ראובן נפטר לבית עולמו וחלי"ש והניח בן אחריו והניח לו ממון הרבה ונטלה האלמנה כתובתה והנשאר מן הממון היה מונח ביד שמעון אחיו שנשאר אפוטרופוס על היתום ואחר איזה זמן יצא קול שהיו מרננים אחר האלמנה לומר שהיא הרה לזנונים וכשעברו י"א חדש אחר מיתת בעלה ילדה בן ואומרת שגם זה הבן הוא מבעלה ואישתהויי אישתהי וא"כ צרי' לחלוק ממון שהניח אביו עם אחיו והאפוטרופוס טוען שזה הבן אינו מאחיו חדא דרוב נשים יולדות לתשעה והיא לא ילדה לתשעה ולאו כל כמינה להוציא הממון מן המוחזק בו ועוד הראיה שאינו מאחיו שהכל היו מרננים אחריה ולא אתי ספק ומוציא מידי ודאי ומה שהיא אומרת שהוא מבעלה הוא כדי להחזיק עצמה בכשרות כדי שיקפצו עליה אנשים מהוגנים והיא טוענת שבודאי שהוא מבעלה והרינון שריננו אחריה הוא שקר כי מאחר שראוה מעוברת אחר עבור זמן רב אחר מיתת בעלה לכך ריננו אחריה ושכל שכיניה שהיא דרה ביניהם יעידו שלא ראו בה מעול' דבר מכוער ושניהם הם בניה ומה לה לשקר ולהוציא מזה כדי ליתן לזה יורינו הדין עם מי ומה' תמ"ש:
גם כי זה ימים מרי שיחי וידי כבדה על אנחתי מכמה תלאות אשר הקיפוני סבוני גם סבבוני לא יתנוני השב רוחי ובפרט עתה אשר יד ה' נגע בי אשר הונף ואשר הורם מעל ראשי תפארתי בני בני בכורי במיתה חטופה כקיקיון דיונה הן אני נשארתי בלב נשבר ונדכה נגוע מוכה אלקי' ומעונה ולא יכולתי להתאפק מעוף צוקה ואפלה החשתי מטוב לא אוכל לצאת ולבוא במלחמתה של תורה ואנכי יגע ורפה ידים גם בלא דעת לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא אבל מה אעשה כי אי אפשי לסור מן המצוה ואל אלקים אשים דברתי וקראתי בשם ה' יאמר לצרותי די וישלח דברו הטוב וישיבני בנח' ולא בצער ברוב עוז ושלום:
עיקרא דהאי מילתא תלויה בההיא דגרסינן בפרק הערל דעבד רבה תוספאה עובדא באשה שהלך בעלה למדינת הים ואישתהי עד תריסר ירחי שתא ואכשריה רבה הרי לך בהדיא דהעובר יכול להשתהות במעי אמו עד י"ב חדש וכן פסק הרמב"ם בפ"ט ו מהל' איסורי ביאה וז"ל ואין העובר משתהה במעי אמו יתר על שנים עשר חדש וכן פסק הטור א"ה סי' ד' וכל הפוסקים דק"ל כרבה תוספאה והרב המגיד כתב על דברי הרמב"ם ואין העובר וכו' בפ' הערל עבד רבה וכו' ואין להכשיר יותר ממה שאמרו חכמים וכתב כן לאפוקי סברת בה"ג ור"ת דס"ל דאף לאחר י"ב חדש אינו בחזקת ממזר שאנו תולין לומר דשמא בצנעה בא ובעל או על ידי שם בא לכאן כעובדא דאבוה דשמואל כדאי' בתו' י' יוחסין וכבר נדחה סברה זו דהא אפילו בא בצנעה קלא אית ליה והב"י כתב דמדברי הרא"ש בפ' י' יוחסין משמע דאין נראין דבריו ע"כ וכן העלו כל הפוסקים דעד י"ב חדש יכול להשתהות העובר ולא יותר דאנן ק"ל כרבה תוספאה ולא ק"ל כמימרא דשמואל דאמר במס' נידה דף ל"ח אין אשה מתעברת ויולדת אלא למאתים ושבעים