שאלה כג ראובן ושמעון שתבעו ללוי בדין בלי ידיעת זה מזה. כפי מאמרם וכל א' טוענו חנה לי בידך. ולכל א' השיב. אין לך בידי אלא חמשים. טען ראובן ואמר היאך אתה אומר שאינך חייב לשמעון אלא חמשים והלא אמרת לו בפני יהודה. שאין לי בידך אלא חמשים ושאם אתה חייב מנה אינו אלא לשמעון. קפץ שמעון ואמר הן הן הדברים שאמר לי בפני יהודה. שלא היה לי בידו אלא חמשים. ושאם הוא חייב מנה. אינו אלא לראובן השיב לוי ואמר הן אמת שהודיתי במקצת בפני יהודא. כמו שהודיתי עכשיו אבל על הכל מעולם לא הודיתי לשום אדם וכמוהו לא היה. ובודאי שקנוניא עשו ביניהם. להשכיר את יהודא. להצטרף עם כל א' מהם לעדות לחייבני. כי על פי שנים עדים יקום דבר. אבל כללא דמלתא הוא שלא היו דברים מעולם. בא יהודא והעיד שטענת ראובן ושמעון. מיוסדים על קו האמת והצדק. כי בפניו הודה לוי כדבריהם. דברים כהוויתן השתא מספקא לן דדל מהכא טעמא דקנוניא אם מן הדין. ובול יהודא להצטרף עם כל א' מהם להעיד זה על זה לחייב את לוי מנה עפ"י שנים עדים או לא והוה ליה יהודא עד א' וכמאן דליתיה דמי. דאי לחייבו שבועת התורה הא מחוייב ועומד. מדין מודה במקצת אשר על כן נשאל מאת המורה יורנו איזה דרך ישכון אור ומאת ה' תהיה משכורתו שלמה:
תשובה עמדתי להתבונן על השאלה הנז"ל ועל כל צדדיה והנני רואה שאעפ"י שלא נחוש כלל לשום קנוניא ושנרצה להחזיק את יהודה הנ"ל לאדם כשר ונאמן ושאינו מעיד עדות שקר בשביל שום הנאה. שהיה יכול ליהנות בעד העדות הנז"ל ושהאמת הוא כדבריו שמעיד שטענות ראובן ושמעון מיוסדים על קו האמת והצדק וכו' מ"מ אין כח בידינו לקיים דבריהם ולקבל עדותם יען שכל דבריהם עדותם וטענתם מיוסדים על אדני תהו ובהו ואת כולה ישא רוח ומהבל ימעטו ואינם מועילים להם כלום כדי להוציא מיד לוי. מה שתובעי' ממנו כי אם דוקא החמשים שמודה בהם. אחר שישבע שבועת התורה שאינו חייב כי אם החמשים הנ"ל. מכח דין למי שמודה במקצת כדאיתא בריש מסכת מציעא דף ה' ע"א שיליף לה מדכתיב אשר יאמר כי הוא זה ע"ש: ומשנה ערוכה היא במסכת שבועות ובכמה דוכתי וכדפסק הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות טוען ונטען וז"ל התובע את חבירו וכו' והודה לו במקצת הרי זה משלם מה שהודה לו, ונשבע על השאר מן התורה. שנאמר אשר יאמר כי הוא זה ע"כ: וכן פסקו ריב"ה ומרן ז"ל בח"מ בסי' ע"ה. ושם בשלחנו הטהור בס"ק ה' וז"ל התובע את חבירו. מנת לו בידך וא"ל אין לך בידי אלא חמשים חייב לישבע מן התורה שאינו חייב לו אלא חמשים ונותן החמשים שהודה וכו' והוסיפו עוד שם לומר שאם יש א' שמסייעו שיש אומרים שפוטרו אפילו משבועה ע"כ ע"ש:
ודין זה נלמד מדברי רבותינו בעלי התו' ז"ל בב"מ דף ב' ע"ב: וכפי מ"ש מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף ע"ש:
והרא"ש ז"ל כתב שהר"ם מרוטנבורג הביא ראיות לזה ומבוארים שם בפסקיו. ואיזה מהראיות הנ"ל הביאם שם מרן ז"ל ע"ש כי אין לנו צורך להעתיקם. ועיין בהר"ן ובנימוקי יוסף שכתבו שרבינו יונה הקשה על דין זה אבל הרא"ש ז"ל יישב כל קושיותיו ע"ש:
ברם בח"מ בסי' פ"ד. כתב ריב"ה ז"ל שג"כ הרב בעל התרומות פליג על זה בשער כ"א וכפי מ"ש שם מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף מבואר שגם הרמב"ם והרמ"ה חילק בזה. וכדכתב בסי' מ"ו ע"ש:
אמנם רמ"א ז"ל בח"מ בסי' פ"ז ס"ק ו' כתב שהעיקר כסברא הראשונה ושכן ראוי להורות ע"ש. וכן כתב הרב בעל בית חדש שם בסי' הנ"ל:, והרב בעל תה"ד בסי' של"ד כתב בפשיטות. שלא מבעיא כשעד א' מסייעו. שפוטרו משבועה. אלא שאפי' במקום שעד א' מכחישו וכו' ע"ש:
ברם כל זה איננו שייך לענייננו אלא מה שצריכין אנו לחקור ולידע אם יש כח בידינו לקיים דבריהם ועדותם שמעידים בהצטרפות יהודה שלוי הנ"ל הודה בפניהם על המנה שכל א' מהם תובע ממנו כי זה הוא המבוקש בשאלה דנ"ד:
והנה הנני רואה שכפי המוצע. בשאלה דנ"ד. לוי הנז"ל כופר בהודאה הנז"ל. ואומר שלא היו דברים בעולם ושמעולם לא הודה לשום אדם. כי אם דוקא במקצת ושכמוהו לא היה וכו'. ואנן קי"ל שכל שכפר בכל, ואמר לא היו דברים מעולם או אין לך בידי כלום שפטור אפי' משבועה וכדכתב הסמ"ע ז"ל בסי' פ"א ע"ש: וכן אם טען ואמר יש לי בידך כנגדו כסות או כלים. או שאמר אמת הוא שהיה לך בידי אבל אתה מחלת לי או נתתו לי במתנה. כיון שכופר בכל פטור אפילו משבועה. אלא שחכמים חייבוהו לישבע שבועת היסת כדפסק הרמב"ם ז"ל בפ"א מהלכות טוען ונטען וכדכתב ג"כ ה"ה ז"ל שם ע"ש:
וריב"ה ז"ל בה"מ בסי' ע"ה כתב וז"ל. ואם כופר בכל פטור משבועת התורה ונשבע היסת: ואפילו ב' מעידים שהלוהו ואינם יודעים שפרעו נאמן לומר פרעתי או יש לי בידך כנגדן או מחלת לי. או נתתו לי במתנה דכיון שכופר בכל פטור משבועת התורה אבל חכמים חייבוהו לישבע וזהו נקרא שבועת היסת וכו' ע"כ ע"ש:
ומרן ז"ל כתב שם בביתו ביתא יוסף. שכל זה מבואר במשנה בפ' שבועת הדיינים ושאם תבע לחבירו ואמר מנה לי בידך וא"ל כן ולמחר אחר לו תנהו לי וא"ל נתתיו לך פטור וכו' ושבגמ' אמר רב נחמן ומשביעין אותו שבועת היסת וכו' ע'"כ ע"ש:
והרשב"א ז"ל בסי' תתקס"ט כתב בשם הרי"ף ז"ל דנאמן מיגו שיכול לומר פרעתי וכו' ע"כ: וכן כתב הרב המגיד ז"ל בפ"ד מהלכות טוען ונטען הלכה י"א ע"ש:
ואין לומר דכל זה איירי דוקא כשתובעו התובע לנתבע בינו לבין עצמו. או בפני העדים או בפני הב"ד והנתבע כפר בכל שאז נשבע היסת ונפטר ושאם הודה במקצת שאז חייב לשלם מה שהודה. ונשבע מן התורם על השאר כדכתיבנא: אבל כשהודה מעצמו. בפני עדים כהא דנ"ד שהודה על מנה דראובן לפני שמעון ויהודא. ועל מנה דשמעון לפני ראובן ויהודא שבנדון כזה שהודה בפני עצמו בפני עדים כשלא אדם תובעו. שיהיה חייב לשלם כפי הודאתו הנז"ל. ושעפ"י הב' עדים יקום דבר וכו':
אל יעלה על דעתך דבר זה חכמה טעמים הא' שדין תורה הוא ששום עד יכול להעיד על שום דבר עד שיראה הדבר בעיניו או שהלווה יודה בפניהם ויאמר להם הוו עלי עדים שפלוני הלוה לי מנה כמו שנאמר והוא עד או ראה או ידע וגו' וכדאיתא במסכת סנהדרין בדף כ"ט וז"ל עד שיאמרו בפנינו הודה שהוא חייב לו וכו' ע"כ. ופרש"י ז"ל שם. עד שיהיו שניהם בפנינו ושלהודות נתכוון להיות לו עדים בדבר ע"כ: ואמרינן עוד שם בגמ' מסייע לים לרב יהודא אמר רב דאמר שצריך שיאמר אתם עדי או הוי עלי עדים. שהרי הוא כמו אתם עדי ע"כ ע"ש: וכל זה הביאו מרן ז"ל בח"מ בביתו ביתא יוסף בסי' ל"ב ע"ש: והוסיף עוד לומר וז"ל ומדקתני בפנינו הודה לו ולא קתני שמענו שהודה לו בפנינו משמע שייחד אותם לעדים. דאמרינן תו התם אחר רבינא ואי תימא רב פפא. הא דאמר רב יהודא צריך שיאמר אתם עדי לא שנא אמר לוה ולא שנא כי אמר מלוה ושתק הלוה וכו' ע"כ ע"ש: וכן פסקו הרמב"ם ז"ל ורבותינו בעלי התוס' ז"ל כתבו. דאפילו שהודה לבעל דבר עצמו. דלא מהני עד שיאמרו העדים בפנינו הודה דהיינו שאמר ואתם עדי ע"כ: וכ"כ הרא"ש ז"ל והמרדכי והגהות מיימוניות בפ"ו מהלכות טוטן ונטען וכתב עוד המרדכי בשה ר"י דאפילו כשהודה מעצמו לפני עדים ואמר אתם עדי שיכול לחזור בו. והני מילי כשהודה שלא בפני מלוה אי נמי בפניו ושתק ע"כ: וכן פסקו הרמב"ם ז"ל בפ"י מהלכות עדות הלכה ד' הביאו ג"כ מרן ז"ל בביתו ביתא יוסף בח"מ בסי' ל"ב ט"ש וכדכתיבנא:
והנה הכא בנ"ד לא מצינו ששום א מהעדים הנז"ל ראו הלואת המנה הנז"ל שתובעים מלוי הנ"ל וגם כן שום א' מהם לא היה יודע שלוי היה חייב לחבירו כי אם דוקא. אחר ההגדה הזאת שלוי עצמו הודה בפניהם בלתי ששום א' מהם היה תובעו וכמו שהם עצמם מעידים ומגידים כדכתיבנא:
זאת ועוד שכפי עדותם והגדתם הנ"ל. לוי לא הודה בפניהם דרך הודאה גמורה כדי שיעידו עליו על ההודאה הנ"ל. כי אם דרך שיחה בעלמא הוא שאמר שלא בפני המלוה עצמו. שאם היה חייב מנה שאינו אלא כי אם לפלוני. ולא ייחדם כלל לעדים ולא אמר להם אתם עדי אלא אדרבא הוא כופר בכל ואומר שלא היו דברים מעולם ושמעולם לא הודה בפני שום אדם כי אם חמשים לכל א' מהם שנמצא דלא הוי כי אם מודה במקצת שבשבועת התורה פטור מלשלם השאר. וכבר הוכחנו שאפילו היה כופר בכל. שהיה פטור אף משבועת התורה כי אם שבועת היסת שתיקנו רבנן וכדכתיבנא:
ובר מן דין הרי בנ"ד מצינו. וכפי המוצע בשאלה דנ"ד. שכשם שהודה לוי בפני ראובן ויהודה. על המנה של שמעון וה"ה בפני יהודה ושמעון על המנה של ראובן. כך מצינו שג"כ כפר לכל א' מהם בפניו ובפני יהודה הנז"ל ואמר לכל א' מהם אין לך בידי כי אם חמשים וכמו שמעידים הם עצמם על עצמם. ומלבד שקי"ל שאין אדם מעיז פניו לפני בעל חובו לכפור בפניו מה שחייב או הלוה לו. קי"ל ג"כ שהודאת בעל דין על עצמו שהרי הוא כמאה עדים וכיון שכן מאי אולמיה דהאי הודאה של המנה. שלא בפני בטל חובו. מהכפירה מהמנה הנ"ל ואפילו מההודאה הנ"ל. שכופר לפני בעל חובו עצמו וכנז"ל. אלא ודאי שמוכרחים אנו לומר שחוזר הדין על דין מודה במקצת שבשבוע' התור' פטור מהשאר וכדכתיבנ':
וגדולה מזאת עצינו שבנ"ד. ל"מ ששוה א' מהעדים הנז"ל. לא ראו ולא ידעו מהמלוה של המנה הנז"ל שכל א' מעיד על חבירו שלוי הודה בפניו שהים חייב לחבירו מנה. כי אם עפ"י הגדת לוי עצמו שהודה לראובן שלא בפני שמעון ולשמעון שלא בפני ראובן וכמו שמעיד יהודה שבפניו הודה להם לזה שלא בפני זה. וקי"ל שכל זמן שהלוה אינו מודה חובו בפני העדים לפני המלוה עצמו ואמר להם הוו עלי עדים שפלוני זה הלוה לי כך וכך שהודאתו הנ"ל אינו כלום ושאין מקבלין עדותם. כדאיתא בפ' זה בורר בדף כ"ט. שאם אמר העד. הלווה אמר לי שהוא חייב לזה וכו'. אינו כלום עד שיאמר בפני הודה לו (דהיינו למלוה) ואמר אתם עדי ע"כ: וכדפרש"י ז"ל שם וז"ל. הוא אמר לי הלוה לא אמר כלום דעביד איניש דאמר פלוני נושה בי כדי שלא יחשיבוהו שהוא עשיר ע"כ: שמכל זה נרא' שהודאתו אינו כלום עד שיודה הלווה לפני העדים ולפני המלוה. ויאמר להם אתם עדי וכדפסק מרן ז"ל בח"מ בסי' פ"א. אלא שאעפ"י שאמר הלווה לעדים אני חייב לפלוני מנה והוו עלי עדים. שאם לא הי' ההודאת הזאת בפני המלוה עצמו אינו כלום וכדפסק מרן ז"ל בח"מ בסי' פ"א ע"ש וכדכתיבנא:
ובר מן דין בנ"ד מצינו שאפילו הודאתו של לוי הנז"ל לא היתה דרך הודאה גמורה שהרי לא נתכוון להודות כדי שיעידו עליו טל הודאתו הנ"ל. וג"כ לא מצינו שהמלוה עצמו תבעו לפני העדים שהרי לא הים יודע מהעדו' הזה ומהגדתו הנז' של לוי לזכותו כי אם לעת עתה שכל א' מהם גילה לחבירו שבפניו ובפני יהודה הודה לוי על המנה הנז"ל: וכיון שלוי הנז"ל כופר מהודאתו הנז"ל. לא מבעיא שנאמן בכפירתו הנ"ל ופטור אלא שאפילו נדע שיהיה האמת כן כמו שמעידים ומגידים העדים הנז"ל. הנה מתוך דבריהם ניכר שכל הודאתו הנ"ל של לוי. לא היה כי אם דרך שיחה בעלמא. שאחר לשמעון לפני יהודה שלא בפני ראובן וכמו כן לראובן לפני יהודה שלא בפני שמעון שאם היה חייב מנה לא היה כי אם לפלוני שכל זה אינו כלום כדכתיבנא:
ופוק חזי מה שכתב ריב"ה ז"ל בח"מ בסי' פ"א וז"ל: לא תבעו שום אדם אלא הוא בעצמו הודה בפני עדים בין שלא בפניו: ובין בפניו. שאמר ליה מנה לך בידי. ואח"כ תבעו ואמר ליה. תן לי המנה שאתה חייב לי ואמר ליה אין לך בידי כלום שלא הודיתי כי אם שלא להשביע את עצמי שלא אראה כעשיר נאמן ופטור. בין בבריא בין בשכ"מ עכ"ל:
ודין זה נלמד מההוא עובדא דאיתא בפרק זה בורר כדכתב הרא"ש ז"ל בפסקיו בההוא דהוו קרו ליה עכברא דשכיב אדינרי. שכתב שם וז"ל ונראה שאפילו בפניו. אם אמר מנה לי בידך בלא תביעה. שייך לומר אדם עשוי שלא להשביע את עצמו מדקתני במתניתין איש פלוני אמר לי שחייב לו מנה דמשמע שבפניו אמר לו כן ואין אדם תובעו וקתני לא אמר כלום עד שיאמר אתם עדי דאמר אדם עשוי שלא להשביע את עצמו. אפילו הודה בפניו בלא תביעה עכ"ל: ומרן ז"ל כתב בביתו ביתא יוסף בסי' ל"ב בשם הנ"י שכן כתבו התוס' והמרדכי והגהות מיימוניות ע"כ ע"ש:
ובפרק ו'. מהלכות טוען ונטען הלכה ו' כתב הרמב"ם ז"ל וז"ל אמר לו בפני עדים מנה לי בידך ואמר לו הן. למחר תבעו בדין ולפני העדים האלו. בין שטען ואמר משטה הייתי בו בין שאמר לא היו דברים מעולם הרי זה נשבע היסת ונפטר שאין כאן עדות. עד שיאמר הלווה אתם עדי או יאמר המלוה וישתוק הלווה. ומעשה בא' שהיו קורין אותו קב רשו כלומר שיש עליו חובות הרבה. אמר מי הוא שאני חייב לו. כי אם לפלוני. ובא אותו פלוני ותבעו ואמר הוא איני חייב לו כלום. ואמרו חכמים ישבע היסת ויפטר וכן א' שהיו אומרי' עליו שהוא בעל ממון ובשעת מיתתו אמר אילו היה לי ממון לא הייתי פורט לפלוני ולפלוני. ואחר מיתתו באו אותו פלוני ופלוני לתבוע. ואמרו חכמים שאין להם כלום שאדם עשוי. להראות עצמו שאינו בעל ממון וכו' וה"ה אם טען ואמר משטה הייתי בו או לא היו דברים מעולם או שלא להשביע את עצמי נתכוונתי פטור ונשבע היסח כמו שביארנו וכו' עכ"ל והרב המגיד ז"ל כתב שם שכל זה מפורש במסכת סנהדרין בפ' זה בורר בדף כ"ט ובהלכות. ושכן מבואר שם הא דאמר רב שצריך שיאמר אתם עדי. לא שנא אמר לווה. לא שנא אמר מלוה ושתיק לווה עכ"ל ע"ש והביאו מרן ז"ל שם בח"מ סי' ל"ב ע"ש:
הא קמן שנ"ד דותה. לההוא עובדא דההוא דהוו קרו ליה קב רשו דאמר מאן מסיק בי כי אם פלוני ופטרוהו חכמים דאמרו אדם עשוי שלא להשביע את עצמו וכו' והוא הדין כאן בלוי דנ"ד שאמר לשמעון בפני יהודה. אם אני חייב מנה. אינו אלא לראובן. וכן כשאמר לראובן אם אני חייב מנה אינו אלא לשמעון שיכול לומר ולטעון שלא להשביע את עצמי הודיתי או משטה הייתי בך והודאתו הנ"ל אינו כלום וכדרב נחמן שם בגמ' וכל אפיא שוין שעל הודאתו הנ"ל. אינם יכולין העדים להעיד טל זה כדכתב ריב"ה ז"ל שם בח"מ בסי' ל"ב וז"ל אם ראובן תבע מנה משמעון. והודה לו כן בפני עדים אינן יכולין להעיד בשביל זה שחייב לו מנה לא שנא אם תבעו והודה לו ולא שנא אם הודה לו מעצמו אלא א"כ אמר הלווה. הוו עלי עדים שאני חייב לו או שאמר המלוה אתם עדי ואמר הלווה כן תהיו עדים או ששתק. ודוקא בפני המלוה אבל שלא בפני המלוה אפילו אמר הלווה הוו עלי עדים שאני מודה לו שאני חייב לו אינו כלום וכו' עכ"ל ע"ש:
וכן פסק שם מרן ז"ל. שאם תבעו והודה לו שלא יעידו על זה משום שאם יטעון שמעון משטה הייתי בך. נאמן הוא ופטור שכן דרך אדם להתל בחבירו להודות לו כשיתבענו דבר שאינו חייב לו וכו' עכ"ל ע"ש:
והא דאמרינן לעיל שאם אחר אתם עדי דמהני. הוא דוקא כשתבעו מנה. ואמר לו הן ואח"כ אמר המלוה לעדים בפני הלווה ואתם עדי ושתק הלווה. אבל אם אמר לו מנה לי בידך והלווה שתק. ואמר התובע לעדים בפני הנתבע אתם עדי ושתק הנתבע אין שתיקתו כלום דלא הוי שתיקה כהודאה אלא כשהודה לו תחילה ואמר לו הן. וכשאמר התובע אתם עדי שתק הנתבע. אבל כששתק מתחילה ועד סוף. יכול לומר לו לא חשתי להשיבך וכדכתב חרן ז"ל. בביתו ביתא יוסף בח"מ בסי' פ"א ע"ש: וכן כתב הרב בעל התרומות ז"ל כפי מ"ש מרן ז"ל שם בסי' הנ"ל וכדכתיבנא:
וההפרש שיש בין כשטען משטה הייתי בך לכשטען ואמר שלא להשביע את עצמי וכו' הוא. שטענת שלא להשביע את עצמי אינה מועלת אלא כשמודה מעצמו אבל אם תבעוהו והודה אינו יכול ליפטר עצמו בטענת שלא להשביע. לפי שלא היה לו לסודות ולטעות את חבירו כדי שלא להשביע את עצמו וטענת משטה אני בך לא שייכא אלא כשתובעין אותו שכן דרך להשטות בחבירו ולהודות לו כשתובע ממנו: מה שאינו חייב לו וכדכתיבנא:
וזה הכלל כשתובעין אותו שייך לומר משטה הייתי בך וכשמודה מעצמו שייך לומר שלא לה להשביע. ולא השטאה: כן כתב הרא"ש ז"ל בפסקיו בסנהדרין בפ' זה בורר והביאו ריב"ה בנו ז"ל בח"מ בסי' פ"א וכן כתבו רבותינו בטלי התוספות ז"ל שם בפ' זה בורר בד"ה כך אדם עשוי וכו' ע"כ ע"ש וכדכתיבנא:
כלל העולה מכל הנז"ל שבהא סלקינא. ובהא נחתינא שמכח כל הני טעמי דכתיבנא אין כח בידינו בנ"ד. לקבל עדותם והגדתם. של ראובן ושמעון בהצטרפות יהודה הנז"ל. כדי לחייב את לוי. לפרוע המנה. שכל א' מהם תובעים ממנו כי אם דוקא שישלם החמשים שהוא מודה להם אחר שישבע שבועת התורה שאינו חייב להם יותר כדין המודה במקצת שחייב לישבע מן התורה. וכדכתיבנא זהו מה שנלע"ד פשוט. וה' יצילני משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות נס"ו אכי"ר: כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מדין פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר המהוללה אמשטרדם יע"א: הכותב וחותם בסדר ובשנת לכל מראה עיני הכהן לפ"ק:
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל:
בבית ובדפוס כהר"ר יוסף בן המנוח כהר"ר שלמה פרופס כ"ץ זצ"ל
מדפיס ומוכר ספרים באמשטרדם
דירתו ברחוב המכונה שוהל שטראט