שאול שאל הגביר הנעלה המשכיל ונכון הגזבר בבית מדרשנו הקדוש עץ חיים לפני ריש מתיבתא ואב ב"ד כמוהר"ר יצחק חיים אבן דנא די בריטו נר"ו לא יכבה נודע בשערים שמו שמואל חזקיהו לוי שימיניס יש"ה לעד נצח אכ"יר
שאלה ראובן די בריסלאו שלח סחורות מה לדוד די לישבונה ונתן לו רשות והורמנא להיות ידו כידו ופיו כפיו למכור הסחורות הנ"ל בכל מאמצי כחו להנאתו ולטובתו בכל האיפשרות אמנם להיות הסחורות הנ"ל רעות ונסתחפות נשארו באוצר דוד כמו ג' שנים ואין קונה ולא יש מן התגרים שרוצה אותם בשוה מה וראובן היה תמיד מוזהר מדוד שאין לו יכולת למכור בשום פנים ופעם אחת שלח כתב ידו שאם אפשר שיבא הקונה ימכור אפי' בהפסד מרובה כדי שיצא מן הסחורות הנ"ל ותשובת זה הכתב היה שימכור לאלתר ועובר בבל תאחר וכן עשה ובקש ולא מצא עד עבור עשרה חדשים ובא תגר אחד לקנות הסחורות הנ"ל וגם סחורות אחרים שהם לדוד בעצמו בתנאי שישלם לו עם ביאת הספינה מאיי הים ואם טבעה הספינה בין בהליכה בין בחזרה אין לו לשלם כלום והספינה הנזכרת היא של קונה עצמו שהולכת עם אוניות הנקראים בלשון לעז אפרי'טה דו'ברזיל שהיא מתאמצת לצאת לים הגדול וכשראה דוד שהתגר הזה הוא נותן לו ריוח גדול באלו הסחורות הרעות אשר אינם יוצאים לעולם גזר אומר ומכר הכל ותכף לזה המשא ומתן בא שותפו של ראובן ללישבונה והודיעו אותו זה המשא ומתן ומסרו לו החשבונות כמו שמכרו וגם התנאי ועל אלו החשבונות נסתפק קצת והשיבו אותו כדת וכהוגן ולא אמר שום דבר יותר אלא הוא מודיעו לראובן שותפו ולמי שהם שלו מה שהיה והתשובה שהשיב ראובן לשותפו לא אמרה לדוד עד עבור שמונה חדשים שלח ראובן כתב ידו שאינו רוצה בזה המשא ומתן שיש בו סכנה ולא נתן לו רשות למכור ודוד השיב לא דאי שעשיתי עמך חסד על הסחורות רעועות ונפסדות אלא מצד הדין בעצמו שנתת לי רשות והרמנותא והרשאה מפורש' למכור בכל מה שאפשר וכן עשיתי זאת ועוד אחרת היה לך למחות קודם ולא אחר ח' חדשים ועל הכל הגם שיש סכנה על הדרך גם אני שלחתי סחורתי במכירות להגר הנ"ל ואף אם יהיו הסחורות מן היפה והמובחר היה לך לקבל בסבר פני' יפות ומכ"ש שהם רעות מאד ואני מכרתי אותם עם סחורתי ביחד והיה לך להחזיק לי טובה יורנו המורה הדין עם מי אם ראובן יקבל בעל כרחו אם לא ואם לא יקבל היאך ישלם לו דוד אם כמו שקנה ראובן הסחורות הנ"ל או כמו שמכרם דוד לאיי הים או כמו שימכרו עתה בממון בעיין או כמו שימכרו לזמן מרובה ומהת"מש:
תשובה הנה עמדתי משתאה. כאשר בא אלי שמואל הרואה הוא הגבר הוקם על. לו היתרון בכל אשר פעל. איש נדיב ובעל מוסר ומנתיב היושר לא סר. מגזע ישרים ולנדיבות עטרה. להם משפט הבכורה. הוא גזבר עץ חיים ופרנס תלמוד תורה ומשתדל בעבורם להועיל ולעזרה ה"ה הגביר הנעלה: לשם ולתפארת ולתהלה המשכיל ונבון כ"ש שמואל חזקיהו לוי שימיניש נר"ו העמיק לשאול שאלת חכמה. יסדה בתבונה בדעת ובזמה. וצוה עלי להשיב לשאלתו. ולהוציא דין אמת לאמיתו. ואע"פי שרציתי למנוע עצמי ולפרוק המשא הזה מעל שכמי לא קבל התנצלותי. ועל כרחי שלא בטובתי לעשות רצונו הוצרכתי ולמלאת חפצו נמלכתי. ולקיים מאמרו עלי ערב. ולגדול כמוהו לא אסרב. ועל חסדי האל בטחתי בכל לבי. ולפניו אשפוך ניבי יאיר עיני במלאכה. ולא אכשל בדבר הלכה וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
אמרו בפרק גט פשוט [דף קס"ט ע"ב] ההיא איתתא דיהבא ליה זוזי לההוא גברא למיזבן לה ארעא אזל זבן לה שלא באחריו' אתיא לקמיה דרב נחמן אמר ליה לתיקוני שדרתיך ולא לעוותי זיל זבנה מיניה של באחריות והדר זבנה ניהלה באחריות:
ופירש רש"י זיל זבניה מן המוכר שלא באחריות וכתוב השטר בשמך ואחר כך מכור את הקרקע לאשה באחריות ע"כ:
ויש ללמוד מפשט המעשה הזה שכל שליח ששנה מדעת משלחו שמוטל עליו לתקן מה שהפסיד דהא אשה זו אע"פי שלא אמרה בפירוש לשלוחה שיקנה השדה באחריות המוכר הדבר מובן מעצמו שלא היה לו לקנותה שלא באחריות שסתם קונה שדה אינו קונה אנא באחריות כי ירא שמא יבוא בעל חוב של מוכר ויטרפנה ממנו ואין אדם רוצה להניח מעותיו על קרן הצבי נמצא שהשליח פשע במה שקנה שלא באחריות ולפיכך חייבו רב נחמן שיקבל עליו האחריות: אמנם יקשה לזה מה שאמרו בפרק האיש מקדש [דף מ"ב פ"ב] אחר רב נחמן האחין שחלקו הרי הן כלקוחות פחות משתות ניקנה מקח יחר על שתות בטל מקח שתות קנה ומחזיר אונאה אמר רבא הא דאמרן פחות משתות ניקנה מקח לא אמרן אלא דלא שויא שליח אבל שויא שליח אמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ע"כ: והנה הסתירה מבוארת שאם אמרנו שנתבטל המקח כיון ששנה השליח מדעת משלחו אפי' בפחות משתות כמו שנראה מההיא דפרק האיש מקדש איך חייבו רב נחמן לשליח בההיא דפרק גט פשוט שיקבל עליו האחריות הרי שנה מדעת האשה שקנה שלא באחרי ת והמקח בטל וסתירה זו בעצמה מצאנו בדברי הרמב"ם ז"ל שהרי בפרק ראשון מהלכות שלוחין כתב ההוא מעשה דגט פשוט וז"ל נתן מעות לשלוחו לקנות לו קרקע וקנה לו שלא באחריות הרי זה עוות והשליח לוקח אותם לעצמו שלא באחריות כחו שעשה וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו והאחר ות על השליח וכן כל כיוצא בזה לפיכך אם התנה עליו שעשהו שליח בין לתקן בין לעוות אפילו מכר לו שוה מאה בדינר או לקח שוה דינר במאה אינו יכול לחזור בו וחייב המשלח ליתן לו כפי התנאי עכ"ל: ובדין הקודם לזה כתב ההיא דפרק האיש מקדש וז"ל שליח שעבר על דברי משלחו לא עשה כלום וכן אם טעה בכל שהוא בין בקרקע בין במטלטלין חוזר שהרי הוא אומר לתקן שליחותי שדרתיך ולא לעוות ולא אמרו שההונייה במטלטלין שתות והעבדים והשטרות והקרקעות אין בהן הונייה אלא במוכר שלו או קונה לעצמו אבל שליח שטעה בכולם בכל שהוא חוזר עכ"ל:
וזה דבר תימה שפסק כשתי הגמרות בשני דינים סמוכים זה לזה והם נראים כמכחישים זה את זה אך בא הכתוב השלישי והכריע ביניהם שכתב בפרק שני וז"ל השליח שקנה או שמכר והודיע שהוא שליח בדבר זה לפלוני אף על פי שמשך או שהמשיך ונמצא שעבר על דעת המשלח בטל המקח ומחזיר ואם לא הודיע שהוא שליח נקנה המקח ויהיה הדין בינו ובין זה ששלחו עכ"ל ובזה עלה לנו תירוץ לסתירה כי מה שכתב בדין הראשון ששליח שטעה בכל שהוא חוזר ובטל המקח הוא כשהגיד מקודם שהוא שליח לפלוני בדבר זה וכיון ששנה בשליחותו ועבר על דברי משלחו בטלה שליחותו ומה שכתב בדין השני שהשליח צריך לתקן מה שהפסיד הוא כשקנה סתם ולא הודיע שהוא שליח שאז מקחו קיים עם החוכר אמנם לשיקבלנה המשלח צריך השליח לתקן את אשר עוות ולקבל עליו האחריות וכפי דרך זו מתורצת הסתירה שבגמרא כי ההיא דפרק האיש מקדש מיירי שהודיע שהוא שליח וכיון שטעה בכל שהוא המקח בטל וההיא דפרק גט פשוט מיירי שקנה בסתם ולא הודיע שהו' שליח כמו שכתבנו בנו ומסכים לזה מצאתי בדברי הרב בעל כסף משנה שכתב בפרק ב' מהלכות שלוחין ושותפין וז"ל השליח שקנה או שמכר למד כן רבינו מההוא עובדא דפרק גט פשוט שכתבתי בתחלת פ' א' שאחר שהמקח קיים לגבי שליח שקנה שלא באחריות ובפרק אלמנה נזונית אמרו שאם טעה שליח נתבטל המקח וסובר רבינו דכי אמרינן נתבטל המקח היינו כשהודיע שהוא שליח וכי אמרינן שהמקח קיים לגבי השליח הינו כשלא הודיע שהוא שליח ע"כ:
אמנם עם היות החילוק הזה נאה ונכון והסברה הישרה תקבלהו עם כל זה לא נחה ולא שקטה דעתי בדין זה כי בחלק הראשון שהשליח הודיע למוכר שבא בשליחות פלוני הדבר פשוט בעצמו ומבואר בטעמו שהמקח בטל כי כיון שהגיד מקודם שהוא קונה לפלוני הרי זה כאלו התנה עם המוכר שאינו חפץ בקנין המקח אלא כפי מה שהרשהו משלחו וכיון שנתבאר אחר כו שטעה השליח נתבטל המקח לגמרי גם בחלק השני בדין השל ח עם המוכר כשקנה סתם ולא הודיע מתחילה שהוא שליח פלוני דין הוא שיהא המכר קיים בין המוכר והשליח כיון שנהג מנהג התגר הקונה לעצמו חבלי הגיד לו שהוא שליח ומורשה לקנות לפלוני משלחו אבל דין המשלח עם השליח היא קשה בעיני כי למה נחייב אחד משניהם לקיים המקח כיון שכבר נתבטלה השליחות שהרי השליח עבר על דעת משלחו וכפי זה היה נראה שהשליח ישאר עם המקח ויחזיר למשלח מעותיו שקבל ממנו ויראה לי שעל פי הדין הגמור כך הוא שהמשלח הרשות בידו שלא לקבל המקח אף אם השליח מתקן לו את המעות גם השליח רשאי לעכב השדה לעצמו אע"פי שנתרצה אחר כן המשלח ורובה לקבל המקח שלא באחריות כמו שקנהו השל ח כי כבר נתעקרה ונתבטלה השליחות לגמרי כיון שעבר על דבריו אלא שהאשה ההיא היתה חפצה בשדה זו והשליח לא היו בידו מעות להחזירם לה וכיון שכן דין הוא שיקבל עליו השליח האחריות הואיל ונתרצתה האשה בזה והוא אין ידו משגת להחזיר לה ממונה שקבל ממנה ודבר זה למדתי מדברי הר"ן בפרק האיש מקדש וז"ל אבל שי שליח מצי אמר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי וכ"ו ואכתי איכא למידק