וא' יום או למאתים שבעים ושנים או למאתים ושבעים וג' וכתבו שם התוספות דלא ק"ל כרבה תוספאה דפרק הערל ואנן ק"ל כוותיה ואע"ג דדברים אלו זרים מאוד ורחוקים מן הטבע באשה שהלך בעלה למדינת הים וילדה לאחר י"א חדש דאפי אשה א' באלף לא מצאתי אלא פעם א' ביובל אם כל זה אית לן למיתלי באישתהויי אישתהי והטעם דחזקתה מסייע לה דודאי אית לן לאוקמי בחזקת צדקת שאינה מזנה תחת בעלה להעמידה בחזקת היתר לבעלה וא"כ נעמידנה על חזקתה:
ואעפ"י דאמרינן רוב נשים יולדות לתשעה חדשים ומיעוטא לשבעה ובודאי לי"ב חדש הוא מיעוטא דמיעוטא ובכל מקום אזלינן בתר רובא הכא לא אמרינן הכי דמאחר שהיא צדקת וצנוע' סמכינן אפי' האי מיעוטא דמיעוטא לחזקה ולא הוי רובא והולד כשר לבוא בקהל והאשה מותרת לבעלה ודוקא כשהיא בחזקת דכשרות ולא יש עדים שראו בה דבר מכוער דבהא דווקא אכשר רבה תוספאה אבל כשיש עידי כיעור ואיתרע חזקת בהא ודאי לא אכשר רבה תוספאה דכיון דאיכא עידי כיעור לא אמרינן אישתהויי אישתהי וכן נראה מדברי מהר"י קולון בשורש ק"ג ובפ' כתב מהר"ם בתשובת שאלה המתחלת נחנו נעבור חלוצים וכו דוק ותשכח:
ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת ניחזי אנן לענין נ"ד באשה שמתה בעלה ולאחר י"א חדש ילדה בן זה אם יורש עם אחיו או לא מי אמרינן היא היא אדרבה תוספאה וכי היכי דהתם הולד כשר והאשה מותרת לבעלה ומינה דהבן יורש את אביו ה"נ נימא ודאי דבן זה הוא מבעל ואושתהויי אישתהי ויורד עם אחיו בנחלת אביו או דילמא הפרש יש דדווקא באשת איש כההיא דרבה תוספאה אמרינן הכי דלא מפקינן לה מחזקת כשרות להחזיק' ברשעת ובת בליעל כדי להוציאה מבעלה ולהיות הולד ממזר דכל טצדקי דמצינא למעבד להעמיד האשה וילדיה בחזקת כשרות עבדינן אפי' בדברים רחוקים מן הסברא אם לא בראייה ברורה ולפחות בשני עידים שראו בה דבר מכוער כדאיתא ביבמות דתניא רוכל יוצאת ואשה חוגרת בסינר וכו' וכ"כ הרמב"ם בפ' כ"ד מה אישות כיבד היא יוצאת משום שור כגון שהיו שם עדים שעשתה דבר מכוער ביותר שהדברים מראין שהיתה שם עבירה אעפ"י שאין שם עדות ברורה בזנות כגון שהיתה בחצר לבדה וראו רוכל יוצא ונכנס ומיד בעת יציאתו ומצאו אותה עומדת מעל המטה והיא לובשת המכנסיים או חוגרת אזורה או שמצאו רוק למעלה מן הכילה או שהיו יוצאים ממקום אפל או מעלים זה את זה מן הבור וכיוצא בו או שראוהו מנשק על פי חלוקה או שראו אותם מנשקים זה את זה או מגפפין זה את זה או שנכנסו זה אחר זה והגיפו דלתות וכיוצא בדברים אלו אם רצה הבעל להוציאה תצא בלא כתובה ואין זו צריכה התראה ע"כ אבל בנ"ד דאשה זאת שמתה בעלה דמותרת מיד לכל אדם מי לא יימר דודאי נבעלה לאחר והלך הבועל למ"ה או שמא היה אדם נשוי שלא היה יכול להשיאה ובשביל זאת רובה האשה לחפות ולומר שהוא מבעלה כדי להיות בחזקתה ויקפצו עליה אנשים מהוגנים וגם ליפות את בנה שיהא ולד כשר בעושר וכבוד ולא יהא שתוקי ופגום הוא וכל זרעו לעולם:
לזה אדון ואומר דלכאורה היה נראה לי לומר דבן זה ירד לנחלה לחלק עם אחיו היתום המוחזק בירושה מטעם דמאחר שמצאנו ראינו בההי' עובדא דפ' הערל באש' שהלך בעל' למ"ה ואישתהי י"ב ירחי שתא ואכשרי' רבה תוספאה בדבר איסור תורה מטע' חזק' כדהזכרתי ומינה דבן זה יורש את אביו כ"ש הכא דליכ' איסור תורה ממון לחוד דלא מפקינן לה מחזקתה ויהא בן זה בנו של בעלה לכל דבר והקול שיצא עליה ומה שמרננים אחריה שהיא הרה לזנונים לא מעלה ולא מוריד כי מה שהיא טוענת שהרינון שריננו אחריה הוא שקר כי מאחר שראוה מעוברת אחר עבור זמן רב אחר מיתת בעלה לכך ריננו אחריה וכו' טענה מעלי תא היא וכמ"ש מוהר"י ן' לב ח"ד סי' י"ט שאלה וכו וז"ל דאם יצא הקול אחר דאשתהי דמוכחא מילתא דמשים דאשתהי מרננין אחריה בכגון האי לא אמרינן דמרעינן לה לחזקה עכ"ל ומאחר שכל שכיניה יעידו שלא ראו בה מעולם דבר מכוער כמו שהיא טוענת ודאי דמוקמינן לה בחזקתה שהיא כשרה וצנועה וולדה ודאי נשתהא בבטן וא"כ ירד לנחלה לחלק עם אחיו היתום בנכסי אביו המת:
אבל אחר העיון והחקירה נלע"ד לפי ראות עיני דבן זה לא יירש עם בנה היתום המוחזק בנחלה מן הטע' הראשון שטוען האפוטרופוס ומן הטעמים שאזכו' אני שהם טעמי דמסתברי חדא דמה שטוען האפוטרופוס דרוב נשים יולדות לתשעה והיא לא ילדה לתשעה ולאו כל כמינה להוציא הממון מן המוחזק בו ודאי דטענתה דא לענין ירושה בנ"ד אלימא וטענה מעליא היא דהא כלל זה ביורשין כמ"ש הרמב"ם בה נחלות פ"ה וכן פסקו כל הפוסקים כל שני יורשין שא' מהם יורש ודאי והשני ספק אין לספק כלום וא"כ בנ"ד שכשמתה בעלה נשארה בחזקת שאינה מעוברת ונטלה כתובתה והנשאר מן הממון הונח ביד שמעון האפוטרופוס על היתום לא יהא אלא ספק דהא רוב נשים יולדות לתשעה ולעולם אזלינן בתר רובא וזה הבן הנולד לאחר י"א חדש לא מיעוט הוא אלא מיעוטא דמיעוטא דבר זר ורחוק מן הטבע קרוב לודאי שאינו בנו וגם אמנה דבאשה שהלך בעלה למ"ה וילדה עד י"ב ירחי שתא דמכשירנן האשה וולדה דפסקינן כרבה תוספאה דפ' הערל ההיא לא דמיא לנ"ד דהתם דמיירי באשת איש דווקא הוא דמכשרינן משום דסמכינן החזקה דצדקת למיעוטא דאשתהו כנגד רוב נשים יולדות לתשעה ולא סלקא אדעתין לומר שהיא כאחת הנבלות לזנות תחת בעלה שהוא עון פלילי רע לשמים וגם לבריות ויודעת היא שאם תלד לאחר י"ב חדש תשאר היא ובנה חטאים לעולם בנה ממזר והיא קרמ' מכאן ומכאן דאסרוה לבעל וגם לבועל ולא תמצא מי שישא אותה כי אם ערי וארודי ונבל הכרמלי וא"כ לא חיישינן לה שתפקיר עצמה לניאוף ולא מרעינן חזקתה אבל זאת אשה דנ"ד שמתה בעלה ונשאר לה בן מיד היא מותר' לכל אדם ומיד איתרע לה חזקתה שמא תפקיר עצמה להבעל לאחר דדבר זה היא קל בעיניה ביותר דבזה לא יש לה עון ומותרת להנשא לבועל ואף אם לא תנשא לבועל תמצא אדם כ"כ הגון כמו פנויה שנאנסה:
וראייה לדבר שכל כמה שהאיסור גדול יותר מקילינן בה וכשהאיסור קל ראוי להחמיר בה ראו מ"ש הרמב"ם בהלכות יבום פ"ג אעפ"י שהאשה נאמנת לומר מת בעלי ותנשא או תתייבם אין היבמה נאמנת לומר מת יבמי שתנשא לזר הואיל והוא איסור לאו שמא יהיה קל בעיניה ע"כ הרי לך בהדיא שכשהאיסור חמור מקילינן בה וכשהאיסור הוא קל מחמירנן בה וכ"ש הכא בנ"ד שאפי' איסור קל דלאו לא יש בה וא"כ ודאי דחיישינן שמא נבעלה לאחר וגם איכא רובא דרוב נשים לט' ילדן דמסייע ליתום וא"כ לא אתי ספק ומוציא מידי ודאי אף אם לא היה מוחזק היתום בנכסים שהניח לו אביו שאם היה היתום מוחזק כנ"ד אפי' לא היה רובא דרוב נשים לט ילדן מסייע ליתום לא יהא זה שכנגדו יכול להוציא מידו הנכסים המוחזקים דקי"ל בריש המניח את הכד וכו' דאין הולכין בממון אחר הרוב והקשו התו' דמ"ש מדיני נפשות ותירצו וכו' דבממון איכא מיעוט וחזקה לא אזלינן בתר רובא וכ"ש וק"ו בן בנו של ק"ו הכא בנ"ד דרובא דרוב נשים לט' ילדן מסייע גם למוחזק שהרי כבר הוחזקו הנכסים ימים רבים עליו דאמרינן בכל דוכתא המוציא מחבירו עליו הראייה:]
ועוד דההיא דפ' הערל דווקא לענין אשת איש להחזיקה בכשרות האשה וילדיה הוא דאיתמר לא לענין ירושה וא"ת והלא הא בהא תליא דאם אנו אומר בההיא איתתא שהלך בעלה למדינת הים וילדה עד י"ב חדש דהולד כשר מינה דיורש את אביו וא"כ בנ"ד נמי נימא דיורש הא לא קשיא מידי דבאשה שהלך בעלה למ"ה וילדה בן עדיין הבעל קיים ובידו להכיר להאי בן בבנו לירש נכסיו דיכיר אמר רחמנא דפסקינן הלכה כרבי יהודא כדאיתא בקידושין האומר זה בני נאמן וכו' ליורשו וכו' אי במגו דאי בעי למיתן ליה במתנה מצי יהיב חימגזר הכתוב דנתנה תורה נאמנות באב וגדולה מזאת כ' הרמב"ם בהלכו' יבום פ' ג' מי שזנה עם פנויה או עם אשת איש ונתעברה ואמרה זה העובר ממנו הוא ואפי' הוא מוד' לה אעפ"י שהוא בנו לענין ירושה הרי זה ספק לענין יבום כשם שזינתה עם זה כך זנתה עם אחר ומאין יודע הדבר שזה בנו ודאי והרי אין לו חזקה אלא לעולם ספק הוא ולהחמיר דנין בו וחולצת ולא מתיבמת ע"כ ומוכרח דטעמא דהרמב"ם הוא אי מטעם מגו אי מגזרת הכתוב יכיר יכירנו לאחרים כרבי יהודה ולפיכך אפי' האי שהוא ספק דהא איהו גופיה לא ידע בודאי שהוא בנו דשמא זינתה עם אחר א"ה יורש דודאי דהטעם הוא משום דנאמן האב ובידו להכירו בבנו ליורשו ואם אינו רוצה להכירו גם זה בידו כמ"ש הרמב"ם בהלכות איסורי ביאה פ' ט"ו היתה אשתו מעוברת נאמן לומר עובר זה אינו בני וממזר הוא ויהיה ממזר ודאי ע"כ אבל הכא דמת הבעל והיא אומרת שהיא מעוברת מבעלה כדי להוציא הנכסים מן המוחזק בהן