מבואר גם כן בדבריהם שהנותן אמר בפירוש זכה לפלוני וכו' ומשום הכי אין הנותן יכול לחזור בו משום שכבר היה מבורר בשטת הזכוי למי הוא זוכה אבל אם לא היה מבורר המקבל בעת הזכוי נראה ודאי דיכול הנותן לחזור בו דהא כשאמר הולך מנה זה לפלוני כתבו דיכול הנותן לחזור בו כל זמן שלא הגיע המנה ליד המקבל ואע"פ שכבר הנותן פירש למי הוא נותן מטעם דלא אמר בל' זכה א"כ נרא' דהוא הדין נמי דאף אם אמר בלשון זכה אלא דאינו מבורר המקבל בעת הזכוי מי הוא כמו שהוא נדון דידן דיכול הנותן לחזור בו כל זמן שאינו מבורר מי הוא המקבל זהו מה שנלע"ד להשיב על הספק הראשון:
ומעתה אבוא להשיב על מה שנסתפק עוד החכם השואל שאם נתרצה ראובן ליתן מתנה זו ללוי ולוי היה שונאו של שמעון וכשבא ראובן ואמר לשמעון תן מתנה זו ללוי טען שמעון איני רוצה ליתנה לו שהוא שונא שלו ואף שזכיתי בסתם אדעתא דשונא שלי לא זכיתי ברור לך אדם אחר ואתננה לו ונסתפק ה"ה מהו הדין אם נאמר דיכול שמעון לעכב מתתה ללוי או לא ואען ואומר שבקשתי וחפשתי עד מקום שידי יד כהה מגעת ולא מצאתי ענין כזה ולא דומה לזה בכל דברי הפוסקים ז"ל שראיתי דבריהם ולכן צריך אני לבקש תשובה כפי דעתו החלושה והקלושה ואחר שבקשתי ויגעתי מצאתי הון לי וראיתי שאין טעם ועיקר בכל מה שטוען שמעון והדין עם ראובן ולכן צריך אני לעקר ולשרש כל דברי שמעון וטענותיו אחת לאחת וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
וראשונה במה שטוען שמעון שלוי הוא שונאו ולכן אינו רוצה ליתנה לו. נראה לע"ד דאדרבה מטעם זה חייב ליתנה ללוי שכיון שעבר על דברי תורה שכתוב בה לא תשנא את אחיך בלבבך חייב לתתה לו כדי לכוף את יצרו הרע ראיה לדברי שכן מצינו בדברי רבותינו ז"ל שמצות פריקה קודמת למצות טעינה מטעם צער בעלי חיים ואפילו הכי אם פגע בשני בני אדם אחד אוהבו ואחד שונאו ואוהבו צריך לפריקה ושונאו צריך לטעינה אע"ג דבעלמא מצות פריקה קודמת בענין כזה מצות טעינה קודמת כדי לכוף את יצרו הרע וכדאיתא פרק אלו מציאות (דף ל"ב ע"ב) דפריך התם למאן דאמר צער בעלי חיים דאורייתא בזה הלשון ת"ש אוהב לפרוק ושונא לטעון מצוה בשונא כדי לכוף את יצרו ואי ס"ד צער בעלי חיים דאורייתא הא עדיף ליה אפילו הכי כדי לכוף את יצרו עדיף ע"כ וכן פסק הרמב"ם בפ' י"ג מהל' רוצה ושמירת נפש (הלכה י"ג) וז"ל הפוגע בשנים אחד רובץ תחת משאו ואחד פרק מעליו ולא מצא מי שיטעון עמו מצוה לפרוק בתחילה משום צער בעלי חיים ואחר כך טוען במה דברים אמורים בשהיו שניהם שונאים או אוהבים אבל אם היה אחד שונא ואחד אוהב מצוה לטעון עם השונא תחילה כדי לכוף את יצרו הרע ע"כ הרי מבואר שאפי' למאן דאמ' צער בעלי חיים דאוריית' והוה אמינא דמטע' זה מצות פריקה היתה קודמת אפילו הכי בענין שונא לטעון מצות טעינה קודמת כדי לכוף את יצרו הרע וכיון שכן גם בנ"ד אני אומר שאין בטענת שמעון ממשות כלל ועיקר במה שאומר שאינו רוצה ליתן מתנה זו ללוי מטעם שהוא שונאו דאדרבה היא הנותנת לחייבו לתתה ללוי כדי לכוף את יצרו הרע:
ומה שטוען עוד שמעון שאף שזכה בסתם אדעתא דשונא שלו לא זכה גם בזה נראה לע"ד שלא כיון יפה שהרי זכייתו תלוי בדעת ראובן ולא בדעתו שכן אמר לו ראובן בפירוש זכה בחפץ זה וכו' לאדם שאבור אני ואתרצה ליתנה לו וכו' ואם כן כשזכה שמעון בחפץ זה זכה לאותו פלוני שיראה בדעת ראובן לברר ליתן לו מתנה זו ונראה להביא ראיה לזה ממ"ש הרמב"ם בפ"ב מהל' שבועות (הלכה ט"ו וי"ו) שכתב וז"ל מי שנשבע ואמר שבועה שלא אוכל היום ועל דעתיכם אני נשבע אין זה יכול לומר כך וכך היה בלבי שלא נשבע זה על דעתו אלא על דעת אחרים וכיון שהיה פיו ולבם של אחרים שוים שנשבע על דעתם חייב מפני שלבם של אלו במקום לבו קם וכן בשאר מיני שבועות: לפיכך כשמשביעין הדיינין את הנשבע אומרים לו לא על דעתך אנו משביעים אותך אלא על דעתנו ע"כ ואם כן בנ"ד נמי נראה שאין טעם בטענת שמעון במה שטוען דאדעתא דשונא שלי לא זכיתי דכיון דלא זכה על דעתו אלא טל דעת ראובן אינו יכול לומר טל דעת זו זכיתי וטל דעת זו לא זכיתי וכיון דלבו ודעתו של ראובן הוא ליתן מתנה זו ללוי וכמו שפירש לו אחר כך חייב שמעון לתתה ללוי משום שלבו ודעתו של ראובן קם במקום לבו ודעתו של שמעון ועוד נראה לי לדייק ממ"ש בשאלה שחייב שמעון ליתן מתנה זו ללוי שכן כתוב בה זכה בחפץ זה וכו' יהיה מי שיהיה דנראה ודאי דשלש תיבות אלו מיותרות הם אם לא כאמור דרצה ראובן לומר לו בזה הלשון המיותר דאף אם יהיה פלוני זה שאבור אני מי שאין אתה חפץ לזכות בעדו אפילו הכי זכה וכיון דגמר וקביל וזכה שמעון על דעת זו חייב ליתן מתנה זו ללוי אף שהוא שונא שלו כיון דזכה על דעת ראובן שאמר לו יהיה מי שיהיה ואין לומר שמן הדין אין שמעון יכול לזכות בעד לוי כיון שהוא שונא שלו שהרי לא מצינו שהוציאו מכלל הזוכים לאחרים השונא שהרי כתב הרמ"בם בפרק רביעי מהל' זכיה ומתנה (הלכה ו') וז"ל אין אדם זוכה במתנה לחבירו עד שיהיה הזוכה גדול ובן דעת ואחד איש ואחד אשה ואפילו אשת איש ועבד ושפחה אבל הגוי אינו זוכה הואיל ואין ראוי לשליחות לעולם וכו' ע"כ וכתב שם הרב מגיד משנה וז"ל אין אדם זוכה במתנה לחבירו וכו' זה פשוט דבעינן גדול כמו שיתבאר וכן ודאי עבד ושפחה בני זכייה נינהו ודאי כדמשמע סוף פרק המביא בתרא אפילו בכנענים ומיהו נראה לי שאם היה המזכה אדונם שאינם יכולים לזכות הם ודאי לא קנה לה מדאמרינן פרק חלון גבי שתוף מזכה להם על ידי עבדו ושפחתו העברים ועל ידי אשתו אבל וכו' לא על ידי עבדו ושפחתו הכנעניים מפני שידן כידו זה לשון המשנה ומשמע דהוא הדין בכל מילי דעבד כנעני אין יכול לזכות לאחר מיד רבו ע"כ הא קמן שלא הוציאו מכלל הזוכים לאחרים אלא קטן ושוטה וחרש משום שאינם בני דעת וגם הגוי מפני שאינו ראוי לשליחות כמו שכתב הרמ"בם וגם עבדו ושפחתו הכנעניים מפני שידן כידו כמו שכתב הרב מגיד משנה אבל השונא לא הוציאו ולכן כיון שמן הדין יכול שמעון לזכות בעד לוי אף שהוא שונא שלו אלא שהוא טוען דאדעתא דשונא שלי לא זכיתי כיון שאין טענתו טענה מן הטעם שכתבתי חייב ליתן מתנה זו ללוי:
ועל האחרון אני בא במה שטוען עוד שמעון ואומר לו לראובן ברור לך אדם אחר ואתננה לו גם בזה נראה לע"ד שאין טענה זו טענה כלל ועיקר שהרי דבר ברור הוא שאין כופין את האדם ליתן מתנה למי שאין חפץ ליתנה לו וכיון שראובן כבר פירש ואמר לו לשמעון שיתננה ללוי כבר גילה בזה דעתו שאינו חפץ ליתן מתנה זו לשום אדם בעולם כי אם ללוי ומצינו שבגילוי דעת הנותן בלבד שמגלה דעתו שאינו רוצה להקנות המתנה בכל לבו אף על פי שאחר כך נתן המתנה בטילה וראיה לזה מה שכתב הרמ"בם בתחילת פרק עשירי מהלכות מכירה וז"ל מי שאנסוהו עד שמכר ולקח דמי המקח אפילו תלוהו עד שמכר ממכרו ממכר בין במטלטלין בין בקרקעות שמפני אונסו גמר ומקנה וכו' במה דברים אמורים במוכר או בעושה פשרה אבל במתנה או במחילה אם מסר מודעא קודם מתנה אף על פי שאינו אנוס הרי המתנה בטילה שאין הולכים במתנה אלא אחר גילוי דעת הנותן שאם אינו רוצה להקנות בכל לבו לא קנה המקבל מתנה וכו' ע"כ עוד כתב הרמ"בם דין זה פעם אחרת בפרק חמישי מהלכות זכיה ומתנה (הלכה ד') וז"ל כבר ביארנו שהמוסר מודעא ואחר כך נתן המתנה בטילה אף על פי שאין זה (ס"א שם) אונס שאין הולכים במתנה אלא אחר דעת הנותן: הואיל וגילה דעתו שאינו רוצה בה מתנתו בטילה וכו' ע"כ. הא קמן שבגילוי דעת הנותן בלבד שגילה דעתו שאינה רוצה להקנות המתנה בכל לבו אף על פי שאחר כך נתן כתב הרמב"ם ז"ל שהמתנה בטילה. אם כן נראה דגם בנ"ד דכבר פירש לו ראובן לשמעון שיתננה ללוי שזהו כמי שגילה דעתו שאינו רוצה להקנותה לשום אדם בעולם אלא ללוי שאין כח במה שטוען שמעון לחייב לראובן שיברור לו אדם אחר כדי לתתה לו שאין כופין את האדם ליתן מתנה למי שאין חפץ בו אלא אדרבה כופין את שמעון שיתננה ללוי כמו שאמר לו ראובן מן כל הטעמים שכתבתי ואם שמעון אינו רוצה לתתה ללוי מפני שהוא שונא שלו אף שאינו רשאי אפילו הכי אין מחייבין לראובן לברור לו אדם אח' כדי לתתה לו כמו שטוען שמעון שמתנה זו כבר קנה אותה לוי אלא כופין את שמעון שיחזירנה לראובן וראובן יתננה ללוי בידו או מזכה אותה ללוי ביד מי שרוצה לזכות בעדו זהו מהו שנראה לע"ד להשיב טל הספק השני:
כלל העולה מכל מה שכתבנו שהדין עם ראובן בין בספק הראשון ובין בספק השני אם בספק הראשון שעדיין לא בירר ראובן לשמעון למי יתן מתנה זו שמסר בידו א"כ נמצא שאין כאן מתנה כלל וכיון שכן נראה דבר פשוט דיכול ראובן לחזור בו וחייב שמעון להחזי' לו החפץ שמס' בידו כמו שכתבנו והוכחנו מדברי הפוסקים ז"ל ואם בספק השני שכבר בירר ראובן ואמר לו לשמעון שיתננה ללוי ושמעון אינו רוצה לתתה לו מפני שהוא שונא שלו גם בזה נראה לע"ד שחייב שמעון לתתה ללוי וכל טטנותיו אינן טענות כלל ועיקר כמו שכתבנו והוכחנו מפי סופרים וספרים ואם שמעון אינו רוצה לתתה ללוי מפני שהוא שונא שלו אף שאינו רשאי אפילו הכי אין ראובן צריך לברר לו אדם אחר כדי שיתננה לו אלא כופין את שמעון שיחזיר החפץ לראובן וראובן יתננה ללוי או ימסרנה ביד מי שירצה לזכות במתנה זו בעבור לוי זהו מה שנראה לע"ד להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו מורינו ורבינו שלם שיחיה שנים רבות בחברת כל בני ביתו וכסאו יהיה נכון עד שיבוא ינון אכי"ר:
תם ונשלם ביום חמישי ז"ך לחדש חשון בשנת ובסדר ויתן לך את ברכת אברהם ליצירה
הצעיר יעקב בלא"א כמהור"ר דוד פידאנקי זצ"ל
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ושובר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה זוואנן-בורג שטראט