שאלה ס יעקב איש תם וישר וירא אלדים נשא אשה ולא היו לו בנים כי אם בנות. וכשהגיעו לפרק בתולה נשאת השיאן בעושר וכבוד מאשר חננו אלדים. ומלבד הנדוניא שנתן להן אביהן אמן גם כן נתנה לכל אחת מהבנות מדעתה ורצונה מנדונייתה מתנה מרוב אהבתה אותן ממלבושיה שהיו לה. וכראות יעקב שעדיין לא קיים מצות פריה ורביה כי לא היה לו בן. נשא אשה אחרת עליה להבנות ממנה בנים זכרים. ומה' היתה לו זאת וילדה לו בנים זכרים האשה השניה. והאשה הראשונה נתקנאה בחברתה צרתה ואמרה לאישה. אי אפשי לשבת עוד עמך כיון שנשאת אשה אחרת לצרור עלי בחיי ושלם תשלם לי כתובתי משלם והוא משיב אחריו לה. אם נשאתי אשה אחרת היתה מסבה שעמדת מלדת ולא היו לי בנים. ועם כל זה לעשות רצונך חפצתי לשלם לך כל כתובתך זולת המתנות שנתת מנדונייתך לבנותיך ברצונך הגמור ולא שאלת את פי. אם כן משלך נתת. השתא מבעיא לן הדין עם מי. ואת"ל הדין עם יעקב כיון שלא שאלה את פיו. עדיין מבעיא לן אם שאלה את פיומולא עכב על ידה מהו. על הכל יבוא דברך הטוב וכבדנוך ומהת"מש:
תשובה הן אמת שהמשיב תשובה נצחת ובפרט בדיני ממונות שהם כמעיין נובע צריך שיהיה לו שעת הכושר ורוחב לב ודעת צלולה כדי להעמיק ולעיין היטב כפי חומר הנושא. וכאשר נודע ולמפורסמות אינו צריך ראיה שהייתי חולה. ולכן לא יכולתי לצאת ידי חובתי. ונתאחרתי עד הנה לבוא בתשובתי. והאל ברוב חסדיו וברחמיו הרבים. הגומל טובות לחייבים. ריפא אותי מחליי. אשר על כן אני נותן לו שבח והודאה כפי כחי. אך עדיין נשארתי בחלישות כח ורוחי ונשמתי קצרה מכובד החולי. ומטעם זה איני יכול להעמיק כפי הצורך ולהאריך בפעם הזאת בתשובתי כדרכי הטובה. ומוכרח אני לבוא בקצרה. ואשאל מאתו יתברך שישוב ירחמני לחזק כחי ולהעמיד בריאות גופי כל עוד נשמתי בקרבי בעולם הזה כדי שאוכל ללמוד וללמד ולעסוק בתורתו הנפלאה ולשמור כל מצותיו אמן כן יהי רצון. ועתה אבוא להשיב על השאלה שנשאלתי עליה ואחוה דעתי כפי קוצר שכלי וזה החלי בעזרת צורי וגואלי:
הנה ידוע ומפורסם שהאשה שמכרה או נתנה לבטלה מנכסי צאן ברזל שלא קנה בטלה ואפילו אם קנו ממנה חוזרת היא בכל עת שתרצה מטעם שיכולה היא שתאמר נחת רוח עשיתי לבעלי. והראיה על זה מה ששנינו בפרק חזקת הבתים (דף מ"ב) ולא לאיש חזקה בנכסי אשתו ומתמה הגמרא (דף מ"ט ע"ב) הא ראיה יש אימא נחת רוח עשיתי לבעלי מי לא תנן לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו בטל אלמא אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי הכא כמי תימא נחת רוח עשיתי לבעלי. ופירש רש"בם הא ראיה יש דקתני מתניתין אין לאיש חזקה שאין חזקה מועלת לו לקיים מקחו אבל ראיית עדים או שטר תועיל לו לקיים מכירתה דאם מכרה לו אשתו נכסי מלוג שלה קנה תימא נחת רוח עשיתי לבעלי שמכרתי לו שלא יכעוס טלי אבל לא היה בדעתי להקנותו וכו'. מילא תנן דכי הך טענה יכולה אשה לטעון לאחרים שקנו מבעלה וכ"ש כשמכרה לבעלה עצמו. לקח מן האיש מן הבעל כל קרקעותיו משועבדים לכתובת אשתו והיום אם ימות או יגרשנה תטרוף מלקוחות אם לא תמצא בני חורין שכן כתב לה כל נכסי אחראין וערבאין לכתובתיך במס' כתובות וחזר זה הלוקח ולקח מן האשה נתן לה דבר מועט והקנתו לו כדי שלא תטרוף ממנו חוב כתובתה מקחו בטל לא בטל ממש וכו' אלא דלהכי אהני שעבוד שתוכל לטרוף מהן כשיגיע זמנה לגבות כתובתה הילכך הא מקחו בטל אחזר ולקח מן האשה קאי דהוי בטל לגמרי ההוא מקח וכשתבא לגבות כתובתה ובתה תטרוף ממנו דמצי אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי למכור לך קרקעי המשועבדת לי ולא גמרתי בלבי להקנות לך ע"כ. ומתרץ הש"ס הא איתמר עלה אמר רבה בר רב הונא לא נצרכה אלא באותן ג' שדות אחת שכתב לה בכתובתה ואחת שייחד לה בכתובתה ואחת שהכניסה לו שום משלה למעוטי מאי אילימא למעוטי שאר נכסים כ"ש דהויא ליה איבה דאמר לה עיניך נתת בגירושין ובמיתה אלא למעוטי נ"מ עכ"ל הגמרא לעניננו. ופירש רש"בם ומשני הא איתמר עלה דההיא דחזר ולקח מן האשה אמר רבה בר רב הונא לא נצרכה למיתני מקחו בטל היכא דחזר ולקח מן האשה אלא באותן ג' שדות המשועבדו' לה יותר משאר נכסים ודעתה סמכה עילוייהו טפי דהוי מקחן בטל דודאי לא גמרה ואקנייה אלא נחת רוח עשתה לבעלה ולקמיה מפרש למעוטי מאי דלא ליהוו מקח בטל. אחת שכתב לה בכתובתה וכו' ואחת שייחד לה בכתובתה וכו'. ה"ג ואחת שהכניסה לו שום משלה וכו' והמתרץ עצמו מפרש והולך לסיים תירוץ שלו למעוטי מאי כלומר ולמעוטי מאי נקט ג' שדות הללו דהוי מקחו בטל ולא שדה אחרת אילימא למעוטי שאר נכסים וקרקעות של בעל המשועבדין לה דאם חזר ולקח מן האשה יהא מקחו קיים ולא תאמר נחת רוח עשיתי לבעלי וה"ק רבה בר רב הונא לא נצרכה כו' כלומר אין משנה זו מדברת בשאר נכסים אלא בהנך ג' שדות דכיון דמשועבדין לה כל כך ודאי לא גמרה ואקנייה אלא נחת רוח עשתה לבטלה אבל בשאר שדות שאין משועבדין לה לה כל כך שאין מיוחדים לה ודאי גמרה ואקנייה ולא מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי והוי מקחו קיים. כ"ש דמצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי דהויא ליה איבה אם לא תמכור בו ללוקח מבעלה וכ"ש דהוי מקחו בטל ותטרוף האשה תמנו כתובתה כשתתגרש או ימות בעלה דאי לא כתבה ליה ללוקח אומר לה בטלה עיניך נחת בגירושין או במיתה וסבורה את לגבות כתובתיך כשאמות או אגרשך ולכן אין את מנחת למכור מנכסי כלום אבל בהנך ג' שדות לא אמר הבעל הכי דמאחר שייחדם לה דין הוא שתערער במכירתן והילכך רבותא הוא דקאמר לא נצרכה האי דתני מקחו בטל לא מבעיא בשאר נכסים דמילתא דפשיטא היא דמצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי כדי שלא יאמר עיניך נתת בגירושין ובמיתה אלא אפילו בהנך ג' שדות דליכא למימר הכי מקחו בטל דכיון דמ"ח אינן שלה לגמרי כי אם של בעל מצית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי. אלא ודאי למעוטי נ"מ אתא רבה בר רב הונא דבהנהו אמר אם לקח מן האיש וחזר ולקח מן האשה מקחו קיים דכיון דשלה הן אינה יגורה מבעלה ויכולה למחות מבעלה שלא ימכור ולא מצי אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי ומתניתין נמי דקתני אין לאיש חזקה בנכסי אשתו  הא ראייה יש בנ"מ מיירי דכיון דהנכסים שלה לא מנית אמרה נחת רוח עשיתי לבעלי ע"כ:
למדנו מסוגיא זאת ומפירושה דדוקא בנ"מ כשמכרה האשה לבעלה או כשמכר הוא לאחרים וחזר הלוקח ולקח מן האשה הוא דאינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי דכיון דשלה הן לגמרי לא הויא ליה איבה אם לא תמכור לו או אם לא תניח לו למכור לאחרים ומשום הכי ממכרו לאחר או ממכרה לבעלה קיימין אבל בנכסי צאן ברזל אם מכר הוא לאחר וכ"ש אם מכרה היא לבטלה יכולה לחזור בכל עת שתרצה דכיון דמ"מ אינן שלה לגמרי כי אם של בעל יכולה למימר נחת רוח עשיתי לבעלי. ופשוט הוא דהוא הדין נמי אם נתנה לבעלה מנכסי צאן ברזל דיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי דמאי שנא:
וכן פסק הרמב"ם ז"ל בהדיא בפ' כ"ב מהל' אישות (הלכה י"ז וי"ח) וכן האשה שמכרה או נתנה נכסי מלוג לבעלה ממכרה ומתנתה קיימין ואינה יכולה לומר בנכסי מלוג נחת רוח עשיתי לבעלי. אבל בשאר נכסים יש לה לומר כיצד האשה שמכרה או נתנה לבטלה מנכסי צאן ברזל בין קרקע בין מטלטלין או שדה שייחד לה בכתובתה או שדה שכתב לה בכתובתה או שדה *שהכניס לה שום משלו לא קנה בעלה ואף על פי שקנו מידו האשה ברצונה חוזרת בכל עת שתרצה שלא נתנה ולא מכרה אלא מפני שלום ביתה לפיכך אין לבטל ראיה בנכסי אשתו כלל חוץ מנכסי מלוג כמו שבארנו ע"כ. וכתב הרב המגיד וז"ל וכן האשה וכו' גם זה מבואר שם שאף לבעל עצמו אינה יכולה לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי והטעם שכיון שגוף נכסי מלוג הוא שלה לא הויא ליה איבה אי לא הות מזבנא אותם אליו או לאחרים ומתוך כך אינה יכולה לטעון נחת רוח ע"כ. ואם מכר הבטל בנכסי אשתו או אם מכרה היא או נתנה לאחרים מנכסיה כתב הרמב"ם בפרק הנז' (הלכה ט"ו) שלא עשו כלום וז"ל האשה שמכרה או שנתנה אחר שנשאת בנכסי צאן ברזל בין לבעלה בין לאחרים לא עשתה כלום וכן בעל שמכר קרקע בנכסי אשתו בין נכסי צאן ברזל בין נכסי מלוג לא עשה כלום ע"כ. וכתב הרב המגיד וז"ל האשה שמכרה וכו' כשנתנה לבטלה מבואר הוא פרק חזקת הבתים שאין לאיש ראיה בנכסי צאן ברזל של אשתו שיכולה לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי וכשנתנה לאחרים או מכרה פשוט הוא שאין מעשיה כלום אלא אם כן רצה הבטל אחר כך אבל ודאי אם רצה הבעל בקיים מקוים דה"ל קנו מן האשה וחזרו וקנו מן האיש שהמקח קיים כנזכר פרק הניזקין ונתבאר פרק ל' מהל' מכירה ע"כ:
העולה לנו מכל האמור שאם מכר הבעל בנכסי אשתו אף על פי שקנו מיד האשה אחר שהסכימה למעשיו הרי כל מה שעשה בטל מפני שהיא אומרת נחת רוח עשיתי לבעלי. וכן האשה שמכרה או נתנה לבטלה מנכסי צאן ברזל אף על פי שקנו מידה חוזרת בכל עת שתרצה מפני שיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי. אבל בנכסי מלוג אם מכרה או נתנה לבעלה ממכרה ומתנתה קיימין מטעם שכיון שגוף נכסי מלוג הוא שלה לא הויא ליה איבה וכו כמו שכתב הרב המגיד. וכשמכרה או נתנה לאחרים בין בנכסי צאן ברזל בין בנכסי מלוג לא עשתה כלום אלא אם כן רצה הבעל אחר כך והסכים למעשיה שביד הבעל לקיים או לבטל מעשה אשתו וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפירוש בפרק ל' מהל' מכירה (הלכה ג) וז"ל וכן האשה שמכרה או נתנה מתנה בין בנכסי בעלה בין בנכסי צאן ברזל וכו' בין בנכסי מלוג בין בקרקעות בין במטלטלין וכו' יד הבעל על העליונה ואם רצה לקיים יקיים ואם רצה לבטל יבטל הכל ע"כ:
וכן כתב הטור (בא"ה סי' צ') בשם תשובת אביו וז"ל וששאלת בטל אומר לאשתו שתעשה בבגדיה ותכשיטיה מה שתרצה ונתנה לאחר במתנה אי הויא מתנה. דע שאין במתנתה כלום שהבעל חייב לכסות אשתו והיא אינה יכולה למכור וליתן לאחר הכסות שהוא קונה לה ואפילו הכניסה לו הבגדים מבית אביה הוי כאילו קנאם שאם תתנם לאחר צריך לקנות לה אחרים והמלבושים שהכניסה לו בין אם הן נכסי מלוג או נכסי צאן ברזל אינה יכולה למכרם וליתנם ומה שאמר לה שתעשה בתכשיטיה מה שתרצה אין הלשון מועיל שאנו יכול לפרש שתעשה בהן מה שתרצה להשאילם או להפקידם ביד אחר כדי שלא יוכל הבעל ליקחם ואין מתנתה מתנה ע"כ:
ואחרי הודיע אלדים אותנו את כל זאת נבוא להשיב על מה שישאלנו עליו על יעקב איש תם וישר וירא אלדים שנשא אשה ולא היו לו בנים ממנה כי אם בנות והשיאן בעושר וכבוד ומלבד מה שנתן להן אביהן לנדונייתן. אמן גם כן נתנה לכל אחת מהבנות מדעתה ורצונה מתנה מרוב אהבתה אותן ממלבושיה שהיו לה מנדונייתה וכאשר ראה יעקב שעדיין לא קיים מצות פריה ורביה כי לא היה לו בן נשא אשה אחרת עליה להבנות ממנה בנים זכרים ומה' היתה לו זאת שילדה לו אשתו השניה בנים זכרים וכראות זאת אשתו הראשונה נתקנאה בחברתה צרתה ואמרה לאישה אי אפשי לשבת עוד עמך כיון שנשאת אשה אחרת לצרור עלי בחיי ושלם תשלם לי כתובתי משלם. ויעקב משיב אחריו לה אם נשאתי אשה אחרת היתה מסבה שעמדת מלדת ולא היו לי בנים. ועם כל זה לעשות רצונך חפצתי לשלם ליך כתובתיך זולת המחנות שנתת מנדונייתך לשתי בנותיך ברצונך הגמור שכיון שלא שאלת את פי אם כן מה שנתת משלך נחת. ונסתפק החכם השואל הדין עם מי עם יעקב או עם אשתו ואת"ל הדין עם יעקב כיון שלא שאלה את פיו עדיין נסתפק החכם השואל אם שאלה את פיו ולא עכב על ידה מה יהיה הדין. לזה נשיב ונאמר שממה שכתבנו והוכחנו שהאשה שנתנה מחנה לאחרים מנכסיה שלא עשאה כלום אלא אם כן רצה הבעל אחר כך לקיים מעשיה נראה שבספק הראשון שנסתפק ה"ה שהדין עם יעקב כיון שלא שאלה את פיו וכיון שאינו רוצה לשלם לה אלו המתנות שנתנה לבנותיה כראה בבירור שלא הסכים למעשיה. ובספק השני שנסתפק ה"ם. אם נאמר דהאי ולא עכב על ידה הכתוב בשאלה שרובה לומר שנתרצה והסכים למעשיה אז נראה דהדין עמה. אמנם אם נאמר שרוצה לומר ששתק. אם כן נראה דהדין עם יעקב דשתיקתו לאו כלום. הוא וראיה לזה מה שכתב הרב בעל יד אהרן בשם הפוסקים שכתב בא"ה סי' צ' בהגהת הטור אות מ"ג וז"ל אין רשות לאשה לתת מנכסיה כלום אלא אם כן הוא ברצונו ואם לא הסכים על ידה בשעת הנתינה או שתק אין השתיקה כלום הר"ש בן הרש"בץ ז"ל סי' קנ"ו ועיין לקמן סי' קי"ח מ"ש הרב החבי"ב ז"ל בהגהת ב"י באות י"ח משם הרב בעל משפט צדק ח"ג סי' י"ח ע"כ. ולפי זה בנ"ד נמי אף בספק השני נראה דהדין עם יעקב וישלם לה כתובתה זולת המתנות שנתנה לשתי בנותיה כיון שאין מתנתה מתנה כך היה נראה לומר לכאורה:
אמנם אחר העיון נראה שכל מה שכתבנו גבי האשה שנתנה מתנה מנכסיה שלא עשתה כלום ואין מתנתה מתנה אלא אם כן הסכים הבעל למעשיה אינו אלא לומר אם יזכה מקבל המתנה שנתנה לו האשה או לא יזכה. ואם כן נוכל ללמוד לכ"ד שאם יעקב הסכים למעשה אשתו שזכו הבנות במתנת אמן ואם לא רצה לקיים מעשה אשתו לא זכו הבנות. אבל לענין השעבוד שנשתעבד יעקב. בין כך ובין כך עדיין הוא עליו דמסתמא כתוב בכתיבתה כמו שנוהגים לכתוב ודא נדוניא דהנעלת מבית אביה ואמה וכו' וכיון שכן נראה דהדין עמה וחייב יעקב לשלם לה בשעת הפרעון כל מה שקבל עליו אחריות שעבוד כתובתה זולת אם קנו ממנה בשעה שנתנה מתנה לשתי בנותיה שמחלה לבעלה השעבוד מאלו המתנות אז אינו חייב יעקב לשלם לה אלא שאר כתובתה מלבד אלו המתנות שנתנה לבנותיה:
והראיה למה שכתבנו נראה להביא ממה שכתב הרמב"ם ז"ל בפרק כ"ב מהל' אישות (הלכה י"ט) וז"ל נכסי צאן ברזל שאבדו או שנגנבו ומחלה האשה אותם לבעלה וקנו ממנה בעדים יראה לי שאינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי הא למה זה דומה למי שקנו מידה שאין לה אחריות שהחזירה נכסים אלו נכסי מלוג שהרי אין הבעל מביא ראייה ליטול כלום ולא להחזיק בנכסים אלו אלא להפטר מתביעתה מלשלם אבל אם נתנה לו מתנה מטלטלי צאן ברזל הקיימין לא קנה מפני שיש לה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי ע"כ וכתב הרב המגיד וז"ל נכסי צאן ברזל שאבדו זו סברת רבינו בלא ראיה מן הגמרא והיה באפשר לומר שכשם שאין מתנתה אליו בגופן מועלת כלום כך מחילתן בשעבודן אינה מועלת כלום ויכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי בהיותי מוחלת אותן לו דאי לא הויא ליה איבה אבל רבינו הכריע שהרי זה דומה למחזרת נכסי צאן ברזל לנכסי מלוג וכיון שהבעל לא לקחן לעצמו אלא שנגנבו או שאבדו יכולה למחול לו השעבוד ולעשותן כנכסי מלוג אבל לתתן אליו בין קרקע בין מטלטלין יכולה היא לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי וכו' ע"כ כונתו ז"ל לומר שכשם שכשנתנ' לבעלה מתנה מנכסי צאן ברזל בין קרקע בין מטלטלין שלא קנה בעלה מטעם שיכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי וזה הוא מה שכתב והיה באפשר לומר שכשם שאין מתנת' אליו בגופן וכו' כך היה לנו נמי לומר כשמחלה לבעלה מאותן נכסים שנגנבו או שאבדו וקנו מידה דאינה מועלת כלום מן זה הטעם עצמו שיכול' לומ' נחת רוח עשיתי לבעלי וזה הוא מה שכתב כך מחילתן בשעבודן אינה מועלת כלום וכו' ולתרץ זה אמר שרבינו הכריע וכו' לומר שיש הפרש בין זה לזה כי כשמחלה לבעלה השעבוד דומה למחזרת נכסי צאן ברזל לנכסי מלוג וכיון שהבעל לא לקחן לעצמו אלא שנגנבו או שאבדו יכולה היא למחול לו השעבוד הילכך אינה יכולה לומר נחת רוח עשיתי לבעלי אבל כשנתנה מתנה לבעלה מנכסיה אף על פי שקנו מידה כיון שהבעל בא להחזיק בנכסים אלו שנתנה לו יכולה היא לטעון נחת רוח עשיתי לבעלי ואם כן בנ"ד נמי אם קנו ממנה בעת שנתנה אלון המתנות לבנותיה שמחלה לבעלה השעבוד מאותן המתנות אין יעקב חייב לשלם לה אלא שאר כתובתה זולת המתנות שנתנה לבנותיה. אבל אם לא קנו ממנה בין שהסכים למעשה אשתו ובין לא הסכים נשאר לה עדיין תביעה על נכסי בטלה לגבות בשטת הגיבוי כל כתובתה משלם כמו שנשתעבד:
וזה הדין שכתב הרמב"ם ז"ל אף שאין לו ראיה מן הגמרא כמו שכתב הרב המגיד עם כל זה נראה שהוא מוסכם מכל שהרי הטור בא"ה פי' צ' הביא דין זה בשם הרמב"ם ולא הביא חולק עליו. גם הרב"י בן בספרו בין בשולחנו הטהור בסי' הנ"ל בס' ח"י הביא הדין סתם בלי שום חולק מכל זה נראה דדינו של הרמב"ם שכתב מסברתו אמת הוא ומוסכם מכל בלי שום חולק:
עוד מצאנו ראיה ברורה לכל מה שכתבנו ממ"ש הרב בעל כנסת הגדולה על דברי הטור שכתב (בא"ה סי צ') וכ"ש אם מכרה וכו' (בסי' הנ"ל אות ע"ט) וז"ל דף קכ"ג שט"ד וכ"ש אם מכרה או נתנה לבעלה מנכסי צאן ברזל שאינו כלום וכו' נ"ב אם חכרה ונתנה לאחר לא עשתה ולא כלום כמו שכתב הרמב"ם ז"ל בפכ"ב מהל' אישות וכתב הרב המגיד היכא שהבעל רצה והסכים למעשיה מכרה ומתנתה קיים וכתב הרש"ך ז"ל בח"ב סי' רל"ד דאפילו הכי שעבודן עדיין הוא על הבטל ואם נתאלמנה או נתגרשה חייב לשלם מה שמכרה או נתנה ע"כ. הרי מבואר דהיכא שהבעל רצה והסכים למעשיה שמכרה או מתנתה קיימת דאפילו הכי נשאר השעבוד עדיין על הבעל וחייב לשלם לה מה שמכרה או נתנה לאחרים באלמנות או בגירושין וכיון שלא הביא הרב ז"ל שום פוסק שחולק על זה נראה בבירור שדין זה מוסכם מכל דאם איתא דאיכא שום פוסק שחולק על זה היה מזכירו בלי ספק כמו שהוא מנהגו. וא"כ נראה דה"ה בנ"ד בין אם נאמר שיעקב רצה והסכים למעשה אשתו בין שלא הסכים למעשיה אפילו הכי עדיין השעבוד עליו וחייב לשלם לה כל סכי כתובתה בשעת הפרעון כמו שכתבנו:
אלא שעדיין נשאר לנו לדקדק בתביעת זאת האשה כי לא פורש היטב בשאלה מה היא תביעתה אם נפרש שהיא תובעת מבעלה שיגרשנה ושישלם לה כל כתובתה משלם כמו שכתוב בשטר כתובתה או אם נאמר דאינה תובעת להתגרש אלא שיפרי לה כל סכי כתובתה. דבין הכי ובין הכי נראה דלא צדקה זאת האשה במה שתובעת מבעלה. דאפילו אם נאמר שתובעת להתגרש ושיפרע לה כל כתובתה משלם הרי דבר פשוט הוא שאם בעלה אינו רוצה לגרשה שאין לה עליו שום תביעה כלל. דדבר פשוט הוא ומוסכם בהרבה מקומות בתלמוד דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים כחו שכתב הרמב"ם בפ' י"ו מהלכות אישות (הלכה ג') כבר הודענו שחכמים תקנו כתובה לאשה ודין התוספת כדין העיקר ולא תקנו לגבותה כל זמן שתרצה אלא הרי היא כחוב שיש לו זמן ואין הכתובה נגבית אלא לאחר מיתת הבעל או אם גרשה ע"כ. ופשוט הוא דהאי ואין הכתובה נגבית וכו' שכתב הרמב"ם כולל גם כן נדונייתה כמ"ש הרב המגיד שם וז"ל ולא תקנו לגבותה וכו' זה פשוט דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים ובהרבה מקומות פשוט הוא שכל נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג כן כמו שיתבאר פרק כ"ב בדין המתחיל כל נכסים שוש לאשה בין נכסי צאן ברזל וכו' ע"כ. והטעם שלא ניתנה כחובה ליגבות מחיים משום דשמא תמות בחייו והוא יורשה בין עיקר כתובה ותוספת ובין נדונייתה כמו שציין הרב המגיד במה שכתב כמו שיתבאר פ' כ"ב בדין המתחיל וכו' ששם כתב הרמב"ם (הלכה ז') כל נכסים שיש לאשה בין נכסי צאן ברזל בין נכסי מלוג הבעל אוכל כל פירותיהן בחייה ואם חתה בחיי בטלה יורש בעלה הכל ע"כ ואם כן נראה לנ"ד שאין כח בתביעת אשת יעקב שיפרע לה כל כתובתה משלם. שאף על פי שנאמר שהיא רוצה להתגרש אם הוא אינו רובה לגרשה אפילו שוה פרוטה אינו חייב לתת לה ומה שהוא רובה לשלם לה כל כתובתה מלבד המתנות שנתנה לבנותיה לפנים משורת הדין הוא עושה עמה וכיון שכן אם זאת האשה תתרצה ותתפייס לקבל מה שבעלה רוצה ליתן לה הרי טוב ואם לאו אין לה עליו שום תביעה כלל מהטעם דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים בין עיקר כתובה ותוספת בין נדונייתה וכמו שכתבנו:
ואף על פי שדעת בעל העיטור שנדונייתה ניתנה ליגבות מחיים כבר דחו סברתו כל הפוסקים ז"ל וכתבו דגם הנדוניא בכלל ולא ניתנה ליגבות מחיים. וראיה לזה מה שכתב הרב"י (בטור א"ה סי' צ"ג) בשם בעל המישרים וז"ל כתוב במישרים נכ"ג ח"י שנשאל הרשב"א על ראובן שהיה לגוי חוב עליו ותבעו בדיני גוים ובאת אשתו עם כתובתה ובתה וסלקה הגוי והגבו לה נדונייתה ואח"כ בא שמעון בשטר חוב לתבוע ראובן בדיני ישראל ובאת אשתו ואמרה כל זה הוא משלי כי כבר הגבו אותי מנדונייתי באלו הנכסים והשיב מה שגבתה בדיני א"ה שלא כדין גבית כבעל חוב שגבה קודם זמנו מה שגבה לא גבה וכ"ש כתובה שמא לא תבוא לידי גוביינא לעולם אם תמות היא בחיי בעלה ומ"ש בעל העיטור דנדונייתה ניתנה ליגבות מחיים אין דעתי נוטה כך שכולן מכניסות לבעל שלא יפרע ממנו אלא באלמנות או בגירושין. ועוד מספר כתובה נלמוד שכוללין נדוניא ותוספת יחד ואין מחלק בזמן פרעונן וזה נראה לי ברור עכ"ל. גם דעת הטור והרב"י כך היא דנדוניא נמי לא ניתנה ליגבות מחיים שכן כתב הטור (בא"ה סי' ס"ו) וז"ל אם האשה מכנסת לו מעות או בגדים ומקבלן עליו וכתב אותם בכתובה דינן כשאר הכתובה ונגבית עמה וזה נקרא נדוניא ע"כ וכתב הרב"י וז"ל אם האשה וכו' מ"ש רבינו שדינן כשאר הכתובה היינו דוקא ענין מה שכתב ונגבית עמה כלומר דכשם שכתובה לא ניתנה ליגבות אלא לאחר מיתה או גירושין ולא קודם לכן נדוניא נמי אינה נגבית קודם לכן אבל יש כמה דברים מהנדוניא מוחלקת בהם מהכתובה כמו שיתבאר ע"כ הרי מבואר דסבירא להו להני רבוותא דנדוניא נמי לא ניתנה ליגבות מחיים ונראה דהכי נקטינן ולא כבעל העטור טור דדעת יחיד הוא:
וכן נמי מצאנו שפסק מהרש"ך בח"ב סי' קס"ו וז"ל ילמדנו רבינו לאה אשת יעקב וכו' ואומרת אשתו שרוצה להשיא את בתה כפי כבודם שתתן מנכסי נדונייתה שיש לה עשרים אלפים לבנים ויכתוב בעלה בשטר הכתובה איך קבלתם לחשבון נדונייתה ובעלה מעכב שאין רוצה שתתן אלא ט"ו אלפים והנשארים למכור ולאכול אותם שלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים הדין עם מי ושכרו כפול ומכופל מן השמים ע"כ לשון השאלה. והשיב הרב הנ"ל וז"ל גם על הענין האחר שבא בשאלה שאשתו אומרת וכו' גם זה מילתא דפשיטא היא שהדין עם בעלה דדוקא שמת הבעל בחיי אשתו או שגירשה גובה כתובתה אבל לא קודם לא שנא עיקר כתובה ותוספת לא שנא נדונייתה ואף טל פי שכתב בעל העיטור דנדונייתה ניתנה ליגבות מחיים כבר דחו סברתו כל הפוסקים ולית דחש לה כמ"ש רבינו ירוחם ז"ל וז"ל ומ"ש בעל העיטור דנדונייתה ניתן ליגבות מחיים אין דעתי נוטה כך שכולן מכניסות לבעל שלא יפרע ממנו אלא באלמנות או בגירושין. ועוד מספר כתובה נלמוד שכוללים נדוניא ותוספת יחד ואין מחלק בזמן פרעון וזה נראה לי ברור עכ"ל באופן דאין שום זכות לאשה הנז' וכו' ולא במה שטוענת שרוצה לתת לבתה מנדונייתה עשרים אלפים לבנים וכל זה פשוט כפי הנראה לע"ד ע"כ:
כלל העולה מכל מה שכתבנו לנ"ד שאשת יעקב לא צדקה בתביעתה במה שתובעת מבעלה שישלם לה כל כתובתה משלם. שאף טל פי שנאמר שהיא רוצה להתגרש אם בעלה אינו רוצה לגרשה אין לה עליו שום תביעה כלל מהטעם שכתבנו דלא ניתנה כתובה ליגבות מחיים לא שנא עיקר כתובה ותוספת לא שנא נדונייתה כדעת רוב הפוסקים ודלא כדעת בעל העיטור דסברא יחידאה היא ואף אם נאמר דיש פוסקים אחרים דסבירא להו כדעת בעל העיטור מ"מ יכול הבעל לומר קים לי כהני רבוותא דסבירא להו דגם הנדוניא לא ניתנה ליגבות מחיים ולא מפקינן מן הבעל כיון שהוא המוחזק בנכסי אשתו ואילו אינו רוצה לתת לה אפילו שוה פרוטה מי יכריחנו ולכן אם תתרצה ותתפייס זאת האשה לגרוע לה מהסך הכתוב בכתובתה אותם המתנות שנתנה לבנותיה הרי טוב ואם לאו אין לה שום תביעה על בעלה אבל אם בעלה רוצה לגרשה ברצונו הגמור ולישב עם אשתו האחרת שנשא עליה בהשקט ובטחה בלי מריבות וקטטות אז יהיה הדין כמו שכתבנו בתחילה שחייב יעקב לשלם לה כל כתובתה משלם בין אם רצה והסכים למעשיה ובין לא הסכים למעשיה מהטעם דמ"מ שעבוד הכתובה עדיין הוא על הבטל וחייב לשלם לה הכל אפילו המתנות שנתנה לשתי בנותיה. זולת אם קנו ממנה בעת שנתנה מתנה לבנותיה שמחלה לבעלה השעבוד מאלו המתנות אז אינו אינו חייב לשלם לה אלא שאר כתובתה זולת המתנות שנתנה לבנותיה: הנראה לענ"ד כתבתי להלכה ולמעשה אם יסכים עמי הרב היושב על כסא ההוראה שמלכותו יכון עד שיבוא ינון אכי"ר:
תם ונשלם א' ט"ו לחדש מתן תורתינו בסדר ובשנת על אדות האשה הכשית אשר לקח ליצירה:
הצעיר יעקב בלא"א כמוהר"ר דוד פידאנקי זצ"ל:
**(*כן היא גירסת הרמב"ם  וכן כתב נמי בפרק לי  מהלכות מכירה הלכה ג' אבל גירסתנו היא כמו שכתבנו למעלה וכן היא גירסת ר"ח ז"ל:)**