ודאי דהיא אינה נאמנת ולא מפקינן ממונא על בי דיבורה מחזקתיה כמו שכתב הרא"ש בתשובותיו כלל פ"ב סי' א' ועל שהיא ארוכה ביותר לא אעתיק אלא מה ששייך לנ"ד וז"ל ועוד ראייה מהא דאמרינן התם בפ' קמא דכתובות ההוא ארוס וארוסתו דאתו לקמיה דרבי יוסף היא אמרה מיניה הוא והוא אומר אין מינאי אמר רב יוסף חדא דהא קא מודה ועוד הא אמר רב יהודא אמר שמואל הלכתא כר"ג והא דקאמר ועוד ליכא לפרושי אילא מודה דפשיטא דאם הוא מכחישה דלא מהימנא אלא הכי פירושא ועוד אי ליתיה קמן דלא ידעינן מאי קאמר ודבר פשוט הוא אם אשה אומרת בני זה מפלוני ילדתיו וליתיה קמן שעל פי דיבורה אין ב"ד יורדין לנכסיו ואע"ג דלגבי יוחסין מהימנא ע"כ וג"כ הרב ב"י בשם בעל נמוקי יוסף בס"פ אלמנה לכ"ג כתב דפנויה שילדה ואמרה מפלוני הוא אעפ"י שנאמנת עליו להכשירו אינה נאמנת עליו לירושה ואפי פילגש המיוחדת לו אינה נאמנת עליו ע"כ הרי לך בהדיא דהפרש גדול יש בענין יוחסין לענין ירושה:
וכדי שלא יצא מתחת ידי דבר בלתי מתוקן נחזור לעיל לדברי הרמב"ם במ"ש בה' יבום שהזכרתי וז"ל מי שזנה עם פנויה וכו' שמצאתי להרא"ש בכלל פב' סי' א' בסופו הנ"ל והקשה על דבריו אלה וכתב וז"ל ודבריו תמוהים מאחר שקורהו ספק למה כותב שהוא יורשו ומוציא הממון מחזקת היורשין הודאין וכו' ועוד אם משום מגו מהימנ' ליה לענין ירושה נהמנה נמי לפטרה מן החליצה במגו דאי בעי פטר לה בגט ואי משום דנאמנות דאב קאמר שהוא יורשו כרבי יהודה ולא משום מגו א"כ ענין חליבה נמי יהא נאמן כדתנן בפ' יש נוחלין האומר זה בני נאמן וקאמר בגמרא למאי הלכתא אמר רב יהודה אמר שמואל ליורשו ולפטור את אשתו מן היבום ולא קתני ולאסור את אשתו להתיבם כדאיתא בריש יבמות וכו' ע"כ ובודאי דמיד שראיתי תמיהתו תמהתי ואמרתי במחילה מכבוד הרב לא קשיא מידי דדברי הרמב"ם אמת וראויים הם למי שאמרן דההיא דפ' יש נוחלין דקאמר האומר זה בני וכו' ובעי הגמרא למאי הלכתא ותירץ אמר רב יהודה אמר שמואל ליורשו ולפטור את אשתו מן היבום לא דמי לנדון של הראש שהיתה אשה מיוחדת לו משרתת בביתו וכ"ש לנדון של הרמ"בם שהיא זנות באקראי פנויה דומיא דאש' איש דהת' מיירי באד שבא ממדינ' הים (כמ"ש הרא"ש בעצמו) ואמר על אחד שבא עמו זה בני שלי הוא שנולד לי מאשתי דאיהו ידע בודאי שהוא בנו דנאמן לענין ירושה אי במיגו דאי בעי יהיב ליה במתנה אי משום דנאמנות דאב מגזרת הכתוב יכיר יכירנו לאחרים כר' יהודה וגם לענין יבום הואיל ובידו לפטרה בגט אבל בנדון של הרמ"בם והרא"ש דאיהו גופיה לא ידע בודאי שהוא בנו כי אי איפשר לו לידע הדבר באמת דכשם שזנתה עם זה כך זנתה עם אחר אלא בדדמי אמר שהוא בנו אפילו הכי לענין ירושה לחוד מהימן ליה לאו מטעם מיגו דבכי ה"ג מיגו במקו' עדים הוא דאנן סהדי שלא ידע בודאי שהוא בנו אלא מטעם