מדגרסינן בפרק גט פשוט ההיא איתתא דיהבא ליה זוזי לההוא גברא למזבן לה ארעא אזל זבן לה שלא באחריות אתא לקמיה דרב נחמן אמר ליה מצי למימר ליה לתקוני שדרתיך ולא לעוותי זיל את וזבנה שלא באחריות והדר זבניה ניהלה באחריות ואמאי מחייבי' התם לשליח בהכי ניחא דליהוי ביטול מקח כי הכא יש לומר דהתם השליח לקח סתם ואין למוכר דין ודברים אלא עמו ואף על פי שהוא אומר עכשיו שלצורך האשה לקחו אין למוכר בכך כלום ולפיכך ע"כ צריך לפרוע הדמים למוכר והאשה גם כן יכולה לומר לשליח תן לי מעותי דלתקוני שדרתיך ורב נחמן הכי קאמר ליה אם חפצה היא בקרקע קבל עליך אחריות אבל לא שיוכל לכפותה בכך שהרי היא יכולה לומר שהיא רוצה יותר באחריות המוכר משלו ובר חן דין כיון שלא עשה שליחותו הרי מקחו אצל האשה בטל עכ"ל: הכריע בין שתי הגמרות החילוק שכתבתי לדעת הרמב"ם ז"ל והסתכל אמרו בסוף דבריו ובר מן דין כיון שלא עשה שליחותו הרי מקחו אצל האשה בטל רצה בזה שאין כח ביד השליח להכריח למשלח לקבל המקח על ידי שיתקן לו הפסדו שהרי יכול לומר לו יותר חפצתי באחריו' החוכר מאחריותך ובר מן דין כלומר אף בלא טענה זו מקחו אצל האשה בטל כיון שעוות בשליחותו הנה נתבאר מדבריו שהמשלח יכול לומר תחזור לי מעותי או תקן עותתך גם אם ירצה יאמר לו שבטלה שליחותו אצלו מעתה כיון שעבר על דבריו ונראה בבאור דה"ה שהשליח יכול לומר לו או קבל המקח שלא באחריות כמו שקניתיהו או אחזיר לך ממונך שהרי המשלח והשליח בקשר אחד נתקשרו ואם הותר למשל להתיר הקשר ולהסתלק מן המקח מפני שהשליח שנה בשליחותו ה"ה שהותר לשליח אבל הרב ב"י בח"מ סימן קפ"ב הבין מדברי הר"ן בהפך שכתב ז"ל ומיהו לענין אם אינו רוצה המשלח ליקח המקח אפילו יתקן לו העיוות בטענה דכיון שמעיקרא עיות בטיל שליחותיה משמע מדברי הר"ן דכל היכא דאינו יכול לטעון דעדיין תגיע לו הפסד כופין אותו לקבל המקח אך כשיש לו קצת טענה כגון בעובדה דגט פשוט הרי כתב הר"ן שאין יכול לכפותו שיכול לומר לו שרוצה יותר באחריות המוכר משלו וכן נראה לומר לדעת הרמב"ם שכתב וחוזר ומוכרה למשלח באחריות הואיל וקנה אותה במעותיו משמע שהכפיה היא לשליח שאילו היתה הכפיה למשלח הוה ליה למימר והמשלח לוקח אותה כשיקבל עליו השליח אחריות כנ"ל ע"כ ואיני יודע היכן מצא בדברי הר"ן שכופין למשלח היכא דאינו יכול לטעון שעדיין מגיע לו הפסד אדרבא נראה מדבריו שנסתלקה השליחות לגמרי כיון שעות בשליחותו גם מה שכתב שנראה מדברי הרמב"ם שהכפיה היא לשליח בספרו כסף משנה פרק א' מה' שלוחין ושותפין כתב בהפך שהכפיה היא למשלח וז"ל ולי נראה דאה"נ דמחייבין למשלח לקבלה כשיקבל עליו השליח אחריות מפני שהרי קנאה במעות המשלח ואין כאן אונאה לגבי המשלח שהרי זה יקבל עליו אחריו ונרא' שזו כוונת רבינו שכת חוזר ומוכרה למשלח באחריו' הואיל וקנה אותה במעותיו ובפ"ו מהלכו מכירה נרא' כן ט"כ דברי הרב ונרא' לי שסבר' הרב ז"ל נכונה וראוי לסמוך עליה במה שכתב שמחייבין למשלח לקבל המקח אם הוא בענין שאינו מגיע לו הפסד ר"ל אם השליח הוא אמוד לקבל עליו האחריות כמו המוכר ולא משום ששורת הדין כך אלא משום ועשית הישר והטוב בעיני ה' ומשום שארית ישראל לא יעשו עולה שהרי מחשבת המשלח היתה לקנות שדה ומנה שליח ונתן בידו מעות לשיקחנה לו והשליח לא עות בשליחותו במרד ובמעל אלא שגגה היתה בידו וכיון שמתקן לו את אשר הפסיד נמצא שלא הזיק לו שום דבר ואין לו שום טענה להסתלק משדה מקנתו ולגרום הפסד לשלוחו לבקש מעות או למכור משדותיו כדי להחזיר המעות שנמסר בידו באמת שהוא מנהג רמאים ואינו מעשה ישראל אבל כפיה לשליח הוא דבר תימה אצלי כיון שמן הדין הוא פטור שהרי נסתלקה שליחותו מכל וכל כשעוות בשליחותו אם כן למה נגרום לו הפסד שיקבל עליו אחריות בחנם כיון שהוא מזומן להחזיר המעות למשלחו לכן נ' שאין מקום לכפיה זו ובבאור כתבו כן הרש"בא והרא"ש ובסמוך אביא דבריהם שאם ירצה השליח להחזיר המעות למשלח הרשות בידו:
והרא"ש פירש הפך באור הרמב"ם ר"ל דההוא מעשה דגט פשוט הוא שהודיע שהוא של ח וז"ל בפסקיו לכאורה משמע שאמר למוכר שהיה קונה השדה לאשה פלונית דקאמר אזל זבן לה ועוד מדקאמר זיל זבנה מיניה שלא באחריות ואם איתא שלא פירש שקנאו לאשה מה היה צריך לקנות שנית מן המוכר כיון שקנאו בסתם לעצמו קנאו אלא ודאי מיירי שפירש שקנאו לאשה וכיון ששינה בשליחותו שסתם קונה שדה אין קונה אלא באחריות דלא שדי איניש זוזי בכדי בטלה השליחו' ואין כן מקח לכך הוצרך לקנותו שנית מן החוכר ומיהו אם ירצה השליח יחזיר לה המעות אלא אם אין בידו מעות להחזיר לה קאמר שצריך לקבל עליו אחריות עכ"ל ולבאר זה הסכים הרש"בא בתשובה הובא בדברי הרב ב"י בסימן זה וז"ל והרשב"א כתב בתשובה דהאי עובדה בשם האשה שעשאתו שליח קנה והשליח והמוכר בדברים מפורשים התנו ביניהם ולפי' המקח קיים אצלם שאין כאן אונאה של כלום אלא שהשליח שעיוות פשע והילכך או ימכור למשלח באחריות או ישלם לו מעות שמסר בידו עכ"ל: ודע שאף על פי שהרשב"א והרא"ש חולקים על הרמ"בם והר"ן בפירוש המעשה לענין הדין אין מחלוקת ביניהם כי המודיע שהוא שליח אם טעה בטל המקח ואם קנה סתם מקחו קיים עם המוכר והדין בינו ובין משלחו:
והראב"ד השיג על הרמב"ם ובקש לו דרך אחרת לתרץ הסתירה וז"ל באמת כך הוא דרך הגמרא אלא שקשה לי כיון שאנו אומרים כל שינוי שהשליח משנה לעיוות מקחו וממכרו בטל בכל שהוא למה חייבו רב נחמן לאותו שליח לקנותו לעצמו שלא באחריות ולחזור הוא למכרו למשלח באחריות יהיה מקחו בטל הואיל וטעה בשליחותו ונראה לי כל מה דאמרי' דעיוות משהו בשליח מבטל המעשה ה"מ בזמן שהמשלח רוצה לבטל המעשה אבל המשלח ההוא רוצ' היה המקח ורוצה שיתקן לו השליח את העוות וחייבו רב נחמן וכן הדין לכל שליחותו ובעל החיבור הזה חילק בין שליח שהודיע שהוא שליח לשליח שעושה סתם ולדבריו מעשה דרב נחמן אפשר סתם היה עד כאן לשונו: דעתו ז"ל מבואר' שאין חילוק אצלו בין שליח הקונה בסתם ובין שליח המודיע שבא בשליחות זולתו אלא הכל תלוי בדעת המשל אם ירצה יקיים המקח והשליח צריך שיתקן טעותו ואם ירבה לבטל המקח הרשות בידו ולענין הלכה כיון שהרמב"ם והרשב"א והרא"ש והר"ן מסכימים לדעת אחת הכי נקיטינן וכן הוא דעת הרב ז"ל שהעתיק בשולחנו סימן קפ"ב לשון הרמב"ם ז"ל:
ואחרי שכבר נתבאר לנו כל הכתוב למעלה נבוא להגיד דעתנו ולהשיב אל מעלת הגזבר הממונה על מדרשי ת"ת ועץ חיים אשר שאל על ראובן ששנת איזה סחורות לדוד כדי שימכרם להנאתו ולטובתו ודוד לא מצא קונה מפני שהיו הסחורות רעות ונפסדות ואחר משך ד' שנים בקירוב מכר הסחורות הללו עם שאר סחורו' שהיו לו בתנאי המבואר בשאלה: ואען ואומר כי ראובן צדק בדינו וכל טענות דוד הבל המה ואין גם מועיל כי לא הרשהו למכור סחורותיו אלא במעות מזומנים או בהקפה לזמן מה לאנשים נאמנים כנהוג אצל התגרים כפי מה שיראו שהוא לטובת משלחם אבל למכור באופן זה בתנאי שאם תטבע הספינה בין בהליכה בין בחזרה שיהא פטור מלשלם אין זה מנהג התגרים ולא נכלל דבר זה ברשות ובהרשאה ששלח לו סוף דבר לא הותר לו למכור באופן זה כי אם בידיעת משלחו וברשותו ואם יאמר שנתכוון לטובת משלחו מפני שלא היה יכול למכור באופן אחר מפני גריעות הסחורות לא התנצל בזה כי היה לו ליתן שכר הבטחה שקורין סגורו לאנשי' אמודים וידועים לכך כדי שיבטיחו לו ערך הסך אשר שייך נסלק ראובן בין בהליכ' בין בחזר' מהפסד ולכתוב הוצאה זו בכלל יציאותיו על חשבון ראובן ואם לישבונה הוא מקום שלא נהגו שם בשטר הבטחה לא נפטר בטענ' זו כי היה לו לשלוח לאינגלאטירה או למדינתינו זאת או במקום זולתם להבטיח הסחורות הללו כמו שעושים תמיד כל התגרים ובלי הבטחה היה לו להמנע ממכירה זו וכיוצא בה נמצא שעל כל פנים דוד עות בשליחותו וכבר נתבאר שהמשלח יאמר לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ויראה לי שנושא שאלתנו זאת הוא דומה ממש למעשה הנזכר בפרק גט פשוט שהבאנו למעלה בתחילת מאמרנו זה אלא שבמעשה ההוא האשה נתנה מעות לשלוחה לקנות לה שדה ובנושא שאלתנו ראובן שלח סחורותיו לדוד כדי שימכרם לו ושניהם עותו בשליחותם זה מפני שקנה שלא באחריות ויש לחוש שמא יבוא למחר בעל חוב של מוכר ויטרוף ממנה שדה מקנתה ונמצא שהפסידה מעותיה וזה מפני שמכר בתנאי שיש בו אחריות וסכנת הים ויש לחוש שמא תטבע הספינה בהליכתה או בחזרתה ונמצא בא לידי הפסד והניח סחורותיו על קרן הצבי וכמו שבמעשה ההוא חייבו רב נחמן לשליח שיקבל עליו האחריות אם אין ידו משגת להשיב המעות לאשה כמו כן נחייב את דוד שיקבל עליו אחריות הים ושכר ההבטחה יהיה לו או יחזיר לראובן דמי סחורותיו:
אמנם עדיין צריכים אנחנו לדעת כי לא פורש בשאלה אם דוד הודיע לתגר כשמכר לו הסחורות הללו שהוא שליח ראובן או אם מכר לו בסתם וכבר בארנו ההבדל שביניהם לכן אם הגיד לו שהוא שליח בדבר ועדין הסחורות בעיר המקח בטל ואם אינם מצויין שם מפני שכבר הוליכם עמו התגר מחוייב לתקן את אשר עוות ואם מכר סתם ולא הגיד שהוא שליח המכר קיים וישאר על חשבון דוד כפי מה שהתנה עם התגר וחייב לשלם לראובן דחי הסחורות:
ומעתה אל עלינו חובה להשב על טענו דוד ולסתור אותן אחת לאחת למצוא חשבון ראשונה מה שטען שראובן נתן לו רשות והרשאה מפורסמת למכור בכל מה דאפשר אחת הדבר אמנם זה יובן לענין הנהוג בין התגרים כגון למכור במזומנים או בהמתנה גם נכלל תחת הרשות זה לענין היוקר והזול וכדומה אבל לא בתנאי כזה שיכול לבוא לידי הפסד סחורותיו ולהשאר נקי מנכסיו בודאי שאין זה במשמעות הלשון ומי שמכלכל משאו ומתנו במשפט אינו הולך בדרכים אלו אשר על כן לא היה לו למכור באופן זה כי אם בידיעת ראובן ובהסכמתו הפרטית על ענין זה ומה שטען עוד כי היה לו למחות קודם ולא להמתין עד ח' חדשים היא טענה חלושה כי המכר כבר נגמר ונעשה ומה יועיל לו להקדים המחאה לכן המתין לכתוב עד שהיה פנוי מעסקיו ולא היה לו דבר המטרידו ועוד אני אומר כי אפשר שהמתין עד הזמן ההוא לבקש בתוך כך שטר הבטחה שיבטיחו לו ממונו בין בהליכה בין בחזרה וחשב לקיים מכר דוד אם ימצא הבטחה כדי להנצל לבוא במשפט עמו וכיון שלא מצא הוצרך לכתוב לו שאינו מסכים למעשיו כלל ועל הטענה השלישית שהוא גם כן מכר סחורתיו לתגר הנ"ל על התנאי ההוא הוא דבר שאין לו שחר שהאדם שליט בממונו לעשות בו כחו שירצה ומי יאמר לו מה תעשה ואם יחפוץ יניחנו על קרן הצבי מה שאין כן בממון של אחרים כי אין לו כח ויכלות על זה ועל כיוצא בזה אמרו חז"ל בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים וכחו שאמרו גבי פקדון שאם הניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו אפילו הניחו עם שלו חייב וכתבו הרמב"ם ז"ל בפרק רביעי מהלכות שאלה ופקדון וז"ל השומר שהניח הפקדון במקום שאינו ראוי לו ונגנב משם או אבד אפילו נאנס שם כגון שנפלה דליקה ושרף כל הבית הרי זה פושע וחייב לשלם ואף על פי שהניח הפקדון עם שלו אם ראוי לשמירה פטור ואם אין המקום ראוי לשמירה חייב בשלו הוא רשאי ואינו רשאי בשל אחרים ע"כ נחנא שטענה זו אינה טענה:
ואולם איך ישלם דוד לראובן דמי סחורותיו הנה מעלת השואל הניח ארבעה מיני תשלומין ונסתפק לו איזה מהם הוא הנכון ואני בעניי נראה לי שלא צדק בשום אחד מהם דע שאי אפשר לומר שישלם לו כחו שהיו שוים בעת שקנאם ראובן יען שאם עלו דמי הסחורות הללו או ירדו או נפסדו יותר ממה שהיו מעת שקנאם ראובן עד שמכרם דוד הנה נתיקרו או הוזלו או נפסדו ברשות ראובן כי אין לשליח שום עסק בזה אלא למכור אותם כמו שהם שוים בשעתם: גם דבר ברור הוא שלא ישלם לערך שמכרם לאיי הים כי ידוע הוא שהמוכר בהמתנה גדולה כזאת ובסכנת הים בהליכה ובחזרה הוא עולה על דמיהם כפלי כפלים מחה שהם שוים ואיך יעלה על הדעת שיחזיר לו כפל מה שקבל ממנו ומטעם זה לא ישלם כמו שימכרו לזמן מרובה כי כל המוכר לזמן הוא מעלה דמי הסחורה כפי הרוחת הזמן ואינו בדין שיוסיף לו משלו גם אינו נרא' שישלם כפי שהם שוים עתה בשעת התביעה שאם עלו הסחורות מעת המכר פד שעת התביעה הנה הוא מוסיף על מה שקבל ממנו ואם ירדו הרי פוח' ממה שהוא חייב: לכן אני אומר שכיון שאלו הסחורות בהתר באו לידו והרי הוא שליט ומורשה למוכרם לא ישלם לראובן אלא כפי מה שהיו שוים במעות מזומנים בשעה שזכה התגר בסחורות כי מעת שיצאו מרשותו ונעתקו לרשות החגר נתחייב לראובן בדמים משום דהוה ליה כאלו מכרם בעת ההיא במזומנים ויראה לי שאם עדיין ימצא דוד איש אמוד וידוע לכך שיבטיח לו סכנת הים בין בהליכה ובין בחזרה שיקנה שטר ההבטחה בערך השוה ויכתוב הונאה זו בכלל יציאותיו על חשבון ראובן כי זהו דרך התגרים כשאינם יכולים למכור במקומם מוכרים בהקפה אפילו לאיים הרחוקים וכדי להנצל ממקרים רעים מבטיחים הסחורה באופן שאם תטבע הספינה המבטיחים מחוייבי לשלם והמשלח והשליח אינם באים לידי הפסד אבל אם לא ימצא מבטיח חייב לשלם כמו שבארנו ודע שאין דברים אלו אמורים אלא במקום שאין שם נימוס ומנהג ידוע אבל אם ישנו שם הולכין אחר המנהג בכל דברי משא ומתן וכמו שכתב הרמב"ם ז"ל בסוף פרק כ"ו מהלכות מכירה וז"ל אין כל אלו הדברים וכיוצא בהן מענינם אמורים אלא במקום שאין שם מנהג ולא שמות ידועים לכל דבר ודבר בפני עצמו אבל במקום שנהגו שהמוכר כך מכר כך הרי זה מכור וסומכין על המנהג וכן מקום שאין קורין אלא בית לבית לבדו או שקורין בית לבית וכל סביבותיו ולכל שעל גביו הולכין אחר לשון אנשי המקום וכן הדין בחוכר חצר או שדה או עיר או מטלטלין בכל הולכין אחר השמות הערוכות בפי הכל: וזה עיקר גדול בכל דברי משא ומתן הולכין אחר לשון בני אדם באותו המקום ואחר המנהג אבל מקום שאין ידוע בו ולא שמות מיוחדין אלא יש קורין כך ויש שקורין כך עושים כמו שפירשו חכמים בפרקים אלו עכ"ל וכן כתב בסוף פרק שבעה ועשרים ובכמה מקומות מספרו:
הכלל העולה מדברינו הוא שדוד עוות בשליחותו וצריך יתקן את המעוות אם יכול או ישלם דמי הסחורות לראובן כפי מה שהיו שוים במעות מזומנים בשעת המכר אלא אם יש מנהג ידוע בעיר הולכים אחריו: זה הוא הנראה לעניות דעתי ועיני תלויות ליושב בשמים לשפוך תפלתי לפניו ישיב האור בבית מדרשינו כקדם ותחלה ועינינו רואות
למורינו ורבינו יושב על כסאו כסא ממשלתו בבריאות ושלוה להאיר עינינו ולהדריכנו בגודל טובתו למחוז חפצנו להשיג האמת האל ברחמיו ימהר לרפאתו ולכל הני מרעי מבי רבנן יחיש להשיבם על מתכונתם הראשון בשמחה ובטוב לבב מרוב כל ויאיר עינינו בתורתו וישים בלבנו אהבתו ויראתו לעשות רצונו ולעבדו בלבב שלם אנ"סו: נשלם ונגמר היום ערב שבת קדש עשרה לחדש אדר בשנת ובסדר ושמת הכל על כפי אהרן ועל כפי בניו ליצירה:
כ"ד הצעיר משה אלואריש יצ"ו אכי"ר