שאלה מעשה שבא ראובן דרך אניה בלב ים פה אמשטרדם והנה בדרך קם סער גדול בים והאניה חשבה להשבר וראובן נדר נדר לשם שאם יבא פה בשלום שידור אלף פרחים כסף לצדקה בב"הכ ועוד חמשים פרחים ליתומה אחת הדרה בלונדרים והנה אחר שהגיע פה אמשטרדם בא לב"ה לקיים נדרו ונדר האלף ועוד החמשים ליתומה בסתם ולא הזכיר שמה ולא שם עירה והנה אחר ימים ידעו פרנסי קהלתנו שראובן רצה לשלוח סך המעות הנז' לעיר לונדרים ורצו למנוע ממנו זה באמרם שמאחר שראובן נדר בסתם ליתומה בב"ה פה אמשטרדם צריך שיתן המעות ליתומות אמשטרדם וראובן טוען שכיון שבהיותו בים בעת הנדר הוציא בפיו ליתומה בלונדרים עם היות שעתה כדר סתם דעתו כשעת הנדר יורנו המורה הדין עם מי:
תשובה תחלה צריכים אנו לבאר מהות הנדרים שהם נחלקים לשתי מחלוקות החלק הראשון הוא שיאסור אדם על עצמו דברים שמותרים לו כגון שיאמר פירות אלו אסורים עליו כל שלשים יום או אסורים עליו לעולם בכל לשון שיאסור עליו הרי זה הנודר נאסר בהם ואע"פי שלא הזכיר שום שבועה כלל או לא הזכיר הזכרת שם ולא כנוי ועל זה נאמר לאסור אסר על נפשו ובא בקבלה לאסור את המותר לו וחלק זה נקרא נדרי אסר והחלק השני הוא שיחייב עצמו בקרבן שאינו חייב בו כגון שיאמר הרי עליו להביא עולה או שלמים או הרי בהמה זו עולה או מנחה והאומר הרי עליו הוא הנקרא נדר והאומר הרי וו הוא הנקראת נדבה והנדבה והנדר מין אחד הן אלא שהנדרים חייב באחריותן אם מתו או אבדו והנדבה אינו חייב באחריותה ממתה וגניבה ועל זה נאמר בתורה ונדריך אשר תדור ונדבותיך וחלק זה נקרא נדרי הקדש ותחת סוג זה השני נכלל מי שנדר לעניים או לצדקה כמ"ש הרב הגדול עמוד ההורא' הרמב"ם בהלכו' ערכין וחרמין פרק ו' יראה לי שאע"פי שאין אדם מקדש דבר שלא בא לעולם אם אמר הרי עלי להקדישו הרי זה חיוב להקדישו כשיבא לעולם משום נדרו ואם לא הקדיש הרי זה עובר משום בל תאחר ולא יחל דברו ומשום ככל היוצא מפיו יעשה כשאר הגדרים כיצד האומר הרי עלי להקדיש כל שתעלה מצודתי מן הים הרי עליליתן לעניים פירות שתוציא שדה זו הרי עלי להחרים או ליתן לשבוים כל שאשתכר בשנה זו וכל כיוצא כמאמרים אלו הרי זה חייב ליתן ולעשות בהן מה שאמר כשיבואו לידו וזה וכיוצא בו בכלל נדרים הוא לא בכלל הקדשות ראיה לדבר זה מה שאמר יעקב אבינו וכל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך ונאמר אשר נדרת לי שם נדר וכזה ראוי לדון עכ"ד הרב וכבר הביאתי כל זה בפסקי הראשונים פקח עיניך וראה הרב ז"ל חייב אף למי שלא היה בידו מעות בשעת הנדר לכשיבואו לידו חייב הוא לקיים את נדרו ואם לא קיימו עובר בשני לאוין ועשה ולא חלק בין נדרי הקדש לנדרי עניים אלא החלוק הוא שאין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם וכן ג"כ כתב בהלכות מתנות עניים פרק ח' הצדקה היא בכלל הנדרים לפיכך האומר הרי עלי סלע לצדקה או הרי הסלע זו צדקה חיים ליתנה לעניים מיד ואם איחר עבד בבל תאחר שהרי בידו ליתנה מיד ועניים מצויין הן אין שם עניים מפריש ומניח עד שימצא עניים וכו':
ועתה אבוא להשיב שולחי דבר להחכם השואל על ראובן שנדר בעת צרתו צרת סערת הים שכמעט עברו עליו מים הזדונים ושמע ה' תפלתו בלב ימים אך לא התפלל תפלתו ונדרו בלשון צח שמתחלה פירש ולבסוף סתם והיה לו לפרש כאשר פירש יעקב אבינו הצילני נא מיד אחי מיד עשו אעפ"י שלא היה לו אח יותר ולכאורה נראה לי לחייב לראובן לשלם ב' פעמים חמשים פרחים ליתומה בלונדרים וחמשים אחרים פה אמשטרדם כאשר פשוט אצלינו דסתם נדרים להחמיר והוי כמי שנדר שנים וג' פעמים לעניים שצריך לשלם כפי נדרו אשר ידור ואף שלא יהיו לו מעות בשעת הנדר ונשתכר אחר זה צריך לקיים את נדרו כאשר הוכחנו מדברי הרמב"ם מהלכות ערכין וחרמין ומה ומה גם שהמנהג פה אמשטרדם שכל נדרים ונדבות שמתנדבים סתמן כפירושן ליתומות העיר גם מאמר רז"ל עניי עירך ועניי עיר אחרת עניי עירך קודמין א"כ מכל צד ועבר נראה שראובן חייב לשלם הנדר פעמים זהו הנראה תחלת העיון:
אמנם אחר העיון בעיני השכל משכל הפועל בגזירת השם השגיח בנו לטובה והעמיד' על האמת ממאמר רבותינו במשנה דנדרי' פ"ב (דף י"ח) סתם נדרים להחמיר ופירושם להקל כיצד אמר הרי עלי כבשר מליח כיין נסך אם של שלמים נדר אסור אם של ע"ז נדר מותר ואם סתם אסור הרי עלי כחרם אם כחרם של שלמים אסור ואם כחרם של כהנים מותר ואם סתם אסור הרי עלי כמעשר אם כמעשר בהמה נדר אסור ואם של גורן מותר ואם סתם אסור הרי עלי כתרומה אם כתרומת הלשכה נדר אסור ואם של גורן מותר ואם סתם אסור דברי רבי מאיר רבי יהודה אומר סתם תרומה ביהודה אסור בגליל מותר שאין אנשי גליל מכירין את תרומת הלשכה סתם חרמין ביהודה מותרין בגליל אסורין שאין אנשי בליל מכירין את חרמי הכהנים ע"כ במשנה ובגמרא והתנן ספק נזירות להקל אמר רבי זירא לא קשיא הא ר"א הא רבנן דתניא המקדיש חיתו ובהמתו הקדיש את הכוי ר"א אומר לא הקדיש את הכוי מאן דאמר ממונו מעייל לספיקא גופיה נמי מעייל ומאן דאמר ממונו לא מעייל לספיקא גופיה כמי כ"ש דלא מעייל לספיקא א"ל אביי במאי אוקימתא לספק גזירות להקל כר"א אימא סיפא ספק בבכורות אחד בכורי אדם ואחד בכורי בהמה בין טמאה בין טהורה המוציא מחבירו עליו הראיה ותני עלה ואסורין בגיזה ועבודה א"ל אמאי קא מדמית קדושה הבאה מאליה לקדושה הבאה בידי אדם אלא אי קשיא הא קשיא ספק משקין ליטמא טמא לטמא אחרים טהור דברי ר"מ וכן היה ר"א אומר כדבריו ומי פ"ל לר"א ליטמא טמא והתניא ר"א אומר אין טומאה למשקין כל עיקר תדע שהרי העיד יוסי בן יועזר איש צרידה על אייל קמצא דכן ועל משקי בית מבטחיא דכן הניחא לשמואל דאמר דכן מלטמא אחרים אבל טמאן עצמן יש להן שפיר אלא לרב דאמר דכן ממש מאי איכא למימר אלא הא ר' יהודה הא רבנן דתניא הריני נזיר אם יש בכרי הזה מאה כור והלך ומצא שנגנב או שאבד רבי יהודה מתיר ורבי שמעון אוסר ורמי דר' יהודה אדרבי יהודה מי אמר רבי יהודה לא מעייל איניש לספיקא ורמינהי רבי יהודה אומר סתם תרומה כיהודה אסור ובגליל מותרת שאין אנשי גליל מכירין את תרומת הלשכה טעמא דאין מכירין הא מכירין אסירא אמר רבא גבי כרי קסבר כל שספיקו חמור מודאו לא מעייל נפשיה לספיקא דאילו גבי נזיר ודאי מגליח ומביא קרבן ונאכל על ספיקו לא מבי מגלח א"ל רכ הונא בר יהודה לרבא הריני נזיר עולם מאי א"ל נזיר עולם נמי ספיקו חמור מודאו דאילו ודאו הכביד שערו מקיל בתער ומביא שלש בהמות ואילו ספיקו לא הריני גזיר שמשון מאי א"ל נזיר שמשון לא תניא והא אמר רב אדא בר אהבה תניא נזיר שמשון א"ל אי תניא תניא רב אשי אמר ההיא רבי יהודה משום רבי טרפון היא דתניא ר' יהודה משום רבי טרפון אומר אין אחד מהן נזיר לפי שלא נתנה נזירות אלא להפלאה אי הכי מאי איריא שנגנב או אבד להודיעך כחו דר"ש דאע"ג דנגנב או אבד קסב' מעייל איניש נפשיה לספיקא ע"כ בגמרא:
ופרש"י מתני' סתם נדרים שאינו יודע באיזה ענין נדר: להחמיר דאזלי לחומרא ואמר על כל דבר הנדור נדר: ופירושם אבל אם מפרש ואמר דבדבר איסור נדר להקל דהכי הוא כדקאמר: כיצד האומר ככר זו עלי כבשר מליח אם בשל שלמים נדר כי שיילינן ליה אמר על של שלמים נדרתי על שם בשר שלמים שצריכין מלח דכתיב וכל קרבן מנחתך במלת תמלח ועל יין המתנסך על גבי המזבח לשמים: אסור שהרי נדר בדבר הנדור: ואם על שם יין נסך של ע"ז ובבשר מליח של ע"ו מותר שהרי נדר בדבר האסור: ואם סתם דאמר לא ידוע לי אם על שם שמים או על שם טומאה נדרתי: אסור דאמרינן לא נתכוון זה אלא בדבר הנדור והיינו סתם להחמיר ופירושן להקל דאם פירש ואמר לשם ע"ז נדרנא מותר: ל"א סתם נדרים דאמר ככר זו עלי כבשר מליח וכיון נסך דלא הזכיר לא לשם שמים ולא לשם ע"ז להחמיר ופירושן דאם מפרש בשעה שנדר ואמר כבשר מליח של שלמים משלמים ודאי קאמר שצריכות מלח יותר משאר קרבנות שהרי נאכלין לשני ימים ולילה אחת וכיין נסך שעל המזבח דהיינו בדבר הנדור ואם כיין נסך של ע"ו וכבשר מליח של ע"ז להקל: אם כחרם של שמים נדר כגון שהתפיס שהקדים לגבוה לקדשי בדק הכית הלכך אסור דלא ניתן ליפדות כדכתיב כל חרם קדש קדשים הוא' כחרם של כהנים שהתפיס כחרם שנחרמים לכהנים דכתיב כל חרם בישראל לך יהיה דהאי הוי ממון כהנים והוי מותר כחולין לכל דבריהן לאחר שבא ליד כהן ודין חרמים מפרש במסכת תמורה אם כחרם של כהנים שמותר בהנאה לאחר שכא ליד כהנים: מעשר בהמה היינו דבר הנדור שאינו אסור עד שיקרא עליו שם מעשר: מעשר דגן דבר האסור שמעשר ותרומה בשבולין אסור. תרומת הלשכה דהיינו דבר הנדור מעיקרא דמפריש להו לשקלים: שאין אנשי גליל מכירין בתרומת הלשכה רחוקים מירושלים שאין אנשי גליל מכירין חרמי כהנים שלא היו כהנים ביניהם וכשמחרימין אין מחרימין אלא לשמים: גמר' והתנן ספק נזירות להקל דאמרינן במסכת נזיר הריני נזיר אם זהו פלוני נזיר שבא נגדי והלך לו אותו שאין יודע אם נזיר אם לא אינו נזיר ונזירות היינו כנדרים והיכי קתני סתם נדרים להחמיר: המקדש חייתו ובהמתו שהקדיש כל חיות ובהמות שיש לו ואם היה לו כוי ביניהם הקדיש נמי דכוי ככלל חיה ובהמה: ר"א אומר לא הקדיש את הכוי דלא מעייל איניש ממוניה לספיקא דכיון דספק הוא אי מין בהמ' שי מין חיה מאותה ספיקא לא עי לה להקדיש בכלל חיה ובהמה וכי היכי דס"ל דלא מעייל ממוניה לספק כ"ש דס"ל לא מעייל גופיה לספיקא דהיכא דנדר ויש בנזירות ספק לא הוי נזיר ולדידה ס"ל דסתם נזירות להקל אימא סיפא דסתם נזירות להקל: המוציא מחבירו כהן דבעי לאפוקי מיניה עליו להביא ראיה שהן בכורות שלא הפילה נפל קודם לכן ואי תפס להו כהן על הכפלים להביא ראיה דלאו בכור הוא: ואסור בגיזה ועבודה אעפ"י דלא היה ודאי אלמא ספק קדשים לחומרא ואסורין בגיזה ועבודה והיכי מצינו לאוקמ' כר"א והא אמר ר"א לא הקדיש את הכוי דספק קדשים לקולא אמאי קא מדמית קדושת בכור הבאה מאיליה הכי מחמיר בגיזה ועבודה קדושת כוי דע"י אדם לא הוי קדושה מספק: הא קשיא דקתני סיפא דהא דספק נזירות ספק משקה לכל טומאת משקין קרי ספק משום דלית להו עיקר מן התורה לפי שלא מצינו טומא' למשקין בפירוש מן התורה והאי דכתיב וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא ההוא הכשר הוא ליטמא טמא לקבל טומאה לעצמן ודאי טמאין אבל לטמא אחרים טהורין ואי ר"א היא הא דאוקמא לרישא דתפק נזירות כר"א ומי ס"ל ליטמא טמא והתניא ר"א אומר אין טומאה למשקין כל עיקר תדע וכו'. הניחא לשמואל לא קשיא דר"א אדר"א אלא ודאי לא מתוקמא הך ברייתא דספק נזירות להקל כרבי אליעזר. ע"א אלא אי קשיא לר"א הא קשיא ספק משקין ליטמא טמא טומאת משקין עצמן. הניחא לשמואל אבל טומאת עצמן יש בהן. ניחא ליה נמי לר"א דאמר בדבריו דר"מ דספק משקין ליטמא טמא והכא בספק נזירות אמאי מיקל וקסבר לאו מצוה היא לקבל נזירו' ואיש כי יפלא דיעבד קאמר הילכך אית ליה ספק נזירות להקל אלא לרב דאמר דכן ממש דאין טומאה למשקין כל עיקר אמאי קאמר ר"א הכא ספק משקין ליטמא טמא והתם ס"ל ספק נזירות להקל. אלא הא רבי יהודה ברייתא דספק נזירות והא ר"ש מתני' דקתני סתם נדרים להחמיר ומצאו שנגנב או שאבד ואין יודע אם היה שם מאה כור אי לא אמר ר' יהודה לא מעייל איניש נפשיה לספיקא כגון הכא דכשנדר לא על דעתיה דהכי נדר ואם נגנב הכרי דהוי ספק אם היה שם מאה כור שיהיה נזיר באותה ספיקא. הא מכירין אסירא ואע"ג דבסתם נדר וספק אי בתרומת הלשכה אי בתרומת הגורן דמעייל איניש נפשיה לספיקא דאמרינן על דעת תרומת הלשכה נדר. גבי כרי להכי מתיר ר' יהודה דקסבר לא מעייל איניש דכיון דספיקו חמור מודאו ודאי לא מעייל נפשיה באותה ספיקא לחומרא אלא על דעת כן ודאי נדר שאם הכרי בעין דמשכח ליה אם יש שם מאה כור דליהוי נזיר כדיני' אבל לא משכח ליה בעין דליהוי נזיר מספיקא לחומרא דגבי נזיר מספיקא הוי חומרא יותר מודאי: דאילו נזיר ודאי איכא הא קולא דלסוף נזירות מגלח ומביא קרבנו ונאכל ואילו ספק נזירות דנגנב הכרי לא מצי מגלח לפי שאינו מגלח אלא על קרבן והא לא מצי לאיתויי קרבן דדילמא לאו נזיר הא וקא מייתי חולין לעזרה הילכך לא מעייל נפשיה בהאי ספיקא אבל גבי תרומה אמרינן מעייל נפשיה לספיקא דאילו אמר תרומת דלשכה מספיקא לא הוי טפי חומרא מודאה יותר אם אמר בפירוש הרי עלי כתרומת הלשכה. אחר האי הריני נזיר עולם אם יש בכרי הזה מאה כור דהכא ליכא למימר ספיקו חמור מודאו דאפילו בודאי דמדד הכרי ויש בו מאם כור לא יתגלח לעולם מאי איכא למימר אמאי לא מעייל נפשיה לספיקא. אפילו הכי דאמר הריני נזיר עולם הוי נמי ספיקו חמור מודאו דאילו נזיר עולם ודאי הכביד שערו מיקל בתער ומביא ג' בהמות חטאת ועולה ושלמים כדין נזיר ואילו ספק נזיר עולם לא מצי לאיתויי קרבן דשמא לאו נזיר הוא. אמר הריני נזיר שמשון דלא מגלח לעולם כלל מאי איכא למימר אמאי קאמר רבי יהודה מותר הא איכא כא למימר דספיקו חמור מודאו א"ל לא תניא לא אשכחן שום ברייתא דקתני הריני נזיר שמשון דליתיה כלל וכי אמר הריני נזיר שמשון דליטול עליה נזירות כלל משום דשמשון לא יצא נזירו' מפיו דהא הוה מטמא למתי' כי הוה קטיל להו הילכך לספיק' לא עייל נפשיה. והתניא נזיר שמשון שאומר הריני נזיר שמשון הרי הוא נזיר שמשון ואינו מיקל בתער ומטמא למתים כשמשון: אי תניא תניא אי משכחת ברייתא תניא דאיכא לתרוצא הכי משום הכי מחיר רבי יהודה דלא מעייל איניש נפשיה לספיקא וליכא למירמא דרבי יהודה רב אשי אמר ההיא ברייתא דכרי דמתיר ר' יהודה בספק נזירות ר' יהודה משום ר טרפון היא: אין אחד מהן נזיר שנים שהיו עומדים ואמר א' הריני נזיר אם זה איש פלוני שבא כנגדינו ואידך אמר הריני נזיר אם אינו הוא אין אחד מהן נזיר הואיל ובשע' הנדר לא היה ברור לאחד מהן שלא ניתנה נזירות אלא להפלאה דבעינן בשעה שנדר שיהא יודע אי הוי נזיר. אי הכי דמשום הכי מתיר דלא ניתנה אלא להפלאה. מאי איריה נגנב ואפילו איתיה בעיניה נמי כיון דבשעת הנדר לא הוה נדיר ליה דלא הוה ידע אי הוה שם מאה כור אע"ג דהוה אפשר למודדן. אלא להכי תניא נגנב או אבד להודיעך כחו דרבי שמעון דאמר אע"ג דנגנב דלא אפשר למודדן קאמר ר"ה עכ"ל לנושא שלנו:
ונפלא ממני למה שפירש רש"י ז"ל בקושית התלמוד והתנן ספק נזירות להקל דאמרינן במסכת נזיר הריני נזיר אם זהו פלוני נזיר וכו' ולמה הלך הוא ז"ל למסכת נזיר והיא משנה ערוכה בזה הלשון במסכת טהרות פרק ד' ומה גם שהתלמוד עצמו מקשה במאי אוקימתא לספק נזירות להקל כר"א אימא סיפא ספק בכורות וכו' וכן בקושיא השנית אלא אי קשיא הא קשיא שמקשה התלמוד בכל סיפא דמתני' דאלו טהרות וא"כ למה הלך לבקש משנת מסכת נזיר והנראה לנו בזה כי הרב לא נעלם ממנו משנת ספק נזירות להקל דמשנה היא במסכ' טהרות אלא שהוא מפרש מהות עניין ספק נזירות להקל פירש הוא הריני נזיר אם זהו פלוני וכו' כן נראה לנו והנה הרב פירש ב' פירושים במשנה דסתם נדרים ופירוש הראשון פירש הרמב"ם וכל הפוסקים שאנו שואלים לנודר עצמו אם אמר בדבר הנדור נדר אסור ואם אמ' על יין נסך דע"ז ובשר מליח דע"ז מותר וכן כתב הרמב"ם ז"ל בפרק ב' מהלכות נדרים סתם נדרים להחמיר ופירושן יש בו להקל ולהחמיר כיצד האומ' הרי פירות אלו כבשר מליח וכיין נסך אמרים לו ומה היה בלבך אם פירש ואמר כבשר מליח של קרבן וכיין שנתנסך על גבי המזבח היה בלבי הרי זה אסור ואם אמר לא היה בלבי אלא תקרובת ע"ז ויין שנתנסך לה הרי זה מותר ואם נדר פתם הרי זה אסור וכן פסק בפ"ב מהלכות שבועות אין הנשבע חייב עד שיוצא ענין שבועה בשפתיו וכן אם גמר בלבו להשבע וטעה והוציא בשפתיו דבר שלא היה בלבו הרי זה זה מותר כיצד המתכוין להשבע שלא יאכל אצל ראובן וכשב לה להוציא שבוע' שלא יאכל אצל שמעון הרי זה מותר לאכול עם ראובן שהרי לא הוציא בשפתיו ועם שמשון שהרי לא היה שמעון בלבו וכן שאר מיני שבועות אינו חייב עד שיהיה פיו ולבו שוין וידוע דבשבועות ונדרים דין אחד להם ואין חילוק אלא לענין מי שהקדים תנאי לנדר דיש מחלוקת בין הגאונים יש מהם סוברים דדוקא בנדרים יכול להקדים תנאי לנדר ויש מי שמורה שדין הנדרים והשבועות בענינות אלו אחד הן:
וראיתי שהביא הרב בית יוסף בשם המרדכי בסי' ר"י ביורה דעה כתב המרדכי על בריתא זו פיר' והוציא פת סתם וכסבור פת חטין אמר מכין שחלה שבועה על פת חטין ולא נאמר דחלה על פת סתם מ"ל לכל אשר יבטא האדם ואין לפרש והוציא פת סתם כגון שיודע שפת חטין אמר ומתכוין שלא להוציא פת חטים בשפתיו אלא לחשוב בלבו דא"כ תחול על פת סתם דדברים שבלב אינם דברים עכ"ל הגם שהרב בית יוסף הקשה עליו שאינו משמע כן מפשט הגמרא אני אומר שלא כיון יפה במה שכתב דדברי שבלב אינ' דברי' שמשעותם בכל עניין שהרי לעניין אם נדר בקרבן אם גמר בלבו אע"פי שלא הוציא בשפתיו אלא גזירת ה' ית' דבנדרים ושבועות אמר השם יתעלה לכל אשר יבטא האדם בשבועה ולעניין קרבנו' גזרה חכמתו ית כל נדיב לב וכן פסק הרמב"ם בפרק י"ד מהלכות מעשה הקרבנות בנדרים ונדבות אינו צריך להוציא בשפתיו כלום אם גמר בלבו ולא הוציא בשפתיו כלום חייב כיצד גמר בלבו שזו עולה או שיבא עולה הרי זה חייב להביא שנאמר כל נדיב לב יביאה בנדיבות לב יתחייב להביא וכן כל כיוצא בזה מנדרי קדשים ונדבותם:
ועדיין לא יצאתי ידי חובה מהרב המור' הרמב"ם שהוא פסק ז"ל בפרק ב' דנדרים דסתם נדרים להחמיר כאשר הוכחנו ובפרק ב' מהלכות נזירות פסק האומר הריני נזיר אם יהיה בכרי הזה מאה כור והלך למודדו ומצאו שנגנב או שאבד אינו נזיר וכן כל כיוצא בזה שספק נזירות להקל וא"כ קשי' הלכת אהלכת' דלפי מסקנת ר' זירא מתני' דספק נזירות להקל ר' אליעזר היא ומתני' דסתם נדרים להחמיר כרבן ואם כן היה לו להרב לפסוק הדין דסתם נזירות להחמיר ואיך הניח רבנן ופסק כר' אליעזר ולפי מסקנת אביי הא ר' יהודה הא רבנן דמתני' דסתם נדרים רבנן והיינו רבי שמעון ומתני דסתם נזירות להקל רבי יהודה ולפי זה מה שפסק הרב בהלכות נזירות כרבי יהודה תבוא עליו ברכה שהעיקר אצלינו דר"ש וד' יהודה הלכה כר' יהודה אבל מה שפסק בהלכות נדרים דסתם נדרים להחמיר הוא כר' שמעון וקשיא הלכת אהלכתא ואם נאמר שהרב פסק כרב אשי שהוא בתראה דאמ' לא ניתנה נזירות אלא להפלאה ולכן פסק דסתם נזירות להקל לפי זה למה כתב הרב דדוקא נגנב או נאבד אפי לא נגנב ולא נאבד כמו שהקשו בגמרא ותרצו להודיעך כחו דר' שמעון אבל לרבי יהודה אפילו לא נגנב ולא נאבד ואנו חוזרים למה שבידנו דר' שמעון ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה והנראה לנו בזה שהרב פסק בסתם שנה בכולם דסתם משנה דנדרים ספק נדרים להחמי' וסתם משנה דטהרות ספק נזירות להקל ולא שת לבו למשא ומתן של הגמרא דהוו שינוי דחיקי או נאמר שהרב סובר בין מתני' דנדרים ובין מתני' לטהרות כולם ר' יהודה והלך הרב בשיטת רבא דחמיר ספק נזיר מודאו כדי שלא יביא חולין לעזרה הגם שהתלמוד אמר זה אחר ההנחה דמתני' דנדרים ר' שמעון ומתני' דטהרות ר' יהודה סובר הרב דרבא דחה תירוץ זה ואף כי התלמוד הקשה נזירות שמשון וכו' לא חש הרב לזה ועוד שמצינו לב"ה שאמרו ג"כ ספק נזירות להקל בפרק ב"ש זהו מה שהורונו מן השמים עד יבא מורה צדק:
התועלת מזאת המסכתא ומכל הפוסקים שצריך הנודר בשעת הנדר שיהיה פיו ולבו שוים ואם נדר דבר שמשמעותו שני ענינים אנו שואלים אותו מה היתה כונתו ואפילו בקרבנות שהם חמורים דאם גמר בלבו אינו צריך להוציא בשפתיו אם נתכוון לומר הרי עליו עולה ואמר שלמים או שנתכון לומר שלמים ואמר עולה לא אמר כלום ולפי זה חזר הדין שראובן מה שנדר בב"ה חמשים פלורינס סתם דעתו על יתומה בלונדריס כאשר פירש אח"כ וזהו פירושן להקל שהוא מפרש דבריו אח"כ ומה גם בשע' הנדר אמר שידור בב"ה כשהיה בעת צרה וכן עשה בשובו בשלום ואיני רוצה להאריך בנדר בעת צרה אם יש לו התרה אם לאו שאין דעתי נוחה מזה שאפילו הנזירות שהוא מפורש בתורה יש לו לישאל על נדרו כ"ש היתר נדרים פורחים באויר ואין להם על מה שיסמוכו ובאה הקבלה האמתית הוא אינו מוחל אבל אחרים מוחלים ל והו מה שנראה לנו בזה הענין וה יכפר בעד בסדר ובשנת והישר בעיניו תעשה והאזנת למצותיו ושמרת כל חקיו כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך כי אני ה' רופאיך:
הצעיר חייא הכהן די לאלה