שאלה יז יעקב איש זקן ועתיר נכסין היה והוה לו בת יחידה והשיא אותה לשמעון והתנה עמו שכל מה שיהיה לו בעת מותו נותן לו מעכשיו ולאחר מותו בשביל בתו לנדונייתה ושמעון הנ"ל סביר וקביל ונכתב שטר הכתובה כדין וכהלכה והתנאי הנ"ל כתוב בתוכה ויהי מקץ שנתים ימים נפטרה שרה אשת יעקב הנז' ואחר שעברו ימי בכיתו אזר כגבר חלציו ונשא לאה אלמנה עשירה שהכניסה לו שלש מאות אלף זהובים ובתנאי הכתובה שאם תחות בחייו בלי זרע של קיימא ממנו כל כה שהביאה עמה יהיה לבניה החצי והחצי האחר הם שלו וברשותו לתת ולהניח לאחר מותו למי שירצה אחר כמה ימים פקד ה' את לאה ותלד בן ותקש בלדתה ותבא נפשה כי מתה ונשאר יעקב נבוך מיגון ואנחה חחחו חיי צער עד שבא יומו והלך לדרכו וחיי לרבנן ולכל ישראל שבק ובא בית דין שבעירו לפקח על העיזבון שהניח בשביל היתום הנ"ל ולא מצאו שטר צוואה מן יעקב הנ"ל על זה מינו אפוטרופוס על היתום כפי הדין נותן וכראות שמעון כי מת חמיו בא ליטול כל עיזבון חמיו כפי תנאי כתובת אשתו שעודה קיימת עם ב' בנים שנולדו לו ממנה והאפוטרופוס דוחהו באומרו שמה שהתנה יעקב הנז' היה בטעות מפני שחשב כשהתנה שמו שלא יהיה לו עוד זרע מאשתו שהיה באה בימים ומשום הכי נתן לבתו כל אשר לו אחר מותי בשביל ירושה שלא הוה לו יורש אחר שתקדם לה אבל עכשיו פנים חדשו' באו לכאן ואין לה כי אם עישור נכסים ביון שהזקן לא עשה צואה והיורש האמיתי הוא היתום כי אין הבת יורשת במקום שיש בן ושמעון טוען מטונך אדרבה בשביל שהזקן לא עשה צוואה אחר שלאה הנ"ל היתה מעוברת ודאי שהיה דעתו לקיים מה שהתנה עמו ועתה הגיע לו אפילו חצי נדוניית אלמנה הנ"ל שחמיו התנה לחת לו אחר מותו כל מה שיהיה, לו כאשר כבר כתבנו והאפוטרופוס חשיב אמריו לו לאמר בי מה שלא עשה הזקן צוואה כשנתעברה אשתו הטעם שלא היה בטוח בהריונה עד עת לדתה ואז לא היה לו מרגוע שהיה מטורף בדעתו עד יום מותו על כן נתעצמו בטענות עתה לראות מי יזכה בדין אלך לי אל הר המור למורה ראשון מבני עליה מקוטר מור ולבונה גלי עמיקתא להוציא לאור תעלומה בכלהו תנויי הלכתא כוותיה כשמואל בדיני ה"ה החכם הנעלה לכבוד ולתהלה כהר"ר משה ישראל נר"ו,: שוכן מרומים והיה בעזרו אשר הוא כמנהגו ינחינו לאמיתו ו"ש"כ"מ"ה:
תשובה מה יקרו לי רעיך מה נמלצו לחכי אמרתיך נקי המחשב' פלפלא חריפא ארי שבחבורה בר אוריין ובר אבהן שטלה למדרגה העליונה ה"ה ידיד ונטלה לשם ולתהילה כהר"ר יוסף אלואריש נר"ו ראיתי שאלתך אשר מפסת בשכלך הזך ובהיות שאדניה הטבעו על דיני האומדנא גמרנו לילך אל ים התלמוד ואל ספרי הפוסקים כדי להפיק רצונך ולצאת ידי חובתי אחווה לך דעתי וזה החילי בעזרת צורי וגואלי:
תנן בפרק מי שמת דף קמ"ו ע"ב שכיב מרע שכתב כל נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שייר קרקע כל שהוא אין מתנתו קיימת: ובגמרא מאן תנא דאזלינן בתר אומדנא אמר רב נחמן רבי שמעון בן מנסיא היא דתניא הרי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ועמד וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כן בא בנו מתנתו מתנה רבי שמעון בן מנסיא אומר אין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן לאחר רב ששת אחר רבי שמעון שזורי היא דתניא בראשונה היו אומרים היוצא בקולר ואמר כתבו גט לאשתו הרי אלו יכתבו ויתנו חזרו לומר אף המפרש והיוצא בשיירא רבי שמעון שזורי אומר אף המסוכן ורב נחמן מאי טעמא לא מוקים כרבי שמעון שזורי שני התם דאמר כתבו ורב ששת מאי טעמא לא מוקים לה כרבי שמעון בן מנסיא אומדנא דמוכח שאני:
וברשב"ם מאן תנא דסבירא ליה דאזלינן בתר אומדנא דעתא דניתן מחנה אף טל פי שלא פירש כמי שפירש דמי דקתני היכא דלא שייר קרקע כל שהוא אמדינן דעתיה שנתייאש מן החיי' ולהכי לא שייר ואדעתא דהני יהיב שאם ימות יתקיים המתנה ואם יעמוד תחזור לו ולא יתקיים המתנה: ועמד וכתב נכסיו לאחרים כששמע שמת בנו אך לא פירש שבשביל מיתת בנו הוא עושה אנא סתם נתן. מתנתו מתנה אחרי שלא פירש. ותלה במיתת בנו דלא אזלינן בחר אומדן דעתיה ומתניתין רבי שמעון בן מנסיא היא דקתני הכא לא שייר אין מתנתו מתנה דאמדינן דעתיה שאילו היה יודע שיעמוד מחולי זה לא היה נותן כל נכסיו: היוצא בקולר ליהרג ואין דעתו מיושבת אליו כל כך וכשאמר כתבו על מנת לתת לאשתו אמר אלא מתוך טרדו ודאגתו שכח ולא אמר תנו: המפרש מיבשה לים: אף המסוכן. קרוב למיתה שדעתו שיכתבו ויתנו דלפטור את אשתו מן הייבום נתכוון: שאני התם דאמר כתבו. גלי דעתיה שרוצה ליתן גט דאי לאו לגרשה כתיבת גט מה צורך: אומדנ' דמוכח שאני שכל זמן שהיה בנו קיים לא נתן עד ששמע שמת אבל חולה כיון שרוב חולים לחיים והו' לא ציוה מחמת מיתה ליכא אומדנא דמוכח כולי האי עכ"ל: והך ברייתא דרבי שמעון בן מנסיא הובאה בפרק יש נוחלין דף קל"ב וטלה קאמר רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא:
הרי לנו בהדיא מהאי סוגיא דבנותן כל נכסיו אמדינן דעתיה אף על פי שלא פירש כפירש דמי ובין לגבי דידיה ובין לגבי בנו חוזר ואין מתנתו מתנה ודוקא שלא שייר מידי אבל שיור כל שהוא לא דליכא אומדנא דאמרינן על אותו שיור סמך ואף על גב דבדברי רבי שמעון בן מנסיא לא נזכר שיור מכל מקום כיון דמוקי רב נחמן מתניתין כוותיה והתם דוקא בדלא שייר אמרינן דודאי הכי הוא:
וכן כתב הרמב"ם בפרק ששי מהלכות זכייה ומתנה הלכה ראשונה וז"ל לעולם אומדין דעת הנותן אם היו הדברים מראין סוף דעתו עושין על פי האומד אף טל פי שלא פירש כיצד מי שהנך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחר מתנה גלויה גמורה ואחר כך בא רנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחים שאילו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין מטלטלין מתנתו קיימת ע"כ:
והרב המגיד כתב לעולם אומדין דעת הנותן וכו' כיצד מי שהלך וכו'. פרק יש נוחלין ברייתא ובפרק מי שמת נפסקה הלכה כרבי שמעון בן מנסיא דאמר הכין ובכל נכסיו בדוקא: לפיכך אם שייר וכו' מפורש בבריתא כל נכסיו ואל יקשה בעיניך מה שאמר רב נחמן במי שמת חמשה עד שיכתבו כל נכסיהם ואינו מונה דין זה עמהם מפני שכבר מנה שכיב מרע דתנן הכותב נכסיו לאחרים ושייר קרקע כל שהוא מתנתו קיימת לא שיור קרקע כל שהוא אין מתנתו מתנה וטל אותה משנה אמרו בגמרא מאן תאנא דאזיל בתר אומדנא אחר רב נחמן רבי שמעון בן מנסיא דתניא חי שהלך בנו למדינ' הים וכו' אלמא דינן שוה וכי היכי דהתם הוי שיור אפילו מטלטלין הוא הדין הכא וזה פשוט:
הרי לך בהדיא שהרמב"ם והרב המגיד סוברים דאזלינן בתר אומדן דעת של נותן מתנה ואע"פ שאין האומדנא מוכחת כל כך כההיא מתניתין דאיכא למימר דכיון דרוב חולין לחיים שהיתה כוונתו ליתנו במתנה גמורה אפי' לא ימות ועם כל זה אמדינן דעתיה שאין אדם נותן כל נכסיו וימות ברעב או יצטרך לבריות:
וכן פסק הטור בחשן משפט סימן רמ"ו וז"ל אף על פי שהנותן נותן בסתם אנו הולכים אחר אומדן דעת כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת בנו ואחר כך בא בנו אין מתנתו מתנה שאנו אומדין דעתו שאילו היה יודע שבנו קיים לא היה כותב לאחרים וכתב הרמ"ה ז"ל והוא הדין נמי בריא שכתב כל נכסיו לאחר מחמת שהיה צריך לברוח מפני בעלי חוביו או מפני אויביוואחר כך עשה פשרה עם בעלי חוביו ואויביו או שמתו אם נתברר הדבר שלא כתב מתנה זו אלא מחמת כן הואיל  ונדחק השעה מפניו והרי הוא צריך לנכסיו בטלה המתנה ודומה לשכיב מרע שכתב כל נכסיו מחמת שהוא סובר למות ואם עמד מחליו חוזר בו והוא הדין נמי בבריא כיוצא בזה דההיא דמי ששמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחרים איירי בבריא והרמב"ן פירש דלא איירי אלא בשכיב מרע אבל בבריא אפילו בא בנו מתנתו קיימת דכיון דשביק נפשיה ויהיב לאחריני לבריה נמי שביק עכ"ל:
והרב בית יוסף כתב אף על פי שהנותן נותן בסתם אנו הולכים אחר אומד הדעת כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב נכסיו לאחרים ואח"כ בא בנו וכו' ברייתא בפרק מי שמת אליבא דרבי שמעון בן מנסיא והרי"ף והרא"ש גורסים אמר רב נחמן הלכה כרבי שמעון בן מנסיא והכי איתא בהדיא בגמרא בפרק יש נוחלין וכתב הרמב"ם בפרק ו' מהלכות זכייה לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין מטלטלין מתנתו קיימת והרמ"ה כתב והוא הדין נמי בריא שכתב כל נכסיו לאחר מחמת שהיה צריך לברוח וכו' והרמב"ן פירש דלא איירי אלא בשכיב מרע אבל בריא אפילו בא בנו מתנתו קיימת וכו' נראה דמכל מקום דינו של הרמ"ה בבריא שכתב נכסיו לאחר מחמת שהיה צריך לברוח וכו' הרמב"ן נמי מודה בה ולא אתא לפלוגי אלא בההיא שמת בנו וכתב כל  נכסיו לאחרים לומר דלא איירי אלא בשכיב מרע  והר"ן בפרק מי שמת הביא דברי הרמב"ן וכתב עליהן אפשר אף לפי דבריו ז"ל דאפילו בבריא  איתא כגון דאחר מהיום ולאחר מיתה דבכה"ג לא שביק נפשיה או אפשר דאפילו בכה"ג נמי שביק נפשיה מיקרי כיון שהוא מסלק כחו מנכסיו שלא יוכל למכור אותם עכ"ל:
הא לך ממה שכתב הטור דיש מחלוקת בין הפוסקים שיש מהם שהם סוברים שהגמ' איירי בשכיב מרע והוא הדין נמי בבריא ויש סוברי' דלא איירי אלא בשכיב מרע אבל הכל מודי' דאזלינן בתר אומדן דעתיה של נותן מתנה:
וכן פסק הרב יוסף קארו בשלחנו הטהור בסימן רמ"ו ס' א' וז"ל לעולם אומדין דעת הנותן אם היו הדברים מראין סוף דעתו עושין על פי האומד אף על פי שלא פירש כיצד מי שהלך בנו למדינת הים ושמע שמת וכתב כל נכסיו לאחר מתנה גלויה גמורה ואחר כך בא בנו אין מתנתו קיימת שהדברים מוכיחים שאילו ידע שבנו קיים לא היה נותן כל נכסיו לפיכך אם שייר מנכסיו כל שהוא בין קרקע בין מטלטלין מתנתו קיימת יש מי שאומר שדין זה דוקא בשכיב מרע אבל לא בבריא ויש מי שאומר דאפילו בבריא הוא וכו':
ואף על גב דאמרינן בעלמא דדברים שבלב אינם דברים לענין מתנה הוי דברים כמו שכתב ההגהות האשירי בשם ריב"ם וז"ל כתב ריב"ם דגבי מתנה דברים שבלב דברים הוי דהיכא דגלי דעתיה דלא יהב מדעת הלא הוי מתנה כגון מתנה טמירתה ושטר מברחת והכא הואיל ובחנם יהיב וגלי דעתיה דלא ניחא ליה אפי' לא אמר בפירוש לא קנה אבל גבי מכר וקידושין אמרו אינם דברים דלאו כל כמיניה לומר לא היה בדעתי אפילו איגלאי בדעתיה אם לא אמר בפירוש אמרינן אגב דשקיל זוזי גמר ומקנה עכ"ל:
ואחרי הודיע אלדים לנו את כל זאת נבא להשיב את שואלינו דבר בספק שנסתפק החכם השואל אם הדין עם שמעון שתובע כל מה שהניח חמיו אחר אותו כפי תנאי כתובת אשתו שכתב לו שכל מה שיהיה לו בעת מותו נותן לו מעכשיו ולאחר מותו או אם הדין עם האפוטרופוס שדחהו באומרו שמה שהתנה יעקב חמיו היה בטעות מפני שחשב כשהתנה עמו שלא יהיה לו עוד זרע מאשתו שהיה באה בימים ומשום הכי נתן לבתו כל אשר לו אחר מותו בשביל ירושה שלא היה לו יורש אחר שתקדש לה אבל עכשיו פנים חדשות באו לכאן כיון שהניח הזקן בן מאשתו שנייה שהוא היורש האמיתי כי אין הבת יורשת במקום שיש בן לזה נשיב ונאמר דכיון שהוכחנו מכל האי דכתיבנא מהגמרא ומהפוסקים דאזלינן בתר אומדן דעת ואף על פי שאין האומדנא מוכחת כל כך כההיא מתניתין דאיכא למימר דכיון דרוב חולים לחיים היתה כוונתו ליתנו במתנה גמורה אפילו לא ימות ועם כל זה אמדינן דעתיה שאין אדם נותן כל נכסיו וימות ברעב או יצטרך לבריות כל שכן וקל וחומר בנדון דידן דהוי אומדנא דמוכח כההיא דשמע שמת בנו וכתב כל נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו דאין מתנתו מתנה שאלמלא היה יודע שבנו קיים לא היה כותבן לאחר הוא הדין בנדון דידן שאילו היה יודע שיהיה לו בן ודאי שלא היה נותן לבתו לנדונייתה כל מה שיהיה לו בשעת מותו ואפילו לא פירש הוי כאילו אמרו בפירוש דאזלינן בתר אומדן דעתו דחשב שלא יהיה לו עוד בן ולזה כתב שהיה נותן כל מה שיהיה לו בעת מותו לבתו לפי שהיא היתה היורשת אבל עכשיו שיש לו בן אמדינן דעתיה שודאי רוצה שבנו יורש כל נכסיו כפי תורתינו הקדושה שאין הבת יורשת במקום שיש בן ואם כן הדין עם האפוטרופוס שטען בשביל היתום ואין לשמעון כי אם עישור נכסים בשביל נדוניית אשתו והתנאי שעשה יעקב עמו הרי הוא בטל וחשוב כעפרא דארעא:
ואף על פי שהרמב"ן פירש דלא איירי אלא בשכיב מרע אבל בבריא אפילו בא בנו מתנתו קיימת דכיון דשבי' נפשיה ויהיב לאחריני בריה נמי שביק כמו שכתבנו לעיל בשם הטור ובנדון דידן נמי הנותן בריא היה כבר כתב שם הר"ן על דברי הרמב"ן וז"ל ומיהו בבריא נמי אם אמר מהיום ולאחר מיתה כיון דלא שביק נפשיה בריה נמי לא שביק ואין מתנתו מתנה אם בא בנו ואם כן בנדון דידן נמי דכתב מעכשיו ולאחר מיתה כיון דלא שביק נפשיה שהרי התנה שלא תחול המתנה ד שעה אחת קודם מיתה ובעודו בחיים כל הנכסים הם  ברשותו לעשות בהם כל חפצו לבריה נמי לא שביק ומתנתו אינה קיימת:
והגם שהבית יוסף כתב בסימן הנ"ל בשם הר"ן או אפשר דאפילו בכהי גוונא נמי שביק נפשיה מיקרי כיון שהוא מסלק כחו מנכסיו שלא יוכל למכור אותם לא נמצא זה בדברי הר"ן בספרים שלנו ולא ידעתי מהיכן העתיק זה הבית יוסף שלפי הלשון שבספרים שלנו לא היה הר"ן מסתפק בדבר זה אלא כתב בפשיטות דאם כתב מהיום ולאחר מיתה אם בא בנו אין מתנתו מתנה ואם כן בנדון דידן דכתב מעכשיו ולאחר מיתה הדין נמי הכי ואין מתנתו מתנה:
ואם עדין תבעי לן דכל זה לא נאמר אלא במי שהיה לו כבר בן והלך למדינת הים ושמע שמת ועמד ונתן נכסיו לאחר ואחר כך בא בנו שבזה שייך לומר אומדין דעתו שאילו היה יודע שהוא קיים לא היה נותן כל נכסיו לאחרים אמנם מנא לן לומר שאומדין דעת הנותן בשביל ענין שנולד אחר נתינת המתנה כנדון דידן וכיוצא בזה קיימא לן בנדרים דאין פותחין בנולד דלא שכיח לזה נשיב ונאמר דלא דמי מתנה לנדרים והראיה לזה מה שכתבנו לעיל שהבית יוסף כתב בשם הרמ"ה ז"ל והוא הדין נמי בבריא שכתב כל נכסיו לאחר מחמת שהיה צריך לברוח מפני בעלי חוביו או מפני אויביו ואחר כך עשה פשרה עם בעלי חוביו ואויביו או ששמע שמתו אם נתברר שלא כתב המתנה אלא מחמת כן הואיל ונדחק השעה מפניו והרי הוא צריך לנכסיו בטלה המתנה ודומה לשכיב מרע שכתב נכסיו מחמת שהוא סובר למות ואם עומד מחליו חוזר בו והוא הדין נמי בבריא כיוצא בזה דההיא דמי ששמע שמת בנו כותב נכסיו לאחר איירי נמי בבריא ואף על גב שהרמב"ן חולק עליו וכתב דלא איירי אלא בשכיב מרע אבל בבריא לא כבר כתב הרב בית יוסף דבההוא עניינא שכתב הרמ"ה במי שכותב נכסיו לאחרי' מחמת בעלי חוביו או אויביו גם הרמב"ן מודה ולא פליג אלא בההוא ששמע שמת בנו דסבירא ליה דלא איירי אלא בבריא אבל במי שכתב נכסיו לאחרים בשבחל שהיה צריך לברוח מודה הרמב"ן ע"ש:
הא למדת מכאן בהדיא שגם בשביל איזה ענין שנולד אחר נתינת המתנה כגון מיתה שמתו אויביו לאחר המתנה אומדין דעתו ואמרינן אילו היה יודע שימותו אויביו לא היה כותב נכסיו לאחר ואילו לגבי נדרים קיימא לן דאין פותחין בנולד מיתת אויביו משום דמיתה שימותו אויביו בחייו לא מקרי שכיח כדמוכח במסכת נדרים בפרק רבי אליעזר אומר פותחים בנולד וקאמר בגמרא מאי טעמא דרבי אליעזר דאמר קרא כי מתו כל האנשים המבקשים את נפשך פירוש שמשה נדר לשבת במדין ופתח לו הקדוש ברוך הוא פתח שאילו היה יודע שימותו שונאיו לא היה נודר ורבנן פליגי עליה ואמרו דאין פותחין בנולד מיתה דזה לא שכיח כל כך שימותו שונאיו בחייו והתם לא מתו אלא שכבר ירדו מנכסיהם כדאיתא התם:
וכן פסק הרב יוסף קארו ביורה דעה סימן  רכ"ח ס' י"ג וז"ל אף על פי שאין פותחין בנולד פותחין בתנאי נולד ובחשן משפט רמ"ו פסק דאמדינן דעת הנותן אפילו בנולד כמו שכתבנו לעיל אלא על כרחיך צריך לומר דדינא דמתנה לא דמי דינו לדין נדרים וטעמא דמילתא  נוכל לומר דבדב' קל אנו דוחין המתנה ואומדין דעתו של נותן שלא היתה כוונתו לזה ואילו היה יודע שיתיילד עניין זה לא היה נותן והוי כאילו לא נתן מתנה זו מרצונו:
וכן מצינו לעניין מסירת מודעא דגבי מסירת מודעא דמכר צריך שיכירו העדי' באונסו וגבי מתנה אין צריכין להכיר באונסו דדי לנו בגילוי מלתא בעלמא כדאיתא בפרק חזקת הבתים ובכל הפוסקים:
העולה לנו מכל האמור מכל הני מילי מעלייתא מכל הני רבוואתא אשלי רברבי מורי הוראה שהדין עם האפוטרופוס שטען בשביל היתום שמה שהתנה יעקב עם חתנו שיתן לו כל נכסיו שיהיה לו בשעת מותו הוא בטעות דכיון שהוכחנו דאזלינן בתר אומדנא אמדינן דעתיה של יעקב שאילו היה עולה על דעתו שיהיה לו בן לא היה מניח כל אשר לו לבתו ויניח בנו שהוא היורש בלא כלום ואם אין לשמעון חתן של יעקב עישור נכסים שהאב חייב ליתן לבתו בשעת הנישואין ומה שטען שמעון שכיון שלא עשה הזקן צואה בזמן שהיה לאה מעוברת ודאי היה דעתו לקיים מה שהתנה עמו אין בו ממש האחד דסבר דלמה לו לעשות צוואה שאם יהיה לו בן קיימא כבר אמרנו שהכל שלו מכח אומדן דעת ואם לא יהיה לו בן קיימא הרי נתן לבתו כל אשר לו והשנית מה שהשיב האפיטרופוס שהוא תשובה ניצחת שהטעם שלא עשה הזקן צוואה כשהיתה אשתו מעוברת היה שלא היה בטוח בהריונה עד עת לידתה ואז לא היה לו מנוחה מחמת מיתה אשתו והיה מטורף בדעתו עד יום מותו ואם כן טענתו של שמעון גם בזה אינו טענה ואין לו בנכסים של הזקן אלא עישור נכסים הנראה לע"ד כתבנו להלכה ולמעשה אם יסכים עמנו הרב המורה כסאו יכון עד כי יבא ינון אמן כן יהי רצון ונשאל מאל נורא ירפאהו רפואה שלמה ויעמידהו על קו הבריאות: בשנת ובסדר והיה ביום הנחילו את בניו את אשר יהיה לו לפ"ג:
נאם הצעיר משה בלא"א שמואל ישראל ס"ט:
בבית ובדפוס
כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים
באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהאל שטראט