נאמנות דאב כדאמרן אבל לענין יבום מאחר דאיהו גופיה לא ידע בודאי שהוא בנו והרי הוא ספק דמגו לא שייך בה דמגו במקום עדים לא אמרינן דאנן סהדי שלא ידע בודאי שהוא בנו הילכך אזלינן לחומרא וחולצת שמא אינו בנו וזקוקה ליבם ולא מתיבמת שמא הוא בנו ונמצא בועל אשת אח של במקו' מצוה וזה מדוייק בדברי הרמב"ם שכתב ולהחמיר דנין בו חולצת ולא מתיבמת דחומר הוא מאחר דפסקינן הלכה כר' יהודא לענין ירושה א"כ לענין חליצה נמי יהא נאמן דהא תרווייהו מיתנו בהדי אהדדי כדתנן בפ' יש נוחלין וכו' דקתני ליורשו ולפטור את אשתו מן היבום א"ה לענין יבום דווקא מחמרינן דהא איהו גופיה אי איפשר לו לידע הדבר באמת אם הוא בנו אם לאו דכש' שזנתה עם זה כך זנתה עם אחר ולפיכך חולצ' ולא מתיבמת כדי לצאת מכל ספק כנ"ל מה שאין כן בירושה דיכיר אמר רחמנא ולא נפיק שום חורבה:
אחר כותבי זאת מצאתי להרב לחם משנה שהרגיש קושיא זאת של הרא"ש בשמו ותירץ וז"ל וי"ל דשאני ממון דבידו להורישו אם ירצה וכיון שהוא אומר שהוא בנו הוי כמורישו ולכך נאמן אבל גבי איסורא לא עכ"ל דנראה מדבריו דאפילו מטע' מגו דאי בעי יהיב ליה במתנה שייך שפי אפי ספק לענין ירוש' כיון דסוף סוף היכול' בידו להורישו או ליתן לו במתנה הוי כמורישו כיון שהוא אומר שהוא בנו מה שאין כן באיסורא שכיון שהוא ספק אין שייך בה מיגו דאי בעי פטר לה בגט דאיהו גופיה לא ידע בודאי שהוא בנו ואיך תהיה פטורה מן החליצ' דשמא לאו בנו הוא ונמצא עובר בלאו דלא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר הרי לך ב' דרכים ואתה תבחר ולא אני:
ועוד טעמא אחרינא דאשה זאת ודאי שנשארה בחזקת מעובר אם איתא שהיתה מעובר' היתה מוכרחת שיוכר העובר לשלוש חדשים שלמים ככתוב ויהי כמשלש חדשים ואז היתה לה החיוב להיותה מכרזת ואומרת לקרוביה ולשכיניה וגם לאפוטרופוס גיסה מבעלי אנכי הרה או לפחות כמדומה לי ואם זאת היתה עושה היו נאמנים דבריה אפילו היתה יולדת עד י"ב חדש דיאמרו אישתהוי אישתהי כההיא דפ' הערל דאנן ק"ל כרבה תוספאה אבל מאחר שלא הוכר העובר לג' חדשים וגם היא לא אמרה דבר שהרגישה בעצמה הריון עתה שילדה בן לאחר י"א חדש לא מהימנא דוה אחר מעשה היא ואין שומעין לה ואפילו היתה מכרזת מיד אחר שיצא עליה קול שהיא הרה לזנונים כלאחר מעשה דיינינן לה דודאי קול זה יצא עליה מחמת שראוה כריסה בין שיניה שהוא בתוך או קרוב לימי השיהוי וגם היא מחמת הקול שיצא עליה אמרה מה שאמרה וא"ת דדבר זה שיוכר העובר לג' חדשים וגם שתרגיש בעצמה הריון אינה מוכרחת דהא שמעינן ביבמות בפ' החולץ דף ל"ז רוב היולדות לתשעה עוברה ניכר לשליש ימיה ומינה דיש מיעוט שאין העובר ניכר לשליש ימיה סוף סוף למה להו לחכמים לתקן לכל האלמנות להמתין ג' חדשי' יום מיתה ויום שנתארסה קודם שתנשא בלבד כדי