שאלה מו כלל הוא בידינו שהאונן בימי החול פטור מכל מצות שבתורה מבעיא לן השתא. אם כשצריך עשרה להצטרף להשלים מנין עשרה לכל דבר שבקדושה אם יוכל האונן להצטרף עם ט' אחרים להשלים המנין או לא אשר ע"כ באתי לבית מדרשו של ש"ם לדרוש מאת ראש המדברי' סבא דמשפטים בוצינא דנהור' פ"ה נ"י ע"ה כמוהרד"ם נר"ו לדרוש ולידע מה הדין נותן בענין זה. בהיו' שלא מצאתי בין הפוסקים ז"ל מפורש מי שידבר על הפרט הלז ושכמ"ה:
תשובה הגם שמרוב חולשתי מחמת זקנותי לא יתנני השב רוחי כדי לעיין בפוסקים ז"ל ולפלפל בדבריהם ז"ל הייתי יכול להשמט עצמי להשיב יען שאין לי ישוב הדעת להשיב לשואלי דבר על נכון ומה גם כי כהו מראות עיני מ"מ לאהבת הח' השואל כדי שלא להשיב פניו ריקם באתי בשורותי אלו שלא כסדרן להודיעו שמעיקרא היה נלע"ד לומר לכאורה שעניין זה של האונן היה דומה ממש לדין עבד ואשה שעם היות שהם חייבים במצות עשה שלא הזמן גרמא ובמ"לת בהיות שפטורים מהמ"ע שהזמן גרמא ואינם מצטרפים לכלל עשר' היה נרא' שזה האונן הוא דכוותייהו שכיון שבאות' שעה הוא פטור מכל מצות שבתורה שג"כ אינו מצטרף למנין עשרה:
אמנם צריכים אנו להוכיח הדבר מדברי הגמרא והפוסקים ז"ל ולחקור מתוך דבריהם שורש דין זה:
והנה במסכת ברכו' בריש פרק מי שמתו דף ו' ע"ב על מתניתין דקתני מי שמתו מוטל לפניו פטור מק"ש ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה וכו' חזינן דפריך עלה בגמ' וז"ל מוטל לפניו אין ושאינו מוטל לפניו לא. ורמינהי מי שמתו מוטל לפניו וכו' אינו אוכל בשר ואינו שותה יין. ואינו מברך ואין מברכין עליו ואין מזמנין עליו ופטור מק"ש ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה וכו'. ע"כ: ופורש רש"י ז"ל וז"ל ואינו מברך ואינו צריך לברך ברכת המוציא ואינו מזמן אינו צריך לברך ברכת החזון ואין מברכין עליו אין מצטרף עם ג' לזימון עכ"ל רש"י ז"ל: וזאת הברייתא ג"כ הובאה במסכת מועד קטן בדף כ"ג ע"ב ושם לא פירש רש"י ז"ל רק אין מברך להוציא אחרי' י"ח. ע"כ. ורבותינו בעלי התוספו' ז"ל בשני המקומות הנז"ל כתבו פי' רש"י ז"ל. דאין זקוק לברך דמשמע מתוך פירושו שאם רצה לברך רשאין ודחו סברתו מהכרח דברי הירושלמי דקאמר התם אם רצה להחמיר אין שומעין לו. וכתבו הם ז"ל וז"ל לכך נראה לומר אינו מברך. אינו רשאי לברך ומפרש הטעם בירושלמי שהוא מפני כבודו של מת. אי נמי מפני שאין לו מי שישא משאו וכו' ע"כ:
וגם הרא"ש ז"ל כיוצא בסם האריך למעניתו בשני המקומות הנז"ל ודבריו ז"ל הם כדברי רבותינו בעלי התוספות ז"ל וכולה שוים בסברא א':
באופן דממוצא דבריהם נראה בפי' דהאונן אסור לברך ולזמן וכמו שהכריחו. מדברי הגמ' דידן ומדברי הירושלמי באריכות ע"ש: וכיוצא בזה כתב המרדכי ז"ל בפ' מי שמתו. ובפ' אלו מגלחין ע"ש ודוק:
וכן כתב הרמב"ן ז"ל בחידושיו במס' ברכות וז"ל ואינו מברך. ואינו מברך ואינו מזמן וכו' אסור לברך ולזמן. ואם רצה להחמיר על עצמו אינו רשאי ותדע לך מדאמרינן בסמוך התם תוך ד' אמות אסור חוץ לד' אמות שרי. והכא אפילו חוץ לד' אמות אסור אלמא אם רצה להחמיר אסור לו לעשות כן וגרסינן בירושלמי אם רצה להחמיר על עצמו אין שומעין לו וכו'. אינו מברך ואינו מזמן ואין מברכין ואין מזמנין עליו ירושלמי ואם בירך אין עונים אחריו אמן ואחרים שברכו אין עונה אחריהם אמן עכ"ל הרמב"ן ז"ל ע"ש:
והנה מדברי רש"י ז"ל נראה שהיה גורס בגמרא כגירסא שלנו דהיינו התם תוך ד' אמות הוא דאסור חוץ לד' אמות חייב וכו' והכא חוץ לד' אמות נמי פטור:
אבל נוסח גירסת הרמב"ן והרא"ש הוא. התם תוך ד' אמות אסור חוץ לד' אמות שרי. והכא אפילו חוץ לד' אמות אסור. וכפי חילוף הגירסאות מתחלפים הפירושים:
והנה מדברי ריב"ה ז"ל נראה שסברתו כסברת רבותינו בעלי התוספות והרמב"ן והרא"ש אביו זלה"ה שפירוש דברי הברייתא הוא דאסור קאמר שכן כתב בטור א"ח בסי' ע"א וז"ל מי שמת לו מת שמוטל עליו לקוברו וכו' פטור מק"ש ואפילו שרוצה להחמיר על עצמו ולקרות אינו רשאי. והכי איתא בהדיא בירושלמי וכו'. ופסק שם ג"כ נגד סברת ר"ח. שאכל בשר ושתה יין כששמע שמתה אחותו אמו של ר"י בעל התרומות והוא היה בעיר אחרת ופסק כסברת הרא"ש אביו ז"ל. שדחה סברת ר"ח ע"כ ע"ש ובמרן ז"ל: וכמו כן כתב שם ריב"ה נטוד הנז' בסי' קצ"ט בענין אותם שאון מזמנים עליהם וכו' כתב בתחילה נכרי אין מזמנים עליו שאינו גר עד שימול ויטבול וכן האונן בחול שהוא פטור מלברך אין מזמנים עליו ע"כ ע"ש:
הרי לך שכתב דין האונן דומיא דנכרי קודם שמל וטבל כי ממוצא דבריו נראה שג"כ הוא פירש הברייתא כמו רבותינו בטלי התוספות והרא"ש אביו ז"ל וכדכתיבנא: וכן בטור י"ד בסי' שמ"א כתב בפשיטות שאסור לברך ולזמן וז"ל שם. מי שמתו מוטל לפניו וכו' אינו מברך ברכת המוציא ולא ברכת המזון ואפילו אם אוכל עם אחרים שמברכין לא יענה אחריהם אמן ופטור מכל מצות האמורות בתורה וכו' ואפילו אם ירצה להחמיר על עצמו ולברך או לענות אחר המברכים אינו רשאי עכ"ל:
והנה מדקדוק לשון הרמב"ם ז"ל היה נראה לדייק ולומר שג"כ הוא ז"ל היה סובר כסברת רבותינו בטלי התוספות והרמב"ן והרא"ש וריב"ה והמרדכי זלה"ה דפירוש הברייתא איסור קאמר. שהרי כתב בפ"ד מהלכות אבל לשון הברייתא כפשוטה וז"ל שם בהלכה ז' מי שמת מוטל לפניו וכו' אוכל בבית חבירו וכו' ובין כך ובין כך אינו מסב ואוכל ואינו אוכל בשר ואינו שותה יין ואינו מברך ואינו מזמן וכו' וכתב אח"כ וז"ל נקבר המת הרי זו מותר לאכול בשר ולשתות יין מעט כדי לשרות אכילה שבמעיו עכ"ל ע"ש:
הא קמן דתנא בברייתא כל אלו החלוקות בחדא מחתא ובחדא לישנא קתני לכולהו באמרו ולא אוכל בשר ולא שותה יין ואינו מברך. ואינו מזמן. ומדפירש לן הרמב"ם ז"ל בתרי מנייהו דאיסורא קאמר אף כל שאר החלוקו' דכוותא קתני להו זה הוא דהוה נלע"ד לדקדק בדברי הרמב"ם  כי היכי דלא תיקשי לכל שאר הפוסקים ז"ל דסברי דפירוש הברייתא איסורא קאמר זולת רש"י ז"ל וכדכתיבנא:
אמנם ראיתי למרן ז"ל שם בטור י"ד סימן שמ"א הנ"ל שכתב וז"ל וכן דעת התוספות וה"ר יונה דאסור לברך ומדברי הרמב"ם בהלכות ק"ש נראה דפרש"י ז"ל שהרשות בידו ע"כ: וכ"כ ריב"ה בטור א"ח בסי' ע' וע"א דסבר' הרמב"ם ז"ל הוא כסברת רש"י ז"ל וכו' ע"ש. ודברי הרמב"ם ז"ל הלא הם כתובים בפ"ד מהלכות ק"ש וז"ל שם. מי שמת לו מת שחייב להתאבל עליו פטור מק"ש עד שיקברנו מפני שאין דעתו פנויה לקרות וכו'. וכתב עוד שם. כל מי שהוא פטור מלקרות ק"ש אם רצה להחמיר על עצמו ולקרות קורא והוא שתהא דעתו פנויה עליו אבל אם זה דפטור לקרות מבוהל אינו רשאי לקרות עד שתתיישב דעתו וכו' עכ"ל ע"ש.
הרי שדבריו ז"ל ברור מללו ופשוטים הם שכדברי רש"י ז"ל ס"ל וכדכתיבנא:
ולכאורה קשה לי על דברי מרן ז"ל שהרי הוא עצמו כתב בכסף משנה על מ"ש הרמב"ם ז"ל מי שמת לו מת שחייב להתאבל עליו פטור וכו' כתב וז"ל וכתב רבינו מפני שאין דעתו פנויה עליו לאמר שאין הטעם כדי שיהא פנוי להשתדל בצרכי המת שאפילו יש לו מי שישתדל פטור. כדמשמע בגמ' וגם בירושלמי אמרו כן בפי' וכן כתבו ה"ר יונה והרא"ש ז"ל ע"כ: ואדרבא ממקו' שבא מן הירושלמי ומדברי הר' יונה והרא"ש נראה בפי' שפירשו הברייתא לאיסורא ולא לרשותא:
ואם כן איך פשיט מדברי הירושלמי ומדברי הר' יונה והרא"ש לסברת הרמב"ם דסבר דפי' הברייתא רשות קאמר:
אמנם אחרי מעט התבוננות נראה לומר בדברי הרב ז"ל דהן אמת שדברי הירושלמי והר' יונה והרא"ש ז"ל כולהו סברי דפי' הברייתא איסורא קאמר ולא רשות אך מה שהביא הרב ז"ל ראיה משם לדברי הרמב"ם הוא לבד למאי דכתב הרמב"ם דהטעם דפטור לקרות הוא משום שאין דעתו פנוים ומיושב' עליו לקרות וע"ז כתב כדמשמע בירושלמי ושכן כתבו הר' יונה והרא"ש ז"ל שכולם שוים שאפילו יש לו מי שישתדל בשבילו בצרכי הקבורה שאפילו הכי פטור לקרות משום שאין דעתו מיושבת עליו לקרות בכונת הלב אבל לא נחית השתא הרב ז"ל לפרש אם כונת הברייתא לאיסורא קאמר או לרשות קאמר דזה אינו ענין הנוגע לדין זה רק בדין שכתב אח"כ שכל מי שהוא פטור מלקרות וכו' וזה פשוט ומבואר כדכתיבנא:
אמנם יש לדקדק על דברי הרמב"ם ז"ל שאם קא סבר שפי' הברייתא הוא רשות ולא איסור א"כ ואיך כתב בפ"ד מהלכות אבל כל לשון הברייתא כפשוטה ואחר כך פירש דין הבשר והיין דפירשו בהם דכשאמרו ולא אוכל בשר ולא ישתה יין פירושו הוא שאסור דכפי זה נראה דפי' הברייתא כולה הוא כן ואם כונתו לומר דפי' דברי הגמרא לצדדין קתני דבבשר ויין איסורא קאמר וכל שאר החלוקות רשותא קאמר אם כן מנין לו לחלק בכך דמאי אולמיה האי מהאי ומהיכא תיתי לן לפלוגי בהכי כל זמן שהברייתא קתני לכולהו בחדא לישנא:
ומ"מ נראה שמוכרחים אנו לפרש דעת הרמב"ם ולומר שפירש דברי הברייתא לצדדין ושמדרך סברא קאמר דדוקא באכילת בשר ובשתיי' יין הוא אסור לפי שהוא שמחה יתירא וכדאמרינן בעלמא אין שמחה אלא בבשר ויין ואינו מדרך המוסר ואין הסברא סובלת דמי שמתו מוטל לפניו שיאכל בשר וישתה יין. רק שישב בעצבות ואנינות כענין שנא' ישב בדד וידום וכו' אבל שאר החלוקות דקתני בברייתא כגון ברכת המוציא וברכת המזון וק"ש ותפלת ותפילין שהם דברים מענייני מצות התורה אין להטיל עליהם איסור רק רשות שאם רצה להחמיר על עצמו בענייני' הללו הרשות בידו ואע"פי שבהלכות תפלה ותפילין לא נתפרש בהדיא שאם רצה להחמיר על עצמו רשאי ח"מ סמך על מ"ש בהלכות ק"ש שכ"כ בפ"ו מהלכות תפלה וז"ל וכל איש שפטור מק"ש פטור מן תפלה ובפ"ד מהלכו' תפילין כתב וז"ל כל הפטור מק"ש פטור חן התפילין ועוד כתב שם מצטער ומי שאין דעתו מיושבת עליו פטור מן התפילין וכו' ע"כ הרי לך בהדיא שסמך על מ"ש בהלכות ק"ש וכו' וכדכתיבנא:
ואגב ארחין שמעינן מהכא שהגם שכל המפרשים שפירשו בדברי הברייתא דאיסור קאמר. שלא פירשו כי אם בענין ברכת המוציא וברכת המזון ובשאר החלוקות כמו ק"ש ותפלה וכיוצא לא גילו דעתם. ומ"מ נראה ודאי דה"ה באינך ואדרבא אשמועינן רבותא דאפילו בברכת המוציא ובברכת המזון דלא קאמר הברייתא פטור רק קאמר אינו מברך ואינו מזמן. דפירושו הוא ואסור וכ"ש בשאר דקאמר אסור. דודאי איסור קאמר וכבר כתב ריב"ה דין זה לענין ק"ש בטור א"ח בסי' ע"א כדכתיבנא:
גם הלום ראיתי מ"ש בעל הגהות מיימוניות בפ"ב מהלכות אבל וגם הביאו המרדכי בפ' מי שמתו וז"ל ופליאה בעיני ראבי"ה שעתה נוהגים האוננים לילך לב"הכ להתפלל ושמא כיון דלא אפשיטא היכא דמי שיש לו שישא משאו הנהיגו שמתפלל מי שיש לו קרובים שיתעסקו בו עכ"ל:
ואנא זעירא דמן חברייא. גם בעיני נפלאו דברי ראבי"ה ז"ל דאמאי נפלא ותמה בזה הלא אותם אוננין הנכנסין לב"הכ להתפלל נוהגין כדעת רש"י והרמב"ם ז"ל דמי שיוכל לכוין רשאי לעשו' כן ולא היה לו לתמוה עליה' על זה ויש לומר שדעתו של ראבי"ה ז"ל על שתמה הוא בהיות שהירושלמי והתוספות והרמב"ן וה"ר יונה והרא"ש והמרדכי והטור ושאר הפוסקים כולם פהא' מפרשים דאף מי שרוצה להחמיר על עצמו שאינו רשאי זולת הרמב"ם ורש"י דסברי שרשאי בכך. שעל זה תמה ראב"יה ז"ל על אות' אוננים שנכנסים לב"הכ להתפלל שאיך שבקו סבר' רובא דרבוואתא דסברי דאסור ונקטו סברת הרמב"ם ורש"י שהם יחידים לגבי כל שאר הפוסקים ז"ל:
ולזה תירץ ואמר דשמא כיון דלא אפשיטא בעיית הירושלמי וכמו שכתב בהגהת המרדכי שהובא הב"י בא"ח סימן פ"א שעל זה סומכין אלו האוננין דהולכין לב"הכ במקו' שיש להם קרובי' שיתעסקו בו והיינו כסברת רש"י והרמב"ם ז"ל שאם רצה להחמיר על עצמו רשאי:
ויש ג"כ ליתן טעם וסמך לדברי רש"י והרמב"ם ז"ל דמי הכריחם לפרש כן. ולא כפירוש שאר המפרשים ונראה לדעתם ז"ל דאם סברת הבריית' היה לומר דאסור הו"ל לפרש בהדיא ולומר ואסור לברך ואסור לזמן. ואסור להתפלל וכו' ומדקתני ואינו מברך ואינו מזמן וכו'. שמע מינה דרשות קאמרי דהיינו אין צרין לברך ולזמן בחיוב אבל אם רצה להחמיר על עצמו הרשו' בידו ואין מוחין בידו:
אבל שאר המפרשים ז"ל שפירשו הברייתא דאסור קאמר סברי דלשון הברייתא אינו מדוקדק:
והנה מרן ז"ל שם בא"ח בסי' ט"א אחר שהביא דברי ראבי"ה והגהת מדרכי כתב שם וז"ל. ורבינו כתב כדברי התוספות וה"ר יונה והרא"ש שכתבו סתם שאינו רשאי ולענין הלכה נראה דכיון שהירושלמי מספיקא להו. היכא דיש מי שישא משאו אם רשאי להחמיר טל עצמו או לאו וספיקא דרבנן הוא דהא מדאוריית' ליכא איסורא דמלתא. הרוצה להחמיר על עצמו היכא שיש לו מי שישא משאו אין מוחין בידו וזה טעם דברי ראבי"ה וכ"ש לרש"י והרמב"ם ז"ל שרשאי להחמיר על עצמו וכדאים הם לסמוך עליה' שלא למחות ביד הרוצה להחמיר על עצמו היכא שיש לו שישא משאו עכ"ל: וזהו נגד סברת הטור שכתב ואפילו אם יש  לו מי שישתדל בשבילו בצרכי הקבורה פטור. וכן פסק בש"ע מד דברי הרב בטל הטורי ז"ל וז"ל ואם יש לו מי שישתדל בשבילו בצרכי הקבורה ורוצה להחמיר על עצמו ולקרות אין מוחין בידו:
וממוצא דבר מכל הני מילי מעליותא נקטינן דדבר זה תלוי בפלוגתא דרבוותא וכיון שכן היה נרא' לכאור' לומר שאינו מצטרף לכל דבר שבקדושה שצריך עשרה דהא זיל בתר טעמא דכיון שכל הני רבוואתא ס"ל שפירוש דברי הבריית' איסור קאמר ולא רשות ואף שאם רצה להחמיר על עצמו אין שומעין לו' א"כ מידי ספיקא לא נפקא דאינו יכול להצטרף למנין עשרה: ואף לסברת רש"י והרמב"ם ז"ל מצינן למימר דע"כ לא קאמרי דאם רצה להתפלל או לברך הרשות בידו זהו דוקא לענין שיוכל להתפלל לבדו ולא יפסיד תפלתו אבל לענין שיצטרף למנין עשרה אפשר שגם הם יודו שאינו מצטרף כיון שאינו חייב גמור וכמו כן מצינן למימר לסבר' אותם שכתב ראבי"ה שנכנסין לב"הכ להתפלל שכניסתן הוא להתפלל ביחיד כדי שלא להעמיד תפלתה ושכרם אבל לא שהיו מצטרפין למנין עשרה וכדכתיבנא:
וגם כן היה נראה לע"ד להביא ראיה לענין זה ממ"ש הרמב"ם ז"ל בפ"ו מהלכות חמץ ומצה. והביאו הטור בא"ח בסי' תע"ה על מי שאכל כזית מצה בליל פסח והוא נכפה בעת שטותו ואח"כ נתרפה שחוזר לאכול פעם אחרת כשנתרפ' לפי שאותה אכילה שאכל היתה בעת שהיה פטור מכל המצות ע"כל:
למדנו משם שכל המחוייב בדבר ויש לו זמן שהוא פטור ממנו ובאותה שעה היה פטור עשה אותה מצוה שלא מועיל לו, ולא יצא י"ח: והרי זה דומה לנ"ד שהאונן בכל יום ובכל שעה הוא חייב בכל המצות שבתורה זולת יום זה או שעה זאת שהוא פטור משום טירדת המח או משום כבודו כדמפרש: בירושלמי כדכתיבנא א"כ מינה נלמוד לנ"ד דכיון שהוא פטור אם רצה להצטרף למנין עשרה ולעשות מנוה בכללם. שלא יצא י"ח אותה מצוה לפי שבאותה שטה הוא פטור מכל המצות ודמינן ליה כמו  נכפה שפטור:
כל זה היה נלע"ד לכאורה אבל לפי האמת אינו כן ואין זו ראיה דלא ראי זה כראי זה. דבשלמא ניכפה היה חייב לאכול כזית מצה בליל פסח דלא הוה סגי בלי אותה מצוה שהיה חייב בקום עשה לאכול ואותה אכילה שאכל באותה שטה שהיה נכפה לא עלתה לו וחיוב לאכול אח"כ כשנתרפה: אבל האונן אינו חייב מן התור' להשלי' מנין העשרה ביום זה או בשטה זו והגע עצמך שהיה חייב להתפלל באותה שעה אם היה מתפלל ביחיד היה יוצא י"ח וסגי בלאו שישלים המנין מה שאין כן הנכפה דלא סגי ליה אם לא יאכל כזית מצה בעת שהוא חלים. ואדרבא יש להביא עוד ראיה לאידך גיסא דמצטרף להשלים למנין עשרה לכל דבר שבקדושה שצריך עשרה. ומנה אמינא לה מהא דכתבו הגהות ממוניות בפ"ח דהלכו' תפלה והביאו מר"ן ז"ל בא"ח בסימן נ"ח שאם התחיל אחד להתפלל לבדו ואינו יכול לענות עמהם ואין כאן אלא ט' שיוכלו לענות אפ"ה מצטרף עמהם דכתיב ונקדשתי בתוך בני ישראל דכל עשרה דבני קדושה נינהו שכינה שריא ותדע מקטן המוטל בעריסה דמצטרף לסברת ריב"ל דאפילו למאן דפליג זהו משום דלא ידע למי מברכין ולאו בר קדושה הוא: אמנם טוב והגון הוא להמתין לו עד שיגמור תפלתו. כדי שיזכה גם הוא כדפרישית ובלבד שיהא שהות להתפלל עכ"ל וכתב עלה מרן ז"ל. שמכאן למד רבו הרב הגדול כמוה"רי בירב ז"ל שאם היה ישן מצטרף עם ט' לקדיש ולקדושה דכיון דאיכא עשרה דבני קדושה נינהו שפיר שריא שכינת' עלייהו וכתב עוד שם האגור ז"ל כתב בסי' רכ"ג שנשאל גדול הדור מוהר"י מולין על עשר' שהיו בב"הכ וא' מהם היה ישן אם יכול להצטרף אע"פי שהוא ישן. והשיב הא ר"ת צירף עם תינוק המוטל בעריסה ונהי דכתב הרא"ש דצריכי עשר' דצייתי מ"מ חזינן שנהגו עלמא לצרף אף על פי שמשיחין שיחת חולין אף על גב דלבי מגמגם שמא כל הראוי לבילה אין בילה מעכבתו עכ"ל האגור ז"ל וכתב על זה מרן ז"ל. וכדאי הוא מורי ז"ל לסמוך עליו עד כאן לשונו:
הא קמן דפסק מרן כסברת רבו שאם היה א' ישן שמצטרף עמו ולפי זה נוכל לומר דלא גרע האונן מן הישן דאף על פי שהוא ישן שמצטרף למנין עשרה כדכתיבנא:
ומ"מ נראה לכאורה שיש לחלק ולומר דלא ראי זה פראי זה. שהרי מי שהוא ישן באותה שטה חייב בכל המצות אם יעירוהו משנתו ושייך ביה שפיר למימר כל הראוי לבילה אין בילה מעכבתו ולפיכך אף אם הוא ישן מצטרף עמהם מה שאין כן באונן שהוא גרוע דאף שהוא ער פטור מכל המצות האמורות בתורה באותה שעה והו"ל כעבד ואשה דאף שהם נעורים פטורים ממ"ע שהזמן גרמא:
אמנם נראה דלא דפי כלל לעבד ואשה שהרי עבד ואשה מעולם לא נכנסו למנין עשרה דמי הכניסן שיוצאו. אבל האונן קודם אנינותו לעולם היה נכנס בכלל מנין עשרה אטו משום שבשעה זו פטור דיינינן ליה כדין עבד ואשה א"כ לקת' מדת הדין הא למה זה דומה לא' שהתפלל כבר אע"פי שהוא פטור להתפלל פעם אחרת מ"מ מצטרף להשלים מנין עשר' א"כ האונן הוא דכוותי' שאע"פי שהוא פטור בשעה זו מ"מ מצטרף להשלים מנין העשרה וכן נמי נוכל לומר שדומה לישן. שהרי מי שהוא ישן אעפ"י שכשהוא ער חייב בכל המצות מ"מ הא מיהא בשטה זו שהוא ישן הוא כאבן דומם ואינו חייב במצות ואע"פי כן פסקו הרבנים הגדולים כמוהר"י בי רב ומרן ז"ל שמצטרף למנין עשרה א"כ ה"ה והוא הטעם הכא באונן שאע"ג שהוא פטור באותה שטה מצטרף הוא למנין עשרה וכדכתיבנא:
אמנם נראה דכיון דמלתא דא הוה פלוגחא דרבוותא בפירוש דברי הברייתא דלסבר' רבותינו בעלי התוספו' והרמב"ן וה"ר יונה והרא"ש ז"ל והמרדכי והריב"ה וכדמשמע מדברי הירושלמי שפירשו דאיסור קאמר ולא רשות ושאף אם רוצה להחמיר על עצמו הגם שיש לו מי שישא משאו אינו רשאי: ובאידך גיסא רש"י והרמב"ם וכפי דעת ראב"יה לסברת אותם שנכנסין לב"הכ להתפלל פירשו דברי הברייתא דרשות קאמר ולא איסור: וגם מרן ז"ל פסק בא"ח בסי' ע"ב דהרוצה להחמיר על עצמו רשאי שאין מוחין בידו כל היכא שיש לו מי שישא משאו וכפי הנלע"ד שזה הוא ג"כ סברת ר"ת ז"ל שאכל בשר ושתה יין קודם קבורת אחותו אמה של ר"י בעל התרומות וכן מתשובת הרשב"א נראה שמסכים לסברת ר"ת וכמו שהביא דבריו מרן ז"ל שם בסי' הנ"ל ע"ש: א"כ מדי ספיקא לא יצאנו ואין להכריע ביניהם:
אמנם מצינן למימר דע"כ לא פליגי הנך רבוואתא אלא אם ירצה להחמיר על עצמו להתפלל או לברך אם רשאי להצטרף או לא. וכדמפרש הירושלמי הטעם שהוא פטור שהוא משום כבודו של מת או מפני שאין לו מי שישא משאו אבל לענין להצטרף למנין עשרה נרא' דל"מ לסבר' רש"י והרמב"ם ורבינו יונה והרא"ש וראבי"ה דכיון שרשאי הוא להחמיר על עצמו ולהתפלל שג"כ רשאי להצטרף למנין עשרה אלא שאפילו לדעת הנך רבוואתא דסברי שאף אם הוא רוצה להחמיר על עצמו אינו רשאי ושאינו רשאי להתפלל או לברך יודו שמ"מ יוכל להצטרף למנין עשרה בהיות שבכל עשרה מישראל שכינה שרויה וכדכתיבנא:
ברם אחרי כתבי כל הנ"ל אינה ה' לידי ס' שיירי כנה"ג על א"ח וראיתי שבסי' נ"ה כתב וז"ל אמר המאסף בימי חרפי נסתפקתי אם האונן מצטרף למנין עשרה לכל דבר שבקדושה והסכמתי שאינו מצטרף ושאלתי מאת פי מורי הרב הגדול ז"ל על זה והשיב לי שאינו מצטרף וכתבתי תשובתו בארוכה בתשובותי וכו' עכ"ל. ותשובתו הנ"ל לא ראיתיה כי ספרו איננו מצוי בידי לראות טעמיו וראיותיו. ומכל מקום יהיה איך שיהיה בהא סלקינא ובהא נחתינא שמ"מ האונן יכול להצטרף למנין עשרה. כדפסק מרן ז"ל. דכלל גדול הוא בידינו דבכל עשרה מישראל שכינה שריא דכיון דמצי לקיים מצוה בגופה ראוי הוא לו לקיימה כי מהיות טוב אל תיקרי רע ואין להמנע הטוב מבעליו מ"מ הרב שהוא מאריה דאתרא ככהן יברר לו את היפה בעיניו מבה' סברות הנ"ל לפי דעתו הרמה כי אני מה שנלע"ד כתבתי וה' יצילנו משגיאות ויראנו מתורתו נפלאות אכי"ר:
כ"ד זעירא דמן חברייא היושב באהל של תורה ועל מדי"ן פה בק"ק ת"ת ה"י אשר בעיר אמשטרדם המהוללה יע"א:
הכותב וחותם היום ביום ו' ר"ח כסליו מהאי שתא תקנו לפ"ק
דוד בלא"א מ"ו כמוהר"ר רפאל מילדולה זצוק"ל
בדפוס אלמנה ויתמי המנוח בהר"ר יעקב פרופס כ"ץ זצ"ל
דירתם ברחוב שטרויא מאריק עש זיבנטי הויז פון דיא נייאי גאס