שאלה נט ראובן נכנס ערב קבלן לכתובת בנו שמעון שאם ח"ו יבא לידי גירושין או מיתה ולא נמצא ביד כלתו כדי כתובתה שהוא ישלים ובהמשך הזמן עקר ראובן דירתו מהעיר ונשאר בנו שמעון ואשתו שם והתחילו לשאת ולתת במשה ומתן והיתה היא יוצאת ערבנית קבלנית בכל מקח שהיה קונה בטלה בהקפה עד שכמעט ירדה לטמיון כל כתובתה וביני ביני נל"ע שמעון בעלה ובאת האשה לגבות כתובתה מראובן תמיה בהיות שהוא נכנס ערב קבלן בעד בנו לכתובתה כנז"ל וראובן השיב אמריה לה אם אני נכנסתי ערב קבלן בעד בני לכתובתך היה על סמך שכל נכסי כתובתך יהיו מונחים במקום שהיו עושים פירות כאשר היו בזמן שאני נכנסתי ערב קבלן עליהם אבל לא שתהיו נושאים ונותנים עמהם באופן שהיו יכולים לבא לידי טמיון כאשר באו ובפרט שאת גרמת ההפסד לעצמך שאם לא היית יוצאת ערבנית קבלנית בעד בעלך לא היו יכולים הבעלי חובות לתבוע ממך כלום וכתובתך נשארה קיימת ואני נקי מהערבות וכיון שאת גרמת להפסיד את עצמך הנני פטור מהערבות הנ"ל ואינני חייב לשלם כלום יורנו המורה אם טענת ראובן הנ"ל מספיק לפטור את עצמו מחיובו הנ"ל ומאת ה' תמ"ש:
תשובה לכאורה כראה שאין תמיה נפטר מערבותו וחייב לשלם לה כתובתה וזה דבסוף פרק גט פשוט גבי משה בר עצרי ערבא דכלתיה הוה פריך והא ערב דכתובה לא משתעבד הניחא למ"ד קבלן דכתובה אע"ג דלית ליה נכסי לבעל משתעבד שפיר. אלא למ"ד אי אית ליה משתעבד אי לית ליה לא משתעבד מאי איכא למימר. איבעית אימא מהוה הוה ליה ואשתדוף. ו בע"א אבא לגבי בריה שעבודי משעביד נפשיה ע"כ הנה להדיא דערב לכלתו בשביל כתובתה מתחייב אפילו אם אין נכסים לבנו ואפילו בלא קנין. ואף על גב דהרמב"ם כתב בפי"ו מהלכות אישות ובפכ"ה מהלכות מלוה דוקא בקנין כבר השיג עליו הראב"ד דערב לכלתו מתחייב אפילו בלא קנין. וכן דעת הטור והנמוקי יוסף. וכן נראה מן הגמרא שלא הזכיר בזה קנין כלל. וכ"ש בנדוניא שיש בה חסרון כיס. ומה שטוען תמיה כנגדה שלא נתערב בשביל בנו לכתובתה כי אם על סמך שיהיו כל נכסי כתובתה קיימים יש לומר שאינה טענה צודקת כפי מה שכתב הריב"ה ז"ל בשם הרמב"ן ז"ל בטור חושן משפט סי' קל"א וז"ל כתב הרמב"ן ערב או קבלן שתבע מהלוה להוציאו מהערבות אין שומטין לו אפילו שהלוה מבזבז נכסיו כחו שאין המלוה יכול לתבוע חובו תוך הזמן אף אם הלוה מפסיד נכסיו כך אין זמנו של הערב על הלוה עד לאחר שפרע בשבילו ע"כ ואמאי לימא ליה אני לא נתערבתי בשבילך כי אם על סמך שיהיו כל נכסיך קיימים וכיון שאתה מבזבזם אני פטור מערבותי אלא משמע כדאמרן. ועוד כתב הריב"ה בשם הרמב"ן ז"ל שם וז"ל עוד כתב הרמב"ן בתשובה ערב שבא אבל המלוה בזמנו והתרה בו בפני עדים שיתבע ממונו מהלוה ואם לאו יפטר מהערבות ולא רצה המלוה והאריך הזמן ללוה אין הערב נפטר בכך וכו' ואפילו היו נכסים ידועים ללוה והערב אומר למלוה רד עם הלוה לדין וגבה חובך מנכסים הללו והאריך הזמן ללוה ובינתים נשתדפו הנכסים גובה מהערב כו' ואמאי לימא ליה למלוה ערבותי לא היה אלא לזמן והואיל ובאותו זמן היית יכול לגבות חובך ולא גבית את הוא דאפסדת אנפשיך אלא מכאן משמע שאין טענת חמיה צודקת במה שטוען ג"כ דאיהי דאפסדת עצמה. כדי לפטור את עצמו מערבותו:
ואולם אין מכל זה שכתבנו ראיה כדי לחייב את חמיה. וכיון דהיא נשאה ונתנת בנכסים ויוצאת ערבנית לבעלי חובות. ודאי נפטר מערבותו דהיא היא אפסדת עצמה בידים. ומצאתי ראיה לזה מתשובת שאלת הרשב"א פי' תתצב על ראובן שלוה משמעון מנה ומשכן לו עלייה אחת ונעשה לו קבלן לוי וכתב לוי הנז' שהוא נעשה לו קבלן אחר כך מכר ראובן העלייה ליהודה וחתם בה שמעון הנז' וכשהגיע זמן החוב בא שמעון לבבות מלוי הקבלן ואמר לו לוי את הוא דאפסדת אנפשך כשתתמתה ליהודה הדין עם מי. והשיב זה לשונו איברא אלו היה לוי ערב לבד הדין עמו דהויא לה כההיא דאמרינן בפרק מי שהיה נשוי דאין נפרעין ממשועבדים במקום שיש בני חורין ואפילו הן זיבורית. ואבעיא להו השתדוף בני חרי מהו דליטרוף. ממשעבדי ת"ש כתב לראשון ולא חתמה לו לשני וחתמה לו אבדה כתובתה. ואמר רבא עלה אבדה לגמרי משמע. ועוד תניא לוה מן האחד ומכר נכסיו לשנים וכתב ב"ח ללוקח שני דין ודברים אין לי עמך אין לו על הלוקח ראשון כלום מפני שיכול לומר לו הנחתי לך מקום לגבות ממנו כלומר דהוא כדין דאשתדוף בני חרי דאינו גובה ממשעבדי ודחינן שאני התם דאיהו הוא דאפסיד אנפשיה כשחתם לו הכא נמי שמעון זה אפסיד אנפשיה כשחתם ליהודה שאם לא חתם לו היה לו לחזור על הלוקח שלקח מראובן דודאי היכא דאיכא משעבדי וערב יכול הערב לדחותו למשעבדי דאמרי' נכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה לעולם חוזר תחלה לערוב הנכסים לפי שאין דעת הערב לשעבד עצמו אלא במקום דאשתדוף כל בני חרי של לוה. ובקבלן נמי כל היכא דלא אחר ליה תן לו ואני נותן אין לו דין קבלן ולפי דעתי אפילו כשאמר שתפרע ממי שתרבה תחלה וכן נ"ל מדברי הרי"ף בשלהי בבא בתרא אבל כל היכא דנעשה קבלן גמור כגון דא"ל תן לו ואני נותן יכול לחזור עליו שאפילו לא מכר העלייה היה יכול לחזור על הקבלן ואם כן לא אפסיד אנפשיה כשחתם דלא גרע כחו עכשיו לגבי הקבלן מאלו היה לו לב"ח בני חרי וכאן אף על פי שלא אמר לו תן ואני נותן נראה דכיון שאמר אני קבלן גמור הרי כמאן דאמר תן לו ואני נותן שהרי יש מן הגדולים ז"ל שאמרו דכל שאמר קבלן גמור הרי הוא כאומר תן לו ואני נותן לך שהרי חייב עצמו בקבלן דהיינו תן לו ואני נותן לך ע"כ הצריך לעניינינו. והוא לילמוד על פי אלה הדברים אשר השיב הרשב"א ז"ל דבנ"ד שלא נעשה לה חמיה קבלן גמור אלא ערב גרידא שהוא פטור מכ"ש. דאי התם בשביל החתימה לבד שחתם שמעון ליהודה וגרם מזה שנמכר העליה היה נפטר הערב מערבותו. כ"ש הכא כי האשה הזו איבדה הנכסים בידיה והוה ליה כמי שמכרם ועל סמך אותם נכסים נתערב לה חמיה בשביל בנו. והתכשיטים של כסף וזהב שהביאה עמה הם כמו העליה שממשכן ראובן הלוה ביד שמעון המלוה. וכן היא המלוה לזמן שתבא הכתובה בידי גבייה. והבעל הוא הלוה שהכתובה היא כשטר חוב. והנה בידה נכסים מהלוה. וחמיה נכנס ערב על בטחון הנכסים והיא מכרה ואיבדם בידיה בהיותה ערבנית בעד חובות בעלה שאם לא היתה ערבנית לא היה להם לבעלי חובות לשלוח יד בנכסי כתובתה. ודאי פשיטה דערב פטור שיעור מה שאיבדה בידיה:
אך היה נראה לחלק בין נכסי האשה. לנכסי האיש. כעין מה שמחלק בניהם בפרק חזקת דאהא דתנן אין לאיש חזקה בנכסי אשתו דייק בגמרא הא ראיה יש תימא נחת רוח עשיתי לבעלי מי לא תנן לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל אלמא אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי ה"נ תימא נחת רוח עשיתי לבעלי הא איתמר עלה אחר רבה בר רב הונא לא נצרכה אלא באותן ג' שדות אחת שכתב לה בכתובתה ואחת שיחד לה בכתובתה. ואחת שהכניסה לו שום משלה. למעוטי מאי אילימא למעוטי שאר נכסים כ"ש דהויא ליה איבה דאמר לה עינך נתת בגירושין ובמיתה אלא למעוטי נכסי מלוג. האמר אמימר איש ואשה שמכרו בנכסי מלוג לא עשו ולא כלום. כי איתמר דאמימר היכא דזבין איהו ומית אתיא איהי ומפקא א"נ זבנה איהי ומתה אתא איהו ומפיק בתקנתא דרבנן וכדרבי יוסי בר חנינא דאמר רבי יוסי בר חנינא באושא התקינו האשה שמכרה בנכסי מלוג ומתה הבעל מוציא מיד הלקוחות. אבל היכא דזבינו תרוייהו לעלמ'. א"ב ובנה איהי לדידי' זבינייהו זביני ע"כ הא קמן מבואר החילוק שבין נכסי האשה לנכסי האיש שכשמכרו שניהם ביחד או אפילו לקח מהאיש תחילה ואחר כך מהאשה. המכר קיים בנכסי מלוג מפני שאינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי אבל בנכסי צ"ב ובשאר כל נכסי הבעל אם לקח מהאיש ואחר כך מהאשה או שמכרו שניהם ביחד המכר בטל מפני שיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי וכיון שכן בנ"ד נמי היה נראה לחלק בניהם. דבנכסי מלוג מה שאבדה בשביל שיצאתה ערבנית בעד בעלה. חמיה פטור לשלם שברצונה וחפצה עשתה ולא מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי דבשלה לא עבדה נחת רוח דלא קפיד עליה בעל. אבל מה שאבדה בנכסי צ"ב בשביל ערבנותה חייב לשלם לה דמצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי כדי שלא יאמר לי עיניך נתתה בגירושין ובמיתה וסבורה את לגבות כתובתך כשאמות או אגרשך ולכך אין את יוצאת ערבנית בעדי:
ואולם נראה שאין לחלק בכך. דאף בנכסים של בעלה אם כתבה היא אחריות במכירתה אינה יכולה לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי דכולי האי לא היתה עושה משום נחת רוח. וה"ה נמי בנ"ד שהיתה היא יוצאת ערבנית דכל מקח שהיה קונה בעלה בהקפה. שאינה יכולה לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי דכולי האי לא היתה עושה משום נחת רוח. ועוד הייתי אומר דאפילו אם היה איזה מקח שלא יצאתה ערבנית בעד בעלה. ונתבטל המקח. לא אמרינן כשיצאתה ערבנית אחר כך. דעשתה נחת רוח לבעלה. ויש לי קצת ראיה ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפ' י"ו מהלכות אישות דין י"א וזה לשונו וכן אם מכר הבעל ואמר לאשתו לכתוב ללוקח דין ודברים אין לי עמך ולא כתבה ולא הסכימה למעשיו ונפסד המכר וחזר הבעל ומכר לאיש אחר בין אותה שדה בין שדה אחרת ואחר שמכר הבעל הסכימה למעשיו וקנו מידה שאין לה שעבוד על שדה זו אינה יכולה לטרוף שאינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי שהרי בראשונה כשלא רצתה לא הלכה ברצון בעלה עכ"ל וכתב עליו ה"ה ונפסד המכר נראה מדבריו שאם לא נתבטל המכר מחמת שלא חתמה לראשון יכולה היא לומר לשני כשחתמה לו נחת רוח עשיתי לבעלי ומה שלא עשיתי כן לראשון לפי שלא היה לו צורך בכך שהרי אפילו בלא חתימתי נתקיים המכר אלא שקשה לזה דהתם בבעיא דאישתדיף בני חרי משמע בהדיא שהבריתא שאמרה כתב לראשון ולא חתמה לשני וחתמה אבדה כתובתה שהיא אפילו כשנתקיים המכר הראשון ואבדה כתובתה משני מפני שכל שלא חתמה לראשון אינה יכולה לומר לשני נחת רוח עשיתי לבעלי ומראשון גם כן אבדה כתובתה מפני שיכול לומר לה הנחתי לך מקום לגבות ממנו. וכוונת רבנו במה שכתב ונפסד המכר צריכה תלמוד עכ"ל אבל זה מתיישב במה שכתב הר"ן בכסף משנה דלרבותא נקט הכי דכיון שנפסד המכר על ידה ה"א דמסתמא היה בטלה מתקוטט עמה עד שהוצרכה להודות לו ומפני כך הקנית לשני ונמצא שבאונס הודית ולא כלום הוא קמ"ל. ומה גם בנ"ד שהיתה יוצאת ערבנית לעולם בכל מקח. דכולי האי לא היתה עושה משום נחת רוח כדאמרן. אלא שעל דברי מר"ן כתב הרב בעל ב"ח ולפעד"נ דמה שהבינו ה"ה והר"ן מדבריו הוא האמת והוא דבנתקיים המקח הראשון מציא אמרה לשני נחת רוח עשיתי לבעלי שהרי לא הפסיד בעלי על ידי כלום במה שלא חתמתי לראשון שהרי מכרה באותם דמים שקצב עם לוקח הראשון ומה שהקשו מן הסוגיא דמפורש בה דלא מציא למימר לשני נחת רוח עשיתי לבעלי אעפ"י שנתקיים המכר הראשון שלא הסכימה בו האשה אינה קושיא כלל דעפ"י דמשמע דמיירי שלא נתבטל המכר מחמת שלא חתמה לו האשה מ"מ מיירי דהגיע לבעל הפסד שהוצרך לזלזל בדמיה לפי שלא חתמה לו דס"ל להרמב"ם לדבר פשוט דאם לא הגיע לו הפסד כלל במה שמכר לראשון ולא הסכימה האשה למעשיו מציא לטעון לשני נחת רוח וסוגיא דפרק מי שהיה נשוי מיירי בדהגיע לו הפסד כדפירשתי כו' זיל קרי שם. ולי נראה לדקדק פירושו בלשון הרמב"ם שכתב ונפסד המכר ולא כתב ונתבטל המכר לרמוז דבנתקיים מיירי רק שנפסד במה שהפסיד וזלזל במכר. אלא דקצת קשה מה שכתב וחזר הבעל וצכר לאיש אחר בין אותה שדה כו' אבל יהיה איך שיהיה. הדבר פשוט שבנ"ד אף אם היתה טוענת נחת רוח עשיתי לבעלי. הדין עם חמיה. ומה גם עתה שאינה טוענת כך:
אבל מ"מ נראה לחלק באלו הנכסים עצמם. ויובן זה עם מה ששאלו להריב"ש ז"ל מפני מה אין הבעל יכול למכור ולמשכן נכסי צ"ב מאחר שכבר קבל עליו אחריותן ואם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו ומה תועלת יש לו באחריות זה ומה יתרון יש לו בנכסי ביב טל נכסי מלוג אחר שאין לו בהן אלא אכילת פירות וירושה שהרי כך הוא בנכסי מלוג. והשיב כשהכניסה לו כספים הרי יכול להתעסק בהן ולעשות בהן כל חפצו כיון שהן נכסי צ"ב ולזה אמרו במשנה שהחתן מוסיף לה בכתובה השליש ואם הכניסה לו מטלטלין פוחת לה בכתובה בקבלת אחריותן החומש מכדי שווין ואמרו בירושלמי הטעם שמו חכמים דעתו של איש שרוצה לישא וליתן בכספים ולהוסיף שליש ושמו ודעתה של אישה שרוצה לבלות כלים ולפחות חומש ר"ל שהאשה כשמכנסת כספים דעתה שישא ויתן וירויח בהן והילכך ניחא ליה לבעל להוסיף שליש אבל כשמכנסת לו כלים בשומ' דעתה להשתמש בהם לעולם ולא ימכרם הבעל והילכך ניחא לה לפחות חומש משום שהן פוחתין בתשמישה ואמרו שם א"ר יוסי הדה אמרה אין אדם רשאי למכור כלי אשתו ודעת הרמב"ם ז"ל שאין אדם רשאי ר"ל לכתחילה אבל אם מכרן מכורין אבל בקרקעות המכר בטל מיד ודעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל דאפילו במטלטלין אם מכרן אינן מכורין משום שבח בית אביה שיכולה לומר בשעת גביית הכתובה כלי אני נוטלת כמו בקרקעות דקיימא לן כרב יהודה דס"ל הכי ודעת הראב"ד ז"ל דאפילו בקרקעות אם מכרן הבעל מכורין עד שתבא לגבות כתובתה והעקר הוא כדעת הרמב"ן והרשב"א ז"ל שהמכר בטל מיד כדי שלא תהא צריכה לחזר אחר בתי דינין בשעת גביית כתובה כרשב"ג דס"ל הכי בירושלמי פרק אלמנה לכ"ג ואמרו בפרק מציאת האשה בשמים של ערביא הרי הן ככספים ופירש רש"י ז"ל היא סחורתן ואשה שהכניסה לבעלה שום מהן הוא ככספים להוסיף שליש עכ"ל והוא הדין לכל מיני סחורה שמוסיף שליש ונושא ונותן בהם וכל זה איננו בנכסי מלוג אלא נפלו לה כספים ילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות וכו' הנה למדנו דבקרקעות ומטלטלין אין לבעל רשות לישא וליתן בהן אבל בכספים ומיני סחורה יכול לישא וליתן בהם כרצונו. וכיון שכן אי כתובתה מקרקעי אומטלטלי דלית הוה בעלה למשלט ביה ידוי ודאי לית דין ולית דיין דלימא דערבות קיים. אבל אי כתובתה כספים או מיני סחורה כיון שכשנטלם הבטל אדעתא לישא וליתן יהבו ליה ואם יבזבזם ויאבדם אדעתא דהכי נחית הערב אעג"ב דהיא ג"כ נכנסה ערבנית כל שכנגד הכספים או מיני הסחורות נשאר הערבות קיים דאף אם לא היתה ערבנית היו יכולים הבעלי חובות לגבות חובם מהכספים או סחורה שבידו ואו הוא חייב בערבותו וכדומה לנ"ד כתב הרמב"ם ז"ל בפרק י"ט מהלכות מכירה דין י' ראובן שמכר שדה לשמעון שלא באחריות וחזר ולקחה משמעון באחריות ובא ב"ח של ראובן לטרוף אותה ממנו אינו יכול לחזור על שמעון שאעפ"י שלא קבל עליו אחרות לשמעון אחריות עצמו קבל שלא יהיה הוא המוכר והוא המוציא לעצמו. כמו כן בנ"ד אם יצא הוא ערב לבנו הוא שמא יאבד הנכסים בידו אבל אחריות עצמה שתאבד הנכסים בידיה לא קבל ומעתה אין עוד שעבוד טל ראובן הערב בכל סך הכתובה. רק בנכסים שבלו בבית ובלו מעצמם ומאליהם. אבל בכל הסך שנפרעו הבעלי חובות בשביל שיצאת ערבנית הוא פטור ולא נשאר עליו שעבוד ועוד ראיתי לחזק החילוק דלעיל. עם מה שפירש מר"ן בב"י ובכסף משנה על דברי הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ה מהלכות מלוה ולוה וזה לשונו ראובן שמכר לשמעון שדה ובא לוי וקבל אחריות עליו לא נשתעבד לוי שזו אסמכתא היא. ואם קנו מידו שהוא ערב לשלם דמי מכר זה בכל עת שיתבענו שמעון. הרי זה חייב. וכזה הורו רבותי עכ"ל ופירש ריב"ה בטור ח"מ סי' קלא הטעם שלא נשתעבד לפי שלא על אמונתו קנה השדה שפעמים אדם קונה שדה שלא באחריות דעביד איניש דזבין ארעא ליומיה. וה"המ כתב דין זה לא ידעתיו בשום מקום אבל הנראה בדעת רבנו ורבותיו הוא שערבות כיוצא בזה אינו כשאר ערבות שהוא על דעת שהמעות יגבו ויגבם מן הלוה או מן הערב אבל ערבות דמכר כשנותנין המעות על דעת להשתקע נותנין ואין האחריות על הדמים אלא על הקרקע אם יטרפוה ממנו ותדע לך דודאי אם הוקרה או הוזלה וטרפה ב"ח דמוכר מגבין ללוקח כפי מה שהיא שוה בשעת טירפא לא כפי הדמים שקנאה ולפיכך אין כאן ערבות על המעות אלא על הקרקע והוא על תנאו אם יוציאוה מידו. ואינו כערב דהלואה שהמלוה מוציא המעות מתחת ידו וכאן הלוקח מחזיק בקרקע ואין לומר כאן טל אמונתו הלוהו ויש בערבות אסמכתא וכבר כתבתי דעת רבנו שאפילו בקנין יש דין אסמכתא עכ"ל ודברי הרב בב"ח על זה כמעט הם נכללים בדברי הה"מ כמו שיוכל המעיין לראות שם בטור ח"מ. אלא שעל מה שכתב הה"מ ותדע לך דודאי אם הוקרה או הוזלה וטרפה ב"ח דמוכר מגבין ללוקח כפי מה שהיא שוה בשעת טירפא לא כפי הדמים שקנה הקשה עליו שהרי לעיל בסי' קיו מבואר שאם הוזלה כותבין טירפא כמה שהיתה שוה תחלה. ואפשר דעיקר הוכחתו מהוקרה לחוד והוזלה כדי נקטה ופלטתו הקולמוס לפום רהיטא ולא דק:
אבל הרב בעל כ"מ כתב עוד טעם ג' להרמב"ם ז"ל ושייך לענינינו וזה לשונו ולי נראה שטעם רבנו דכשאדם מלוה לחברו והלה נכנס לו ערב בשבילו כיון דמלוה הוצאה ניתנה מעת שנכנס ערב. נכנס אדעתא שיוציא זה הלואתו ויפרע הוא בעדו הילכך לא הויא אסמכתא אבל בערב דשדה כיון שזה רואהו מוכר שדה זו ואין עליו ערעור כשנכנס ערב ודאי אדעתא דקים ליה שלא יוציאוה מתחת יד זה נחית ואילו היה יודע שיוציאוה מתחת ידו לא היה נכנס ערב הילכך הויא אסמכתא. והוא הדין הכא בנ"ד אם נכנס חמיה ערב בשביל בנו היה על דעת שכל נכסי כתובתה יהיו מונחים במקום שהיו עושים פירות כמו שהיו בעת שנכנס ערב עליהם ואילו היה יודע שיהיו נושאים ונותנים בהם לא היה נכנס ערב. וכמו שחילקנו לעיל בין קרקעות ומטלטלין. לכספים או מיני סחורה שהוא כעין החילוק שעשה מר"ן בין ערב דמלוה לערב דשדה באופן דמכל האמור נמצינו למדין שחמיה יצא זכאי בדינו. ותו לא מידי:
זהו מה שנראה לע"ד לעניות דעתי ואמר לי לבי אם יראה בעיני מורינו ורבינו שלם ה' יאריך ימיו ושנותיו אמן:
משה בן לא"א דוד רודריגש לופש:
באמשטרדם י"ב לחדש ניסן משנת התקלג