להבחין בין זרע לזרע לידע אם הולד הוא מן הראשון אומן האחרון דעדיין בג' חדשים הדבר מסופק אם תנשא האלמנה לאחר צ' יום ויום מיתה ויום אירוסין ותלד עד י"ב חדש שאין אנו יודעים אם הוא בן י"ב לראשון ואישתהויי אישתהי או בן תשעה או שבעה לאחרון וכ"ש לאשה שנשארה זקוקה ליבום שלא היה להם לחכמים להתירה ליבום מיד אחר צ' יום ויום מיתה ויום היבום (לפחות היה לה להמתין ה' חדשים שלמים) דשמא נשארה מעוברה ולא הוכר העובר וגם לא הרגישה בעצמה הריון ונמצא בועל אשת אח שלא במקום מצוה ואף אם תלד עד י"ב חדשים הוה הדבר מסופק כדאמרן וגם לענין נחלה להיות יורש היה הדין שיהיה ספק ויהא דינו כדין כל ספק אם הוא בן תשעה לראשון אובן שבעה ואחרון אלא מאי אית לך למימר דודאי דבר זה זר מאוד ורחוק מן השכל ודבר דלא שכיח ודבר דלא שכיח לא גזרו ביה רבנן וא"כ בנ"ד באשה זאת שכשמתה נשארה בחזקת שאינה מעוברת ולא אמרה דבר מה ואחר י"א חדש ילדה בן ועתה אומרת שמבעלה היא הרה ודאי דאינה נאמנת בדבר דלא שכיח ולא מפיה אנו חיים כדהוכחתי לעיל להוציא הממון מן הודאי וכ"ש מן המוחזק אבל האשה שהלך בעלה למדינת הים דבאשה צדקת עסקינן וכדכתב מהר"י קולון ההיא דווקא נאמנת דאשה כזאת שהיא נשואה והולכת בדרכי הצניעות לא איכפת לה אף שתרגיש בעצמה שהיא הרה להכריז מיד בקל קרנא משרוקיתא לקרוביה ולשכיניה שהיא הרה אלא בתוך ימי העיבור דלא מסקה אדעתה שאתהא העובר עד י"ב ירחי שתא וגם אינו עולה על הדעת שא"א בחזקת כשרות תזנה תחת בעלה שהוא עון גדול וחמור וא"כ סמכינן האי מיעוטא על חזקתה נגד רוב נשים יולדות לתשעה והיכא דאיתמר איתמר והיכא דלא איתמר לא איתמר:
עוד טעם אחר דאם אנו נאמר שכל אשה שתמות בעלה ותלד עד י"ב חדש ותאמר שמבעלה היא הרה שתהא נאמנ' ותירש בנה בנכסי המת נמצא אתה מכשילם לעתיד שתרבה הזימה והחמסנות שכל אשה שתמות בעלה בלא זרע ובנכסי' מרובים תעשה כל טצדיקי דטצדיקי לפחות הב' חדשים הראשונים אחר מיתת בעלה לזנות בצנעה באחד מן השוק כדי להתעבר ותאמר מבעלי אנכי הרה כדי להחזיק בנכסים לשליתה היוצאת מבין רגליה והיורשין אשר להם משפט הירושה יקויים בהם כל יגיעך וגו' יאכל עם אשר לא ידעת צועקים ואינם נענים ככתוב ראיתי דמעת העשוקים ואין להם מנחם:
עוד טעם אחר דמאחר דשמעינן בגמר' דנידה שהבאתי לעיל מימרא דשמואל דאמר אין אשה מתעברת ויולדת אלא למאתים ושבעים יו' וכו' דפליג אדרבה תוספאה וק"ל הלכתא כשמואל בדיני הכא בנ"ד דבדיני ממונות עסיקינן פסקינן כשמואל דהלכתא כותיה בדיני מה שא"כ באשה שהלך בעלה למדינת הים דהתם איירי באיסורא אם האשה וולדה הם בכשרות או לאו דהתם פסקינן כרבה תוספאה דאין הלכתא כשמואל באיסורי:
ומה שטוען האפוטרופוס ועוד הראיה שאינו מאחיו שהכל היו מרננים אחריה ולא אתי ספק ומוציא מידי ודאי ודאי דטענה זאת לא אלימא דהאי קול ורינון היכי דמי אי שלא ראו בה דבר מכוער בפשיטות השאלה אלא על שראוה מעוברת אחר זמן רב ודאי דרינון כזה לא מעלה ולא מוריד (כמו שכתבתי למעלה בשם מוהר"י ב"ל) להוציאה מחזקתה ואי הרינון היא על שראו בה דבר מכוער פשיטא דספיקא הוי להוציא הממון מן היתום הודאי והמוחזק בהם דבכי האי גוונא אפי' בא"א מוציאין אותה מבעלה בלא כתובה וחוששין אף לבניה כדכת' הרמב"ם בפ' ט"ו מהלכות איסורי ביאה אלא דאפילו הכי מכל הני טעמי הנז"ל נ"ל דלא ירד בן זה לחלק עם אחיו היתום והיא אינה נאמנת להוציא הירושה מיד היורשין הודאין וכ"ש המוחזקים אם לא שהיתה אשה זאת אומר לאחר זמן אחר מיתת בעלה כמו ג' חדשים מבעלי אנכי הרה וגם הוכר העובר דאז אפי' היתה משתהא עד י"ב חדש היתה נאמנת ובנה היה יורש עם אחיו היתום בנחלת אביו:
איברא כי שמוע שמעתי שבספרד בערכאו' של גוים בא להם ענין גדול מזה לענין ירושה באשה שילדה אחר י"ו חדשים אחר מיתת בעלה ואומרת שמבעלה היתה הרה והובאה הדבר לשאול לחכמי הטבע אם הוה יכול בדרך טבע להשתהות הולד במעי אמו י"ו חדשים ונימנו וגמרו דיכול הולד להשתהות יותר מזמן הנז' ועל דבריהם פסקו שהבן יירש כל נכסי המת וגם המיואראסגו אין מביאין ראיה מהם כי אנו אין לנו אלא דברי רבותינו ז"ל ועוד כי גם הרמב"ם היה מחכמי הטבע וכתב ואין העובר משתהא במעי אמו יתר על שנים עשר חדש וגם יש מחכמיהם שסוברים שאין העובר יכול להשתהות במעי אמו יותר מב' יום וא כסברת שמואל כדאיתא בנידה כדהזכרתי וגם יש א' מהם פאולוס ואחיאז שמו שסובר שאעפ"י שיכול הולד להשתהות במעי אמו אפילו יותר מי"ב חדש א"ה מזהיר ומצוה לדיינים היושבי' על הדין ועל המשפט שלענין ירושה כל ולד שישתהא במעי אמו ויעבור מעשרה חדשים שלא להחזיקו בולד כשר ליירש דדבר זה זר הוא ורחוק מן הטבע ואין מוציאין ממון מן הודאי בדבר דלא שכיח ואף כי בספרד גמרו אפי' ליירש כפי סברת אותם שסוברים דיכול הולד להשתהות יותר מיב' ואפי' מיו' חדש לא גמרו הכי אלא כדי לטהר הולד ולכבוד האשה ולמשפחתה שהיתה מגדול המלכות וגם זאת לא השיגו אלא על ידי שוחד כי השוחד יעור פקחים ואנו לא נחוש לשום כבוד להוציא הממון ממי שראוי ליורשו וליתנו למי שאינו ראוי דזה גזלן יתקרי אלא לעולם האמת תהיה לפניך דן את הדין מזכה את הזכאי ומחייב את החייב ויקוב הדן את ההר וא"כ חוזר אני לנ"ד דנלע"ד דבן זה לא ירש עם אחיו היתום הודאי והמוחזק זהו מה שעל' מצודתי היום לפי קוצר עניות שכלי ואם מדרך הישרה נטיתי וטעיתי אתי תלין משוגתי עד יבוא דבר המלך ויורינו את הדרך אשר נלכו בה ואת המעשה אשר נעשה היום יום ג' ב' לראש חדש מרחשון בשנת ובסדר והנה עלה זית טרף בפיה
נאם המר והנבהל אשר בעתוהו בלהות הזמן משה גומיש די מישקיטה ס"ט: