שאלה פט טבח ששחט בהמה כראוי.  ובשעת בדיקת הריאה פתח  הטרפש ומצא שנשברו יא צלעותיה גדולות שיש  בהן מוח מחצי ולמעלה כלפי השדרה ואחת מצד  האחר אבל יש בהם חדא לטיבותא שחזרו ונקשרו  היטיב שבר על שבר יחדיו ידובקו איבעיא לן השתא  מי אמרינן כיון שחזרו ונקשרו היטיב כשרה ודאי  והוי כמו עצם הקולית שנשבר במקום שעושה  אותה טריפה וחזר ונקשר דכשרה כמו שכתבו  הטור והב"י בסימן נ"ה בשם הגאוני' או דילמא הכא  שאני כיון שכל בנין הגוף נשען על צלעות גדולות  וכיון שנשברו אינה יכולה לחיות ואם תמצא לומר  דטריפה עדין אנו צריכין למוד"עי היכא שנשברו  ששה מצד זה וששה מצד האחר דהשתא ליכא כל  בנין הגוף נשען עליהם או דלמא לא שנא יורנו המורה להיכן הדין נוטה ומהתמ"ש:
תשובה תנן בפרק אלו טריפות [חולין דף  מ"ב] אלו טריפות בבהמה וכו'.  נשתברו רוב צלעותיה: ובגמרא [שם דף נ"ב] תנו  רבנן אלו הן רוב צלעות שש מכאן ושש מכאן או אחת  עשרה מכאן ואחת מכאן. אמר זעירי ומחציה  כלפי שדרה אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן  ובצלעות גדולות שיש בהם מוח. אמר עולא בן  זכאי אמר נעקרו ברוב צד אחד נשתברו ברוב שני  צדדין. רבי יוחנן אמר בין נעקרו בין נשתברו  ברוב שני נבדין עד כאן לשון הגמרא:
ופר"שי ז"ל נשתברו רוב צלעותיה: בלא  שום נבילה טריפה: כ"ב צלעים  גדולים שיש בהם מוח יש לבהמה י"א מכאן וי"א מכאן ורוב שלהן הוי י"ב ה"ג או אחת עשרה מכאן ואחת  מכאן: ומחצין כלפי שדרה. ובעינן שיהיו נשברות  אותן י"ב צלעות מחציה כלפי שדרה לפי ששם  חיותא ולא מחציה לצד החזה: בר זכאי. לא ידענו  מנו: נעקרו ברוב צד אחד. כיון שנעקר שש מהם  דהיינו רוב צד אחד טריפה אבל בנשתבר ולא  מטרפא אלא בי"ב דהיינו רוב שני צדדים עכ"ל:
ופסקו הרי"ף והרא"ש כרבי יוחנן וכן פסק  הרמב"ם ז"ל בפרק עשירי מהלכות  שחיטה וז"ל שבורה כיצד הוא שנשתברו רוב צלעותיה וצלעות הבהמה הן אחת עשרה מכאן  ואחת עשרה מכאן נשתברו שש מכאן ושש מכאן או  אחת עשרה מכאן ואחת מכאן טריפה והוא שנשברו מחציין שם מול השדרה נשברו שש מכאן ושש מכאן אם היו צלעות גדולות שיש בהן מוח טרפה ואם לאו אף על פי שהן רוב ואף על פי שנשברו כלפי השדרה מותרת עד כאן לשונו:
ובהיות שהחכם השואל יסד שאלתו על דין עצם הקולית שנשבר ראינו לבאר דינו ולפרש בקצרה איזה מפרטיו הצריכין לשאלתינו והא לך לשון הגמרא [חולין דף ע"ז ע"ב] ת"ר נשבר העצם ויצא לחוץ אם עור ובשר חופין את רובו מותר ואם לאו אסור וכמה רובו כי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן רוב עביו ואמרי לה רוב היקפו אמר רב פפא הילכך בעינן רוב עביו ובעינן רוב היקפו ע"כ: ופרש"י ז"ל רוב עביו שלא יצא רוב עובי השבירה לחוץ אלא מיעוט חלל העצם נגלה ורובו נכסה: רוב היקפו עביו של עצם לא מעלה ולא מוריד אם רוב היקף הבשר שסביב העצם על השבר קיים אפילו נהפך חלל העצם ויצא דרך נקב קטן כשר ואם רוב היקף העצם סביב השבירה מגולה אפילו כוונה בליטת ראש השבירה לצד בשר הקיים והרי כל חלל העצם נכסה אפילו הכי טריפה: בעינן רוב עביו נכסה שלא יצא רוב החלל דרך נקב הבשר ושיהא רוב היקף הבשר שעל השבר קיים עכ"ל: והרא"ש ז"ל הקשה על פירושו והעלה שהדבר תלוי אם הבשר קיים החופה את רוב העצם ונחלקו אם משערין ברוב עביו או ברוב היקפו דלפעמים אין העצם עגול ממש אלא רחב מצדו זה והולך ומתקצר מצדו האחר וכשהוא מתקצר הרבה אז רוב היקפו עודף על רוב עביו ומשערין ברוב היקפו אבל אם העצם מתקצר מעט הנה אז רוב עביו עודף על רוב היקפו ומשערים ברוב עביו וכן פרשו התוספות ולפירוש הזה הסכים הרב ז"ל בסימן נ"ה ונאמרו בגמרא שתי לשונות ופסק הרמב"ם ז"ל פרק ח' מהלכות שחיטה כלשון ראשון להקל שאם עור או בשר חופין רוב עביו ורוב היקפו של עצם מותר. והרשב"א והרא"ש פסקו כלשון אחרון להחמיר דעור מצטרף לבשר אבל חפוי עור לבדו אסור  ולדעת הזאת הסכימו רוב האחרונים ז"ל:
ואם נשבר העצם וחזר ונקשר ואין ידוע אם יצא רוב העצם לחוץ או לא יצא כתב הטור בסימן נ"ה בשם הגאונים דמותרת דכיון  שנקשר בידוע שלא יצא רושו ובאמת שיש לתמוה  על הוראה זו דסוף סוף בהמה זן לא יצאה מידי  ספק טריפה שהרי לא נתאמת אצללו שלא ינא רוב  העצם לחון ואין ראוי שנתפייס במה שאמרו דכיון  שחזר ונקשר הנה זאת לראיה שלא יצא רובו לחוץ  שאילו יצא לא היה חוזר ונקשר שהריאמרו בפרק לו  טריפות [חולין דף נ"ז ע"ב] וכמו שיתבאר לפנינו  בג"ה הלכה רווחת בישרא שמוטת ירך בעוף טריפ'  ותרנגולת היתה לר' שמעון ון בן חלפתא שנשמטה  ירך שלה וכו' וחייתה אלא מאי אית לך למימר תוך  י"ב חדש וכו' והנה נראה בברור דתוך י"ב חדש  יוכל לחזור ולהתרפאות אף על פי שהיא טריפה  ונראה לי לתרץ בזה דכיון כשהובא לפנינו בהמה  זאת ראינוה שלמה ועור ובשר סביבות השבר  ואופין רוב השבירה אין לנו להסתפק ולומר שמא  ונא רובא לחוץ וחזר ונקשר כי זה לאיארע לא יארע על  דרך הזרות ולעיתים רחוקות ואין לנו לחוש לדבר  נכרי כזה כי אין לוו עסק בטריפות לא כמו שהבאו  לפנינו וקרוב אני לומר שזה נרמז בלשון הפוסקים  באמרם דכיון שנקשר בידוע שלאיצא רובו שאלו  ינאלא לא היה חוזר ונקשר כאילו רצו בזה שאין  להסתפק ולומר שמא יצא לחוץ דכיון שנקשר  בידוע שלא יצא שאילו יצא לחוץ לא היה חוזר ונקשר  אלא על דרך הזרות והפליאה ואין לחוש אלא על  דבר ההוה ורגיל להיות תמיד אלא שעדין קשה  לי מה שכתב מוהר"י קולון בשורש ל"ח וכתבו הרב  ז"ל בסימן נ"ה ופסקו שלחנו הטהור שאין מתירין  אלא כשחזר ונתקשר ונתאחדו שבריו זה אל זה  שבר אל שבר יחדיו ידובקו אבל אם נתקשר  בשכיבת השברים זה על זה דהיינו שנמשך שבר זה  למעלה וזה למטה אף על פי שנמחברו ונתקשרו  באופן זה וקרם עליהם עור ובשר יהיה אסור  דשמאיבא העצם לחוץ דבנדון זהאין ראוי לומר  אילו יצא לחוץ לא היה חוזר ונקשר דאדרבא סברה  להפך שיצא לחוץ ודקדק כן מלשון שכתבו  הפוסקים וחזר ונקשר דמשמע שחזר למקומו  הראשון ולפי תירוננו היה להס להתיר גם כן בנדון  הועוד כיזהו דבר אפשרי שלאחר שנשבר העצם  נשמט אל התלל ואחר כך נתדבקו שבריו זה עלזה  ומה שאתר שאין סברא לומר שנא וצא לחוץ אלא ש  אדרבא וכו' סברא זו אינה נכונה אצלי כי מה  הפרשיש בין זה לזה גם דיוקו איננו מוכרח כלל  וכבר ראיתי מקצת האחרונים ז"ל שגמגמו על זה  ומקצתם העלו שבמקום הפסד מרובה א סעורת  שבת יש להתיר ולזה דעתי נוטה וסברתם ז"ל א  בריכה ליעיוו.  ואחר אשר בארנו כל אלה הדברים נבוא  א להשיב לשואלנו דבר על הענין אשר  נשאלנו עליו והוא על בהמה שנשברו רוב  צלעותיה מחציין ולמעלה כלפי השדרה מאותן  הגדולות שיש בהן מוח ואחר כך נתקשרו ונתאחדו  אלו השדרים זה אל זה ונתדבקו יקד מה יהיה דין  בהמה זאת והא ואען ואומר כי בתחלת העיון היה  נראה להתיר שזה דומה ממש לעצם הקולית  שנשבר וחזר ונתקשר שבארנו דינו למעלה וכמו  שצדד התכם השואל נר"ו ונראה כימי שהתיר  בדין עצם הקולית יתיר גם כן בנושא שאלתנו כיון  שנתדבקו שבריו זה אל זה:
בם היה נראה להביא ראיה מדין שבירת  סענם במקום צומת הגידין שכתב  הרא"ש ז"ל בפרת בהמה המקשה וז"ל ל ואם נשבר  העצם במקום צומת הגידין וחזר ונתרפא יפה יש  פנים לאסור דאילו הובא העוף לפנינו קודם  שנשבר העבם היינו צריכים לבדוק בשתשר חוטי  ואם כן אף על פי שנקשר העצם מכל מקום בדיקה  צריך עדין ומי שאינו בקי לבדוק צריך להטריפו  ור"י לא רצה לומר בו לא אסור ולא היתר כיאמר  שהיה בעיר דמ"דו בצרפת כשאירע הדבר לפני  רבנו אם ולא ידע מה הורה בה וכמדומה לו  שאלמלא יצא הדבר לאיסור היה לשמע בעיר וגס  היתר לא רנה להורות בו: והר"ר שמוח  מאיבר"א אומר בשם רשב"א שאם לא נשתנה בשר  שעל הקשר במראיתה אזודאי נתרפאת יפה ואם  נשתנה יש לחוש: ורבנו שמשון כתב שאם אירע  הדבר בין השמשות של ערב שבתןשאי אפשר להכין  אחרת היה מתיר ולא בעלין אחר ומאחר שהיה  הדבר מפוקפק בעיני אלו הגדולים נכון להחמיר  בדבר עד כאן לשון הרא"ש וכן פסק הרב ז"ל  בשלחנו סוף סימן י"ז וז"ל נשבר העצם במקום  צומת הגידים ונקשר ונתרפא יפה יש מתירין אם  לא נשתנה אדאית בשר שעל השבר ויש אוסרין  עד עד שיבדוק צומת הגידין ע"כ: ונראה דבנדון שלפנינו יהיה מותר לא מיבעיא לדעת המתירין אלא אף לדעת האוסרין בלא בדיקה והטעם כי שם יש לחוש לדבר אחר זולת שבירת העצם והוא כי יש להסתפק ולומר שמא נפסק במקום צומת הגידין ולפיכך אין מתירין אותה בלא בדיקה אבל בנושא שאלתנו שאין שם שום דבר המטריף זולת שבירת הצלעות וכבר נתקשרו ונתאחדו יפה יפה נראה שיודו שבהמה זו מותרת:
אמנם אחר אשר התישבנו והסתכלנו בדבר כראוי חזרנו ממה שאמרנו וגזרנו חילופו רצוני לומר שראוי לאסור בענין שאנו בו מפני שמצאנו בפרק בהמה המקשה [חולין דף ס"ח] שאמרה המשנה בהמה המקשה לילד והוציא העובר את ידו והחזירה מותר באכילה ובגמרא אמר רב יהודה אמר רב ואבר עצמו אסור מאי טעמא דאמר קרא ובשר בשדה טריפה לא תאכלו כיון שיצא בשר בשר חוץ ממחיצתו נאסר וכו' עולא אמר רבי יוחנן ואבר עצמו מותר וכו' והקשו לעולא מיתיבי ובשר בשדה טריפה לא תאכלו מה תלמוד לומר לפי שמצינו במעשר שני ובכורים שאף על פי שיצאו חוץ למחיצתן וחזרו שמותרין יכול אף זה כן תלמוד לומר טריפה מאי תלמוד לומר אמר רבא כטריפה מה טריפה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר אף בשר כיון שיצא חוץ למחיצתו שוב אין לו היתר תיובתא דעולא תיובתא ע"כ ופירש רש"י בהמה המקשה לילד. בשעת שחיטה והחזירה. קודם שחיטה: מותר. באכילה ובגמרא מפרש מאן מותר: אבר עצמו אסור. באכילה מאחר שיצא ממחיצתו קודם שחיטה ואף על פי שהחזירה קודם לכן: ובשר בשדה. כלומר חוץ למחיצתו דהיינו לאויר שרחם זה הוה ליה מחיצה להתירו בשחיטה ועיון שיצא הרי הוא כטריפה ולא מאכלו וכל מי שיש לו מחיצה ויצא כגון בשר קדשים שיצאו נמי מהאי קרא נפקא לן: עולא פליג אדרבי יהודה:  מה תלמוד לומר. אטריפה קאי למה קראו טריפה ומה למדנו בכך הוה ליה למכתב בשר בשדה לא תאכלו: לפי שמצינו לקמן מפרש היכן מצינו: מעשר שני ובכורים. שנכנסו לירושלים וחזרו ויצאו דמותרין: אף זה כן. עובר: ע"כ. וכתב הרא"ש ז"ל פירוש והרי הוא כטריפה ואין היתר לאיסורו: ע"כ: הנה למדנו מן הברייתא הזאת כי הבהמה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר ואם כן בנושא שאלתנו שהבהמה נטרפת שהרי נשתברו רוב צלעותיה אף על פי שנתקשרו אחר כן הרי היא אסורה לעולם ואין לאומר שיאמר כי זהו דוקא בעוד שהבהמה בתחלואיה אבל לאחר הלשון סובלו שהרי אמר בבאור כיון שנטרפה שוב אין לה היתר מה בא ללמדנו וכי לא ידענו עד עתה שהטריפה אסורה אלא ודאי שרצה לומר שאף על פי שנתרפאת אין סומכין על זה והרי היא עומדת באיסורה והעד הנאמן על הביאור הלז מה שאמרו בפרק אלו טריפות [חולין דף נ"ז ע"ב] כי אחר שנחלקו בדין שמוטת ירך בעוף אמרו ולית הלכתא ככל הני שמעתתא אלא כי הא דשאל רבי יוסי בן נהוראי את רבי יהושע בן לוי קדירת קנה בכמה אמר ליה משנה שלמה שנינו עד כאיסר האיטלקי אמר לו והלא רחל אחת היתה בשכונתנו שנקדר קנה שלה ועשו לה קרומין של קנה וחיתה אמר לו ועל דא את סמיך והלא הלכה רווחת בישראל שמוטת ירך בעוף טריפה ותרנגולת היתה לו לרבי שמעון בן חלפתא שנשמטה ירך שלה ועשו לו שפופרת של קנה וחיתה אלא מאי אית לן למימר תוך י"ב חדש הוה הכא נמי תוך י"ב חדש הוה ע"כ: ופירש רש"י ולית הלכתא ככל הני. דשרו שמוטת ירך בעוף: אלא כי הא. דקתני והלא הלכה רווחת היא שמוטת ירך בעוף טריפה: קדירת קנה קנה שנקדר ממנה חתיכה כמין ארובה: קרומין. רחבה וסתמוהו בה: ועל דא את סמיך מפני שראית שחיתה המכה אתה סומך להתיר והלא הלכה וכו': רווחת. כבר נתפשטה ונתרווחה לנהוג: תוך י"ב חיתה המכה ולבסוף י"ב חדש מתה דטריפה עד י"ב חדש היה ע"כ: הרי לך שאמרו בפירוש כי הטריפה אף שחיתה המכה אין משגיחין על זה כי דבר זה יארע על דרך הזרות תוך י"ב חדש ואף על פי כן תמות אחר כך כי הטריפה אינה חיה אלא עד י"ב חדש וזה נראה לי ברור ואין להאריך יותר כי האריכות בו אך למותר:
ומה ששאל עוד החכם השואל נר"י שאם אירע שנשברו שש צלעות מכאן ושש צלעות מכאן ונתקשרו מה יהיה דינה דהשתא ליכא כל בנין הגוף נשען עליהם וכו' דבר ברור הוא שאין הפרש והבדל ביניהם רצוני לומר שאין חלוק בין אם נשתברו י"א צלעות מצד אחד ואחת מצד האחר בין אם נשברו שש מצד זה ושש מצד האחר שהרי הברייתא אמרה בפירוש שש מכאן ושש מכאן או אחת עשרה מכאן ואחת מכאן וכן הוא לשון כל הפוסקים הרי שהושוו לכל דבריהם והוא דבר פשוט לא ניתן ליכתב מרוב פשיטותו:
אך בכל זה עדין לא יצאנו ידי חובתנו כי יקשו עלינו הראיות שהבאנו בתחלת מאמרנו זה. שהרי כבר הוכחנו היתר לנושא שאלתנו מדין עצם הקולית שנשבר ומעצם שנשבר במקום צומת הגידין: אמנם אין זה ממה שיקשה והיתרו נקל מאוד והוא כפי שאומר דבר ידוע הוא כי אין הטרפות תלוי בשבירת עצם הקולית אלא בחסרון חפוי עור ובשר את רובו ולפיכך כל זמן שעור ובשר חופין את רובו עדין לא הגיע לטרפות ואין כאן מקום לחוש כמו שכבר בארנו והבהמה מותרת אבל בנושא שאלתנו שהטרפות תלוי בשבירת רוב הצלעות והרי נשברו כבר נטרפה הבהמה הזאת ושוב אין לה היתר ומזה הטעם גם כן אין שום קושי ענינו מדין עצם שנשבר במקום צומת הגידין יען כי אין הטרפות תלוי בשבירת העצם כי אם בשבירת הגידין ולפיכך כל זמן שהגידין שלמים וקיימים אין כאן בית מיחוש אבל בנדון שלפנינו שכבר נטרפה הרי היא אסורה לעולם:
הכלל העולה מדברינו שבהמה זו שנשתברו רוב צלעותיה מחציין כלפי השדרה והיו מהצלעות הגדולות שיש בהן מוח אף על פי שנתקשרו ונתאחדו ונתדבקו יפה שבר אל שבר הרי היא אסורה ואין חילוק בזה בין אם נשתברו י"א מכאן ואחת מכאן בין אם נשתברו שש מכאן ושש מכאן כי הבהמה כיון שנטרפה שוב אין לה היתר:
זהו הנראה לעניות דעתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב המורה ה' ישמרהו ויחיהו אכי"ר:
תם ונשלם כ"ד לחדש אדר בסדר ובשנת ובשר בשדה טריפה לא תאכלו לפ"ק
נאם הצעיר שמואל מינדיש די סולה ס"ט