שאלה ראובן היה צריך ליורה גדולה להגעיל כליו לצורך. ט' של פסח ושלח על ידי שני נערים שהיו בביתו לבית שמעון האומן שהיה משכיר ומוכר כלים לשבור ממנו יורה ושמעון השיב להם שכבר השכיר כל היורות ולא נשארו בביתו כי אם חדשות העומדות לימכר ולא להשכיר והלך ראובן בעצמו אל בית האומן הנ"ל ולקח משם יורה והביאה אל ביתו ואחר עבור ג' ימים שלח שמעון הנ"ל בעד היורה והשיב ראובן שהוא קנה ושילם היורה ולא שכרה ממנו שהרי לא נשארו יורות באותו היום בביתו כמו שמעידין הנערים שכך אמר להם האומן והאומן השיב שאמת הוא שכן אמר לנערים אבל הזקיקו לזה הנסיון שפעמים באו אנשים בלתי נכרים אצלו בתחבולה כזאת והפסיד שתי יורות ונתירא שהנערים האלה באו בערמה בלי ידיעת ראובן להפסידו יורה שלישית ומיד כשבא ראובן בעצמו אל ביתו ונודע לו שהיה רוצה לשכור ממנו יורה השכירה לו ועל זה רבתה קטט ביניהם ובאו לדין והדייני' נחלקו בדבר הראשון גזר שהדין הוא שהאומן ישבע שלא מכר היורה אלא השכירה ויטול יורתו והשני השיב שכיון שיש לראובן עדים שהאומן אמר שלא נשארו לו יורות בביתו ביום ההוא וגם לפעמים מוכר האומן כלים כאלו שראובן נאמן בשבועה והשלישי נסתפק בדבר וגמרו ביניהם להקרי' משפט דין זה לפני אחד מגדולי יושבי בית המדרש והוא יוציא לאור משפט וידין דין אמת לאמתו ושכ"מה:
תשובה תחילת כל דבר יראה דטענות ראובן ושמעון האומן שניהם נכוחים הם ולפום ריהטא כל אחד ואחד טוען דברים הראויין לטעון וכדי שנוציא לאור הדין לאמתו ואיש על מכונו יבא בשלום נחלץ חושים לישא וליתן על יסודי השאלה ועל מה אדניה הוטבעו ונראה דנדון הלז סובב והולך על סוגית הגמרא בפרק כל הנשבעין דף מו' דגרסינן התם וז"ל אמר רב יהודא ראוהו שהטמין כלים תחת כנפיו ויבא ואמר לקוחין הם בידי אינו נאמן ולא אמרן אלא בע"ה שאינו עשוי למכור את כליו אבל ב"ה העשוי למכור את כליו נאמן ושאין עשוי למכור את כליו נמי לא אמרן אלא דברי' שאין דרכן להטמין אבל דברים שדרכן להטמין נאמן ושאין דרכן להטמין נמי לא אמרן אלא איניש דלא צניע אבל איניש דצניע היינו אורחי' ולא אמרן אלא זה אומר שאולין וזה אומר לקוחין אבל בגנובין לאו כל כמיניה לאחזוקי אינשי בגנבי לא מחזיקינן ולא אמרן אלא בדברי' העשויין להשאיל ולהשכיר אבל דברי' שאין עשויין להשאיל ולהשכי' נאמן דשלח רב הונא בר אבין דברי' העשויין להשאיל ולהשכיר ואמר לקוחין הם בידי כי הא דרבא אפיק זוגא דסרבלא וספרא דאגדתא מיתמי בדברים העשוין להשאיל ולהשכיר ופירשי' ז"ל ואמר לקוחין הם בידי וב"ה אומר השאלתים לו כדמפרש לקמן: אינו נאמן אפילו בשבועה אלא דברים שאין דרכן להטמין שאין אדם בוש ליטלם בידו בשוק בפרהסיא הילכך אינו נאמן חדא דאין זה עשוי למכור את כליו ועוד מדאטמינהו איכא למימ' בוש הוא להודיע שהוא צריך לשאול כלים משכיניו דאי לקוחין הוי לא הוה מטמינן: נאמן ואעפי' שאינו עשוי למכור את כליו זמנין דמצטרכי ליה זוזי ומזבין: היינו אורחיה להטמין אפילו ששאר בני אדם מוציאין בפרהסיא: ולא אמרן אלא באדם בינוני דאינו נאמן אלא שזה אומר לקוחין וזה אומר שאולין אבל אם אמר לו גנבת אותם לאו כל כמיניה וישבע זה שלקוחין הם: ה"ג ולא אמרן אלא בדברים העשויין להשאיל ולהשכיר בהנהו הוא דאמרינן דכי אמר לקוחין אינו נאמן אבל דברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר שהבעלים חסים עליו שמתקלקלים נאמן לישבע שלקחם ואין נראין דברי האומר השאלתי לו: דשלח רב הונא בר אבין וכו' אלמא בעשויין להשאיל ולהשכיר הוא דאינו נאמן:
הרי ביארו לנו חכמי התלמוד בתכלית הביאור לדעת רש"י ז"ל ולגרסתו בסוגיא זאת במסקנא דמלתא ולא אמרן אלא דברים העשויין להשאיל ולהשכיר וכו' שהסיבה אשר בעבורה מפסיד ב"ה את זכותו היינו כשחסר א' מכל אלו החילוקים הנזכרים בגמרא והם שאין ב"ה עשוי למכור את כליו וזה הוציא את הכלים טמונין תחת כנפיו והם כלים שאין דרכן להטמין והוא איניש דלא צניע ולא בוש להוציא את כליו מגולין ובאלו התנאים דוקא הוא דאמרינן דב ה נאמן אבל אם דרך ב"ה למכור את כליו או שהוציא את הכלי מגולה או שדרך להטמין כלים כאלו או שהוא ביישן אז היוצא נאמן אע פי' שאלו הכלים הם מאותן כלים העשויין להשאיל ולהשכיר:
ומעתה חל עלינו חובת ביא"ור שאלתנו אשר כפי הנראה היא מיוסדת על אדני פז הכוונה הנזכרת בתלמוד כמדובר לדעת רש"י ז"ל וכדי שנעמוד על נכון על עיקרן של דברים נרחיב הדבור עוד בכל אופני מיני פרטי החילוקים והתנאים השייכים בכלים העשויין להשאיל ולהשכיר אשר רבו כמו רבו וכולם נתבארו באר היטב בהר מכם בהלכות טוען ונטען ובהיות שיש באיזה מהם קצת שתוף והדמות לנושא שאלתנו גמרתי בלבי להציע לפניך היותר מתייחס להאי נדון והוא מה שכתב הרמב"ם בצחות לשונו שם פ"ח וז"ל אל תטעה בין דברים העשוין להשאיל ולהשכיר לדברים שדרכן להשאיל ולהשכיר כמו שטעו רבים וגדולים שכל הדברים ראויין להשאיל וכו' אבל דברים העשויין להשאיל להשכיר הם הכלים שבני אותה מדינה עושין אותן מתחילת עשייתן כדי להשאילן ולהשכירן וליטול שכרן והרי הן לבעליהן כמו קרקע שאוכל פירותיה והגוף קיים כך אלו הכלים עיקר עשייתן ליהנות בשכרן כגון היורות הגדולות של נחשב שמבשלים בהם בבית המשתאות וכגון כלי נחשת הטוח בזהב ששוכרין אותו לכלה להתקשט בו שעשיית אלו הכלים אינם למכירת עצמן ולא להשתמש בהם ב"ה בביתו אלא להשאילן לאחרים כדי ליהנות כנגדן או להשכירן וליטול שכרן וכו' עכ"ל הרי שבאר לנו הרמב"ם במתק לשונו שאלו הכלים כגון יורות גדולות אינם עושין אותם כלל ועיקר למכירת עצמן אלא להשאילן או להשכירן וליטול שכרן ועם היות שתכלית עשיית אלו היורות הגדולות הם ליהנות בשכרן והיה לנו הוכחה קצת לומר שהאומן נאמן לומר שהשכיר את היורה לראובן הנ"ל מפאת הסיבה שאין דרך בני אדם למכור כלים כאלו מ"מ עדין לא נחה ושקטה דעתי מלחקור בדבר זה והיינו כשיצטרף לזה שכ"ה עשוי למכור את כליו והלך ותפס את היורה ואמר לקוח היא בידי מה דינו והנה מה שיאות לנו להשיב על זה לדעת רש"י דגריס במסקנת הגמרא כמו שנמצא כתוב לפנינו יחוייב לנו לבאר הגמרא דדוקא צריך שימצאו כל הני חילוקים דשקיל וטרי הגמרא לשיהיה ב"ה נאמן ובכללם שאין בע"ה עשוי למכור את כליו אמנם אם נתאמת לנו שב"ה עשוי למכור את כליו וכמו שמחלק הגמרא ברישא דמלתא אף שיהיו אלו הכלים כגון יורות גדולות שתחילת עשייתן הם עשויין להרויח בהם שכרן פשיטא דהתופס אותן נאמן בשבועת הסית לומר לקוח הוא בידי ועם זאת ההנחה היה מקום להליץ בעד ראובן דנראה לכאורא דטענתו היא היותר צודקת וזה מכמה טעמי חדא דבנ"ד עסיקינן באומן וזה אומנותו מוכיח עליו שעשוי למכור את כליו וכבר נתבאר בשאלה שזה האומן היה משכיר ומוכר כלים וזולת זה שיש לו לראובן עדים נאמנים שמעידים שהאומן אמר להם שכבר השכיר כל היורות ושלא נשארו בביתו כי אם חדשות העומדות לימכר ולא להשכיר ומתוך דברים אלו נמצינו למדין קצת זכות לטענת ראובן ועוד דסתמא דתלמודא סתם קאמר ולא אמרן אלא בע"ה שאינו עשוי למכור את כליו ואז הוא דאינו נאמן ואפילו בשבועה אבל בב"ה העשוי למכור את כליו נאמן הרי פסיק ותני בהדיא הגמרא דאם האומן עשוי למכור את כליו נאמן התופס לומר לקוח הוא בידי על כל פנים הוא נאמן על כך יהיה כמו שיהיה ולפום ריהטא נראה לדעת רשי' דמוכרח לומר כך משום דאם יעלה על דעתך דיספיק התנצלות האומן לאבד זכות ראובן הוה ליה לסתמא דתלמודא לאשמועינן האי רבותא וליפלוג וליתני בדידה במה דברים אמורים דהתופס נאמן לומר לקוח הוא בידי בב"ה העשוי למכור את כליו היינו מן הסתם כשב"ה טוען שהשאיל או השכיר את הכלי ולא נתן שום אמתלא לדבריו אמנם כשנתן התנצלות לדבריו וכענין נושא שלנו אפילו בב"ה העשוי למכור את כליו אינו נאמן ומכ"ש שאינו נאמן לומר לקוח הוא בידי בב"ה שאינו עשוי למכור ומדשתיק הגמרא ולא חילק ש"מ דבכל גווני נאמן הלוקח לומר לקוח היא בידי ובתנאי זה שיהיה ב"ה עשוי למכור את כליו הוא מה שהיה נראה לכאורא בענין שאלתנו כפי הגירסא המבוארת בגמרא לשיטת רש"י ז"ל:
אמנם אחרי העיון וההשקפה הנכונה מה שיאות לנו להתבונן ולחשוב מחשבות לבלתי ידח ממנו שמעון הנ"ל היא הגירסא האחרת שנוהמנה לרבותינו בעלי התוספות בההוא סוגיא שנזדמנו זכרה והיינו דגרסי בכולהו לא אמרן אלא בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר אבל דברים העשויין להשאיל ולהשכיר אינו נאמן והטעם לזה ביארו לנו שלעולם אין הלוקח נאמן אפילו בכלים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר אלא בדאיכא חדא לטיבותא ולתועלת הלוקח אבל בדברים העשויין להשאיל ולהשכיר אינו נאמן הלוקח אפילו איכא כולהו לטיבותא וזהו ממש הפך פירוש רש"י ז"ל ומה שהכריחם לפרש כן הוא מכח האי עובדא הנזכרת בסמוך שם דרבא אפיק זוגא דסרבלא וספרא דאגדתא מיתמי וכתבו דטעמא הוא משום דמשמע דמההוא טעמא לחוד נפיק ואלו השתי גירסאות הביאם הטור שם בחה"מ בסימן צ' ובסימן קלג' פסק כגירסת התוספות ובסימן צ' כתב הרב בי' דחילוק הפירושים ברור דלרשי' ולא אמרן אלא בדברים העשויין להשאיל ולהשכיר קאי אויצא ואמר לקוחין הם בידי אינו נאמן ולדברי התוספות קאי אאבל ב"ה העשוי למכור את כליו נאמן וההיא מיירי אפילו בדברים שאין דרכן להטמין ואפילו באיניש דלא צניע ואהא קאמר ובכולהו נמי לא אמרן אלא בדברים שאין עשויין להשאיל ולהשכיר דאז הוא נאמן בכל ענין אבל דברים העשויין להשאיל ולהשכיר אינו נאמן אפילו אית בהו כל הני צדדים לטיבותא ע"כ:
ובחפשי באמתחות שיחות ספרי הפוסקים מצאתי להקת גאונים המתנבאים בסיגנון א' והם המאורות הגדולים הרי"ף הרא"ש והרמב"ם שכולם נמשכו אחרי שיטת בעלי התוספות וכולם הובאו ביתה יוס"ף כאשר עיניך תחזינה משרים יבוקש שם ואחרי הודיע אלקים אותנו את כל זאת מעתה תאחז במשפט ידי ואשים דברי בנ"ד לפי הנזכר בשאלה שהאומן השיב שאמת הוא שכן אמר לנערים אבל הזקיקו לזה הנסיון נראה ודאי דקושטא קאמר כמו שאבאר עוד לקמן ואם לחשך אדם לומר דטענת ראובן עדיפא מפאת הסיבה הנזכרת כשאלה שיש לראובן עדים שכך אמר להם כמדובר לעיל דבכ"ה העשוי למכור את כליו עסקינן יש לומר דאי משום הא לא אירא דאנן קיימינן לשיטת בעלי התוספות דפרשו בהדיא דבכלים העשויין להשאיל ולהשכיר בלחוד לעולם הם בחזקת כ"ה ואף על פי שעשוי למכור את כליו לא מעלה ולא מוריד לענין זה ולדעתי זה פשוט לדעת אלו גדולי עולם ואף אם לא היה נותן ב"ה אמתלא לדבריו אלא דהוה שתיק מיניה הוה אמדינן דעתיה דחזר בו ממאי דקאמר בתחילה ושנתחרט עכשיו ממאי דקאמר מקודם שכבר השכיר כל היורות וכו' אלא שעל בד היותר טוב צייתינן לדבוריה ורגלים לדבר היות התנצלות הזה אמיתית ומסכים מכל צד לדעת הנכונה:
והרמב"ם ז"ל אחר שהשתדל בכל עוז ותעצומות תעלומות חכמתו לקיים גירסת רבותינו בעלי התוספות בכלל דבריו מקום הניח לנו בדקדוק לשונו לעשות תשובה על שאלתנו בפ"ט מהלכות טוען ונטען כתב וז"ל מי שנכנס לביתו של חבירו בפני בע"ה ויצא וכלים טמונים תחת כנפיו והעדים רואים אותו ולאחר זמן תבעו ב"ה ואמר לו החזר לי כלים שהשאלתיך והרי העדים והוא אומד לקוחין הם בידי אינו נאמן ונשבע ב"ה היסת על טענתו שלא מכרן ולא נתנן ויחזרו כלים לבע"ה במה דברים אמורים בב"ה שאינו עשוי למכור את כליו וזה שהוציא הכלים תחת כנפיו אין דרכו להצניע וכו' אבל ב"ה העשוי למכור את כליו אעפי' שאין זה צנוע ואין דרך חותן הכלים להטמינן תחת הכנפים הרי זה נשבע הסית שהן לקוחין בידו וכו' ובלבד שלא יהיו מדברים העשויין להשאיל ולהשכיר אבל דברים העשויין להשאיל ולהשכיר לעולם הם בחזקת בעליהן כמו שבארנו ואעפי' שהוציאן מגולין ואעפ"י שב"ה הזה עשוי למכור את כליו הואיל ויש לו עדים שזה הכלי עשוי להשאיל ולהשכיר ידוע הוא לו מוציאין אותם על כל פנים עד שיביא ראיה שמכרו לו או נתנו לו במתנה כדין קרקעות ע"כל וכדי שנעמוד על אמתת הבנת כוונת הרמב"ם נדקדק בדבריו שכתב אבל דברים העשויין להשאיל ולהשכיר לעולם הם בחזקת בעליהן ובסיום דין זה כשנתן טעם לשבח לדבר באומרו הואיל ויש לו עדים שזה הכלי עשוי להשאיל ולהשכיר וכו' האריך בלשונו וכתב מוציאין אותן מיד זה על כל פנים עד שיביא ראיה שמכרו לו שהיה מספיק שיאמר מוציאין אותן מיד זה כדין קרקעות ומה תועלת בכל האריכות הזה שאין לומר שבאו דבריו בהזדמן רק בדקדוק גדול והיינו לדעתי המכוון בדבריו להשמיענו אגב אורחין שכל ההוכחות והראיות שיביא זה שתפס הכלי להעמידו בידו הם כחרס הנשכר כל זמן שלא יביא ראיה גמורה שמכרו לו וזה בלתי אפשר אלא בעדים שיעידו שכך וכך היה מעשה ואל תשיבני דאין לך ראיה גדולה מזו וכענין נושא שלנו שאלו הנערים הגידו לו מה שהשיב האומן וגם האומן עצמו הודה בדבר זה ואמר שאמת הוא שכך אמר להם הא נמי לא מכרעא מידי משום דבשעה שהלך ראובן אל בית האומן לא נתברר לשום אדם בעולם איך היה מעשה דהא כפי המובן מתוך דברי השאלה בינו ובין האומן לבד אירע המעשה וא"כ איך אפשר לראובן להביא ראיה על טענתו וזה פשוט:
ועדין פש גבן לחקור בזאת השאלה ב' חקירות ראשונה על מה שכתב ה"ה שהלך ראובן בעצמו אל בית האומן ולקח משם יורה והביאה אל ביתו ולא ספק צרכנו במד"בר לבאר לנו באיזה אופן הביאה אל ביתו אם הביאה בשוק מגולה לעיני כל העם או אם הביאה טמונה תחת כנפיו דלפום ריהטא נראה דיש הבדל רב ביניהם לענין עיקר דין זה דאם הביאה בפרהסיא לעיני הכל ניכרים הדברים דלקוח' היא דהא לא בוש ליטול הכלי בידו וכפי זאת ההנחה השוברת וסותרת טענת האומן היה מקום לחלק בין נדון הלז לההיא סוגיא דפ' כל הנשבעין משום דתברא בצדה דיש לדחות ולומר דהתם שאני משום שראוהו שנכנס ריקן לבית ב"ה ויצא בכלים טמונים תחת כנפיו וכיון דגרע טפי מנושא שאלתנו עדין שמעון האומן לא פדה נפשו מיד שאול לו מה יענה על כך דשמא משום הכי יהא ראובן נאמן לומר לקוח הוא בידי והחקירה השניה גם כן היא בדברי השאלה עצמה שלא פירש לנו ה"ה אם כשהוליך ראובן היורה אל ביתו נראה ונודע שזאת היורה עצמה היא בביתו עכשיו או לא ראו אותה עתה בידו ואם הענין הוא כפי המובן מדבריו נוכל בנקל לחתוך הדין משום דתשובתו בצדו והיינו מן הכלל גדול שבידינו בתלמוד ובפוסקים דכל שיש לא מבעלי הדין טענה מעלייתא לטעון ושתיק מינה וטען אחרת שהיא יותר גרועה טענינן ליה מטעם מיגו וכמו שבהדיא כתב הרמב"ם בפ' הנ"ל וז"ל במה דברים אמורים כשהיה כלי זה נראה ועומד ביד שמעון אבל אם ראובן טוען ואמר לשמעון כלי פלוני יש לי בידך ושכור הוא הוציאו אלי והרי יש לי עדים שהוא ידוע לי ואמ' לו שמעון אתה מכרתו לי אתה נתתו לי במתנה נאמן ונשבע שמעון הסת ונפטר מתוך שיכול לומר להד"מ ואין בידי כילום נאמן לומ' שישנו אצלי ואתה מכרתו לי וכן פסק הטור בסימן כ' בשם הראש והביאו הרב בי' בשולחנו הטהור וז"ל הא דבדברים העשויין להשאיל ולהשכיר ב"ה נאמן דוקא כשיש לו עדים שהכלים הללו היו שלו וראו אותם עתה בידו אבל אם לא ראו אותם עתה בידו נאמן היוצא במיגו דהחזרתים לך ע"כ הרי קמן דאין לפקפק בזה הדין ועל מכירה כזה והיה להג הרבה ויגיעת בשר להחזיק בקן קולמוסא להשיב על דברים פשוטים כאלו ובודאי שלא נעלם מעיני ה"ה זה החילוק אלא שלא רצה להאריך בכל חלקי הסותר שאפשר יפלו על הענין לאהבת הקיצור:
ועל מה שנסתפקנו בחקירה הקודמת נראה דנמשכי' הדברים לההיא דהראש בהלכותיו בפ' כל הנשבעין שכתב בארוכה בפירושה דהאי שמעתתא דלעיל ובכלל דבריו הרגיש בזה החילוק והביא סברת ר"ח ורבנו האיי ז"ל שמסכימין לדעת אחד וגזרו אומר דדוקא ראוהו שהטמין כלים תחת כנפיו הוא דאינו נאמן היוצא אבל לא ראוהו נאמן אמנ' רב אלפס לא חילק בין כשראוהו שהטמין כליו לבין שלא ראוהו כדפסק בסוף פ' המקבל ובתר הכי הכריע דמסתברה כרב אלפס דאין לחלק כלל בין ראוהו שהטמין כלים העשויין להטמין ואיניש דצניע וב"ה העשוי למכור את כליו ובין לא ראוהו שהטמין כי ההטמנה אינה הוכחה בהם ומתוך הוכחה זאת יתבאר שאלתנו על נכון דאין הפרש בין אם הביא את היורה מבית האומן מגולה או טמונה תחת כנפיו היינו הך דלעיקר דין זה כל אפיא שוין משום דהדרינן לכללין שבהיות היורה הזאת מאותן כלים העשויין מתחילת עשייתן להשאיל ולהשכיר ברור הוא דכל מי שיורה דעה ויבין שמו"עה זאת דפרק הנשבעין כדקדמנו לעיל יסכים ויאמר דיורה זאת שהביא ראובן הנ"ל מבית האומן על האופן הנזכר בשאלה לעולם היא בחזקת בעליהן כמדובר בשם הרמב"ם ואין לו להחזיק בזה הכלי עד שיביא ראיה מוחלטת שקנה יורה זו מבית האומן:
וזולת זה כד מעיינן שפיר יראה המשכיל בעיון קל דטענת ראובן היא בדויה ובנויה על קו תהו ואבני בהו משום דשיילינן ליה דכשם שעל אמונת אלו הנערים בטח והשתדל לשכור היורה על ידם תכף ומיד שנודע לו שלא נשארו בבית האומן כי אם חדשות העומדות לימכר ולא להשכיר היה לו להשתדל גם כן לקנות היורה על ידם ונוסף על זה דכמו זר נחשב שבהיות לראובן הנ"ל נערים הראויים לישא משא כבד על כתיפם או בידם יצטרך הוא העצמו לישא את המשא ולהיות כל כך מזו לזו ומשונה אשר על כן מתוך הפעולות המגונות האלה גמרתי בלבי שלא נתכון ראובן הנ"ל אלא לבקש תואנות ותחבולותו כדי להפקיע מתוך כך זכות האומן אשר כפי דעתי הקלושה על אמונתו אנו בטוחים ואומנותו מוכיח עליו דקושטא קאמר מפאת הסיבה אשר קדמנו והיינו היות זה הכלי מאותן הכלים העשויין להשאיל ולהשכיר וכיון דיש ידים מוכיחות דלא קבל האומן מראובן אלא מעות השכירות בלבד לע"ד דדבר פשוט הוא דחייב ראובן להחזיר הכלי לבעליו אלא שעל כל פנים יחוייב הדיין לשפוט במאזני צדק ובש"כל הקדש ולעשות דרישה וחקיר' בנדון כי האי מפני שדברים כאלו אינם תלויין אלא בדעת הדיין ועוצם בינתו ויעתיק לראות באומדנא דמוכח אם הדין מרומה או לא וכמו שכתב הטור בחה"מ בסי' סא' בשם הרא"ש לענין שטרות והביאו הרב בי' בשולחנו הטהור וכן בסימן צ"ח ע"ש כדי להוציא לאור הדין לאמתו וכ"ש בנדון הלז בהיות שהיא מתהפכת לתרין או לתלת אנפין כמבואר בשאלה זה הוא הנ"לעד:
בשנת ובסדר בעת ההיא לאמר שמוע בין אחיכם ושפטתם צדק בין איש ובין אחיו לפ"ג:
נאם הצעיר שבצעירים יצחק סרוק יצ"ו אכ"יר: